title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. októbra 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Sloboda usadiť sa - Smernica 96/96/ES - Vnútroštátna právna úprava - Podmienky obmedzujúce prístup k činnosti technickej kontroly vozidiel - Článok 45 ES - Účasť na výkone verejnej moci - Bezpečnosť na cestách - Proporcionalita. # Vec C-438/08.

text:
      Vec C‑438/08
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Portugalskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Sloboda usadiť sa – Smernica 96/96/ES – Vnútroštátna právna úprava – Podmienky obmedzujúce prístup k činnosti technickej kontroly vozidiel – Článok 45 ES – Účasť na výkone verejnej moci – Bezpečnosť cestnej premávky – Proporcionalita“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia
      (Článok 43 ES)
      2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Výnimky – Účasť na výkone verejnej moci – Rozsah
      (Článok 45 ES; smernica Rady 96/96, článok 2)
      1.        Členský štát, ktorý ukladá subjektom z iných členských štátov, ktoré chcú v tomto členskom štáte vykonávať činnosť technickej
         kontroly vozidiel, obmedzenia slobody usadiť sa, ktoré spočívajú konkrétne v podmienení vydania povolenia verejným záujmom,
         v požiadavke na základné imanie minimálne vo výške 100 000 eur, v obmedzení predmetu činnosti podnikov a v uplatňovaní pravidiel
         o nezlučiteľnosti činnosti spoločníkov, konateľov a administratívnych pracovníkov s inými činnosťami, si neplní povinnosti,
         ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES.

      Hoci sa totiž požiadavky stanovené vnútroštátnou právnou úpravou uplatňujú rovnako tak na hospodárske subjekty usadené v dotknutom
         členskom štáte, ako aj na tie, ktoré pochádzajú z iných členských štátov, môžu brániť hospodárskym subjektom, ktoré nespĺňajú
         tieto stanovené požiadavky, usadiť sa v uvedenom členskom štáte s cieľom vykonávať tam činnosť technickej kontroly vozidiel.
         Najmä požiadavka verejného záujmu môže viesť k svojvoľnému výkonu voľnej úvahy príslušnými orgánmi tak, že im je umožnené
         niektorým dotknutým hospodárskym subjektom toto povolenie zamietnuť, hoci by spĺňali ostatné podmienky stanovené právnou úpravou.
         Okrem toho bez preukázania nevyhnutného a primeraného charakteru dotknutých opatrení vo vzťahu k sledovanému cieľu nemožno
         tieto opatrenia považovať za odôvodnené na základe dôvodov týkajúcich sa bezpečnosti na cestách.

      (pozri body 30, 49, 53 a výrok)
      2.        V súlade s článkom 2 smernice 96/96 o aproximácii právnych predpisov členských štátov o kontrole technického stavu motorových
         vozidiel a ich prípojných vozidiel, ak členský štát zverí riadenie technických kontrolných zariadení súkromným subjektom,
         naďalej nad nimi vykonáva priamy dohľad. Členskému štátu totiž podľa prvej vety uvedeného článku prislúcha určiť príslušné
         orgány, poveriť ich úlohami a vykonávať nad nimi priamy dohľad. Podľa druhej vety tohto článku, ktorá uvádza opatrenia, ktoré
         treba prijať v prípade konfliktu záujmov medzi činnosťou technickej kontroly a opravou vozidiel, členské štáty osobitne zabezpečia
         zachovanie objektívnosti a vysokej kvality kontroly. Z použitia výrazu „osobitne“ vyplýva, že smernica 96/96 sleduje striktné
         uskutočnenie týchto dvoch kvalitatívnych cieľov štátom, to znamená objektívnosti a vysokej kvality technickej kontroly vozidiel
         v prípade konfliktu záujmov, ale aj a fortiori výkonu jeho úlohy pri určení právomoci súkromných subjektov technickej kontroly vozidiel opísanej v prvej vete článku 2 smernice.
         Za týchto podmienok a z dôvodu, že súkromné subjekty, ktoré vykonávajú svoju činnosť pod aktívnym dohľadom príslušného orgánu
         verejnej moci, ktorý je v konečnom dôsledku zodpovedný za kontroly a rozhodnutia uvedených orgánov, nemožno považovať za orgány
         „priamo a špecificky zúčastňujúce sa na výkone verejnej moci“ podľa článku 45 ES, na činnosti technickej kontroly vozidiel
         sa nevzťahuje výnimka stanovená v uvedenom článku 45 ES.

      (pozri body 37, 42, 43, 45)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 22. októbra 2009 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Sloboda usadiť sa – Smernica 96/96/ES – Vnútroštátna právna úprava – Podmienky obmedzujúce prístup k činnosti technickej kontroly vozidiel – Článok 45 ES – Účasť na výkone verejnej moci – Bezpečnosť cestnej premávky – Proporcionalita“
      Vo veci C‑438/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 3. októbra 2008,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a M. Teles Romão, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Portugalskej republike, v zastúpení: L. Fernandes a A. Pereira de Miranda, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia E. Juhász, G. Arestis,
         J. Malenovský a T. von Danwitz (spravodajca),

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Portugalská republika si tým, že stanovila
         pre subjekty z iných členských štátov, ktoré chcú v Portugalsku vykonávať činnosť technickej kontroly vozidiel, obmedzenia
         slobody usadiť sa, ktoré konkrétne spočívajú v podmienení vydania povolenia verejným záujmom, v požiadavke na základné imanie
         minimálne vo výške 100 000 eur, v obmedzení predmetu činnosti podnikov a v uplatňovaní pravidiel o nezlučiteľnosti činnosti
         spoločníkov, konateľov a administratívnych pracovníkov s inými činnosťami, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku
         43 ES.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Odôvodnenie č. 33 smernice Rady 96/96/ES z 20.decembra 1996 o aproximácii právnych predpisov členských štátov o kontrole technického
         stavu motorových vozidiel a ich prípojných vozidiel (Ú. v. ES L 46, 1997, s. 1; Mim. vyd. 07/002, s. 514) stanovuje:

      „… opatrenia spoločenstva uvedené v tejto smernici sú potrebné na dosiahnutie harmonizácie pravidiel týkajúcich sa kontrol
         technického stavu vozidla, aby sa zabránilo narušeniu hospodárskej súťaže medzi dopravcami cestnej nákladnej dopravy a aby
         sa zaručilo, že vozidlá sú riadne kontrolované a udržiavané;…“

      3        Článok 1 ods. 1 smernice 96/96 stanovuje:

      „V každom členskom štáte sa motorové vozidlá registrované v tomto štáte a ich prívesy a návesy podrobia pravidelným kontrolám
         technického stavu vozidla v súlade s touto smernicou…“

      4        Článok 2 tejto smernice znie takto:

      „Kontroly technického stavu vozidla uvedené v tejto smernici vykoná štátny alebo verejný orgán poverený touto úlohou štátom,
         orgánmi alebo inštitúciami, ktoré štát určil a ktoré sú pod jeho priamou kontrolou, vrátane riadne autorizovaných súkromných
         subjektov. Najmä tam, kde prevádzkareň určená ako testovacie stredisko vykonáva tiež opravy vozidiel, členské štáty vyvinú
         všetko úsilie na to, aby zabezpečili objektívne kontroly vozidla a ich vysokú kvalitu.“

       Vnútroštátna právna úprava
      5        Podľa článku 3 zákonného dekrétu č. 550/99 z 15. decembra 1999 o činnosti technickej kontroly motorových vozidiel (ďalej len
         „zákonný dekrét“):

      „1.      Ministerstvo vnútra na návrh generálneho riaditeľstva cestnej premávky rozhoduje o povolení vykonávať technickú kontrolu vozidiel
         vnútroštátnymi alebo zahraničnými právnickými osobami, ak majú tieto osoby sídlo na území štátu.

      2.      Generálne riaditeľstvo cestnej premávky môže predložiť návrh uvedený v predchádzajúcom odseku, len ak je vydanie povolenia
         na výkon technickej kontroly odôvodnené verejným záujmom.“

      6        Keďže generálne riaditeľstvo cestnej premávky medzičasom zaniklo, boli jeho právomoci v oblasti technickej kontroly vozidiel
         presunuté na Štátny inštitút pre mobilitu a pozemnú dopravu.

      7        Článok 6 zákonného dekrétu stanovuje:

      „1.      Za hospodárske subjekty s potrebnou technickou, hospodárskou a finančnou schopnosťou sa považujú tie, ktoré disponujú štúdiou
         preukazujúcou stabilitu a ktoré majú zdroje potrebné na zabezpečenie začatia činnosti a dobrého fungovania staníc technickej
         kontroly.

      2.      Rozsah a štruktúru štúdie, ako aj ukazovatele finančnej schopnosti uvedené v predchádzajúcom odseku určí ministerstvo vnútra
         vyhláškou.“

      8        Na základe odseku 2 tohto článku bola prijatá vyhláška č. 1165/2000 z 9. decembra 2000, ktorou sa schvaľuje nariadenie o verejnom
         obstarávaní na vybudovanie staníc technickej kontroly vozidiel (ďalej len „vyhláška“), ktorej bod 1 stanovuje:

      „Vydanie povolenia na vykonávanie činnosti technickej kontroly vozidiel závisí od overenia technickej, hospodárskej a finančnej
         schopnosti stanovenej v článkoch 4 a 6 zákonného dekrétu č. 550/99 z 15. decembra 1999 na základe predloženia týchto dokumentov
         žiadateľom:

      …
      e)      Dokument, ktorý potvrdzuje, že žiadateľ disponuje základným imaním minimálne vo výške 100 000 eur alebo jeho ekvivalentom
         v escudoch…“

      9        Článok 7 zákonného dekrétu stanovuje:

      „Vykonávať technickú kontrolu vozidiel nemôžu hospodárske subjekty, na ktoré sa vzťahuje jedna z týchto situácií:
      a)      ich predmet činnosti sa neobmedzuje na výkon činnosti technickej kontroly vozidiel;
      b)      ich spoločníci, konatelia alebo administratívni pracovníci sa venujú výrobe, oprave, prenájmu, dovozu alebo predaju vozidiel,
         súčiastok alebo doplnkov, alebo vykonávajú prepravnú činnosť.“

       Konanie pred podaním žaloby
      10      Komisia, domnievajúc sa, že vnútroštátna právna úprava, ktorá podmieňuje vydanie povolenia na výkon činnosti technickej kontroly
         vozidiel, vykazuje nesúlad so zásadou usadiť sa stanovenou v článku 43 ES, rozhodla sa začať konanie upravené v článku 226 ES
         a 18. októbra 2005 zaslala Portugalskej republike výzvu.

      11      Portugalská republika po získaní predĺženia lehoty na predloženie odpovede do 18. februára 2006, odpovedala listom z 25. apríla
         2006. Keďže v nadväznosti na tento list Komisia stále zastávala názor, že dotknutá právna úprava je v rozpore s článkom 43 ES,
         zaslala 15. decembra 2006 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko, ktorým ho vyzvala, aby prijal opatrenia nevyhnutné
         na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      12      Portugalská republika najprv listom z 29. januára 2007 odpovedala na toto odôvodnené stanovisko s tvrdením, že bol vypracovaný
         legislatívny návrh na zmenu zákonného dekrétu s cieľom odstrániť napadnuté ustanovenia. Listom z 11. januára 2008 potvrdila,
         že uvedená novelizácia by sa mala ukončiť pred koncom januára 2008, neskôr v liste z 19. mája 2008 uviedla, že sa nachádza
         vo finálnej fáze. Keďže Komisia nemohla dospieť k záveru, že boli prijaté všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu
         dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy s článkom 43 ES, rozhodla sa podať túto žalobu.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      13      Komisia sa najmä domnieva, že výnimku uvedenú v článku 45 prvom odseku ES, ktorej sa domáha Portugalská republika na preukázanie
         súladu jej právnej úpravy s článkom 43 ES, nemožno v predmetnej veci uplatniť.

      14      Na jednej strane sa možno výnimky založenej na výkone verejnej moci dovolávať len vo vzťahu s diskriminačnými opatreniami,
         zatiaľ čo dotknutý systém udeľovania povolení sa výslovne uplatňuje tak na vnútroštátne hospodárske subjekty, ako aj na zahraničné
         hospodárske subjekty. Na druhej strane túto výnimku je potrebné vyložiť doslovne a jej uplatnenie sa obmedzuje na činnosti,
         ktoré samy osebe predstavujú priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci.

      15      Portugalská republika však vo svojej odpovedi na výzvu tvrdila, že technická kontrola vozidiel je hospodárskou činnosťou a že
         zodpovednosť staníc technickej kontroly za škody spôsobené počas alebo po vykonaní technickej kontroly spadá do oblasti súkromného
         práva. Vydanie správy o technickej kontrole alebo známky nie je dôkazom o výkone verejnej moci. Skutočnosť, že sankcie možno
         uložiť za nedodržanie pravidiel týkajúcich sa technickej kontroly vozidiel, nie je tiež relevantná. Uloženie takýchto sankcií
         totiž vyplýva z výlučnej právomocí policajných a súdnych orgánov, pričom podniky technickej kontroly nemajú žiadnu donucovaciu
         právomoc.

      16      Komisia preto tvrdí, že podmienky na udelenie povolenia na výkon činnosti technickej kontroly vozidiel sú prekážkou slobody
         usadiť sa, ktorá je v rozpore s článkom 43 ES. Po prvé podmienenie udelenia nových povolení verejnému záujmu, stanovené v článku
         3 ods. 2 zákonného dekrétu, podriadi právnické osoby iných členských štátov, ktoré chcú vykonávať v Portugalsku túto činnosť,
         diskrečnej právomoci príslušných vnútroštátnych orgánov. Táto právna úprava preto nespĺňa podmienky vyplývajúce z judikatúry
         Súdneho dvora, podľa ktorej aby bol systém predbežných správnych povolení odôvodnený, musí vychádzať z objektívnych, nediskriminačných
         a vopred známych kritérií, ktoré vymedzujú výkon voľnej úvahy vnútroštátnych orgánov.

      17      Požiadavku verejného záujmu nemožno preto odôvodniť dôvodmi ochrany bezpečnosti na cestách, pričom Komisia v tejto súvislosti
         spresnila, že podmienka proporcionality by nebola splnená. Pokiaľ by sa totiž nezohľadnilo fungovanie staníc technickej kontroly,
         dotknutý vnútroštátny systém by sám osebe nemohol zabezpečiť dosiahnutie tohto cieľa. Navyše udelenie povolenia podľa nejasnej
         požiadavky verejného záujmu by išlo nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa bezpečnosti na cestách.

      18      Po druhé Komisia uvádza, že požiadavka základného imania minimálne vo výške 100 000 eur stanovená v článku 6 ods. 1 zákonného
         dekrétu, v spojení s bodom 1 písm. e) vyhlášky, by podľa rozsudku z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko (C‑171/02, Zb. s. I‑5645,
         bod 54) zabraňovala prevádzkovateľovi Spoločenstva, ktorý disponuje nižším základným imaním, usadiť sa na portugalskom území.
         Komisia navyše tvrdí, že argumentácia Portugalskej republiky, podľa ktorej táto požiadavka má za cieľ zabezpečiť solventnosť
         hospodárskych subjektov, ktorým bolo udelené povolenie, nie je platná. Existujú totiž menej obmedzujúce prostriedky na ochranu
         veriteľov, akými sú zriadenie záruky alebo uzatvorenie poistky (rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 55).

      19      Po tretie podľa Komisie článok 7 písm. a) zákonného dekrétu, ktorý obmedzuje predmet činnosti podnikov technickej kontroly
         vozidiel na túto jednu činnosť, nie je tiež v súlade s článkom 43 ES. Prevádzkovatelia, ktorí poskytujú aj iné služby v ich
         členskom štáte usadenia, budú totiž nútení, aby mohli vykonávať svoju činnosť v Portugalsku, zmeniť predmet činnosti podniku,
         dokonca aj vnútornú štruktúru. Nemožno sa odvolávať na cieľ bezpečnosti na cestách, lebo dotknuté ustanovenie nie je vhodné
         na dosiahnutie tohto cieľa a kvalita technických kontrol sa môže zabezpečiť prostredníctvom vykonania kontroly kvality. Nakoniec,
         pokiaľ ide o cieľ znížiť podvodné technické kontroly, Komisia poznamenáva, že podvodný charakter kontrol nemožno jednoducho
         predpokladať v prípade výkonu súvisiacich činností a tvrdiť, že nebezpečenstvo takýchto kontrol neexistuje v prípade činností,
         ktoré nesúvisia s technickou kontrolou vozidiel. Okrem toho možno stanoviť menej obmedzujúce opatrenia.

      20      Komisia po štvrté tvrdí, že pravidlá nezlučiteľnosti činností, ktoré sa vzťahujú na spoločníkov, konateľov a administratívnych
         pracovníkov podniku technickej kontroly vozidiel podľa článku 7 písm. b) zákonného dekrétu, môžu mať porovnateľne obmedzujúci
         charakter, lebo nútia prevádzkovateľov, ktorí majú legálne svoje sídlo aj v inom členskom štáte a venujú sa v tomto členskom
         štáte inej činnosti, zmeniť ich vnútornú štruktúru, odčleniť sa od spoločníkov alebo zanechať nezlúčiteľnú činnosť. Podľa
         Komisie takéto pravidlá okrem toho nie sú primerané uvedeným cieľom bezpečnosti na cestách, objektívnosti technických kontrol
         a predchádzania podvodom. Existujú menej obmedzujúce opatrenia, akými sú povinnosť dať kontrolovať vozidlá, ktoré súvisia
         s činnosťou spoločníkov, konateľov alebo administratívnych pracovníkov podniku technickej kontroly vozidiel inému podniku,
         a naopak povinnosť v prípade, že výsledok technickej kontroly je negatívny, vykonať revíziu nezávislým podnikom technickej
         kontroly vozidiel, zákaz vykonávať kontrolu vozidiel jeho vedúcich pracovníkov, zamestnancov a ich rodinných príslušníkov,
         podriadenie prevádzkarní technickej kontroly vozidiel pravidelnej technickej kontrole, alebo aj zavedenie systému občianskoprávnych
         alebo trestných sankcií.

      21      Portugalská republika uvádza, že je nesporné, že činnosť technickej kontroly vozidiel vykazuje všeobecný záujem bezpečnosti
         na cestách. Na jednej strane tvrdí, že táto činnosť je len právomocou štátu, pričom však štát môže využiť spoluprácu súkromných
         subjektov, čo potvrdzuje aj článok 2 smernice 96/96. Delegovanie právomoci na takéto subjekty však v žiadnom prípade nepredstavuje
         faktickú privatizáciu tejto vlastnej úlohy štátu. Prijatie týchto sporných požiadaviek možno odôvodniť len potrebou špecifického
         dohľadu štátu nad súkromnými hospodárskymi subjektmi, ktorým bolo povolené vykonávať túto delegovanú činnosť.

      22      Na druhej strane tieto poverené súkromné subjekty uskutočňujú úlohy, ktorými vykonávajú verejnú moc. Teoreticky existujú dve
         možnosti uskutočnenia dotknutej činnosti. Buď je predbežná technická kontrola vykonaná súkromnými subjektmi s následným osvedčením
         orgánom verejnej moci, alebo je technická kontrola a potvrdenie zverené súkromnému subjektu, ktorý vykonáva činnosť pod dohľadom
         orgánu verejnej moci. V portugalskom systéme je technická kontrola, ktorá je len predbežná, ukončená prijatím rozhodnutia
         o osvedčení alebo neosvedčení súladu technického stavu vozidiel s platnými normami, bez akéhokoľvek zásahu orgánu verejnej
         správy. Tieto rozhodnutia vzhľadom na ich právny účinok na vlastníka vozidla možno spojiť s výkonom verejnej moci.

      23      Portugalská republika sa preto domnieva, že činnosť technickej kontroly vozidiel je priamo spojená s výkonom verejnej moci.
         Keby teda dotknuté pravidlá boli v nesúlade s článkom 43 ES, možno tento nesúlad odôvodniť podľa článku 45 prvého odseku ES.

      24      Portugalská republika v každom prípade tvrdí, že začala s novelizáciou zákonného dekrétu s cieľom v podstate nahradiť systém
         predbežného udelenia povolení systémom koncesií udelených na základe výberového konania. Podmienky udelenia povolení stanovené
         zákonným dekrétom a prípadné obmedzenia slobody usadiť sa by mali byť odstránené prijatím a vyhlásením tohto nového znenia,
         ku ktorému malo pôvodne dôjsť na konci prvého štvrťroka 2009, neskôr, ako bolo uvedené v duplike, v júli 2009.

       Posúdenie Súdnym dvorom
       O existencii obmedzenia
      25      Komisia Portugalskej republike v podstate vytýka, že pre súkromné hospodárske subjekty, ktoré chcú vykonávať činnosť technickej
         kontroly vozidiel na jej území, zaviedla pravidlá prístupu k tejto činnosti, ktoré nie sú v súlade s článkom 43 ES.

      26      Na úvod je potrebné uviesť, že smernica 96/96 má podľa jej odôvodnenia č. 33 za cieľ dosiahnuť harmonizáciu pravidiel týkajúcich
         sa kontrol technického stavu vozidla najmä, ako je uvedené v jej článku 1 ods. 2, určením kategórie vozidiel, ktoré sa majú
         testovať, frekvencie kontrol, ako aj položiek podliehajúcich technickej kontrole. Táto smernica však neobsahuje nijaké ustanovenie
         týkajúce sa pravidiel prístupu k činnosti technickej kontroly vozidiel.

      27      Hoci je pravda, že v odvetví, ktoré nebolo úplne harmonizované na úrovni Spoločenstva, je členským štátom v zásade ponechaná
         právomoc stanoviť podmienky výkonu činností v tomto odvetví, nič to nemení na skutočnosti, že musia vykonávať svoje právomoci
         s ohľadom na základné slobody zaručené Zmluvou ES (pozri rozsudky z 29. novembra 2007, Komisia/Rakúsko, C‑393/05, Zb. s. I‑10195,
         bod 29, a Komisia/Nemecko, C‑404/05, Zb. s. I‑10239, bod 31, ako aj citovanú judikatúru).

      28      V prejednávanej veci je spornou otázka súladu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje podmienky na vydanie povolenia
         na výkon činnosti technickej kontroly vozidiel, s článkom 43 ES, pričom ide najmä o vydanie správnych povolení podmienené
         verejným záujmom, požiadavku, aby podniky, ktoré sa chcú usadiť na tomto trhu, disponovali základným imaním minimálne vo výške
         100 000 eur, obmedzenie predmetu činnosti týchto podnikov a stanovenie pravidiel nezlučiteľnosti činností ich spoločníkov,
         konateľov a administratívnych pracovníkov.

      29      Podľa ustálenej judikatúry sa za obmedzenia slobody usadiť sa musia považovať všetky opatrenia, ktoré výkon tejto slobody
         zakazujú, bránia mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri najmä rozsudky zo 17. októbra 2002, Payroll a i., C‑79/01, Zb.
         s. I‑8923, bod 26; z 5. októbra 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Zb. s. I‑8961, bod 11, ako aj z 23. októbra 2008, Krankenheim
         Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, Zb. s. I‑8061, bod 30).

      30      Pokiaľ sa požiadavky stanovené portugalskou právnou úpravou uplatňujú rovnako tak na hospodárske subjekty usadené v Portugalsku,
         ako aj na tie, ktoré pochádzajú z iných členských štátov, môžu brániť hospodárskym subjektom, ktoré nespĺňajú tieto stanovené
         požiadavky, usadiť sa v Portugalsku s cieľom vykonávať tam činnosť technickej kontroly vozidiel. Ako to zdôrazňuje Komisia,
         najmä požiadavka verejného záujmu, ktorá podmieňuje vydanie dotknutého správneho povolenia, môže viesť k svojvoľnému výkonu
         voľnej úvahy príslušnými orgánmi tak, že im je umožnené niektorým dotknutým hospodárskym subjektom toto povolenie zamietnuť,
         hoci by spĺňali ostatné podmienky stanovené právnou úpravou.

      31      Sporné podmienky prístupu k činnosti technickej kontroly vozidiel stanovené portugalskou právnou úpravou teda predstavujú
         prekážku vo výkone slobody usadiť sa.

       O uplatnení článku 45 prvého odseku ES
      32      Portugalská republika, ktorá veľmi nenamieta proti obmedzujúcemu charakteru dotknutej právnej úpravy, tvrdí, že činnosť technickej
         kontroly vozidiel patrí medzi činnosti, „ktoré súvisia s výkonom štátnej moci“ podľa článku 45 ES, a nachádza sa teda mimo
         rozsahu pôsobnosti článku 43 ES. Komisia v tejto súvislosti uvádza, že ide o hospodársku činnosť, ktorá nepredstavuje priamu
         a špecifickú účasť na výkone verejnej moci a že článok 45 ES sa uplatňuje len na diskriminačné opatrenia.

      33      Pokiaľ však ide o uvedené posledné tvrdenie, je potrebné konštatovať, ako to bolo uvedené aj v bode 29 tohto rozsudku, že
         podľa ustálenej judikatúry článok 43 ES nezahŕňa len zákaz diskriminácie, ale aj zákaz všetkých obmedzení, ktoré robia menej
         príťažlivým výkon slobody usadiť sa. Hoci článok 45 ES obsahuje všeobecnú výnimku zo zásady slobody usadiť sa stanovenej v článku
         43 ES, jej uplatnenie nemožno obmedziť len na diskriminačné opatrenia. Toto tvrdenie Komisie teda nemožno prijať.

      34      Naopak treba pripomenúť, že v prípade výnimky zo základnej slobody usadiť sa treba článok 45 ES vykladať tak, aby bol rozsah
         jeho pôsobnosti obmedzený len na to, čo je striktne nevyhnutné na ochranu záujmov, ktoré toto ustanovenie členským štátom
         umožňuje chrániť (pozri najmä rozsudky z 15. marca 1988, Komisia/Grécko, 147/86, Zb. s. 1637, bod 7; z 29. októbra 1998, Komisia/Španielsko,
         C‑114/97, Zb. s. I‑6717, bod 34, a z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod
         45).

      35      Rovnako je nesporné, že pri posudzovaní výnimiek zo slobody usadiť sa stanovených v článku 45 ES treba zohľadniť komunitárny
         charakter obmedzení, ktoré tento článok pri výnimkách tejto slobody pripúšťa (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. júna 1974,
         Reyners, 2/74, Zb. s. 631, bod 50, a Komisia/Grécko, už citovaný, bod 8).

      36      Podľa ustálenej judikatúry sa teda výnimka stanovená týmto článkom musí obmedzovať na činnosti, ktoré samy osebe predstavujú
         priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci (pozri rozsudky Reyners, už citovaný, bod 45; z 13. júla 1993, Thijssen,
         C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 8, a z 31. mája 2001, Komisia/Taliansko, C‑283/99, Zb. s. I‑4363, bod 20), čo vylučuje, aby za
         činnosti „ktoré súvisia s výkonom štátnej moci“ boli v zmysle uvedenej výnimky považované jednoduché pomocné a predbežné úlohy
         vo vzťahu k subjektu skutočne vykonávajúcemu verejnú moc, ktorý prijíma konečné rozhodnutie (rozsudky Thijssen, už citovaný,
         bod 22; Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 36, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 38).

      37      Súdny dvor navyše spresnil rozdiel medzi činnosťami súkromných subjektov, ktoré predstavujú jednoduché predbežné úlohy, a činnosťami,
         ktoré predstavujú priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci, tak, že konštatoval, že aj v prípade, že súkromné subjekty
         vykonávajú právomoci verejnej moci, pričom zodpovedajú za technické kontroly, ktoré uskutočňujú, je uplatnenie článku 45 ES
         vylúčené, pretože podľa platnej právnej úpravy tieto súkromné subjekty podliehajú dohľadu príslušným orgánom verejnej moci
         (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 41, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 43). Súdny dvor totiž
         konštatoval, že súkromné subjekty, ktoré vykonávajú svoju činnosť pod aktívnym dohľadom príslušného orgánu verejnej moci,
         ktorý je v konečnom dôsledku zodpovedný za kontroly a rozhodnutia uvedených orgánov, nemožno považovať za orgány „priamo a špecificky
         zúčastňujúce sa na výkone verejnej moci“ podľa článku 45 ES (rozsudky Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 42, a Komisia/Nemecko,
         už citovaný, bod 44).

      38      Podľa údajov obsiahnutých v žalobe a vo vyjadreniach k žalobe uskutočnenie technických kontrol vozidiel v Portugalsku je právomocou
         orgánu verejnej moci, Štátneho inštitútu pre mobilitu a pozemnú dopravu, ktorý sa však na účely výkonu týchto kontrol môže
         obrátiť na súkromné subjekty. Rozhodnutie o osvedčení alebo neosvedčení technického súladu vozidiel vydáva súkromný subjekt
         vykonávajúci technickú kontrolu vozidiel, bez akéhokoľvek zásahu orgánu verejnej správy.

      39      Ako navyše vyplýva z vyjadrenia k žalobe, činnosť technickej kontroly vozidiel subjektov sa uskutočňuje v dvoch fázach. V prvej
         fáze táto činnosť spočíva v uskutočnení technickej prehliadky, to znamená v overení súladu kontrolovaných vozidiel s platnými
         technickými normami a vo vypracovaní zápisnice z tejto prehliadky s detailným uvedením údajov o uskutočnených testoch a získaných
         výsledkoch. V druhej fáze táto činnosť zahŕňa osvedčenie vykonanej technickej kontroly nalepením nálepky alebo označenia na
         vozidlo, alebo naopak, zamietnutie takého osvedčenia.

      40      Úlohy, ktoré vyplývajú z prvej fázy, sú výslovne technického charakteru, sú teda svojou povahou vzdialené od výkonu verejnej
         moci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 1989, Komisia/Taliansko, C‑3/88, Zb. s. 4035, bod 13). Naopak druhá fáza,
         keďže sa týka osvedčenia technickej kontroly, zahŕňa výkon právomoci verejnej moci, pretože z technickej prehliadky vyvodzuje
         právne dôsledky.

      41      V tejto súvislosti však treba uviesť, že rozhodnutie osvedčiť alebo neosvedčiť technickú kontrolu, ktoré v podstate len potvrdzuje
         technickú prehliadku, jednak nevychádza z rozhodovacej nezávislosti, ktorá je vlastná výkonu právomoci verejnej moci, a jednak
         je prijaté v rámci priameho štátneho dohľadu.

      42      Z článku 2 smernice 96/96 totiž vyplýva, že ak členský štát zverí riadenie technických kontrolných zariadení súkromným subjektom,
         naďalej nad nimi vykonáva priamy dohľad.

      43      Členskému štátu totiž podľa prvej vety uvedeného článku prislúcha určiť príslušné orgány, poveriť ich úlohami a vykonávať
         nad nimi priamy dohľad. Podľa druhej vety tohto článku, ktorá uvádza opatrenia, ktoré treba prijať v prípade konfliktu záujmov
         medzi činnosťou technickej kontroly a opravou vozidiel, členské štáty osobitne zabezpečia zachovanie objektívnosti a vysokej
         kvality kontroly. Z použitia výrazu „osobitne“ vyplýva, že smernica 96/96 sleduje striktné uskutočnenie týchto dvoch kvalitatívnych
         cieľov štátom, to znamená objektívnosti a vysokej kvality technickej kontroly vozidiel v prípade konfliktu záujmov, ale aj
         a fortiori výkonu jeho úlohy pri určení právomoci súkromných subjektov technickej kontroly vozidiel opísanej v prvej vete článku 2 smernice
         96/96.

      44      Okrem toho, ako to tiež uviedla Komisia, súkromné subjekty technickej kontroly vozidiel nemajú v rámci ich činností donucovaciu
         právomoc, lebo sankcie pri nedodržaní pravidiel týkajúcich sa technickej kontroly vozidiel vyplývajú z právomoci policajných
         a súdnych orgánov, proti čomu Portugalska republika nenamieta.

      45      Výnimka stanovená v článku 45 ES sa teda na činnosti technickej kontroly vozidiel dotknutých súkromných subjektov v predmetnej
         veci nevzťahuje. Je preto potrebné preskúmať, či systém prístupu k činnosti technickej kontroly vozidiel zavedený Portugalskou
         republikou možno odôvodniť.

       O existencii odôvodnenia
      46      Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že obmedzenie slobody usadiť sa možno pripustiť len vtedy, ak ho možno odôvodniť
         naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. Za tohto predpokladu je tiež potrebné, aby toto obmedzenie samo osebe bolo spôsobilé
         zaručiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 27. októbra 2005, Komisia/Španielsko, C‑158/03, bod 35; z 28. apríla 2009, Komisia/Taliansko, C‑518/06, Zb. s. I‑3491,
         bod 72, a z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko, C‑531/06, Zb. s. I‑4103, bod 49).

      47      V tejto súvislosti prislúcha príslušným vnútroštátnym orgánom preukázať, že na jednej strane je ich právna úprava potrebná
         na dosiahnutie sledovaného cieľa a že na druhej strane uvedená právna úprava je v súlade so zásadou proporcionality (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 15. marca 2007, Komisia/Fínsko, C‑54/05, Zb. s. I‑2473, bod 39, a z 20. septembra 2007, Komisia/Holandsko,
         C‑297/05, Zb. s. I‑7467, bod 76).

      48      V prejednávanej veci sa odôvodnenie uvedené Portugalskou republikou v konaní pred podaním žaloby týka nevyhnutnosti zaručiť
         bezpečnosť na cestách, čo podľa ustálenej judikatúry predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu (pozri najmä rozsudky
         Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 77, a z 10. februára 2009, Komisia/Taliansko, C‑110/05, Zb. s. I‑519, bod 60).

      49      Treba konštatovať, že Portugalská republika sa proti tvrdeniam Komisie v tejto súvislosti v konaní pred podaním žaloby nebránila
         a že nepreukázala ani nevyhnutný, ani primeraný charakter dotknutých opatrení vo vzťahu k sledovanému cieľu. Sporné ustanovenia
         preto nemožno považovať za odôvodnené na základe dôvodov týkajúcich sa bezpečnosti na cestách.

      50      Portugalská republika okrem toho uvádza, že začala s novelizáciou zákonného dekrétu, ktorá mala byť ukončená v júli 2009,
         aby sa tak zmenil technický a právny rámec činnosti technickej kontroly vozidiel a odstránili sa obmedzenia slobody usadiť
         sa, ktoré vyplývajú z platného systému.

      51      Treba však pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zmeny vykonané vo vnútroštátnej právnej úprave nie sú pre posúdenie predmetu
         žaloby o nesplnenie povinnosti relevantné, pretože neboli prijaté pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku
         (pozri najmä rozsudky z 2. júla 1996, Komisia/Belgicko, C‑173/94, Zb. s. I‑3265, bod 16, a z 20. novembra 2008, Komisia/Írsko,
         C‑66/06, Zb. s. I‑127, uverejnenie výberu z rozhodnutí, bod 91). Portugalská republika sa teda nemôže odvolávať na legislatívne
         zmeny prijaté po tomto dátume.

      52      Za týchto podmienok žaloba podaná Komisiou musí byť považovaná za dôvodnú.

      53      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné konštatovať, že Portugalská republika si tým, že zaviedla pre subjekty z iných
         členských štátov, ktoré chcú v Portugalsku vykonávať činnosť technickej kontroly vozidiel, obmedzenia slobody usadiť sa, ktoré
         spočívajú konkrétne v podmienení vydania povolenia verejným záujmom, v požiadavke na základné imanie minimálne vo výške 100 000 eur,
         v obmedzení predmetu činnosti podnikov a v uplatňovaní pravidiel o nezlučiteľnosti činnosti spoločníkov, konateľov a administratívnych
         pracovníkov s inými činnosťami, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES.

       O trovách
      54      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Portugalská republika si tým, že zaviedla pre subjekty z iných členských štátov, ktoré chcú v Portugalsku vykonávať činnosť
            technickej kontroly vozidiel, obmedzenia slobody usadiť sa, ktoré konkrétne spočívajú v podmienení vydania povolenia verejným
            záujmom, v požiadavke na základné imanie minimálne vo výške 100 000 eur, v obmedzení predmetu činnosti podnikov a v uplatňovaní
            pravidiel o nezlučiteľnosti činnosti spoločníkov, konateľov a administratívnych pracovníkov s inými činnosťami, nesplnila
            povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES.
      2.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1973. # Hessische Mehlindustrie Karl Schöttler KG proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Nemecko. # Vec 3-73.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 5. októbra 2010. # Európska komisia proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 49 ES - Sociálne zabezpečenie - Zdravotnícka starostlivosť plánovaná v inom členskom štáte a vyžadujúca si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov - Požiadavka predchádzajúceho povolenia - Plánovaná starostlivosť poskytovaná v inom členskom štáte - Rozdiely medzi platnou výškou krytia v členskom štáte poistenia a členskom štáte pobytu - Právo poistenca na dodatočnú intervenciu príslušnej inštitúcie, dopĺňajúcu intervenciu členského štátu pobytu. # Vec C-512/08.

text:
      Vec C‑512/08
      Európska komisia
      proti
      Francúzskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 49 ES – Sociálne zabezpečenie – Zdravotná starostlivosť plánovaná v inom členskom štáte a vyžadujúca si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov – Požiadavka predchádzajúceho povolenia – Plánovaná starostlivosť poskytovaná v inom členskom štáte – Rozdiely medzi platnou výškou krytia v členskom štáte poistenia a členskom štáte pobytu – Právo poistenca na dodatočnú intervenciu príslušnej inštitúcie, dopĺňajúcu intervenciu inštitúcie členského štátu pobytu“
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa náhrady liečebných nákladov vynaložených
            v inom členskom štáte
      (Článok 49 ES)
      Členský štát, ktorého vnútroštátna právna úprava podriaďuje, s výnimkou osobitných situácií spojených najmä so zdravotným
         stavom poistenca alebo naliehavou povahou požadovanej starostlivosti, úhradu starostlivosti plánovanej v inom členskom štáte
         zo strany príslušnej inštitúcie podľa režimu krytia platného v členskom štáte, kam patrí, a vyžadujúcej si použitie špeciálnych
         lekárskych prístrojov mimo nemocničnej infraštruktúry, predchádzajúcemu povoleniu, si spĺňa povinnosti, ktoré mu vyplývajú
         z článku 49 ES.

      Hoci totiž takáto právna úprava môže odrádzať, dokonca až brániť poistencom dotknutého systému, aby sa obracali na poskytovateľov
         zdravotníckych služieb so sídlom v inom členskom štáte s cieľom využiť predmetnú starostlivosť, a teda predstavuje pre poistencov,
         ako aj pre poskytovateľov obmedzenie slobodného poskytovania služieb, neznamená to, že táto požiadavka sa vzhľadom na nebezpečenstvá
         pre organizovanie politiky verejného zdravia a pre finančnú rovnováhu systému sociálneho zabezpečenia zdá byť za terajšieho
         stavu práva Únie odôvodneným obmedzením. Tieto nebezpečenstvá sa spájajú so skutočnosťou, že bez ohľadu na to, či špeciálne
         lekárske prístroje, taxatívne vymenované v dotknutej vnútroštátnej právnej úprave, majú byť inštalované a používané v nemocničnom
         alebo inom prostredí, musí sa umožniť, aby boli predmetom politiky plánovania, akou je politika definovaná touto vnútroštátnou
         právnou úpravou, pokiaľ ide najmä o ich počet a ich zemepisné rozmiestnenie, aby sa prispelo k zabezpečeniu účelnej, stálej,
         vyváženej a dostupnej ponuky starostlivosti vysokej kvality na celom vnútroštátnom území, ale v rámci možností tiež k predchádzaniu
         akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi.

      Vnútroštátna právna úprava, potvrdená aspoň jedným rozhodnutím vnútroštátneho najvyššieho súdu, ktorá stanovuje všeobecnú
         zásadu úhrady starostlivosti poskytnutej poistencovi systému sociálneho zabezpečenia v inom členskom štáte alebo v štáte,
         ktorý je zmluvnou stranou Dohody o európskom hospodárskom priestore, zo strany príslušnej vnútroštátnej inštitúcie za rovnakých
         podmienok ako pri poskytovaní starostlivosti v dotknutom členskom štáte a s obmedzením do výšky nákladov skutočne vynaložených
         poistencom, pri neexistencii dôkazu o správnej praxi odporujúcej právu Únie a prípadných sťažností podaných v tejto oblasti
         poistencami systému sociálneho zabezpečenia, nevytvára situáciu, ktorá by mohla zbaviť poistencov dotknutého systému sociálneho
         zabezpečenia práva na dodatočnú náhradu za situácie uvedenej v rozsudku z 12. júla 3002, Vanbraekel a i., C‑368/98, podľa
         ktorej je náhrada nákladov vynaložených na služby nemocničnej starostlivosti poskytnuté v členskom štáte pobytu, ktorá je
         vypočítaná podľa predpisov účinných v tomto štáte, nižšia ako suma, ktorá by osobe podrobujúcej sa nemocničnej starostlivosti
         v tomto štáte patrila pri uplatnení právnej úpravy účinnej v členskom štáte účasti na poistení. Všeobecnosťou svojich pojmov
         toto ustanovenie zahŕňa právo na dodatočnú náhradu na účet príslušnej vnútroštátnej inštitúcie za situácie spomínanej v uvedenom
         rozsudku.

      (pozri body 27, 28, 32, 37, 42, 43, 51, 57, 58, 67 – 69)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 5. októbra 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 49 ES – Sociálne zabezpečenie – Zdravotná starostlivosť plánovaná v inom členskom štáte a vyžadujúca si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov – Požiadavka predchádzajúceho povolenia – Plánovaná starostlivosť poskytovaná v inom členskom štáte – Rozdiely medzi platnou výškou krytia v členskom štáte poistenia a členskom štáte pobytu – Právo poistenca na dodatočnú intervenciu príslušnej inštitúcie, dopĺňajúcu intervenciu inštitúcie členského štátu pobytu“
      Vo veci C‑512/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 25. novembra 2008,
      Európska komisia, v zastúpení: N. Yerrell, G. Rozet a E. Traversa, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Francúzskej republike, v zastúpení: A. Czubinski a G. de Bergues, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: J. M. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca,

      Fínska republika, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,

      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: I. Rao, neskôr S. Ossowski, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci M.‑E. Demetriou, barrister,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (spravodajca), J.‑C. Bonichot
         a C. Toader, sudcovia K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Arabadjiev, J.‑J. Kasel a M. Safjan,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M.‑A. Gaudissart, vedúci sekcie,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. marca 2010,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 15. júla 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou žiada Komisia Európskych spoločenstiev, aby Súdny dvor konštatoval, že Francúzska republika si tým, že podľa
         článku R. 332‑4 zákonníka sociálneho zabezpečenia podriadila náhrady lekárskych služieb dostupných v iných ako nemocničných
         zariadeniach, ktoré si vyžadujú použitie špeciálnych lekárskych prístrojov uvedených v článku R. 712‑2‑II zákonníka verejného
         zdravia (teraz článok R. 6122‑26 uvedeného zákonníka) predchádzajúcemu povoleniu a nestanovila v uvedenom článku R. 332‑4
         alebo akomkoľvek inom ustanovení francúzskeho právneho poriadku možnosť priznania pacientovi, ktorý je poistený vo francúzskom
         systéme sociálneho zabezpečenia, dodatočnej náhrady za okolností stanovených v bode 53 rozsudku z 12. júla 2001, Vanbraekel
         a i. (C‑368/98, Zb. s. I‑5363), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú podľa článku 49 ES.

       Právny rámec
       Právo Únie
      2        Podľa znenia článku 22 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
         na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva v znení zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 118/97
         z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením Európskeho parlamentu
         a Rady (ES) č. 1992/2006 z 18. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 392, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“):

      „Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na
         dávky, pričom, ak je to vhodné, zohľadnia sa ustanovenia článku 18:

      a)      ktorého stav si vyžaduje vecné dávky, ktoré sa stávajú nutnými z lekárskych dôvodov počas pobytu v inom členskom štáte, berúc
         do úvahy povahu dávok a očakávanú dĺžku pobytu

      alebo
      …
      c)      ktorá má povolenie príslušnej inštitúcie odísť na územie iného členského štátu, aby tam dostala ošetrenie primerané jej stavu,
      má nárok na:
      i)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu… v súlade s ustanoveniami právnych predpisov,
         ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa však spravuje
         právnymi predpismi príslušného štátu;

      …“
       Vnútroštátne právo
       Zákonník sociálneho zabezpečenia
      3        Náhrada zdravotnej starostlivosti poskytnutej poistencom poisteným vo francúzskom systéme sociálneho zabezpečenia mimo Francúzska
         je upravená najmä článkami R. 332‑3 a R. 332‑4 zákonníka sociálneho zabezpečenia, ktoré boli do tohto zákonníka zavedené vyhláškou
         č. 2005‑386 z 19. apríla 2005 o náhrade starostlivosti poskytnutej mimo Francúzska a zmene zákonníka sociálneho zabezpečenia
         (druhá časť: vyhlášky Conseil d’État) (JORF z 27. apríla 2005, s. 7321).

      4        Tieto články zákonníka sociálneho zabezpečenia stanovujú:

      „Článok R. 332‑3
      Fondy zdravotného poistenia nahradia náklady vynaložené na starostlivosť poskytnutú poistencom a osobám oprávneným z ich poistenia
         v členskom štáte Európskej únie alebo štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o európskom hospodárskom priestore, za rovnakých
         podmienok ako pri poskytovaní starostlivosti vo Francúzsku pod podmienkou, že nahradená suma nesmie presahovať celkovú sumu
         zaplatenú poistencom, s výnimkou úprav stanovených v článkoch R. 332‑4 až R. 332‑6.

      Článok R. 332‑4
      S výnimkou prípadu náhlej starostlivosti nemôžu fondy zdravotného poistenia bez predchádzajúceho povolenia nahradiť náklady
         vynaložené na nemocničnú starostlivosť alebo starostlivosť, ktorá si vyžaduje použitie špeciálnych lekárskych prístrojov uvedených
         v oddieli II článku R.712-2 zákonníka verejného zdravia (Code de la santé publique), poskytnutú poistencom a oprávneným osobám
         v inom členskom štáte Európskej únie alebo štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o európskom hospodárskom priestore a primeranú
         ich stavu.

      Toto povolenie môže byť zamietnuté, iba ak je splnená jedna z dvoch nasledujúcich podmienok:
      1      plánovaná starostlivosť nie je starostlivosťou, za ktorú sa poskytuje náhrada podľa francúzskej právnej úpravy;
      2      zhodná alebo rovnako účinná starostlivosť môže byť poskytnutá bezodkladne vo Francúzsku pri zohľadnení stavu pacienta a pravdepodobného
         vývoja jeho choroby.

      Poistenec adresuje žiadosť o povolenie svojej zdravotnej poisťovni. Rozhodnutie prijíma revízny lekár. Rozhodnutie musí byť
         oznámené v lehote zlučiteľnej s mierou naliehavosti a disponibilitou plánovanej starostlivosti a najneskôr dva týždne po prijatí
         žiadosti. Pri absencii odpovede sa po uplynutí uvedenej lehoty povolenie považuje za vydané.

      Rozhodnutia o zamietnutí musia byť riadne odôvodnené a možno proti nim podať odvolanie na príslušný súd pre veci sociálneho
         zabezpečenia za obvyklých právnych podmienok. Napádanie týchto rozhodnutí, ak sa týkajú posúdenia stavu pacienta, primeranosti
         plánovanej starostlivosti jeho stavu, alebo zhody alebo rovnakého účinku starostlivosti dostupnej vo Francúzsku, ku ktorému
         dospel revízny lekár podlieha lekárskemu posudku za podmienok stanovených kapitolou I hlavy IV zväzku I tohto zákonníka.“

      5        Uplatnenie vyhlášky č. 2005-386 bolo predmetom obežníka DSS/DACI/2005/235, z 19. mája 2005 (ďalej len „obežník z 19. mája
         2005“), v ktorom sú uvedené tieto formulácie:

      „Vyhláška č. 2005-386… dokončuje integráciu judikatúry Spoločenstva v oblasti slobodného poskytovania služieb a slobodného
         pohybu tovaru v oblasti lekárskej starostlivosti do vnútroštátneho práva.

      …
      Stanovuje podmienky úhrady za starostlivosť poskytnutú v zahraničí v závislosti od zemepisnej oblasti v ktorej boli poskytnuté:…
         jej článok 3 vytvára štyri nové články (R. 332-3, R. 332-4, R. 332-5 a R. 332-6) špecificky sa týkajúce starostlivosti poskytnutej
         v [Európskej únii – Európskom hospodárskom priestore (EÚ‑EHP)].

      …
      II – Úhrada za starostlivosť poskytnutú v EÚ-EHP (články R. 332‑3, R. 332‑4, R. 332‑5, R. 332‑6)
      Tieto štyri nové články sa týkajú špecificky starostlivosti poskytnutej v EÚ‑EHP.
      Zahŕňajú článok so všeobecnou pôsobnosťou, ktorý potvrdzuje zásadu úhrady starostlivosti poskytnutej v inom členskom štáte
         a tri články úpravy osobitných situácií.

      …
      B – Osobitné úpravy (články R. 332‑4, R. 332‑5 a R. 332‑6)
      Články R. 332‑4, R. 332‑5 a R. 332‑6 dopĺňajú článok R. 332‑3, uvádzajúc určité úpravy zásady stanovenej týmto článkom za
         týchto situácií:

      1 – Nemocničná starostlivosť (článok R. 332‑4)
      –        Článok R. 332‑4 upravuje úhradu nemocničnej starostlivosti a použitie špeciálnych lekárskych prístrojov – typu MRI skener,
         PET skener, atď. – uvedených v oddieli II článku R. 712‑2 zákonníka verejného zdravia…, ku ktorým možno mať prístup mimo nemocnice
         v nie nemocničnom zariadení.

      –        Tento článok sa netýka náhlej starostlivosti poskytnutej pri príležitosti dočasného pobytu (pracovného, rodinného, turistického
         a pod), ktorá musí byť uhradená podľa nariadení [(EHS)] č. 1408/71 a č. 574/72 o koordinácii režimov sociálneho zabezpečenia
         v Európe, či už poistenec predložil, alebo nepredložil v štáte liečby dokument Spoločenstva preukazujúci vznik jeho práv.

      –        Úhrada nemocničnej starostlivosti a použitie špeciálnych lekárskych prístrojov zostáva podriadené vydaniu predchádzajúceho
         povolenia inštitúciou zdravotného poistenia poistenca, ktorý zamýšľa podstúpiť túto starostlivosť v EÚ‑EHP.

      Toto obmedzenie je povolené [Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev], keďže nemocničná starostlivosť, ako aj použitie špeciálnych
         lekárskych prístrojov môže v prípade úplnej slobody prístupu k nim mimo štátneho územia spôsobovať závažnú ujmu organizovaniu
         systému zdravotníctva alebo finančnej rovnováhe systému sociálneho zabezpečenia štátu, kde je poistenec poistený.

      V praxi však inštitúcie zdravotného poistenia nemajú systematicky odmietať vydanie predchádzajúcich povolení pre tento typ
         služieb plánovaných v inom členskom štáte.

      Predchádzajúce povolenie môže byť odmietnuté, iba ak je úhrada plánovanej starostlivosti vo Francúzsku predvídaná a ak táto
         starostlivosť alebo liečenie s rovnakým účinkom nie sú dostupné vo vhodnom čase, teda v lehote zlučiteľnej so stavom pacienta
         a pravdepodobným vývojom jeho ochorenia.

      …
      –        Rozhodnutia o zamietnutí musia byť samozrejme odôvodnené. [Súdny dvor] nepripúšťa, aby v prípade odmietnutia predchádzajúceho
         povolenia rozhodnutie neuvádzalo poistencovi presne dôvody, pre ktoré mu nie je umožnené podstúpiť starostlivosť v inom členskom
         štáte. Jednoduchá zmienka o existencii starostlivosti, ktorá môže byť poskytnutá vo Francúzsku vo vhodnom čase, bez dodatočných
         spresnení, nemôže byť považovaná za postačujúcu vzhľadom na požiadavky [Súdneho dvora]. Rozhodnutia o zamietnutí teda musia
         obsahovať, pokiaľ je žiadateľovi daná odpoveď, že liečba s rovnakým účinkom môže byť poskytnutá vo Francúzsku, skutkové okolnosti
         odôvodňujúce toto tvrdenie. Môže byť vhodné oznámiť zoznam zdravotníckych zariadení alebo pracovníkov, ktorí by mohli pacientovi
         poskytnúť potrebnú starostlivosť v požadovanej lehote.

      –        V regiónoch, ktoré trpia nedostatkom ponuky špecifickej nemocničnej starostlivosti alebo nedostatkom špeciálnych lekárskych
         prístrojov, musia inštitúcie zdravotného poistenia systematicky povoľovať úhradu určitých kategórií plánovanej starostlivosti
         v EÚ-EHP. Ďalší obežník spresní regióny a typy nemocničnej starostlivosti alebo špeciálne lekárske prístroje, ktorých sa týka
         toto ustanovenie.“

      6        Obežník z 19. mája 2005 bol zmenený a doplnený obežníkom DSS/DACI/2008/242 z 21. júla 2008 o úhrade za starostlivosť poskytnutú
         v inom členskom štáte EÚ–EHP (ďalej len „obežník z 21. júla 2008“), v ktorom sa najmä uvádza, že „hoci judikatúra [Vanbraekel
         a i.] je zdravotnými poisťovňami uplatňovaná“, tieto sú konfrontované s mnohými konkrétnymi ťažkosťami. V tomto obežníku príslušný
         minister „napriek všetkému žiada [zodpovedných zástupcov dotknutých inštitúcií], aby prijali potrebné opatrenia na vykonávanie
         výroku o dodatočnej náhrade, v prípade žiadosti poistenca“.

       Zákonník verejného zdravia
      7        Článok L. 6121-1 zákonníka verejného zdravia stanovuje:

      „Schéma organizácie zdravotníctva má za cieľ pripravovať a iniciovať potrebný vývoj ponuky preventívnej, liečebnej a paliatívnej
         starostlivosti tak, aby zodpovedala potrebám fyzického a psychického zdravia. Zahŕňa tiež ponuku starostlivosti o tehotné
         ženy a novorodencov.

      Schéma organizácie zdravotníctva smeruje k iniciovaniu zmien a doplnení ponuky starostlivosti, ako aj spolupráce najmä medzi
         zdravotníckymi zariadeniami. Stanovuje ciele s úmyslom zlepšiť kvalitu, dostupnosť a účinnosť organizácie zdravotníctva.

      Zohľadňuje prepojenie prostriedkov zdravotníckych zariadení s ambulantným zdravotníctvom a zdravotnícko-sociálnym odvetvím,
         ako aj ponuky starostlivosti pohraničných regiónov a pohraničných území.

      Vyhláška ministerstva zdravotníctva stanovuje zoznam tém, služieb starostlivosti a špeciálnych lekárskych prístrojov, ktoré
         sa musia povinne uvádzať v schéme organizácie zdravotníctva.

      Schéma organizácie zdravotníctva sa stanovuje na základe vyhodnotenia potrieb zdravia populácie a jeho vývoja, zohľadňujúc
         demografické a epidemiologické údaje a vývoj zdravotníckych techník a po kvantitatívnej a kvalitatívnej analýze existujúcej
         ponuky starostlivosti.

      Schéma organizácie zdravotníctva môže byť úplne alebo čiastočne kedykoľvek zrevidovaná. Podlieha preskúmaniu aspoň raz za
         päť rokov.“

      8        Článok L. 6122‑1 uvedeného zákonníka uvádza:

      „Projekty týkajúce sa výstavby zariadení zdravotnej starostlivosti, vytvorenia, zmeny a zlúčenia služieb zdravotnej starostlivosti
         vrátane možností hospitalizácie a inštalácie špeciálnych lekárskych prístrojov si vyžadujú predchádzajúce povolenie zo strany
         regionálneho nemocničného orgánu.

      Zoznam služieb zdravotnej starostlivosti a špeciálnych lekárskych prístrojov, ktoré podliehajú povoleniu, sú stanovené vyhláškou
         Conseil d’État (Štátna rada).“

      9        Článok R. 6122‑26 zákonníka verejného zdravia, ktorý preberá ustanovenia článku R. 712‑2‑II tohto zákonníka, stanovuje:

      „Povolenie podľa článku L. 6122‑1sa vyžaduje pri týchto špeciálnych lekárskych prístrojoch:
      1      Scintilačná kamera s pozitrónovým emisným koincidenčným detektorom alebo bez neho, emisná tomografia alebo pozitrónová kamera;
      2      Zobrazovanie nukleárnou magnetickou rezonanciou alebo spektrometrickým prístrojom na lekárske použitie;
      3      CT (skener na lekárske použitie);
      4      Hyperbarická komora;
      5      Cyklotrón na lekárske účely.“
       Konanie pred podaním žaloby
      10      V nadväznosti na sťažnosť Komisia 18. októbra 2006 zaslala Francúzskej republike výzvu, v ktorej poukazovala na nesúlad článku
         R. 332-4 zákonníka sociálneho zabezpečenia s článkom 49 ES, tak ako ho vykladá Súdny dvor. Na podporu tohto tvrdenia sa uvádzali
         tri špecifické výhrady, a to:

      –        požiadavku predchádzajúceho povolenia pre úhradu určitej nie nemocničnej zdravotnej starostlivosti poskytnutej v inom členskom
         štáte,

      –        absenciu ustanovenia upravujúceho zaslanie formálneho potvrdenia o doručení žiadateľovi o predchádzajúce povolenie úhrady
         za nemocničnú starostlivosť poskytnutú v inom členskom štáte

      a
      –        absenciu ustanovenia umožňujúceho priznať poistencovi francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia dodatočnú náhradu za podmienok
         stanovených v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i.

      11      Uvedený bod 53 tohto rozsudku uvádza:

      „…
      Článok [49 ES] sa má vykladať tak, že v prípade, ak je náhrada nákladov vynaložených na služby nemocničnej starostlivosti
         v členskom štáte pobytu, ktorá je vypočítaná podľa predpisov účinných v tomto štáte, nižšia ako suma, ktorá by osobe podrobujúcej
         sa nemocničnej starostlivosti v tomto štáte patrila pri uplatnení právnej úpravy účinnej v členskom štáte účasti na poistení,
         je príslušná inštitúcia povinná poskytnúť poistenej osobe dodatočnú náhradu nákladov zodpovedajúcu tomuto rozdielu.“

      12      Francúzska republika odpovedala na túto výzvu listom z 1. marca 2007.

      13      Pokiaľ ide o prvú výhradu, uvedený členský štát oznámil svoj úmysel zmeniť článok R. 332‑4 zákonníka sociálneho zabezpečenia
         v zmysle požadovanom Komisiou a v očakávaní tejto zmeny vydať obežník určený na zabezpečenie dodržiavania požiadaviek vyplývajúcich
         z práva Únie.

      14      Francúzska republika napádala dôvodnosť druhej výhrady, uvádzajúc, že francúzske inštitúcie sociálneho zabezpečenia sú ako
         správne orgány uvádzané vnútroštátnou právnou úpravou týkajúcou sa práv občanov v ich vzťahoch s verejnými orgánmi povinné
         vydať žiadateľovi o predchádzajúce povolenie úhrady za plánovanú starostlivosť v inom členskom štáte formálne potvrdenie uvádzajúce
         najmä dátum prijatia žiadosti a lehotu, po uplynutí ktorej možno žiadosť považovať za schválenú.

      15      Pokiaľ ide o tretiu výhradu, Francúzska republika uvádzala, že okolnosť, na ktorú poukazuje Komisia, je spôsobená nejasnosťami
         spojenými s presnou pôsobnosťou už citovaného rozsudku Vanbraekel a i., ktorá musí byť prediskutovaná medzi členskými štátmi
         na úrovni Rady Európskej únie. Odkazujúc na obežník DSS/DACI/2003/286 zo 16. júna 2003 týkajúci sa uplatnenia právnej úpravy
         na zabezpečenie prístupu k starostlivosti pre poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia v rámci Európskej únie
         a Európskeho hospodárskeho priestoru (ďalej len „obežník zo 16. júna 2003“), uvedený členský štát dodal, že jeho úmyslom nebolo
         utajiť pred týmito poistencami existenciu práva na dodatočnú náhradu stanoveného predmetným rozsudkom. Okrem iného zdôraznil,
         že francúzske správne orgány v súlade s judikatúrou Cour de cassation priznali tomuto rozsudku širokú pôsobnosť.

      16      Vzhľadom na tieto údaje Komisia v odpovedi 23. októbra 2007 zaslala Francúzskej republike odôvodnené stanovisko, v ktorom
         na jednej strane uviedla, že berie späť druhú výhradu formulovanú vo svojej výzve a, na druhej strane, že zotrváva na svojich
         ostatných dvoch výhradách a vyzýva uvedený členský štát na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto odôvodneným
         stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho prijatia.

      17      Vo svojej odpovedi na predmetné odôvodnené stanovisko s dátumom 13. decembra 2007 Francúzska republika poukazovala na skoré
         prijatie vyhlášky týkajúcej sa prispôsobenia článku R. 332‑4 zákonníka sociálneho zabezpečenia požiadavkám práva Únie a doplnenia
         článkov R. 332‑2 až R. 332‑6 uvedeného zákonníka, pokiaľ ide o právo na dodatočnú náhradu uvádzané už citovaným rozsudkom
         Vanbraekel a i. Uviedla tiež, že obežník, ktorý by mal nahradiť obežník z 19. mája 2005 bol už takmer skompletizovaný.

      18      V nadväznosti na urgenciu, ktorú jej Komisia zaslala 10. júna 2008, Francúzska republika predložila Komisii obežník z 21. júla
         2008. Okrem iného uviedla niekoľko technických ťažkostí zdržiavajúcich konečné prijatie reformy zákonníka sociálneho zabezpečenia
         uvádzanej v jej odpovedi na odôvodnené stanovisko.

      19      Keďže Komisia nebola s týmito vysvetleniami spokojná, rozhodla sa podať túto žalobu.

       O žalobe
       O prvej výhrade založenej na požiadavke predchádzajúceho povolenia pre úhradu určitej nie nemocničnej zdravotnej starostlivosti
            plánovanej v inom členskom štáte a vyžadujúcej si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov
       Argumentácia účastníkov konania
      20      Komisia uvádza, že požiadavka predchádzajúceho povolenia na úhradu starostlivosti, ktorá je dostupná v nie nemocničnom zariadení
         v inom členskom štáte a vyžaduje si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov, predstavuje zo strany príslušnej inštitúcie
         obmedzenie slobodného poskytovania služieb.

      21      Uvádza, že hoci ciele plánovania môžu odôvodňovať podobné požiadavky na účel sociálneho krytia nemocničných služieb plánovaných
         v inom členskom štáte, táto požiadavka naopak nie je odôvodnená v oblasti služieb, ktoré nie sú nemocničnými službami, ako
         o tom Súdny dvor rozhodol v rozsudkoch z 28. apríla 1998, Kohll (C‑158/96, Zb. s. I‑1931), a z 13. mája 2003, Müller‑Fauré
         a van Riet (C‑385/99, Zb. s. I‑4509).

      22      Komisia, zastávajúc vzhľadom na bod 75 už citovaného rozsudku Müller‑Fauré a van Riet názor, že charakteristická črta nemocničných
         služieb spočíva v skutočnosti, že predmetné plnenie nemôže byť poskytované mimo rámca nemocnice, uvádza, že v prípade starostlivosti,
         ktorá si vyžaduje použitie špeciálnych lekárskych prístrojov mimo nemocničnej infraštruktúry, nie je zachovanie požiadavky
         predchádzajúceho povolenia objektívne odôvodnené.

      23      Dodáva, že niektoré skutočnosti ako uplatňovanie obmedzení krytia a podmienok poskytnutia služieb sociálneho zabezpečenia,
         ktoré sú platné v členskom štáte poistenia, jazykové a zemepisné faktory, nedostatok informácií o povahe služieb dostupných
         v iných členských štátoch alebo náklady pobytu spojené s cestovaním do iného členského štátu na lekárske účely umožňujú domnievať
         sa, že odstránenie požiadavky predchádzajúceho povolenia v oblasti starostlivosti spojenej s použitím špeciálnych lekárskych
         prístrojov, by neviedlo k masívnemu exodu poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia do iných členských štátov
         a neohrozovalo by finančnú rovnováhu vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia.

      24      Francúzska republika, ktorú v konaní podporuje Španielske kráľovstvo, Fínska republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie
         a Severného Írska napáda dôvodnosť tejto prvej výhrady.

      25      Tieto členské štáty zastávajú názor, že judikatúru Súdneho dvora, ktorá v mene cieľov globálneho plánovania pripúšťa opatrenie
         predchádzajúceho povolenia pre úhradu nemocničnej starostlivosti, ktorá bola poskytnutá v inom členskom štáte, príslušnou
         inštitúciou (pozri rozsudky Müller-Fauré a van Riet, už citovaný, body 67 a 77 až 80, ako aj zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04,
         Zb. s. I‑4325, body 104 a 108 až 111) je možné prebrať do kontextu zdravotníckych služieb vyžadujúcich si použitie špeciálnych
         lekárskych prístrojov mimo nemocničnej infraštruktúry, vzhľadom na veľmi vysoké náklady týchto prístrojov, ako aj na ich dopad
         na rozpočet systémov sociálneho zabezpečenia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      26      Na úvod treba poznamenať, že na jednej strane podľa znenia článku R. 332‑4 zákonníka sociálneho zabezpečenia sa požiadavka
         sporného predchádzajúceho povolenia netýka prípadu takzvanej „náhlej starostlivosti“, teda starostlivosti, ktorých potreba
         vzniká pri dočasnom pobyte poistenca v inom členskom štáte. Ako vyplýva z pripomienok predložených Komisiou, prvá výhrada
         sa tým obmedzuje na prípad takzvanej „plánovanej“ starostlivosti, teda starostlivosti, ktorú chce poistenec získať v inom
         členskom štáte.

      27      Na druhej strane treba zdôrazniť, že uvedená výhrada sa netýka údajného nesplnenia článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71,
         podľa ktorého je príslušná inštitúcia s výnimkou osobitných situácií spojených najmä so zdravotným stavom poistenca alebo
         naliehavou povahou požadovanej starostlivosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. októbra 2010, Elchinov, C‑173/09, Zb. s. I‑0000,
         body 44 a 50), oprávnená podriadiť úhradu starostlivosti plánovanej v inom členskom štáte inštitúciou členského štátu pobytu
         v závislosti od režimu krytia účinného v tomto členskom štáte, na jej vlastný účet, predchádzajúcemu povoleniu.

      28      Prvá výhrada založená na článku 49 ES v dôsledku toho smeruje k poukázaniu na nesúlad požiadavky predchádzajúceho povolenia
         na úhradu starostlivosti plánovanej v nie nemocničnom zariadení nachádzajúcom sa v inom členskom štáte a vyžadujúcej si použitie
         špeciálnych lekárskych prístrojov zo strany príslušnej inštitúcie podľa režimu krytia platného v členskom štáte poistenia
         s týmto článkom.

      29      Po uvedení týchto úvodných spresnení treba zdôrazniť, že pri absencii harmonizácie na úrovni Únie prislúcha právnej úprave
         každého členského štátu, aby určila podmienky poskytnutia služieb sociálneho zabezpečenia pokrývajúcich starostlivosť, ako
         je starostlivosť, ktorej sa týka prvá výhrada. Skutočnosťou však zostáva, že pri výkone tejto právomoci členské štáty musia
         rešpektovať právo Únie, najmä ustanovenia týkajúce sa slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júna
         2010, Komisia/Španielsko, C‑211/08, Zb. s. I‑5267, bod 53 a citovaná judikatúra).

      30      Podľa ustálenej judikatúry patria zdravotné výkony poskytované za odplatu do pôsobnosti uvedených ustanovení, pričom nie je
         potrebné rozlišovať medzi starostlivosťou poskytovanou v nemocničnom prostredí alebo mimo neho (pozri najmä rozsudky z 18. marca
         2004, Leichtle, C‑8/02, Zb. s. I‑2641, bod 28; Watts, už citovaný, bod 86, a z 19. apríla 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Zb.
         s. I‑3185, bod 19).

      31      Opakovane tiež bolo rozhodnuté, že slobodné poskytovanie služieb zahŕňa slobodu príjemcov služieb, predovšetkým osôb, ktorým
         má byť poskytnutá zdravotná starostlivosť, odísť do iného členského štátu, aby tam mohli využiť tieto služby (pozri v tomto
         zmysle najmä rozsudky Watts, už citovaný, bod 87, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 49).

      32      V prejednávanej veci požiadavka predchádzajúceho povolenia, ktorému podľa predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy podlieha
         úhrada starostlivosti plánovanej v inom členskom štáte a vyžadujúcej si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov, mimo nemocničnej
         infraštruktúry, zo strany príslušnej inštitúcie podľa režimu krytia platného v členskom štáte, kam patrí, môže odrádzať, dokonca
         až brániť poistencom francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia, aby sa obracali na poskytovateľov zdravotníckych služieb
         so sídlom v takomto inom členskom štáte s cieľom využiť predmetnú starostlivosť. Predstavuje teda pre poistencov, ako aj pre
         poskytovateľov obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky Müller‑Fauré a van Riet, už citovaný,
         body 44 a 103, ako aj Watts, už citovaný, bod 98).

      33      Pokiaľ ide o objektívnu odôvodnenosť takéhoto obmedzenia, treba pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že požiadavky
         plánovania založené na jednej strane na cieli zabezpečiť na území dotknutého štátu dostatočný a stály prístup k vyváženému
         rozsahu nemocničnej starostlivosti vysokej kvality a na strane druhej na snahe zabezpečiť kontrolu nákladov a vyhnutie sa
         v rámci možností akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi, môžu odôvodňovať požiadavku spočívajúcu
         v podriadení finančnej úhrady za starostlivosť plánovanú v inom členskom štáte zo strany príslušnej inštitúcie predchádzajúcim
         povolením (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. júla 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Zb. s. I‑5473, body 76 až 81; Müller‑Fauré
         a Van Riet, už citovaný, body 76 až 81, a Watts, už citovaný, body 108 až 110).

      34      Takéto úvahy vyjadrené k téme zdravotníckych služieb poskytovaných v nemocničnom prostredí môžu byť prebraté na zdravotnícke
         služby vyžadujúce si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov, hoci tieto služby, rovnako ako služby, ktorých sa týka prvá
         výhrada Komisie, sa poskytujú mimo uvedeného prostredia.

      35      V tejto súvislosti treba konštatovať, že v bode 75 už citovaného rozsudku Müller‑Fauré a van Riet Súdny dvor po tom, čo zdôraznil
         náročnosť rozlíšenia medzi pojmami „nemocničné služby“ a „ambulantné služby“ poznamenal, že niektoré služby poskytované v nemocničnom
         prostredí, ktoré môžu rovnako byť poskytované praktickým lekárom v jeho ambulancii alebo v zdravotníckom stredisku, by mohli
         z tohto dôvodu byť postavené na rovnakú úroveň ako ambulantné služby.

      36      V rozpore so stanoviskom, ktoré zastáva Komisia, z tohto úryvku rozsudku nemožno vyvodzovať, že okolnosť, že starostlivosť
         vyžadujúca si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov by mohla byť poskytovaná mimo nemocničného rámca, vyvracia relevantnosť
         úvah založených na požiadavkách plánovania.

      37      Bez ohľadu na to, či špeciálne lekárske prístroje, taxatívne vymenované v článku R. 6122‑26 zákonníka verejného zdravia, majú
         byť inštalované a používané v nemocničnom alebo inom prostredí, musí sa umožniť, aby boli predmetom politiky plánovania, akou
         je politika definovaná vnútroštátnou právnou úpravou, pokiaľ ide najmä o ich počet a ich zemepisné rozmiestnenie, aby sa prispelo
         k zabezpečeniu účelnej, stálej, vyváženej a dostupnej ponuky starostlivosti vysokej kvality na celom vnútroštátnom území,
         ale v rámci možností tiež k predchádzaniu akémukoľvek plytvaniu finančnými, technickými a ľudskými zdrojmi.

      38      Takéto plytvanie by bolo o to škodlivejšie, že podmienky inštalácie, fungovania a používania piatich typov prístrojov taxatívne
         vymenovaných v článku R. 6122‑26 zákonníka verejného zdravia sú mimoriadne nákladné, zatiaľ čo finančné prostriedky, ktoré
         členské štáty môžu venovať na špičkovú zdravotnú starostlivosť a najmä na subvencovanie takýchto prístrojov, nie sú neobmedzené,
         a to bez ohľadu na použitý spôsob financovania (pozri analogicky, pokiaľ ide o lieky, rozsudok z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko,
         C‑531/06, Zb. s. I‑4103, bod 57, ako aj Apothekerkammer des Saarlandes a i., C‑171/07 a C‑172/07, Zb. s. I‑4171, bod 33).

      39      Bez toho, aby Komisia namietala, Francúzska republika a Spojené kráľovstvo, uvádzajúc ako príklad pozitrónovú emisnú tomografiu
         používanú pri diagnostike a liečbe rakoviny zdôraznili, že tieto prístroje predstavujú náklady dosahujúce stovky tisíc, až
         milióny eur, pokiaľ ide o ich nadobudnutie, ako aj o ich inštaláciu a prevádzkovanie.

      40      Pokiaľ by poistenci francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia mohli na náklady príslušnej inštitúcie voľne a za akýchkoľvek
         okolností získať od poskytovateľov so sídlom v iných členských štátoch starostlivosť vyžadujúcu si použitie špeciálnych lekárskych
         prístrojov zodpovedajúcich prístrojom taxatívne vymenovaným zákonníkom verejného zdravia, plánovacie úsilie vnútroštátnych
         orgánov, ako aj finančná rovnováha ponuky špičkovej starostlivosti by tým boli ohrozené.

      41      Takáto možnosť by mohla viesť k nedostatočnému vyťaženiu špeciálnych lekárskych prístrojov inštalovaných v členskom štáte
         poistenia a subvencovaných týmto štátom alebo k neúmernej záťaži pre rozpočet sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu.

      42      Vzhľadom na tieto nebezpečenstvá pre organizovanie politiky verejného zdravia a pre finančnú rovnováhu systému sociálneho
         zabezpečenia, sa požiadavka spočívajúca v podriadení úhrady príslušnou inštitúciou podľa režimu krytia platného v členskom
         štáte kam patrí, starostlivosti plánovanej v nie nemocničnom zariadení nachádzajúcom sa v inom členskom štáte a vyžadujúcej
         si použitie špeciálnych lekárskych prístrojov, ktoré sú uvedené v článku R. 6122‑26 zákonníka verejného zdravia, s výnimkou
         osobitných situácií uvedených v bode 27 tohto rozsudku, zdá byť za terajšieho stavu práva Únie odôvodneným obmedzením (pozri
         analogicky rozsudok Müller‑Fauré a van Riet, už citovaný, bod 81).

      43      Je ešte potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry systém predchádzajúceho povolenia musí byť založený na objektívnych,
         nediskriminačných a vopred známych kritériách takým spôsobom, aby ohraničovali výkon voľnej úvahy vnútroštátnych orgánov,
         aby nebola používaná ľubovoľne. Takýto systém predchádzajúceho súhlasu musí byť okrem toho založený na procesnom systéme,
         ktorý je ľahko dostupný a ktorý môže dotknutým osobám zaručiť, že so žiadosťou o súhlas sa bude nakladať objektívne a nestranne,
         v primeranej dobe a že prípadné odmietnutie poskytnutia takéhoto súhlasu bude možné napadnúť v súdnom konaní (pozri v tomto
         zmysle rozsudky Smits a Peerbooms, už citovaný, bod 90; Müller‑Fauré a van Riet, už citovaný, bod 85, ako aj Watts, už citovaný,
         bod 116).

      44      V prejednávanom prípade Komisia neformulovala žiadnu osobitnú kritiku vo vzťahu k procesným a hmotnoprávnym predpisom vzťahujúcim
         sa na predmetné opatrenie predchádzajúceho povolenia, najmä na obmedzujúce podmienky, za ktorých môže byť predmetné povolenie
         podľa článku R. 332‑4 zákonníka sociálneho zabezpečenia odmietnuté.

      45      Za týchto okolností sa nesplnenie povinnosti podľa článku 49 ES uvádzané v rámci prvej výhrady nezdá byť dôvodné. Uvedená
         výhrada musí byť v dôsledku toho zamietnutá.

       O druhej výhrade založenej na absencii ustanovenia francúzskeho právneho poriadku stanovujúceho právo poistenca francúzskeho
            systému sociálneho zabezpečenia na dodatočnú náhradu za podmienok stanovených v bode 53 rozsudku Vanbraekel a i.
       Argumentácia účastníkov konania
      46      Komisia uvádza, že pri absencii ustanovenia stanovujúceho možnosť dodatočnej náhrady za podmienok stanovených v bode 53 už
         citovaného rozsudku Vanbraekel a i. vo francúzskom právnom poriadku poistenec francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia
         nemôže mať právo na takúto náhradu. Riešenie vyplývajúce z uvedeného rozsudku teda nemožno považovať za zavedené do francúzskeho
         práva.

      47      Komisia dodáva, že samotná správna prax sa nemôže považovať za platný výkon povinností podľa Zmluvy ES. Navyše obežníky zo
         16. júna 2003, 19. mája 2005 a 21. júla 2008 adresované ministerstvom zdravotníctva francúzskym orgánom sociálneho zabezpečenia
         preukazujú existenciu nejasností vo francúzskom právnom poriadku, ktoré môžu vyvolať nedorozumenia, a teda nemožnosť, aby
         poistenci francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia účinne uplatňovali právo vyplývajúce z už citovaného rozsudku Vanbraekel
         a i.

      48      Komisia tiež tvrdí, že prípady uvádzané Francúzskou republikou, týkajúce sa poistencov, ktorí mohli využiť dodatočnú náhradu
         v súlade s týmto rozsudkom alebo takúto náhradu práve využívajú, nepostačujú na preukázanie skutočného rešpektovania práv
         poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia v celom ich rozsahu.

      49      Francúzska republika, ktorú na pojednávaní podporilo Španielske kráľovstvo, uvádza, že vzhľadom na priamy účinok článku 49 ES,
         ako aj povinnosť vnútroštátnych súdov chrániť práva udelené jednotlivcom týmto článkom, sprístupnenie práva na dodatočnú náhradu
         za podmienok uvedených v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i. týmto článkom si v normatívnom texte vnútroštátneho
         práva nevyžaduje osobitné vykonávacie opatrenie. Dodáva, že článok R. 332‑3 zákonníka sociálneho zabezpečenia sa týka najmä
         situácie uvedenej v predmetnom bode 53. Riešenie uvedené týmto rozsudkom navyše účinne uplatnil Cour de cassation v rozsudku
         z 28. marca 2002.

      50      Francúzska republika uvádza, že za týchto okolností obežník, ktorý mal pripomenúť toto riešenie príslušným orgánom, postačuje
         na jeho vykonanie. Obežníky prijaté na tento účel okrem toho mali za dôsledok praktický účinok, ako to preukazuje zriadenie
         Centre national des soins à l’étranger (Národné centrum pre zdravotnú starostlivosť v zahraničí), v priebehu roku 2006, ktoré
         je poverené spravovať v súlade s uvedeným riešením žiadosti o úhradu starostlivosti poskytnutej poistencom francúzskeho systému
         sociálneho zabezpečenia v inom členskom štáte alebo v tretích krajinách.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      51      V bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i. Súdny dvor v kontexte plánovanej starostlivosti poskytovanej v inom členskom
         štáte, ktorej potrebné povolenie na úhradu príslušnou inštitúciou bolo nedôvodne zamietnuté, vykladal článok 49 ES v tom zmysle,
         že v prípade, ak je náhrada nákladov vynaložených na služby nemocničnej starostlivosti poskytnuté v členskom štáte pobytu,
         ktorá je vypočítaná podľa predpisov účinných v tomto štáte, nižšia ako suma, ktorá by osobe podrobujúcej sa nemocničnej starostlivosti
         v tomto štáte patrila pri uplatnení právnej úpravy účinnej v členskom štáte účasti na poistení, je príslušná inštitúcia povinná
         poskytnúť poistenej osobe dodatočnú náhradu nákladov zodpovedajúcu tomuto rozdielu.

      52      Ako to Súdny dvor naposledy spresnil, právo poistenca na takúto dodatočnú náhradu podlieha obmedzeniu do výšky nákladov skutočne
         vynaložených v členskom štáte pobytu (pozri v tomto zmysle rozsudok Watts, už citovaný, body 131 a 143).

      53      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že článok 49 ES, tak ako je vykladaný v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i.,
         zaväzuje ako priamo uplatniteľné ustanovenie Zmluvy všetky orgány členských štátov, vrátane správnych a súdnych orgánov, ktoré
         sú preto povinné dodržiavať ho bez toho, aby bolo potrebné prijímať vnútroštátne vykonávacie ustanovenia (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 15. októbra 1986, Komisia/Taliansko, 168/85, Zb. s. 2945, bod 11, ako aj z 21. februára 2008, Komisia/Taliansko,
         C‑412/04, Zb. s. I‑619, body 67 a 68).

      54      Možnosť subjektov podliehajúcich súdnej právomoci dovolávať sa pred vnútroštátnymi súdmi tohto článku, tak ako je vykladaný
         Súdnym dvorom, je však iba minimálnou zárukou a samo osebe nestačí na zabezpečenie riadnej a úplnej implementácie tohto ustanovenia
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. marca 1986, Komisia/Holandsko, 72/85, Zb. s. 1219, bod 20; z 15. októbra 1986, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 11, ako aj z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029, bod 20).

      55      Tiež je potrebné, aby právny poriadok predmetného členského štátu neposkytoval priestor pre situáciu pochybností, ktoré by
         mohli ponechávať právne subjekty v stave neistoty, pokiaľ ide o možnosť dovolávať sa tohto ustanovenia práva Únie s priamym
         účinkom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 1986, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 11, ako aj rozsudky z 26. februára
         1991, Komisia/Taliansko, C‑120/88, Zb. s. I‑621, bod 9, a Komisia/Španielsko, C‑119/89, Zb. s. I‑641, bod 8).

      56      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci konania o nesplnení povinnosti podľa článku 226 ES je úlohou Komisie, aby
         preukázala existenciu uplatňovaného nesplnenia povinností tým, že predloží Súdnemu dvoru podklady potrebné na to, aby preveril
         existenciu tohto nesplnenia (pozri najmä rozsudok z 29. apríla 2010, Komisia/Nemecko, C‑160/08, Zb. s. I‑3713, bod 116 a citovaná
         judikatúra).

      57      V prejednávanej veci treba predovšetkým poznamenať, že článok R. 332‑3 zákonníka sociálneho zabezpečenia stanovuje všeobecnú
         zásadu úhrady starostlivosti poskytnutej poistencovi francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia v inom členskom štáte alebo
         v štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o európskom hospodárskom priestore, zo strany príslušnej francúzskej inštitúcie
         „za rovnakých podmienok ako pri poskytovaní starostlivosti vo Francúzsku“ a s obmedzením do výšky nákladov skutočne vynaložených
         poistencom, čo potvrdzuje obežník z 19. mája 2005.

      58      Všeobecnosťou svojich pojmov toto ustanovenie zahŕňa právo na dodatočnú náhradu na účet príslušnej francúzskej inštitúcie
         za situácie uvádzanej v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i., čo Komisia okrem iného vzala na vedomie v priebehu
         konania pred Súdnym dvorom.

      59      Toto konštatovanie nespochybňujú „úpravy stanovené v článkoch R. 332‑4 až R. 332‑6“ zákonníka sociálneho zabezpečenia, na
         ktoré odkazuje článok R. 332‑3 tohto zákonníka a ktoré sa v uvedenom poradí týkajú požiadavky predchádzajúceho povolenia na
         úhradu určitých typov starostlivosti poskytovaných v inom členskom štáte, možnosti ponúkanej francúzskym orgánom sociálneho
         zabezpečenia uzavrieť so zariadeniami starostlivosti sídliacimi v inom členskom štáte alebo štáte, ktorý je zmluvnou stranou
         Dohody o európskom hospodárskom priestore, zmluvy definujúce podmienky pobytu poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia
         v týchto zariadeniach a podmienky náhrady starostlivosti, ktorá im bola poskytnutá v týchto zariadeniach, ako aj podmienky
         náhrady nákladov analýz vykonaných laboratóriom pre zdravotnícko-biologické analýzy, so sídlom v inom členskom štáte alebo
         štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o európskom hospodárskom priestore.

      60      Ako to poznamenala Francúzska republika na pojednávaní, Komisia neuviedla ustanovenie francúzskeho právneho poriadku, ktoré
         bráni uplatneniu riešenia uvedeného v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i.

      61      Po druhé treba poznamenať, že Komisia v prejednávanej veci neuviedla rozhodnutia vydané vnútroštátnymi súdmi, ktoré by viedli
         k upretiu práva vyplývajúceho pre poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia z článku 49 ES za situácie uvádzanej
         v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i.

      62      Naopak, žalujúca inštitúcia v priebehu konania pred Súdnym dvorom zobrala na vedomie rozsudok, ktorý 28. marca 2002 vyhlásil
         Cour de cassation a v ktorom rozhodol, že „z ustanovení článku 49 [ES], tak ako sú vykladané Súdnym dvorom [v rozsudku Vanbraekel
         a i., už citovanom] vyplýva, že zdravotná poisťovňa miesta poistenia je povinná uhradiť zdravotné náklady, ktoré jej poistencovi
         vznikli v inom členskom štáte podľa sadzby uplatniteľnej na tú istú starostlivosť poskytnutú vo Francúzsku, takže ak je náhrada
         vykonaná podľa predpisov účinných v štáte pobytu nižšia ako náhrada, ktorá by vyplynula z uplatnenia právnej úpravy účinnej
         v členskom štáte účasti na poistení, je príslušná inštitúcia povinná poskytnúť poistencovi dodatočnú náhradu nákladov zodpovedajúcu
         tomuto rozdielu“.

      63      Po tretie Komisia v prejednávanej veci nepreukázala existenciu žiadnej správnej praxe, ktorá by spočívala v odoprení práva
         na dodatočnú náhradu poistencom francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia, za situácie uvádzanej v bode 53 už citovaného
         rozsudku Vanbraekel a i.

      64      Naopak v odôvodnenom stanovisku uznala informácie uvádzané v odpovedi Francúzskej republiky na výzvu, podľa ktorých v súlade
         s rozsudkom Cour de cassation z 28. marca 2002, uvedeným v bode 62 tohto rozsudku, francúzske orgány sociálneho zabezpečenia
         priznávajú riešeniu uvedenému v už citovanom rozsudku Vanbraekel a i. širokú pôsobnosť.

      65      Pokiaľ ide o obežníky zo 16. júna 2003, 19. mája 2005 a 21. júla 2008 vydané príslušným ministerským orgánom, ich predmetom
         v rozpore so stanoviskom, ktoré zastáva Komisia pred Súdnym dvorom, nebolo rozptýliť údajne nejasnú situáciu. Nemali tiež
         za účel ukončiť údajne rozdielne postupy francúzskych orgánov sociálneho zabezpečenia, z ktorých niektoré viedli k odchýleniu
         sa od uplatnenia riešenia uvedeného už citovaným rozsudkom Vanbraekel a i.

      66      Ako to konštatovala samotná Komisia vo svojom odôvodnenom stanovisku, obežník zo 16. júna 2003 uvádzal na vedomie dotknutých
         orgánov iba opis riešenia vyvodeného predmetným rozsudkom. Pokiaľ ide o obežník z 19. mája 2005, jeho predmetom bolo, ako
         vyplýva z jeho výňatkov uvádzaných v spise, jasne formulovať dosah článkov R. 332‑3 až R. 332‑6 zákonníka sociálneho zabezpečenia,
         zavedených vyhláškou č. 2005‑386. Obežník z 21. júla 2008 zase obsahuje konštatovanie, podľa ktorého uvedené riešenie je „zdravotnými
         poisťovňami uplatňované“ a žiada ich, aby „prijali potrebné opatrenia na vykonávanie výroku o dodatočnej náhrade“ a to napriek
         konkrétnym ťažkostiam, s ktorými sa stretávajú pri výpočte tejto náhrady najmä z dôvodu absencie nástrojov na porovnanie nákladov
         tej istej starostlivosti vo Francúzsku a v iných členských štátoch, ako aj pomalosti v spolupráci medzi dotknutými vnútroštátnymi
         inštitúciami.

      67      Za týchto podmienok, hoci je pravda, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pripomenutej Komisiou samotná správna prax,
         ktorú môžu správne orgány zmeniť podľa vlastného uváženia, sa nemôže v kontexte vnútroštátnej právnej úpravy nezlučiteľnej
         s právom Únie považovať za platný výkon povinností podľa Zmluvy (pozri najmä rozsudky z 13. marca 1997, Komisia/Francúzsko,
         C‑197/96, Zb. s. I‑1489, bod 14; z 9. marca 2000, Komisia/Taliansko, C‑358/98, Zb. s. I‑1255, bod 17, a z 10. marca 2005,
         Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑33/03, Zb. s. I‑1865, bod 25), skutočnosťou zostáva, že v prejednávanej veci absencia dôkazu
         o správnej praxi odporujúcej právu Únie podporuje konštatovanie, podľa ktorého francúzska právna úprava, najmä článok R. 332‑3
         zákonníka sociálneho zabezpečenia, nevytvára situáciu, ktorá by mohla poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia
         zbaviť práv založených na článku 49 ES, tak ako je vykladaný už citovaným rozsudkom Vanbraekel a i.

      68      Po štvrté Komisia v prejednávanej veci nepreukázala žiadnu sťažnosť spojenú s údajným odmietnutím francúzskeho orgánu sociálneho
         zabezpečenia priznať poistencovi právo na dodatočnú náhradu za situácie uvedenej v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel
         a i. Naopak, Francúzska republika v priebehu konania pred Súdnym dvorom predložila viacero príkladov prípadov poistencov francúzskeho
         systému sociálneho zabezpečenia, ktorí boli v situácii uvádzanej v bode 53 už citovaného rozsudku Vanbraekel a i., ktorí mohli
         získať dodatočnú náhradu v súlade s týmto rozsudkom, alebo práve získali takúto náhradu.

      69      Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že Komisia nepreukázala, že francúzsky právny poriadok vytvára situáciu, ktorá by mohla zbaviť
         poistencov francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia práva na dodatočnú náhradu za situácie uvedenej v bode 53 už citovaného
         rozsudku Vanbraekel a i.

      70      Preto musí byť druhá výhrada zamietnutá.

      71      Z toho vyplýva, že žaloba musí byť zamietnutá v celom jej rozsahu.

       O trovách
      72      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Francúzska republika navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. V súlade s odsekom 4 prvým pododsekom
         toho istého článku Španielske kráľovstvo, Fínska republika a Spojené kráľovstvo, vedľajší účastníci konania, znášajú svoje
         vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Španielske kráľovstvo, Fínska republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú svoje vlastné trovy
            konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.