Rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 1992. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-43/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 4. marca 2010. # Európska komisia proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Životné prostredie - Smernica 2006/12/ES - Články 4 a 5 - Nakladanie s odpadmi - Plán odpadového hospodárstva - Primeraná a jednotná sieť zariadení na zneškodňovanie - Ohrozenie zdravia ľudí alebo životného prostredia - Vyššia moc - Narušenia verejného poriadku - Organizovaná kriminalita. # Vec C-297/08.

text:
      Vec C‑297/08
      Európska komisia
      proti
      Talianskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Životné prostredie – Smernica 2006/12/ES – Články 4 a 5 – Nakladanie s odpadmi – Plán odpadového hospodárstva – Primeraná a jednotná sieť zariadení na zneškodňovanie – Ohrozenie zdravia ľudí alebo životného prostredia – Vyššia moc – Narušenia verejného poriadku – Organizovaná kriminalita“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Životné prostredie – Odpady – Smernica 2006/12 – Povinnosť členských štátov vybudovať jednotnú a primeranú sieť zariadení
            na zneškodňovanie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/12, článok 5 ods. 1 a článok 7 ods. 3)
      2.        Životné prostredie – Odpady – Smernica 2006/12 – Povinnosť príslušných orgánov vypracovať jeden alebo niekoľko plánov odpadového
            hospodárstva – Kritériá na lokalizáciu zariadení na zneškodňovanie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/12, článok 5 ods. 2)
      3.        Životné prostredie – Odpady – Smernica 2006/12 – Povinnosť členských štátov vybudovať jednotnú a primeranú sieť zariadení
            na zneškodňovanie – Výber plánov odpadového hospodárstva na regionálnej báze
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/12, článok 7 ods. 1)
      4.        Členské štáty – Povinnosti – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie – Vyššia moc – Podmienky
      (Článok 258 ZFEÚ)
      5.        Životné prostredie – Odpady – Smernica 2006/12 – Povinnosť členských štátov zabezpečiť zhodnocovanie alebo zneškodňovanie
            odpadov
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/12, článok 4 ods. 1)
      1.        V súlade s článkom 5 ods. 1 smernice 2006/12 o odpadoch musia členské štáty prijať vhodné opatrenia na vybudovanie jednotnej
         a primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadov, ktorá na jednej strane musí umožniť Spoločenstvu ako celku, aby sa
         stalo sebestačným pri zneškodňovaní odpadov, a na druhej strane umožniť členským štátom, aby sa k tomuto cieľu jednotlivo
         približovali. Na tento účel musia členské štáty zohľadniť geografické podmienky alebo potreby zariadení špecializovaných pre
         určité druhy odpadov.

      Na účely vybudovania takejto jednotnej siete disponujú členské štáty voľnou úvahou, pokiaľ ide o výber územného základu, ktorý
         považujú za primeraný na to, aby dosiahli vnútroštátnu sebestačnosť z hľadiska kapacity zneškodňovania odpadov, a tým umožnili
         Spoločenstvu, aby sa stalo sebestačným pri zneškodňovaní odpadov.

      Niektoré typy odpadov môžu mať také osobitné znaky, ako napríklad nebezpečné odpady, že ich spracovanie sa môže užitočne zoskupovať
         na účely ich zneškodňovania v rámci jednej alebo niekoľkých štruktúr na vnútroštátnom stupni, či dokonca, ako výslovne upravujú
         článok 5 ods. 1 a článok 7 ods. 3 smernice 2006/12, v rámci spolupráce s ďalšími členskými štátmi.

      (pozri body 61 – 63)
      2.        Jedným z najdôležitejších opatrení, ktoré musia členské štáty prijať podľa smernice 2006/12 o odpadoch v rámci povinnosti
         vypracovať plány odpadového hospodárstva, ktoré môžu obsahovať vhodné opatrenia na podporu racionalizácie pri zbere, triedení
         a úprave odpadov, je najmä opatrenie spočívajúce v úsilí o spracovávanie odpadov v čo najbližšom vhodnom zariadení, upravené
         v článku 5 ods. 2 tejto smernice.

      Kritériá na lokalizáciu miest na zneškodňovanie odpadov sa musia vyberať z hľadiska cieľov sledovaných smernicou 2006/12,
         medzi ktoré patria najmä ochrana zdravia a životného prostredia, ako aj vybudovanie jednotnej a primeranej siete zariadení
         na zneškodňovanie, pričom uvedená sieť musí najmä umožniť zneškodňovanie odpadov v niektorom z najbližších vhodných zariadení.
         Takéto kritériá na lokalizáciu sa teda musia týkať najmä vzdialenosti takýchto miest vo vzťahu k obydliam, kde sa produkujú
         odpady, zákazu budovania zariadení v blízkosti citlivých zón a existencie primeraných infraštruktúr na prepravu odpadov, akou
         je pripojenie na dopravné siete.

      Pokiaľ ide o mestské odpady, ktoré nie sú nebezpečné a v zásade si nevyžadujú špecializované zariadenia, aké sú potrebné na
         spracovanie nebezpečných odpadov, musia teda členské štáty vynaložiť úsilie na to, aby disponovali sieťou, ktorá umožní reagovať
         na potreby zariadení na zneškodňovanie odpadov čo najbližšie k miestam produkcie, čím nie je dotknutá možnosť zorganizovať
         takúto sieť v rámci medziregionálnej či dokonca cezhraničnej spolupráce, ktorá zodpovedá zásade blízkosti.

      (pozri body 64 – 66)
      3.        Pokiaľ sa členský štát samostatne rozhodol v rámci svojho jedného alebo viacerých plánov odpadového hospodárstva v zmysle
         článku 7 ods. 1 smernice 2006/12 o odpadoch zorganizovať pokrytie svojho územia na regionálnom základe, je vhodné z toho vyvodiť,
         že každý región, ktorý má regionálny plán, bude v zásade musieť zabezpečiť spracovávanie a zneškodňovanie svojich odpadov
         čo najbližšie k miestu ich produkcie. Zo zásady nápravy škôd na životnom prostredí prioritne pri zdroji, zakotvenej pre akciu
         Spoločenstva v oblasti životného prostredia v článku 191 ZFEÚ, totiž vyplýva, že prináleží každému regiónu, obci alebo inej
         lokálnej entite, aby prijali primerané opatrenia na zabezpečenie prijímania, spracovávania a zneškodňovania svojich vlastných
         odpadov, a že tieto odpady sa teda musia zneškodňovať čo najbližšie k miestu ich produkcie s cieľom čo najviac obmedziť ich
         prepravu.

      Preto pokiaľ v takejto vnútroštátnej sieti definovanej členským štátom niektorý z regiónov nemá vo významnom rozsahu a počas
         významného obdobia k dispozícii dostatočné infraštruktúry na pokrytie svojich potrieb z hľadiska zneškodňovania odpadov, možno
         vyvodiť, že takéto závažné nedostatky na regionálnej úrovni sú spôsobilé ovplyvniť uvedenú vnútroštátnu sieť zariadení na
         zneškodňovanie odpadov, ktorá už nebude mať jednotnú a primeranú povahu, ktorú vyžaduje smernica 2006/12 a ktorá musí dotknutému
         členskému štátu umožniť, aby sa k cieľu sebestačnosti, ako je definovaný v článku 5 ods. 1 tejto smernice, jednotlivo približoval.

      (pozri body 67, 68)
      4.        Konanie upravené v článku 258 ZFEÚ spočíva v objektívnom určení nerešpektovania povinností, uložených členskému štátu Zmluvou
         alebo aktom sekundárneho práva, zo strany tohto členského štátu.

      Pokiaľ došlo k takémuto určeniu, nie je relevantné, že nesplnenie povinnosti vyplýva z vôle členského štátu, ktorému je pripísateľné,
         z jeho nedbanlivosti alebo z technických ťažkostí, na ktoré narazil.

      Pokiaľ ide o prejavené protesty miestneho obyvateľstva týkajúce sa umiestnenia určitých zariadení na zneškodňovanie odpadu,
         z ustálenej judikatúry vyplýva, že členský štát sa nemôže odvolávať na vnútroštátne situácie, akými sú ťažkosti pri uplatnení,
         ktoré vznikli v štádiu vykonania aktu Spoločenstva, vrátane ťažkostí spojených s odporom jednotlivcov na ospravedlnenie toho,
         že nerešpektoval povinnosti a lehoty vyplývajúce z právnych predpisov Spoločenstva. To isté platí, aj čo sa týka prítomnosti
         kriminálnych aktivít alebo osôb činných v sektore odpadového hospodárstva, ktoré údajne konajú na hranici zákonnosti.

      Pokiaľ ide o nedodržanie zmluvných záväzkov zo strany podnikov poverených realizáciou určitých infraštruktúr na zneškodňovanie
         odpadov, pojem vyššej moci síce nepredpokladá absolútnu nemožnosť, vyžaduje si však, aby neuskutočnenie predmetnej okolnosti
         bolo vyvolané mimoriadnymi a nepredvídateľnými udalosťami, nezávislými od toho, kto sa na ňu odvoláva, a ktorých dôsledkom
         sa nemohlo ani napriek všetkej vynaloženej starostlivosti zabrániť.

      (pozri body 81 – 85)
      5.        Článok 4 ods. 1 smernice 2006/12 o odpadoch nespresňuje konkrétny obsah opatrení, ktoré musia byť prijaté na zaistenie toho,
         aby sa odpad zneškodňoval bez ohrozenia ľudského zdravia a bez poškodzovania životného prostredia, zaväzuje však členské štáty,
         pokiaľ ide o cieľ, ktorý sa má dosiahnuť, pričom ponecháva členským štátom voľnú úvahu pri zhodnotení potreby takýchto opatrení.

      V zásade nie je teda možné priamo vyvodiť zo skutočného stavu, ktorý nie je v súlade s cieľmi stanovenými v uvedenom článku
         4 ods. 1, že dotknutý členský štát si nutne nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tohto ustanovenia, čiže prijatie opatrení
         nevyhnutných na zaistenie toho, aby sa odpad zneškodňoval bez ohrozovania ľudského zdravia a bez poškodzovania životného prostredia.
         Napriek tomu pretrvávanie takéhoto stavu, najmä ak dlhodobo značne poškodzuje životné prostredie bez toho, aby zasiahli príslušné
         orgány, môže znamenať, že členské štáty prekročili mieru voľnej úvahy, ktorá im bola zverená týmto ustanovením.

      (pozri body 96, 97)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 4. marca 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Životné prostredie – Smernica 2006/12/ES – Články 4 a 5 – Nakladanie s odpadmi – Plán odpadového hospodárstva – Primeraná a jednotná sieť zariadení na zneškodňovanie – Ohrozenie zdravia ľudí alebo životného prostredia – Vyššia moc – Narušenia verejného poriadku – Organizovaná kriminalita“
      Vo veci C‑297/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 3. júla 2008,
      Európska komisia, v zastúpení: D. Recchia, C. Zadra a J.‑B. Laignelot, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Talianskej republike, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Aiello, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: S. Ossowski, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci K. Bacon, barrister,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa), K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. decembra 2009,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že pre región
         Kampánia neprijala všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa odpady zhodnocovali a zneškodňovali bez ohrozenia
         zdravia ľudí a bez poškodzovania životného prostredia, a zvlášť tým, že nevybudovala primeranú a jednotnú sieť zariadení na
         zneškodňovanie odpadov, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 4 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/12/ES
         z 5. apríla 2006 o odpadoch (Ú. v. EÚ L 114, s. 9).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Smernica 2006/12 v záujme zrozumiteľnosti a prehľadnosti vykonala kodifikáciu smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch
         (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23).

      3        Odôvodnenia č. 2, 6, 8 až 10 smernice 2006/12 znejú takto:

      „(2)      Podstatným cieľom všetkých opatrení vzťahujúcich sa na odpadové hospodárstvo by mala byť ochrana zdravia ľudí a ochrana životného
         prostredia pred škodlivým účinkom spôsobovaným zberom, prepravou, úpravou, skladovaním a odstraňovaním odpadov.

      …
      (6)      Na dosiahnutie vysokého stupňa ochrany životného prostredia by členské štáty mali okrem vykonávania zodpovedajúcej činnosti
         na zaistenie zneškodňovania a zhodnocovania odpadov prijať opatrenia na obmedzenie vzniku odpadov najmä podporou čistých technológií
         a výrobkov, ktoré možno recyklovať a opätovne používať, a to s prihliadnutím na existujúce či potenciálne trhové možnosti
         zhodnoteného odpadu.

      …
      (8)      Pre Spoločenstvo ako celok je dôležité, aby sa stalo sebestačným pri zneškodňovaní odpadov, a pre jednotlivé členské štáty
         je žiaduce, aby dosiahli takúto sebestačnosť.

      (9)      Členské štáty by mali na dosiahnutie týchto cieľov vypracovať plány odpadového hospodárstva.
      (10)      Mal by byť obmedzený pohyb odpadov a členské štáty môžu s týmto cieľom prijať potrebné opatrenia vo svojich plánoch odpadového
         hospodárstva.“

      4        Článok 4 smernice 2006/12 stanovuje:

      „1.      Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zaistenie toho, aby sa odpady zhodnocovali alebo zneškodňovali bez ohrozenia
         zdravia ľudí a bez použitia postupov alebo metód, ktoré by mohli poškodiť životné prostredie, a najmä:

      a)      bez ohrozovania vody, ovzdušia, pôdy, rastlín alebo živočíchov;
      b)      bez obťažovania okolia hlukom alebo zápachom;
      c)      bez nepriaznivého ovplyvňovania krajiny alebo miest osobitného záujmu.
      2.      Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zákaz svojvoľného opúšťania, nepovoleného ukladania a nekontrolovaného zneškodňovania
         odpadov.“

      5        Článok 5 tejto smernice stanovuje:

      „1.      Členské štáty prijmú tam, kde je to nevyhnutné alebo účelné, v spolupráci s ďalšími členskými štátmi vhodné opatrenia na vybudovanie
         jednotnej a primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadov s využitím najlepšej dostupnej technológie, ktorá nevyžaduje
         nadmerné náklady. Táto sieť musí Spoločenstvu ako celku umožniť, aby sa stalo sebestačným pri zneškodňovaní odpadov, a členským
         štátom, aby sa k tomuto cieľu jednotlivo približovali, s rešpektovaním geografických podmienok alebo potreby zariadení špecializovaných
         pre určité druhy odpadov.

      2      Sieť uvedená v odseku 1 umožní, aby sa odpady zneškodňovali v niektorom z najbližších vhodných zariadení, s použitím čo najvhodnejších
         metód a technológií na zaistenie vysokého stupňa ochrany životného prostredia a verejného zdravia.“

      6        Článok 7 smernice 2006/12 stanovuje:

      „1.      Na dosiahnutie cieľov uvedených v článkoch 3, 4 a 5 vypracuje príslušný orgán alebo orgány uvedené v článku 6 čo najskôr jeden
         alebo niekoľko plánov odpadového hospodárstva. Tieto plány sa vzťahujú najmä na:

      a)      druh, množstvo a pôvod odpadov, ktoré sa majú zhodnocovať alebo zneškodňovať;
      b)      všeobecné technické požiadavky;
      c)      všetky osobitné opatrenia týkajúce sa určitých odpadov;
      d)      vhodné miesta alebo zariadenia na zneškodňovanie odpadov.
      2.      Plány podľa odseku 1 môžu napríklad zahŕňať:
      …
      c)      vhodné opatrenia na podporu racionalizácie pri zbere, triedení a úprave odpadov.
      3.      Tam, kde je to vhodné, členské štáty pri zostavovaní týchto plánov spolupracujú s ďalšími zainteresovanými členskými štátmi
         a s Komisiou. O tejto spolupráci informujú Komisiu.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      7        Články 4 a 5 smernice 2006/12 boli do talianskeho právneho poriadku prebraté legislatívnym dekrétom č. 152 z 3. apríla 2006
         (riadna príloha GURI č. 96 zo 14. apríla 2006).

      8        Článok 178 ods. 2 tohto dekrétu stanovuje:

      „Odpady je vhodné zhodnocovať alebo zneškodňovať bez ohrozenia zdravia ľudí a bez použitia postupov alebo metód, ktoré by
         mohli poškodiť životné prostredie, najmä:

      a)      bez ohrozovania vody, ovzdušia, pôdy, rastlín alebo živočíchov;
      b)      bez obťažovania okolia hlukom alebo zápachom;
      c)      bez nepriaznivého ovplyvňovania krajiny alebo miest osobitného záujmu chránených platnými právnymi predpismi.“
      9        Článok 182 ods. 3 uvedeného dekrétu stanovuje:

      „Zneškodňovanie odpadov sa vykonáva vďaka jednotnej a primeranej sieti zariadení na zneškodňovanie odpadov s využitím najlepšej
         dostupnej technológie a s prihliadnutím na pomer medzi celkovými nákladmi a ziskami s cieľom

      a)      dosiahnuť sebestačnosť pri zneškodňovaní mestského odpadu, ktorý nie je nebezpečný, v optimálnych územných rámcoch;
      b)      umožniť, aby sa odpady zneškodňovali v niektorom zo zariadení vhodných na tento účel nachádzajúcim sa čo najbližšie k miestam
         produkcie a zberu odpadov, aby sa tak obmedzil pohyb odpadov, s rešpektovaním geografických podmienok alebo potreby zariadení
         špecializovaných pre určité druhy odpadov;

      c)      používať čo najvhodnejšie metódy a technológie na zaistenie vysokého stupňa ochrany životného prostredia a verejného zdravia.“
      10      Regionálny zákon regiónu Kampánia č. 10/93 z 10. februára 1993 o normách a postupoch na zneškodňovanie odpadov v Kampánii
         („Norme e procedure per lo smaltimento dei rifitui in Campania“) definoval 18 rovnorodých územných zón, v ktorých sa prostredníctvom
         vytvorenia „povinných účastí“ zo strany uvedených zón mala vykonávať správa zneškodňovania mestských odpadov vyprodukovaných
         v príslušných oblastiach.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      11      Táto žaloba sa týka regiónu Kampánia zahŕňajúceho 551 obcí vrátane mesta Neapol. Tento región sa potýka s problémami správy
         a zneškodňovania mestských odpadov.

      12      Podľa údajov Talianskej republiky obsiahnutých v jej vyjadrení k žalobe je v uvedenom regióne od roku 1994 vyhlásený núdzový
         stav a s cieľom rýchle vykonať opatrenia potrebné na prekonanie javu všeobecne nazývaného „odpadová kríza“ bol vymenovaný
         poverený komisár spájajúci funkcie a právomoci bežne pripadajúce iným verejným orgánom.

      13      Plán mestského odpadového hospodárstva bol schválený v roku 1997. Tento plán predpokladal systém priemyselných zariadení na
         termické zhodnocovanie odpadov zásobovaný vďaka systému separovaného zberu organizovaného na úrovni regiónu Kampánia.

      14      Ministerským nariadením č. 2774 z 31. marca 1998 bolo rozhodnuté o zorganizovaní zadávacieho konania s cieľom zveriť – na
         obdobie desiatich rokov – spracovanie odpadov súkromným subjektom schopným vybudovať zariadenia na výrobu palív z odpadov
         (ďalej len „PZO“), ako aj spaľovne a továrne na termickú valorizáciu.

      15      Predmetné zákazky boli zadané v priebehu roku 2000 spoločnostiam Fibe SpA a Fibe Campania SpA patriacim do skupiny Impregilo.
         Tieto spoločnosti boli poverené vybudovaním a správou siedmich zariadení na výrobu PZO a dvoch tovární na termickú valorizáciu
         nachádzajúcich sa v Acerre a v Santa Marii La Fossa. Obce regiónu Kampánia boli povinné zveriť správu svojich odpadov uvedeným
         spoločnostiam.

      16      Uskutočňovanie plánu sa však stretlo s ťažkosťami na jednej strane z dôvodu protestov určitých častí obyvateľstva, pokiaľ
         ide o vybrané lokality, a na druhej strane z dôvodu malého množstva odpadov zozbieraných a odovzdaných regionálnym službám.
         Okrem toho sa oneskorila výstavba tovární a v ich koncepcii boli zistené nedostatky, v dôsledku čoho sa odpady vzhľadom na
         to, že ich nebolo možné spracovávať v predmetných infraštruktúrach, nahromadili v dostupných skládkach a zberných miestach
         až do ich úplného naplnenia.

      17      Prokuratúra mesta Neapol začala aj vyšetrovanie smerujúce k preukázaniu trestných činov podvodu v zadávacích konaniach. Na
         továrne na výrobu PZO regiónu Kampánia tak bola uvalená súdna správa, v dôsledku čoho nebolo možné prispôsobiť predmetné vybavenia.
         Napokon boli zmluvy medzi orgánmi verejnej správy a Fibe SpA a Fibe Campania SpA vypovedané, no nové zadávanie týchto zákaziek
         týkajúcich sa zneškodňovania odpadu v tomto regióne prostredníctvom zadávacieho konania opakovane zlyhalo najmä z dôvodu nedostatočného
         počtu prípustných ponúk.

       Konanie pred podaním žaloby
      18      Situácia v regióne Kampánia bola predmetom diskusií medzi oddeleniami Komisie a talianskymi orgánmi. Poverený komisár zaoberajúci
         sa situáciou odpadovej krízy tak nótou zo 16. mája 2007 vysvetlil Komisii dôvody, ktoré viedli k prijatiu zákonného dekrétu
         č. 61 z 11. mája 2007 upravujúceho „mimoriadne opatrenia na prekonanie krízovej situácie v odvetví zneškodňovania odpadov
         v regióne Kampánia“ zahŕňajúce najmä výstavbu štyroch nových skládok v obciach Serre, Savignano Irpino, Tezigno a Sant’Arcangelo
         Trimonte.

      19      Podľa tejto nóty boli predpokladané výnimočné opatrenia odôvodnené „s cieľom odstrániť riziko epidémií alebo iných situácií
         sanitárnej krízy a s cieľom chrániť zdravie obyvateľstva“. Tento dokument uznával, že „krízový stav sa v poslednom období
         zvýraznil absenciou skládok vhodných na konečné zneškodňovanie odpadov“ a posúdil tento stav ako „stav sociálneho poplachu,
         nebezpečenstva pre základné práva obyvateľov Kampánie a extrémneho znepokojenia aj z environmentálneho uhla pohľadu“, pretože
         „nezákonné skládky vytvorené bez kontroly príslušných verejných organizácií, spontánne alebo úmyselné požiare opustených odpadov
         ohrozujú environmentálnu integritu, a to emisiami znečisťujúcich zložiek do atmosféry (najmä oxidov) a do pôdy, čo spôsobuje
         nebezpečenstvo nenapraviteľných škôd na vrstvách spodnej vody“.

      20      Keďže Komisia usúdila, že opatrenia prijaté Talianskou republikou nie sú dostatočné na zaistenie vysokého stupňa ochrany životného
         prostredia a verejného zdravia, najmä na vybudovanie primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadov, a že v dôsledku
         toho si tento členský štát nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 4 a 5 smernice 2006/12, 29. júna 2007 zaslala
         uvedenému členskému štátu výzvu, aby v lehote jedného mesiaca od jej prijatia predložil svoje pripomienky.

      21      V júli 2007, v nadväznosti na pozvanie Talianskej republiky, navštívila delegácia Komisie Neapol s cieľom stretnúť sa s orgánmi
         a oboznámiť sa priamo na mieste so skutočnou situáciou.

      22      Listom z 3. augusta 2007 Talianska republika odpovedala na výzvu, pričom pripojila nótu generálneho riaditeľa ministerstva
         životného prostredia a ochrany územia – riaditeľstvo pre kvalitu života s dátumom 2. augusta 2007. Komisia vzhľadom na prijaté
         informácie považovala za vhodné rozšíriť výhrady o porušenie článkov 3 a 7 smernice 2006/12 a následne 23. októbra 2007 zaslala
         tomuto členskému štátu doplňujúcu výzvu, aby predložil svoje pripomienky v lehote dvoch mesiacov od jej prijatia.

      23      Dňa 20. novembra 2007 sa konalo v Bruseli nové stretnutie, počas ktorého Talianska republika predložila nový projekt plánu
         odpadového hospodárstva pre región Kampánia a informovala o vývoji situácie, najmä pokiaľ ide o napredovanie vo výstavbe určitých
         infraštruktúr, ako napríklad skládok. Tento plán bol prijatý 28. decembra 2007.

      24      Listom z 24. decembra 2007 Talianska republika odpovedala na doplňujúcu výzvu a k svojej odpovedi pripojila nótu ministerstva
         životného prostredia a ochrany územia z 21. decembra 2007.

      25      Dňa 28. januára 2008 sa v Ríme konalo „analytické stretnutie“ medzi Talianskou republikou a Komisiou, počas ktorého tento
         členský štát v súvislosti s otázkou správy odpadov v Kampánii prezentoval obsah nového ambiciózneho plánu vyriešiť krízovú
         situáciu do konca novembra 2008.

      26      Komisia vzhľadom na informácie poskytnuté Talianskou republikou v týchto rôznych písomnostiach, ako aj na informácie pochádzajúce
         z iných zdrojov, akými sú médiá, asociácie, organizácie a jednotlivci, 1. februára 2008 zaslala tomuto členskému štátu odôvodnené
         stanovisko, v ktorom ho vzhľadom na naliehavosť situácie vyzvala na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote jedného
         mesiaca. Tento členský štát odpovedal na uvedené stanovisko listom doručeným Komisii 4. marca 2008, ku ktorému boli pripojené
         tri nóty pochádzajúce od regionálnych zodpovedných osôb.

      27      Komisia vzhľadom na takto zozbierané informácie podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

      28      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 2. decembra 2008 bolo Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska povolené vstúpiť
         do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Talianskej republiky.

       O žalobe
      29      Komisia na podporu svojej žaloby vytýka Talianskej republike porušenie článkov 4 a 5 smernice 2006/12 tým, že na jednej strane
         nevybudovala jednotnú a primeranú sieť zariadení na zneškodňovanie odpadov spôsobilú zabezpečiť sebestačnosť pri zneškodňovaní
         odpadov na základe kritéria geografickej blízkosti a že na druhej strane táto situácia ohrozila zdravie ľudí a životné prostredie.

      30      Komisia usudzuje, že Talianska republika uznáva vytýkané nesplnenie povinnosti. Za dôkaz toho považuje najmä obsah odpovedí
         poskytnutých týmto štátom v konaní pred podaním žaloby. Talianska vláda vo svojej odpovedi na pôvodnú výzvu prezentovala regionálny
         plán odpadového hospodárstva schválený v roku 1997, pričom uznala, že „integrovaný systém odpadového hospodárstva bol síce
         v regionálnom pláne správne definovaný, ale v súčasnosti stále nie je konkrétnou realitou“, a to najmä z dôvodu nahromadených
         omeškaní vo výstavbe dvoch spaľovní plánovaných v Acerre a v Santa Marii La Fossa, ako aj uzatvorenia skládok. Talianske orgány
         tak podľa Komisie uznali „paralýzu systému“ a nezákonné alebo nekontrolované opúšťanie odpadov, ktoré kvalifikovali ako „jav
         rozšírený v Kampánii a riadený sektormi organizovanej kriminality, v súvislosti s ktorým súdne orgány začali rôzne šetrenia“.

      31      Talianska republika vo svojej odpovedi na odôvodnené stanovisko údajne potvrdila, že situácia nie je vyriešená a podľa Komisie
         z odpovedí poskytnutých týmto členským štátom a najmä z lehôt potrebných na vybudovanie infraštruktúr naplánovaných v poslednom
         pláne odpadového hospodárstva, ako aj z vnútroštátnej tlače vyplýva, že v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku
         bol uvedený členský štát ešte ďaleko od vytvorenia jednotnej a primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadov vychádzajúcej
         z kritéria blízkosti.

      32      Okrem toho podľa Komisie určité informácie prijaté po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku potvrdzujú pretrvávanie
         nesplnenia povinnosti. V oznámeniach z 21. a 28. apríla 2008 doručených Predsedníctvu Rady Európskej únie Talianska republika
         údajne uznala, že skládky plánované v lokalitách Savignano Irpino a Sant’Arcangelo Trimonte začnú fungovať prinajlepšom v júli
         2008, a že teda až do tohto dátumu pre celý región Kampánia funguje len skládka Macchia Soprana nachádzajúca sa v obci Serre.

      33      Komisia sa opiera aj o nótu doručenú 4. júna 2008, ktorou jej Talianska republika doručila zákonný dekrét č. 90 z 23. mája
         2008 (riadna príloha GURI č. 120 z 23. mája 2008, ďalej len „zákonný dekrét č. 90“). Samotný text uvedeného zákonného dekrétu
         podľa Komisie predstavuje priznanie zlyhávania systému zneškodňovania odpadov v regióne Kampánia. Komisia tiež zdôrazňuje,
         že „núdzový stav“ týkajúci sa odpadovej krízy nebol v čase podania žaloby, na základe ktorej sa začalo toto konanie, odvolaný
         a mal trvať do 31. decembra 2009.

      34      Treba však konštatovať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, sa Talianska republika obhajuje proti nesplneniu povinností,
         ktoré jej vyplývajú z článkov 4 a 5 smernice 2006/12. Preto treba skúmať dôvodnosť výhrad uvedených Komisiou na podporu jej
         žaloby.

       O porušení článku 5 smernice 2006/12
       Argumentácia účastníkov konania
      35      Komisia tvrdí, že na to, aby bolo možné usúdiť, že členský štát zaviedol takú jednotnú a primeranú sieť, akú vyžaduje článok
         5 smernice 2006/12, treba, aby mal tento štát súhrn technických štruktúr, ktoré majú na jednej strane umožniť, aby sa odpady,
         ktoré nie je možné zhodnotiť a/alebo opätovne použiť, zneškodňovali bez ohrozovania životného prostredia a verejného zdravia,
         a na druhej strane umožniť, aby na účely dodržiavania zásad blízkosti a sebestačnosti absorbčné kapacity zariadení určených
         na zneškodňovanie odpadov, akými sú spaľovne a skládky, zodpovedali množstvám odpadov, ktoré sa budú musieť zneškodňovať v dotknutom
         regióne.

      36      Z tohto hľadiska systém zavedený v regióne Kampánia bezpochyby vykazuje nedostatky. Triedený odpad pokrýva len 10,6 % produkovaných
         odpadov, kým priemer Spoločenstva je 33 % a celoštátny priemer sa pohybuje medzi 19,4 % v centrálnych regiónoch Talianska
         a 38,1 % v severných regiónoch tohto členského štátu.

      37      Ďalej, hoci by sa skládky mali používať čo najmenej, pretože pre životné prostredie predstavujú najhoršiu možnosť, väčšina
         odpadov regiónu Kampánia sa ukladá na skládky alebo nezákonne opúšťa. Navyše zariadenia na výrobu PZO, ktoré by mali odpady
         zneškodňovať, sú nedostatočné a v skutočnosti sa obmedzujú na ich spracovanie, pričom tieto odpady sa následne posielajú do
         inej štruktúry na konečné zneškodnenie.

      38      Spaľovne plánované v obciach Acerra a Santa Maria La Fossa stále nezačali fungovať a celý región má k dispozícii len jedinú
         činnú zákonnú skládku nachádzajúcu sa v Serre, ktorej zberné kapacity sú značne nižšie ako skutočné potreby. Napokon množstvo
         ton odpadov bolo vyvezených do Nemecka a do iných regiónov Talianska s cieľom zneškodniť ich a so Spolkovou republikou Nemecko
         bola podpísaná zmluva upravujúca dodatočné zásielky.

      39      Podľa Komisie odpady pokrývajúce verejné komunikácie dosahovali 2. marca 2008 55 000 ton, pričom v mestských zberných miestach
         čakalo na spracovanie ďalších 110 000 až 120 000 ton odpadov. Súdny dvor pritom v rozsudku z 26. apríla 2005, Komisia/Írsko
         (C‑494/01, Zb. s. I‑3331) rozhodol, že systém skládok blízko stavu úplného naplnenia a prítomnosť nelegálnych smetísk naprieč
         krajinou predstavuje porušenie článku 5 smernice 2006/12.

      40      Talianska republika navrhuje zamietnutie žaloby. Podľa nej výhrada vychádzajúca z porušenia článku 5 smernice 2006/12 nedostatočne
         analyzuje historické príčiny vážnej situácie, v ktorej sa zmieta región Kampánia. Tento členský štát údajne vynaložil všetku
         možnú námahu na to, aby zastavil túto krízu, či už ide o použitie značných administratívnych a vojenských prostriedkov alebo
         o vynaloženie významných finančných investícií (400 miliónov eur od roku 2003 do roku 2008).

      41      Pokiaľ ide o zber odpadov, Talianska republika síce uznáva, že údaje predložené Komisiou sú v regionálnom priemere správne,
         zdôrazňuje však, že boli iniciované mimoriadne zbery a že vo všeobecnosti možno pozorovať zvýšenie úrovne separovaného zberu
         v regióne Kampánia, ktorý by sa mal posilniť začatím uplatňovania nariadenia predsedu Rady č. 3639/08. Od 14. januára do 1. marca
         2008 tak bolo najmä v uliciach zozbieraných 348 000 ton odpadov, ktoré boli bezpečne uložené. V súčasnosti je celková kapacita
         zneškodňovania odpadov vyššia ako ich denná produkcia v regióne. Prvé opatrenia na uskutočňovanie separovaného zberu vykonalo
         530 obcí, 73 obcí (približne 370 000 obyvateľova) dosiahlo 50 až 90 %, kým 134 obcí (približne milión obyvateľov) je blízko
         25 až 50 %.

      42      Ďalej v júni 2008 bola otvorená skládka v Savignano Irpino a následne skládka v San Arcangelo Trimonte. Pokiaľ ide o spaľovne,
         nový plán upravený v zákonnom dekréte č. 90 predpokladá výstavbu dvoch ďalších spaľovní v Neapole a Salerne, ktoré doplnia
         spaľovne v Acerre a Santa Marii La Fossa. Prebieha aj realizácia ďalších infraštruktúr, akými sú skládky v Chiaiane, Terzignu,
         Sant Tammare a aj termovalorizátory v Acerre a Salerne.

      43      Pokiaľ ide o sedem tovární na výrobu PZO, na ktoré Komisia poukazuje, že ešte nie sú funkčné, Talianska republika tvrdí, že
         funkčné nedostatky zistené v týchto továrňach vyplývajú z nedodržania zmluvných záväzkov či až z priestupkov či trestných
         činov, ktoré sú nezávislé od jej vôle.

      44      Pokiaľ ide o skládky, Talianska republika uznáva, že k dátumu stanovenému v odôvodnenom stanovisku bola funkčná len skládka
         Macchia Soprana v Serre, zdôrazňuje však, že otvoreniu ďalších skládok bránili protestné akcie obyvateľstva, ktoré si dokonca
         vyžiadali zásah ozbrojených síl.

      45      Všetky tieto okolnosti podľa nej môžu predstavovať prípad vyššej moci v zmysle judikatúry.

      46      Talianska republika preto usudzuje, že porušenie článku 5 smernice 2006/12 nemôže byť pripísané jej nečinnosti a ďalej zdôrazňuje,
         že nezákonné vysýpanie odpadov na území regiónu Kampánia bolo predmetom neustálej bonifikačnej činnosti a nikdy nepredstavovalo
         alternatívu navrhnutú, podnietenú alebo podporovanú vnútroštátnymi orgánmi, ktoré robili všetko, čo bolo v ich silách, aby
         zabezpečili odvoz týchto odpadov vrátane využitia verejných síl.

      47      Pokiaľ ide o možnosť uznať prípad vyššej moci, Komisia vo svojej replike pripomína, že tento pojem si vyžaduje, aby predmetná
         okolnosť alebo jej neuskutočnenie „bolo vyvolané mimoriadnymi a nepredvídateľnými udalosťami, nezávislými od toho, kto sa
         na ňu odvoláva, a ktorých dôsledkom sa nemohlo ani napriek všetkej vynaloženej starostlivosti zabrániť (rozsudok z 8. marca
         1988, McNicholl a i., 296/86, Zb. s. 1491, bod 11 a citovaná judikatúra).

      48      Okrem toho v prípade, keď mohla nejaká okolnosť predstavovať prípad vyššej moci, mohli jej účinky trvať len počas určitého
         obdobia, a to v čase, ktorý správny orgán preukazujúci bežnú starostlivosť vecne potreboval na ukončenie krízovej situácie
         nezávislej od jeho vôle (rozsudok z 11. júla 1985, Komisia/Taliansko, 101/84, Zb. s. 2629, bod 16).

      49      Komisia však pripomína, že neprispôsobenie systému zneškodňovania odpadov v regióne Kampánia siaha do roku 1994. Pokiaľ ide
         o protesty a narušenia verejného poriadku spôsobené miestnym obyvateľstvom, tieto javy boli predvídateľné a vôbec nemajú výnimočnú
         povahu, keďže krízová situácia a protesty, ktoré spôsobila, vyplývajú práve z pretrvávajúceho nesplnenia povinností upravených
         smernicou 2006/12 zo strany vnútroštátnych orgánov.

      50      Pokiaľ ide o prítomnosť kriminálnych združení, Komisia pripomína, že táto okolnosť, ak by sa aj preukázala, nemôže odôvodniť
         skutočnosť, že si členský štát nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 2006/12 (pozri rozsudok z 18. decembra
         2007, Komisia/Taliansko, C‑263/05, Zb. s. I‑11745, bod 51).

      51      Napokon pokiaľ ide o okolnosť, že podniky, ktorým boli zadané zákazky, nedodržali svoje zmluvné záväzky sprevádzkovať zariadenia
         na spracovanie odpadov, Komisia usudzuje, že nemôže ísť o mimoriadnu a nepredvídateľnú okolnosť najmä preto, že na rozdiel
         od toho, čo tvrdí Talianska republika, mohli orgány upraviť osobitné zmluvné doložky na ochranu pred týmito okolnosťami.

      52      Pokiaľ ide o trestné stíhania vedené prokuratúrou proti určitým zodpovedným osobám týchto podnikov a ťažkosť orgánov nájsť
         iného uchádzača, ktorý by prevzal predmetné činnosti, Komisia zdôrazňuje, že v súlade s ustálenou judikatúrou sa členský štát
         nemôže odvolávať na ustanovenia, prax alebo stav svojho vnútroštátneho poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie povinností a nedodržanie
         lehôt, ktoré vyplývajú zo smernice (pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 51).

      53      Spojené kráľovstvo obmedzuje svoje pripomienky na výklad článku 5 smernice 2006/12. Podľa tohto členského štátu na rozdiel
         od toho, čo navrhuje Komisia podaním žaloby, na základe ktorej sa začalo toto konanie, sa povinnosti vyplývajúce členským
         štátom z tohto ustanovenia uplatňujú na vnútroštátnej a nie na regionálnej úrovni. Zásady sebestačnosti a blízkosti, podľa
         ktorých jednotná a primeraná sieť zariadení na zneškodňovanie „musí Spoločenstvu ako celku umožniť, aby sa stalo sebestačným
         pri zneškodňovaní odpadov, a členským štátom, aby sa k tomuto cieľu jednotlivo približovali“, a to „v niektorom z najbližších
         vhodných zariadení“, tak treba chápať na územnom základe Spoločenstva alebo vnútroštátnom územnom základe, ale nie na regionálnom
         územnom základe.

      54      Preto tento členský štát nezdieľa hľadisko Komisie, podľa ktorého dochádza k porušeniu článku 5 smernice 2006/12, ak v rámci
         daného regiónu členského štátu nie sú zariadenia na zneškodňovanie odpadov dostatočné na pokrytie potrieb zneškodňovania odpadov
         z tohto regiónu. Podobne ako v Spojenom kráľovstve, ktoré si vytvorilo takúto organizáciu, pokiaľ ide o nebezpečné odpady,
         si tak členské štáty môžu zvoliť prevoz určitých typov odpadov z jedného regiónu, aby sa spracovávali a zneškodňovali v zariadeniach
         nachádzajúcich sa v iných regiónoch, pokiaľ sa vnútroštátny dopyt ako celok zabezpečuje vnútroštátnou sieťou zariadení na
         zneškodňovanie odpadov.

      55      Judikatúra Súdneho dvora údajne tiež potvrdzuje tento vnútroštátny prístup k zásade sebestačnosti a okrem toho takýto výklad
         podporuje aj znenie článku 16 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/98/ES z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení
         určitých smerníc (Ú. v. EÚ L 312, s. 3), pretože tento článok novej smernice o odpadoch stanovuje, že „zásady blízkosti a sebestačnosti
         neznamenajú, že každý členský štát má mať na svojom území úplnú škálu zariadení na konečné zhodnocovanie“.

      56      Talianska republika zdieľa stanovisko Spojeného kráľovstva a uvádza, že vplyv regiónu Kampánia na jej vnútroštátnu produkciu
         odpadov je obmedzený.

      57      Komisia usudzuje, že výkladové otázky nastolené Spojeným kráľovstvom nie sú v rámci tohto konania relevantné, a pripúšťa pritom,
         že členské štáty majú voľnosť pri určení primeranej administratívnej úrovne pre správu odpadov. Na účely dodržania článku
         5 smernice 2006/12 tak členský štát môže mať len jedno vnútroštátne zariadenie, pokiaľ toto zariadenie pokrýva spracovanie
         produkovaných odpadov, alebo len niekoľko špecializovaných zariadení, napríklad zariadení na spracovanie nebezpečných odpadov,
         aké sa nachádzajú v Spojenom kráľovstve.

      58      Komisia však zdôrazňuje, že na určenie toho, ako vykladať a uplatňovať zásady sebestačnosti a blízkosti, treba zohľadniť aj
         povahu odpadov a množstvo produkovaných odpadov. Domový odpad je produkovaný lokálne a denne, čo si v zásade vyžaduje zber
         a spracovanie, ktoré sa uskutočňujú takmer okamžite a v blízkosti.

      59      Talianska republika si podľa Komisie zvolila správu na úrovni optimálnych územných zón („ambito territoriale ottimale“) ako
         geografického parametra sebestačnosti a blízkosti. Z tohto hľadiska Komisia zdôrazňuje, že tomuto členskému štátu nevytýka
         zvolenú administratívnu úroveň pre zavedenie integrovaného systému odpadového hospodárstva a zneškodňovania odpadov. Naproti
         tomu mu vytýka nezavedenie takéhoto systému v regióne Kampánia, kde konkrétne sa odpady nezneškodňujú v zariadeniach nachádzajúcich
         sa v blízkosti ich produkcie alebo kde zásielky odpadov do iných regiónov alebo iných členských štátov predstavovali len príležitostné
         ad hoc riešenia sanitárnej a environmentálnej krízy, a preto netvoria súčasť integrovaného systému zariadení na zneškodňovanie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      60      Ako vyplýva z tvrdení Komisie počas konania pred konaním žaloby, ako aj z vyjadrení predložených v rámci konania na Súdnom
         dvore, treba konštatovať, že Komisia svojou žalobou sleduje vo všeobecnosti otázku zneškodňovania odpadov v regióne Kampánia
         a konkrétnejšie, ako vyplýva z jej odpovede na vyjadrenie vedľajšieho účastníka predložené Spojeným kráľovstvom, zneškodňovania
         mestských odpadov. Preto bez ohľadu na odpoveď poskytnutú touto inštitúciou na otázku položenú na pojednávaní nenavrhuje,
         aby Súdny dvor určil nesplnenie povinnosti Talianskej republiky, pokiaľ ide o osobitnú kategóriu nebezpečných odpadov, na
         ktoré sa čiastočne vzťahuje smernica Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20; Mim.
         vyd. 15/002, s. 78).

      61      V súlade s článkom 5 ods. 1 smernice 2006/12 musia členské štáty prijať vhodné opatrenia na vybudovanie jednotnej a primeranej
         siete zariadení na zneškodňovanie odpadov, ktorá na jednej strane musí umožniť Spoločenstvu ako celku, aby sa stalo sebestačným
         pri zneškodňovaní odpadov, a na druhej strane umožniť členským štátom, aby sa k tomuto cieľu jednotlivo približovali. Na tento
         účel musia členské štáty zohľadniť geografické podmienky alebo potreby zariadení špecializovaných pre určité druhy odpadov.

      62      Na účely vybudovania takejto jednotnej siete disponujú členské štáty voľnou úvahou, pokiaľ ide o výber územného základu, ktorý
         považujú za primeraný na to, aby dosiahli vnútroštátnu sebestačnosť z hľadiska kapacity zneškodňovania odpadov, a tým umožnili
         Spoločenstvu, aby sa stalo sebestačným pri zneškodňovaní odpadov.

      63      Ako správne uviedlo Spojené kráľovstvo, určité typy odpadov môžu mať také osobitné znaky, ako napríklad nebezpečné odpady,
         že ich spracovanie sa môže užitočne zoskupovať na účely ich zneškodňovania v rámci jednej alebo niekoľkých štruktúr na vnútroštátnom
         stupni, či dokonca, ako výslovne upravujú článok 5 ods. 1 a článok 7 ods. 3 smernice 2006/12, v rámci spolupráce s ďalšími
         členskými štátmi.

      64      Súdny dvor však už mal príležitosť zdôrazniť, že jedným z najdôležitejších opatrení, ktoré musia členské štáty prijať podľa
         smernice 2006/12 v rámci povinnosti vypracovať plány odpadového hospodárstva, ktoré môžu obsahovať vhodné opatrenia na podporu
         racionalizácie pri zbere, triedení a úprave odpadov, je najmä opatrenie spočívajúce v úsilí o spracovávanie odpadov v čo najbližšom
         vhodnom zariadení, upravené v článku 5 ods. 2 tejto smernice (pozri rozsudok z 9. júna 2009, Komisia/Nemecko, C‑480/06, Zb.
         s. I‑4747, bod 37).

      65      Súdny dvor tak rozhodol, že kritériá na lokalizáciu miest na zneškodňovanie odpadov sa musia vyberať z hľadiska cieľov sledovaných
         smernicou 2006/12, medzi ktoré patria najmä ochrana zdravia a životného prostredia, ako aj vybudovanie jednotnej a primeranej
         siete zariadení na zneškodňovanie, pričom uvedená sieť musí najmä umožniť zneškodňovanie odpadov v niektorom z najbližších
         vhodných zariadení. Takéto kritériá na lokalizáciu sa teda musia týkať najmä vzdialenosti takýchto miest vo vzťahu k obydliam,
         kde sa produkujú odpady, zákazu budovania zariadení v blízkosti citlivých zón a existencie primeraných infraštruktúr na prepravu
         odpadov, akou je pripojenie na dopravné siete (pozri rozsudok z 1. apríla 2004, Commune de Braine-le-Château a i., C‑53/02
         a C‑217/02, Zb. s. I‑3251, bod 34).

      66      Pokiaľ ide o mestské odpady, ktoré nie sú nebezpečné a v zásade si nevyžadujú špecializované zariadenia, aké sú potrebné na
         spracovanie nebezpečných odpadov, musia teda členské štáty vynaložiť úsilie na to, aby disponovali sieťou, ktorá umožní reagovať
         na potreby zariadení na zneškodňovanie odpadov čo najbližšie k miestam produkcie, čím nie je dotknutá možnosť zorganizovať
         takúto sieť v rámci medziregionálnej či dokonca cezhraničnej spolupráce, ktorá zodpovedá zásade blízkosti.

      67      Z toho vyplýva, že ako zdôraznila Komisia, pokiaľ sa členský štát samostatne rozhodol v rámci svojho jedného alebo viacerých
         „plánov odpadového hospodárstva“ v zmysle článku 7 ods. 1 smernice 2006/12 zorganizovať pokrytie svojho územia na regionálnom
         základe, je vhodné z toho vyvodiť, že každý región, ktorý má regionálny plán, bude v zásade musieť zabezpečiť spracovávanie
         a zneškodňovanie svojich odpadov čo najbližšie k miestu ich produkcie. Zo zásady nápravy škôd na životnom prostredí prioritne
         pri zdroji, zakotvenej pre akciu Spoločenstva v oblasti životného prostredia v článku 191 ZFEÚ, totiž vyplýva, že prináleží
         každému regiónu, obci alebo inej lokálnej entite, aby prijali primerané opatrenia na zabezpečenie prijímania, spracovávania
         a zneškodňovania svojich vlastných odpadov a že tieto odpady sa teda musia zneškodňovať čo najbližšie k miestu ich produkcie
         s cieľom čo najviac obmedziť ich prepravu (pozri rozsudok zo 17. marca 1993, Komisia/Rada, C‑155/91, Zb. s. I‑939, bod 13
         a citovanú judikatúru).

      68      Preto pokiaľ v takejto vnútroštátnej sieti definovanej členským štátom niektorý z regiónov nemá vo významnom rozsahu a počas
         významného obdobia k dispozícii dostatočné infraštruktúry na pokrytie svojich potrieb z hľadiska zneškodňovania odpadov, možno
         vyvodiť, že takéto závažné nedostatky na regionálnej úrovni sú spôsobilé ovplyvniť uvedenú vnútroštátnu sieť zariadení na
         zneškodňovanie odpadov, ktorá už nebude mať jednotnú a primeranú povahu, ktorú vyžaduje smernica 2006/12 a ktorá musí dotknutému
         členskému štátu umožniť, aby sa k tomuto cieľu jednotlivo približoval.

      69      V tejto veci je vhodné uviesť, ako zdôraznila Komisia, že Talianska republika si sama zvolila správu odpadov na úrovni regiónu
         Kampánia ako „optimálneho územného celku“. Ako totiž vyplýva z regionálneho zákona z roku 1993 a z regionálneho plánu odpadového
         hospodárstva z roku 1997, zmeneného plánom z roku 2007, s cieľom dosiahnuť regionálnu sebestačnosť bola obciam regiónu Kampánia
         uložená povinnosť odovzdávať odpad zozbieraný na ich územiach regionálnym službám, pričom táto povinnosť bola odôvodniteľná
         potrebou zabezpečiť stupeň činnosti nevyhnutný pre spoľahlivosť zariadení na spracovanie, aby sa zachovala existencia spracovacích
         kapacít a tým podporovalo uskutočnenie zásady sebestačnosti na vnútroštátnej úrovni (pozri rozsudok z 13. decembra 2001, DaimlerChrysler,
         C‑324/99, Zb. s. I‑9897, bod 62).

      70      Okrem toho, keďže podľa tvrdení Talianskej republiky na jednej strane produkcia mestských odpadov v regióne Kampánia predstavuje
         7 % celoštátnej produkcie, čiže jej nezanedbateľnú časť, a na druhej strane populácia uvedeného regiónu predstavuje približne
         9 % celoštátnej populácie, značný nedostatok v kapacite tohto regiónu zneškodňovať svoje odpady môže vážne ohroziť spôsobilosť
         predmetného členského štátu približovať sa k cieľu vnútroštátnej sebestačnosti.

      71      Za týchto podmienok je vhodné skúmať, či má uvedený región v rámci talianskej vnútroštátnej siete zariadení na zneškodňovanie
         odpadov k dispozícii dostatočné zariadenia umožňujúce zneškodňovanie mestských odpadov v blízkosti miesta ich produkcie.

      72      V tejto súvislosti tento členský štát uznal, že zariadenia v prevádzke, či už ide o skládky, spaľovne alebo centrály na termovalorizáciu,
         nie sú v dostatočnom počte na to, aby umožnili pokryť potreby zneškodňovania odpadov v regióne Kampánia.

      73      Talianska republika totiž pripustila, že v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku bola pre celý región
         Kampánia v prevádzke len jedna skládka, že zariadenia na výrobu PZO uvedeného regiónu neumožňovali zabezpečiť konečné zneškodňovanie
         odpadov a že v prevádzke ešte stále neboli ani spaľovne plánované v Acerre a v Santa Marii La Fossa.

      74      Ako vyplýva z regionálneho plánu odpadového hospodárstva schváleného v roku 1997 a z následných plánov prijatých talianskymi
         orgánmi na vyriešenie odpadovej krízy, uvedené orgány najmä usúdili, že na dosiahnutie pokrytia potrieb zneškodňovania mestských
         odpadov v regióne Kampánia treba uviesť do prevádzky ďalšie skládky, akými sú skládky v Savignano Irpino a v Sant’Arcangelo
         Trimonte, že k plánovaným spaľovniam v Acerre a v Santa Marii La Fossa treba pridať ďalšie a že zariadenia na výrobu PZO treba
         skutočne sfunkčniť.

      75      Článok 5 smernice 2006/12 síce umožňuje medziregionálnu spoluprácu pri správe a zneškodňovaní odpadov, či dokonca spoluprácu
         medzi členskými štátmi, pravdou však rovnako zostáva, že v tejto veci nebolo ani s pomocou iných talianskych regiónov a nemeckých
         orgánov možné vyriešiť štrukturálny nedostatok, pokiaľ ide o zariadenia potrebné na zneškodňovanie mestských odpadov produkovaných
         v regióne Kampánia. Svedčia o tom značné množstvá odpadov, ktoré sa nahromadili na verejných komunikáciách tohto regiónu.

      76      Okrem toho slabý pomer separovaného zberu odpadov v regióne Kampánia v porovnaní s celoštátnym priemerom a s priemerom Spoločenstva
         len zvýšil vážnosť situácie.

      77      Talianska republika pred Súdnym dvorom tvrdí, že sa usilovala o vyriešenie situácie v regióne Kampánia a informovala ho o uvedení
         skládok v obciach Savignano Irpino a San Arcangelo Trimonte do prevádzky – po 2. máji 2008 –, ako aj o opatreniach plánovaných
         v novom pláne z 23. mája 2008, zahŕňajúcich vybudovanie štyroch ďalších skládok, výstavbu dvoch ďalších spaľovní a realizáciu
         termovalorizátorov v Acerre a Salerne. Okrem toho pomer separovaného zberu sa zjavne zlepšuje a kapacity denného zneškodňovania
         odpadov v regióne sú vyššie ako ich produkcia, takže situácia odpadovej krízy by mala zaniknúť.

      78      Tieto opatrenia síce preukazujú, že boli podniknuté určité kroky na prekonanie ťažkostí v regióne Kampánia, pravdou však zostáva,
         že Talianska republika tým jasne uznáva, že ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku existujúce a fungujúce
         zariadenia v regióne Kampánia zďaleka nepokrývali skutočné potreby tohto regiónu z hľadiska zneškodňovania odpadov.

      79      Ďalej v každom prípade stačí pripomenúť, Súdny dvor už viackrát rozhodol, že existencia nesplnenia povinnosti sa má hodnotiť
         vo vzťahu k situácii členského štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať
         do úvahy neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudky zo 14. septembra 2004, Komisia/Španielsko, C‑168/03, Zb. s. I‑8227, bod 24,
         a z 27. októbra 2005, Komisia/Luxembursko, C‑23/05, Zb. s. I‑9535, bod 9).

      80      Talianska republika ešte tvrdí, že vytýkané nesplnenie povinností jej nemožno pripísať, pretože je naopak pripísateľné určitým
         udalostiam predstavujúcim prípad vyššej moci, akými sú protesty obyvateľstva voči umiestneniu skládok na území ich obcí, existencia
         kriminálnych aktivít v regióne, ako aj nevykonanie povinností týkajúcich sa realizácie určitých v regióne potrebných zariadení
         zo strany zmluvných partnerov správnych orgánov.

      81      V tejto súvislosti treba uviesť, že konanie upravené v článku 258 ZFEÚ spočíva v objektívnom určení nerešpektovania povinností,
         uložených členskému štátu Zmluvou alebo aktom sekundárneho práva, zo strany tohto členského štátu (pozri rozsudky z 1. marca
         1983, Komisia/Belgicko, 301/81, Zb. s. 467, bod 8, a zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑508/03, Zb. s. I‑3969,
         bod 67).

      82      Pokiaľ tak ako v tejto veci došlo k takémuto určeniu, nie je relevantné, že nesplnenie povinnosti vyplýva z vôle členského
         štátu, ktorému je pripísateľné, z jeho nedbanlivosti alebo z technických ťažkostí, na ktoré narazil (rozsudok z 1. októbra
         1998, Komisia/Španielsko, C‑71/97, Zb. s. I‑5991, bod 15).

      83      Pokiaľ ide o prejavené protesty miestneho obyvateľstva týkajúce sa umiestnenia určitých zariadení na zneškodňovanie, z ustálenej
         judikatúry vyplýva, že členský štát sa nemôže odvolávať na vnútroštátne situácie, akými sú ťažkosti pri uplatnení, ktoré vznikli
         v štádiu vykonania aktu Spoločenstva, vrátane ťažkostí spojených s odporom jednotlivcov na ospravedlnenie toho, že nerešpektoval
         povinnosti a lehoty vyplývajúce z právnych predpisov Spoločenstva (pozri rozsudky zo 7. apríla 1992, Komisia/Grécko, C‑45/91,
         Zb. s. I‑2509, body 20 a 21, ako aj z 9. decembra 2008, Komisia/Francúzsko, C‑121/07, Zb. s. I‑9159, bod 72).

      84      Čo sa týka prítomnosti kriminálnych aktivít v regióne alebo osôb činných v sektore odpadového hospodárstva, ktoré údajne konajú
         „na hranici zákonnosti“, stačí uviesť, že táto okolnosť aj za predpokladu, že je dokázaná, neodôvodňuje skutočnosť, že si
         tento členský štát nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 2006/12 (rozsudok z 18. decembra 2007, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 51).

      85      Pokiaľ ide o nedodržanie zmluvných záväzkov zo strany podnikov poverených realizáciou určitých infraštruktúr na zneškodňovanie
         odpadov, tiež stačí pripomenúť, že pojem vyššej moci síce nepredpokladá absolútnu nemožnosť, vyžaduje si však, aby neuskutočnenie
         predmetnej okolnosti bolo vyvolané mimoriadnymi a nepredvídateľnými udalosťami, nezávislými od toho, kto sa na ňu odvoláva,
         a ktorých dôsledkom sa nemohlo ani napriek všetkej vynaloženej starostlivosti zabrániť (rozsudok McNicholl a i., už citovaný,
         bod 11).

      86      Starostlivý správny orgán však mal prijať potrebné opatrenia buď na to, aby sa ochránil pred predmetným nedodržaním zmluvných
         záväzkov v regióne Kampánia, alebo na to, aby zabezpečil, že napriek uvedeným zlyhaniam bude v požadovanom čase zaistená skutočná
         realizácia infraštruktúr potrebných na zneškodňovanie odpadov v uvedenom regióne.

      87      Čo sa týka výčitky Talianskej republiky adresovanej Komisii a kritizujúcej skutočnosť, že Komisia podala žalobu, na základe
         ktorej sa začalo toto konanie, roky po nástupe odpadovej krízy a práve v čase, keď tento členský štát prijal opatrenia umožňujúce
         východisko z krízy, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa pravidlá vytvorené v článku 258 ZFEÚ
         musia uplatňovať bez toho, aby bola Komisia povinná dodržať určitú lehotu (pozri najmä rozsudky zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko,
         C‑96/89, Zb. s. I‑2461, bod 15, a z 24. apríla 2007, Komisia/Holandsko, C‑523/04, Zb. s. I‑3267, bod 38). Komisia tak má právomoc
         posúdiť, k akému dátumu je vhodné podať žalobu, a Súdnemu dvoru preto v zásade neprináleží preskúmať takéto posúdenie (rozsudok
         z 10. mája 1995, Komisia/Nemecko, C‑422/92, Zb. s. I‑1097, bod 18).

      88      Vzhľadom na predchádzajúce treba konštatovať, že Talianska republika si tým, že v rámci regionálnej správy odpadov v regióne
         Kampánia nezabezpečila, že tento región bude mať k dispozícii dostatok zariadení umožňujúcich mu zneškodňovať svoje mestské
         odpady v blízkosti miesta ich produkcie, nesplnila svoju povinnosť vybudovať primeranú a jednotnú sieť zariadení na zneškodňovanie,
         ktorá by jej umožňovala približovať sa k cieľu zabezpečiť zneškodňovanie svojich odpadov, a v dôsledku toho si nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú na základe článku 5 smernice 2006/12.

       O porušení článku 4 smernice 2006/12
       Argumentácia účastníkov konania
      89      Komisia zdôrazňuje, že Talianska republika nikdy nepopierala existenciu extrémne závažnej situácie pre životné prostredie
         a pre ľudské zdravie vyplývajúcej z absencie jednotnej a primeranej siete zariadení na zneškodňovanie odpadov. Tento členský
         štát to údajne naopak výslovne uznal.

      90      Komisia, opierajúc sa najmä o rozsudky z 26. apríla 2007, Komisia/Taliansko (C‑135/05, Zb. s. I‑3475), a z 24. mája 2007,
         Komisia/Španielsko (C‑361/05), usudzuje, že je nepopierateľné, že odpady pokrývajúce verejné komunikácie a odpady čakajúce
         na spracovanie v zberných miestach spôsobujú značné zhoršovanie životného prostredia a krajiny, ako aj skutočnú hrozbu pre
         životné prostredie i pre ľudské zdravie. Takéto zhromažďovania totiž môžu spôsobiť kontamináciu pôdy a vrstiev spodnej vody,
         emisie znečisťujúcich látok do ovzdušia v nadväznosti na samospaľovanie odpadov a na požiare spôsobené obyvateľstvom, následné
         znečisťovania poľnohospodárskych výrobkov a pitnej vody alebo aj zapáchajúce výpary.

      91      Talianska republika, opierajúc sa o štúdiu služieb povereného komisára, tvrdí, že situácia v regióne Kampánia z hľadiska odpadového
         hospodárstva nemala škodlivé následky ani na verejnú bezpečnosť, ani na ľudské zdravie. Usudzuje tiež, že výhrada predložená
         Komisiou je príliš všeobecná, keďže nespresňuje, na ktorú z hypotéz uvedených v bodoch a) až c) článku 4 smernice 2006/12
         odkazuje žaloba, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

      92      Talianska republika ďalej usudzuje, že Komisia na podporu svojich tvrdení nepredkladá žiadny dôkaz. Uspokojuje sa údajne s tým,
         že sa opiera o zistenia Súdneho dvora v už citovanom rozsudku z 26. apríla 2007, Komisia/Taliansko týkajúcom sa existencie
         nevhodných skládok na talianskom území. Komisia okrem toho údajne chce z porušenia článku 5 smernice 2006/12 automaticky vyvodiť
         nesplnenie povinností vyplývajúcich z článku 4 tejto smernice.

      93      Talianske orgány navyše zblízka sledovali dosah opustených odpadov na cestách na zdravie osôb, ale v spojitosti s prítomnosťou
         divokých skládok nebolo zaznamenané žiadne zvýšenie počtu infekčných chorôb, ani úmrtnosti spôsobenej nádormi alebo vrodenými
         vývojovými vadami. Pokiaľ ide o znečistenie vrstiev spodných vôd, s výnimkou dvoch sporadických prekročení hodnôt v ohraničených
         zónach nevykazovali spodné a podzemné vody chemické alebo biologické anomálie. Rovnako je to aj v prípade vystavenia obyvateľstva
         dymu z požiarov spôsobených množstvom odpadov, kde s výnimkou jedného prípadu nebolo zistené žiadne riziko.

      94      Pokiaľ ide o štúdiu, o ktorú sa opiera Talianska republika a podľa ktorej „ani v najakútnejšom štádiu krízy v Kampánii nebol
         zistený žiadny škodlivý následok na verejnú bezpečnosť a osobitne na ľudské zdravie“, Komisia zdôrazňuje, že výsledky uvedenej
         štúdie, spolupodpísanej Svetovou zdravotníckou organizáciou, „podporujú poznatok o anomálii odhalenej v zóne nachádzajúcej
         sa na severovýchode provincie Neapol a na juhozápade provincie Caserte; práve v tejto zóne sa najčastejšie vyskytujú nezákonné
         praktiky zneškodňovania a spaľovania pevných mestských a nebezpečných odpadov“. Táto štúdia tiež údajne potvrdzuje „hypotézu,
         podľa ktorej majú prílišné miery úmrtnosti a vrodených vád tendenciu sústrediť sa v zónach s najväčším výskytom známych miest
         zneškodňovania odpadov“, a v každom prípade naznačuje, že „… slabé rozlíšenie sanitárnych údajov a… nedostatok environmentálnych
         údajov… pravdepodobne vedú k podhodnoteniu rizika“.

      95      Tvrdenie Talianskej republiky týkajúce sa neexistencie škodlivých následkov na zdravie nielenže nie je podporené vedeckými
         dôkazmi predloženými týmto členským štátom, ale navyše sa zdá, že porušenie článku 4 smernice 2006/12 podmieňuje skutočnou
         existenciou zdravotných problémov priamo pripísateľných odpadovej kríze. Komisia však naopak usudzuje, že povinnosti vyplývajúce
         z uvedeného článku 4 majú preventívnu povahu. Členské štáty tak musia prijať primerané opatrenia na zabránenie nebezpečných
         situácií. V tomto prípade sú situácie nebezpečné pre životné prostredie a verejné zdravie viac ako potvrdené, trvajú dlho
         a sú výsledkom správania alebo skôr nečinnosti príslušných talianskych orgánov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      96      Na úvod treba pripomenúť, že článok 4 ods. 1 smernice 2006/12 nespresňuje konkrétny obsah opatrení, ktoré musia byť prijaté
         na zaistenie toho, aby sa odpad zneškodňoval bez ohrozenia ľudského zdravia a bez poškodzovania životného prostredia, zaväzuje
         však členské štáty, pokiaľ ide o cieľ, ktorý sa má dosiahnuť, pričom ponecháva členským štátom voľnú úvahu pri zhodnotení
         potreby takýchto opatrení (rozsudky z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod 67, a z 18. novembra
         2004, Komisia/Grécko, C‑420/02, Zb. s. I‑11175, bod 21).

      97      V zásade nie je možné priamo vyvodiť zo skutočného stavu, ktorý nie je v súlade s cieľmi stanovenými v článku 4 ods. 1 smernice
         2006/12, že dotknutý členský štát si nutne nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tohto ustanovenia, čiže prijatie opatrení
         nevyhnutných na zaistenie toho, aby sa odpad zneškodňoval bez ohrozovania ľudského zdravia a bez poškodzovania životného prostredia.
         Napriek tomu pretrvávanie takéhoto stavu, najmä ak dlhodobo značne poškodzuje životné prostredie bez toho, aby zasiahli príslušné
         orgány, môže znamenať, že členské štáty prekročili mieru voľnej úvahy, ktorá im bola zverená týmto ustanovením (rozsudky z 9. novembra
         1999, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 68, a z 18. novembra 2004, Komisia/Grécko, už citovaný, bod 22).

      98      Pokiaľ ide o územný rozsah údajného nesplnenia povinnosti, skutočnosť, že žaloba Komisie sleduje určenie toho, že Talianska
         republika si nesplnila svoju povinnosť prijať potrebné opatrenia len v regióne Kampánia, nemôže mať vplyv na prípadné určenie
         nesplnenia povinnosti (pozri rozsudok z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 69).

      99      Dôsledky nerešpektovania povinnosti vyplývajúcej z článku 4 ods. 1 smernice 2006/12 totiž môžu z dôvodu samotnej povahy tejto
         povinnosti ohrozovať ľudské zdravie a poškodzovať životné prostredie hoci aj v obmedzenej časti územia členského štátu (rozsudok
         z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 70), tak, ako to bolo aj v prípade veci vedúcej k už citovanému rozsudku
         zo 7. apríla 1992, Komisia/Grécko.

      100    Treba teda skúmať, či Komisia dostatočne právne preukázala, že v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku
         Talianska republika dlhodobo nepristupovala k prijatiu opatrení nevyhnutných na zaistenie toho, aby sa odpady produkované
         v regióne Kampánia zhodnocovali alebo zneškodňovali bez ohrozenia zdravia ľudí a bez použitia postupov alebo metód, ktoré
         by mohli poškodiť životné prostredie.

      101    Hoci v rámci konania o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ prináleží Komisii preukázať existenciu uvádzaného nesplnenia
         povinnosti tým, že Súdnemu dvoru predloží podklady potrebné na to, aby preveril existenciu tohto nesplnenia povinnosti, pričom
         sa nemôže opierať o nijakú domnienku (rozsudok z 22. januára 2009, Komisia/Portugalsko, C‑150/07, Zb. s. I‑7, bod 65 a citovaná
         judikatúra), treba brať do úvahy skutočnosť, že pokiaľ ide o preverenie toho, či sa vnútroštátne ustanovenia určené na zabezpečenie
         účinného vykonania smernice 2006/12 správne uplatňujú v praxi, Komisia, ktorá nedisponuje vhodnými vyšetrovacími právomocami
         v tejto oblasti, je v značnej miere odkázaná na podklady poskytnuté prípadnými sťažovateľmi, verejnými alebo súkromnými subjektmi,
         tlačou, ako aj samotným dotknutým členským štátom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. apríla 2005, Komisia/Írsko, C‑494/01,
         Zb. s. I‑3331, bod 43, a z 26. apríla 2007, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 28).

      102    Z toho najmä vyplýva, že pokiaľ Komisia poskytla dostatok pokladov preukazujúcich určité skutočnosti vzťahujúce sa na územie
         žalovaného členského štátu, prináleží tomuto členskému štátu, aby podstatným spôsobom a detailne poprel takto predložené údaje
         a následky, ktoré z nich plynú (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, už citovaný, body 84
         a 86, ako aj z 22. decembra 2008, Komisia/Španielsko, C‑189/07, bod 82).

      103    V tejto súvislosti treba najprv uviesť, že Talianska republika nepopiera, že v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku odpady pokrývajúce verejné komunikácie dosahovali 55 000 ton, pričom v mestských zberných miestach čakalo na spracovanie
         ďalších 110 000 až 120 000 ton odpadov. V každom prípade tieto údaje vyplývajú z nóty povereného komisára z 2. marca 2008,
         ktorá bola pripojená k odpovedi tohto členského štátu na odôvodnené stanovisko. Okrem toho podľa údajov poskytnutých uvedeným
         štátom sa obyvateľstvo, pobúrené takýmto nahromadením odpadov, rozhodlo založiť požiare v prípade mnohých nahromadených odpadov,
         čo mohlo poškodiť životné prostredie a ich vlastné zdravie.

      104    Z predchádzajúceho teda veľmi jasne vyplýva, že pokiaľ ide o región Kampánia, tento členský štát nebol spôsobilý splniť si
         povinnosť prijať nevyhnutné opatrenia na zákaz svojvoľného opúšťania, nepovoleného ukladania a nekontrolovaného zneškodňovania
         odpadov, ktorá mu vyplýva z článku 4 ods. 2 smernice 2006/12.

      105    Ďalej je vhodné pripomenúť, že odpady majú osobitnú povahu a ich zhromažďovanie, hoci aj predtým, ako sa stanú nebezpečnými
         pre zdravie, predstavuje nebezpečenstvo pre životné prostredie, a to najmä vzhľadom na obmedzenú prijímaciu kapacitu každého
         regiónu alebo lokality (rozsudok z 9. júla 1992, Komisia/Belgicko, C‑2/90, Zb. s. I‑4431, bod 30).

      106    Také zhromažďovanie takých veľkých množstiev odpadov na verejných komunikáciách a na dočasných zberných miestach, k akému
         došlo v regióne Kampánia ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, teda nepochybne spôsobilo ohrozovanie
         „vody, ovzdušia, pôdy“, ako aj „rastlín a živočíchov“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 2006/12. Okrem toho takéto
         množstvá odpadov nevyhnutne spôsobujú „obťažovanie zápachom“ v zmysle odseku 1 písm. b) tohto článku, najmä ak odpady zostávajú
         dlhodobo odložené pod holým nebom v uliciach a na cestách.

      107    Ďalej vzhľadom na to, že nie sú k dispozícii dostatočné skládky, môže prítomnosť takýchto množstiev odpadov mimo primeraných
         a povolených skladovacích miest spôsobiť „nepriaznivé ovplyvňovanie krajiny a miest osobitného záujmu“ v zmysle článku 4 ods. 1
         písm. c) smernice 2006/12.

      108    S prihliadnutím na detailnú povahu podkladov predložených Komisiou, najmä na rôzne správy vypracované samotnými talianskymi
         orgánmi a doručené európskym inštitúciám, ako aj na výňatky z tlače pripojené k jej žalobe a vzhľadom na judikatúru pripomenutú
         v bodoch 80 a 81 tohto rozsudku sa Talianska republika nemôže obmedziť na tvrdenia, že vytýkané skutočnosti nie sú preukázané,
         alebo že vysýpanie odpadov na uliciach, najmä v Neapole, nie je aktom vôle tohto členského štátu.

      109    Okrem toho, ako správne tvrdí Komisia, článok 4 ods. 1 smernice 2006/12 má preventívnu funkciu v tom zmysle, že členské štáty
         nesmú pri činnostiach zhodnocovania a zneškodňovania odpadov vystaviť ľudské zdravie nebezpečenstvu.

      110    Talianska republika však sama uznala nebezpečnosť situácie v regióne Kampánia pre ľudské zdravie, a to najmä v správach a nótach
         doručených európskym inštitúciám. V tejto súvislosti odôvodnenia zákonného dekrétu č. 90, doručeného Predsedníctvu Rady Európskej
         únie Talianskou republikou, výslovne odkazujú na „závažnosť sociálnych, ekonomických a environmentálnych podmienok vyplývajúcich
         z núdzovej situácie [v oblasti odpadového hospodárstva], ktoré sú spôsobilé vážne ohroziť základné práva obyvateľstva regiónu
         Kampánia, vystaveného… rizikám hygienickej, sanitárnej a environmentálnej povahy“.

      111    Z toho vyplýva, že podklady, na ktoré sa Talianska republika odvoláva v rámci tohto konania s cieľom preukázať, že uvedená
         situácia nemala v praxi žiadny následok, alebo prinajhoršom sa len slabo odrazila na zdraví osôb, nemôžu vyvrátiť konštatovanie,
         že znepokojujúca situácia nahromadenia odpadov na verejných komunikáciách vystavila zdravie obyvateľstva určitému nebezpečenstvu,
         a to za porušenia článku 4 ods. 1 smernice 2006/12.

      112    Výhradu Komisie vychádzajúcu z porušenia článku 4 smernice 2006/12 preto treba vyhlásiť za opodstatnenú.

      113    Vzhľadom na predchádzajúce treba určiť, že Talianska republika si tým, že pre región Kampánia neprijala všetky opatrenia potrebné
         na zabezpečenie toho, aby sa odpady zhodnocovali a zneškodňovali bez ohrozenia zdravia ľudí a bez poškodzovania životného
         prostredia, a zvlášť tým, že nevybudovala primeranú a jednotnú sieť zariadení na zneškodňovanie odpadov, nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú z článkov 4 a 5 smernice 2006/12/ES.

       O trovách
      114    Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania a Talianska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Na základe článku 69 ods. 4
         rokovacieho poriadku Spojené kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Talianska republika si tým, že pre región Kampánia neprijala všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa odpady
            zhodnocovali a zneškodňovali bez ohrozenia zdravia ľudí a bez poškodzovania životného prostredia, a zvlášť tým, že nevybudovala
            primeranú a jednotnú sieť zariadení na zneškodňovanie odpadov, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 4 a 5 smernice
            Európskeho parlamentu a Rady 2006/12/ES z 5. apríla 2006 o odpadoch.
      2.      Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. januára 1979. # Société des Usines de Beaufort a iní proti Rade Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 103 až 109/78.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. marca 1992. # Regina proti Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte John James Dent a Mary Astrid Dent. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-84/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 7. septembra 2006. # Heger Rudi GmbH proti Finanzamt Graz-Stadt. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Šiesta smernica o DPH - Miesto plnenia podliehajúce dani - Článok 9 - Poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom - Prevod práv na chytanie rýb v určitej časti vodného toku. # Vec C-166/05.

text:
      Vec C‑166/05
      Heger Rudi GmbH
      proti
      Finanzamt Graz-Stadt
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Verwaltungsgerichtshof (Rakúsko)]
      „Šiesta smernica o DPH – Miesto daňovej povinnosti – Článok 9 – Poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom – Prevod práv na chytanie rýb v určitej časti vodného toku“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb
      [Smernica Rady 77/388, článok 9 ods. 2 písm. a)]
      Prevod práv na chytanie rýb formou odplatného prevodu povolení na chytanie rýb je poskytovaním služieb súvisiacich s nehnuteľným
         majetkom v zmysle článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu.

      Keďže totiž práva na chytanie rýb môžu byť vykonávané len v súvislosti s dotknutou riekou a len na úsekoch tejto rieky vymenovaných
         v povoleniach, samotný vodný tok predstavuje základný prvok pre povolenia na chytanie rýb, a teda aj pre prevod práv na chytanie
         rýb. V rozsahu, v akom poskytovanie služieb spočíva v prevode práv na samotné používanie majetku, ktorým je rieka, predstavuje
         táto nehnuteľnosť kľúčový a nevyhnutný prvok pre uvedené poskytovanie služby. Navyše miesto, kde sa nachádza nehnuteľnosť,
         sa zhoduje s miestom konečnej spotreby služby. Zo všetkých týchto skutočností vyplýva, že existuje dostatočná priama súvislosť
         medzi prevodom práv na chytanie rýb a časťami vodných tokov, s ktorými tieto práva súvisia.

      (pozri body 25 – 27 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Miesto daňovej povinnosti – Článok 9 – Poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom – Prevod práv na chytanie rýb v určitej časti vodného toku“
      Vo veci C‑166/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof
         (Rakúsko) z 31. marca 2005 a doručený Súdnemu dvoru 13. apríla 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Heger Rudi GmbH
      proti
      Finanzamt Graz-Stadt,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet (spravodajca) a U. Lõhmus,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 7. marca 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Heger Rudi GmbH (ďalej len „Heger“) a Finanzamt Graz-Stadt, právneho nástupcu
         Finanzlandesdirektion für die Steiermark, ktorého predmetom je vrátenie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej
         v súvislosti s prevodmi povolení na chytanie rýb.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        V súlade s článkom 5 ods. 1 šiestej smernice sa za „dodávku tovaru“ považuje „prevod práva nakladať s hmotným majetok na iného
         majiteľa [majetkom ako majiteľ – neoficiálny preklad]“. Podľa odseku 3 písm. a) a b) toho istého článku členské štáty môžu za „hmotný majetok“ považovať „určité záujmy [práva
         – neoficiálny preklad] na nehnuteľnom majetku“ a „[vecné – neoficiálny preklad] práva poskytujúce ich vlastníkovi právo na používanie nehnuteľného majetku“.

      4        Článok 6 ods. 1 šiestej smernice definuje poskytovanie služieb ako „každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru v zmysle článku
         5“. Medzi takéto plnenia môžu okrem iného patriť „postúpenia nehmotného majetku nezávisle od toho, či je alebo nie je predmetom
         dokumentu stanovujúceho vlastnícke právo“ alebo „povinnosť vyhnúť sa určitému činu alebo tolerovať určitý čin alebo situáciu
         [povinnosť zdržať sa určitého konania alebo strpieť určité konanie alebo situáciu – neoficiálny preklad]“.

      5        Článok 9 ods. 1 tejto smernice stanovuje toto všeobecné pravidlo:

      „Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik [sídlo svojej hospodárskej
         činnosti – neoficiálny preklad] alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad], z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo
         kde sa väčšinou zdržiava.“

      6        Článok 9 ods. 2 šiestej smernice formuluje určitý počet odchylných predpisov. V súlade s písmenom a) tohto ustanovenia:

      „Miestom poskytovania služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom, vrátane služieb realitných agentov a expertov a služieb
         zameraných na prípravu a koordináciu konštrukčných alebo stavebných prác, ako sú služby architektov alebo firiem zabezpečujúcich
         dozor na stavbách, bude miesto, kde sa nehnuteľnosť nachádza.“

      7        Podmienky vrátenia DPH pri cezhraničných plneniach sú upravené v ôsmej smernici Rady 79/1072/EHS zo 6. decembra 1979 o zosúladení
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – Úpravy o vrátení dane z pridanej hodnoty platiteľom dane,
         ktorí nemajú sídlo na území štátu (Ú. v. ES L 331, s. 11; Mim. vyd. 09/001, s. 79, ďalej len „ôsma smernica“). Z tejto smernice
         v podstate vyplýva, že právo na vrátenie DPH na vstupe vzniká, ak platiteľ dane má sídlo v inom členskom štáte a následne
         nevykonáva plnenie podliehajúce DPH na území štátu, v ktorom bola DPH na vstupe zaplatená. Naopak, pokiaľ platiteľ dane uskutočnil
         následne zdaniteľné plnenia na tomto území, nemá už podľa ôsmej smernice právo na vrátenie DPH, uplatní sa všeobecné pravidlo
         o oprave zakotvené v článku 17 a nasledujúcich šiestej smernice.

       Vnútroštátna právna úprava
      8        § 3a ods. 6 rakúskeho zákona o dani z obratu z roku 1994 (Umsatzsteuergesetz 1994, BGBl. 663/1994) v podstate prebral ustanovenia
         článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice.

       Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9        Heger je spoločnosť so sídlom v Nemecku, ktorá nemá prevádzkareň v Rakúsku. V rokoch 1997 a 1998 kúpila Heger kvóty povolení
         na chytanie rýb pre Gmundner Traun, rieku nachádzajúcu sa v Hornom Rakúsku, od spoločnosti Flyfishing Adventure GmbH (ďalej
         len „Flyfishing“) so sídlom v Rakúsku. Tieto povolenia oprávňovali ich držiteľov na chytanie rýb na určitých úsekoch tejto
         rieky v určitých ročných obdobiach. Heger potom tieto povolenia predala veľkému počtu kupujúcich usadených v rôznych členských
         štátoch.

      10      Ku kúpnej cene za dotknuté povolenia Flyfishing fakturovala Heger rakúsku DPH vo výške 20 % v celkovej výške 252 000 ATS (teda
         asi 18 300 eur).

      11      V decembri 1999 Heger zaslala príslušnému rakúskemu orgánu žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej za nákup povolení na chytanie
         rýb v rokoch 1997 a 1998 podľa ustanovení, ktorými bola do rakúskeho práva prebraná ôsma smernica.

      12      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že táto žiadosť bola zamietnutá s odôvodnením, že opätovný predaj povolení na chytanie
         rýb spoločnosťou Heger je poskytovaním služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom nachádzajúcim sa v Rakúsku a z tohto dôvodu
         nie je možné vrátiť DPH zaplatenú na vstupe.

      13      Heger podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Verwaltungsgerichtshof, ktorý rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Predstavuje prevod práva na chytanie rýb formou odplatného prevodu povolení na chytanie rýb ‚poskytovanie služieb súvisiacich
         s nehnuteľným majetkom‘ v zmysle článku 9 ods. 2 písm. a) [šiestej smernice]?“

       O prejudiciálnej otázke
      14      Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či článok 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice treba vykladať v tom zmysle, že odplatný
         prevod povolení na chytanie rýb v rieke predstavuje poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom v zmysle tohto
         ustanovenia.

      15      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 9 ods. 1 šiestej smernice obsahuje všeobecný predpis pre určenie miesta daňovej
         povinnosti, zatiaľ čo odsek 2 toho istého článku uvádza rad osobitných kritérií pre určenie daňovej väzby.

      16      Pokiaľ ide o vzťah medzi prvými dvoma odsekmi článku 9 šiestej smernice, Súdny dvor už rozhodol, že odsek 1 nemá prednosť
         pred odsekom 2 tohto článku. V každom jednotlivom prípade vzniká otázka, či ide o jeden z prípadov uvedených v článku 9 ods. 2
         tejto smernice. Ak nejde o taký prípad, vzťahuje sa naň článok 9 ods. 1 (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. septembre 1996,
         Dudda, C‑327/94, Zb. s. I‑4595, bod 21, ako aj z 27. októbra 2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, Zb. s. I‑9433,
         bod 33).

      17      Z uvedeného vyplýva, že článok 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice by nemal byť považovaný za výnimku zo všeobecného pravidla
         vykladanú striktne (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. marca 2001, SPI, C‑108/00, Zb. s. I‑2361, bod 17).

      18      Treba teda preskúmať, či plnenie, o ktoré ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti článku 9 ods. 2 šiestej smernice. Následný
         predaj dotknutých povolení na chytanie rýb môže byť považovaný za poskytovanie služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom
         v zmysle článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice, ak najprv prevod týchto práv predstavuje „poskytovanie služieb“ a pod
         podmienkou, že časti rieky, ktorých sa povolenia na chytanie rýb týkajú, môžu byť považované za „nehnuteľný majetok“.

      19      Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 28 a 29 svojich návrhov, vzhľadom na to, že Rakúska republika nevyužila možnosť danú
         členským štátom v článku 5 ods. 3 šiestej smernice považovať určité práva k nehnuteľnému majetku, ako aj určité vecné práva
         poskytujúce ich vlastníkovi právo na používanie takéhoto majetku za „hmotný majetok“, nemôže byť odplatný prevod práv na chytanie
         rýb vo veci samej považovaný za dodávku tovarov v zmysle článku 5 ods. 1 šiestej smernice. Takýto prevod teda predstavuje
         poskytovanie služieb v zmysle článku 6 ods. 1 tejto smernice.

      20      Pokiaľ ide o pojem „nehnuteľný majetok“, treba zdôrazniť, že jedným z podstatných znakov nehnuteľného majetku je, že sa viaže
         k určitej časti zemského povrchu. V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že ak je pozemok trvalo ohraničený, hoci je ponorený,
         môže byť považovaný za nehnuteľný majetok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. marca 2005, Fonden Marselisborg Lystbådehavn,
         C‑428/02, Zb. s. I‑1527, bod 34).

      21      Práva na chytanie rýb, ktoré Heger nadobudol a potom predal, umožňujú vykonávať takéto právo na určitých častiach majetku
         vymedzeného dotknutým vodným tokom. Tieto práva sa nevzťahujú na množstvo vody, ktoré pretečie riekou a neustále cirkuluje,
         ale sa vzťahujú na určité geografické oblasti, v ktorých uvedené práva môžu byť vykonávané, a preto sa spájajú s povrchom
         pokrytým vodou, ktorý je vymedzený stálym spôsobom.

      22      Teda úseky rieky, na ktoré sa vzťahujú tieto povolenia na chytanie rýb, musia byť považované za nehnuteľný majetok v zmysle
         článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice.

      23      Za týchto okolností treba ešte skúmať, či je vzťah medzi predmetnou službou a týmto nehnuteľným majetkom dostačujúci. Bolo
         by totiž v rozpore so systematikou článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice, aby do rozsahu pôsobnosti tohto osobitného predpisu
         patrilo každé poskytovanie služieb, aj keď sa len veľmi zanedbateľne viaže k nehnuteľnému majetku, lebo veľké množstvo služieb
         súvisí takým alebo onakým spôsobom s nehnuteľným majetkom.

      24      Pokiaľ samotné poskytovanie služieb dostatočne úzko súvisí s nehnuteľným majetkom, patrí do pôsobnosti článku 9 ods. 2 písm. a)
         šiestej smernice. Takýto vzťah je typický pre všetky poskytovania služieb vymenované v tomto ustanovení.

      25      Práva na chytanie rýb, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, môžu byť vykonávané len v súvislosti s dotknutou riekou a len
         na úsekoch tejto rieky vymenovaných v povoleniach. Samotný vodný tok teda predstavuje základný prvok pre povolenia na chytanie
         rýb, a teda aj pre prevod práv na chytanie rýb. V rozsahu, v akom poskytovanie takých služieb, o ktoré ide vo veci samej,
         spočíva v prevode práv na samotné používanie majetku, ktorým je rieka, predstavuje táto nehnuteľnosť kľúčový a nevyhnutný
         prvok pre uvedené poskytovanie služby. Navyše miesto, kde sa nachádza nehnuteľnosť, sa zhoduje s miestom konečnej spotreby
         služby.

      26      Zo všetkých týchto skutočností vyplýva, že existuje dostatočná priama súvislosť medzi prevodom práv na chytanie rýb a časťami
         vodných tokov, s ktorými tieto práva súvisia. Teda taká služba, akú poskytuje Heger, súvisí s nehnuteľným majetkom v zmysle
         článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice.

      27      Na prejudiciálnu otázku teda treba odpovedať, že prevod práv na chytanie rýb formou odplatného prevodu povolení na chytanie
         rýb je poskytovaním služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom v zmysle článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice.

       O trovách
      28      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Prevod práv na chytanie rýb formou odplatného prevodu povolení na chytanie rýb je poskytovaním služieb súvisiacich s nehnuteľným
            majetkom v zmysle článku 9 ods. 2 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov
            členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. júla 1974. # Van Zuylen frères proti Hag AG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Luxemburské veľkovojvodstvo. # Vec 192-73.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 28. septembra 1999. # J proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-28/98.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. februára 1980. # Office de commercialisation et d'exportation (OCE) proti SA Méditerranéenne a Atlantique des Vins, Samavins. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Paris - Francúzsko. # Čiastky peňažnej náhrady. # Vec 74/79.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 26. októbra 2011.#Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva BAM - Skoršia národná obrazová ochranná známka BAM - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Neexistencia podobnosti tovarov - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-426/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 26. októbra 2011 – Bayerische Asphaltmischwerke/ÚHVT – Koninklijke BAM Groep (bam)
      (vec T‑426/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva BAM – Skoršia národná obrazová ochranná známka BAM – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Neexistencia podobnosti tovarov – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 61,
         62)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 11. augusta 2009 (vec R 1005/2008‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe a Koninklijke BAM Groep NV

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Bayerische Asphaltmischwerke GmbH & Co. KG für Straßenbaustoffe znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy
                     konania, ktoré vynaložili Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) a Koninklijke BAM Groep NV,
                     vrátane nutných výdavkov, ktoré Koninklijke BAM Groep NV vynaložila na účely konania pred odvolacím senátom.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 27. februára 2002. # Eurocool Logistik GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-34/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. februára 1982. # Rudolf Flender KG a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # ESUO. # Vec 74/81.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 25. septembra 2014. # Ted-Invest EOOD proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-516/12.