title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. januára 2016.#Európska komisia proti Belgickému kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 343 ZFEÚ – Protokol o výsadách a imunitách Európskej únie – Článok 3 – Oslobodenie od dane – Región Brusel‑hlavné mesto – Poplatky za dodávky elektriny a plynu.#Vec C-163/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      zo 14. januára 2016 (
            *1
         )
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom — Článok 343 ZFEÚ — Protokol o výsadách a imunitách Európskej únie — Článok 3 — Oslobodenie od dane — Región Brusel‑hlavné mesto — Poplatky za dodávky elektriny a plynu“
      Vo veci C‑163/14,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, podaná 4. apríla 2014,

         Európska komisia, v zastúpení: F. Clotuche‑Duvieusart a I. Martínez del Peral, splnomocnené zástupkyne, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa,
      proti

         Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: J.‑C. Halleux, S. Vanrie a T. Materne, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci G. Block, D. Remy a H. Delahaije, avocats,
      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, sudcovia D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (spravodajca) a C. Vajda,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. apríla 2015,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 2. júla 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Európska komisia sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že nepriznalo inštitúciám Európskej únie oslobodenie v súvislosti s poplatkami stanovenými v článku 26 uznesenia o organizácii trhu s elektrinou v regióne Brusel‑hlavné mesto (ordonnance relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles‑Capitale), ako aj v článku 20 uznesenia o organizácii trhu s plynom v regióne Brusel‑hlavné mesto (ordonnance relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles‑Capitale) v znení zmien a doplnení, a tým, že bráni vráteniu uvedených poplatkov vybraných regiónom Brusel‑hlavné mesto (ďalej len „sporné poplatky“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 druhého odseku Protokolu z 8. apríla 1965 o výsadách a imunitách Európskej únie, ktorý bol pôvodne prílohou Zmluvy o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES 1967, 152, s. 13), neskôr podľa Lisabonskej zmluvy prílohou Zmluvy o EÚ, Zmluvy o FEÚ a Zmluvy o ESAE ako protokol č. 7 (ďalej len „protokol“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               2

               Podľa článku 28 prvého odseku Zmluvy o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev, neskôr – po vstupe Lisabonskej zmluvy do platnosti – podľa článku 343 ZFEÚ, požíva Únia na území členských štátov výsady a imunity nevyhnutné na plnenie svojich úloh za podmienok definovaných v protokole.

               3

               Článok 3 protokolu stanovuje:
               „Únia, jej aktíva, príjmy a iný majetok sú oslobodené od všetkých priamych daní.
               Vlády členských štátov prijmú, vo všetkých prípadoch, ktoré to pripúšťajú, vhodné opatrenia k navráteniu alebo náhrade súm nepriamych daní a poplatkov z predaja, zahrnutých v cenách hnuteľného či nehnuteľného majetku, ak Únia vykoná pre svoje úradné účely nákupy väčšieho rozsahu, pričom cena tieto dane zahŕňa. Tieto ustanovenia sa však nepoužijú tak, aby svojím účinkom narušovali hospodársku súťaž v Únii.
               Vyňatie sa nevzťahuje na dane, dávky a poplatky, ktoré výlučne zodpovedajú úhradám za verejnoprospešné služby.“

         Belgické právo

               4

               Pôvodné znenie uznesenia regiónu Brusel‑hlavné mesto z 19. júla 2001 o organizácii trhu s elektrinou v regióne Brusel‑hlavné mesto (ordonnance de la Région de Bruxelles‑Capitale du 19 juillet 2001 relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles‑Capitale, Moniteur belge zo 17. novembra 2001, s. 39135, ďalej len „uznesenie o elektrine“), ktoré nadobudlo účinnosť 1. januára 2003, vo svojom článku 26 upravovalo:
               „§ 1   Udelením povolenia na dodávky vydaného na základe článku 21 vzniká povinnosť fyzickej alebo právnickej osoby, ktorá má toto povolenie a ktorá je ďalej označená ako poplatník, vyberať mesačný poplatok.
               § 2   Povinnosť platiť poplatok vzniká k 1. januáru hospodárskeho roku. Možno ho zaplatiť do 31. marca hospodárskeho roku.
               § 3   Poplatok sa vypočíta na základe výkonu, ktorý má k dispozícii pre oprávnených konečných odberateľov prostredníctvom sietí, prípojok a priamych vedení do 70 kV v miestach spotreby nachádzajúcich sa v regióne Brusel‑hlavné mesto. Pre odberateľov zo sietí vysokého napätia je poskytovaný výkon výkonom pripojenia. Ten sa rovná maximálnemu výkonu vyjadrenému v kVa, ktorý je poskytovaný na základe zmluvy o pripojení. Pokiaľ sa neuvádza v zmluve o pripojení alebo v prípade prekročenia odobraného výkonu vo vzťahu k maximálnemu výkonu poskytovanému podľa zmluvy o pripojení, výkon pripojenia sa rovná maximálnemu výkonu vyjadrenému v kVa, ktorý sa odobral počas predchádzajúcich tridsiatich šiestich mesiacov, vynásobenému koeficientom 1,2.
               Pre odberateľov zo sietí nízkeho napätia je poskytovaný výkon určený podľa kapacity ich ističa vyjadrenej v kVa. Tabuľka uvádzajúca menovité intenzity ističov a zodpovedajúce výkony sa nachádza v prílohe tohto uznesenia.
               § 4   Mesačný poplatok je stanovený na 0,67 eura za kVa pri vysokom napätí.
               Pri nízkom napätí je stanovený podľa tejto tarify:

                        1.

                        Poskytovaný výkon je nižší alebo rovnajúci sa 1,44 kVa: 0,00 eura;

                        2.

                        Poskytovaný výkon v rozpätí:
                        1,44 až 6,00 kVa: 0,60 eura
                        6,01 až 9,60 kVa: 0,96 eura
                        9,61 až 12,00 kVa: 1,20 eura
                        12,01 až 36,00 kVa: 2,40 eura
                        36,01 až 56,00 kVa: 4,80 eura
                        56,01 až 100,00 kVa: 7,80 eura.
                        Táto suma sa každoročne prispôsobuje indexu spotrebiteľských cien Kráľovstva. …

                  § 5   Vláda stanoví vykonávacie opatrenia tohto článku. Môže predovšetkým uložiť prevádzkovateľovi distribučnej sústavy, prevádzkovateľovi regionálnej dopravnej siete a užívateľom priamych rozvodov, aby jej poskytli údaje potrebné na výber poplatku.
               Vláda môže poveriť prevádzkovateľa distribučnej sústavy, aby zaslal poplatníkom výmer poplatku. Vo výmere sa uvádza predovšetkým údaj o období, za ktoré sa poplatok vymeriava, základ výpočtu, sadzba, splatnosť a spôsob úhrady poplatku. Zaslaním alebo nezaslaním tohto výmeru však nie sú dotknuté práva a povinnosti poplatníkov.
               § 6   Poplatok sa vyberá a vymáha podľa pravidiel stanovených v kapitole VI uznesenia z 23. júla 1992 o regionálnej dani zaťažujúcej osoby užívajúce budovy a vlastníkov vecných práv k určitým nehnuteľnostiam. Lehota na uhradenie poplatku sa však stanoví podľa odseku 3 tohto článku.
               § 7   Výnosy z poplatku plynú prevádzkovateľovi distribučnej sústavy na účely pokrytia nákladov súvisiacich s činnosťami vo verejnom záujme uvedenými v článku 24. [ustanovenie, ktoré bolo neskôr zmenené a doplnené tak, že sa rozšíril okruh osôb, ktorým plynie výnos z poplatku, a že sa uviedlo rozdelenie tohto výnosu].
               § 8   Povinnosť platiť poplatok vzniká v januári 2004.
               § 9   Náklady spojené s činnosťami vo verejnom záujme uvedenými v článku 24, ktoré presahujú sumu poplatkov vybraných na základe tohto článku, je povinný uhradiť prevádzkovateľ distribučnej sústavy ako náklady na prevádzku. Prenesenie týchto nákladov do taríf je upravené federálnou právnou úpravou.
               …“

               5

               Článok 26 uznesenia o elektrine bol viackrát zmenený a doplnený, naposledy uznesením z 20. júla 2011 (Moniteur belge z 10. augusta 2011) a uznesením z 21. decembra 2012, ktorým sa upravuje správne konanie v daňových veciach v regióne Brusel‑hlavné mesto (l’ordonnance du 21 décembre 2012 établissant la procédure fiscale en Région de Bruxelles‑Capitale, Moniteur belge z 8. februára 2013). V súčasnosti znie odsek 2 tohto článku takto:
               „Povinnosť platiť poplatok vzniká k prvému dňu kalendárneho mesiaca. Možno ho zaplatiť do 15. dňa nasledujúceho mesiaca. Poplatník je oslobodený od poplatku za výkon, ktorý je poskytovaný odberateľom na ich železničnú alebo električkovú prepravnú sieť alebo prepravnú sieť metra…“

               6

               Na základe týchto zmien bola tarifa poplatkov nachádzajúcich sa v odseku 4 uvedeného článku 26 mierne upravená.

               7

               Článok 24 uznesenia o elektrine, na ktorý odkazuje článok 26 ods. 7 tohto uznesenia, uvádza činnosti vo verejnom záujme, ktorými je poverený prevádzkovateľ sústavy, a znie takto:
               „Prevádzkovateľ distribučnej sústavy je poverený činnosťami vo verejnom záujme definovanými v bodoch 1 až 5 nižšie:

                        1.

                        poskytovanie minimálnych nepretržitých dodávok elektriny na spotrebu v domácnostiach za podmienok definovaných uznesením z 11. júla 1991;

                        2.

                        poskytovanie elektriny osobám za osobitnú sociálnu tarifu a za podmienok definovaných federálnou právnou úpravou;

                        3.

                        poskytovanie informácií, návodov, zariadení, služieb a finančných pomocí všetkým kategóriám oprávnených a neoprávnených konečných odberateľov na účely podpory rozumného využívania elektrickej energie. Prevádzkovateľ distribučnej sústavy v spolupráci s službou vypracuje na tieto účely trojročný program rozumného využívania elektrickej energie;

                        4.

                        prípadne odkupovania elektrickej energie vyrobenej pri vysoko kvalitnej kombinovanej výrobe tepla a elektrickej energie, ktorá nie je ani spotrebovaná výrobcom, ani dodaná tretím osobám, v rozsahu svojich vlastných potrieb;

                        5.

                                 a)

                                 výstavba, údržba a obnova zariadení verejného osvetlenia na komunikáciách a obecných verejných plochách, a to pri rešpektovaní právomocí obcí stanovených v článku 135 nového zákona o obciach a podľa trojročného programu vypracovaného každou obcou po dohode s prevádzkovateľom distribučnej sústavy;

                                 b)

                                 dodávky elektriny do týchto zariadení.

                        6.

                        zabezpečenie služby verejného ochrancu práv a poskytovanie informácií domácnostiam o cenách a podmienkach dodávky elektrickej energie.“

               8

               Vyššie uvedené činnosti boli neskôr zmenené a doplnené, naposledy uznesením z 20. júla 2011 (Moniteur belge z 10. augusta 2011). Tieto činnosti sú v súčasnosti definované takto:
               „Článok 24
               § 1   Prevádzkovateľ distribučnej sústavy a dodávatelia plnia v rámci svojej pôsobnosti činnosti vo verejnom záujme definované v bodoch 1 a 2 nižšie:

                        1.

                        poskytovanie minimálnych nepretržitých dodávok elektriny na spotrebu v domácnostiach za podmienok definovaných v kapitole IVa;

                        2.

                        poskytovanie elektriny osobám za osobitnú sociálnu tarifu a za podmienok definovaných federálnou právnou úpravou a v kapitole IVa;

                  § 2   Inštitút [Bruselský inštitút pre environmentálne riadenie] (Institut bruxellois pour la gestion de l’environnement) je poverený činnosťami vo verejnom záujme týkajúcimi sa propagácie rozumného využívania elektriny prostredníctvom informácií, návodov a poskytovania zariadení, služieb a finančných pomocí v prospech konečných odberateľov, ako aj miestnym dodávateľom, ktorí úplne alebo sčasti uspokojujú potreby svojich odberateľov prostredníctvom zariadenia, ktoré vyrába elektrickú energiu, je umiestnené v obmedzenej a presne vymedzenej zemepisnej oblasti a je pripojené za meradlom spoločného pripojenia a/alebo súkromnej siete, do ktorých dodávajú…
               Článok 24a
               Prevádzkovateľ distribučnej sústavy okrem iného vykonáva tieto činnosti vo verejnom záujme:

                        1.

                        odkupovanie vyrobenej zelenej elektrickej energie, ktorá nie je ani spotrebovaná výrobcom, ani dodaná tretím osobám, v rozsahu svojich vlastných potrieb;

                        2.

                        výlučnú činnosť týkajúcu sa výstavby, údržby a obnovy zariadení verejného osvetlenia na komunikáciách a na obecných verejných plochách, a to pri rešpektovaní právomocí upravených článkom 135 nového zákona o obciach a podľa trojročného programu vypracovaného každou obcou po dohode s prevádzkovateľom distribučnej sústavy alebo na základe žiadostí o dodatočné práce, ako aj dodávok elektriny do týchto elektrických zariadení, pričom sa dáva prednosť výrobným zariadeniam, ktoré využívajú obnoviteľné zdroje energie alebo vysoko kvalitnú kombinovanú výrobu tepla a elektrickej energie, pričom cieľom tejto činnosti je zlepšenie energetickej účinnosti a úspora spotreby. …

                        3.

                        plnenie úlohy dodávateľa poslednej inštancie a organizácia monitorovacej služby u odberateľov, ktorí k nemu budú prevedení v rámci tejto roly;

                        4.

                        informovanie domácností a podnikateľov pripojených na nízke napätie o cenách a podmienkach pripojenia a dodávky;

                        5.

                        šírenie informácií o jednotlivých opatreniach súvisiacich so sprístupňovaním pre domácnosti, ktoré prijal prevádzkovateľ distribučnej sústavy v rámci svojej činnosti ako dodávateľ poslednej inštancie, na internetových stránkach;

                        6.

                        každoročné odovzdanie správy Brugelu [Bruselskému regulačnému orgánu pre trh s plynom a elektrickou energiou] (régulateur bruxellois pour les marchés du gaz et de l’électricité)] o kvalite sprístupňovania služieb domácnostiam v rámci svojej činnosti ako dodávateľ poslednej inštancie;

                        7.

                        každoročné odovzdanie správy Brugelu o programe záväzkov, ktorými prevádzkovateľ distribučnej sústavy zabezpečuje vylúčenie akejkoľvek diskriminačnej praxe. Brugel odovzdáva túto správu vláde a uverejňuje ju;

                        8.

                        v prípade, že elektrická energia sa odoberá z distribučnej sústavy, dodávku elektriny pre dočasné akcie usporiadané na komunikáciách za technických a finančných podmienok stanovených v technickom poriadku sústavy alebo na jeho základe.“

               9

               Uznesenie regiónu Brusel‑hlavné mesto z 1. apríla 2014 o organizácii trhu s plynom v regióne Brusel‑hlavné mesto, pokiaľ ide o poplatky za prepravné cesty pre plyn a elektrinu, a o zmene uznesenia z 19. júla 2001 o organizácii trhu s elektrinou v regióne Brusel‑hlavné mesto (ordonnance de la Région de Bruxelles‑Capitale du 1er avril 2004 relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles‑Capitale, concernant des redevances de voiries en matière de gaz et d’électricité et portant modification de l’ordonnance du 19 juillet 2001 relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles‑Capitale) (Moniteur belge z 26. apríla 2004, s. 34281) upravuje uloženie poplatku v oblasti dodávok plynu, ktorý je splatný k 1. júlu 2004 (ďalej len „uznesenie o plyne“). Článok 20 tohto uznesenia vo svojom pôvodnom znení upravoval:
               „Náklady spojené s činnosťami vo verejnom záujme uvedenými v článku 18 znáša prevádzkovateľ sústavy z dôvodu nákladov na prevádzku. Prenesenie týchto nákladov do taríf je upravené federálnou právnou úpravou.“

               10

               Uvedený článok 20 uznesenia o plyne bol zrušený uznesením z 20. júla 2011, ktorým sa mení a dopĺňa uznesenie o plyne (Moniteur belge z 10. augusta 2011), a nahradený článkom 20p, ktorý stanovuje:
               „§ 1   Udelením povolenia na dodávky vydaného na základe článku 15 vzniká povinnosť fyzickej alebo právnickej osoby, ktorá má toto povolenie a ktorá je ďalej označená ako poplatník, vyberať mesačný poplatok.
               § 2   Povinnosť platiť poplatok vzniká k prvému dňu kalendárneho mesiaca. Možno ho zaplatiť do 15. dňa nasledujúceho mesiaca.
               § 3   S výhradou pododseku 2 sa poplatok vypočíta na základe stavu počítadiel využívaných prevádzkovateľom sústavy v miestach spotreby v regióne Brusel‑hlavné mesto u konečných odberateľov. Stav počítadla sa určuje podľa maximálneho prietoku plynu uvedeného v metroch kubických za hodinu, pre ktorý bolo počítadlo určené. Pre konečných odberateľov vybavených počítadlom, ktorého stav je 6 alebo 10 m3/h, poplatok zohľadní poslednú platnú štandardizovanú spotrebu za uplynulý rok vypočítanú na základe MIG uplatniteľného v regióne Brusel‑hlavné mesto.
               § 4   Mesačný poplatok je stanovený na:

                        1.

                        0,2 eura za počítadlo, ktorého stav je 6 alebo10 m3/h, ak posledná spotreba za uplynulý rok je nižšia alebo sa rovná 5000 kWh;

                        2.

                        0,7 eura za počítadlo, ktorého stav je 6 alebo 10 m3/h, ak posledná spotreba za uplynulý rok je vyššia ako 5000 kWh;

                        3.

                        1,7 eura za počítadlo, ktorého stav je od 16 m3/h;

                        4.

                        4,2 eura za počítadlo, ktorého stav je od 25 m3/h;

                        5.

                        8,4 eura za počítadlo, ktorého stav je od 40 m3/h;

                        6.

                        21 eur za počítadlo, ktorého stav je od 65 m3/h;

                        7.

                        29,2 eura za počítadlo, ktorého stav je od 100 m3/h;

                        8.

                        37,5 eura za počítadlo, ktorého stav je od 160 m3/h;

                        9.

                        54,2 eura za počítadlo, ktorého stav je od vyšší ako 160 m3/h.

                  Vyššie uvedené sumy sa každoročne prispôsobujú indexu spotrebiteľských cien Kráľovstva. …
               § 5   Vláda stanoví vykonávacie opatrenia tohto článku. Môže predovšetkým uložiť prevádzkovateľovi distribučnej sústavy a užívateľom priamych rozvodov, aby jej poskytli údaje potrebné pri výbere poplatku.
               Vláda môže poveriť prevádzkovateľa distribučnej sústavy, aby zaslal poplatníkom výmer poplatku. Vo výmere sa uvádza predovšetkým údaj o období, za ktoré sa poplatok vymeriava, základ výpočtu, sadzba, splatnosť a spôsob úhrady poplatku. Zaslaním alebo nezaslaním tohto výmeru však nie sú dotknuté práva a povinnosti poplatníkov.
               § 6   Poplatok sa vyberá a vymáha podľa pravidiel stanovených v článkoch [13 až 19] 22 a 23 uznesenia, ktorým sa upravuje správne konanie v daňových veciach v regióne Brusel‑hlavné mesto.
               § 7   Výnosy z poplatku plynú do fondov uvedených v článku 2 v bodoch 15 a 16 uznesenia z 12. decembra 1991 o vytvorení rozpočtových fondov podľa tohto rozdelenia:

                        1.

                        5 % do ‚fondu energetickej pomoci‘…;

                        2.

                        95 % do ‚fondu energetickej politiky‘.

                  § 8   Povinnosť platiť poplatok vzniká v januári 2012.“

               11

               Činnosti vo verejnom záujme, ktorými je poverený prevádzkovateľ plynovej sústavy, sú definované v článku 18 uznesenia o plyne, ktoré vo svojom pôvodnom znení stanovovalo:
               „Prevádzkovateľ siete je poverený týmito činnosťami vo verejnom záujme:

                        1.

                        poskytovanie plynu osobám za osobitnú sociálnu tarifu za podmienok definovaných federálnou právnou úpravou;

                        2.

                        činnosť predchádzania prerušeniu dodávky plynu a zásahu pri prerušení, ktorá je vymedzená v uznesení z 11. marca 1999;

                        3.

                        prevenčný program na účely zabezpečenia maximálnej bezpečnosti pri používaní plynu na domáce účely;

                        4.

                        zabezpečenie služby verejného ochrancu práv a poskytovanie informácií domácnostiam o cenách a podmienkach dodávky plynu;

                        5.

                        poskytovanie informácií, návodov, zariadení, služieb a finančných pomocí všetkým kategóriám oprávnených a neoprávnených konečných odberateľov na účely podpory rozumného využívania plynu. Prevádzkovateľ distribučnej sústavy v spolupráci so službou vypracuje na tieto účely trojročný program rozumného využívania plynu.“

               12

               Od augusta 2011 sú tieto činnosti vo verejnom záujme definované takto:
               „Článok 18
               Prevádzkovateľ siete a dodávatelia plnia v rámci svojej pôsobnosti činnosti a povinnosti vo verejnom záujme definované v bodoch 1 až 3 nižšie:

                        1.

                        poskytovanie minimálnych nepretržitých dodávok plynu na spotrebu v domácnostiach za podmienok definovaných v kapitole Va;

                        2.

                        poskytovanie plynu osobám za osobitnú sociálnu tarifu za podmienok definovaných federálnou právnou úpravou a v kapitole Va;

                        3.

                        poskytovanie bezplatnej služby v oblasti predchádzania rizikám súvisiacim s používaním zemného plynu v domácnostiach, ktoré o to požiadali. Vláda stanoví obsah a podmienky plnenia tejto činnosti.

                  Článok 18a
               Prevádzkovateľ distribučnej sústavy je okrem iného poverený týmito činnosťami:

                        1.

                        zaistenie monitorovacej služby týkajúcej sa odberateľov a poskytovanie informácií o cenách a podmienkach pripojenia domácnostiam;

                        2.

                        propagácia rozumného využívania plynu prostredníctvom informácií, návodov a poskytovania zariadení, služieb a finančných pomocí obciam a iným konečným odberateľom.

                  …“

               13

               Článok 9 kráľovského nariadenia z 29. februára 2004 o všeobecnej tarifnej štruktúre a o základných zásadách a postupoch v oblasti taríf a účtovníctva prevádzkovateľov distribučných sústav zemného plynu na belgickom území (l’arrêté royal du 29 février 2004 relatif à la structure tarifaire générale et aux principes de base et procédures en matière de tarifs et de comptabilité des gestionnaires des réseaux de distribution de gaz naturel actifs sur le territoire belge, Moniteur belge z 11. marca 2004) znie takto:
               „Do vyúčtovania taríf sú zahrnuté tarifné položky týkajúce sa daní, poplatkov, príspevkov a náhrad. Tieto položky nie sú tarifami v zmysle článkov 3 až 8 tohto nariadenia, avšak musia sa zahrnúť do vyúčtovania užívateľom sústavy. Tarifné položky prípadne zahŕňajú:

                        1.

                        príplatky, odvody alebo náhrady spojené s financovaním povinností vo verejnom záujme, pri ktorých sa rozlišuje medzi opatreniami sociálnej povahy, opatreniami podpory rozumného využívania elektrickej energie, opatreniami na podporu využívania obnoviteľných zdrojov energie a zariadení, ktoré využívajú kvalitnú kombinovanú výrobu tepla a elektrickej energie…“

               14

               Článok 1 kráľovského nariadenia z 3. apríla 2003 o faktúrach za dodávky elektriny a plynu (l’arrêté royal du 3 avril 2003 relatif aux factures de fourniture d’électricité et de gaz, Moniteur belge z2. mája 2003) stanovuje:
               „Opravné faktúry zaslané konečným odberateľom elektriny pripojeným k sieti nízkeho napätia po odčítaní údajov z meradla elektriny a konečným odberateľom plynu, ktorých ročná spotreba je nižšia alebo sa rovná 60000 kWh, musia obsahovať minimálne tieto informácie:
               …

                        10.

                        podrobný výpočet sumy, ktorá sa má uhradiť;

                        11.

                        tarifu uplatniteľnú na prenos;

                        12.

                        tarifu uplatniteľnú na distribúciu;

                        13.

                        poplatky vybrané všetkými orgánmi verejnej moci súhrne podľa kategórií;

                  …“

               15

               Federálny zákon z 29. apríla 1999 o organizácii trhu s elektrinou (la loi fédérale du 29 avril 1999 relative à l’organisation du marché de l’électricité) vo svojom článku 22a stanovuje:
               „§ l   Federálny poplatok určený na vyrovnanie ušlého zisku obcí vyplývajúceho z liberalizácie trhu s elektrinou sa každoročne ukladá na tomto základe:…
               …
               § 4   Poplatok uvedený v predchádzajúcich odsekoch vyberajú prevádzkovatelia distribučnej sústavy.
               Prevádzkovatelia distribučnej sústavy môžu formou príplatku k tarifám za pripojenie k dotknutej distribučnej sústave ukladaného poplatníkom v závislosti od miesta odberu preniesť federálny poplatok určený na vyrovnanie ušlého zisku obcí v dôsledku liberalizácie trhu s elektrinou na svojich odberateľov, ktorí ho potom môžu vyúčtovať svojim odberateľom až do okamihu, keď je príplatok napokon vyúčtovaný tomu, kto spotreboval MWh pre svoju vlastnú potrebu.“

               16

               Článok 3 ministerskej vyhlášky z 13. mája 2005 o vykonaní uvedeného článku 22a (l’arrêté ministériel du 13 mai 2005 portant exécution dudit article 22 bis, Moniteur belge z 18. mája 2005, s. 23450) stanovuje:
               „Federálny poplatok upravený v článku 22a zákona sa mesačne vyúčtováva konečným odberateľom týmto spôsobom:…“.

         Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby

               17

               Od nadobudnutia účinnosti uznesení o elektrine a o plyne účtuje Electrabel SA (ďalej len „Electrabel“), dodávateľ elektriny a plynu, inštitúciám Únie so sídlom v Bruseli poplatky súvisiace s dodávkou elektriny a plynu, ktoré sa od 1. júla 2004 na faktúrach uvádzali oddelene pod názvom „regionálne poplatky“.

               18

               Od augusta 2004 sa inštitúcie Únie zaoberali otázkou týkajúcou sa povahy týchto poplatkov, ako aj povahy vecne podobných federálnych poplatkov za plyn a elektrinu. Keďže sa Komisia domnievala, že sporné poplatky majú povahu nepriamych daní, požiadala listom z 28. júla 2005 belgické federálne orgány, ako aj orgány regiónu Brusel‑hlavné mesto o oslobodenie od týchto poplatkov a o navrátenie uhradených poplatkov, pričom od tohto dňa pozastavila platbu regionálnych a federálnych poplatkov spoločnosti Electrabel.

               19

               Listami z 3. marca 2006, 20. decembra 2007 a 18. apríla 2008 federálne orgány priznali požadované oslobodenie od federálnych poplatkov, pričom sa domnievali, že ich možno považovať za poplatok z predaja zahrnutý v cene.

               20

               V septembri 2008 však Komisia uhradila sumy zodpovedajúce regionálnym poplatkom a pokračovala v ich uhrádzaní, aby zabránila prerušeniu dodávok zo strany Electrabel, ktorá sama mala povinnosť uhradiť tieto sumy prevádzkovateľovi sústavy, spoločnosti Sibelga, ktorá je jediným interkomunálnym prevádzkovateľom sústav elektriny a plynu v regióne Brusel‑hlavné mesto.

               21

               Listom z 3. januára 2007 príslušný minister regiónu Brusel‑hlavné mesto odpovedal, že žiadosti Komisie z 28. júla 2005 nemôže vyhovieť z dôvodov, že poplatok za elektrinu je protihodnotou za službu, ktorá Komisii bola alebo mohla byť poskytnutá, a že uznesenie o elektrine neukladá Komisii žiadnu daňovú povinnosť, pretože toto uznesenie sa vzťahuje len na držiteľov povolenia na dodávky, konkrétne v prejednávanom prípade len na spoločnosť Electrabel.

               22

               Listom z 21. decembra 2007 príslušný minister regiónu Brusel‑hlavné mesto uviedol dôvody, pre ktoré nesúhlasí s názorom Komisie, že väčšina služieb uvedených v článku 24 uznesenia o elektrine sa Komisii nemôže poskytnúť. Následne minister odkázal, pokiaľ ide o povahu dotknutého poplatku, na rozsudok Komisia/Belgicko (C‑437/04, EU:C:2007:178) a zdôraznil, že na rozdiel od federálneho poplatku sa poplatok stanovený v článku 26 uznesenia o elektrine uplatňuje len na držiteľov povolenia na dodávky a jeho zmluvné alebo hospodárske prenesenie týmito držiteľmi na ich odberateľov nemôže viesť k oslobodeniu od tohto poplatku.

               23

               Dňa 27. júna 2008 Komisia zaslala Belgickému kráľovstvu prvú výzvu listom, na ktorú Kráľovstvo odpovedalo listom z 9. septembra 2008.

               24

               V odpovedi na list z 10. novembra 2008, ktorým Komisia formálne požiadala príslušného ministra regiónu Brusel‑hlavné mesto o vrátenie súm uhradených ako sporné poplatky, tento minister nevyhovel tejto žiadosti s odôvodnením, že ide o zmluvné vzťahy medzi inštitúciami Únie a dodávateľom, ktorým je Electrabel.

               25

               Po zaujatí tohto stanoviska zaslala Komisia belgickým orgánom 15. apríla 2009 doplňujúcu výzvu listom, v ktorom uviedla, že uplatnenie článku 26 uznesenia o elektrine a článku 20 uznesenia o plyne na inštitúcie Únie porušuje daňovú imunitu, ktorú majú inštitúcie na základe článku 3 protokolu. Komisia v podstate uviedla, že sporné poplatky sú nepriamymi daňami a ich prenesenie na konečných odoberateľov nijako nevyplýva zo zmluvného ustanovenia, ktoré by bolo slobodne dohodnuté s dodávateľmi energie. Komisia tiež uviedla, že tieto poplatky majú povahu dane a nie úhrad, pretože nespĺňajú podmienky stanovené judikatúrou Súdneho dvora na to, aby sa mohli kvalifikovať ako „úhrady za verejnoprospešné služby“ v zmysle článku 3 druhého odseku protokolu.

               26

               Listom z 10. júna 2009 príslušný minister regiónu Brusel‑hlavné mesto spochybnil túto analýzu Komisie, pričom v podstate uviedol, že cieľmi sledovanými dotknutými poplatkami je financovanie činností vo verejnom záujme týkajúcich sa politiky v oblasti životného prostredia, že inštitúciám Únie sa poskytuje alebo sa môže poskytovať niekoľko služieb uvedených v uzneseniach o elektrine a o plyne a že inštitúcie Únie nie sú poplatníkmi sporných poplatkov, pretože tieto poplatky sú im účtované iba na základe zmlúv, ktoré uzavreli s dodávateľmi elektriny a plynu.

               27

               Listom z 27. februára 2012 Komisia zaslala Belgickému kráľovstvu odôvodnené stanovisko podľa článku 258 ZFEÚ, na ktoré odpovedali belgické orgány listom z 23. apríla 2012, v ktorom zopakovali svoj predchádzajúci postoj.

               28

               Keďže argumentácia Belgického kráľovstva Komisiu nepresvedčila, rozhodla sa podať žalobu Súdnemu dvoru.

               29

               Súbežne s konaním o žalobe o určenie nesplnenia povinnosti začatým pred Súdnym dvorom začali inštitúcie Únie na vnútroštátnej úrovni správne a súdne konanie na účely vrátenia súm zodpovedajúcim sporným poplatkom, o ktorých sa domnievajú, že ich uhradili bezdôvodne.

         O žalobe

         O uplatniteľnosti článku 3 druhého odseku protokolu

      Argumentácia účastníkov konania

               30

               Pokiaľ ide o povahu sporných poplatkov, Komisia pripomína, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora platí, že kvalifikovať zdanenie, daň, clo alebo platbu z hľadiska práva Únie prislúcha Súdnemu dvoru na základe objektívnych vlastností zdanenia nezávisle od kvalifikácie, ktorú dáva vnútroštátne právo (Bautiaa a Société française maritime, C‑197/94 a C‑252/94, EU:C:1996:47, bod 39 a citovaná judikatúra).

               31

               Domnieva sa, že základnou vlastnosťou nepriamej dane je, že táto daň sa vyberá pri príležitosti výdaja alebo spotreby, zatiaľ čo priama daň sa uplatňuje na príjem a majetok. Zdaniteľnou udalosťou pre sporné poplatky je podľa nej jednoduchá držba povolenia alebo koncesie na dodávky elektriny alebo plynu, ktoré nijako nesúvisia s majetkom alebo príjmom dodávateľa elektriny alebo prevádzkovateľom plynovej sústavy. Domnieva sa, že táto zdaniteľná udalosť je v skutočnosti neoddeliteľne spojená so spotrebou elektriny alebo plynu v závislosti od výkonu, ktorý je poskytovaný konečnému odberateľovi. Je to podľa nej napokon preukázané skutočnosťou, že suma týchto poplatkov sa vypočíta na základe tohto výkonu.

               32

               Komisia sa preto domnieva, že sporné poplatky predstavujú nepriame dane zahrnuté v spotrebných cenách elektriny a plynu, ktoré sa vyúčtovali inštitúciám Únie v zmysle článku 3 druhého odseku protokolu. V tejto súvislosti nie je podľa nej pre kvalifikáciu dane dôležité, kto je formálne kvalifikovaný ako „poplatník“ tejto dane. Navyše sa domnieva, že neexistencia zákonnej povinnosti preniesť daň nemení spotrebnú daň na priamu daň z príjmu alebo majetku.

               33

               Komisia tvrdí, že ostatné podmienky na uplatnenie článku 3 druhého odseku protokolu sú v danom prípade splnené. Elektrina alebo plyn musia byť totiž podľa Komisie prirovnané k nehmotnému majetku, ktorý Komisia kúpila pre svoje úradné potreby vo väčšom množstve.

               34

               Belgické kráľovstvo sa domnieva, že daňová imunita upravená v protokole platí len vo vzťahu k vnútroštátnej právnej úprave, ktorá „ukladá“ inštitúciám Únie priame a nepriame dane, a naopak túto imunitu nemožno uplatniť, ak zmluvné ustanovenia prenesú na tieto inštitúcie povinnosť, ktorú si slobodne dohodli so svojím zmluvným partnerom.

               35

               Podľa tohto štátu v danom prípade uznesenie o elektrine určuje za poplatníka poplatku za elektrinu držiteľa povolenia na dodávky a uznesenie o plyne určuje za poplatníka poplatku za plyn prevádzkovateľa distribučnej sústavy. Domnieva sa preto, že keďže inštitúcie Únie nie sú označené za poplatníkov, nemožno na ne uplatniť daňovú imunitu upravenú v článku 3 protokolu, pretože žiadny legislatívny ani správny predpis neukladá vymedzeným poplatníkom, aby zmluvne preniesli sporné poplatky na svojich odberateľov. Navyše situácia na trhu, hoci by aj všetci dodávatelia prenášali sporné poplatky na svojich konečných odberateľov, nemôže založiť daňovú imunitu inštitúcií Únie (rozsudok Komisia/Belgicko, C‑437/04, EU:C:2007:178, body 53 a 58).

               36

               Prípadné prenesenie sporných poplatkov nemôže podľa názoru Belgického kráľovstva zmeniť tieto poplatky na nepriame dane vo vzťahu k inštitúciám Únie vzhľadom na zmluvný vzťah medzi týmito inštitúciami a ich dodávateľom, ktorý sám osebe postačí na preukázanie, že vo vzťahu k týmto inštitúciám sa nemôže použiť kvalifikácia „dane“. Okrem toho nie je dôležité, či sú sporné poplatky kvalifikované ako „priame dane“, alebo „nepriame dane“, pretože dlžníkom určeným právnymi predpismi je výslovne identifikovaný zmluvný partner inštitúcií Únie. Domnieva sa preto, že pôsobnosť článku 3 protokolu sa na sporné poplatky nevzťahuje.

               37

               Okrem toho nemožno prirovnávať sporné poplatky k federálnemu poplatku zavedenému federálnym zákonom z 29. apríla 1999, keďže v článku 22a ods. 4 tohto zákona sa výslovne určili koneční odberatelia ako poplatníci federálneho poplatku.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               38

               Treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že článok 3 protokolu vo svojom prvom a druhom odseku stanovuje dva rôzne druhy imunity podľa toho, či ide o priame, alebo nepriame dane, pričom tento rozdiel v druhoch imunity je podstatný pre posúdenie otázky imunity (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Belgicko, C‑437/04, EU:C:2007:178, body 36 až 38, ako aj citovanú judikatúru).

               39

               Je nesporné, že v danom prípade sa sporné poplatky neuplatňujú na príjmy alebo majetok v zmysle judikatúry Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Belgicko, C‑437/04, EU:C:2007:178, bod 44). Navyše treba konštatovať, že dodávatelia elektriny alebo plynu zahrnujú sporné poplatky do faktúr vzťahujúcich sa k týmto dodávkam, ktoré sú zasielané inštitúciám Únie. Tieto poplatky treba preto považovať za nepriame dane, na ktoré sa vzťahuje článok 3 druhý odsek protokolu.

               40

               V tejto súvislosti tak treba zdôrazniť, že závery, ku ktorým dospel Súdny dvor v rozsudku Komisia/Belgicko (C‑437/04, EU:C:2007:178), nie sú použiteľné v prejednávanej veci. Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, totiž šlo o priamu daň uloženú vlastníkom práv k nehnuteľnostiam, pričom táto daň bola zmluvne prenesená na inštitúcie Únie ako na nájomníkov.

               41

               Pokiaľ ide o podmienky uplatnenia článku 3 druhého odseku protokolu, nespochybňuje sa, že dodávky elektriny a plynu inštitúciám Únie so sídlom v regióne Brusel‑hlavné mesto boli predmetom väčších nákupov využitých pre úradné potreby týchto inštitúcií a nevyhnutných na ich riadne fungovanie. Zo žiadnej skutočnosti v spise predloženom Súdnemu dvoru nevyplýva, že by uplatnením týchto opatrení bola narušená hospodárska súťaž.

               42

               Podľa názoru Belgického kráľovstva aj v prípade, že by sporné poplatky bolo treba kvalifikovať ako „nepriame dane“, nemožno uplatniť článok 3 druhý odsek protokolu, pretože podľa dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy nie sú inštitúcie Únie označené za poplatníkov týchto poplatkov.

               43

               V tejto súvislosti treba konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bodoch 59 a 60 svojich návrhov, že zo znenia článku 3 druhého odseku protokolu nevyplýva, že Únia musí byť vo vnútroštátnej právnej úprave určená ako poplatník nepriamych daní, v tomto prípade sporných poplatkov, na to, aby sa mohla uplatniť imunita upravená v tomto ustanovení. Toto ustanovenie vyžaduje len to, aby tieto nepriame dane „boli zahrnuté v cenách nehnuteľného majetku“ alebo hnuteľného majetku a aby tieto ceny „zahrnovali“ také dane.

               44

               Okrem toho treba podotknúť, že napríklad v systéme dane z pridanej hodnoty, na ktorý sa článok 3 druhý odsek protokolu často uplatňuje, nie je v zásade ako zdaniteľná osoba určený konečný spotrebiteľ, ale dodávateľ tovaru alebo poskytovateľ služieb.

               45

               Skutočnosť, že inštitúcie Únie sú dotknutou vnútroštátnou právnou úpravou určené ako poplatníci, tak nie je podmienkou uplatnenia článku 3 druhého odseku protokolu.

               46

               Belgické kráľovstvo okrem toho tvrdí, že imunita upravená v článku 3 druhom odseku protokolu sa uplatní len v prípade, ak je dotknutá nepriama daň prenesená na základe vnútroštátnej úpravy na inštitúcie Únie.

               47

               Ani taká podmienka sa neuvádza v znení dotknutého ustanovenia.

               48

               Z povahy a základných vlastností dotknutého daňového režimu však vyplýva, že dotknutá nepriama daň bola navrhnutá a zavedená s cieľom preniesť ju na konečného spotrebiteľa.

               49

               Viacero skutočností preukazuje, že v danej veci ide o taký prípad.

               50

               Treba konštatovať, že predmetná vnútroštátna právna úprava podrobne vymedzila základné vlastnosti sporných poplatkov, ako sú základ pre ich výpočet a ich sadzba, a to tým, že odkázala na spotrebu a na konečných odberateľov.

               51

               Článok 26 ods. 3 uznesenia o elektrine stanovuje, že poplatok za elektrinu sa vypočíta na základe výkonu, ktorý sa poskytuje konečným odberateľom. Článok 20p ods. 3 uznesenia o plyne tiež stanovuje, že poplatok sa vypočíta na základe stavu počítadiel nachádzajúcich sa u konečných odberateľov.

               52

               Navyše článok 26 ods. 4 uznesenia o elektrine v znení zmien a doplnení a článok 20p ods. 4 uznesenia o plyne konkrétne stanovujú mesačne vyberané poplatky. Tieto poplatky podľa tohto ustanovenia zohľadňujú tiež poslednú spotrebu za uplynulý rok.

               53

               Článok 9 kráľovského nariadenia z 29. februára 2004 a článok 1 kráľovského nariadenia z 3. apríla 2003 stanovujú, že všetky dane, poplatky a príspevky vybrané všetkými orgánmi verejnej moci sú zahrnuté do faktúr týkajúcich sa dodávok elektriny a plynu zaslaných konečným odberateľom a sú v nich konkrétne a oddelene uvedené.

               54

               Článok 26 ods. 2 uznesenia o elektrine v znení zmien a doplnení upravuje, že poplatník je oslobodený od poplatku za elektrinu za výkon, ktorý je poskytovaný odberateľom na ich železničnú alebo električkovú prepravnú sieť alebo prepravnú sieť metra. Z toho vyplýva, že región Brusel‑hlavné mesto mal v úmysle priznať prevádzkovateľom tohto druhu činnosti daňovú výhodu, čo svedčí o tom, že normotvorca vychádzal z predpokladu, že dotknutú nepriamu daň nesie konečný spotrebiteľ, a že pokiaľ nie sú prevádzkovateľa dotknutých sústav takto oslobodení, sú povinní ju uhradiť.

               55

               Tieto závery nie sú vyvrátené skutočnosťou, že článok 22a federálneho zákona z 29. apríla 1999 výslovne stanovuje možnosť preniesť federálny poplatok na konečného spotrebiteľa. Odlišné zaobchádzanie s federálnym a regionálnym poplatkom, ktoré sú podobnej povahy, by totiž mohlo svedčiť o nesúdržnosti daňového systému tohto členského štátu.

               56

               Napokon treba uviesť, že podľa znenia článku 3 druhého odseku protokolu môžu byť sporné poplatky navrátené alebo nahradené.

               57

               S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba konštatovať, že sporné poplatky a ich uplatnenie spĺňajú podmienky stanovené v článku 3 druhom odseku protokolu.

         O uplatniteľnosti článku 3 tretieho odseku protokolu

      Argumentácia účastníkov konania

               58

               Komisia tvrdí, že sporné poplatky nemožno kvalifikovať ako poplatky zodpovedajúce „výlučne úhradám za verejnoprospešné služby“ v zmysle článku 3 tretieho odseku protokolu. Podľa judikatúry Súdneho dvora totiž platí, že poplatok môže predstavovať výlučne úhradu za verejnoprospešné služby v zmysle tohto ustanovenia iba vtedy, keď také služby sú alebo aspoň môžu byť poskytnuté tým, ktorí ich majú uhradiť (rozsudok AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, bod 26). Okrem toho tvrdí, že kvalifikácia poplatku ako „úhrady za verejnoprospešné služby“ vyžaduje existenciu priameho a úmerného vzťahu medzi reálnym nákladom za túto službu a poplatkom zaplateným adresátom služby (rozsudok Európske spoločenstvo, C‑199/05, EU:C:2006:678, bod 25). Tieto dve podmienky nie sú v prejednávanej veci splnené.

               59

               Pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, Komisia tvrdí, že pokiaľ ide o poplatok za elektrinu, belgické orgány vo svojich odpovediach na výzvy listom a odôvodneným stanoviskom identifikovali tri nasledujúce činnosti, z ktorých splnenia majú alebo môžu mať inštitúcie Únie prospech, a síce programy podpory rozumného využívania elektrickej energie, odkupovanie energie vyrobenej pri kombinovanej výrobe tepla a elektrickej energie a verejné osvetlenie.

               60

               Pokiaľ ide o prvú z týchto činností, ktorá zahrnuje poskytovanie prémií, taký program nemožno podľa Komisie pokladať za službu. Pokiaľ ide o druhú z týchto činností, a síce odkupovanie energie vyrobenej pri kombinovanej výrobe tepla a elektrickej energie prevádzkovateľom sústavy, inštitúcie Únie neposkytujú služby ani nevykonávajú činnosti na účely získania zisku. Pokiaľ ide o tretiu činnosť týkajúcu sa verejného osvetlenia, ide podľa nej o verejnoprospešnú službu, ktorá nie je osobitne určená inštitúciám Únie, ale poskytuje sa akejkoľvek osobe nachádzajúcej sa v uliciach Bruselu bez ohľadu na to, či je, alebo nie je konečným odberateľom dodávateľa elektriny. Tvrdí, že poplatok pritom možno kvalifikovať ako „úhradu za verejnoprospešné služby“ len za podmienky, že predstavuje alebo môže predstavovať protihodnotu za určitú službu konkrétne poskytnutú tomu, kto musí tento poplatok uhradiť.

               61

               Pokiaľ ide o poplatok za plyn, inštitúcie Únie podľa Komisie nemôžu mať prospech zo splnenia činností uvedených v článkoch 18 a 18a uznesenia o plyne, pretože tieto činnosti sa týkajú len domácností, osôb, na ktoré sa vzťahuje osobitná sociálna tarifa, a obcí.

               62

               Pokiaľ ide o druhú podmienku stanovenú judikatúrou Súdneho dvora, Komisia uvádza, že poplatok za elektrinu sa vypočíta v pomere k výkonu, ktorý sa poskytuje konečnému odberateľovi, takže neexistuje žiadna súvislosť medzi sumou uhradenou inštitúciami Únie a nákladmi na služby, ktoré im údajne boli poskytnuté. Komisia sa v tejto súvislosti odvoláva na príklad služby verejného osvetlenia: veľkí spotrebitelia energie, ktorí platia vyšší poplatok, nemajú väčší prospech z verejného osvetlenia ako iní spotrebitelia. Pokiaľ ide o poplatok za plyn, domnieva sa, že ten sa vypočíta v pomere k spotrebovaným kilowatthodinám a neexistuje pri ňom žiadny priamy a úmerný vzťah medzi skutočnými nákladmi na službu a poplatkom uhradeným príjemcom.

               63

               Belgické kráľovstvo s odvolaním sa na rozsudok AGF Belgium (C‑191/94, EU:C:1996:144, body 25 a 26) tvrdí, že verejnoprospešné služby, s ktorými súvisia sporné poplatky, spĺňajú prvú podmienku, ktorú v tomto ohľade ukladá judikatúra Súdneho dvora, a síce môžu sa poskytnúť inštitúciám Únie. Konkrétne, programy týkajúce sa rozumného využívania elektrickej energie a plynu zahrnujú prvky, predovšetkým prémie, z ktorých môžu mať prospech inštitúcie Únie tým, že vykonajú opatrenia na zaistenie energetickej účinnosti. Belgické kráľovstvo uvádza v tejto súvislosti tabuľku, v ktorej sú zaznamenané sumy prémií, z ktorých mali v posledných rokoch inštitúcie Únie prospech.

               64

               Uvedené inštitúcie môžu mať podľa tohto štátu prospech aj z opatrení týkajúcich sa odkupovania energie vyrobenej pri kombinovanej výrobe tepla a elektrickej energie, keďže majú vhodné zariadenia. Rovnaké úvahy platia podľa neho vo vzťahu k službám verejného osvetlenia, z ktorého môžu mať inštitúcie Únie prospech. Bez ohľadu na skutočnosť, že protokol ani judikatúra Súdneho dvora nevyžadujú, aby sa služby „osobitne“ poskytovali príjemcom, časť verejného osvetlenia regiónu Brusel‑hlavné mesto je osobitne určená inštitúciám Únie a predovšetkým prispôsobená ich osobitným požiadavkám.

               65

               Druhá podmienka stanovená judikatúrou Súdneho dvora je v danom prípade tiež splnená. Sporné poplatky sú totiž vypočítané podľa výkonu, ktorý je poskytnutý užívateľom sústavy, čo preukazuje súvislosť medzi sumou týchto poplatkov a poskytnutou službou. Kritérium poskytnutej kapacity sa zdá jediným účinným kritériom konkrétne vo vzťahu k verejnému osvetleniu, pri ktorom možno prospech veľmi ťažko merať.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               66

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že musia byť splnené obe podmienky na to, aby sa mohlo dospieť k záveru, že taká nepriama daň, ako sú sporné poplatky, predstavuje výlučne úhradu za verejnoprospešné služby v zmysle článku 3 tretieho odseku protokolu. Prvá z týchto podmienok je, že také služby sú alebo aspoň môžu byť poskytnuté tým, ktorí majú takú nepriamu daň odviesť (rozsudok AGF Belgium, C‑191/94, EU:C:1996:144, bod 26). Druhou podmienkou je existencia priameho a úmerného vzťahu medzi reálnymi nákladmi za takúto službu a poplatkom, ktorý uhradil príjemca služby (rozsudok Európske spoločenstvo, C‑199/05, EU:C:2006:678, bod 25). Tieto dve podmienky sú kumulatívne.

               67

               Treba konštatovať, že dotknutá vnútroštátna právna úprava v článkoch 24 a 24a uznesenia o elektrine, ako aj v článkoch 18 a 18a uznesenia o plyne presne vymedzuje činnosti vo verejnom záujme, ktoré sa musia financovať výnosom zo sporných poplatkov.

               68

               Ako však uznáva samotné Belgické kráľovstvo, inštitúciám Únie sa nemôžu poskytnúť všetky služby, ktoré vyplývajú z týchto činností. Ide predovšetkým o poskytovanie minimálnych nepretržitých dodávok elektriny a plynu pre spotrebu v domácnostiach a poskytovanie dodávok elektriny a plynu s osobitnou sociálnou sadzbou. Belgické kráľovstvo uznáva, že inštitúcie Únie môžu mať prospech iba z troch z týchto činností, a síce z odkupovania energie vyrobenej pri kombinovanej výrobe tepla a elektrickej energie, podpory rozumného využívania elektrickej energie a plynu a verejného osvetlenia.

               69

               Navyše, ako vyplýva z predmetnej vnútroštátnej úpravy, sumy pochádzajúce zo sporných poplatkov majú kryť náklady na všetky činnosti vo verejnom záujme stanovené v tejto právnej úprave.

               70

               Treba preto konštatovať, že sporné poplatky uhradené inštitúciami Únie slúžia tiež na financovanie činností vo verejnom záujme, z ktorých nemôžu mať tieto orgány prospech. Zo samotnej tejto skutočnosti preto vyplýva, že prvá podmienka uvedená v bode 66 tohto rozsudku nie je splnená a rovnako, pokiaľ ide o druhú podmienku, neexistuje priamy a úmerný vzťah medzi sumou sporných poplatkov a reálnymi nákladmi za verejné služby stanovené vo vnútroštátnej právnej úprave.

               71

               Neexistencia takého vzťahu sa musí konštatovať aj vo vzťahu k trom činnostiam vo verejnom záujme, z ktorých môžu mať inštitúcie Únie prospech.

               72

               Základ výpočtu sporných poplatkov totiž nemá dostatočný vzťah k bežným meracím jednotkám používaným pri meraní elektrickej energie vyrobenej pri kombinovanej výrobe tepla a elektrickej energie, ktorými by mohla byť kilowatthodina, alebo pri meraní verejného osvetlenia, ktorými by mohla byť rozloha osvetleného územia alebo meracia jednotka merania množstva svetelnej energie.

               73

               Hoci sa inštitúciám Únie teda môžu poskytnúť niektoré verejnoprospešné služby, predmetná vnútroštátna právna úprava neumožňuje určiť, v akom rozsahu.

               74

               Priamy a úmerný vzťah vyžadovaný judikatúrou Súdneho dvora medzi reálnymi nákladmi na činnosť vo verejnom záujme stanovenými vnútroštátnou právnou úpravou a spornými poplatkami, ktoré musia hradiť inštitúcie Únie ako príjemcovia týchto služieb, tak v tomto prípade chýba.

               75

               Treba preto rozhodnúť, že Belgické kráľovstvo si tým, že nepriznalo inštitúciám Únie oslobodenie v súvislosti s poplatkami stanovenými v článku 26 uznesenia o elektrine, ako aj v článku 20 uznesenia o plyne v znení zmien a doplnení, a tým, že bráni vráteniu týchto poplatkov vybraných regiónom Brusel‑hlavné mesto, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 druhého odseku protokolu.

         O trovách

               76

               Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a bolo konštatované nesplnenie povinnosti, je opodstatnené zaviazať tento štát na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Belgické kráľovstvo si tým, že nepriznalo inštitúciám Európskej únie oslobodenie v súvislosti s poplatkami stanovenými v článku 26 uznesenia o organizácii trhu s elektrinou v regióne Brusel‑hlavné mesto (ordonnance relative à l’organisation du marché de l’électricité en Région de Bruxelles‑Capitale), ako aj v článku 20 uznesenia o organizácii trhu s plynom v regióne Brusel‑hlavné mesto (ordonnance relative à l’organisation du marché du gaz en Région de Bruxelles‑Capitale) v znení zmien a doplnení, a tým, že bráni vráteniu týchto poplatkov vybraných regiónom Brusel‑hlavné mesto, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 druhého odseku Protokolu z 8. apríla 1965 o výsadách a imunitách Európskej únie, ktorý bol pôvodne prílohou Zmluvy o vytvorení spoločnej Rady a spoločnej Komisie Európskych spoločenstiev, neskôr podľa Lisabonskej zmluvy prílohou Zmluvy o EÚ, Zmluvy o FEÚ a Zmluvy o ESAE ako protokol č. 7.

                           2.

                           Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )   Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. marca 2004. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Francúzsko - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-496/01.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 14. marca 2014. # Italmobiliare SpA proti Európskej komisii. # Vec T-305/11.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. októbra 2015.#Vasilka Ivanova Gogova proti Iljovi Dimitrovovi Iljevovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vărchoven kasacionen săd.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Pôsobnosť – Článok 1 ods. 1 písm. b) – Nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností – Článok 2 – Pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ – Spor medzi rodičmi týkajúci sa možnosti dieťaťa vycestovať do zahraničia a vydania cestovného pasu dieťaťu – Dohoda o súdnej právomoci – Článok 12 – Podmienky – Prijatie právomoci súdov, ktoré rozhodujú o veci – Neúčasť žalovaného na konaní – Nespochybnenie právomoci zástupcom žalovaného, ktorého ustanovil súd ex offo.#Vec C-215/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 21. októbra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Pôsobnosť — Článok 1 ods. 1 písm. b) — Nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností — Článok 2 — Pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ — Spor medzi rodičmi týkajúci sa možnosti dieťaťa vycestovať do zahraničia a vydania cestovného pasu dieťaťu — Dohoda o súdnej právomoci — Článok 12 — Podmienky — Prijatie právomoci súdov, ktoré rozhodujú o veci — Neúčasť žalovaného na konaní — Nespochybnenie právomoci zástupcom žalovaného, ktorého ustanovil súd ex offo“
      Vo veci C‑215/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vărchoven kasacionen săd (Bulharsko) z 11. mája 2015 a doručený Súdnemu dvoru v ten istý deň, ktorý súvisí s konaním:

         Vasilka Ivanova Gogova

      proti

         Iljovi Dimitrovovi Iljevovi,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal a K. Jürimäe (spravodajkyňa),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na rozhodnutie predsedu Súdneho dvora z 3. júla 2015, že sa o tejto veci bude rozhodovať v skrátenom konaní podľa článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 105 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. septembra 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               česká vláda, v zastúpení: J. Vláčil, splnomocnený zástupca,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: M. A. Sampol Pucurull, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: S. Petrova a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí generálneho advokáta,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 písm. b), článku 2 bodu 7, článku 8 ods. 1, ako aj článku 12 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Gogovou a pánom Iljevom vo veci obnovenia platnosti cestovného pasu ich dieťaťa.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 5 a 12 nariadenia č. 2201/2003 uvádzajú:

                        „(5)

                        S cieľom zabezpečiť rovnosť pre všetky deti, toto nariadenie sa vzťahuje na všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach, vrátane opatrení na ochranu dieťaťa, nezávisle na konaniach v manželských veciach.

                  …

                        (12)

                        Kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, upravené týmto nariadením, sú tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. To znamená, že právomoc by mal mať v prvom rade členský štát obvyklého pobytu dieťaťa, s výnimkou určitých prípadov zmeny pobytu dieťaťa alebo v dôsledku dohody medzi nositeľmi rodičovských práv a povinností.“

               4

               Článok 1 tohto nariadenia s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
               „1.   Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na:
               …

                        b)

                        nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností.

                  2.   Záležitosti uvedené v odseku 1 písm. b) sa môžu týkať najmä:

                        a)

                        opatrovníckeho práva a práva styku s dieťaťom;

                        b)

                        opatrovníctva, poručníctva alebo podobných inštitútov;

                        c)

                        určenia a úloh osôb alebo subjektov, ktoré sú zodpovedné za osobu dieťaťa alebo jeho majetok, ktoré dieťa zastupujú alebo mu pomáhajú;

                        d)

                        umiestnenia dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti o dieťa;

                        e)

                        opatrení na ochranu dieťaťa týkajúcich sa správy, udržovania alebo nakladania s majetkom dieťaťa.

                  3.   Toto nariadenie sa nevzťahuje na:

                        a)

                        určenie alebo popretie rodičovstva;

                        b)

                        rozhodnutia o osvojení, na opatrenia predchádzajúce osvojeniu alebo na vyhlásenie osvojenia za neplatné alebo na jeho zrušenie;

                        c)

                        priezvisko a mená dieťaťa;

                        d)

                        nadobudnutie plnej právnej spôsobilosti dieťaťa;

                        e)

                        vyživovaciu povinnosť;

                        f)

                        poručnícky fond (‚trust‘) alebo otázky dedenia;

                        g)

                        opatrenia prijaté ako sankcia za trestné činy spáchané deťmi.“

               5

               Článok 2 bod 7 uvedeného nariadenia definuje „rodičovské práva a povinnosti“ ako „všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa opatrovnícke právo a právo styku s dieťaťom“.

               6

               Článok 8 toho istého nariadenia, nazvaný „Všeobecná právomoc“, znie:
               „1.   Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte v čase začatia konania.
               2.   Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení [článku 12].“

               7

               Článok 12 nariadenia č. 2201/2003 s názvom „Dohoda o súdnej právomoci“ stanovuje:
               „1.   Súdy členského štátu pri výkone svojej právomoci podľa článku 3, na základe návrhu na rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva majú právomoc v každej veci, ktorá sa týka rodičovských práv a povinností a ktorá súvisí s týmto návrhom, ak:

                        a)

                        aspoň jeden z manželov má rodičovské práva a povinnosti k dieťaťu
                        a

                        b)

                        manželia a nositelia rodičovských práv a povinností prijali právomoc týchto súdov výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom v čase začatia konania a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa.

                  …
               3.   Súdy členského štátu majú takisto právomoc v otázkach rodičovských práv a povinností aj v iných konaniach, ako sú konania uvedené v odseku 1, ak:

                        a)

                        dieťa má vo vzťahu k tomuto členskému štátu podstatnú väzbu, najmä na základe skutočnosti, že jeden z nositeľov rodičovských práv a povinností má obvyklý pobyt v tomto členskom štáte, alebo že dieťa je štátnym príslušníkom tohto štátu;
                        a

                        b)

                        všetci účastníci konania prijali právomoc súdov výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom v čase začatia konania, a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa.

                  …“

               8

               Článok 16 tohto nariadenia s názvom „Začatie konania na súde“ stanovuje:
               „1.   Konanie na súde sa považuje za začaté:

                        a)

                        momentom podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na súde za predpokladu, že navrhovateľ neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil doručenie písomnosti odporcovi;
                        alebo

                        b)

                        ak sa písomnosť musí doručiť pred podaním na súd, momentom jej prevzatia orgánom povereným doručovaním za predpokladu, že žalobca neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil podanie písomnosti na súde.“

         Bulharské právo

      Zákon o bulharských dokladoch totožnosti

               9

               Článok 45 ods. 1 zákona o bulharských dokladoch totožnosti (Zakon za bălgarskite lični dokumenti) stanovuje, že žiadosť o vydanie cestovného pasu pre maloletého podávajú osobne jeho rodičia.

               10

               Podľa článku 78 ods. 1 v spojení s článkom 76 bodom 9 tohto zákona minister vnútra alebo osoba, ktorú na tento účel splnomocní, môžu zakázať dieťaťu, aby opustilo územie Bulharskej republiky, pokiaľ sa nepredloží písomný súhlas v podobe notárskej zápisnice, ktorým rodičia povolia svojmu dieťaťu vycestovať.

         Zákon o rodine

               11

               Článok 127a zákona o rodine (Semejen kodeks) stanovuje:
               „1.   O otázkach súvisiacich s vycestovaním dieťaťa do zahraničia a s vydaním dokladov totožnosti potrebných na tento účel rozhodujú rodičia vzájomnou dohodou.
               2.   Ak rodičia nedospejú k dohode v zmysle odseku 1, o ich spore rozhodne Rajonen săd [okresný súd],v ktorého obvode má dieťa súčasné bydlisko.
               3.   Súdne konanie sa začína na návrh jedného z rodičov. Súd si vypočuje druhého rodiča, ibaže sa bez závažného dôvodu nezúčastní na konaní. Súd môže vykonať dôkazy aj bez návrhu.
               …“

         Občiansky súdny poriadok

               12

               Článok 47 občianskeho súdneho poriadku (Graždanski procesualen kodeks) stanovuje:
               „1.   Ak nemožno zastihnúť žalovaného na adrese uvedenej v spise ani nájsť osobu, ktorá je ochotná prevziať zásielku, doručovateľ vyvesí oznámenie na dvere alebo na poštovú schránku dotknutej osoby; ak k nim nemá prístup, vyvesí oznámenie na vstupné dvere domu alebo na viditeľné miesto v jeho blízkosti. Ak má doručovateľ prístup k poštovej schránke, tiež do nej uloží oznámenie.
               2.   V predmetnom oznámení sa uvedie, že písomnosť bola uložená v kancelárii súdu, ak doručovanie vykonáva zamestnanec súdu alebo súdny exekútor; že bola uložená na obecnom úrade, ak doručovanie vykonáva zamestnanec obce, a že si ju tam možno vyzdvihnúť v lehote dvoch týždňov odo dňa vyvesenia oznámenia.
               3.   Ak si žalovaný písomnosti nevyzdvihne, príslušný súd uloží žalobcovi povinnosť, aby mu poskytol informácie o kontaktnej adrese žalovaného, okrem prípadov uvedených v článku 40 ods. 2 a článku 41 ods. 1, v ktorých sa oznámenie založí do spisu. Ak sa uvedená adresa nezhoduje s trvalou alebo súčasnou adresou účastníka konania, príslušný súd nariadi doručenie podľa odsekov 1 a 2 na súčasnú alebo trvalú adresu.
               4.   Ak doručovateľ zistí, že žalovaný nebýva na uvedenej adrese, príslušný súd uloží žalobcovi povinnosť poskytnúť informácie o jeho kontaktnej adrese bez ohľadu na vyvesenie oznámenia podľa odseku 1.
               5.   Písomnosť sa považuje za doručenú uplynutím lehoty na jej vyzdvihnutie v kancelárii súdu alebo na obecnom úrade.
               6.   Ak súd konštatuje riadne doručenie, nariadi, aby sa písomnosť založila do spisu, a ustanoví na náklady žalobcu opatrovníka.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pani Gogova a pán Iljev majú jedno dieťa, ktoré malo v čase skutkových okolností vo veci samej 10 rokov. Toto dieťa má bulharskú štátnu príslušnosť a býva s matkou v Miláne (Taliansko). Rodičia, bulharskí štátni príslušníci, žijú oddelene. Pán Iljev má takisto bydlisko v Taliansku.

               14

               Pani Gogova požiadala o obnovenie cestovného pasu svojho dieťaťa, aby s ním mohla vycestovať do Bulharska, keďže platnosť tohto dokladu uplynula 5. apríla 2012.

               15

               Podľa bulharského práva rozhodnutie o vycestovaní maloletého dieťaťa a získanie cestovného pasu na jeho meno podlieha spoločnej dohode rodičov. Okrem toho žiadosť o vydanie cestovného pasu pre toto dieťa musia podať obaja rodičia spolu na príslušných správnych orgánoch.

               16

               Pán Iljev neposkytol žalobkyni vo veci samej potrebnú súčinnosť na vydanie nového cestovného pasu na meno ich dieťaťa, preto pani Gogova podala návrh na Rajonen săd – Petrič (Okresný súd, Petrič, Bulharsko) s cieľom dosiahnuť, aby tento súd vyriešil názorové rozdiely existujúce medzi ňou a pánom Iljevom, pokiaľ ide o možnosť ich dieťaťa vycestovať z vnútroštátneho územia a vydanie nového cestovného pasu tomuto dieťaťu.

               17

               Vzhľadom na to, že pánovi Iljevovi nebolo možné doručiť žalobu, ktorou sa začalo konanie, keďže sa nenachádzal na adrese, ktorú uviedol, uvedený súd ustanovil zástupcu ad litem, aby pána Iljeva na základe článku 47 ods. 6 občianskeho súdneho poriadku zastupoval. Tento zástupca nespochybnil právomoc bulharských súdov a vyhlásil, že spor treba rozhodnúť v záujme dieťaťa.

               18

               Uznesením z 10. novembra 2014, Rajonen săd – Petrič rozhodol, že na žalobu pani Gogovej sa vzťahuje článok 127a zákona o rodine a tento spor sa týka rodičovských práv a povinností voči dieťaťu v zmysle článku 8 nariadenia č. 2201/2003. Tento súd konštatoval, že dieťa má obvyklý pobyt v Taliansku, a preto odmietol svoju právomoc na rozhodnutie o tejto žalobe a zastavil konanie.

               19

               Pani Gogova podala proti tomuto uzneseniu odvolanie na Okrăžen săd – Blagoevgrad (Krajský súd, Blagoevgrad, Bulharsko). Tento súd jednak potvrdil uvedené uznesenie a jednak dospel k záveru, že nedošlo k „dohode o súdnej právomoci“ v prospech bulharských súdov v zmysle článku 12 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003. Podľa uvedeného súdu sa totiž pán Iljev, hoci nevzniesol námietku nedostatku právomoci týchto súdov, zúčastnil konania len prostredníctvom svojho zástupcu, ktorý mu bol v jeho neprítomnosti pridelený ex offo.

               20

               Žalobkyňa vo veci samej potom podala kasačný opravný prostriedok na Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd). Tento súd sa domnieva, že výsledné rozhodnutie o kasačnom opravnom prostriedku závisí v prvom rade od toho, či sa na súdne konanie podľa článku 127a ods. 2 zákona o rodine, ktoré umožňuje súdnym rozhodnutím nahradiť neexistenciu súhlasu jedného z rodičov, pokiaľ ide o vycestovanie ich dieťaťa z vnútroštátneho územia a vydanie cestovného pasu na jeho meno, vzťahuje nariadenie č. 2201/2003, a teda právomoc súdov treba určiť na základe ustanovení tohto nariadenia. Konkrétne si tento súd kladie otázku, či sa toto konanie týka „rodičovských práv a povinností“ v zmysle článku 2 bodu 7 uvedeného nariadenia. Podľa daného súdu je v tomto kontexte takisto potrebné stanoviť, či sa predmetné nariadenie uplatní na konanie vo veci samej, keďže podľa bulharského práva na to, aby mohlo uvedené dieťa vycestovať z vnútroštátneho územia alebo mu bol vydaný cestovný pas, musí byť bulharským správnym orgánom predložené súdne rozhodnutie vydané v rámci uvedeného konania.

               21

               V druhom rade si vnútroštátny súd kladie otázku, či sa v prejednávanej veci môže právomoc bulharských súdov zakladať na článku 12 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003, keďže opatrovník, ktorého tieto súdy ustanovili na zastupovanie pána Iljeva, nespochybnil ich právomoc na rozhodnutie sporu vo veci samej.

               22

               Za týchto okolností Vărchoven kasacionen săd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ide v prípade zákonom stanovenej možnosti občianskoprávneho súdu rozhodnúť v právnej veci, ktorá sa týka sporu medzi rodičmi o vycestovanie ich dieťaťa do zahraničia a vydania dokladu totožnosti a v ktorej rozhodné hmotné právo stanovuje spoločný výkon týchto rodičovských práv a povinností k dieťaťu, o konanie, ktoré sa týka ‚nadobúdania, výkonu, prenesenia, obmedzenia alebo odňatia rodičovských práv a povinností‘, v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) v spojení s článkom 2 ods. 7 nariadenia č. 2201/2003, na ktoré sa uplatní článok 8 ods. 1 uvedeného nariadenia?

                        2.

                        Existujú dôvody pre založenie medzinárodnej súdnej právomoci v občianskoprávnych sporoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností v prípade, ak sa rozhodnutím nahrádza právna skutočnosť, ktorá je významná pre správne konanie týkajúce sa dieťaťa a rozhodné právo stanovuje, že toto konanie sa má uskutočniť v konkrétnom členskom štáte?

                        3.

                        Má sa vychádzať z toho, že došlo k dohode o právomoci podľa článku 12 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 a za podmienok upravených v tomto ustanovení, ak zástupca žalovaného nespochybnil právomoc súdu, tento zástupca však nebol splnomocnený žalovaným, ale ho ustanovil súd, a to z dôvodu ťažkostí s upovedomením žalovaného o tom, že na konaní sa môže zúčastniť osobne alebo prostredníctvom zástupcu, ktorého splnomocní?“

         Konanie pred Súdnym dvorom

               23

               Na návrh vnútroštátneho súdu určená komora preskúmala potrebu prejednania veci v naliehavom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora. Uvedená komora po vypočutí generálneho advokáta rozhodla, že sa tomuto návrhu nevyhovie.

               24

               Uznesením Gogova (C‑215/15, EU:C:2015:466) predseda Súdneho dvora rozhodol, že táto vec sa prejedná v skrátenom konaní podľa článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 105 ods. 1 rokovacieho poriadku.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               25

               Svojou prvou a druhou otázku, ktoré je potrebné preskúmať vo vzájomnej súvislosti, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či žaloba, ktorou jeden z rodičov navrhuje súdu, aby nahradil chýbajúci súhlas druhého rodiča s vycestovaním ich dieťaťa mimo členský štát jeho bydliska a s podaním žiadosti o vydanie cestovného pasu na meno tohto dieťaťa, patrí do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, pričom rozhodnutie prijaté na základe tejto žaloby musia orgány členského štátu, ktorého je uvedené dieťa štátnym príslušníkom, zohľadniť v správnom konaní týkajúcom sa vydania tohto cestovného pasu.

               26

               Pokiaľ ide o rozsah vecnej pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, z článku 1 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia vyplýva, že toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, konkrétne na nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností. V tomto rámci pojem „občianske veci“ nemožno vykladať reštriktívne, ale ako samostatný pojem práva Únie, ktorý pokrýva najmä všetky žiadosti, opatrenia alebo rozhodnutia v oblasti „rodičovských práv a povinností“ v zmysle uvedeného nariadenia v súlade s cieľom, ktorý je pripomenutý v jeho odôvodnení 5 (pozri v tomto zmysle rozsudok C, C‑435/06, EU:C:2007:714, body 46 až 51).

               27

               V tomto ohľade je pojem „rodičovské práva a povinnosti“, uvedený v článku 2 bode 7 nariadenia č. 2201/2003, predmetom širokej definície v tom zmysle, že zahŕňa všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky (rozsudky C, C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 49, a C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 59). Okrem toho, hoci článok 1 ods. 2 tohto nariadenia vymenúva oblasti, na ktoré sa uvedené nariadenie vzťahuje z titulu „rodičovských práv a povinností“, toto vymenovanie nie je taxatívne, ale má len orientačný charakter, ako vyplýva z použitia pojmu „najmä“ (rozsudky C, C‑435/06, EU:C:2007:714, bod 30, a C., C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, bod 63).

               28

               Na účely zistenia, či žaloba spadá do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, treba vychádzať z jej predmetu [pozri analogicky, pokiaľ ide o pojem „osobný stav a právna spôsobilosť fyzických osôb“ v zmysle článku 1 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1), rozsudok Schneider, C‑386/12, EU:C:2013:633, body 29 a 30, ako aj, pokiaľ ide o pojem „sociálne zabezpečenie“ v zmysle tohto ustanovenia, rozsudok Baten, C‑271/00, EU:C:2002:656, body 46 a 47].

               29

               Čo sa týka žaloby, o akú ide vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v rámci tejto žaloby súd rozhoduje o potrebe dotknutého dieťaťa získať cestovný pas a o práve rodiča – žalobcu podať žiadosť o tento cestovný pas, ako aj o možnosti vycestovať do zahraničia s týmto dieťaťom, bez súhlasu druhého rodiča. Preto je predmetom tejto žaloby výkon „rodičovských práv a povinností“ voči uvedenému dieťaťu v zmysle článku 1 ods. 1 písm. b) v spojení s článkom 2 bodom 7 nariadenia č. 2201/2003.

               30

               Okrem toho treba konštatovať, že na žalobu, o akú ide vo veci samej, sa nevzťahuje žiadna z výnimiek, ktoré sú explicitne vymenované v článku 1 ods. 3 tohto nariadenia.

               31

               Z toho vyplýva, že táto žaloba patrí do pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003.

               32

               Tento záver nemožno spochybniť skutočnosťou, že cieľom žaloby, o akú ide vo veci samej, je individuálne rozhodnutie týkajúce sa dieťaťa, a nie súboru podmienok výkonu rodičovských práv a povinností. Ako bolo totiž pripomenuté v bodoch 26 a 27 tohto rozsudku, uvedené nariadenie sa uplatní na všetky rozhodnutia v danej oblasti, či už sa týkajú osobitného aspektu týchto práv a povinností alebo všeobecne upravujú ich výkon.

               33

               Rovnako skutočnosť, že rozhodnutie prijaté na základe uvedenej žaloby musia orgány členského štátu, ktorého štátnu príslušnosť má dieťa, v prejednávanej veci Bulharskej republiky, zohľadniť v správnom konaní týkajúcom sa vydania cestovného pasu na meno tohto dieťaťa, nemôže viesť k odlišnému výkladu nariadenia č. 2201/2003.

               34

               V tomto ohľade stačí konštatovať, že konanie, akým je konanie dotknuté vo veci samej, v každom prípade priamo nevedie k vydaniu cestovného pasu, ale jeho jediným účelom je umožniť jednej z osôb, ktoré voči dotknutému dieťaťu vykonávajú rodičovské práva a povinnosti, podať žiadosť o vydanie cestovného pasu na meno tohto dieťaťa bez účasti, prítomnosti alebo súhlasu druhej osoby vykonávajúcej tieto práva a povinnosti, pričom nie sú dotknuté ostatné podmienky, ktoré pre vydanie takéhoto dokumentu stanovuje bulharské právo.

               35

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že žaloba, ktorou jeden z rodičov navrhuje súdu, aby nahradil chýbajúci súhlas druhého rodiča s vycestovaním dieťaťa mimo územie členského štátu, v ktorom má dieťa obvyklý pobyt, a s podaním žiadosti o vydanie cestovného pasu na meno tohto dieťaťa, patrí do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 2201/2003, pričom rozhodnutie prijaté na základe tejto žaloby musia orgány členského štátu, ktorého štátnym príslušníkom je uvedené dieťa, zohľadniť v správnom konaní týkajúcom sa vydania tohto cestovného pasu.

         O tretej otázke

               36

               Tretia otázka sa týka výkladu článku 12 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. Toto ustanovenie stanovuje, že za určitých podmienok súdy členského štátu na základe návrhu na rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva majú právomoc v každej veci, ktorá sa týka rodičovských práv a povinností a ktorá súvisí s týmto návrhom.

               37

               Ani z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ani z pripomienok predložených Súdnemu dvoru však nevyplýva, že vnútroštátny súd v prejednávanej veci rozhoduje o takomto návrhu týkajúcom sa manželstva.

               38

               Článok 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003 naopak stanovuje pravidlo prenesenia právomoci, ktoré súdom členského štátu odlišného od štátu obvyklého pobytu dieťaťa umožňuje rozhodovať o návrhoch z oblasti rodičovských práv a povinností, ktoré sa týkajú tohto dieťaťa, a to aj napriek tomu, že na týchto súdoch zároveň neprebieha žiadne konanie v manželských veciach (pozri v tomto zmysle rozsudok L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, body 45 a 52).

               39

               V dôsledku toho je potrebné posúdiť tretiu otázku ako otázku týkajúcu sa určenia, či sa článok 12 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 v podstate má vykladať v tom zmysle, že právomoc súdov, ktoré rozhodujú o návrhu z oblasti rodičovských práv a povinností možno považovať za právomoc, ktorú „všetci účastníci konania prijali… výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom“ v zmysle tohto ustanovenia, len z dôvodu, že zástupca ad litem, ktorý zastupuje žalovaného a bol ustanovený týmito súdmi ex offo vzhľadom na nemožnosť doručiť žalovanému žalobu, ktorou sa začalo toto konanie, nevzniesol námietku nedostatku právomoci týchto súdov.

               40

               Podľa ustanovení článku 12 ods. 3 písm. b) v spojení s článkom 16 nariadenia č. 2201/2003 môžu súdy členského štátu založiť svoju právomoc na prvom uvedenom článku pod podmienkou, že je preukázaný výslovný alebo prinajmenšom jednoznačný súhlas všetkých účastníkov konania s touto právomocou, najneskôr v čase podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na zvolenom súde (pozri v tomto zmysle rozsudok L, C‑656/13, EU:C:2014:2364, bod 56).

               41

               Okrem toho z odôvodnenia 12 nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že pravidlo právomoci upravené v článku 12 ods. 3 tohto nariadenia je výnimkou z kritéria blízkosti, podľa ktorého je v prvom rade úlohou súdov členského štátu obvyklého pobytu dieťaťa, aby rozhodovali o žalobách z oblasti rodičovských práv a povinností, ktoré sa týkajú tohto dieťaťa, a ktorého vyjadrením je článok 8 ods. 1 tohto nariadenia. Ako uviedol generálny advokát v bode 64 svojho stanoviska, cieľom tejto výnimky je priznať určitú autonómiu účastníkom konaní z oblasti rodičovských práv a povinností. Podmienka týkajúca sa jednoznačného prijatia právomoci súdov, na ktorých prebieha konanie, všetkými účastníkmi konania, sa preto musí vykladať doslovne.

               42

               V tomto ohľade treba na jednej strane uviesť, že toto prijatie predpokladá minimálne to, že žalovaný vie o tom, že konanie prebieha na týchto súdoch. Hoci táto vedomosť sama osebe neznamená prijatie právomoci daných súdov, žalovaného nezúčastneného na konaní, ktorému nebola doručená žaloba a ktorý nevie o začatom konaní, v každom prípade nemožno považovať za účastníka konania, ktorý túto právomoc prijal (pozri analogicky, pokiaľ ide o článok 24 nariadenia č. 44/2001, rozsudok A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 54).

               43

               Na druhej strane vôľu žalovaného vo veci samej nemožno vyvodiť zo správania zástupcu ad litem ustanoveného uvedenými súdmi v neprítomnosti tohto žalovaného. Keďže sa tento zástupca nestretol so žalovaným, nemôže od žalovaného získať informácie potrebné na prijatie alebo spochybnenie právomoci týchto súdov so znalosťou veci (pozri v tomto zmysle rozsudok A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 55).

               44

               Z toho vyplýva, že v situácii, o akú ide vo veci samej, nemožno právomoc súdov, na ktoré bola podaná žaloba, považovať za právomoc, ktorú „všetci účastníci konania prijali… výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom“ v zmysle článku 12 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003.

               45

               Tento výklad nemožno spochybniť právom na prístup k spravodlivosti alebo zásadou právnej istoty ani potrebným účinkom nariadenia č. 2201/2003 v rozpore s tým, čo pred Súdnym dvorom tvrdí španielska vláda. V tomto ohľade táto vláda v podstate tvrdí, že skutočnosť, že žalobkyňa nemôže získať definitívne rozhodnutie o svojej žalobe z dôvodu ťažkostí spojených s doručovaním písomností daného konania žalobcovi vo veci samej, predstavuje odopretie spravodlivosti, ktoré je v rozpore s vyššie uvedeným právom a zásadami.

               46

               Výklad uvedený v bode 44 tohto rozsudku nezbavuje žalobcu v situácii, o akú ide vo veci samej, možnosti získať rozhodnutie súdu, prípadne vydané za neúčasti žalovaného na konaní pred súdmi členského štátu obvyklého pobytu dotknutého dieťaťa, ktorých právomoc vyplýva z článku 8 nariadenia č. 2201/2003. Tento výklad teda nevedie k odopretiu spravodlivosti.

               47

               V dôsledku toho treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 12 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc súdov, ktoré rozhodujú o návrhu z oblasti rodičovských práv a povinností, nemožno považovať za právomoc, ktorú „všetci účastníci konania prijali… výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom“ v zmysle tohto ustanovenia, len z dôvodu, že zástupca ad litem, ktorý zastupuje žalovaného a bol ustanovený týmito súdmi ex offo vzhľadom na nemožnosť doručiť žalovanému žalobu, ktorou sa začalo toto konanie, nevzniesol námietku nedostatku právomoci týchto súdov.

         O trovách

               48

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Žaloba, ktorou jeden z rodičov navrhuje súdu, aby nahradil chýbajúci súhlas druhého rodiča s vycestovaním dieťaťa mimo územie členského štátu, v ktorom má dieťa obvyklý pobyt, a s podaním žiadosti o vydanie cestovného pasu na meno tohto dieťaťa, patrí do vecnej pôsobnosti nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, pričom rozhodnutie prijaté na základe tejto žaloby musia orgány členského štátu, ktorého štátnym príslušníkom je uvedené dieťa, zohľadniť v správnom konaní týkajúcom sa vydania tohto cestovného pasu.

                           2.

                           Článok 12 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 2201/2003 sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc súdov, ktoré rozhodujú o návrhu z oblasti rodičovských práv a povinností, nemožno považovať za právomoc, ktorú „všetci účastníci konania prijali… výslovne alebo iným jednoznačným spôsobom“ v zmysle tohto ustanovenia, len z dôvodu, že zástupca ad litem, ktorý zastupuje žalovaného a bol ustanovený týmito súdmi ex offo vzhľadom na nemožnosť doručiť žalovanému žalobu, ktorou sa začalo toto konanie, nevzniesol námietku nedostatku právomoci týchto súdov.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: bulharčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 9. marca 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Voľný pohyb pracovníkov - Sloboda usadiť sa - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-355/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. septembra 1990. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Štátna pomoc. # Vec C-5/89.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. novembra 1969. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 45-64.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. februára 1988. # Ministeriet for Skatter og Afgifter proti Investeringsforeningen Dansk Sparinvest. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Højesteret - Dánsko. # Vec 36/86.


Rozsudok Súdneho dvora (deviata komora) zo 14. júla 2016.#Sea Handling SpA proti Európska komisia.#Odvolanie – Právo na prístup verejnosti k dokumentom inštitúcií Európskej únie – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Článok 4 ods. 2 tretia zarážka – Výnimky z práva na prístup k dokumentom – Nesprávny výklad – Povinnosť odôvodnenia – Dokumenty súvisiace s konaním o preskúmaní štátnej pomoci – Ochrana účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly – Všeobecná domnienka uplatnenia výnimky z práva na prístup k všetkým dokumentom založeným v administratívnom spise – Rozsah domnienky dôvernosti – Žiadosť o prístup k sťažnosti, ktorá viedla k začatiu vyšetrovania – Zamietnutie prístupu – Prevažujúci verejný záujem.#Vec C-271/15 P.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. decembra 1982. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec 41/82.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 14. marca 2014. # Holcim (Deutschland) AG a Holcim Ltd proti Európskej komisii. # Vec T-293/11.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. mája 1992. # Pesquerias De Bermeo SA a Naviera Laida SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Rybolov. # Spojené veci C-258/90 a C-259/90.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 1. októbra 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-71/97.