Rozsudok Súdneho dvora z 27. februára 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Vec 170/78.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. júla 2006. # Robert Hans Conijn proti Finanzamt Hamburg-Nord. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Sloboda usadiť sa - Daň z príjmov - Daňové priznanie - Daňové poradenstvo - Nárok na odpočet nákladov. # Vec C-346/04.

text:
      Vec C‑346/04
      Robert Hans Conijn
      proti
      Finanzamt Hamburg‑Nord
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Sloboda usadiť sa – Daň z príjmov – Daňové priznanie – Daňové poradenstvo – Právo na odpočet nákladov“
      Návrhy prednesené 9. marca 2006 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava
      [Zmluva ES, článok 52 (zmenený, teraz článok 43 ES)]
      Vnútroštátna právna úprava, ktorá neumožňuje osobe čiastočne podliehajúcej dani odpočítať si z výšky svojho zdaniteľného príjmu
         náklady na daňové poradenstvo, ktoré táto osoba vynaložila na vyhotovenie daňového priznania, ako mimoriadne výdavky na rovnakom
         základe ako osoba podliehajúca dani v plnom rozsahu, odporuje článku 52 Zmluvy (zmenený, teraz článok 43 ES).

      Náklady na daňové poradenstvo sú teda priamo viazané na príjmy zdaňované v tomto členskom štáte, takže rovnako zaťažujú príjmy
         všetkých daňových poplatníkov bez ohľadu na to, či sú rezidentmi, alebo nerezidentmi.

      (pozri body 22, 26 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. júla 2006 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Daň z príjmov – Daňové priznanie – Daňové poradenstvo – Právo na odpočet nákladov“
      Vo veci C‑346/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 26. mája 2004 a doručený Súdnemu dvoru 12. augusta 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Robert Hans Conijn
      proti
      Finanzamt Hamburg‑Nord,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J.‑P. Puissochet, S. von Bahr, U. Lõhmus (spravodajca) a A. Ó Caoimh,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       nemecká vláda, v zastúpení: C. D. Quassowski a A. Tiemann, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a K. Gross, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. marca 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES).
      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Conijnom a Finanzamt Hamburg‑Mitte‑Altstadt, ktorého úlohy 1. marca 2005
         prevzal Finanzamt Hamburg‑Nord (ďalej len „Finanzamt“). Pán Conijn navrhuje, aby mu bolo priznané právo znížiť si výšku svojho
         zdaniteľného príjmu o náklady na daňové poradenstvo vynaložené na vyhotovenie jeho daňového priznania k dani z príjmov poberaných
         v Nemecku v pozícii osoby čiastočne podliehajúcej tejto dani.

       Vnútroštátny právny rámec
      3       Podľa Einkommensteuergesetz (zákon o dani z príjmov) v znení z roku 1997 (ďalej len „EStG 1997“) je potrebné rozlišovať medzi
         daňovými poplatníkmi s bydliskom v Nemecku, ktorým všetky príjmy podliehajú dani, a daňovými poplatníkmi čiastočne podliehajúcimi
         dani, ktorí síce nemajú bydlisko v Nemecku, ale podliehajú tam dani z výšky príjmov, ktoré v tomto štáte poberajú.

      4       § 15 ods. 1 bod 2 EStG 1997, ktorý sa týka príjmov z remeselných, priemyselných alebo obchodných činností, znie takto:
      „1.      Príjmom z remeselných, priemyselných alebo obchodných činností sa rozumie:
      1)      ...
      2)      podiely zo zisku poskytnuté spoločníkom „Offene Handelsgesellschaft“, „Kommanditgesellschaft“ a ostatných spoločností, v ktorých
         je spoločník považovaný za vedúceho podniku (alebo za spoluprevádzkovateľa), ako aj odmena, ktorú spoločník poberal za svoju
         činnosť v spoločnosti, alebo odmena za poskytnutie pôžičky alebo za poskytnutie svojho majetku k dispozícii spoločnosti. Spoločník,
         ktorý má nepriamu účasť v spoločnosti prostredníctvom jednej alebo viacerých osobných spoločností, je považovaný za spoločníka
         s priamou účasťou. Za spoluprevádzkovateľa spoločnosti je spoločník s nepriamou účasťou považovaný vtedy, ak jeho samého a osobné
         spoločnosti, prostredníctvom ktorých má túto účasť, možno považovať za spoluprevádzkovateľov v osobných spoločnostiach, ktorých
         sú priamymi spoločníkmi.“

      5       § 49 ods. 1 bod 2 písm. a) EStG 1997 stanovuje, že príjmy z priemyselných alebo obchodných činností sú zdaniteľnými príjmami.
      6       Podľa § 50 ods. 1 EStG 1997 daňovníci čiastočne podliehajúci dani v Nemecku si nemôžu odpočítať náklady na daňové poradenstvo
         vynaložené ako mimoriadne výdavky na rozdiel od daňových poplatníkov v plnom rozsahu podliehajúcich dani, ktorí si ich môžu
         odpočítať na základe § 10 ods. 1 bodu 6 EStG 1997.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      7       Pán Conijn, ktorý má holandské štátne občianstvo a bydlisko v Holandsku, poberal v roku 1998, na základe svojej účasti v komanditnej
         spoločnosti podľa nemeckého práva prostredníctvom zdedeného obchodného podielu, príjmy pochádzajúce z nemeckého zdroja priemyselnej
         a obchodnej povahy vo výške 146 373,50 DEM. Táto suma predstavovala menej ako 90 % jeho celkového celosvetového príjmu.

      8       Vo svojom daňovom priznaní za rok 1998 odpočítal pán Conijn zo svojho daňového príjmu sumu 1 046 DEM zodpovedajúcu nákladom
         na daňové poradenstvo, ktoré využil na účely vyhotovenia svojho daňového priznania v Nemecku, v rámci mimoriadnych výdavkov
         na základe § 10 ods. 1 bodu 6 EStG 1997. Finanzamt na základe § 50 ods. 1 EStG 1997 odmietol umožniť odpočítanie týchto nákladov.

      9       Pán Conijn podal žalobu proti tomuto odmietnutiu na Finanzgericht Hamburg. Táto žaloba bola zamietnutá rozsudkom z 11. novembra
         2003. Pán Conijn podal proti tomuto rozsudku na Bundesfinanzhof opravný prostriedok „návrh na preskúmanie rozhodnutia“ a navrhoval,
         aby tento rozsudok zrušil a rozhodol, že náklady na poradenstvo sú odpočítateľnými nákladmi. Finanzamt navrhol zamietnuť tento
         opravný prostriedok.

      10     Za týchto podmienok Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Odporuje článku 52 Zmluvy... skutočnosť, aby bolo štátnemu príslušníkovi iného členskému štátu, ktorý čiastočne podlieha
         dani z príjmov na území Spolkovej republiky Nemecko, zakázané odpočítať si z výšky svojho zdaniteľného príjmu náklady na daňové
         poradenstvo, ktoré vynaložil ako mimoriadne výdavky, napriek tomu, že daňový poplatník, ktorému všetky príjmy podliehajú dani,
         tak môže urobiť?“

       O prejudiciálnej otázke
      11     Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či vnútroštátna právna úprava, akou je sporná právna úprava vo veci samej, ktorá neumožňuje
         osobe čiastočne podliehajúcej dani odpočítať si z výšky svojho zdaniteľného príjmu náklady na daňové poradenstvo, ktoré táto
         osoba vynaložila na účely vyhotovenia daňového priznania ako mimoriadne výdavky na rovnakom základe ako osoba podliehajúca
         dani v plnom rozsahu, odporuje článku 52 Zmluvy.

      12     Podľa ustálenej judikatúry sloboda štátnych občanov iného členského štátu usadiť sa na území iného členského štátu zahŕňa
         právo začať a vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, založiť a viesť podniky za podmienok stanovených pre vlastných štátnych
         príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa (pozri najmä rozsudky z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83,
         Zb. s. 273, bod 13; z 29. apríla 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 22, a z 13. apríla 2000, Baars,
         C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 27).

      13     Pán Conijn na základe § 49 EStG podlieha v Nemecku dani z dôvodu svojich príjmov z priemyselných a obchodných činností v tomto
         členskom štáte. Zdá sa, že z dôvodu tejto činnosti priamo podlieha dani z príjmov, ktoré pochádzajú zo zisku tejto komanditnej
         spoločnosti, a v tomto ohľade je teda on sám podľa vnútroštátneho daňového práva považovaný za osobu samostatne vykonávajúcu
         podnikateľskú činnosť.

      14     Hoci systém priamych daní patrí do právomoci členských štátov, tieto štáty sú povinné vykonávať túto právomoc tak, aby dodržiavali
         právo Spoločenstva (pozri rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493, bod 16; zo 6. júna 2000, Verkooijen,
         C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod 32, a z 26. júna 2003, Skandia a Ramstedt, C‑422/01, Zb. s. I‑6817, bod 25).

      15     Z tohto dôvodu nemôžu vnútroštátne daňové normy predstavovať ani zjavnú, ani skrytú diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti
         (pozri najmä rozsudky Wielockx, už citovaný, bod 16, a z 12. decembra 2002, De Groot, C‑385/00, Zb. s. I‑11819, bod 75).

      16     Skutočnosť, že členský štát nepriznal nerezidentovi určité daňové zvýhodnenie, ktoré poskytol rezidentovi, vzhľadom na objektívne
         rozdiely existujúce medzi situáciou rezidentov a nerezidentov tak z hľadiska zdroju jeho príjmov, ako aj z hľadiska osobnej
         daňovej schopnosti či osobnej a rodinnej situácie, však nie je vo všeobecnosti diskrimináciou (rozsudky zo 14. februára 1995,
         Schumacker, C‑279/93, Zb. s. I‑225, bod 34, a zo 14. septembra 1999, Gschwind, C‑391/97, Zb. s. I‑5451, bod 23).

      17     Bydlisko okrem toho predstavuje hraničný daňový ukazovateľ, na ktorom sa vo všeobecnosti zakladá súčasné medzinárodné daňové
         právo, a najmä modelová zmluva Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD) (modelová zmluva o dvojitom zdanení
         týkajúcom sa dedičstiev a darov, správa Výboru OECD pre daňové záležitosti, 1977, znenie z 29. apríla 2000) s cieľom rozdeliť
         medzi štáty právomoc v daňových veciach v prípade situácií s cudzím prvkom.

      18     V tomto prípade zo spisu vyplýva, že pán Conijn, ktorý má bydlisko v Holandsku, poberal na nemeckom území menej ako 90 % svojich
         celkových príjmov.

      19     Otázkou teda je, či objektívny rozdiel medzi situáciou takého nerezidenta a situáciou rezidenta umožňuje, aby vnútroštátna
         právna úprava, akou je sporná právna úprava vo veci samej, neposkytovala možnosť odpočítania nákladov na daňové poradenstvo
         prvému, hoci druhý si ich môže v rámci svojho daňového priznania odpočítať.

      20     Pokiaľ ide o náklady priamo viazané na príjmy osoby čiastočne podliehajúcej dani, Súdny dvor rozhodol, že v súvislosti s nákladmi,
         ako sú prevádzkové náklady spojené s činnosťou v inom členskom štáte, sa musí s osobou čiastočne podliehajúcou dani zaobchádzať
         rovnakým spôsobom ako s osobou podliehajúcou dani v plnom rozsahu (pozri rozsudok z 12. júna 2003, Gerritse, C‑234/01, Zb.
         s. I‑5933, bod 27).

      21     Pokiaľ ide o náklady na daňové poradenstvo, možnosť ich odpočítania pre osoby podliehajúce dani v plnom rozsahu v rámci „mimoriadnych
         výdavkov“ sa podľa nemeckej vlády vysvetľuje tým, že tieto náklady sú nevyhnutné z dôvodu zložitosti vnútroštátneho daňového
         práva.

      22     Náklady na daňové poradenstvo, ako sú sporné náklady vo veci samej, boli pánom Conijnom vynaložené na vyhotovenie daňového
         priznania týkajúceho sa jeho príjmov poberaných v Nemecku. Povinnosť podať toto priznanie vyplýva zo skutočnosti, že táto
         osoba poberá príjmy v tomto členskom štáte. Náklady na daňové poradenstvo sú teda priamo viazané na príjmy zdaňované v tomto
         členskom štáte, takže rovnako zaťažujú príjmy všetkých daňových poplatníkov bez ohľadu na to, či sú rezidentmi, alebo nerezidentmi.

      23     Navyše daňovníci rezidenti a daňovníci nerezidenti sa nachádzajú v porovnateľnej situácii vzhľadom na zložitosť vnútroštátneho
         daňového práva. Preto sa musí toto právo na odpočítanie nákladov priznané daňovým poplatníkom rezidentom, ktorého cieľom je
         nahradiť náklady vynaložené na daňové poradenstvo, uplatňovať rovnako aj na daňových poplatníkov nerezidentov, ktorí čelia
         rovnakej zložitosti vnútroštátneho daňového systému.

      24     Za týchto podmienok, vzhľadom na možnosť odpočítania nákladov na daňové poradenstvo v rámci mimoriadnych výdavkov, sa daňovníci
         rezidenti a daňovníci nerezidenti nachádzajú v porovnateľnej situácii a vnútroštátne ustanovenie, ktoré nerezidentom odmieta
         možnosť tohto odpočítania, predstavuje obmedzenie, ktoré je v zmysle článku 52 Zmluvy zakázané.

      25     Keďže Súdnemu dvoru nebolo predložené žiadne tvrdenie, ktoré by odôvodňovalo takúto nerovnosť v zaobchádzaní, je potrebné
         dospieť k záveru, že vnútroštátne ustanovenie môže smerovať najmä v neprospech štátnych príslušníkov iných členských štátov,
         a teda predstavuje nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti.

      26     V dôsledku toho je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že vnútroštátna právna úprava, ktorá neumožňuje osobe čiastočne
         podliehajúcej dani odpočítať si z výšky svojho zdaniteľného príjmu náklady na daňové poradenstvo, ktoré táto osoba vynaložila
         na vyhotovenie daňového priznania, ako mimoriadne výdavky na rovnakom základe ako osoba podliehajúca dani v plnom rozsahu,
         odporuje článku 52 Zmluvy.

       O trovách
      27     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Vnútroštátna právna úprava, ktorá neumožňuje osobe čiastočne podliehajúcej dani odpočítať si z výšky svojho zdaniteľného príjmu
            náklady na daňové poradenstvo, ktoré táto osoba vynaložila na vyhotovenie daňového priznania, ako mimoriadne výdavky na rovnakom
            základe ako osoba podliehajúca dani v plnom rozsahu, odporuje článku 52 Zmluvy ES (teraz článok 43 ES).
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. novembra 1964. # Commission de la Európske hospodárske spoločenstvo proti Luxemburskému veľkovojvodstvu a Belgickému kráľovstvu. # Spojené veci 90/63 a 91/63.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. decembra 2007.#Skatteverket proti A.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Regeringsrätten - Švédsko.#Voľný pohyb kapitálu - Obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami - Daň z kapitálových výnosov - Dividendy získané od spoločnosti usadenej v členskom štáte EHP - Oslobodenie - Dividendy získané od spoločnosti usadenej v tretej krajine - Oslobodenie podmienené existenciou daňového dohovoru stanovujúceho výmenu informácií - Účinnosť daňových kontrol.#Vec C-101/05.

text:
      Vec C‑101/05
      Skatteverket
      proti
      A
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Regeringsrätten)
      „Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami – Daň z kapitálových výnosov – Dividendy získané od spoločnosti usadenej v členskom štáte EHP – Oslobodenie – Dividendy získané od spoločnosti usadenej v tretej krajine – Oslobodenie podmienené existenciou daňového dohovoru stanovujúceho výmenu informácií – Účinnosť daňových kontrol“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb kapitálu – Ustanovenia Zmluvy
      (Článok 56 ods. 1 ES, článok 57 ods. 1 ES a článok 58 ES)
      2.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia
      (Článok 56 ods. 1 ES)
      3.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín
      (Článok 57 ods. 1 ES)
      4.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Dane z príjmov
      (Články 56 ES a 58 ES)
      1.        Pokiaľ ide o pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, na článok 56 ods. 1 ES v spojení s článkami 57 ES
         a 58 ES sa možno odvolávať na vnútroštátnom súde a môže spôsobiť neuplatniteľnosť vnútroštátnych predpisov, ktoré sú s ním
         v rozpore, bez ohľadu na dotknutú kategóriu pohybu kapitálu. Článok 56 ods. 1 ES má totiž priamy účinok bez toho, aby bolo
         potrebné rozlišovať medzi kategóriami pohybu kapitálu, na ktoré sa vzťahuje článok 57 ods. 1 ES, a tými, na ktoré sa tento
         článok nevzťahuje, keďže výnimka stanovená v uvedenom ustanovení nebráni tomu, aby článok 56 ods. 1 ES priznával jednotlivcom
         práva, ktoré môžu uplatniť na súde.

      (pozri body 26, 27)
      2.        Pojem obmedzenie pohybu kapitálu treba vykladať vo vzťahoch medzi členskými štátmi a tretími krajinami rovnakým spôsobom ako
         vo vzťahoch medzi členskými štátmi. Hoci totiž liberalizácia pohybov kapitálu s tretími krajinami môže sledovať iné ciele
         ako vytvorenie vnútorného trhu, ako sú najmä zaisťovanie vierohodnosti jednotnej meny Spoločenstva na svetových finančných
         trhoch a udržiavanie finančných centier svetového rozmeru v členských štátoch, treba konštatovať, že keď bola zásada voľného
         pohybu kapitálu článkom 56 ods. 1 ES rozšírená na pohyb kapitálu medzi tretími krajinami a členskými štátmi, rozhodli sa tieto
         členské štáty zakotviť túto zásadu v tom istom článku a v rovnakom znení pre ten pohyb kapitálu, ktorý sa uskutočňuje v rámci
         Spoločenstva, a pre ten, ktorý sa týka vzťahov s tretími krajinami. Okrem toho zo všetkých ustanovení zavedených do Zmluvy
         v kapitole týkajúcej sa kapitálu a platieb vyplýva, že na zohľadnenie skutočnosti, že cieľ a právny rámec liberalizácie pohybov
         kapitálu sú odlišné podľa toho, či ide o vzťahy medzi členskými štátmi a tretími krajinami, alebo o voľný pohyb kapitálu medzi
         členskými štátmi, považovali tieto členské štáty za potrebné stanoviť ochranné doložky a výnimky, ktoré sa uplatnia konkrétne
         na pohyb kapitálu do tretích krajín a z nich.

      (pozri body 31, 32, 38)
      3.        Pojem obmedzenie platné k 31. decembru 1993, ktorý je uvedený v článku 57 ods. 1 ES, predpokladá, že právny rámec, do ktorého
         dotknuté obmedzenie patrí, bol súčasťou právneho poriadku dotknutého členského štátu nepretržite od tohto dátumu. V tomto
         ohľade vnútroštátne opatrenie prijaté po tomto dátume nie je len z tohto dôvodu automaticky vylúčené z režimu výnimiek stanoveného
         v uvedenom odseku, keďže túto možnosť treba chápať tak, že zahŕňa ustanovenia, ktoré sú vo svojej podstate totožné so skoršími
         právnymi predpismi alebo ktoré sa obmedzujú na zmiernenie alebo odstránenie prekážky výkonu práv a slobôd Spoločenstva obsiahnutej
         v skorších právnych predpisoch. Z tohto režimu výnimiek sú naopak vylúčené ustanovenia, ktoré spočívajú na odlišnej logike
         než skoršie právo a ktoré zavádzajú nové postupy. Netýka sa teda ustanovení, ktoré napriek tomu, že sú v podstate totožné
         s právnou úpravou existujúcou k 31. decembru 1993, opätovne zaviedli prekážku voľného pohybu kapitálu, ktorá po zrušení skoršej
         právnej úpravy už neexistovala.

      (pozri body 48, 49)
      4.        Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej oslobodenie od
         dane z príjmu dividend vyplácaných vo forme akcií dcérskej spoločnosti môže byť poskytnuté, len pokiaľ má vyplácajúca spoločnosť
         sídlo v členskom štáte Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) alebo v štáte, s ktorým zdaňujúci členský štát uzavrel daňový
         dohovor stanovujúci výmenu informácií, pokiaľ toto oslobodenie podlieha podmienkam, ktorých dodržanie môžu príslušné orgány
         tohto členského štátu overiť len získaním informácií od štátu, v ktorom je usadená vyplácajúca spoločnosť.

      Aj keď taká právna úprava obsahuje obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, keďže jej účinkom
         je odradenie daňovníkov s bydliskom v dotknutom členskom štáte od investovania ich kapitálu do spoločností usadených mimo
         EHP, môže byť napriek tomu odôvodnená nevyhnutnosťou zaistiť účinnosť daňových kontrol, pokiaľ sa dodrží zásada proporcionality
         v tom zmysle, že táto právna úprava musí byť spôsobilá zabezpečiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a nesmie ísť nad rámec
         toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. Členský štát sa síce pri odôvodnení odmietnutia daňovej výhody nemôže odvolávať
         na nemožnosť vymáhať spoluprácu od iného členského štátu pri vykonávaní vyšetrovania alebo zbere informácií. Táto zásada,
         ktorá sa týka obmedzení výkonu slobôd pohybu na úrovni Spoločenstva, však nemôže byť úplne prenesená na pohyb kapitálu medzi
         členskými štátmi a tretími krajinami, keďže taký pohyb sa odohráva v odlišnom právnom kontexte než pohyb kapitálu medzi členskými
         štátmi. Pokiaľ teda právna úprava Spoločenstva podmieňuje poskytovanie daňovej výhody splnením podmienok, ktorých dodržanie
         možno overiť len získaním informácií od príslušných orgánov tretej krajiny, členský štát je v zásade oprávnený odmietnuť poskytovať
         túto výhodu, pokiaľ sa najmä z dôvodu neexistencie zmluvnej povinnosti tejto tretej krajiny poskytnúť informácie ukáže ako
         nemožné od tejto krajiny tieto informácie získať.

      (pozri body 42, 43, 55, 56, 58, 60, 63, 67 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 18. decembra 2007 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami – Daň z kapitálových výnosov – Dividendy získané od spoločnosti usadenej v členskom štáte EHP – Oslobodenie – Dividendy získané od spoločnosti usadenej v tretej krajine – Oslobodenie podmienené existenciou daňového dohovoru stanovujúceho výmenu informácií – Účinnosť daňových kontrol“
      Vo veci C‑101/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Regeringsrätten (Švédsko)
         z 15. októbra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 28. februára 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Skatteverket
      proti
      A,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts (spravodajca) a A. Tizzano,
         sudcovia R. Schintgen, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský, T. von Danwitz, A. Arabadjiev a C. Toader,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. júna 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Skatteverket, v zastúpení: K. Rask, splnomocnený zástupca,
      –        A, v zastúpení: S. Andersson a P. Nortoft, advokater,
      –        švédska vláda, v zastúpení: K. Wistrand a A. Falk, splnomocnené zástupkyne,
      –        dánska vláda, v zastúpení: B. Weis Fogh, splnomocnená zástupkyňa,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, U. Forsthoff a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad a M. Muñoz Pérez, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, J. C. Gracia a C. Jurgensen, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, C. ten Dam a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Jackson a T. Harris, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci T. Ward, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a K. Simonsson, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. septembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 56 ES až 58 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Skatteverket (švédska daňová správa) a A, fyzickou osobou s bydliskom vo Švédsku,
         z dôvodu odmietnutia poskytnúť tejto osobe oslobodenie od dane z dividend vyplácaných vo forme akcií dcérskej spoločnosti
         spoločnosťou usadenou v tretej krajine.

       Vnútroštátna právna úprava
      3        Podľa švédskeho zákona z roku 1999 o dani z príjmu (inkomstskattelagen, SFS 1999, č. 1229, ďalej len „zákon“) dividendy vyplatené
         fyzickej osobe s bydliskom vo Švédsku akciovou spoločnosťou obvykle podliehajú dani z príjmu v tomto členskom štáte.

      4        Podľa článku 16 kapitoly 42 zákona:

      „Dividendy vyplatené švédskou akciovou spoločnosťou (materská spoločnosť) vo forme akcií dcérskej spoločnosti nepatria do
         zdaniteľného príjmu pod podmienkou, že:

      1.      sa vyplácanie vykonáva v pomere k počtu akcií vlastnených materskou spoločnosťou;
      2.      akcie materskej spoločnosti sú kótované na burze;
      3.      sú rozdelené všetky podiely materskej spoločnosti v dcérskej spoločnosti;
      4.      po rozdelení nie sú podiely v dcérskej spoločnosti vlastnené spoločnosťou patriacou do rovnakej skupiny ako materská spoločnosť;
      5.      dcérska spoločnosť je švédskou akciovou spoločnosťou alebo zahraničnou spoločnosťou, a
      6.      hlavná činnosť dcérskej spoločnosti má priemyselnú alebo obchodnú povahu alebo priamo alebo nepriamo spočíva v držbe podielov
         v spoločnostiach, ktorých hlavná činnosť má priemyselnú alebo obchodnú povahu a v ktorých dcérska spoločnosť priamo alebo
         nepriamo vlastní podiely predstavujúce nadpolovičný podiel hlasovacích práv zo všetkých podielov v spoločnosti.“

      5        Keď bolo toto oslobodenie v roku 1992 zavedené do švédskeho práva, uplatňovali sa s ním súvisiace ustanovenia len na zisky
         vyplácané švédskymi akciovými spoločnosťami. Po ich zrušení v roku 1994 boli tieto ustanovenia opätovne zavedené do uvedeného
         práva v roku 1995.

      6        Podľa článku 16 a kapitoly 42 zákona, ktorý bol do švédskeho práva zavedený v roku 2001, sa oslobodenie stanovené v článku
         16 tej istej kapitoly uplatní aj vtedy, ak akcie vyplatí zahraničná spoločnosť, ktorá má podobné postavenie ako švédska akciová
         spoločnosť a ktorá má sídlo v štáte Európskeho hospodárskeho priestoru (ďalej len „EHP“) alebo v štáte, s ktorým Švédske kráľovstvo
         uzavrelo daňový dohovor obsahujúci ustanovenie stanovujúce výmenu informácií.

      7        Dňa 7. mája 1965 bol medzi Švajčiarskou konfederáciou a Švédskym kráľovstvom uzavretý dohovor na zamedzenie dvojitého zdanenia
         v oblasti dane z príjmu a dane z majetku (ďalej len „dohovor“). Článok 10 tohto dohovoru upravuje režim zdaňovania a článok
         11 dividendy a úroky z nich.

      8        Článok 27 dohovoru stanovuje zmierovacie konanie medzi príslušnými orgánmi zmluvných štátov s cieľom zamedziť zdaneniu, ktoré
         by nebolo v súlade s ustanoveniami tohto dohovoru, ako aj s cieľom riešiť ťažkosti alebo odstrániť pochybnosti, ku ktorým
         môžu viesť výklad alebo uplatňovanie dohovoru.

      9        Z bodu 5 rokovacieho a podpisového protokolu vypracovaného pri uzavieraní dohovoru (ďalej len „protokol“) vyplýva, že švajčiarska
         delegácia sa domnievala, že jedinými informáciami, ktoré môžu byť predmetom výmeny, sú informácie potrebné na riadne uplatňovanie
         dohovoru a informácie umožňujúce zabrániť nesprávnemu uplatňovaniu tohto dohovoru. Z toho istého bodu 5 vyplýva, že Švédske
         kráľovstvo vzalo toto vyhlásenie na vedomie a ustúpilo od výslovného zmluvného ustanovenia týkajúceho sa výmeny informácií.

      10      Dňa 17. augusta 1993 bola uzavretá dohoda medzi Švajčiarskou konfederáciou a Švédskym kráľovstvom týkajúca sa vykonávania
         článkov 10 a 11 dohovoru (ďalej len „dohoda“). Táto dohoda spresnila postup, ktorý musí použiť jednotlivec, aby získal daňovú
         úľavu v súlade s podmienkami zdanenia stanovenými týmito článkami, ako aj zaobchádzanie daňových orgánov zmluvných štátov
         s takými žiadosťami.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      11      A je akcionárom spoločnosti X, ktorá má svoje sídlo vo Švajčiarsku a zamýšľa rozdeliť akcie, ktoré vlastní v jednej zo svojich
         dcérskych spoločností. A požiadal Skatterättsnämnden (komisia pre daňové právo) o predbežné stanovisko k tomu, či je také
         rozdelenie oslobodené od dane z príjmov. Podľa A má X podobné postavenie ako švédska akciová spoločnosť a podmienky pre oslobodenie
         požadované zákonom sú s výnimkou podmienky týkajúcej sa umiestnenia sídla tejto spoločnosti splnené.

      12      Skatterättsnämnden vo svojom predbežnom stanovisku doručenom 19. februára 2003 odpovedala, že rozdelenie akcií zamýšľané spoločnosťou
         X musí byť podľa ustanovení Zmluvy o ES týkajúcich sa voľného pohybu kapitálu oslobodené od dane z príjmov.

      13      Podľa Skatterättsnämnden také právo na oslobodenie zo zákona nevyplýva, keďže dohovor neobsahuje povinnosť Švajčiarskej konfederácie
         poskytnúť švédskej daňovej správe potrebné informácie. Článok 16 a kapitolu 42 zákona však treba považovať za obmedzenie pohybu
         kapitálu v zmysle článku 56 ES. Také obmedzenie je síce odôvodnené cieľom uľahčiť daňové kontroly v kontexte, v ktorom nie
         je uplatniteľná smernica Rady z 19. decembra 1977 týkajúca sa vzájomnej pomoci kompetentných orgánov členských štátov v oblasti
         priameho a nepriameho zdaňovania (77/799/EHS) (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63), zmenená a doplnená smernicou
         Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179, ďalej len „smernica 77/799“). Uvedené obmedzenie
         je však vo vzťahu k tomuto cieľu neprimerané. Dohoda totiž zrejme v určitej miere umožňuje švédskej daňovej správe získať
         informácie potrebné na uplatnenie vnútroštátnej daňovej právnej úpravy. Daňovníkovi okrem toho možno poskytnúť možnosť, aby
         sám preukázal, že sú splnené všetky podmienky požadované zákonom.

      14      Skatteverket podala proti tomuto predbežnému stanovisku Skatterättsnämnden odvolanie na Regeringsrätten.

      15      Skatteverket vo svojom odvolaní zdôrazňuje, že ustanovenia týkajúce sa slobody pohybu kapitálu nie sú jasné, pokiaľ ide o pohyb
         kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, najmä tými tretími krajinami, ktoré sa bránia výmene informácií na účely
         daňovej kontroly. Pokiaľ je možnosť získať informácie obmedzená, môže byť také obmedzenie, aké zavádza uvedený článok 16 a,
         odôvodnené na zabezpečenie účinnosti daňových kontrol.

      16      A naopak tvrdí, že ustanovenia obsiahnuté v protokole a v dohode môžu byť považované za ustanovenia týkajúce sa výmeny informácií,
         ktoré sú obsiahnuté v samotnom dohovore. Článok 16 a kapitoly 42 zákona v každom prípade predstavuje obmedzenie voľného pohybu
         kapitálu, ktoré nemožno odôvodniť. Švajčiarske orgány totiž vôbec netreba žiadať o informácie, keďže daňovníka možno vyzvať,
         aby preukázal, že spĺňa všetky podmienky potrebné na oslobodenie stanovené zákonom.

      17      Za týchto podmienok Regeringsrätten rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Bránia ustanovenia týkajúce sa voľného pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a treťou krajinou tomu, aby v takej situácii,
         o akú ide [vo veci samej], boli A zdanené dividendy, ktoré jej vyplatila X, z dôvodu, že X nemá svoje sídlo v členskom štáte
         EHP, ani v štáte, s ktorým Švédsko [Švédske kráľovstvo] uzavrelo daňový dohovor obsahujúci doložku o výmene informácií?“

       O prejudiciálnej otázke
      18      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu kapitálu vykladať
         v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej môže byť oslobodenie od dane z dividend vyplácaných vo
         forme akcií dcérskej spoločnosti poskytnuté len vtedy, ak má vyplácajúca spoločnosť sídlo v členskom štáte EHP alebo v štáte,
         s ktorým členský štát zdanenia uzavrel daňový dohovor stanovujúci výmenu informácií.

      19      Na úvod je potrebné pripomenúť, že hoci priame dane podľa ustálenej judikatúry patria do právomoci členských štátov, tieto
         štáty musia túto právomoc vykonávať v súlade s právom Spoločenstva (rozsudky zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071,
         bod 32; zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 19, ako aj zo 6. marca 2007, Meilicke a i., C‑292/04,
         Zb. s. I‑1835, bod 19).

      20      V tomto ohľade článok 56 ods. 1 ES, ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 1994, zaviedol liberalizáciu kapitálu medzi členskými
         štátmi, ako aj medzi členskými štátmi a tretími krajinami. Na tento účel tento článok stanovuje, že v rámci kapitoly Zmluvy
         nazvanej „Kapitál a platby“ sú všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi, ako aj medzi členskými štátmi a tretími
         krajinami zakázané (rozsudky zo 14. decembra 1995, Sanz de Lera a i., C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94, Zb. s. I‑4821, bod 19,
         ako aj z 23. februára 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Zb. s. I‑1957, bod 37).

       O priamom účinku článku 56 ods. 1 ES vo vzťahoch medzi členskými štátmi a tretími krajinami
      21      Hneď na úvod treba pripomenúť, že článok 56 ods. 1 ES uvádza jasný a bezpodmienečný zákaz, ktorý nevyžaduje nijaké vykonávacie
         opatrenie a poskytuje jednotlivcom práva, ktoré môžu uplatniť na súde (pozri v tomto zmysle rozsudok Sanz de Lera a i., už
         citovaný, body 41 a 47).

      22      Nemecká vláda však tvrdí, že vo vzťahoch medzi členskými štátmi a tretími krajinami má toto ustanovenie priamy účinok, len
         pokiaľ ide o obmedzenia týkajúce sa tých kategórií pohybu kapitálu, na ktoré sa nevzťahuje článok 57 ods. 1 ES. Čo sa totiž
         týka kategórií pohybu kapitálu uvedených v tomto odseku, odsek 2 toho istého článku necháva Rade Európskej únie právomoc prijímať
         liberalizačné opatrenia, pokiaľ umožnia podporovať fungovanie hospodárskej a menovej únie. Súdny dvor síce v bode 46 už citovaného
         rozsudku Sanz de Lera a i. uznal, že prijímanie opatrení Radou nepredstavuje podmienku nevyhnutnú na vykonávanie zákazu uvedeného
         v článku 56 ods. 1 ES, obmedzil však tento výklad na obmedzenia, na ktoré sa nevzťahuje článok 57 ods. 1 ES.

      23      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa článku 57 ods. 1 ES nie je ustanovením článku 56 ES dotknuté uplatňovanie obmedzení
         vo vzťahu k tretím krajinám, ktoré platia vo vnútroštátnom práve alebo v práve Spoločenstva k 31. decembru 1993 z hľadiska
         pohybu kapitálu do alebo z tretích krajín týkajúceho sa priamych investícií, vrátane investícií do nehnuteľného majetku, usadenia
         sa, poskytovania finančných služieb alebo vstupu cenných papierov na kapitálové trhy.

      24      Podľa článku 57 ods. 2 prvej vety ES môže Rada v úsilí dosiahnuť voľný pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami
         v čo najväčšom rozsahu a pri rešpektovaní ostatných kapitol Zmluvy, na návrh Komisie kvalifikovanou väčšinou hlasov prijať
         opatrenia o pohybe kapitálu do tretích krajín a z nich v oblasti priamych investícií vrátane investícií do nehnuteľného majetku,
         usadenia sa, poskytovania finančných služieb alebo prístupu cenných papierov na kapitálové trhy. Druhá veta uvedeného odseku
         2 stanovuje, že na prijatie opatrení, ktoré sú v oblasti liberalizácie pohybu kapitálu do alebo z tretích krajín v práve Spoločenstva
         krokom späť, sa vyžaduje jednomyseľnosť.

      25      V bode 48 už citovaného rozsudku Sanz de Lera a i. Súdny dvor rozhodol, že na ustanovenia článku 73b ods. 1 Zmluvy ES (teraz
         článok 56 ods. 1 ES) v spojení s článkami 73c a 73d ods. 1 písm. b) Zmluvy ES [teraz články 57 ES a 58 ods. 1 písm. b) ES]
         sa možno odvolávať na vnútroštátnom súde a môžu vyvolať nepoužiteľnosť vnútroštátnych predpisov, ktoré sú s nimi v rozpore.

      26      Súdny dvor teda uznal priamy účinok článku 56 ods. 1 bez toho, aby rozlíšil tie kategórie pohybu kapitálu, na ktoré sa vzťahuje
         článok 57 ods. 1 ES, a tie, na ktoré sa tento článok nevzťahuje. Súdny dvor totiž rozhodol, že výnimka stanovená v článku
         57 ods. 1 ES nemôže brániť tomu, aby článok 56 ods. 1 ES priznával jednotlivcom práva, ktoré môžu uplatniť na súde (rozsudok
         Sanz de Lera a i., už citovaný, bod 47).

      27      Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, na článok 56 ods. 1 ES v spojení
         s článkami 57 ES a 58 ES sa možno odvolávať na vnútroštátnom súde a môže spôsobiť neuplatniteľnosť vnútroštátnych predpisov,
         ktoré sú s ním v rozpore, bez ohľadu na dotknutú kategóriu pohybu kapitálu.

       O pojme obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami
      28      Najskôr je potrebné odpovedať na argumentáciu Skatteverket, ako aj švédskej, nemeckej, francúzskej a holandskej vlády, podľa
         ktorých nemožno pojem obmedzenie pohybu kapitálu uvedený v článku 56 ods. 1 ES vykladať vo vzťahoch medzi členskými štátmi
         a tretími krajinami rovnakým spôsobom ako vo vzťahoch medzi členskými štátmi.

      29      Nemecká, francúzska a holandská vláda zdôrazňujú, že na rozdiel od liberalizácie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi, ktorej
         cieľom je vytvorenie vnútorného trhu, súvisí rozšírenie zásady voľného pohybu kapitálu na vzťahy medzi členskými štátmi a tretími
         krajinami so zavedením hospodárskej a menovej únie. Všetky uvedené vlády zdôrazňujú, že vo vzťahoch s tretími krajinami by
         dodržiavanie zákazu uvedeného v článku 56 ods. 1 ES viedlo k jednostrannej liberalizácii zo strany Európskeho spoločenstva
         bez toho, aby posledné uvedené získalo záruku, že dotknuté tretie krajiny pristúpia k rovnocennej liberalizácii, a bez toho,
         aby vo vzťahu s týmito tretími krajinami existovali opatrenia harmonizácie vnútroštátnych predpisov predovšetkým v oblasti
         priameho zdaňovania.

      30      Nemecká a holandská vláda tiež tvrdia, že pokiaľ by bola zásada voľného pohybu kapitálu vykladaná rovnakým spôsobom vo vzťahoch
         s tretími krajinami a vnútri Spoločenstva, prišlo by Spoločenstvo o prostriedky na vyjednanie liberalizácie s týmito krajinami,
         keďže by taká liberalizácia už automaticky a jednostranne otvorila trh Spoločenstva týmto krajinám. V tomto ohľade zdôrazňujú,
         že ustanovenia týkajúce sa voľného pohybu kapitálu, ktoré obsahujú asociačné dohody uzavreté s tretími krajinami, majú často
         obmedzenejší dosah než ustanovenie článku 56 ES, čo by nemalo zmysel, pokiaľ by bolo toto ustanovenie rovnako prísne uplatniteľné
         vo vzťahoch s tretími krajinami a vo vzťahoch v rámci Spoločenstva.

      31      Ako uviedol generálny advokát v bodoch 74 až 77 svojich návrhov, hoci liberalizácia pohybov kapitálu s tretími krajinami môže
         sledovať iné ciele ako vytvorenie vnútorného trhu, ako sú najmä zaisťovanie vierohodnosti jednotnej meny Spoločenstva na svetových
         finančných trhoch a udržiavanie finančných centier svetového rozmeru v členských štátoch, treba konštatovať, že keď bola zásada
         voľného pohybu kapitálu článkom 56 ods. 1 ES rozšírená na pohyb kapitálu medzi tretími krajinami a členskými štátmi, rozhodli
         sa tieto členské štáty zakotviť túto zásadu v tom istom článku a v rovnakom znení pre ten pohyb kapitálu, ktorý sa uskutočňuje
         v rámci Spoločenstva, a pre ten, ktorý sa týka vzťahov s tretími krajinami.

      32      Okrem toho, ako tiež uviedol generálny advokát v bodoch 78 až 83 svojich návrhov, zo všetkých ustanovení zavedených do Zmluvy
         v kapitole týkajúcej sa kapitálu a platieb vyplýva, že na zohľadnenie skutočnosti, že cieľ a právny rámec liberalizácie pohybov
         kapitálu sú odlišné podľa toho, či ide o vzťahy medzi členskými štátmi a tretími krajinami alebo o voľný pohyb kapitálu medzi
         členskými štátmi, považovali tieto členské štáty za potrebné stanoviť ochranné doložky a výnimky, ktoré sa uplatnia konkrétne
         na pohyb kapitálu do tretích krajín a z nich.

      33      Okrem výnimky stanovenej v článku 57 ods. 1 ES pre niektoré obmedzenia pohybu kapitálu do alebo z tretích krajín platné vo
         vnútroštátnom práve alebo v práve Spoločenstva k 31. decembru 1993 totiž článok 59 ES poskytuje Rade za výnimočných okolností,
         keď uvedený pohyb kapitálu spôsobuje alebo hrozí, že spôsobí vážne ťažkosti fungovaniu hospodárskej a menovej únie, právomoc
         prijať ochranné opatrenia. Článok 60 ods. 1 ES okrem toho oprávňuje Radu prijať voči tretím krajinám potrebné naliehavé opatrenia,
         ak sa v prípadoch uvedených v článku 301 ES pokladá činnosť Spoločenstva za nevyhnutnú. Nakoniec článok 60 ods. 2 ES stanovuje
         možnosť členského štátu z vážnych politických dôvodov a z dôvodov naliehavosti prijať voči tretej krajine jednostranné opatrenia
         týkajúce sa najmä pohybu kapitálu, a to kým Rada neprijme opatrenia podľa odseku 1 toho istého článku.

      34      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v rozpore s tvrdením nemeckej vlády nemožno z podmienok, ktorým podlieha právomoc
         priznaná Rade článkom 57 ods. 2 ES prijímať opatrenia týkajúce sa tých kategórií pohybu kapitálu do a z tretích krajín, ktoré
         sú uvedené v tomto ustanovení, vyvodzovať, že uvedené kategórie nepatria do pôsobnosti zákazu uvedeného v článku 56 ods. 1 ES.
         Odsek 2 článku 57 ES sa totiž musí vykladať v spojení s odsekom 1 toho istého článku a obmedzuje sa na to, že umožňuje Rade
         prijímať opatrenia týkajúce sa uvedených kategórií pohybu kapitálu bez toho, aby jej v tom mohli brániť vnútroštátne obmedzenia
         či obmedzenia Spoločenstva, ktorých zachovanie je výslovne stanovené týmto odsekom 1.

      35      Ako uviedol generálny advokát v bode 86 svojich návrhov, obmedzenia, ktoré členské štáty a Spoločenstvo môžu uplatňovať na
         základe článku 57 ods. 1 ES na pohyb kapitálu do tretích krajín a z nich, sa pripájajú nielen k obmedzeniam stanoveným v článkoch
         59 ES a 60 ES, ale aj k tým, ktoré vyplývajú z opatrení prijatých členskými štátmi v súlade s článkom 58 ods. 1 písm. a) a b) ES
         alebo ktoré sú inak odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

      36      Z judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že rozsah, v akom sú tak členské štáty oprávnené uplatňovať určité obmedzujúce
         opatrenia týkajúce sa pohybu kapitálu, nemôže byť určovaný bez zohľadnenia okolnosti zdôraznenej niekoľkými vládami, ktoré
         predložili Súdnemu dvoru pripomienky, že pohyb kapitálu do alebo z tretích krajín sa odohráva v odlišnom právnom kontexte
         než pohyb kapitálu na úrovni Spoločenstva.

      37      Z dôvodu stupňa právnej integrácie existujúcej medzi členskými štátmi Európskej únie a najmä existencie legislatívnych opatrení
         zameraných na spoluprácu medzi vnútroštátnymi daňovými orgánmi, akým je aj smernica 77/799, teda nie je zdaňovanie hospodárskych
         činností s cezhraničnými aspektmi nepresahujúcimi hranice Spoločenstva, ktoré vykonáva členský štát, vždy porovnateľné s hospodárskymi
         činnosťami v rámci vzťahov medzi členskými štátmi a tretími krajinami (rozsudok z 12. decembra 2006, Test Claimants in the
         FII Group Litigation, C‑446/04, Zb. s. I‑11753, bod 170). Podľa Súdneho dvora navyše nemožno vylúčiť, že členský štát môže
         preukázať, že obmedzenie pohybu kapitálu do alebo z tretích krajín je odôvodnené určitým dôvodom, aj keď tento dôvod nemôže
         predstavovať platné odôvodnenie obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi (rozsudok Test Claimants in the FII Group
         Litigation, už citovaný, bod 171).

      38      Z týchto dôvodov nemožno považovať za rozhodujúce tvrdenie uvedené nemeckou a holandskou vládou, podľa ktorého by Spoločenstvo,
         pokiaľ by sa pojem obmedzenie pohybu kapitálu vykladal vo vzťahoch medzi členskými štátmi a tretími krajinami rovnakým spôsobom
         ako vo vzťahoch medzi členskými štátmi, jednostranne otvorilo tretím krajinám svoj trh bez toho, aby si zachovalo prostriedky
         na vyjednávanie nevyhnutné na dosiahnutie liberalizácie zo strany týchto krajín.

      39      Keďže bol teda vyjasnený pojem obmedzení pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, treba po druhé preskúmať,
         či takú právnu úpravu, o akú ide vo veci samej, možno za také obmedzenie považovať a či môže byť prípadne odôvodnená na základe
         ustanovení Zmluvy alebo naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu.

       O existencii obmedzenia pohybu kapitálu
      40      V tomto ohľade treba pripomenúť, že opatrenia zakázané článkom 56 ods. 1 ES ako obmedzenia pohybu kapitálu zahŕňajú aj opatrenia,
         ktoré sú spôsobilé odradiť osoby bez bydliska v určitom členskom štáte od investovania v tomto štáte alebo odradiť osoby s bydliskom
         v tomto členskom štáte od investovania v iných štátoch (pozri rozsudky Van Hilten-van der Heijden, už citovaný, bod 44, a z 25. januára
         2007, Festersen, C‑370/05, Zb. s. I‑1129, bod 24).

      41      V prejednávanej veci poskytuje článok 16 a kapitoly 42 zákona daňovníkom s bydliskom vo Švédsku oslobodenie od dane z dividend
         vyplácaných vo forme akcií dcérskej spoločnosti akciovou spoločnosťou usadenou vo Švédsku alebo v inom štáte EHP, ale toto
         oslobodenie im odmieta poskytnúť, pokiaľ také vyplácanie uskutočňuje spoločnosť usadená v tretej krajine, ktorá nie je členom
         EHP, s výnimkou toho, ak by táto krajina uzavrela so Švédskym kráľovstvom dohovor stanovujúci výmenu informácií.

      42      Účinkom takej právnej úpravy je odradenie daňovníkov s bydliskom vo Švédsku od investovania ich kapitálu do spoločností usadených
         mimo EHP. Keďže sa totiž s dividendami, ktoré takéto spoločnosti vyplácajú švédskym rezidentom, zaobchádza daňovo menej výhodne
         ako s dividendami vyplácanými spoločnosťou usadenou v členskom štáte EHP, sú akcie uvedených spoločností pre investorov s bydliskom
         vo Švédsku menej príťažlivé ako akcie spoločností usadených v takom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky Verkooijen, už citovaný,
         body 34 a 35, a Manninen, už citovaný, body 22 a 23, ako aj, pokiaľ ide o pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a tretími
         krajinami, rozsudok Test Claimants in the FII Group Litigation, už citovaný, bod 166).

      43      Taká právna úprava, o akú ide vo veci samej, teda obsahuje obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami,
         ktoré je v zásade zakázané článkom 56 ods. 1 ES.

      44      Pred preskúmaním toho, či môže byť uvedené obmedzenie odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ako tvrdí Skatteverket
         a vlády, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, treba odpovedať na tvrdenie uvedené talianskou vládou, podľa ktorého
         sa na toto obmedzenie vzťahuje výnimka stanovená v článku 57 ods. 1 ES.

       O uplatnení výnimky stanovenej v článku 57 ods. 1 ES
      45      Ako bolo pripomenuté v bode 23 tohto rozsudku, podľa článku 57 ods. 1 ES nie je ustanovením článku 56 ES dotknuté uplatňovanie
         obmedzení vo vzťahu k tretím krajinám, ktoré platia vo vnútroštátnom práve alebo v práve Spoločenstva k 31. decembru 1993
         z hľadiska pohybu kapitálu do alebo z tretích krajín týkajúceho sa priamych investícií, vrátane investícií do nehnuteľného
         majetku, usadenia sa, poskytovania finančných služieb alebo vstupu cenných papierov na kapitálové trhy.

      46      Obmedzenie pohybu kapitálu predstavované menej výhodným daňovým zaobchádzaním s dividendami zahraničného pôvodu spadá pod
         pojem „priame investície“ v zmysle článku 57 ods. 1 ES, pokiaľ sa toto obmedzenie vzťahuje na investície akejkoľvek povahy,
         ktoré vykonávajú fyzické alebo právnické osoby a ktoré slúžia na vytvorenie alebo udržanie dlhodobých a priamych vzťahov medzi
         poskytovateľom kapitálu a podnikom, ktorému je tento kapitál určený na účely výkonu hospodárskej činnosti (pozri v tomto zmysle
         rozsudky Test Claimants in the FII Group Litigation, už citovaný, body 179 až 181; z 24. mája 2007, Holböck, C‑157/05, Zb.
         s. I‑4051, body 33 a 34, ako aj z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, C‑112/05, Zb. s. I‑8995, bod 18).

      47      Keďže návrh na začatie prejudiciálneho konania nevylučuje, že sa dividendy, ktoré spoločnosť X zamýšľa vyplatiť A, vzťahujú
         na také investície, treba preskúmať, či sa na takú právnu úprava, o akú ide vo veci samej, môže vzťahovať, ako obmedzenie,
         ktoré platilo k 31. decembru 1993, výnimka stanovená v článku 57 ods. 1 ES.

      48      Ako uviedol generálny advokát v bodoch 110 až 112 svojich návrhov, pojem obmedzenie platné k 31. decembru 1993 predpokladá,
         že právny rámec, do ktorého dotknuté obmedzenie patrí, bol súčasťou právneho poriadku dotknutého členského štátu nepretržite
         od tohto dátumu. Ak by to totiž bolo inak, členský štát by mohol kedykoľvek opätovne zaviesť obmedzenia pohybu kapitálu do
         alebo z tretích krajín, ktoré vo vnútroštátnom právnom poriadku platili k 31. decembru 1993, ale ktoré neboli zachované.

      49      V rovnakom duchu sa vyjadril Súdny dvor, keď mal rozhodnúť o uplatniteľnosti výnimky stanovenej v článku 57 ods. 1 ES na obmedzenia
         pohybu kapitálu existujúce v právnom poriadku členského štátu k 31. decembru 1993. Hoci totiž Súdny dvor pripustil, že vnútroštátne
         opatrenie prijaté po tomto dátume nie je len z tohto dôvodu automaticky vylúčené z režimu výnimiek stanoveného v uvedenom
         odseku 1, rozumel tejto možnosti tak, že zahŕňa ustanovenia, ktoré sú vo svojej podstate totožné so skoršími právnymi predpismi
         alebo ktoré sa obmedzujú na zmiernenie alebo odstránenie prekážky výkonu práv a slobôd Spoločenstva obsiahnutej v skorších
         právnych predpisoch, pričom vylúčil ustanovenia, ktoré spočívajú na odlišnej logike než skoršie právo a ktoré zavádzajú nové
         postupy (pozri v tomto zmysle rozsudky Test Claimants in the FII Group Litigation, už citovaný, bod 192, a Holböck, už citovaný,
         bod 41). Súdny dvor tým nemal na mysli ustanovenia, ktoré napriek tomu, že sú v podstate totožné s právnou úpravou existujúcou
         k 31. decembru 1993, opätovne zaviedli prekážku voľného pohybu kapitálu, ktorá po zrušení skoršej právnej úpravy už neexistovala.

      50      V prejednávanej veci treba konštatovať, že článok 16 kapitoly 42 zákona v čase nadobudnutia svojej účinnosti v roku 1992 už
         vylučoval z poskytnutia oslobodenia stanoveného pre dividendy vyplácané vo forme akcií dcérskej spoločnosti dividendy vyplácané
         spoločnosťami usadenými v tretích krajinách, ktoré neuzavreli so Švédskym kráľovstvom dohovor stanovujúci výmenu informácií.
         Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že toto oslobodenie sa k uvedenému dátumu uplatňovalo len na dividendy
         vyplácané spoločnosťami usadenými vo Švédsku.

      51      Je pravda, že ustanovenia týkajúce sa oslobodenia boli v roku 1994 zrušené, potom v roku 1995 opätovne zavedené a v roku 2001
         rozšírené na dividendy vyplácané spoločnosťami usadenými v členskom štáte EHP alebo v inom štáte, s ktorým Švédske kráľovstvo
         uzavrelo dohovor stanovujúci výmenu informácií. Nič to však nemení na tom, ako tvrdí talianska vláda, že poskytnutie tohto
         oslobodenia bolo nepretržite vylúčené, prinajmenšom od roku 1992, pre dividendy vyplácané spoločnosťami usadenými v tretej
         krajine, ktorá nie je členom EHP a ktorá so Švédskym kráľovstvom neuzavrela taký dohovor.

      52      Za týchto okolností treba vylúčenie, od roku 1992, poskytnutia oslobodenia stanoveného zákonom pre dividendy vyplácané spoločnosťou
         usadenou v tretej krajine, ktorá nie je členom EHP a ktorá so Švédskym kráľovstvom neuzavrela dohovor stanovujúci výmenu informácií,
         považovať za obmedzenie platné k 31. decembru 1993 v zmysle článku 57 ods. 1 ES, prinajmenšom vtedy, ak sa tieto dividendy
         vzťahujú na priame investície do vyplácajúcej spoločnosti, čo musí overiť vnútroštátny súd.

      53      Keďže z návrhu na začatie prejudiciálneho konania nevyplýva, že by sa dividendy, o ktoré ide vo veci samej, vzťahovali na
         priame investície, treba preskúmať, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, môže byť odôvodnená naliehavým
         dôvodom všeobecného záujmu.

       O odôvodnení založenom na potrebe zabezpečiť účinnosť daňovej kontroly
      54      Podľa Skatteverket, ako aj švédskej, dánskej, nemeckej, španielskej, francúzskej, talianskej, holandskej vlády a vlády Spojeného
         kráľovstva je odmietnutie poskytovať oslobodenie stanovené v článku 16 kapitoly 42 zákona, pokiaľ dividendy vypláca spoločnosť
         usadená v tretej krajine, s ktorou Švédske kráľovstvo neuzavrelo daňový dohovor stanovujúci výmenu informácií, odôvodnené
         nevyhnutnosťou zaistiť účinnosť daňových kontrol. Vo vzťahu k tretej krajine totiž švédska daňová správa nemôže použiť vzájomnú
         pomoc medzi príslušnými orgánmi stanovenú smernicou 77/799. Dohovor ani protokol navyše neobsahujú ustanovenie o výmene informácií,
         ktoré by bolo porovnateľné s ustanovením článku 26 vzorového dohovoru vypracovaného v rámci Organizácie pre hospodársku spoluprácu
         a rozvoj (OECD). Dokonca aj pokiaľ daňovník disponuje informáciami nevyhnutnými na preukázanie toho, že podmienky požadované
         uvedeným článkom 16 sú splnené, daňová správa ešte musí overiť hodnotu predložených dôkazov, čo nie je možné, ak nemá právomoc
         získať spoluprácu príslušných orgánov štátu, v ktorom má sídlo vyplácajúca spoločnosť.

      55      Podľa článku 58 ods. 1 písm. b) sa článok 56 ES nedotýka práva členských štátov prijať všetky potrebné opatrenia, najmä v oblasti
         daňového systému, aby sa zabránilo porušovaniu vnútroštátnych zákonov a iných právnych predpisov. Súdny dvor teda uznal, že
         potreba zabezpečiť účinnosť daňových kontrol predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý môže odôvodniť obmedzenie
         výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou (rozsudky z 15. mája 1997, Futura Participations a Singer, C‑250/95, Zb. s. I‑2471,
         bod 31; z 15. júla 2004, Lenz, C‑315/02, Zb. s. I‑7063, body 27 a 45, ako aj zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia
         Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203, bod 47).

      56      Aby mohlo byť obmedzujúce opatrenie odôvodnené, musí rešpektovať zásadu proporcionality v tom zmysle, že musí byť spôsobilé
         zabezpečiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a nesmie ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (pozri najmä
         rozsudok zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229, bod 28).

      57      Podľa A a Komisie je právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, neprimeraná vo vzťahu k sledovanému cieľu, keďže švédske daňové
         orgány môžu od daňovníka vyžadovať, aby poskytol dôkaz, že podmienky potrebné na získanie oslobodenia stanoveného touto právnou
         úpravou sú splnené. Keďže sa také oslobodenie týka dividend vyplácaných spoločnosťou kótovanou na burze, niektoré informácie
         možno získať aj z údajov, ktoré je taká spoločnosť povinná na základe zákona zverejňovať.

      58      Ako uviedli A a Komisia, pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu obmedzujúcu jednu zo slobôd pohybu zaručenú Zmluvou, Súdny
         dvor rozhodol, že členský štát sa pri odôvodnení odmietnutia daňovej výhody nemôže odvolávať na nemožnosť vymáhať spoluprácu
         od iného členského štátu pri vykonávaní vyšetrovania alebo zbere informácií. Hoci sa totiž overenie informácií poskytnutých
         daňovníkom javí ťažkým, najmä z dôvodu hraníc výmeny informácií stanovených v článku 8 smernice 77/799, príslušným daňovým
         orgánom nič nebráni v tom, aby si od daňovníka vyžiadali dôkazy, ktoré považujú za potrebné na správne stanovenie predmetných
         daní, a prípadne odmietli požadované oslobodenie od dane, ak tieto dôkazy nie sú predložené (pozri v tomto zmysle rozsudky
         z 28. januára 1992, Bachmann, C‑204/90, Zb. s. I‑249, bod 20; z 30. januára 2007, Komisia/Dánsko, C‑150/04, Zb. s. I‑1163,
         bod 54, ako aj z 11. októbra 2007, ELISA, C‑451/05, Zb. s. I‑8251, body 94 a 95).

      59      V tomto kontexte sa Súdny dvor domnieval, že nemožno a priori vylúčiť, že daňovník bude schopný predložiť relevantné dôkazy, ktoré daňovým orgánom členského štátu umožnia jasne a presne
         overiť, že sa tento nepokúša vyhnúť sa zaplateniu daní alebo ho obísť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. júla 1999, Baxter
         a i., C‑254/97, Zb. s. I‑4809, body 19 a 20; z 10. marca 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Zb. s. I‑2057, bod 25, ako
         aj ELISA, už citovaný, bod 96).

      60      Táto judikatúra, ktorá sa týka obmedzení výkonu slobôd pohybu na úrovni Spoločenstva, však nemôže byť úplne prenesená na pohyb
         kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami, keďže taký pohyb sa odohráva v odlišnom právnom kontexte než veci, ktoré
         viedli k vydaniu rozsudkov uvedených v predchádzajúcich dvoch bodoch.

      61      Po prvé sa totiž vzťahy medzi členskými štátmi odohrávajú v spoločnom právnom rámci, ktorý je charakterizovaný existenciou
         takej právnej úpravy Spoločenstva, akou je smernica 77/799, ktorá zaviedla povinnosti vzájomnej pomoci. Hoci v oblastiach,
         na ktoré sa táto smernica vzťahuje, nie je povinnosť pomoci neobmedzená, nič to nemení na tom, že uvedená smernica vytvára
         rámec spolupráce medzi príslušnými orgánmi členských štátov, ktorý neexistuje medzi týmito orgánmi a príslušnými orgánmi tretej
         krajiny, pokiaľ táto neprevzala záväzok vzájomnej pomoci.

      62      Po druhé, ako uviedol generálny advokát v bodoch 141 až 143 svojich návrhov, pokiaľ ide o dôkazy, ktoré môže daňovník poskytnúť,
         aby umožnil daňovým orgánom overiť, či sú splnené podmienky stanovené vnútroštátnou právnou úpravou, harmonizačné opatrenia
         Spoločenstva, ktoré sa v členských štátoch uplatňujú v oblasti účtovníctva spoločností, ponúkajú daňovníkovi možnosť predložiť
         dôveryhodné a overiteľné údaje týkajúce sa štruktúry alebo činností spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, zatiaľ čo
         daňovník nemá takú možnosť zaručenú, pokiaľ ide o spoločnosť usadenú v tretej krajine, ktorá nie je povinná uplatňovať tieto
         opatrenia Spoločenstva.

      63      Z toho vyplýva, že pokiaľ právna úprava Spoločenstva podmieňuje poskytovanie daňovej výhody splnením podmienok, ktorých dodržanie
         možno overiť len získaním informácií od príslušných orgánov tretej krajiny, členský štát je v zásade oprávnený odmietnuť poskytovať
         túto výhodu, pokiaľ sa najmä z dôvodu neexistencie zmluvnej povinnosti tejto tretej krajiny poskytnúť informácie ukáže ako
         nemožné od tejto krajiny tieto informácie získať.

      64      Vo veci samej Skatteverket, ako aj švédska vláda tvrdia, že švédska daňová správa nie je schopná overiť splnenie prvej, tretej,
         štvrtej a šiestej podmienky uvedených v článku 16 kapitoly 42 zákona, teda požiadaviek, podľa ktorých sa musí vyplatenie uskutočniť
         v pomere k počtu akcií vlastnených v materskej spoločnosti, všetky podiely tejto spoločnosti v dcérskej spoločnosti musia
         byť rozdelené a po rozdelení nesmú byť podiely v dcérskej spoločnosti vlastnené spoločnosťou patriacou do rovnakej skupiny
         ako materská spoločnosť a hlavná činnosť dcérskej spoločnosti alebo spoločností ovládaných touto dcérskou spoločnosťou musí
         mať priemyselnú alebo obchodnú povahu.

      65      Túto otázku musí posúdiť vnútroštátny súd.

      66      Rovnako to platí aj pokiaľ ide o to, či protokol alebo dohoda umožňujú švédskej daňovej správe získať informácie, ktoré potrebuje
         na vykonanie uvedeného článku 16. Pokiaľ sa totiž Skatterättsnämnden domnievala, že dohoda môže umožňovať získanie potrebných
         informácií, z dokumentov a vysvetlení poskytnutých švédskou vládou na žiadosť Súdneho dvora vyplýva, že jedinými informáciami,
         ktoré možno od švajčiarskych orgánov získať, sú informácie nevyhnutné na riadne uplatňovanie dohovoru.

      67      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na položenú otázku odpovedať, že články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia
         právnej úprave členského štátu, podľa ktorej oslobodenie dividend vyplácaných vo forme akcií dcérskej spoločnosti od dane
         z príjmov môže byť poskytnuté, len pokiaľ má vyplácajúca spoločnosť sídlo v členskom štáte EHP alebo v štáte, s ktorým zdaňujúci
         členský štát uzavrel daňový dohovor stanovujúci výmenu informácií, pokiaľ toto oslobodenie podlieha podmienkam, ktorých dodržanie
         môžu príslušné orgány tohto členského štátu overiť len získaním informácií od štátu, v ktorom je usadená vyplácajúca spoločnosť.

       O trovách
      68      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej oslobodenie dividend
            vyplácaných vo forme akcií dcérskej spoločnosti od dane z príjmov môže byť poskytnuté, len pokiaľ má vyplácajúca spoločnosť
            sídlo v členskom štáte Európskeho hospodárskeho priestoru alebo v štáte, s ktorým zdaňujúci členský štát uzavrel daňový dohovor
            stanovujúci výmenu informácií, pokiaľ toto oslobodenie podlieha podmienkam, ktorých dodržanie môžu príslušné orgány tohto
            členského štátu overiť len získaním informácií od štátu, v ktorom je usadená vyplácajúca spoločnosť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.