title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) zo 6. mája 2009.#Manuel Campos Valls proti Rade Európskej únie.#Vec F-39/07.

text:
ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
      zo 6. mája 2009
      Vec F‑39/07
      Manuel Campos Valls
      proti
      Rade Európskej únie
      „Verejná služba – Úradníci – Prijímanie – Vymenovanie – Miesto vedúceho sekcie – Zamietnutie kandidatúry žalobcu – Podmienky požadované v oznámení o voľnom pracovnom mieste – Zjavne nesprávne posúdenie“
       Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou M. Campos Valls navrhuje zrušiť rozhodnutie menovacieho orgánu,
         ktorým bol pán G. vymenovaný na pracovné miesto vedúceho španielskej jazykovej sekcie Riaditeľstva III „Preklady a tvorba
         dokumentov“ v rámci generálneho riaditeľstva A „Personál a administratíva“ Rady, ako aj rozhodnutie o zamietnutí jeho kandidatúry
         na sporné pracovné miesto

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Voľné pracovné miesto – Obsadenie prostredníctvom povýšenia alebo preloženia – Porovnávacie hodnotenie zásluh uchádzačov
            – Voľná úvaha administratívy – Hranice
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 4, článok 7 ods. 1, článok 29 ods. 1, a článok 45 ods. 1)
      2.      Úradníci – Oznámenie o voľnom pracovnom mieste – Miesto vedúceho sekcie v rámci riaditeľstva prekladov – Požadovaná kvalifikácia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 29 ods. 1)
      1.      Vykonávanie širokej miery voľnej úvahy, ktorú má menovací orgán v oblasti vymenovania si vyžaduje starostlivé a nezaujaté
         preskúmanie jednotlivých prihlášok a svedomité zohľadnenie požiadaviek uvedených v oznámení o voľnom pracovnom mieste, pričom
         menovací orgán musí vylúčiť každého uchádzača, ktorý tieto požiadavky nespĺňa. Oznámenie o voľnom pracovnom mieste totiž tvorí
         právny rámec, ktorý si stanovuje sám menovací orgán a ktorý musí striktne dodržiavať.

      S cieľom preskúmať, či menovací orgán neprekročil tento právny rámec musí súd Spoločenstva v rámci svojho súdneho preskúmania
         najskôr posúdiť, aké podmienky sa vyžadovali v oznámení o voľnom pracovnom mieste a následne preveriť, či uchádzač, ktorého
         vybral uvedený orgán na voľné pracovné miesto, skutočne splnil tieto podmienky. Nakoniec musí súd Spoločenstva preskúmať,
         pokiaľ ide o schopnosti žalobcu, či sa uvedený orgán pri uprednostnení iného kandidáta nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia.

      Takéto preskúmanie sa musí obmedziť na zistenie toho, či so zreteľom na úvahy, ktoré mohli viesť administratívu k jej posúdeniu,
         sa táto držala v primeraných medziach a neuplatnila svoju právomoc zjavne nesprávnym spôsobom. Súd Spoločenstva teda nemôže
         nahrádzať posúdenie menovacieho orgánu svojím vlastným posúdením schopností uchádzačov.

      (pozri body 41 – 43)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 28. februára 1989, van der Stijl a Cullington/Komisia, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87
         a 232/87, Zb. s. 511, bod 51; 18. marca 1993, Parlament/Frederiksen, C‑35/92 P, Zb. s. I‑991, body 15 a 16

      Súd prvého stupňa: 19. marca 1997, Giannini/Komisia, T‑21/96, Zb. VS s. I‑A‑69, II‑211, bod 20; 12. mája 1998, Wenk/Komisia,
         T‑159/96, Zb. VS s. I‑A‑193, II‑593, body 63, 64 a 72; 19. septembra 2001, E/Komisia, T‑152/00, Zb. VS s. I‑A‑179, II‑813,
         bod 29; 14. októbra 2003, Wieme/Komisia, T‑174/02, Zb. VS s. I‑A‑241, II‑1165, bod 38; 11. novembra 2003, Faita/CES, T‑248/02,
         Zb. VS s. I‑A‑281, II‑1365, bod 71; 3. februára 2005, Mancini/Komisia, T‑137/03, Zb. VS s. I‑A‑7, II‑27, body 85 a 92; 4. mája
         2005, Sena/EASA, T‑30/04, Zb. VS s. I‑A‑113, II‑519, bod 80; 5. júla 2005, Wunenburger/Komisia, T‑370/03, Zb. VS s. I‑A‑189,
         II‑853, bod 51; 4. júla 2006, Tzirani/Komisia, T‑45/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑145, II‑A‑2‑681, body 46,48 a 49

      2.      V oznámení o výberovom konaní na miesto vedúceho sekcie v rámci riaditeľstva prekladov nemožno kvalifikáciu, ktorá sa vyžaduje,
         vykladať nezávisle od opisu úloh spojených s voľným pracovným miestom. Keďže uvedené úlohy nespočívajú priamo vo výkone prekladov
         alebo revízií prekladov, ale spočívajú najmä v riadiacich a organizačných úlohách, podmienku znalosti prekladateľských techník
         nebolo možné chápať v tom zmysle, že vyžaduje rovnakú kvalifikáciu, ako je potrebná na obsadenie miesta prekladateľa alebo
         revízora.

      (pozri body 50 a 51)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: Tzirani/Komisia, už citovaný, bod 53
ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora)

      zo 6. mája 2009 (*)

      „Verejná služba – Úradníci – Prijímanie – Vymenovanie – Miesto vedúceho sekcie – Zamietnutie kandidatúry žalobcu – Podmienky požadované v oznámení o voľnom pracovnom mieste – Zjavne nesprávne posúdenie“
      Vo veci F‑39/07,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článkov 236 ES a 152 AE,
      Manuel Campos Valls, úradník Rady Európskej únie, bydliskom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: S. Orlandi, A. Coolen, J.‑N. Louis a É. Marchal,
         advokáti,

      žalobca,
      proti
      Rade Európskej únie, v zastúpení: M. Arpio Santacruz a I. Šulce, splnomocnené zástupkyne,

      žalovanej,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora),
      v zložení: sudcovia P. Mahoney (predseda), H. Kanninen (spravodajca) a S. Gervasoni,
      tajomník: R. Schiano, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júna 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 23. apríla 2007 faxom (podanie originálu sa uskutočnilo 25. apríla 2007)
         pán Campos Valls podal túto žalobu, ktorou navrhuje jednak zrušenie rozhodnutia menovacieho orgánu (ďalej len „MO“), ktorým
         vymenoval pána G. na pracovné miesto vedúceho španielskej jazykovej sekcie Riaditeľstva III „Preklady a tvorba dokumentov“
         v rámci generálneho riaditeľstva (GR) A „Personál a administratíva“ Rady Európskej únie (ďalej len „sporné pracovné miesto“),
         ako aj rozhodnutia, ktorým zamietol jeho kandidatúru na sporné pracovné miesto.

       Právny rámec
      2        V zmysle článku 4 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“):

      „Menovanie alebo povýšenie sa môže vykonať jedine s cieľom obsadenia voľného miesta v súlade s ustanoveniami tohto služobného
         poriadku.

      Voľné miesta v orgáne [inštitúcii – neoficiálny preklad] sa oznámia úradníkom tohto orgánu [tejto inštitúcie – neoficiálny preklad], len čo menovací orgán rozhodne, že sa toto voľné miesto má obsadiť.

      Ak voľné miesto nemôže byť obsadené preložením, vymenovaním do funkcie podľa článku 45a alebo povýšením, oznámi sa táto skutočnosť
         zamestnancom ostatných inštitúcií a/alebo usporiada sa interné výberové konanie.“

      3        Podľa článku 7 ods. 1 prvého pododseku služobného poriadku:

      „[MO] konajúci výlučne v záujme služby a bez ohľadu na štátnu príslušnosť, pridelí každého úradníka vymenovaním alebo preložením
         na pracovné miesto v jeho funkčnej skupine, ktoré zodpovedá jeho platovej triede.“

      4        Článok 29 ods. 1 služobného poriadku stanovuje:

      „Pred obsadením voľného miesta v inštitúcii [MO] najprv posúdi:
      a)      či dané miesto môže byť obsadené:
      i)      preložením, alebo
      ii)      vymenovaním podľa článku 45a, alebo
      iii)      povýšením
      v rámci inštitúcie,
      …
      a potom sa riadi postupmi pre výberové konania na základe odborných predpokladov alebo skúšok, alebo odborných predpokladov
         a skúšok zároveň. …“

      5        Článok 45 ods. 1 služobného poriadku stanovuje:

      „o povýšení rozhoduje podľa článku 6 ods. 2 [MO]. Vykonáva sa vymenovaním zamestnanca do nasledujúcej vyššej platovej triedy
         vo funkčnej skupine, do ktorej patrí. Povýšenie sa vykonáva výhradne výberom spomedzi zamestnancov, ktorí odpracovali aspoň
         dva roky vo svojej triede, po vyhodnotení porovnateľných zásluh zamestnancov, prichádzajúcich do úvahy pre povýšenie. Pri
         hodnotení porovnateľných [porovnávacom hodnotení – neoficiálny preklad] zásluh ustanovujúci orgán vezme do úvahy najmä správy o zamestnancoch, používanie iných jazykov pri plnení ich povinností
         než jazyka, o dôkladnej znalosti ktorého predložili dôkaz podľa článku 28 písm. f), a v prípade potreby aj úroveň nimi vykonávaných
         povinností.“

       Skutkové okolnosti
      6        Dňa 15. marca 2006 generálny sekretariát Rady uverejnil v oznámení zamestnancom č. 46/06 oznámenie o voľnom pracovnom mieste
         60/06 s cieľom obsadiť pracovné miesto vedúceho španielskej jazykovej sekcie na GR A „Personál a administratíva“, riaditeľstve
         III „Preklady a tvorba dokumentov“ (kategória A, platová trieda 14, 13 alebo 12) (ďalej len „oznámenie o voľnom pracovnom
         mieste“).

      7        Časť „Opis náplne práce“ oznámenia o voľnom pracovnom mieste znela nasledovne:

      „–      Pod vedením vedúcich jazykového oddelenia niesť zodpovednosť za riadenie sekcie španielskeho jazyka, tak z hľadiska ľudských
         zdrojov (prekladatelia, sekretárky a podporný personál), ako aj z hľadiska globálnej tvorby dokumentov (príprava, preklad,
         revízie a konečné predkladanie dokumentov, dodržiavanie lehôt aj kvality),

      –        podieľať sa na definovaní a implementácii riadiacich zásad [generálneho sekretariátu Rady] v jazykovej oblasti, predovšetkým,
         čo sa týka španielskeho jazyka,

      –        zabezpečovať individuálne kontakty a organizovať pravidelné stretnutia s celou sekciou alebo niektorými z jej členov,
      –        riadiť a zabezpečovať spoluprácu s partnermi z ostatných inštitúcií,
      –        uskutočňovať štrukturálne zmeny prijaté v rámci reorganizácie [riaditeľstva III „Preklady a tvorba dokumentov“ v rámci GR
         A „Personál a administratíva“] v dôsledku posledného rozšírenia.“

      8        Časť „Požadovaná kvalifikácia“ znela nasledovne:

      „–      Byť úradníkom Rady.
      –        Patriť do kategórie A*, platovej triedy 14, 13 alebo 12.
      –        Mať riadiace schopnosti a zmysel pre zodpovednosť potrebnú pre riadenie jazykovej sekcie.
      –        Mať schopnosť uskutočňovať organizačné zmeny.
      –        Mať dobrú znalosť činnosti generálneho sekretariátu a jeho postupov; poznať techniky prekladu a organizácie, ako aj pracovné
         metódy generálneho sekretariátu Rady.

      –        Mať koordinačné a organizačné schopnosti, ako aj schopnosti v oblasti medziľudských vzťahov a komunikácie (tímová práca, riešenie
         konfliktov, flexibilita, motivácia personálu, …).

      –        Mať výbornú znalosť španielskeho jazyka a znalosť anglického a/alebo francúzskeho jazyka umožňujúcu redigovanie v jednom z týchto
         dvoch jazykov.“

      9        Žalobca povýšený 22. decembra 1994 do platovej triedy LA 3 (od 1.mája 2006 zmenená na platovú triedu AD 14) a pridelený na
         sekciu španielskeho jazyka ako jazykový poradca predložil svoju kandidatúru na sporné pracovné miesto.

      10      Vo svojej správe z 30. mája 2006 výberová komisia po rozhovoroch so štyrmi kandidátmi, vrátane pána G. a žalobcu, dospela
         k záveru, že M. G. je jediným kandidátom spĺňajúcim požadované podmienky pre obsadenie sporného pracovného miesta a následne
         odporučila prijať jeho kandidatúru.

      11      Listom zo 7. júna 2006 bol žalobca oboznámený, že jeho kandidatúra nebola prijatá. V tomto liste sa uvádza, že bol vybraný
         „iný kandidát, ktorý komplexnejšie zodpovedá potrebám [sporného pracovného miesta]“.

      12      Dňa 9. júna 2006 bol personál generálneho sekretariátu Rady oboznámený s rozhodnutím MO vymenovať pána G. na sporné pracovné
         miesto s účinnosťou od 1. júla 2006.

      13      Dňa 6. septembra 2006 podal žalobca sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu o vymenovaní
         pána G. a proti rozhodnutiu o zamietnutí jeho kandidatúry.

      14      Rozhodnutím z 8. januára 2007, zaslaným právnemu zástupcovi žalobcu faxom 11. januára 2007, MO uvedenú sťažnosť zamietol.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      15      V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania Súd pre verejnú službu vyzval Radu, v súlade s článkom 55 ods. 2 písm. d)
         Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu, k predloženiu kompletnej kópie oznámenia o voľnom pracovnom mieste a kópie interných
         smerníc uplatňovaných v rámci výberového konania kandidátov.

      16      Listom doručeným kancelárii Súdu pre verejnú službu 30. apríla 2008 faxom (podanie originálu sa uskutočnilo 8. mája 2008)
         Rada predložila:

      –        kompletnú kópiu oznámenia o voľnom pracovnom mieste,
      –        kópiu oznámenia zamestnancom generálneho sekretariátu Rady č. 113/04 zo 16. júla 2004 týkajúceho sa rozhodnutia č. 111/2004
         zástupcu generálneho tajomníka, ktorým sa vykonáva článok 7 ods. 4 prílohy XIII služobného poriadku a obsahujúceho organizačnú
         štruktúru riadiacich funkcií generálneho sekretariátu Rady, ako aj zoznam úradníkov, ktorí boli na týchto postoch k 30. aprílu
         2004,

      –        kópiu listu zo 17. júna 2005 určeného pre príslušných úradníkov kategórie A* týkajúceho sa postupu vo veci obsadzovania pracovných
         miest vedúcich sekcií,

      –        kópiu oznámenia zamestnancom generálneho sekretariátu Rady č. 188/04 z 9. novembra 2004 týkajúceho sa postupu výberu vedúcich
         sekcií.

      17      Vo svojom liste v odpovedi na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania Rada vysvetlila, že zvažovala zavedenie nového postupu
         obsadzovania miest vedúcich sekcií. Podľa Rady bolo cieľom uvedeného postupu uplatňovať pri výbere vedúcich sekcií prax zaužívanú
         v oblasti obsadzovania miest riaditeľov, s niekoľkými úpravami. Rada dodala, že do formalizácie tohto postupu by mala prax
         spočívať v dodržiavaní mutatis mutandis postupu stanoveného pre obsadzovanie miest riaditeľov. Pri obsadzovaní miest vedúcich sekcií by tak MO pomáhala výberová komisia
         zložená z predsedu (generálny riaditeľ/riaditeľ oddelenia, pod ktoré spadá obsadzované pracovné miesto), dvoch členov určených
         MO a jedného člena určeného výborom zamestnancov.

      18      Na pojednávaní Súd pre verejnú službu vyzval Radu k predloženiu spisu kandidatúry pána G., ako aj všetkých dokumentov vyhotovených
         výberovou komisiou, ktoré sa týkajú hodnotenia kvalifikácií kandidátov požadovaných v oznámení o voľnom pracovnom mieste,
         prípadne vrátane porovnávacej tabuľky schopností kandidátov, ktorí sa výberového konania zúčastnili.

      19      Listom doručeným kancelárii Súdu pre verejnú službu 17. júna 2008 faxom (podanie originálu sa uskutočnilo 20. júna 2008) Rada
         vyhovela žiadosti Súdu pre verejnú službu. Listom doručeným kancelárii Súdu pre verejnú službu 7. júla 2008 faxom (podanie
         originálu sa uskutočnilo 12. júla 2008) predložil žalobca svoje pripomienky k dokumentom, ktoré poskytla Rada.

      20      Rozhodnutím z 12. júla 2008 Súd pre verejnú službu ukončil ústnu časť konania a predložil vec na poradu sudcom.

      21      Žalobca navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zrušil rozhodnutia MO o zamietnutí jeho kandidatúry a o vymenovaní pána G. na sporné pracovné miesto,
      –        zaviazal Radu na náhradu trov konania.
      22      Rada navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal každého z účastníkov konania znášať svoje vlastné trovy konania.
       Právny stav
      23      Žalobca na podporu svojej žaloby uvádza tri žalobné dôvody založené na zjavne nesprávnom posúdení, na porušení oznámenia o voľnom
         pracovnom mieste a na porušení článku 45 služobného poriadku.

      24      Je potrebné preskúmať žalobné dôvody uvedené žalobcom spoločne, keďže sú založené na tej istej argumentácii.

       Tvrdenia účastníkov konania
      25      Žalobca v prvom rade pripomína, že v rámci požadovaných kvalifikácií uvedených v oznámení o voľnom pracovnom mieste sa vyžadovalo,
         aby kandidáti mali dobrú znalosť činnosti generálneho sekretariátu Rady, jeho pracovných postupov a metód, ako aj znalosť
         techník prekladu a organizácie.

      26      Podľa žalobcu teda pán G. po získaní titulu bakalára v odbore právo a európske právo začal svoje pôsobenie na sekcii ochrany
         spotrebiteľov Komisie Európskych spoločenstiev, potom bol postupne pridelený na „GR E 6 (Balkán)“, na „GR H 1 (Azyl)“ generálneho
         sekretariátu Rady a napokon na sekciu „Modernizácia administratívy, vyhodnocovanie auditov, rovnosť príležitostí“ oddelenia
         povereného všeobecnými administratívnymi otázkami. V dôsledku toho pán G. nemal „žiadne vzdelanie, ani profesionálne skúsenosti
         v oblasti prekladov, presnejšie v oblasti špecifických prekladateľských techník, ako aj nových pracovných metód v oblasti
         prekladov [generálneho sekretariátu Rady] (Trados a Euramis)“.

      27      Žalobca vo svojej replike tvrdí, že hoci úlohy spojené s prekladaním a kontrolou kvality nevykonávajú vedúci sekcie riaditeľstva
         III „Preklady a tvorba dokumentov“ na GR A „Personál a administratíva“, ale prekladatelia a revízori, pravdou tiež ostáva,
         že podľa oznámenia o voľnom pracovnom mieste osoba, ktorá má byť vymenovaná na sporné pracovné miesto, má niesť zodpovednosť
         za riadenie sekcie španielskeho jazyka tak z hľadiska ľudských zdrojov, ako aj z hľadiska globálnej tvorby (príprava, preklad,
         revízie a konečné predkladanie dokumentov, dodržiavanie lehôt aj kvality). Žalobca si teda kladie otázku, či vedúci sekcie
         je spôsobilý niesť akúkoľvek zodpovednosť v celom prekladateľskom procese bez preukázania zaručenej a overenej znalosti prekladateľských
         techník. Vedúci sekcie by mal byť predovšetkým schopný kontrolovať prácu revízora a prekladateľov s cieľom riadiť ľudské zdroje
         a globálnu tvorbu dokumentov.

      28      Hoci sa uvádza štvorročné pôsobenie pána G. v administratívnom riadení, Rada nemohla zistiť, že tento kandidát disponuje znalosťou
         prekladateľských techník. Ani za predpokladu, že pán G. disponuje určitými znalosťami v oblasti prekladu, nemôže sa v žiadnom
         prípade jednať o znalosť prekladateľských techník porovnateľnú s tou, ktorú má žalobca a ktorej ovládanie už mnoho rokov preukazuje.

      29      Vo svojich pripomienkach uvedených v bode 19 tohto rozsudku žalobca zdôrazňuje, že výberová komisia konštatovala, že pán G.
         nemá ani vzdelanie, ani praktické skúsenosti ako lingvista a že jeho prístup môže byť technokratický. V tejto súvislosti sa
         žalobca opiera o tabuľku hodnotenia výberovej komisie, ktorá v časti pod názvom „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ uvádza,
         že pán G. „nemá ani vzdelanie, ani praktické skúsenosti ako lingvista“ a v časti pod názvom „Aspekty súvisiace s manažmentom
         a tímovou prácou“ uvádza, že pán G. „by mohol byť technokratický vo svojom prístupe“.

      30      Okrem toho žalobca výberovej komisii a MO vytýka, že nebrali do úvahy tri posledné správy hodnotenia kandidátov. Podľa jeho
         názoru tieto hodnotiace správy dostatočne preukazujú, že má všetky požadované kvalifikácie, vrátane riadiacich schopností
         a zmyslu pre zodpovednosť potrebných pre riadenie lingvistickej skupiny, ako aj koordinačných a organizačných schopností.

      31      Napokon v tých istých pripomienkach uvedených v bode 19 tohto rozsudku sa žalobca tiež domnieva, že výberová komisia sa dopustila
         zjavne nesprávneho posúdenia, keď ako negatívny aspekt jeho kandidatúry uviedla málo presvedčivú znalosť anglického jazyka
         a ako pozitívny aspekt neuviedla jeho výborné ovládanie francúzskeho jazyka. V tejto súvislosti žalobca podotýka, že v rámci
         požadovaných kvalifikácií uvedených v oznámení o voľnom pracovnom mieste bola stanovená len veľmi dobrá znalosť španielskeho
         jazyka a znalosť anglického jazyka a/alebo francúzskeho jazyka umožňujúcu redigovanie v jednom z týchto dvoch jazykov.

      32      Rada predovšetkým odpovedá, že pán G. splnil všetky požadované podmienky uvedené v oznámení o voľnom pracovnom mieste a že
         v dôsledku toho MO pri rozhodnutí o jeho vymenovaní na sporné pracovné miesto neuplatnil svoju voľnú úvahu zjavne nesprávnym
         spôsobom.

      33      Okrem toho Rada zdôrazňuje, že požadované podmienky uvedené v oznámení o voľnom pracovnom mieste je potrebné vykladať v duchu
         časti týkajúcej sa úloh, ktoré sa majú vykonávať, tak ako sú opísané v oznámení o voľnom pracovnom mieste. Oznámenie o voľnom
         pracovnom mieste teda definovalo prácu vedúceho sekcie ako riadenie sekcie španielskeho jazyka riaditeľstva III „Preklady
         a tvorba dokumentov“ na GR A „Personál a administratíva“ a nie ako výkon úloh prekladateľa v rámci dohľadu nad prekladmi členov
         sekcie.

      34      Čo sa týka osobitne znalosti prekladateľských techník požadovaných v oznámení o voľnom pracovnom mieste, Rada tvrdí, že z tejto
         podmienky zjavne vyplýva, že sa nevyžaduje profesionálna prax v oblasti prekladu, ale len znalosti prekladateľských techník.
         V tejto súvislosti rada uvádza, že žalobca si, zdá sa, zamieňa znalosti v oblasti prekladu so skúsenosťami v tejto oblasti.

      35      Rada tiež uvádza, že pán G. nadobudol v rámci svojich predchádzajúcich funkcií znalosť špecifických prekladateľských techník
         a pracovných metód v tejto oblasti, obzvlášť čo sa týka metód umožňujúcich zlepšovanie globálnej tvorby dokumentov. Naopak,
         žalobca ničím nepodložil svoje tvrdenie, že spĺňa všetky požadované podmienky uvedené v oznámení o voľnom pracovnom mieste,
         ktoré je v rozpore so stanoviskom výberovej komisie, ktorá dospela k záveru, že pán G. je jediným kandidátom spĺňajúcim uvedené
         podmienky.

      36      Nakoniec sa Rada domnieva, že žalobný dôvod založený na porušení článku 45 služobného poriadku je neprípustný z dôvodu, že
         žalobca nevysvetlil, v čom MO porušil toto ustanovenie.

      37      V tomto ohľade Rada subsidiárne tvrdí, že článok 45 služobného poriadku odkazuje na rozhodnutie o povýšení. V prejednávanej
         veci však bolo sporné pracovné miesto obsadené podľa článku 4, článku 7 ods. 1 a článku 29 ods. 1 služobného poriadku, keďže
         tak žalobca, ako aj pán G., patrili do platovej triedy spadajúcej do rozsahu platových tried stanovených v oznámení o voľnom
         pracovnom mieste (platové triedy 12 až 14).

      38      Podľa Rady by z toho vyplývalo, že argumentáciu žalobcu v tejto súvislosti možno chápať len tak, že sa vzťahuje na porovnávacie
         hodnotenie kandidatúr na sporné pracovné miesto. Takéto hodnotenie však bolo vykonané s pomocou výberovej komisie. Argumentácia
         týkajúca sa nedodržania podmienok stanovených v článku 45 služobného poriadku, v spojení s článkom 29 ods. 1 služobného poriadku,
         nie je teda dôvodná.

      39      Rada vo svojej duplike spresňuje, že znalosť prekladateľských techník je len jednou z podmienok požadovaných v oznámení o voľnom
         pracovnom mieste. Úlohou vedúceho sekcie bude riadenie sekcie. V tejto súvislosti a v rozpore s tvrdením žalobcu pán G. spĺňa
         podmienky uvedené v oznámení o voľnom pracovnom mieste.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      40      Žalobca tvrdí, že pán G., ktorý bol vybraný na obsadenie sporného pracovného miesta, nespĺňa všetky kvalifikácie požadované
         v oznámení o voľnom pracovnom mieste. Pán G. nemal žiadne vzdelanie, ani profesionálne skúsenosti v oblasti prekladov, presnejšie
         v oblasti špecifických prekladateľských techník. Na pojednávaní žalobca upresnil, že rozhodnutie neprijať jeho kandidatúru
         bolo nesprávne, keď vychádzalo z domnienky, že on sám nespĺňa podmienky požadované v oznámení o voľnom pracovnom mieste. Spor
         sa teda týka posúdenia kvalifikácií žalobcu a pána G. so zreteľom na výklad podmienok požadovaných v oznámení o voľnom pracovnom
         mieste.

      41      Podľa ustálenej judikatúry výkon širokej miery voľnej úvahy, ktorou MO disponuje v oblasti vymenovávania, predpokladá nestranné
         a dôkladné preskúmanie spisov s kandidatúrami a svedomité dodržiavanie požiadaviek formulovaných v oznámení o voľnom pracovnom
         mieste, pričom je povinný vyradiť každého kandidáta, ktorý nezodpovedá týmto požiadavkám. Oznámenie o voľnom pracovnom mieste
         v skutočnosti predstavuje zákonný rámec, ktorý MO sám sebe stanovuje a ktorý je povinný prísne dodržiavať (rozsudky Súdneho
         dvora z 28. februára 1989, van der Stijl a Cullington/Komisia, 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 a 232/87,
         Zb. s. 511, bod 51, a z 18. marca 1993, Parlament/Frederiksen, C‑35/92 P, Zb. s. I‑991, body 15 a 16; rozsudky Súdu prvého
         stupňa z 12. mája 1998, Wenk/Komisia, T‑159/96, Zb. VS s. I‑A‑193 a II‑593, bod 63; z 3. februára 2005, Mancini/Komisia, T‑137/03,
         Zb. VS s. I‑A‑7 a II‑27, bod 85; zo 4. mája 2005, Sena/EASA, T‑30/04, Zb. VS s. I‑A‑113 a II‑519, bod 80; z 5. júla 2005,
         Wunenburger/Komisia, T‑370/03, Zb. VS s. I‑A‑189 a II‑853, bod 51, a zo 4. júla 2006, Tzirani/Komisia, T‑45/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑145
         a II‑A‑2‑681, bod 46).

      42      S cieľom preveriť, či MO neprekročil hranice zákonného rámca, musí Súd pre verejnú službu najskôr preskúmať, aké podmienky
         boli požadované v oznámení o voľnom pracovnom mieste a následne overiť, či kandidát zvolený MO na obsadenie voľného miesta
         skutočne spĺňal tieto podmienky (rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. marca 1997, Giannini/Komisia, T‑21/96, Zb. VS s. I‑A‑69
         a II‑211, bod 20; Wenk/Komisia, už citovaný, bod 64, a Tzirani/Komisia, už citovaný, bod 48). Nakoniec musí Súd pre verejnú
         službu preskúmať, pokiaľ ide o schopnosti žalobcu, či sa MO pri uprednostnení iného kandidáta nedopustil zjavne nesprávneho
         posúdenia (rozsudky Wenk/Komisia, už citovaný, bod 72, a Mancini/Komisia, už citovaný, bod 92).

      43      Takéto preskúmanie sa musí obmedziť na zistenie toho, či so zreteľom na úvahy, ktoré mohli viesť administratívu k jej posúdeniu,
         sa táto držala v primeraných medziach a neuplatnila svoju právomoc zjavne nesprávnym spôsobom. Súd pre verejnú službu teda
         nesmie nahradiť posúdenie kvalifikácií kandidátov MO svojím posúdením (rozsudky Wenk/Komisia, už citovaný, bod 64; rozsudky
         Súdu prvého stupňa z 19. septembra 2001, E/Komisia, T‑152/00, Zb. VS s. I‑A‑179 a II‑813, bod 29; zo 14. októbra 2003, Wieme/Komisia,
         T‑174/02, Zb. VS s. I‑A‑241 a II‑1165, bod 38; z 11. novembra 2003, Faita/HSV, T‑248/02, Zb. VS s. I‑A‑281 a II‑1365, bod
         71, a Tzirani/Komisia, už citovaný, bod 49).

      44      Vzhľadom na vyššie uvedené zásady je po prvé potrebné určiť, ktoré z kvalifikácií požadovaných v oznámení o voľnom pracovnom
         mieste pán G. podľa žalobcu nespĺňal.

      45      Oznámenie o voľnom pracovnom mieste pozostávalo v časti pod názvom „Opis náplne práce“ z piatich odsekov, ktoré sú uvedené
         v bode 7 tohto rozsudku. Ďalej v časti pod názvom „Požadovaná kvalifikácia“ oznámenie o voľnom pracovnom mieste v siedmych
         odsekoch popisovalo požiadavky, ktoré sú uvedené v bode 8 tohto rozsudku. Prvé dva z týchto siedmich odsekov, ktoré boli všeobecného
         charakteru, vyžadovali od kandidátov, aby boli úradníkmi Rady a aby patrili do kategórie A*, platovej triedy 14, 13 alebo
         12. Posledný odsek sa týkal jazykových znalostí. V treťom, štvrtom a šiestom odseku sa vyžadovali najmä riadiace, koordinačné
         a organizačné schopnosti. A napokon v piatom odseku sa vyžadovalo, aby kandidáti mali „dobrú znalosť činnosti generálneho
         sekretariátu a jeho postupov“ a znalosť „techník prekladu a organizácie, ako aj pracovných metód generálneho sekretariátu
         Rady“.

      46      Pokiaľ žalobca napáda znalosti pána G. v oblasti prekladu, je potrebné konštatovať, že v predmetnom spore je spornou požiadavka
         týkajúca sa prekladateľských techník uvedených v piatom odseku v časti „Požadovaná kvalifikácia“ oznámenia o voľnom pracovnom
         mieste. Okrem toho sa aj samotný žalobca vo svojich písomných vyjadreniach odvoláva obzvlášť na túto podmienku oznámenia o voľnom
         pracovnom mieste.

      47      Po druhé je potrebné uviesť, že žalobca sa nedomnieva, že by vedúci sekcie španielskeho jazyka mal vykonávať prekladateľské
         úlohy alebo revízie prekladov. Žalobca však tvrdí, že za účelom prevzatia riadiacej funkcie a zodpovednosti za organizáciu
         by vedúci uvedenej sekcie mal mať určitú znalosť prekladateľských techník.

      48      V tejto súvislosti je skutočne potrebné konštatovať, že aj zo samotného znenia oznámenia o voľnom pracovnom mieste vyplýva,
         že nie je postačujúce, ak majú kandidáti znalosti v oblasti riadenia a organizácie, ako aj fungovania generálneho sekretariátu
         Rady. Kandidáti musia mať tiež špecifické znalosti týkajúce sa prekladu, keďže sa vyžaduje znalosť prekladateľských techník.

      49      Po tretie je teda potrebné určiť zmysel a dosah požiadavky znalosti prekladateľských techník.

      50      Ako zdôrazňuje Rada, požadované kvalifikácie nemožno vykladať nezávisle od opisu náplne práce (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Tzirani/Komisia, už citovaný, bod 53). Táto náplň práce, uvedená v bode 7 tohto rozsudku, dáva dôraz na riadiacu a organizačnú
         úlohu držiteľa sporného pracovného miesta. V dôsledku toho je potrebné chápať požiadavku znalosti prekladateľských techník
         v duchu tejto špecifickej úlohy držiteľa sporného pracovného miesta.

      51      V tejto súvislosti je potrebné podotknúť, že vzhľadom na to, že pracovná náplň súvisiaca so sporným pracovným miestom nespočíva
         priamo vo výkone prekladov alebo revízií prekladov, ale spočíva najmä v riadiacich a organizačných úlohách, podmienku znalosti
         prekladateľských techník nebolo možné chápať v tom zmysle, že vyžaduje rovnaké kvalifikácie, ako sú potrebné na obsadenie
         miesta prekladateľa alebo revízora. Ďalej je potrebné podotknúť, že oznámenie o voľnom pracovnom mieste nekladie ako podmienku
         vzdelanie alebo prax v oblasti prekladov.

      52      Takéto chápanie úlohy vedúceho sekcie potvrdzujú dokumenty predložené Radou, ktoré opisujú novú štruktúru riaditeľstva III
         „Preklady a tvorba dokumentov“ na GR A „Personál a administratíva“, ktorého súčasťou je jazyková sekcia, a teda aj sekcia
         španielskeho jazyka. Najmä z dokumentu s názvom „Modernizácia administratívy [generálneho sekretariátu Rady], správa o optimálnej
         štruktúre pre GR A ‚Personál a administratíva‘, riaditeľstvo III ‚Preklady a tvorba dokumentov‘, nová administratívna štruktúra“
         v jeho znení z 8. júla 2004 vyplýva, že vedúci sekcie „podlieha vedúcim jazykového oddelenia“ a musí „niesť zodpovednosť za
         riadenie sekcie a globálnu tvorbu dokumentov“. Podľa toho istého dokumentu v rámci každej jazykovej sekcie prevezme osoba
         zodpovedná za kvalitu produkcie zodpovednosť za kvalitu dokumentov ako celku.

      53      Je teda zjavné, že jedným z cieľov reorganizácie riaditeľstva III „Preklady a tvorba dokumentov“ na GR A „Personál a administratíva“
         bolo zveriť vedúcemu sekcie riadiacu funkciu, zatiaľ čo v rámci sekcie by osoba zodpovedná za kvalitu produkcie prevzala zodpovednosť
         za kvalitu dokumentov ako celku a najmä za ich preklady.

      54      Z tejto analýzy úloh vedúceho sekcie vyplýva, že MO neprekročil svoju voľnú úvahu čo sa týka výkladu podmienky znalosti prekladateľských
         techník, požadovanej v oznámení o voľnom pracovnom mieste.

      55      Ďalej je potrebné preskúmať, či pán G. splnil túto podmienku.

      56      Z dokumentov, ktoré Rada predložila na žiadosť Súdu pre verejnú službu, vyplýva, že výberová komisia zložená zo šiestich osôb
         bola ustanovená Radou 7. apríla 2006. Počas rozhovorov s kandidátmi sa výberová komisia rozhodla používať pri ich posudzovaní
         tabuľku hodnotenia. Táto tabuľka obsahovala tri časti s maximálnym počtom bodov, a to 30 bodov za časť „Osobné aspekty“, 30
         bodov za časť „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ a 40 bodov za časť „Aspekty súvisiace s manažmentom a tímovou prácou“.
         Výberová komisia taktiež rozhodla, že na obsadenie sporného pracovného miesta je možné odporučiť len kandidátov, ktorí dosiahli
         minimálne 50 bodov zo 100.

      57      Výberová komisia pristúpila k rozhovorom so štyrmi kandidátmi vrátane žalobcu a pána G. Po týchto rozhovoroch vypracovala
         pre každého kandidáta konsolidovanú verziu tabuľky hodnotenia, ktorá odrážala stanoviská všetkých členov výberovej komisie.
         Táto verzia tiež uvádza počet bodov udelených každému kandidátovi za každú z troch častí tabuľky, ako aj celkový počet dosiahnutých
         bodov. Z týchto tabuliek hodnotenia vyplýva, že pán G. dosiahol celkový počet 70 bodov, v nasledovnom zložení: 24 bodov za
         časť „Osobné aspekty“, 18 bodov za časť „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ a 28 bodov za časť „Aspekty súvisiace s manažmentom
         a tímovou prácou“.

      58      V časti „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ tabuľky hodnotenia pána G. sú uvedené nasledovné pozitíva: „Veľmi dobre pozná
         fungovanie [generálneho sekretariátu Rady] (tak z hľadiska otázok politických, ako aj administratívnych) – podieľal sa na
         vypracovaní návrhu reorganizácie [riaditeľstva III ‚Preklady a tvorba dokumentov‘ na GR A ,Personál a Administratíva‘] – Aktívne
         sa podieľal na [think-tank] o optimálnej štruktúre jazykového oddelenia“. Negatívum je v tejto časti uvedené nasledovne: „nemá
         praktické skúsenosti ani vzdelanie ako lingvista“.

      59      Z dokumentov predložených Radou, najmä zo žiadosti o zmenu pridelenia a zo životopisu pána G., taktiež vyplýva, že sa aktívne
         podieľal na reforme riaditeľstva III „Preklady a tvorba dokumentov“ na GR A „Personál a administratíva“, do ktorého patria
         jazykové sekcie, a že počas viacerých rokov „zodpovedal za projekty modernizácie administratívy, najmä tie, ktoré sa týkali
         popisu pracovných miest, organizačnej štruktúry (vrátane toho, že na generálnom sekretariát Rady zaviedol pojem vedúci sekcie),
         finančnej organizácie, decentralizácie administratívy, reformy GR A [‚Personál a administratíva‘, riaditeľstvo III ‚Preklady
         a tvorba dokumentov‘] a vhodných administratívnych postupov“.

      60      Vo svojom vyjadrení k žalobe Rada okrem toho uvádza, bez toho, že by to žalobca popieral, že od jeho pridelenia v januári
         2002 na sekciu „Modernizácia administratívy, vyhodnocovanie auditov, rovnosť príležitostí“ v rámci oddelenia povereného všeobecnými
         administratívnymi otázkami bol pán G. poverený projektom č. 11 súvisiacim s akčným plánom modernizácie administratívy (PAMA)
         týkajúcim sa reformy GR A „Personál a administratíva“. Podľa Rady bol tento projekt rozdelený na [päť] podprojektov týkajúcich
         sa centrálnej koordinácie, jazykových služieb a služieb sekretariátu, dokumentačnej a terminologickej podpory, vhodnej organizácie
         funkcie sekretariátu a pomoci pri členení a technických služieb v rámci tvorby dokumentov“. Rada dodáva, že z pozície vedúceho
         projektu bol pán G. členom „Pracovnej skupiny [riaditeľstva III ‚Preklady a tvorba dokumentov‘ GR A ‚Personál a administratíva‘]
         zaoberajúcej sa akčným plánom modernizácie administratívy generálneho sekretariátu Rady“, skupiny, ktorá v rokoch 2002 až
         2004 vypracovávala pre riaditeľstvo GR A „Personál a administratíva“, riaditeľstvo III „Preklady a tvorba dokumentov“, ako
         aj pre generálneho riaditeľa povereného modernizáciou administratívy správy o dokumentačnej podpore v rámci prekladov a terminológie,
         opatreniach určených na zabezpečenie kvality, úlohách prekladu a revízie, výmene dôležitých informácií, používaní počítačov
         a vhodného softvéru prekladateľmi.

      61      Za týchto podmienok a s ohľadom na podaný výklad požiadavky znalosti prekladateľských techník žalobca nemôže tvrdiť, že MO
         nerešpektoval podmienky požadované v oznámení o voľnom pracovnom mieste, keď sa domnieval, že pán G. spĺňal uvedené podmienky.
         Je potrebné dodať, že s ohľadom na podaný výklad podmienky znalosti prekladateľských techník nie je relevantné tvrdenie žalobcu,
         podľa ktorého tabuľka hodnotenia pána G. uvádza v časti „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ ako negatívum, že „nemá praktické
         skúsenosti ani vzdelanie ako lingvista“, keďže takéto skúsenosti ani vzdelanie nie sú podmienkou požadovanou v oznámení o voľnom
         pracovnom mieste.

      62      Napokon je potrebné preskúmať, či sa MO pri vyradení kandidatúry žalobcu nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia.

      63      V tejto súvislosti treba konštatovať, že v rozhodnutí o zamietnutí kandidatúry žalobcu MO oznámil žalobcovi, že bol vybraný
         iný kandidát, „ktorý komplexnejšie zodpovedá“ potrebám sporného pracovného miesta.

      64      Na pojednávaní zástupkyňa Rady vysvetlila, že podľa MO žalobca zodpovedal potrebám sporného pracovného miesta menej komplexne
         než pán G.

      65      Ako už bolo uvedené v bode 56 tohto rozsudku, výberová komisia rozhodla, že na obsadenie sporného pracovného miesta je možné
         odporučiť len kandidátov, ktorí dosiahnu minimálne 50 bodov zo 100 v tabuľke hodnotenia. Okrem toho treba uviesť, že výberová
         komisia nezamietla žiadnu z kandidatúr predložených štyrmi kandidátmi pozvanými na rozhovor z dôvodu nedodržania niektorej
         z podmienok požadovaných v oznámení o voľnom pracovnom mieste a že uvedené rozhovory sa uskutočnili ešte pred tým, než výberová
         komisia pristúpila k porovnávaciemu hodnoteniu kandidatúr.

      66      Je teda potrebné uviesť, že kandidatúra žalobcu nebola vyradená z dôvodu, že by nespĺňal niektorú z kvalifikácií požadovaných
         v oznámení o voľnom pracovnom mieste, ale v dôsledku porovnávacieho hodnotenia kandidátov. Skutočnosť, že jeden úradník mal
         zjavné a nespochybniteľné zásluhy pritom nevylučuje, aby v rámci porovnávacieho hodnotenia zásluh kandidátov ostatní kandidáti
         preukázali väčšie zásluhy (rozsudok Wunenburger/Komisia, už citovaný, bod 74; rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. októbra 2008,
         Tzirani/Komisia, F‑46/07, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 119).

      67      Na účely tohto sporu je teda potrebné preskúmať, či sa MO pri porovnávacom hodnotení pána G. a žalobcu dopustil zjavne nesprávneho
         posúdenia.

      68      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že argumentácia žalobcu je v zásade založená na predpoklade, že bude prijatý jeho
         výklad podmienky týkajúcej sa znalosti prekladateľských techník. Keďže sa však tento výklad musel zamietnuť, ako je uvedené
         v bodoch 49 až 54 tohto rozsudku, žalobca nemôže tvrdiť, že sa MO dopustil zjavne nesprávneho posúdenia.

      69      Po prvé je totiž potrebné konštatovať, že výberová komisia udelila pánovi G. a žalobcovi veľmi odlišné známky. Ako sa uvádza
         v bode 57 tohto rozsudku, pán G. dosiahol celkový počet bodov 70, v nasledovnom zložení: 24 bodov za časť „Osobné aspekty“,
         18 bodov za časť „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ a 28 bodov za časť „Aspekty súvisiace s manažmentom a tímovou prácou“.
         Čo sa týka žalobcu, ten dosiahol spolu len 42 bodov, pozostávajúcich z 10 bodov za časť „Osobné aspekty“, 20 bodov za časť
         „Aspekty súvisiace s pracovným miestom“ a 12 bodov za časť „Aspekty súvisiace s manažmentom a tímovou prácou“.

      70      Po druhé je potrebné konštatovať, že s ohľadom na prijatý výklad podmienky požadovanej v oznámení o voľnom pracovnom mieste
         týkajúcej sa znalosti prekladateľských techník, argumentácia žalobcu nespochybňuje štruktúru tabuľky hodnotenia použitej výberovou
         komisiou, najmä čo sa týka dôležitosti prikladanej podmienke uvedenej v oznámení o voľnom pracovnom mieste, ktorá sa týka
         riadiacich schopností.

      71      Po tretie žalobca nepreukázal, že by lepšie ako pán G. spĺňal podmienky oznámenia o voľnom pracovnom mieste, tak ako im treba
         rozumieť, najmä pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa znalosti prekladateľských techník.

      72      Z uvedeného vyplýva, že MO sa nedopustil zjavne nesprávneho posúdenia, keď dospel k záveru, že kandidatúra pána G. lepšie
         zodpovedá požiadavkám sporného pracovného miesta než kandidatúra žalobcu.

      73      Tento záver nemôže vyvrátiť ani výhrada, že výberová komisia nebrala v priebehu svojej práce do úvahy tri posledné hodnotiace
         správy, čím bol porušený článok 45 služobného poriadku. Predovšetkým Rada vo svojom vyjadrení k žalobe tvrdí, že tri posledné
         hodnotiace správy boli brané do úvahy. Vo svojich pripomienkach uvedených v bode 19 tohto rozsudku však žalobca konštatuje,
         že dokumenty predložené Radou Súdu pre verejnú službu neobsahujú zmienku o vyhodnotení uvedených správ. Zo samotnej absencie
         zmienky o uvedených hodnotiacich správach v tabuľke hodnotenia kandidátov však nemožno vyvodiť záver, že výberová komisia
         tieto správy nevyhodnotila (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 25. septembra 2008, Strack/Komisia, F‑44/05,
         zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 165). Okrem toho je potrebné pripomenúť, že hoci hodnotiace správy žalobcu uvádzali jeho
         riadiace a organizačné schopnosti, žalobca nepreukázal, že uvedené správy dokazujú, že MO sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia,
         keď sa domnieval, že kandidatúra pána G. komplexnejšie spĺňa potreby sporného pracovného miesta než jeho vlastná kandidatúra.
         V skutočnosti je potrebné v tejto súvislosti brať do úvahy výrazný rozdiel uvedený výberovou komisiou pri porovnávacom hodnotení
         žalobcu a pána G.

      74      Napokon aj za predpokladu, že by sa výberová komisia dopustila chyby, keď posudzovala žalobcovu znalosť anglického jazyka,
         nemôže to stačiť na preukázanie toho, že sa MO dopustil zjavne nesprávneho posúdenia. V skutočnosti je tiež potrebné brať
         do úvahy výrazný rozdiel uvedený výberovou komisiou pri porovnávacom hodnotení žalobcu a pána G. Okrem toho je potrebné konštatovať,
         že žalobca vo svojom životopise uviedol nielen znalosť francúzskeho jazyka, ale aj anglického jazyka, ktorú vyhodnotil ako
         výbornú. Navyše, pokiaľ ide o žalobcovu úroveň znalosti francúzskeho jazyka, je potrebné pripomenúť, že skutočnosť, že výberová
         komisia sa o nej nezmienila v tabuľke hodnotenia ani ako o pozitívnom aspekte, ani ako o negatívnom aspekte, tiež nie je dôkazom
         existencie zjavne nesprávneho posúdenia.

      75      Z uvedeného vyplýva, že žalobné dôvody založené na zjavne nesprávnom posúdení, na porušení oznámenia o voľnom pracovnom mieste
         a na porušení článku 45 služobného poriadku musia byť zamietnuté, a to bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o námietke neprípustnosti
         vznesenej Radou v súvislosti so žalobným dôvodom založeným na porušení článku 45 služobného poriadku. V dôsledku toho žaloba
         musí byť v celom rozsahu zamietnutá.

       O trovách
      76      Podľa článku 122 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu sa ustanovenia ôsmej kapitoly hlavy II uvedeného rokovacieho
         poriadku týkajúce sa trov konania a súdnych výdavkov uplatnia až na konania začaté na Súde pre verejnú službu po nadobudnutí
         účinnosti tohto rokovacieho poriadku, teda od 1. novembra 2007. Na konania prebiehajúce na Súde pre verejnú službu pred nadobudnutím
         účinnosti tohto rokovacieho poriadku sa budú uplatňovať mutatis mutandis príslušné ustanovenia Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.

      77      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 88 toho istého poriadku však v sporoch medzi Spoločenstvami
         a ich zamestnancami znášajú inštitúcie vlastné trovy konania. Keďže žalobca nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené
         rozhodnúť, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

               Mahoney

               Kanninen

               Gervasoni

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. mája 2009.

               Tajomník

                     Predseda

               W. Hakenberg

                     P. Mahoney

         Znenie tohto rozhodnutia, ako aj znenia v ňom citovaných rozhodnutí súdnych orgánov Európskej únie sú k dispozícii na internetovej
            stránke www.curia.europa.eu

      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1981. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Vec 804/79.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. januára 2010.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV proti Plus Warenhandelsgesellschaft mbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesgerichtshof - Nemecko.#Smernica 2005/29/ES - Nekalé obchodné praktiky - Vnútroštátna právna úprava stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov na výhernej hre kúpou tovaru alebo využitím služby.#Vec C-304/08.

text:
      Vec C‑304/08
      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      proti
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof)
      „Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov na výhernej
         hre kúpou tovaru alebo využitím služby“

      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Smernica 2005/29
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29)
      Smernica 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle,
         že jej odporuje vnútroštátna právna úprava stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov
         na súťaži o ceny alebo na výhernej hre kúpou tovaru alebo využitím služby, bez ohľadu na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu.

      Smernica 2005/29 vo svojej prílohe I totiž stanovuje taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sú podľa článku 5 ods. 5
         smernice považované za nekalé „za každých okolností“. V dôsledku toho, ako výslovne spresňuje odôvodnenie č. 17 uvedenej smernice,
         ide o jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení
         článkov 5 až 9 smernice 2005/29. Vnútroštátna právna úprava teda tým, že stanovuje zásadný zákaz praktiky podmieňujúcej účasť
         spotrebiteľov na výhernej hre alebo na súťaži o ceny kúpou tovaru alebo využitím služby, nezodpovedá požiadavkám stanovených
         uvedenou smernicou.

      Uvedená právna úprava nakoniec naráža na obsah článku 4 smernice 2005/29, ktorý členským štátom výslovne zakazuje zachovať
         alebo prijať prísnejšie vnútroštátne opatrenia, a to ani s cieľom zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov.

      (pozri body 45, 47, 50, 54 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 14. januára 2010 (*)

      „Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov na výhernej
         hre kúpou tovaru alebo využitím služby“

      Vo veci C‑304/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko)
         z 5. júna 2008 a doručený Súdnemu dvoru 9. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV
      proti
      Plus Warenhandelsgesellschaft mbH,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda komory A. Tizzano (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu prvej komory, sudcovia E. Levits, A. Borg
         Barthet, M. Ilešič a J.‑J. Kasel,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. júna 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV, v zastúpení: C. von Gierke, Rechtsanwältin,
      –        Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, v zastúpení: D. Mäder a C. Hunecke, Rechtsanwälte,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        belgická vláda, v zastúpení: T. Materne, splnomocnený zástupca,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci F. Arena, avvocato dello Stato,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: A. Hable, splnomocnená zástupkyňa,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, K. Zawisza a M. Laszuk, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a P. Mateus Calado a A. Barros, splnomocnení zástupcovia,
      –        fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Erlbacher a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. septembra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES
         z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa
         smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu
         a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs eV (nemecké združenie pre boj proti
         nekalej súťaži, ďalej len „Wettbewerbszentrale“) a Plus Warenhandelsgesellschaft mbH, nemeckým maloobchodným podnikom, (ďalej
         len „Plus“) vo veci obchodnej praktiky uvedeného podniku, ktorú Wettbewerbszentrale považovala za nekalú.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Odôvodnenia č. 6, 7 a 17 smernice 2005/29 znejú takto:

      „(6)      Táto smernica... aproximuje právne predpisy členských štátov o nekalých obchodných praktikách vrátane nekalej reklamy, ktoré
         priamo poškodzujú ekonomické záujmy spotrebiteľov, a tým nepriamo poškodzujú ekonomické záujmy oprávnených účastníkov hospodárskej
         súťaže. V súlade so zásadou proporcionality táto smernica ochraňuje spotrebiteľov pred následkami takýchto nekalých obchodných
         praktík, ak sú podstatné, uznáva však, že v niektorých prípadoch môže byť dosah na spotrebiteľov zanedbateľný. Nevzťahuje
         sa ani nemá vplyv na vnútroštátne právne predpisy o nekalých obchodných praktikách, ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy
         účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi; berúc plne do úvahy zásadu subsidiarity,
         členské štáty budú môcť, ak sa tak rozhodnú, naďalej regulovať tieto praktiky v súlade s právom Spoločenstva. ...

      (7)      Táto smernica sa zaoberá obchodnými praktikami, ktoré priamo súvisia s ovplyvňovaním rozhodnutí o obchodnej transakcii spotrebiteľov
         vo vzťahu k produktom. Nezaoberá sa obchodnými praktikami uskutočňovanými pôvodne na iné účely, vrátane napríklad obchodnej
         komunikácie zameranej na investorov, ako sú výročné správy a propagačné materiály spoločnosti. Nezaoberá sa právnymi požiadavkami
         na vkus a dobré mravy, ktoré sa v jednotlivých členských štátoch značne líšia. Obchodné praktiky, akými sú napríklad nevyžiadaný
         pouličný predaj, môžu byť v členských štátoch z kultúrnych dôvodov nežiaduce. Členské štáty by mali podľa toho mať možnosť
         naďalej uplatňovať na svojom území zákaz obchodných praktík z dôvodu vkusu a dobrých mravov, v súlade s právom Spoločenstva,
         a to aj v prípade, ak tieto praktiky neobmedzujú slobodu voľby spotrebiteľov. Pri uplatňovaní tejto smernice, najmä jej všeobecných
         ustanovení, je potrebné brať plne do úvahy okolnosti jednotlivého prípadu.

      ...
      (17)      Je žiaduce, aby tie obchodné praktiky, ktoré sú za každých okolností nekalé, boli identifikované, aby sa poskytla väčšia právna
         istota. Príloha I preto obsahuje úplný výpočet všetkých týchto praktík. Toto sú jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované
         za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9. Tento výpočet môže byť upravený len novelizáciou
         tejto smernice.“

      4        Článok 2 smernice 2005/29 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      ...
      d)      ‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob
         správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom
         alebo dodávkou produktu spotrebiteľom;

      ...“
      5        Článok 3 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5,
         pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.“

      6        Článok 4 uvedenej smernice znie:

      „Členské štáty neobmedzia slobodu poskytovať služby ani neobmedzia voľný pohyb tovarov z dôvodov, ktoré spadajú do oblasti,
         ktorú aproximuje táto smernica.“

      7        Článok 5 smernice 2005/29 s názvom „Zákaz nekalých obchodných praktík“ znie takto:

      „1.      Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
      2.      Obchodná praktika je nekalá, ak:
      a)      je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti
      a
      b)      podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu,
         ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na
         určitú skupinu spotrebiteľov.

      3.      Obchodné praktiky, ktoré sú spôsobilé podstatne narušiť ekonomické správanie iba jasne identifikovateľnej skupiny spotrebiteľov,
         ktorí sú obzvlášť zraniteľní touto praktikou alebo základným produktom z dôvodu ich duševnej poruchy alebo fyzickej vady,
         veku alebo dôverčivosti spôsobom, ktorý môže obchodník rozumne predpokladať, sa posudzujú z pohľadu priemerného člena tejto
         skupiny. Tým nie sú dotknuté bežné a oprávnené reklamné praktiky, akými sú zveličujúce vyhlásenia alebo vyhlásenia, ktoré
         nie sú mienené doslovne.

      4.      Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
      a)      sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
      alebo
      b)      sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.
      5.      Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet
         sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“

      8        Napokon článok 19 smernice 2005/29 stanovuje:

      „Členské štáty prijmú a uverejnia zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou
         do 12. 6. 2007. ...

      Tieto opatrenia budú platiť do 12. 12. 2007 [od 12. 12. 2007 – neoficiálny preklad]. ...“

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Zákon proti nekalej súťaži (Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb, BGBl. 2004 I, s. 1414, ďalej len „UWG“) slúži podľa svojho
         § 1 na ochranu účastníkov hospodárskej súťaže, spotrebiteliek a spotrebiteľov, ako aj iných účastníkov trhu pred nekalou hospodárskou
         súťažou. Zároveň chráni záujem verejnosti o neskreslenú hospodársku súťaž.

      10      § 3 UWG znie takto:

      „Nekalé konanie v rámci hospodárskej súťaže, ktoré môže v nezanedbateľnej miere narušiť hospodársku súťaž v neprospech účastníkov
         hospodárskej súťaže, spotrebiteľov alebo iných účastníkov trhu, je neprípustné.“

      11      § 4 UWG stanovuje:

      „Nekalého konania v zmysle § 3 sa dopustí najmä ten, kto
      ...
      6.      podmieňuje účasť spotrebiteľov na súťaži o ceny alebo na výhernej hre kúpou tovaru alebo využitím služby, iba ak by súťaž
         o ceny alebo výherná hra bola vnútorne spojená s tovarom alebo so službou;

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      12      Z rozhodnutia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Plus v období od 16. septembra do 13. novembra 2004
         vykonával reklamnú kampaň „Ihre Millionenchance“ („Vaša šanca vyhrať milióny“), v rámci ktorej vyzýval verejnosť zakúpiť v obchodoch
         Plus predávaný tovar na účely zbierania bodov. Nazbieranie 20 bodov poskytovalo možnosť zúčastniť sa zadarmo žrebovania nemeckej
         lotérie Deutscher Lottoblock (vnútroštátny zväz 16 lotériových spoločností) 6. novembra 2004 alebo 27. novembra 2004.

      13      Wettbewerbszentrale, ktorá túto obchodnú praktiku v zmysle § 3 v spojení s § 4 bodom 6 UWG považuje za nekalú tým, že podmieňuje
         účasť spotrebiteľov na výhernej hre zakúpením tovarov, podala na Landgericht Duisburg návrh, aby podniku Plus nariadil zdržať
         sa uvedenej praktiky.

      14      Po tom, ako bol Plus zaviazaný na prvom a druhom stupni, podal opravný prostriedok „Revision“ na Bundesgerichtshof.

      15      V uznesení o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyjadril tento súd pochybnosti týkajúce sa zlučiteľnosti dotknutých
         vnútroštátnych ustanovení so smernicou 2005/29 v rozsahu, v akom stanovujú všeobecný zákaz súťaží o ceny a výherných hier
         spojených s povinnosťou kúpy. Táto praktika ale nespadá pod praktiky uvedené v prílohe I smernice, ktoré by ako jediné mohli
         byť za každých okolností zakázané bez ohľadu na konkrétne ohrozenie záujmov spotrebiteľov. Okrem toho podľa vnútroštátneho
         súdu nie je vylúčené, že UWG týmto spôsobom spotrebiteľom poskytne rozsiahlejšiu ochranu ako tú, ktorú zamýšľal normotvorca
         Spoločenstva, napriek tomu, že uvedená smernica túto problematiku v celom rozsahu harmonizuje.

      16      Bundesgerichtshof sa vo svojom uznesení o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyjadruje aj k prípustnosti svojho návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania.

      17      V tejto súvislosti upresňuje, že napriek tomu, že smernica 2005/29 ešte nebola prebratá do nemeckého práva a okrem toho sa
         v tomto rámci neuvažuje o zmene alebo zrušení ustanovení UWG predmetných v konaní vo veci samej, je aj tak Bundesgerichtshof
         povinný na základe judikatúry vyplývajúcej z rozsudku zo 4. júla 2006, Adelener a i. (C‑212/04, Zb. s. I‑6057), vykladať vnútroštátne
         právo v súlade so smernicou od 12. decembra 2007, čiže odo dňa, ku ktorému sa má podľa článku 19 tejto smernice najneskôr
         zabezpečiť uplatnenie vnútroštátnych ustanovení na prebratie smernice.

      18      Okrem toho je síce pravda, že napádaná reklama vznikla ešte v čase pred dňom nadobudnutia účinnosti smernice 2005/29, t. j.
         12. júna 2005, ale vnútroštátny súd vysvetľuje, že pri zohľadnení skutočnosti, že návrh Wettbewerbszentrale na zdržanie sa
         konania je zameraný na porušenia v budúcnosti, opravný prostriedok „Revision“ môže byť dôvodný iba v prípade, ak by sa požadované
         zdržanie sa konania mohlo navrhovať aj na základe právnej úpravy platnej v okamihu vydania rozsudku.

      19      Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 5 ods. 2 smernice 2005/29... vykladať v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje vnútroštátna právna úprava,
         podľa ktorej je obchodná praktika, pri ktorej je účasť spotrebiteľov na súťaži o ceny alebo výhernej hre podmienená kúpou
         tovaru alebo využitím služby, v zásade neprípustná, bez ohľadu na to, či reklamné opatrenie v jednotlivom prípade poškodzuje
         záujmy spotrebiteľov?“

       O prejudiciálnej otázke
      20      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2005/29 vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna
         právna úprava, ako je UWG, podľa ktorej sú zásadne zakázané obchodné praktiky, ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov na súťaži
         o ceny alebo na výhernej hre kúpou tovaru alebo využitím služby, bez ohľadu na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu.

       O prípustnosti
      21      Španielska vláda spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z toho dôvodu, že smernica 2005/29 nie
         je uplatniteľná na situáciu, aká je v konaní vo veci samej.

      22      Podľa nej sa situácia vo veci samej, keďže sa spor týka dvoch nemeckých podnikov, vyznačuje tým, že jej prvky celkovo neprekračujú
         hranice jedného členského štátu, takže by sa ustanovenia smernice 2005/29 nemali uplatňovať na spor vo veci samej (pozri rozsudok
         z 21. októbra 1999, Jägerskiöld, C‑97/98, Zb. s. I‑7319, bod 45). Subsidiárne Španielska vláda tvrdí, že smernica 2005/29
         nie je uplatniteľná na spor vo veci samej z toho dôvodu, že k jeho skutkovému stavu došlo nielen pred uplynutím lehoty na
         prebratie tejto smernice, ale dokonca pred jej prijatím. Z toho by vyplývalo, že Súdny dvor nemôže posudzovať zlučiteľnosť
         nemeckého zákona so smernicou 2005/29. Napokon účelom tejto smernice v žiadnom prípade nie je upravovať súťaže o ceny a výherné
         hry, ktoré sú spojené s odbytom tovarov a služieb určených spotrebiteľom, keďže takáto úprava bola vyslovene predmetom návrhu
         nariadenia KOM(2001) 546 v konečnom znení týkajúcom sa podpory predaja, ktorý Komisia Európskych spoločenstiev neskôr v roku
         2006 stiahla.

      23      Tieto argumenty vôbec nemožno prijať.

      24      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry platí, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom
         a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 234 ES prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie
         zodpovednosť za súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť podať návrh
         na začatie prejudiciálneho konania pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto ak
         sa otázky položené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri
         najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38; z 22. mája 2003, Korhonen a i., C‑18/01,
         Zb. s. I‑5321, bod 19, ako aj z 19. apríla 2007, Asemfo, C‑295/05, Zb. s. I‑2999, bod 30).

      25      Z uvedeného vyplýva, že predpoklad relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátený
         len vo výnimočných prípadoch, a najmä keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Spoločenstva uvedených v týchto
         otázkach nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou alebo s predmetom konania vo veci samej (pozri najmä rozsudky z 15. decembra
         1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 61, ako aj z 1. apríla 2008, Vláda Francúzskeho spoločenstva a valónska vláda,
         C‑212/06, Zb. s. I‑1683, bod 29).

      26      V predmetnej veci to tak nie je.

      27      Čo sa najprv týka odkazu Španielskej vlády na už citovaný rozsudok Jägerskiöld na podporu tvrdenia, že vec, ktorá je základom
         prejednávaného návrhu o prejudiciálnej otázke, nemá rozmer Spoločenstva, postačuje konštatovať, že uvedený rozsudok sa týkal
         výkladu ustanovení Zmluvy ES upravujúcich voľný pohyb služieb, ktoré, ako vyslovene pripomenul Súdny dvor v bode 42 uvedeného
         rozsudku, nie sú uplatniteľné na činnosti, ktorých všetky prvky sa nachádzajú na území jediného členského štátu.

      28      Naopak v konaní vo veci samej, na rozdiel od ustanovení Zmluvy dotknutých vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok
         Jägerskiöld, uplatnenie smernice 2005/29 nie je podmienené prítomnosťou vonkajšieho prvku. Na základe svojho článku 3 ods. 1
         je táto smernica totiž uplatniteľná na všetky nekalé obchodné praktiky vykonávané podnikom voči spotrebiteľom.

      29      Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého smernica 2005/29 nie je uplatniteľná na spor vo veci samej z dôvodu, že skutkové okolnosti
         nastali pred prijatím tejto smernice, treba pripomenúť, že na jednej strane podľa judikatúry Súdneho dvora odo dňa, keď smernica
         nadobudne účinnosť, sa vnútroštátne súdy členských štátov musia v čo najväčšej možnej miere zdržať takého výkladu vnútroštátneho
         práva, ktorý by po uplynutí lehoty na prebratie vážne ohrozil uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje táto smernica (pozri najmä
         rozsudok z 23. apríla 2009, VTB-VAB a Galatea, C‑261/07 a C‑299/07, Zb. s. I‑2949, bod 39 a citovanú judikatúru).

      30      V prejednávanej veci bola táto povinnosť zdržať sa takéhoto výkladu uplatniteľná prinajmenšom v okamihu prijatia rozhodnutia
         o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, čiže 5. júna 2008, teda ku dňu, ku ktorému smernica 2005/29 nielen nadobudla
         účinnosť, ale uplynula aj lehota na jej prebratie stanovená na 12. decembra 2007.

      31      Na druhej strane z rozhodnutia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania v každom prípade vyslovene vyplýva, že výsledok
         opravného prostriedku „Revision“ podaného spoločnosťou Plus závisí od toho, či dotknutý návrh na vydanie súdneho rozhodnutia
         zdržať sa konania môže byť podaný na základe práva uplatniteľného v okamihu, keď bude v nadväznosti na vyhlásenie tohto rozsudku
         vydané rozhodnutie, ktorým sa rozhodne vo veci samej, keďže uvedený návrh sa týka aj protiprávnych konaní v budúcnosti.

      32      Za týchto okolností, ako uviedla generálna advokátka v bodoch 49 až 57 svojich návrhov, treba výklad týkajúci sa smernice
         2005/29, ktorý žiada vnútroštátny súd, považovať za užitočný pre vnútroštátny súd s cieľom umožniť mu rozhodnúť vo veci, ktorá
         mu bola predložená.

      33      Napokon čo sa týka argumentu, že na praktiky podpory predaja dotknuté v konaní vo veci samej sa nevzťahuje smernica 2005/29
         z dôvodu, že boli vyslovene predmetom návrhu nariadenia Komisie, postačuje konštatovať, že táto okolnosť nemôže sama osebe
         vylúčiť – najmä vzhľadom na skutočnosť, že uvedený návrh bol vzatý späť v roku 2006, a preto neviedol k prijatiu nariadenia
         – , že tieto praktiky môžu za súčasného stavu práva Spoločenstva predstavovať nekalé obchodné praktiky v zmysle tejto smernice
         a patriť do jej rozsahu pôsobnosti.

      34      Za týchto podmienok treba dospieť k záveru, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.

       O veci samej
      35      S cieľom odpovedať na položenú otázku je potrebné najprv určiť, či praktiky, ktoré sú predmetom zákazu dotknutého v konaní
         vo veci samej a ktoré spájajú kúpu tovaru alebo využitie služieb s účasťou spotrebiteľov na výhernej hre alebo na súťaži o ceny,
         predstavujú obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice 2005/29 a podliehajú taktiež požiadavkám stanoveným touto
         smernicou.

      36      V tomto ohľade je potrebné uviesť, že článok 2 písm. d) smernice 2005/29 definuje použitím mimoriadne širokej formulácie pojem
         „obchodná praktika“ ako „konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu
         obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.

      37      Je potrebné konštatovať, že reklamné kampane, ako sú tie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, podmieňujúce bezplatnú účasť
         spotrebiteľa na lotérii tým, že v určitom rozsahu zakúpi tovar alebo využije služby, patria jednoznačne do oblasti obchodnej
         stratégie hospodárskeho subjektu a priamo súvisia s podporou odbytu a predajom. Z toho vyplýva, že predstavujú obchodné praktiky
         v zmysle článku 2 písm. d) smernice a v dôsledku toho spadajú do jej pôsobnosti (pozri analogicky vzhľadom na viazané ponuky
         rozsudok VTB‑VAB a Galatea, už citovaný, bod 50).

      38      Tento záver sa nedá spochybniť argumentáciou, ktorú predložili česká a rakúska vláda, podľa ktorej hlavným cieľom ustanovení
         UWG dotknutých v konaní vo veci samej nie je ochrana spotrebiteľov, ako je to v prípade smernice 2005/29, ale ochrana účastníkov
         hospodárskej súťaže pred nekalými obchodnými praktikami vykonávanými niektorými hospodárskymi subjektami, takže tieto ustanovenia
         nepatria do rozsahu pôsobnosti tejto smernice.

      39      Ako bolo totiž zdôraznené v bode 36 tohto rozsudku, smernica 2005/29 sa vyznačuje mimoriadne širokým vecným rozsahom pôsobnosti
         vzťahujúcim sa na všetky obchodné praktiky, ktoré priamo súvisia s podporou, predajom alebo dodávkou tovaru spotrebiteľom.
         Z uvedeného rozsahu pôsobnosti sú tak vylúčené, ako vyplýva z odôvodnenia č. 6 tejto smernice, iba vnútroštátne právne predpisy,
         ktoré sa týkajú nekalých obchodných praktík poškodzujúcich „výlučne“ ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej súťaže alebo
         ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi.

      40      Ako pritom uviedla generálna advokátka v bodoch 65 a 66 svojich návrhov, to celkom zrejme nie je prípad vnútroštátnych ustanovení
         dotknutých v konaní vo veci samej, keďže § 1, § 3 a § 4 UWG sú vyslovene zamerané na ochranu spotrebiteľov, a nie výlučne
         na ochranu účastníkov hospodárskej súťaže a iných účastníkov trhu.

      41      Po upresnení uvedeného je potrebné ďalej konštatovať, že smernica 2005/29 na úrovni Spoločenstva úplne harmonizuje pravidlá
         týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov voči spotrebiteľom. Ako vyslovene stanovuje článok 4 tejto smernice, členské
         štáty nemôžu prijať prísnejšie opatrenia ako tie, ktoré stanovuje uvedená smernica, a to ani s cieľom dosiahnuť vyššiu úroveň
         ochrany spotrebiteľov (rozsudok VTB-VAB a Galatea, už citovaný, bod 52).

      42      Ďalej je potrebné uviesť, že článok 5 smernice 2005/29 stanovuje zákaz nekalých obchodných praktík a uvádza kritériá umožňujúce
         určiť taký nekalý charakter.

      43      Podľa ods. 2 tohto článku je obchodná praktika nekalá, ak je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a podstatne
         narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu.

      44      Okrem toho ods. 4 uvedeného článku presne definuje dve kategórie nekalých obchodných praktík, a to praktiky, ktoré „sú klamlivé“
         a ktoré „sú agresívne“ podľa špecifických kritérií, resp. podľa článkov 6 a 7, ako aj článkov 8 a 9 smernice 2005/29. Na základe
         týchto ustanovení sú také praktiky zakázané, pokiaľ, berúc do úvahy ich črty a vecné súvislosti, zapríčiňujú alebo môžu zapríčiniť,
         že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.

      45      Smernica 2005/29 vo svojej prílohe I taktiež stanovuje taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sú podľa článku 5 ods. 5
         smernice považované za nekalé „za každých okolností“. V dôsledku toho, ako výslovne spresňuje odôvodnenie č. 17 smernice,
         ide o jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení
         článkov 5 až 9 smernice 2005/29.

      46      Otázky položené vnútroštátnym súdom preto treba skúmať s ohľadom na obsah a všeobecnú štruktúru ustanovení smernice 2005/29
         uvedených v predchádzajúcich bodoch.

      47      V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že vnútroštátna právna úprava, ako je úprava vo veci samej, tým, že stanovuje zásadný
         zákaz praktiky podmieňujúcej účasť spotrebiteľov na výhernej hre alebo na súťaži o ceny kúpou tovaru alebo využitím služby,
         nezodpovedá požiadavkám stanovených smernicou 2005/29.

      48      Na jednej strane § 4 bod 6 UWG zakazuje akúkoľvek obchodnú transakciu, ktorá spája kúpu výrobkov alebo využitie služby s účasťou
         spotrebiteľov na výhernej hre alebo na súťaži o ceny, s jedinou výnimkou, keď je súťaž o ceny alebo výherná hra vnútorne spojená
         s dotknutým tovarom alebo so službou. Inými slovami, tento druh praktiky je všeobecne zakázaný bez toho, aby bolo potrebné
         vzhľadom na vecné súvislosti jednotlivého prípadu určiť, či má dotknutá obchodná transakcia „nekalý“ charakter vzhľadom na
         kritériá vyjadrené v článkoch 5 až 9 smernice 2005/29.

      49      Pritom je nesporné, že takéto praktiky, prepájajúce kúpu tovaru alebo využitie služieb s účasťou spotrebiteľov na výhernej
         hre alebo na súťaži o ceny, nie sú uvedené v prílohe I uvedenej smernice, ktorá, ako bolo pripomenuté v bode 45 tohto rozsudku,
         stanovuje taxatívny zoznam iba tých praktík, ktoré sa môžu zakázať bez toho, aby bolo potrebné vykonať posúdenie jednotlivých
         prípadov.

      50      Na druhej strane týmto spôsobom právna úprava takého typu, ako je úprava vo veci samej, naráža na obsah článku 4 smernice
         2005/29, ktorý členským štátom výslovne zakazuje zachovať alebo prijať prísnejšie vnútroštátne opatrenia, a to ani s cieľom
         zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov.

      51      Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že smernica 2005/29 bráni zákazu obchodných ponúk, ktoré spájajú kúpu výrobkov
         alebo využitie služieb s účasťou spotrebiteľov na súťaži o ceny alebo na výhernej hre, ako je zákaz stanovený vnútroštátnou
         právnou úpravou dotknutou v konaní vo veci samej.

      52      Tento záver sa nedá spochybniť skutočnosťou, že § 4 bod 6 UWG stanovuje výnimku v prospech praktík týkajúcich sa výhernej
         hry alebo súťaže o ceny, ktoré sú vnútorne spojené s dotknutým tovarom alebo službou.

      53      Aj keď táto výnimka je spôsobilá obmedziť dosah zákazu stanoveného v tomto ustanovení, nič to nemení na skutočnosti, že taká
         výnimka z dôvodu svojej obmedzenej a vopred definovanej povahy nemôže nahradiť analýzu „nekalého“ charakteru obchodnej praktiky
         vo svetle kritérií uvedených v článkoch 5 až 9 smernice, ktorú je nutné vykonať so zreteľom na vecné súvislosti jednotlivého
         prípadu, keďže ide, tak ako v konaní vo veci samej, o praktiku, ktorá nie je uvedená v prílohe I smernice (pozri rozsudok
         VTB-VAB a Galatea, už citovaný, body 64 a 65).

      54      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať, že smernica 2005/29 sa má vykladať v tom zmysle,
         že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, ako je úprava v konaní vo veci samej, stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík,
         ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov na súťaži o ceny alebo na výhernej hre kúpou tovaru alebo využitím služby, bez ohľadu
         na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu.

       O trovách
      55      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom
            na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES
            a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004, („smernica o nekalých obchodných praktikách“), sa
            má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, ako je úprava v konaní vo veci samej, stanovujúca zásadný
            zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú účasť spotrebiteľov na súťaži o ceny alebo na výhernej hre kúpou tovaru alebo využitím
            služby, bez ohľadu na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) zo 4. júna 2009.#Vahan Adjemian (F-134/07) a Colette Renier (F-8/08) proti Európskej komisii.#Spojené veci F-134/07 a F-8/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      zo 4. júna 2009
      Veci F‑134/07 a F‑8/08
      Vahan Adjemian a i.
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Zmluvní zamestnanci – Doba trvania zmluvy – Článok 88 PZOZ – Rozhodnutie Komisie z 28. apríla 2004 o maximálnej dobe zamestnávania nestálych zamestnancov v službách Komisie – Smernica 1999/70 – Uplatniteľnosť na inštitúcie“
      Predmet: Žaloby podané podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorými vo veci F‑134/07 V. Adjemian a 180 ďalších zmluvných zamestnancov
         Komisie navrhuje: vyhlásiť za protiprávne rozhodnutia Komisie, vrátane rozhodnutia z 28. apríla 2004, o maximálnej dobe zamestnávania
         nestálych zamestnancov v jej službách, a v prípade potreby vyhlásiť za protiprávny aj článok 88 Podmienok zamestnávania ostatných
         zamestnancov Európskych spoločenstiev v časti, v ktorej obmedzuje dobu trvania pracovných zmlúv zmluvných zamestnancov; zrušiť
         rozhodnutia Komisie z 22. augusta, 5. septembra, 30. októbra a 28. novembra 2007, ktorými bolo v podstate zamietnuté uzavretie
         alebo obnovenie zmluvy žalobcov na dobu neurčitú; zrušiť v prípade potreby rozhodnutia Komisie, ktorými boli stanovené podmienky
         zamestnania jednotlivých žalobcov v časti, v ktorej je ich zamestnanie alebo jeho predĺženie obmedzené na dobu určitú; vo
         veci F‑8/08 C. Renier navrhuje zrušenie rozhodnutia Komisie z 11. apríla 2007, ktorým bola obmedzená doba trvania jej pracovnej
         zmluvy zmluvného zamestnanca na obdobie od 16. apríla 2007 do 15. decembra 2008

      Rozhodnutie:      Veci F‑134/07, Adjemian a i./Komisia, a F‑8/08, Renier/Komisia, sa spájajú na účely vyhlásenia rozsudku. Žaloby sa zamietajú.
         V. Adjemian, E. Adorno a A. Baranzini a 178 ďalších žalobcov, ktorých mená sa nachádzajú v prílohách I, II a III tohto rozsudku
         znášajú všetky trovy konania súvisiace s vecou F‑134/07, teda znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy
         konania Komisie v tejto veci. C. Renier znáša všetky trovy konania súvisiace s vecou F‑8/08, teda znáša svoje vlastné trovy
         konania a je povinná nahradiť trovy konania Komisie v tejto veci. Rada Európskej únie, vedľajší účastník konania na podporu
         návrhov Komisie v oboch veciach, znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Určenie predmetu konania – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh
            založený
      [Štatút Súdneho dvora, článok 21 prvý odsek, a príloha I článok 7 ods. 3; Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok
            35 ods. 1 písm. e)]
      2.      Akty inštitúcií – Smernice – Priame uloženie povinností inštitúciám Spoločenstva v ich vzťahoch s ich zamestnancami – Vylúčenie
            – Možnosť odvolávať sa
      (Články 10 ES a 249 ES)
      3.      Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70 – Stabilita
            zamestnania
      (Charta základných práv, článok 30; smernica Rady 1999/70)
      4.      Úradníci – Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov – Zmluvný zamestnanec pre pomocné úlohy
      (Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 88)
      5.      Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Vytvorenie novej kategórie zmluvných zamestnancov
      (Článok 253 ES; podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, články 3a a 3b; nariadenie Rady č. 723/2004)
      1.      Podľa článku 35 ods. 1 písm. e) Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu musí návrh na začatia konania obsahovať dôvody
         a tvrdenia, na ktorých je založený. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné na to, aby umožnili žalovanému pripraviť
         si obranu a Súdu pre verejnú službu rozhodnúť o žalobe, a to prípadne aj bez ďalších informácií. Na účely zabezpečenia právnej
         istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je na to, aby bola žaloba prípustná, potrebné, aby podstatné skutkové a právne okolnosti,
         na ktorých sa zakladá, koherentným a zrozumiteľným spôsobom vyplývali zo znenia samotnej žaloby. Uvedené platí tým skôr, že
         podľa článku 7 ods. 3 prílohy I Štatútu Súdneho dvora pozostáva písomná časť konania na Súde pre verejnú službu v zásade iba
         z jednej výmeny podaní, pokiaľ Súd pre verejnú službu nerozhodne inak. Touto osobitosťou konania na Súde pre verejnú službu
         možno vysvetliť, prečo na rozdiel od úpravy konania na Súde prvého stupňa alebo na Súdnom dvore v súlade s článkom 21 prvým
         odsekom Štatútu Súdneho dvora, dôvody a tvrdenia nemôžu byť v žalobe uvedené iba stručne.

      (pozri bod 76)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia, T‑85/92, Zb. s. II‑523, bod 20
      Súd pre verejnú službu: 26. júna 2008, Nijs/Dvor audítorov, F‑1/08, Zb. VS s. I‑A‑1‑229, II‑A‑1‑1231, body 24 a 25, ktorý
         je predmetom odvolania na Všeobecnom súde, vec T‑376/08 P

      2.      Smernice, adresované členským štátom a nie inštitúciám Spoločenstva, nemožno považovať za ustanovenia, ktoré ako také ukladajú
         povinnosti inštitúciám v ich vzťahoch s ich zamestnancami. Táto úvaha však napriek tomu nemôže úplne vylučovať možnosť odvolávať
         sa na smernicu vo vzťahoch medzi inštitúciami a ich úradníkmi alebo zamestnancami. Ustanovenia smernice sa totiž v prvom rade
         môžu na inštitúciu vzťahovať nepriamo, ak vyjadrujú všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorú musí inštitúcia uplatňovať
         ako takú. V druhom rade môže smernica zaväzovať inštitúciu vtedy, keď sa inštitúcia v rámci svojej organizačnej autonómie
         a v medziach služobného poriadku rozhodla vykonať osobitnú povinnosť obsiahnutú v smernici alebo tiež vtedy, keď samotný interný
         všeobecne záväzný akt výslovne odkazuje na opatrenia vydané normotvorcom Spoločenstva na základe Zmlúv. V treťom rade musia
         inštitúcie v súlade s povinnosťou zachovávať lojálnosť, ktorú majú podľa článku 10 druhého odseku ES, zohľadňovať vo svojom
         správaní ako zamestnávateľ ustanovenia právnych predpisov prijatých na úrovni Spoločenstva.

      (pozri body 86 a 90 – 93)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 9. septembra 2003, Rinke, C‑25/02, Zb. s. I‑8349, body 24 a 25 až 28
      Súd prvého stupňa: 21. mája 2008, Belfass/Rada, T‑495/04, Zb. s. II‑781, bod 43
      Súd pre verejnú službu: 30. apríla 2009, Aayhan a i./Parlament, F‑65/07, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 116 a 118
      3.      Hoci je stabilita zamestnania chápaná ako hlavný prvok ochrany zamestnancov, nepredstavuje všeobecnú právnu zásadu, so zreteľom
         na ktorú možno posudzovať zákonnosť aktu inštitúcie. Zo smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli
         ETUC, UNICE a CEEP, a z tejto rámcovej dohody predovšetkým nijako nevyplýva, že by stabilita zamestnania bola povýšená na
         záväzné právne pravidlo. Navyše odôvodnenia č. 6 a 7 smernice, rovnako ako aj prvý odsek preambuly a odôvodnenie č. 5 rámcovej
         dohody, zdôrazňujú potrebu dosiahnuť rovnováhu medzi pružnosťou a bezpečnosťou. Rámcová dohoda okrem toho neukladá všeobecnú
         povinnosť upraviť, že po určitom počte obnovení pracovných zmlúv na dobu určitú alebo po odpracovaní určitého obdobia, sa
         tieto pracovné zmluvy menia na pracovné zmluvy na dobu neurčitú.

      Stabilita zamestnania predstavuje naopak účel sledovaný signatármi rámcovej dohody, ktorej doložka 1 písm. b) stanovuje, že
         jej účelom je „vytvoriť rámec na zamedzovanie nezákonného počínania prameniaceho z využívania opakovaného uzatvárania pracovných
         zmlúv a pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú“.

      Okrem toho, hoci článok 30 Charty základných práv stanovuje, že „každý pracovník má právo na ochranu pred bezdôvodným prepustením“,
         tento článok neodsudzuje postupné uzatváranie pracovných zmlúv na dobu určitú. Navyše zánik pracovnej zmluvy na dobu určitú
         jednoducho preto, že uplynula doba, na ktorú bola uzavretá, nepredstavuje prepustenie vo vlastnom zmysle slove, ktoré musí
         byť špeciálne odôvodnené s ohľadom na spôsobilosť, správanie alebo prevádzkové potreby inštitúcie.

      (pozri body 99, 100 a 104)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 22. novembra 2005, Mangold, C‑144/04, Zb. s. I‑9981, bod 64; 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, Zb. s. I‑6057,
         bod 91; 7. septembra 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, Zb. s. I‑7213, bod 47; 15. apríla 2008, Impact, C‑268/06, Zb. s. I‑2483,
         bod 87

      Súd pre verejnú službu: Aayhan a i./Parlament, už citovaný, bod 115
      4.      Každé zamestnanie zmluvného zamestnanca pre pomocné úlohy musí zodpovedať prechodným alebo nepravidelným potrebám. V administratíve
         s vysokým počtom zamestnancov sa nedá vyhnúť tomu, že takéto potreby sa opakujú najmä kvôli nedostatku disponibility úradníkov,
         nárastu práce spôsobenom okolnosťami alebo potrebe každého generálneho riaditeľstva príležitostne využívať služby osôb so
         špecifickou kvalifikáciou alebo znalosťami. Tieto okolnosti predstavujú objektívne dôvody, ktoré odôvodňujú tak dobu určitú,
         na ktorú sú uzavreté pracovné zmluvy pomocných zamestnancov, ako aj ich obnovovanie v závislosti od uvedených potrieb.

      (pozri bod 132)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 23. septembra 2004, Hectors/Parlament, C‑150/03 P, Zb. s. I‑8691, návrhy generálneho advokáta D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
         Zb. s. I‑8694, bod 25

      5.      Keďže odôvodnenie všeobecne záväzného aktu sa môže obmedziť na to, že uvedie na jednej strane celkovú situáciu, ktorá viedla
         k jeho prijatiu a na druhej strane všeobecné ciele, ktorých dosiahnutie navrhuje, a keďže v prípade, ak z takéhoto aktu jasne
         vyplýva podstata cieľa sledovaného inštitúciou, by bolo neprimerané vyžadovať špecifické odôvodnenie rôznych prijatých technických
         riešení, je odôvodnenie nariadenia č. 723/2004, ktorým sa mení a dopĺňa služobný poriadok úradníkov, ako aj podmienky zamestnávania
         ostatných zamestnancov dostatočné, aj keď je stručné, pokiaľ ide o cieľ sledovaný vytvorením novej kategórie zmluvných zamestnancov
         v zmysle článkov 3a a 3b podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov.

      (pozri body 139 a 141)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 23. januára 2007, Chassagne/Komisia, F‑43/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑27, II‑A‑1‑139, body 105 a 106, ako
         aj tam citovaná judikatúra


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) zo 17. septembra 2008. # Prana Haus GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva PRANAHAUS - Absolútny dôvod zamietnutia - Opisný charakter - Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-226/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) zo 17. septembra 2008 – Prana Haus/ÚHVT (PRANAHAUS)
      (vec T‑226/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva PRANAHAUS – Absolútny dôvod zamietnutia – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru [nariadenie Rady
         č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)] (pozri body 31 – 35)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 18. apríla 2007 (vec R 1611/2006‑1), týkajúcemu sa prihlášky
                  slovného označenia PRANAHAUS ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Prana Haus GmbH

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka PRANAHAUS pre výrobky a služby tried 9, 16 a 35 – prihláška č. 4839916

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie prihlášky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Prana Haus GmbH je povinná nahradiť trovy konania.