title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 1. marca 2012.#Dermod Patrick O’Brien proti Ministry of Justice, predtým Department for Constitutional Affairs.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Supreme Court of the United Kingdom.#Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas – Pojem ‚pracovníci na kratší pracovný čas, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah‘ – Sudcovia na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni – Odmietnutie priznať starobný dôchodok.#Vec C-393/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 1. marca 2012 (
            *1
         )
      „Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas — Pojem ‚pracovníci na kratší pracovný čas, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah‘ — Sudcovia na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni — Odmietnutie priznať starobný dôchodok“
      Vo veci C-393/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Supreme Court of the United Kingdom (Spojené kráľovstvo) z 28. júla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 4. augusta 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Dermod Patrick O’Brien

      proti

         Ministry of Justice, predtým Department for Constitutional Affairs,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžiev (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. septembra 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               D. P. O’Brien, v zastúpení: R. Allen, QC, a R. Crasnow, barrister,

               —

               Council of Immigration Judges, v zastúpení: I. Rogers, barrister,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Behzadi-Spencer, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. Ward, QC,

               —

               Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci B. Doherty, barrister,

               —

               lotyšská vláda, v zastúpení: M. Borkoveca, Z. Rasnača a I. Kalniņš, splnomocnení zástupcovia,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a N. Yerrell, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 17. novembra 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas uzavretej 6. júna 1997 (ďalej len „rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas“), ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (Ú. v. ES L 14, 1998, s. 9; Mim. vyd. 05/003, s. 267), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998 (Ú. v. ES L 131, s. 10; Mim. vyd. 05/003, s. 278) (ďalej len „smernica 97/81“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Dermodom Patrickom O’Brienom, vykonávajúcim funkciu Queen’s Counsel a kedysi pôsobiacim ako recorder na Crown Court a Ministry of Justice, predtým Department for Constitutional Affairs, týkajúceho sa odmietnutia Ministry of Justice priznať mu starobný dôchodok vypočítaný podľa pravidla pro rata temporis zo starobného dôchodku sudcu na plný úväzok, ktorý odíde do dôchodku vo veku 65 rokov a ktorý vykonával rovnakú prácu ako on.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V súlade so smernicou 98/23 bola Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska predĺžená lehota na prebratie tejto smernice do 7. apríla 2000.

               4

               Článok 1 smernice 97/81 spresňuje, že jej cieľom je vykonať rámcovú dohodu o práci na kratší pracovný čas.

               5

               Odôvodnenie č. 11 tejto smernice stanovuje:
               „keďže zmluvné strany si želali uzatvoriť rámcovú dohodu o práci na kratší pracovný čas, stanovujúcu všeobecné zásady a minimálne požiadavky na pracujúcich na kratší pracovný čas; keďže preukázali svoju túžbu stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracujúcich na kratší pracovný čas a prispieť k rozvoju potenciálu práce na kratší pracovný čas, ktorý bude prijateľný rovnako pre zamestnávateľov, ako aj pracovníkov“.

               6

               Odôvodnenie č. 16 uvedenej smernice znie takto:
               „keďže, čo sa týka pojmov použitých v rámcovej dohode [o práci na kratší pracovný čas], ktoré v nej nie sú zvlášť definované, táto smernica ponecháva členským štátom voľnosť definovať tieto pojmy v súlade s vnútroštátnymi zákonmi a praxou, ako platí pre ostatné smernice o sociálnej politike, používajúce podobné termíny, za podmienky, že uvedené definície budú rešpektovať obsah rámcovej dohody“.

               7

               Ustanovenia rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktoré sú relevantné na účely prejednávanej veci, znejú:
               „Doložka 1: Účel
               Účelom tejto rámcovej dohody je:

                        a)

                        zabezpečiť odstránenie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas a zlepšiť kvalitu práce na kratší pracovný čas;

                        b)

                        umožniť rozvoj práce na kratší pracovný čas na základe dobrovoľnosti a prispieť k pružnej organizácii pracovného času spôsobom, ktorý zohľadní potreby zamestnávateľov a pracovníkov.

                  Doložka 2: Rozsah

                        1.

                        Táto dohoda platí pre pracovníkov na kratší pracovný čas, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa definície v práve, kolektívnej zmluve alebo platnej praxe v každom členskom štáte.

                        2.

                        Členské štáty, po porade so sociálnymi partnermi, v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi zmluvami alebo praxou, a/alebo sociálni partneri na príslušnej úrovni, v súlade s praxou vnútroštátnych pracovných vzťahov, môžu z objektívnych dôvodov z podmienok tejto dohody úplne alebo čiastočne vylúčiť pracovníkov na kratší pracovný čas, ktorí pracujú ako príležitostní pracovníci. Tieto vylúčenia je potrebné pravidelne kontrolovať a stanoviť, či objektívne dôvody pre ne sú stále platné.

                  Doložka 3: Definície
               Na účely tejto dohody:

                        1.

                        Termín ‚pracovník na kratší pracovný čas‘ sa vzťahuje na zamestnanca, ktorého bežný pracovný čas, vypočítaný na základe týždňa alebo priemeru doby zamestnania do jedného roka, je kratší ako bežný pracovný čas porovnateľného pracovníka na plný úväzok.

                        2.

                        Termín ‚porovnateľný pracovník na plný úväzok‘ znamená pracovníka na plný úväzok v rovnakej organizácii, ktorý má rovnaký druh pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, ktorý je prijatý na rovnakú alebo podobnú prácu/zamestnanie, pričom sa primerane zohľadňujú ostatné činitele, ktoré môžu zahŕňať služobný vek a kvalifikáciu/odbornosť.

                  …

                  Doložka 4: Zásada nediskriminácie

                        1.

                        Pokiaľ ide o podmienky zamestnania, s pracovníkmi na kratší pracovný čas sa nebude zaobchádzať nevýhodnejším spôsobom ako s porovnateľnými pracovníkmi na plný úväzok len preto, že pracujú na kratší pracovný čas, pokiaľ nebude odlišné zaobchádzanie odôvodnené objektívnymi dôvodmi.

                        2.

                        Tam, kde to bude možné, bude platiť zásada časového pomeru (pro rata temporis).

                        3.

                        Úpravy na uplatňovanie tejto doložky budú definovať členské štáty a/alebo sociálni partneri so zreteľom na európske právne predpisy, vnútroštátne právne predpisy, kolektívne zmluvy a prax.

                        4.

                        Tam, kde to bude odôvodnené objektívnymi dôvodmi, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi, v súlade s vnútroštátnym právom, kolektívnymi zmluvami a praxou, a/alebo sociálni partneri môžu, podľa potreby, umožniť prístup k zvláštnym podmienkam zamestnania podľa služobnej doby, odpracovaného času alebo pracovnej kvalifikácie. Kvalifikácie, vzťahujúce sa na prístup pracovníkov na kratší pracovný čas k určitým podmienkam zamestnania, je potrebné pravidelne kontrolovať so zreteľom na zásadu nediskriminácie vyjadrenú v doložke 4.1.

                  …“

         Vnútroštátne právo

               8

               Spojené kráľovstvo prebralo smernicu 97/81 a rámcovú dohodu o práci na kratší pracovný čas do vnútroštátneho práva vyhláškou o pracovníkoch zamestnaných na kratší pracovný čas (o zamedzení nevýhodnejšieho zaobchádzania) z roku 2000 [Part-time Workers (Prevention of Less Favourable Treatment) Regulations 2000, ďalej len „vyhláška o práci na kratší pracovný čas“], ktorá bola prijatá 8. júna 2000 a nadobudla účinnosť 1. júla 2000.

               9

               Článok 1 bod 2 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas obsahuje najmä tieto definície:
               „‚pracovná zmluva‘ znamená výslovnú alebo konkludentnú zmluvu o poskytovaní služieb alebo o odbornej príprave bez ohľadu na to, či je (v prípade, ak je výslovná) uzatvorená v ústnej alebo písomnej forme;
               ‚pracovník‘ znamená jednotlivca, ktorý uzavrel jednu zo zmlúv uvedených ďalej alebo ktorý podľa nej pracuje alebo (pokiaľ táto vyhláška nestanovuje inak), ak sa pracovný pomer skončil, pracoval podľa:

                        a)

                        pracovnej zmluvy alebo

                        b)

                        akejkoľvek inej výslovnej alebo konkludentnej zmluvy bez ohľadu na to, či bola (v prípade, ak je výslovná) uzatvorená v ústnej alebo písomnej forme, ktorou sa jednotlivec zaväzuje vykonávať alebo poskytovať osobne akúkoľvek prácu alebo služby pre druhú zmluvnú stranu, ktorá podľa zmluvy nemá postavenie klienta alebo zákazníka jednotlivca, ktorý vykonáva svoje povolanie alebo podnikanie.“

               10

               Článok 5 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas zakazuje neodôvodnené nevýhodnejšie zaobchádzanie s pracovníkmi na kratší pracovný čas.

               11

               V časti IV tejto vyhlášky, nazvanej „Osobitné skupiny osôb“, článok 12 s názvom „Štátna služba“ v odseku 1 stanovuje, že uvedená vyhláška sa na štátnu službu a štátnych zamestnancov uplatňuje rovnako ako na iné pracovné pomery a iných zamestnancov alebo pracovníkov. Odsek 2 tohto článku spresňuje, že pod „štátnou službou“ sa rozumie pracovný pomer pre štátny orgán alebo akéhokoľvek úradníka alebo orgán, ktorý vykonáva v mene štátu funkcie zverené zákonom, alebo na jeho účely.

               12

               Článok 17 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas, nazvaný „Osoby vykonávajúce sudcovské funkcie“, však stanovuje, že táto vyhláška sa nevzťahuje na „jednotlivca, ktorý vykonáva sudcovskú funkciu, ak dostáva odmenu za odpracované dni“.

               13

               Článok 21 zákona o súdoch z roku 1971 (Courts Act 1971) v pôvodnom znení stanovoval:
               „1.   Jej veličenstvo môže podľa potreby vymenovať odborne spôsobilé osoby, ktoré sa nazývajú ‚recorders‘, za sudcov na kratší pracovný čas na Crown Court a poveriť ich výkonom iných súdnych funkcií podľa tohto alebo iného zákona.
               2.   Do funkcie ‚recorder‘ môže byť vymenovaná iba osoba, ktorú jej veličenstvu odporučí Lord Chancellor a ktorá pôsobila aspoň desať rokov ako barrister alebo solicitor.
               3.   Pri vymenovaní osoby do funkcie ‚recorder‘ sa určí doba, na ktorú sa táto osoba vymenúva, ako aj počet a dĺžka období počas tejto doby, počas ktorých sa od nej bude žiadať, aby bola k dispozícii na prebratie povinností vyplývajúcich z funkcie ‚recorder‘.
               …
               7.   Z prostriedkov poskytnutých parlamentom sa osobám, ktoré vykonávajú funkciu ‚recorder‘, vypláca odmena a príspevky, ktoré určí Lord Chancellor so súhlasom ministra pre verejnú službu.“

               14

               Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, režim starobného dôchodku v sudcovských povolaniach sa v zásade riadi zákonom o sudcovských povolaniach z roku 1981 (Judicial Pensions Act 1981) v znení zákona o dôchodkoch a starobnom dôchodku v sudcovských povolaniach z roku 1993 (Judicial Pensions and Retirement Act 1993). V súlade s článkom 1 ods. 6 tohto zákona v znení neskorších predpisov sa ako „sudcovská funkcia spĺňajúca požadované podmienky“ na vznik nárokov z režimu starobného dôchodku sudcovských povolaní chápe akákoľvek funkcia uvedená v prílohe 1 daného zákona, ak sa za výkon tejto funkcie poskytuje mzda. Vnútroštátny súd navyše spresňuje, že neexistuje nijaké výslovné ustanovenie týkajúce sa starobného dôchodku recorderov alebo iných sudcov, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni.

               15

               Zo spisu vyplýva, že Spojené kráľovstvo prijalo opatrenia v súlade s doložkou 2 bodom 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               16

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že v Spojenom kráľovstve sú sudcovia z historického hľadiska považovaní za „osoby vykonávajúce funkciu“ a výkon ich práce sa neriadi pracovnou zmluvou.

               17

               Od prijatia zákona o súdoch z roku 1971 sa počet sudcov na kratší pracovný čas podstatne zvýšil. Medzi týmito sudcami treba rozlišovať tých, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, akými sú recorderi ako D. P. O’Brien, a tých, ktorí poberajú mzdu. Recorderi pracujú najmä na Crown Courts. Ich denná odmena zodpovedá 1/20 mesačnej mzdy Circuit Judge pracujúceho na plný úväzok. Na rozdiel od sudcov na plný úväzok a sudcov na kratší pracovný čas poberajúcich mzdu recorderi nemajú nárok na starobný dôchodok.

               18

               D. P. O’Brien bol v roku 1962 zapísaný do komory a v roku 1983 vymenovaný za Queen’s Counsel. Od roku 1978 pracoval ako recorder až do odchodu do dôchodku v roku 2005 po dovŕšení veku 65 rokov. Vtedy na základe smernice 97/81 a vyhlášky o práci na kratší pracovný čas požiadal o priznanie starobného dôchodku vypočítaného podľa pravidla pro rata temporis zo starobného dôchodku Circuit Judge na plný úväzok, ktorý odíde do dôchodku v rovnakom momente. Department for Constitutional Affairs jeho žiadosť zamietlo s tým, že D. P. O’Brien nemá nárok na starobný dôchodok.

               19

               D. P. O’Brien teda v septembri 2005 podal žalobu na Employment Tribunal. Tento súd jeho žalobe vyhovel, ale v odvolacom konaní ju Employment Appeal Tribunal zamietol z dôvodu, že bola podaná po uplynutí lehoty. Neskôr však uvedený súd rozhodol, že o veci samej a o otázke lehoty by mal rozhodnúť Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), keďže išlo o otázky zásadného právneho významu („test case“). V decembri 2008 Court of Appeal vyhovel dovolaniu D. P. O’Briena v otázke lehoty, ale nariadil, aby Employment Tribunal zamietol žalobu vo veci samej. D. P. O’Brien sa odvolal na Supreme Court of the United Kingdom.

               20

               Tento súd uvádza, že sudcovská funkcia je jednou z najstarších a najdôležitejších funkcií vo vnútroštátnom práve. Zdôrazňuje tiež, že recorder sa vyznačuje vysokou mierou nezávislosti rozhodovania a neriadi sa pokynmi žiadneho nadriadeného subjektu, čo sa týka spôsobu, ako má vykonávať svoju funkciu sudcu. Supreme Court of the United Kingdom však zdôrazňuje, že podľa jeho názoru má funkcia sudcu väčšinu vlastností, ktoré sú typické pre pracovnoprávny vzťah.

               21

               Supreme Court of the United Kingdom vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora dospel k záveru, že neexistuje jednotná definícia pojmu „pracovník“. Poznamenáva tiež, že cieľom doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas v spojení s odôvodnením č. 16 smernice 97/81 je, aby sa na výklad pojmu „pracovník“ vzťahovalo vnútroštátne právo, avšak toto právo nemá vylučovať zásady, ktoré sú základom práva Únie, tak, že by bránilo ich uplatňovaniu.

               22

               Vnútroštátny súd sa pýta, či sa má prípustnosť odchýlky vnútroštátnej normy od prípadnej normy práva Únie posúdiť na základe niektorých alebo všetkých týchto aspektov: po prvé počtu dotknutých osôb, po druhé osobitného postavenia sudcov, pri ktorých výkone práce je nezávislosť rozhodovania základným znakom, a po tretie viac-menej zámernosti povahy tejto odchýlky. V súvislosti s týmto posledným aspektom Supreme Court of the United Kingdom pripomína, že vylúčenie sudcov na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, na základe článku 17 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas sa do určitej miery javí ako zámerné vylúčenie konkrétnej kategórie, zatiaľ čo ich kolegovia na plný úväzok alebo sudcovia na kratší pracovný čas odmeňovaní mzdou, ktorí vykonávajú rovnakú alebo podobnú prácu, majú nárok na starobný dôchodok.

               23

               Za týchto okolností Supreme Court of the United Kingdom rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa otázka, či sudcovia vo všeobecnosti sú ‚pracovníkmi…, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah‘ v zmysle doložky 2 [bodu] 1 rámcovej dohody [o práci na kratší pracovný čas], posúdiť podľa vnútroštátneho práva, alebo existuje norma Únie, podľa ktorej sa má táto otázka posúdiť?

                        2.

                        Ak sudcovia vo všeobecnosti sú pracovníkmi, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah v zmysle doložky 2 [bodu] 1 rámcovej dohody [o práci na kratší pracovný čas], je prípustné, aby vnútroštátne právo pri poskytovaní dôchodku rozlišovalo a) medzi sudcami na plný úväzok a sudcami na kratší pracovný čas alebo b) medzi rôznymi skupinami sudcov na kratší pracovný čas?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prípustnosti

               24

               Lotyšská vláda má pochybnosti, pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Tvrdí, že by bolo v rozpore so zásadami ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty, ak by sa smernica 97/81 uplatňovala na skutkové okolnosti, ku ktorým došlo vo veľkej miere pred nadobudnutím jej účinnosti v Spojenom kráľovstve a ktoré trvali len krátko po tomto nadobudnutí účinnosti, pretože nárok na starobný dôchodok D. P. O’Briena vznikol až po uplynutí lehoty na prebratie danej smernice.

               25

               V súvislosti s uplatniteľnosťou tejto smernice z hľadiska ratione temporis Súdny dvor už odkázal na zásadu, podľa ktorej sa nové pravidlo, ak nie je stanovené inak, musí bezodkladne uplatniť na budúce právne účinky situácie, ktorá vznikla za účinnosti predchádzajúceho pravidla. Súdny dvor teda rozhodol, že výpočet odpracovanej doby potrebnej na nadobudnutie nároku na starobný dôchodok sa spravuje ustanoveniami danej smernice, vrátane obdobia zamestnania, ktoré predchádzalo dňu nadobudnutia jej účinnosti (rozsudok z 10. júna 2010, Bruno a i., C-395/08 a C-396/08, Zb. s. I-5119, body 53 až 55).

               26

               Z tohto dôvodu je návrh na začatie prejudiciálneho konania prípustný.

         O veci samej

      O prvej otázke

               27

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má právo Únie vykladať v tom zmysle, že členským štátom prináleží definovať pojem „pracovníci…, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ uvedený v doložke 2 bode 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas.

               28

               Treba uviesť, že pôsobnosť ratione personae rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas je definovaná v doložke 2 bode 1 tejto dohody. Podľa tohto ustanovenia sa uvedená dohoda uplatňuje na „pracovníkov na kratší pracovný čas, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa definície v práve, kolektívnej zmluve alebo platnej praxe v každom členskom štáte“. Smernica 97/81 ani rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas neobsahujú definície pojmov „pracovník“, „pracovná zmluva“ alebo „pracovnoprávny vzťah“.

               29

               Odôvodnenie č. 16 smernice 97/81 stanovuje, že čo sa týka pojmov použitých v rámcovej dohode o práci na kratší pracovný čas, ktoré v nej nie sú zvlášť definované, smernica 97/81 ponecháva členským štátom voľnosť definovať tieto pojmy v súlade s vnútroštátnymi zákonmi a praxou, ako to platí pre ostatné smernice v oblasti sociálnej politiky používajúce podobné termíny, pod podmienkou, že uvedené definície budú rešpektovať obsah rámcovej dohody.

               30

               Účastníci konania vo veci samej, všetky vlády, ktoré podali pripomienky, a Európska komisia zhodne uznávajú, že pojem „pracovník“ v práve Únie nie je jednotný, ale mení sa podľa oblasti, v ktorej sa má uplatniť (rozsudky z 12. mája 1998, Martínez Sala, C-85/96, Zb. s. I-2691, bod 31, a z 13. januára 2004, Allonby, C-256/01, Zb. s. I-873, bod 63).

               31

               V prejednávanej veci treba konštatovať, že ako vyplýva zo znenia odôvodnenia č. 11 smernice 97/81, cieľom rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas nie je harmonizovať všetky vnútroštátne pravidlá týkajúce sa pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na kratší pracovný čas, ale len určením všeobecných zásad a minimálnych požiadaviek „stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas“.

               32

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že normotvorca Únie chcel pri prijatí tejto smernice dosiahnuť, aby sa pojem „pracovníci na kratší pracovný čas, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ vykladal v súlade s vnútroštátnym právom.

               33

               Súdny dvor potvrdil tento prístup, keď pripomenul, že pracovníci patria do rozsahu pôsobnosti rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ak majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa definície v práve, kolektívnej zmluve alebo podľa platnej praxe v každom členskom štáte (pozri rozsudok z 12. októbra 2004, Wippel, C-313/02, Zb. s. I-9483, bod 40).

               34

               Diskrečná právomoc priznaná členským štátom smernicou 97/81 na definovanie pojmov použitých v rámcovej dohode o práci na kratší pracovný čas však nie je neobmedzená. Ako už uviedla generálna advokátka v bodoch 36 a 37 návrhov, niektoré pojmy uvedené v tejto rámcovej dohode možno definovať v súlade s vnútroštátnymi zákonmi a praxou, pod podmienkou, že potrebný účinok tejto smernice a všeobecných zásad práva Únie budú zachované.

               35

               Členské štáty totiž nemôžu uplatňovať právnu úpravu, ktorá môže ohroziť dosiahnutie cieľov smernice a tým ju zbaviť potrebného účinku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. apríla 2011, El Dridi, C-61/11 PPU, Zb. s. I-3015, bod 55).

               36

               Konkrétne členský štát nemôže v rozpore s potrebným účinkom smernice 97/81 svojvoľne vylúčiť niektoré skupiny osôb z ochrany, ktorú poskytuje táto smernica a rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas [v súvislosti so smernicou Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368, ďalej len „rámcová dohoda o práci na dobu určitú“), pozri analogicky rozsudok z 13. septembra 2007, Del Cerro Alonso, C-307/05, Zb. s. I-7109, bod 29].

               37

               Takýto výklad potvrdzujú aj ustanovenia týchto dvoch aktov, ktoré neuvádzajú nič, z čoho by bolo možné vyvodiť záver, že niektoré kategórie pracovných miest by boli vylúčené z ich rozsahu pôsobnosti. Naopak, ako vyplýva zo samotného znenia doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, jej rozsah pôsobnosti je chápaný široko, zameriavajúc sa všeobecne na pracovníkov zamestnaných na kratší pracovný čas, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa definície v práve, kolektívnej zmluve alebo podľa platnej praxe v každom členskom štáte. Definícia pojmu „zamestnanci na dobu určitú“ v zmysle rámcovej dohody, uvedený v jej doložke 3 bode 1, zahŕňa všetkých zamestnancov bez rozlišovania medzi verejnoprávnym alebo súkromnoprávnym postavením zamestnávateľa, u ktorého sú zamestnaní (v súvislosti s rámcovou dohodou o práci na dobu určitú pozri analogicky rozsudok z 22. decembra 2010, Gavieiro Gavieiro a Iglesias Torres, C-444/09 a C-456/09, Zb. s. I-14031, body 39 a 40, ako aj citovanú judikatúru).

               38

               Treba teda dospieť k záveru, ako uvádza Komisia, že definícia „pracovníkov…, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ na účely doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas bude mať vplyv na potrebný účinok zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej v danej rámcovej dohode.

               39

               V prejednávanej veci podľa vlády Spojeného kráľovstva už od nepamäti vo vnútroštátnom práve platí, že sudcovia vykonávajúci sudcovskú funkciu nemajú pracovnú zmluvu a že podľa tohto práva neexistuje ani žiadna kategória „pracovnoprávneho vzťahu“, ktorá by sa líšila od právneho vzťahu vytvoreného zmluvou. Podľa Ministry of Justice a tejto vlády kategória sudcov z uvedených dôvodov v zásade nepatrí do pôsobnosti smernice 97/81. Preto jediným dôvodom, prečo sa článok 17 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas spresňujúci, že sa táto vyhláška neuplatní na sudcov na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, je to, že je nadbytočný.

               40

               Podľa výkladu pojmu „pracovníci, ktorí majú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ vo vnútroštátnom práve, ako ho navrhuje vláda Spojeného kráľovstva v tom zmysle, že výkon sudcovskej funkcie úplne vylučuje existenciu pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, by boli sudcovia vylúčení z ochrany sledovanej smernicou 97/81 a rámcovou dohodou o práci na kratší pracovný čas.

               41

               V tejto súvislosti treba uviesť, že len okolnosť, že sudcovia vykonávajú sudcovskú funkciu, sama osebe nestačí na to, aby im bola odňatá možnosť požívať práva, ktoré stanovuje daná rámcová dohoda.

               42

               Z bodov 34 až 38 tohto rozsudku, a najmä z potreby zabezpečiť potrebný účinok zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej v uvedenej rámcovej dohode, totiž vyplýva, že ak také vylúčenie nemá byť považované za svojvoľné, možno ho uznať iba vtedy, ak sa povaha pracovnoprávneho vzťahu podstatne líši od povahy pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnávateľmi a zamestnancami, ktorí podľa vnútroštátneho práva patria do kategórie pracovníkov.

               43

               V konečnom dôsledku prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať, v akom rozsahu sa vzťah, ktorý existuje medzi Ministry of Justice a sudcami, svojou povahou podstatne odlišuje od pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnávateľmi a zamestnancami. Súdny dvor však môže vnútroštátnemu súdu naznačiť niekoľko zásad a kritérií, ktoré musí vnútroštátny súd pri svojom preskúmaní zohľadniť.

               44

               V tejto súvislosti treba uviesť, ako to uviedla aj generálna advokátka v bode 48 návrhov, že pri preskúmaní, ktorého účelom je určiť, či sa povaha pracovnoprávneho vzťahu podstatne líši od povahy pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnávateľmi a zamestnancami, ktorí podľa vnútroštátneho práva patria do kategórie pracovníkov, musí vnútroštátny súd prihliadať na to, že na účely zohľadnenia povahy a cieľov rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas je potrebné rozlišovať najmä medzi touto kategóriou pracovníkov a samostatne zárobkovo činnými osobami.

               45

               Z tohto hľadiska treba prihliadnuť na spôsoby vymenovávania a odvolávania sudcov, ale aj na spôsob organizácie ich práce. V tejto súvislosti z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že sudcovia majú pracovať v určitých časoch a v určitých obdobiach, hoci si môžu organizovať prácu flexibilnejšie ako zamestnanci v iných profesiách.

               46

               Okrem toho treba konštatovať, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, že sudcovia majú nárok na nemocenské, materské a rodičovské, ako aj iné podobné dávky.

               47

               Treba uviesť, že podliehanie sudcov služobným podmienkam a ich považovanie za zamestnancov v zmysle doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas nemá nijaký vplyv na zásadu nezávislosti súdnej moci a možnosti členských štátov prijať osobitný režim, ktorým sa spravuje výkon sudcovských povolaní.

               48

               Ako zdôraznil Supreme Court of the United Kingdom v bode 27 návrhu na začatie prejudiciálneho konania, sudcovia sú v zmysle článku 47 druhého odseku Charty základných práv Európskej únie nezávislí pri výkone svojej funkcie sudcu ako takej.

               49

               Tieto konštatovania nemôže spochybniť tvrdenie lotyšskej vlády, podľa ktorej by uplatňovanie práva Únie na súdnu moc znamenalo porušenie národnej identity členských štátov, čo by bolo v rozpore s článkom 4 ods. 2 ZEÚ. Treba totiž konštatovať, že uplatňovanie smernice 97/81 a rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas na sudcov na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, by nemalo vplyv na národnú identitu, ale týkalo by sa len umožnenia týmto sudcom požívať výhody vyplývajúce zo všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá je jedným z cieľov sledovaných týmito ustanoveniami, a chrániť ich tak pred diskrimináciou pracovníkov na kratší pracovný čas.

               50

               Rovnako to platí aj pre tvrdenie, že na sudcov sa v zásade nevzťahuje rozsah pôsobnosti smernice 97/81 a rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, pretože podľa článku 51 ZFEÚ sa voľný pohyb pracovníkov nevzťahuje na činnosti, ktoré súvisia s výkonom verejnej moci. Treba totiž zdôrazniť, že táto rámcová dohoda sa nevzťahuje na voľný pohyb pracovníkov.

               51

               Vzhľadom na uvedené okolnosti treba na prvú položenú otázku odpovedať, že právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že členským štátom prináleží definovať pojem „pracovníci…, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ uvedený v doložke 2 bode 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, a najmä stanoviť, či sa tento pojem vzťahuje aj na sudcov, pod podmienkou, že to nebude viesť k svojvoľnému vylúčeniu tejto kategórie osôb z ochrany poskytovanej smernicou 97/81 a uvedenou rámcovou dohodou. Vylúčenie z ochrany je prípustné, iba ak sa vzťah, ktorý existuje medzi Ministry of Justice a sudcami, svojou povahou podstatne odlišuje od vzťahu medzi zamestnávateľmi a zamestnancami, ktorí podľa vnútroštátneho práva patria do kategórie pracovníkov.

         O druhej otázke

               52

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má v prípade, ak sa na sudcov podľa vnútroštátneho práva vzťahuje pojem „pracovníci…, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ uvedený v doložke 2 bode 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, tento pojem vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa vo vnútroštátnom práve na účely prístupu k režimu starobného dôchodku rozlišovalo medzi sudcami na plný úväzok a sudcami na kratší pracovný čas alebo medzi sudcami na kratší pracovný čas, ktorí vykonávajú svoju činnosť podľa rôznych režimov.

               53

               Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, táto otázka sa zakladá na okolnosti, že článok 17 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas výslovne stanovuje, že táto vyhláška sa nevzťahuje na osoby vykonávajúce sudcovskú funkciu, ktoré dostávajú odmenu za odpracované dni, akými sú recorderi. Takéto osoby sa teda nemôžu odvolávať na článok 5 uvedenej vyhlášky, ktorý zakazuje neodôvodnené nevýhodnejšie zaobchádzanie s pracovníkmi na kratší pracovný čas, takže na rozdiel od sudcov na plný úväzok a sudcov na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú mzdu, nemôžu byť zapojení do režimu starobného dôchodku pre sudcovské povolania a po svojom odchode do dôchodku poberať starobný dôchodok na základe tohto režimu.

               54

               Podľa doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas sa zakazuje, pokiaľ ide o podmienky zamestnania, aby sa s pracovníkmi na kratší pracovný čas zaobchádzalo nevýhodnejším spôsobom ako s porovnateľnými pracovníkmi na plný úväzok len preto, že pracujú na kratší pracovný čas, pokiaľ nie je odlišné zaobchádzanie odôvodnené objektívnymi dôvodmi. Podľa doložky 4 bodu 2 tejto rámcovej dohody sa, pokiaľ je to možné, uplatní zásada pro rata temporis.

               55

               Treba uviesť, že pojem „podmienky zamestnania“ použitý v doložke 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas sa vzťahuje na starobné dôchodky, ktoré závisia od pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnancom a zamestnávateľom (pozri najmä rozsudok Bruno a i., už citovaný, bod 42).

               56

               Rozdielne zaobchádzanie so sudcami na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, vyplýva z okolnosti, že pre spôsob, akým boli odmeňovaní, im po ich odchode do dôchodku nemôže byť poskytovaný dôchodok na základe režimu starobného dôchodku pre sudcovské povolania ani poskytnutá ochrana stanovená v článku 17 vyhlášky o práci na kratší pracovný čas.

               57

               Vláda Spojeného kráľovstva v tejto súvislosti tvrdí, že smernica 97/81 a rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas sa týkajú len diskriminácie medzi sudcami na kratší pracovný čas a sudcami na plný úväzok, a nie medzi rôznymi kategóriami pracovníkov na kratší pracovný čas, ktorí svoju činnosť vykonávajú podľa rôznych režimov.

               58

               V tejto súvislosti treba konštatovať, ako uviedla samotná vláda Spojeného kráľovstva na pojednávaní, že v momente prijatia vyhlášky o práci na kratší pracovný čas všetci sudcovia na kratší pracovný čas, okrem niekoľkých výnimiek, dostávali odmenu za odpracované dni. Situáciu takto odmeňovaných sudcov na kratší pracovný čas treba teda posudzovať v tejto súvislosti. Ak vnútroštátne ustanovenia vyhradzujú zamestnancom právo zapojiť sa do režimu starobného dôchodku pre sudcovské povolania, znamená to vyhradiť toto právo len pre sudcov na plný pracovný úväzok, a teda vylúčiť sudcov na kratší pracovný čas, ktorí, okrem niekoľkých výnimiek, dostávajú odmenu za odpracované dni.

               59

               Za týchto podmienok okolnosť, že so sudcami na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú mzdu, sa z hľadiska nárokov na starobný dôchodok zaobchádza rovnako ako so sudcami na plný pracovný úväzok, nie je relevantná. Netreba teda preskúmať, či smernica 97/81 a rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas umožňujú na definovanie nárokov na starobný dôchodok rozlišovanie zavedené vnútroštátnym právom medzi sudcami na kratší pracovný čas vykonávajúcimi svoju činnosť podľa rôznych režimov.

               60

               Je teda potrebné preskúmať, či nepriznanie starobného dôchodku sudcom na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, znamená, že sa s nimi zaobchádza nevýhodnejším spôsobom ako s pracovníkmi na plný úväzok nachádzajúcimi sa v porovnateľnej situácii.

               61

               V tejto súvislosti doložka 3 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas stanovuje kritériá pre definíciu pojmu „porovnateľný pracovník na plný úväzok“. V bode 2 prvom odseku tejto doložky je tento pojem definovaný ako „pracovník na plný úväzok v rovnakej organizácii, ktorý má rovnaký druh pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu, ktorý je prijatý na rovnakú alebo podobnú prácu/zamestnanie, pričom sa primerane zohľadňujú ostatné činitele, ktoré môžu zahŕňať služobný vek a kvalifikáciu/odbornosť“. Treba uviesť, že tieto kritériá sa týkajú podstaty činnosti dotknutých osôb.

               62

               Nemožno teda tvrdiť, že by sa sudcovia na plný úväzok a recorderi nenachádzali v porovnateľnej situácii z dôvodu odlišných kariér, pretože recoderi môžu vždy pôsobiť ako advokáti. Kľúčovým faktorom je skôr to, či vykonávajú v podstate tú istú činnosť. V tejto súvislosti účastníci konania vrátane vlády Spojeného kráľovstva na pojednávaní vysvetlili, že recorderi a sudcovia na plný úväzok vykonávajú tie isté funkcie. Bolo totiž spresnené, že majú zhodnú prácu, že ju vykonávajú na rovnakých súdoch a na rovnakých pojednávaniach.

               63

               Podľa doložky 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas a zásady nediskriminácie môže byť odlišné zaobchádzanie s pracovníkom na kratší pracovný čas a s porovnateľným pracovníkom na plný úväzok odôvodnené len objektívnymi dôvodmi.

               64

               Pojem „objektívne dôvody“ v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas je potrebné chápať v tom zmysle, že neumožňuje, aby bolo rozdielne zaobchádzanie s pracovníkmi na kratší pracovný čas a pracovníkmi na plný úväzok odôvodnené na základe toho, že toto rozdielne zaobchádzanie je stanovené vo všeobecnej a abstraktnej norme. Tento pojem skôr vyžaduje, aby dotknuté rozdielne zaobchádzanie zodpovedalo skutočnej potrebe, bolo vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa a bolo na tento účel nevyhnutné [v súvislosti s doložkou 5 bodom 1 písm. a) rámcovej dohody o práci na dobu určitú pozri analogicky rozsudok Del Cerro Alonso, už citovaný, body 57 a 58].

               65

               Keďže v rámci konania pred Súdnym dvorom nebolo poskytnuté nijaké odôvodnenie, prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať, či rozdielne zaobchádzanie medzi sudcami na plný pracovný úväzok a sudcami na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, môže byť odôvodnené.

               66

               Treba pripomenúť, že úvahy rozpočtovej povahy nemôžu odôvodniť diskrimináciu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. októbra 2003, Schönheit a Becker, C-4/02 a C-5/02, Zb. s. I-12575, bod 85, ako aj z 22. apríla 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C-486/08, Zb. s. I-3527, bod 46).

               67

               Vzhľadom na uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa vo vnútroštátnom práve na účely prístupu k režimu starobného dôchodku rozlišovalo medzi sudcami na plný úväzok a sudcami na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, ak toto rozdielne zaobchádzanie nie je odôvodnené objektívnymi dôvodmi, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               68

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov
               Súdny dvor (druhá komora)
               rozhodol takto:

                           1.

                           Právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že členským štátom prináleží definovať pojem „pracovníci…, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah“ uvedený v doložke 2 bode 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas uzavretej 6. júna 1997, ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998, a najmä stanoviť, či sa tento pojem vzťahuje aj na sudcov, pod podmienkou, že to nebude viesť k svojvoľnému vylúčeniu tejto kategórie osôb z ochrany poskytovanej smernicou 97/81, zmenenej a doplnenej smernicou 98/23, a uvedenou rámcovou dohodou. Vylúčenie z ochrany je prípustné, iba ak sa vzťah, ktorý existuje medzi Ministry of Justice a sudcami, svojou povahou podstatne odlišuje od vzťahu medzi zamestnávateľmi a zamestnancami, ktorí podľa vnútroštátneho práva patria do kategórie pracovníkov.

                           2.

                           Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas uzavretá 6. júna 1997, ktorá je uvedená v prílohe smernice 97/81, zmenenej a doplnenej smernicou 98/23, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa vo vnútroštátnom práve na účely prístupu k režimu starobného dôchodku rozlišovalo medzi sudcami na plný úväzok a sudcami na kratší pracovný čas, ktorí dostávajú odmenu za odpracované dni, ak toto rozdielne zaobchádzanie nie je odôvodnené objektívnymi dôvodmi, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. júla 2013. # Laurence Prinz proti Region Hannover (C-523/11) a Philipp Seeberger proti Studentenwerk Heidelberg (C-585/11). # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Verwaltungsgericht Hannover - Nemecko a Verwaltungsgericht Karlsruhe - Nemecko. # Občianstvo Únie - Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ - Právo na voľný pohyb a pobyt - Pomoc na vzdelávanie poskytovaná príslušníkom členského štátu na štúdium v inom členskom štáte - Povinnosť pobytu v členskom štáte pôvodu počas aspoň troch rokov pred začatím štúdia. # Spojené veci C-523/11 a C-585/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 18. júla 2013 (
            *1
         )
      „Občianstvo Únie — Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ — Právo na voľný pohyb a pobyt — Pomoc na vzdelávanie poskytovaná príslušníkom členského štátu na štúdium v inom členskom štáte — Povinnosť pobytu v členskom štáte pôvodu počas aspoň troch rokov pred začatím štúdia“
      V spojených veciach C-523/11 a C-585/11,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Verwaltungsgericht Hannover (Nemecko) z 5. októbra 2011 a Verwaltungsgericht Karlsruhe (Nemecko) zo 16. novembra 2011 a doručené Súdnemu dvoru 13. októbra a 24. novembra 2011, ktoré súvisia s konaniami:

         Laurence Prinz

      proti

         Region Hannover (C-523/11),
      a

         Philipp Seeberger

      proti

         Studentenwerk Heidelberg (C-585/11),
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu tretej komory, sudcovia E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (spravodajca) a C. G. Fernlund,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. novembra 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               P. Seeberger, v zastúpení: M. Y. Popper, Rechtsanwalt,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: V. Pasternak Jørgensen a C. Thorning, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: G. Papagianni, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: B. Koopman a C. Wissels, splnomocnené zástupkyne,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer a G. Eberhard, splnomocnení zástupcovia,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: M. Pere a J. Leppo, splnomocnení zástupcovia,

               —

               švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, C. Stege a U. Persson, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: S. Grünheid, D. Roussanov a V. Kreuschitz, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 21. februára 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ.

               2

               Tieto návrhy boli podané v rámci sporov jednak medzi Laurence Prinzovou, nemeckou štátnou príslušníčkou, a Region Hannover (región Hannover, odbor poskytovania pomoci na vzdelávanie) a jednak Philippom Seebergerom, nemeckým štátnym príslušníkom, a Studentenwerk Heidelberg, Amt für Ausbildungsförderung (Školský úrad v Heidelbergu, oddelenie poskytovania pomoci na vzdelávanie, ďalej len „Studentenwerk“), ktorých predmetom je právo na pomoc na vzdelávanie pri štúdiu vo vzdelávacích zariadeniach nachádzajúcich sa na území iného členského štátu než v Spolkovej republike Nemecko.

         Právny rámec

               3

               § 5 spolkového zákona o individuálnej podpore vzdelávania [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)] v znení dvadsiateho druhého zákona z 1. januára 2008, ktorým sa mení a dopĺňa spolkový zákon o individuálnej podpore vzdelávania (BGB1. I, s. 3254, ďalej len „BAföG“), s názvom „Vzdelávanie v zahraničí“ znie:
               „1.   Za trvalé bydlisko sa v zmysle tohto zákona považuje miesto, kde sa nielen dočasne nachádza centrum vzťahov dotknutej osoby, bez toho, aby sa vyžadovala vôľa usadiť sa na tomto mieste trvalo; miesto, na ktorom sa osoba zdržiava iba z dôvodu vzdelávania, sa nepokladá za jej trvalé bydlisko.
               2.   Pomoc na vzdelávanie sa poskytne každému študentovi, ktorý má trvalé bydlisko na nemeckom území a študuje vo vzdelávacom zariadení nachádzajúcom sa v zahraničí, ak:
               …

                        (3)

                        sa študent vzdeláva alebo pokračuje vo vzdelávaní vo vzdelávacom zariadení členského štátu Európskej únie alebo vo Švajčiarsku.

                  …“

               4

               § 6 BAföG s názvom „Pomoc nemeckým občanom na vzdelávanie v zahraničí“ stanovuje, že nemeckým štátnym príslušníkom, ktorí majú trvalé bydlisko v zahraničí a v tomto štáte alebo v susednom štáte, kam odtiaľ dochádzajú, navštevujú vzdelávacie zariadenie, sa môže poskytnúť pomoc na vzdelávanie, ak to odôvodňujú osobitné okolnosti daného prípadu.

               5

               § 16 BAföG s názvom „Dĺžka poskytovania pomoci na vzdelávanie v zahraničí“ znie:
               „1.   Pomoc na vzdelávanie v zahraničí sa v zmysle § 5 ods. 2 bodu 1 poskytuje maximálne na obdobie jedného roka…
               …
               3.   V prípadoch uvedených v § 5 ods. 2 bodoch 2 a 3 sa pomoc na vzdelávanie poskytuje bez časového obmedzenia stanoveného v odsekoch 1 a 2, ale pokiaľ ide o prípady podľa § 5 ods. 2 bodu 3, pomoc na vzdelávanie sa poskytuje počas obdobia dlhšieho ako jeden rok iba vtedy, ak mal študent na začiatku pobytu v zahraničí začatého po 31. decembri 2007 najmenej tri roky trvalé bydlisko v tuzemsku.“

         Okolnosti predchádzajúce sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky

         Vec C-523/11

               6

               Laurence Prinz, narodená v roku 1991 v Nemecku, žila so svojou rodinou 10 rokov v Tunisku, kde jej otec pracoval pre nemeckú spoločnosť. Po svojom návrate do Nemecka v januári 2007 ukončila vzdelávanie vo Frankfurte (Nemecko), kde absolvovala maturitu („Abitur“) v júni 2009. Dňa 1. septembra 2009 začala študovať na Erazmovej univerzite v Rotterdame (Holandsko).

               7

               V odpovedi na žiadosť o poskytnutie pomoci na vzdelávanie, ktorú podala L. Prinz na školský rok 2009/2010 18. augusta 2009, jej Region Hannover rozhodnutím z 30. apríla 2010 priznal poskytnutie pomoci na obdobie od septembra 2009 do augusta 2010.

               8

               Žiadosť, ktorú L. Prinz podala na školský rok 2010/2011, bola naopak zamietnutá rozhodnutím zo 4. mája 2010 z dôvodu, že dotknutá osoba nespĺňala podmienku trvalého bydliska podľa BaföG, a preto jej nemohla byť poskytnutá časovo neobmedzená pomoc na vzdelávanie a jej nárok bol v zmysle § 16 ods. 3 tohto zákona obmedzený na obdobie jedného roka.

               9

               L. Prinz podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie 1. júna 2010. Tvrdí, že uvedenú podmienku spĺňala, keďže mala v Nemecku bydlisko od septembra 1993 do apríla 1994 a od januára 2007 do augusta 2009, teda počas obdobia troch rokov a štyroch mesiacov. Tiež uvádza, že podmienka trvalého bydliska stanovená v BAföG je v rozpore s článkom 21 ZFEÚ, a poukazuje na svoj pretrvávajúci vzťah k dotknutému členskému štátu, kde sa narodila, ktorého je štátnou príslušníčkou, ktorý opustila len z dôvodu pracovného preloženia jej otca a ku ktorému si vždy udržiavala vzťah ako k štátu svojho pôvodu. Podľa L. Prinzovej jej vzťah k tomuto štátu nemohla výrazne posilniť skutočnosť, že v ňom bývala o štyri mesiace dlhšie.

               10

               Region Hannover uvádza, že minimálne obdobie troch rokov upravené v § 16 ods. 3 BaföG nutne zodpovedá súvislému časovému obdobiu. Tento zákon v žiadnom prípade neporušuje právo Únie v oblasti voľného pohybu a pobytu, keďže toto právo neukladá členským štátom povinnosť poskytovať pomoc vlastným štátnym príslušníkom bez obmedzenia.

               11

               Vnútroštátny súd sa pozastavuje nad súladom práva Únie s podmienkou pobytu, ako je tá vo veci samej. Zastáva názor, že rovnako ako podmienka uplatňovaná predtým, ako nadobudol účinnosť dvadsiaty druhý zákon, ktorým sa mení a dopĺňa spolkový zákon o individuálnej podpore vzdelávania, t. j. požiadavka navštevovania nemeckého vzdelávacieho zariadenia počas aspoň jedného roka, môže aj podmienka vo veci samej odradiť občana Únie od začatia štúdia v inom členskom štáte, keďže po uplynutí obdobia jedného roka už nemá nárok na pomoc na vzdelávanie. Hoci podľa tejto judikatúry môže byť legitímne, aby členský štát poskytoval pomoc na vzdelávanie iba študentom, ktorí preukázali určitý stupeň integrácie do spoločnosti tohto členského štátu, kritérium neprerušeného pobytu v Nemecku počas aspoň troch rokov pred začiatkom pobytu v cudzine takúto integráciu nepreukazuje.

               12

               Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Hannover rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Predstavuje skutočnosť, že nemeckej štátnej príslušníčke, ktorá má trvalé bydlisko na nemeckom území a navštevuje vzdelávacie zariadenie v členskom štáte Európskej únie, sa poskytla pomoc na vzdelávanie podľa [BAföG] z dôvodu štúdia na tomto zahraničnom vzdelávacom zariadení iba na rok, pretože na začiatku pobytu v zahraničí ešte nemala trvalé bydlisko na nemeckom území aspoň tri roky, právom Únie neodôvodnené obmedzenie práva na voľný pohyb a pobyt priznaného občanom Únie článkami 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ?“

         Vec C-585/11

               13

               Philipp Seeberger sa narodil v roku 1983 v Nemecku, kde žil do roku 1994 s rodičmi, nemeckými štátnymi príslušníkmi. V období rokov 1989 až 1994 navštevoval základnú školu v Mníchove (Nemecko), neskôr gymnázium. Od roku 1994 do decembra 2005 žil s rodičmi na Malorke (Španielsko), kde jeho otec vykonával činnosť ako nezávislý podnikový poradca.

               14

               V januári 2006 sa rodičia P. Seebergera usadili v Kolíne (Nemecko). Hoci bol P. Seeberger zapísaný do evidencie obyvateľstva v Mníchove až 26. októbra 2009, tvrdí, že od januára 2006 mal trvalé bydlisko v Nemecku.

               15

               V septembri 2009 začal P. Seeberger na Univerzite Baleárskych ostrovov v Palma de Mallorca (Španielsko) študovať ekonómiu a podal na Studentenwerk žiadosť o poskytnutie pomoci na toto vzdelávanie.

               16

               Studentenwerk túto žiadosť zamietol z dôvodu, že dotknutá osoba nespĺňa podmienku trvalého bydliska podľa § 16 ods. 3 BAföG, čo tvorí prekážku poskytnutia tejto pomoci podľa § 5 ods. 2 prvej vety bodu 3 tohto zákona.

               17

               S odvolaním sa na svoje právo občana Únie na voľný pohyb podal P. Seeberger proti tomuto rozhodnutiu odvolanie, ktoré Studentenwerk zamietol rozhodnutím zo 14. júna 2010.

               18

               V žalobe podanej na Verwaltungsgericht Karlsruhe P. Seeberger tvrdí, že podmienka trvalého bydliska upravená v § 16 ods. 3 BAföG porušuje jeho právo na voľný pohyb, keďže ho núti, aby sa buď vzdal trvalého bydliska v inom členskom štáte, alebo aby ho včas premiestnil späť do Nemecka, keďže v opačnom prípade by riskoval, že mu nebude poskytnutá pomoc na vzdelávanie v Španielsku. V tejto súvislosti P. Seeberger zdôrazňuje, že jeho prijatie na vysokoškolské štúdium je uznávané len v Španielsku a že chce v tomto členskom štáte absolvovať celé štúdium.

               19

               Studentenwerk uvádza, že vzhľadom na to, že požiadavka bydliska stanovená v BAföG sa uplatňuje v rovnakom rozsahu na všetkých štátnych príslušníkov, je prípustná aj voči občanom Únie z iných členských štátov, ktorí majú právo na voľný pohyb. Táto požiadavka konkretizuje iba oprávnený záujem členského štátu poskytujúceho sociálne dávky na tom, aby boli jeho peňažné dávky z verejných rozpočtov financovaných daňami obmedzené na okruh osôb, ktoré môžu preukázať aspoň minimálnu väzbu s poskytujúcim členským štátom.

               20

               Verwaltungsgericht Karlsruhe vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania konštatuje, že predmetná požiadavka bydliska vo veci samej sa neuplatňuje na poskytovanie pomoci na vzdelávanie v Nemecku. Uvádza, že takáto požiadavka bydliska môže z dôvodu osobných nevýhod, dodatočných nákladov a prípadných zdržaní, ktoré prináša, odrádzať občanov Únie od toho, aby opustili Nemecko s cieľom vzdelávať sa v inom členskom štáte. Tento vnútroštátny súd má pochybnosti, či je odôvodnená požiadavka, podľa ktorej musí mať žiadateľ o poskytnutie pomoci pobyt v Nemecku aspoň tri roky pred začatím vzdelávania, a pýta sa, či určitý stupeň integrácie do spoločnosti, ktorý môže členský štát oprávnene požadovať, nemožno vo veci samej považovať za dosiahnutý, keďže žiadateľ ako nemecký štátny príslušník vyrastal u svojich rodičov v Nemecku a absolvoval tam časť svojej školskej dochádzky až do prestupu v šiestej triede, keď sa v dvanástich rokoch so svojou rodinou presťahoval, pretože jeho otec uplatnil svoje práva podľa článkov 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ. Podľa vnútroštátneho súdu samotné kritérium založené len na určitom okamihu a období troch rokov pred začatím štúdia v cudzine a priori nepreukazuje požadovanú integráciu.

               21

               Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Karlsruhe rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bráni právo Únie vnútroštátnej právnej úprave, ktorá odmieta priznanie pomoci na vzdelávanie na štúdium v inom členskom štáte len z toho dôvodu, že študent, ktorý využil svoje právo na voľný pohyb, nemal na začiatku štúdia najmenej tri roky trvalé bydlisko v členskom štáte svojho pôvodu?“

         O prejudiciálnych otázkach

               22

               Týmito otázkami, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje poskytnutie pomoci na vzdelávanie z dôvodu štúdia v inom členskom štáte počas obdobia prevyšujúceho jeden rok jedinej požiadavke, akou je podmienka upravená v § 16 ods. 3 BAföG, ktorá ukladá žiadateľovi povinnosť mať stále bydlisko v zmysle tohto zákona na území štátu počas aspoň troch rokov pred začatím štúdia.

               23

               Na úvod je potrebné uviesť, že L. Prinz a P. Seeberger majú ako nemeckí štátni príslušníci v zmysle článku 20 ods. 1 ZFEÚ štatút občanov Únie, a teda sa môžu domáhať práv, ktoré patria k tomuto štatútu, a to prípadne aj vo vzťahu k členskému štátu ich pôvodu (pozri rozsudky z 26. októbra 2006, Tas-Hagen a Tas, C-192/05, Zb. s. I-10451, bod 19, ako aj z 23. októbra 2007, Morgan a Bucher, C-11/06 a C-12/06, Zb. s. I-9161, bod 22).

               24

               Súdny dvor už niekoľkokrát rozhodol, že štatút občana Únie má byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, ktorý tým z nich, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, umožňuje, aby sa s nimi v rozsahu vecnej pôsobnosti ZFEÚ bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti, z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako (rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C-184/99, Zb. s. I-6193, bod 31; z 11. júla 2002, D’Hoop, C-224/98, Zb. s. I-6191, bod 28, a z 21. februára 2013, N., C-46/12, bod 27).

               25

               Medzi situácie spadajúce do pôsobnosti práva Únie patria tie, ktoré sa týkajú výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou, a to najmä situácie, ktoré vyplývajú z voľného pohybu a pobytu na území členských štátov, ako ich priznáva článok 21 ZFEÚ (rozsudky Tas-Hagen a Tas, už citovaný, bod 22; z 11. septembra 2007, Schwarz a Gootjes-Schwarz, C-76/05, Zb. s. I-6849, bod 87 a citovaná judikatúra, ako aj Morgan a Bucher, už citovaný, bod 23).

               26

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, ako uviedli nemecká vláda a Komisia, že ak majú členské štáty právomoc podľa článku 165 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ ide o obsah výučby a organizácie vzdelávacích systémov, musia pri výkone tejto právomoci dodržiavať právo Únie a najmä ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu a pobytu na území členských štátov, ako je to zakotvené v článku 21 ods. 1 ZFEÚ (pozri rozsudok Morgan a Bucher, už citovaný, bod 24 a citovanú judikatúru).

               27

               Ďalej treba uviesť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá niektorých štátnych príslušníkov znevýhodňuje len z dôvodu, že vykonali svoje právo na voľný pohyb a pobyt na území iného členského štátu, predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré sa v článku 21 ods. 1 ZFEÚ priznávajú každému občanovi Únie (rozsudok z 18. júla 2006, De Cuyper, C-406/04, Zb. s. I-6947, bod 39; Tas-Hagen a Tas, už citovaný, bod 31, ako aj Morgan a Bucher, už citovaný, bod 25).

               28

               Možnosti, ktoré Zmluva otvára v oblasti voľného pohybu občanov Únie, by totiž nemohli mať plný účinok, ak by štátneho príslušníka členského štátu mohli od ich využitia odradiť prekážky pre jeho pobyt v inom členskom štáte vytvorené právnou úpravou štátu jeho pôvodu, ktorá penalizuje skutočnosť, že tieto možnosti realizoval (pozri v tomto zmysle D’Hoop, už citovaný, bod 31; z 29. apríla 2004, Pusa, C-224/02, Zb. s. I-5763, bod 19, ako aj Morgan a Bucher, už citovaný, bod 26).

               29

               Táto úvaha je zvlášť dôležitá v oblasti vzdelávania s ohľadom na ciele stanovené v článku 6 písm. e) ZFEÚ a článku 165 ods. 2 druhej zarážke ZFEÚ, teda najmä na podporu mobility študentov a učiteľov (pozri rozsudky D’Hoop, už citovaný, bod 32; zo 7. júla 2005, Komisia/Rakúsko, C-147/03, Zb. s. I-5969, bod 44, ako aj Morgan a Bucher, už citovaný, bod 27).

               30

               V dôsledku toho, ak členský štát stanovil systém pomoci na vzdelávanie, ktorý umožňuje študentom získať takúto pomoc v prípade, že študujú v inom členskom štáte, musí dohliadnuť na to, aby pravidlá na priznanie tejto pomoci netvorili neodôvodnené obmedzenie uvedeného práva na pohyb a pobyt na území členských štátov podľa článku 21 ZFEÚ (pozri rozsudok Morgan a Bucher, už citovaný, bod 28).

               31

               Je nutné konštatovať, že podmienka nepretržitého trojročného pobytu, tak ako ju upravuje § 16 ods. 3 BAföG, hoci sa uplatňuje rovnako na nemeckých štátnych príslušníkov aj na občanov iných štátov Únie, predstavuje obmedzenie práva na voľný pohyb a pobyt, ktoré prináleží občanom Únie podľa článku 21 ZFEÚ.

               32

               Takáto podmienka môže odradiť štátnych príslušníkov, akými sú aj žalobcovia vo veci samej, od výkonu svojho práva na voľný pohyb a pobyt v inom členskom štáte vzhľadom na vplyv, ktorý môže mať výkon tohto práva na nárok na poskytnutie pomoci na vzdelávanie.

               33

               Podľa ustálenej judikatúry právna úprava spôsobilá obmedziť základnú slobodu zaručenú Zmluvou môže byť s ohľadom na právo Únie oprávnená len vtedy, ak vychádza z objektívnych hľadísk všeobecného významu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne právo (pozri už citované rozsudky De Cuyper, bod 40; Tas-Hagen a Tas, bod 33, ako aj Morgan a Bucher, bod 33). Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že opatrenie je primerané vtedy, ak je primerané na uskutočnenie sledovaného cieľa a zároveň nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa potrebné (rozsudky De Cuyper, už citovaný, bod 42; Morgan a Bucher, už citovaný, bod 33, ako aj z 13. decembra 2012, Caves Krier Frères, C-379/11, bod 48 a citovaná judikatúra).

               34

               V týchto veciach nemecká vláda tvrdí, že BAföG vychádza z objektívnych hľadísk všeobecného významu. § 16 ods. 3 tohto zákona totiž umožňuje zabezpečiť, že pomoc na vzdelávanie sa počas celej dĺžky štúdia v cudzine poskytuje jedine študentom, ktorí preukážu dostatočný stupeň integrácie do nemeckej spoločnosti. Požiadavka minimálneho stupňa integrácie tak zachováva vnútroštátny systém pomoci na vzdelávanie v cudzine, pretože chráni poskytujúci štát pred neprimeranou ekonomickou záťažou.

               35

               Podľa uvedenej vlády je teda legitímne finančne podporovať v štúdiu, ktoré sa celé uskutočňuje v zahraničí, jedine študentov, ktorí preukázali dostatočný vzťah k Nemecku, pričom túto skutočnosť študent preukáže, ak spĺňa podmienku nepretržitého pobytu počas troch rokov.

               36

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor síce uznal, že môže byť legitímne, ak členský štát, aby sa vyhol tomu, že sa poskytovanie podpory na pokrytie bežných výdavkov študentom z iných členských štátov stane neprimeranou záťažou, ktorá by mohla mať následky na celkovú úroveň podpory poskytovanej týmto štátom, takúto podporu poskytne iba študentom, ktorí preukážu istý stupeň integrácie do spoločnosti v tomto štáte, a že ak existuje riziko takejto neprimeranej záťaže, podobné úvahy sa v zásade môžu uplatniť na poskytovanie pomoci na vzdelávanie členským štátom študentom, ktorí si želajú študovať v iných členských štátoch (rozsudok Morgan a Bucher, už citovaný, body 43 a 44, ako aj citovaná judikatúra).

               37

               Podľa ustálenej judikatúry však dôkaz požadovaný členským štátom na účely preukázania existencie takéhoto reálneho vzťahu nesmie mať príliš výlučný charakter a nemôže bezdôvodne uprednostňovať prvok, ktorý nutne nedokazuje skutočný a efektívny stupeň väzby medzi žiadateľom a členským štátom, s vylúčením všetkých ostatných reprezentatívnych prvkov (pozri v tomto zmysle rozsudky D’Hoop, už citovaný, bod 39; z 21. júla 2011, Stewart, C-503/09, Zb. s. I-6497, bod 95, a zo 4. októbra 2012, Komisia/Rakúsko, C-75/11, bod 62).

               38

               Hoci existencia určitého stupňa integrácie môže byť považovaná za preukázanú konštatovaním, že študent mal počas určitého obdobia pobyt v členskom štáte, kde požiadal o poskytnutie pomoci na vzdelávanie, v prípade jedinej podmienky pobytu, akou je podmienka vo veci samej, existuje riziko, ako uviedla generálna advokátka v bode 95 návrhov, že z nároku na poskytnutie predmetnej pomoci budú vylúčení študenti, ktorí aj napriek tomu, že sa bezprostredne pred začatím štúdia v zahraničí počas troch rokov nepretržite nezdržiavali v Nemecku, majú dostatočné väzby s nemeckou spoločnosťou z dôvodu nemeckej štátnej príslušnosti. Tak to môže byť v prípade, ak má študent štátnu príslušnosť predmetného členského štátu a navštevoval v ňom školské zariadenia počas dlhšieho časového obdobia alebo z iných dôvodov, akými sú najmä jeho rodina, práca, jazykové znalosti alebo existencia sociálnych a ekonomických vzťahov. Okrem toho ostatné ustanovenia predmetnej právnej úpravy vo veci samej uznávajú, že aj kritériá odlišujúce sa od pobytu žiadateľa o pomoc môžu byť relevantné tak na preukázanie centra vzťahov dotknutej osoby, ako aj na určenie, či podmienky poskytnutia predmetnej pomoci spĺňajú štátni príslušníci, ktorých bydlisko sa nachádza v zahraničí.

               39

               Vzhľadom na vyššie uvedené prináleží vnútroštátnemu súdu vykonať nevyhnutné overenia pri posúdení, či dotknuté osoby majú dostatočnú väzbu s nemeckou spoločnosťou, ktorá by preukazovala ich integráciu do nej.

               40

               Z toho vyplýva, že jediná podmienka nepretržitého pobytu počas aspoň troch rokov ako vo veci samej má príliš všeobecný a výlučný charakter a ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaných cieľov, a preto nemôže byť považovaná za primeranú.

               41

               Na základe vyššie uvedeného je potrebné na položené otázky odpovedať tak, že články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje poskytovanie pomoci na vzdelávanie z dôvodu štúdia v inom členskom štáte počas obdobia prevyšujúceho jeden rok jedinej požiadavke, akou je podmienka upravená v § 16 ods. 3 BAföG, ktorá žiadateľovi ukladá povinnosť mať stále bydlisko v zmysle tohto zákona na území štátu počas obdobia aspoň troch rokov pred začatím štúdia.

         O trovách

               42

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje poskytnutie pomoci na vzdelávanie z dôvodu štúdia v inom členskom štáte počas obdobia prevyšujúceho jeden rok jedinej požiadavke, akou je podmienka upravená v § 16 ods. 3 spolkového zákona o individuálnej podpore vzdelávania [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)] v znení dvadsiateho druhého zákona z 1. januára 2008, ktorým sa mení a dopĺňa spolkový zákon o individuálnej podpore vzdelávania, ktorá žiadateľovi ukladá povinnosť mať stále bydlisko v zmysle tohto zákona na území štátu počas obdobia aspoň troch rokov pred začatím štúdia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.