Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. mája 1996. # The Queen proti Commissioners of Customs & Excise, ex parte Faroe Seafood Co. Ltd, Føroya Fiskasøla L/F (C-153/94) a Commissioners of Customs & Excise, ex parte John Smith a Celia Smith opérant sous la raison sociale Arthur Smith (C-204/94). # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Spojené veci C-153/94 a C-204/94.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 11. marca 2008. # Philippe Guigard proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Mimozmluvná zodpovednosť - Neobnovenie pracovnej zmluvy financovanej zo strany ERF - Absencia protiprávneho konania Komisie - Právomoc Súdu prvého stupňa. # Vec T-301/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 11. marca 2008 – Guigard/Komisia
      (vec T‑301/05)
      „Mimozmluvná zodpovednosť – Neobnovenie pracovnej zmluvy financovanej zo strany ERF – Absencia protiprávneho konania Komisie – Právomoc Súdu prvého stupňa“
      1.                     Konanie – Žaloba o náhradu škody (články 225 ES, 235 ES, 238 ES a 240 ES) (pozri body 33 – 40)
      2.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Protiprávnosť – Ujma – Príčinná súvislosť – Neexistencia jednej z podmienok (článok
            288 druhý odsek ES) (pozri body 43, 44)
      3.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Dostatočne závažné porušenie práva Spoločenstva (článok 288 ES) (pozri body 55, 56)
      4.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Protiprávne konanie inštitúcií (článok 288 ES) (pozri body 55 – 80, 82 – 86)
      Predmet

               Žaloba o náhradu škody smerujúca k získaniu odškodnenia za škodu, ktorú mal údajne žalobca utrpieť z dôvodu údajne nesprávneho
                  postupu Komisie pri neobnovení jeho pracovnej zmluvy uzavretej v rámci technickej spolupráce medzi Spoločenstvom a Nigerskou
                  republikou financovanej Európskym rozvojovým fondom (ERF)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Philippe Guigard je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. júla 1980. # Andrew M. Moat proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 103/79.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 21. januára 2010.#MG Probud Gdynia sp. z o.o.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Sąd Rejonowy Gdańsk-Północ w Gdańsku - Poľsko.#Súdna spolupráca v občianskych veciach - Nariadenie (ES) č. 1346/2000 - Konkurzné konania - Odmietnutie uznania rozhodnutia o začatí konkurzného konania prijatého príslušným súdom členského štátu a rozhodnutí týkajúcich sa priebehu a skončenia tohto konkurzného konania iným členským štátom.#Vec C-444/07.

text:
      Vec C‑444/07
      Konkurzné konanie začaté
      proti
      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku)
      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Konkurzné konania – Odmietnutie uznať rozhodnutie o začatí konkurzného konania prijaté príslušným súdom členského štátu a rozhodnutia týkajúce
         sa priebehu a skončenia tohto konkurzného konania iným členským štátom“

      Abstrakt rozsudku
      Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000 – Uznávanie konkurzného konania začatého
            súdom členského štátu – Rozhodnutie o začatí konkurzného konania
      (Nariadenie Rady č. 1346/2000, články 3, 4, 5, 10, 16, 17, 25 a 26)
      Nariadenie Rady č. 1346/2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že po začatí hlavného konkurzného konania v členskom
         štáte hlavného sídla podniku príslušné orgány iného členského štátu, v ktorom tento podnik vykonáva stavebné práce prostredníctvom
         organizačnej zložky a v ktorom nebolo začaté žiadne vedľajšie konkurzné konanie, sú povinné, s výhradou dôvodov odmietnutia
         vychádzajúcich z článku 25 ods. 3 a článku 26 tohto nariadenia, uznávať a vykonávať všetky rozhodnutia týkajúce sa tohto hlavného
         konkurzného konania a v dôsledku toho nemajú právo nariadiť na základe práva tohto iného členského štátu exekučné opatrenia
         týkajúce sa majetku dlžníka, na ktorého bol vyhlásený konkurz, nachádzajúceho sa na území uvedeného iného členského štátu,
         pokiaľ to právo štátu, v ktorom sa konanie začne, neumožňuje a pokiaľ nie sú splnené podmienky, ktorým podlieha uplatnenie
         článkov 5 a 10 nariadenia.

      S touto výhradou a z dôvodu univerzálneho dosahu, ktorý treba priznať každému hlavnému konkurznému konaniu, zahŕňa totiž konkurzné
         konanie začaté v členskom štáte všetky aktíva dlžníka, vrátane tých, ktoré sa nachádzajú v inom členskom štáte a právo štátu,
         v ktorom sa konanie začalo, určuje nielen začatie konkurzného konania, ale aj jeho priebeh a skončenie. Z tohto dôvodu má
         práve toto právo upraviť naloženie s majetkom nachádzajúcim sa v iných členských štátoch, ako aj účinky konkurzného konania
         na opatrenia, ktorých predmetom by mohol byť tento majetok.

      (pozri body 43, 46, 47 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 21. januára 2010 (*)

      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Konkurzné konania – Odmietnutie uznať rozhodnutie o začatí konkurzného konania prijaté príslušným súdom členského štátu a rozhodnutia týkajúce
         sa priebehu a skončenia tohto konkurzného konania iným členským štátom“

      Vo veci C‑444/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ
         w Gdańsku (Poľsko) z 27. júna 2007 a doručený Súdnemu dvoru 27. septembra 2007, ktorý súvisí s konkurzným konaním začatým
         proti:

      MG Probud Gdynia sp. z o.o.
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda komory A. Tizzano, vykonávajúci funkciu predsedu prvej komory, sudcovia E. Levits, A. Borg Barthet, M. Ilešič
         a J.‑J. Kasel (spravodajca),

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. júna 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        MG Probud Gdynia sp. z o.o., v zastúpení: A. Studziński, radca prawny, a M. Żytny, aplikant radcowski trzeciego roku,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, C. Herma a A. Witczak‑Słoczyńska, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: S. Petrova a K. Mojzesowicz, splnomocnené zástupkyne,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu určitých ustanovení nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája
         2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 603/2005
         z 12. apríla 2005 (Ú. v. EÚ L 100, s. 1, ďalej len „nariadenie“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktoré sa začalo na návrh poľského likvidátora povereného likvidáciou MG Probud Gdynia
         sp. z o.o. (ďalej len „MG Probud“) a ktoré smeruje k tomu, aby bol do konkurznej podstaty vrátený majetok tejto spoločnosti,
         ktorý bol zhabaný v Nemecku.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 3 nariadenia nazvaný „Medzinárodná súdna právomoc“ znie takto:

      „1.      Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka.
         Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje
         miesto, kde majú svoje registrované sídlo.

      2.      Ak sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza na území niektorého členského štátu, súdy iného členského štátu majú právomoc
         začať konkurzné konanie proti tomuto dlžníkovi len vtedy, ak má na území tohto iného členského štátu nejaký podnik [nejakú
         prevádzkareň – neoficiálny preklad]. Účinky takéhoto konania sú obmedzené na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto členského štátu.

      …“
      4        Článok 4 nariadenia nazvaný „Príslušné právo“ stanovuje:

      „1.      Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého
         sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.

      2.      Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
      a)      voči akým dlžníkom sa konanie môže začať vzhľadom na ich spôsobilosť;
      b)      majetok, ktorý sú súčasťou konkurznej podstaty, a spôsob zaobchádzania s majetkom, ktorý dlžník nadobudol alebo ktoré mu pripadli
         po začatí konkurzného konania;

      c)      právomoci dlžníka a likvidátora;
      …
      f)      účinky konkurzného konania na konania iniciované jednotlivými veriteľmi, s výnimkou ešte neuzavretých súdnych procesov;
      …“
      5        Podľa článku 5 ods. 1 nariadenia „začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné práva veriteľov a tretích strán, ktoré sa
         vzťahujú na hmotný alebo nehmotný, hnuteľný alebo nehnuteľný majetok… vo vlastníctve dlžníka, ktorý sa v čase začatia konania
         nachádza na území iného členského štátu“.

      6        Článok 10 nariadenia stanovuje:

      „Účinky konkurzného konania na pracovné zmluvy a vzťahy určuje výlučne právo členského štátu, ktorým sa riadi pracovná zmluva.“
      7        Článok 16 ods. 1 kapitoly II nariadenia nazvanej „Uznávanie konkurzných konaní“ stanovuje:

      „Každé súdne rozhodnutie o začatí konkurzného konania vynesené súdom členského štátu, ktorý má právomoc podľa článku 3, sa
         uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa konanie začne.

      …“
      8        Článok 17 nariadenia nazvaný „Účinky uznávania“ uvádza:

      „1.      Súdne rozhodnutie o začatí konania uvedeného v článku 3 ods. 1 má bez akýchkoľvek ďalších formálnych požiadaviek rovnaké účinky
         v akomkoľvek inom členskom štáte, ako podľa práva štátu, v ktorom sa konanie začne, ak toto nariadenie nestanovuje inak, a pokiaľ
         sa v tomto inom členskom štáte nezačne konanie uvedené v článku 3 ods. 2.

      …“
      9        Článok 18 nariadenia nazvaný „Právomoci likvidátora“ stanovuje:

      „1.      Likvidátor vymenovaný súdom, ktorý má právomoc podľa článku 3 ods. 1, môže v inom členskom štáte vykonávať všetky právomoci,
         ktoré mu prináležia zo zákona štátu, v ktorom sa konanie začne, pokiaľ v tomto inom štáte nebolo začaté žiadne iné konkurzné
         konanie, ani nebolo prijaté žiadne ochranné opatrenie, ktorého účelom je takémuto konaniu predísť, po podaní žiadosti o začatie
         takéhoto konania v tomto štáte. Likvidátor môže predovšetkým premiestniť majetok dlžníka z územia členského štátu, v ktorom
         sa nachádza, za podmienok uvedených v článku 5 a 7.

      …“
      10      Článok 25 nariadenia znie takto:

      „1.      Súdne rozhodnutia vynesené súdom, ktorého rozhodnutie o začatí konania sa uznáva v súlade s článkom 16 a ktoré sa týkajú priebehu
         a uzavretia konkurzného konania a súdom schválených vyrovnaní, sa budú taktiež uznávať bez ďalších formalít. Takéto súdne
         rozhodnutia sú vymáhateľné v súlade s článkami 31 až 51, s výnimkou článku 34 ods. 2… dohovoru [z 27. septembra 1968 o súdnej
         právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32)] v znení zmien a doplnkov dohovorov o pristúpení k tomuto dohovoru [(ďalej len ‚Bruselský
         dohovor‘)].

      Prvý pododsek sa vzťahuje aj na súdne rozhodnutia priamo vyplývajúce z konkurzného konania a súdne rozhodnutia s ním úzko
         súvisiace, aj vtedy, ak ich vynesie iný súd.

      Prvý pododsek sa vzťahuje aj na súdne rozhodnutia týkajúce sa ochranných opatrení prijatých po podaní žiadosti o začatie konkurzného
         konania.

      2.      Uznávanie a vymáhanie súdnych rozhodnutí iných, ako boli uvedené v odseku 1, sa riadi dohovorom uvedeným v odseku 1, ak sa
         tento dohovor v danom prípade uplatňuje.

      3.      Členské štáty nie sú povinné uznávať ani vymáhať súdne rozhodnutie uvedené v odseku 1, ktoré môže spôsobiť obmedzenie osobnej
         slobody alebo poštového tajomstva.“

      11      Podľa článku 26 nariadenia „každý členský štát môže odmietnuť uznať konkurzné konanie začaté v inom členskom štáte, resp.
         vymáhať výkon súdneho rozhodnutia vyneseného v súvislosti s takýmto konaním [vykonať rozhodnutie prijaté v takomto konaní
         – neoficiálny preklad], ak by účinky takéhoto uznávania alebo vymáhania boli v zjavnom rozpore s verejnou politikou [verejným poriadkom – neoficiálny preklad] tohto štátu, predovšetkým pokiaľ ide o jej [jeho – neoficiálny preklad] základné zásady, ústavné práva a slobody jednotlivca.“

       Vnútroštátna právna úprava
      12      V Poľsku sú konkurzné konania upravené zákonom z 28. februára 2003 o konkurze a reštrukturalizácii (Prawo upadłościowe i naprawcze)
         (Dz. U. z roku 2003, č. 60, položka 535) v znení zmien a doplnení.

      13      Podľa článku 146 ods. 1 a 2 uvedeného zákona sa súdne alebo správne exekučné konanie, ktoré bolo začaté proti dlžníkovi pred
         vyhlásením konkurzu, musí zo zákona prerušiť dňom vyhlásenia konkurzu a sumy pochádzajúce z prerušeného exekučného konania,
         ktoré neboli rozdelené, sa musia zahrnúť do konkurznej podstaty.

      14      V súlade s uvedeným článkom 146 ods. 3 sa rovnaké ustanovenia uplatňujú v prípade, že majetok dlžníka bol v rámci zabezpečovacieho
         konania zaťažený zábezpekou.

      15      Podľa toho istého článku 146 ods. 4 nie je po začatí konkurzného konania možné začať voči dlžníkovi exekučné konania týkajúce
         sa majetku z konkurznej podstaty.

       Skutkové okolnosti veci samej a prejudiciálne otázky
      16      Z rozhodnutia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku rozhodnutím
         z 9. júna 2005 začal konkurzné konanie vo vzťahu k MG Probud, stavebného podniku so sídlom v Poľsku, ktorý v rámci činností
         svojej organizačnej zložky vykonával stavebné práce v Nemecku.

      17      Na návrh Hauptzollamt Saarbrücken (colný úrad v Saarbrücken) (Nemecko) Amtsgericht Saarbrücken rozhodnutím z 11. júna 2005
         nariadil zhabanie bankových aktív uvedeného podniku vo výške 50 683,08 eura, ako aj zabezpečovacie zhabanie rôznych pohľadávok,
         ktoré mal tento podnik voči svojim nemeckým zmluvným partnerom. Tieto opatrenia boli prijaté v nadväznosti na konanie, ktoré
         začal Hauptzollamt Saarbrücken voči riaditeľovi nemeckej organizačnej zložky MG Probud podozrivému z toho, že porušil právne
         predpisy o dočasnom prideľovaní pracovníkov z dôvodu nezaplatenia mzdy a odvodov na sociálne zabezpečenie viacerých poľských
         robotníkov.

      18      Odvolanie proti tomuto rozhodnutiu bolo zamietnuté uznesením Landgericht Saarbrücken zo 4. augusta 2005. V odôvodnení tohto
         rozhodnutia tento súd najmä uviedol, že so zreteľom na konkurzné konanie začaté v Poľsku sú namieste obavy, že zodpovedné
         osoby MG Probud rýchlo zinkasujú splatné pohľadávky a prevedú zodpovedajúce sumy do Poľska, aby tak zabránili získaniu prístupu
         nemeckých orgánov k týmto sumám. Landgericht Saarbrücken usúdil, že začatie tohto konkurzného konania vzťahujúceho sa na majetok
         MG Probud nebráni zhabaniu v Nemecku. Podľa tohto súdu sa totiž vnútroštátne konkurzné konania začaté v iných členských štátoch
         musia v Nemecku uznávať, len pokiaľ spĺňajú podmienky uložené článkom 1 ods. 1 nariadenia a pokiaľ sú uvedené v zozname obsiahnutom
         v prílohe A tohto nariadenia. Kópia rozhodnutia pripojená k odvolaniu však neumožňuje posúdiť, či skutočne ide o konkurzné
         konanie začaté v Poľsku, ktoré sa musí uznať v Nemecku na základe tejto prílohy A.

      19      V rámci konkurzného konania si Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku kladie otázku o zákonnosti zhabaní zo strany nemeckých
         orgánov, keďže poľské právo, ktoré je uplatniteľným právom v konkurznom konaní z dôvodu, že Poľská republika je štátom, v ktorom
         sa toto konanie začalo, nepripúšťa takéto zhabania po vyhlásení konkurzu na podnik.

      20      Za týchto okolností Sąd Rejonowy Gdańsk‑Północ w Gdańsku rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      So zreteľom na články 3, 4, 16, 17 a 25 nariadenia…, čiže vzhľadom na právnu úpravu týkajúcu sa právomoci súdu štátu, v ktorom
         sa konkurzné konanie začne, uplatniteľného práva v tomto konaní, ako aj podmienok a účinkov uznania konkurzného konania, v prípade,
         keď nie sú splnené podmienky pre uplatnenie článkov 5 a 10 tohto nariadenia, sú orgány vnútroštátnej správy členského štátu
         oprávnené zhabať peňažné prostriedky, ktoré sa nachádzajú na bankovom účte hospodárskeho subjektu po tom, ako sa v inom členskom
         štáte začalo konkurzné konanie týkajúce sa tohto subjektu (uplatnenie takzvaného obstavenia majetku), a to napriek ustanoveniam
         vnútroštátnych predpisov štátu, v ktorom sa konanie začalo (článok 4 nariadenia…)?

      2.      So zreteľom na článok 25 ods. 1 a nasl. nariadenia… môžu orgány členského štátu, v ktorom nebolo začaté žiadne vedľajšie konkurzné
         konanie a ktorý musí uznať konkurzné konanie podľa článku 16 tohto nariadenia, odmietnuť s odvolaním sa na vnútroštátne právne
         predpisy uznať v súlade s článkami 31 až 51 Bruselského dohovoru… rozhodnutia štátu, v ktorom sa konanie začalo, o priebehu
         a skončení konkurzného konania?“

       O prejudiciálnych otázkach
      21      Svojimi otázkami, ktoré je vhodné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v situácii, o akú ide vo veci samej,
         po začatí hlavného konkurzného konania v členskom štáte sú príslušné orgány iného členského štátu oprávnené v súlade s vlastnými
         právnymi predpismi na jednej strane nariadiť zhabanie majetku dlžníka, na ktorého bol vyhlásený konkurz, nachádzajúceho sa
         na území tohto iného členského štátu, a na druhej strane odmietnuť uznať a prípadne vykonať rozhodnutia týkajúce sa priebehu
         a skončenia konkurzného konania začatého v prvom členskom štáte.

      22      S cieľom odpovedať na takto preformulované otázky treba na úvod pripomenúť, že článok 3 nariadenia stanovuje dva typy konkurzných
         konaní. Konkurzné konanie začaté podľa odseku 1 tohto článku príslušným súdom členského štátu, na ktorého území sa nachádza
         centrum hlavných záujmov dlžníka, pomenované „hlavné konanie“, má univerzálne účinky, keďže sa uplatní na majetok dlžníka
         nachádzajúci sa v ktoromkoľvek členskom štáte, kde je nariadenie uplatniteľné. Ak príslušný súd členského štátu, kde má dlžník
         prevádzkareň, môže podľa odseku 2 uvedeného článku začať neskôr konanie, toto konanie, pomenované „vedľajšie konanie“, má
         účinky, ktoré sa obmedzujú na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto posledného štátu (pozri rozsudok z 2. mája 2006,
         Eurofood IFSC, C‑341/04, Zb. s. I‑3813, bod 28).

      23      Univerzálny dosah hlavného konkurzného konania ovplyvňuje aj právomoci likvidátora, pretože v súlade s článkom 18 ods. 1 nariadenia
         likvidátor vymenovaný súdom, ktorý má právomoc podľa článku 3 ods. 1 nariadenia, môže na území iného členského štátu vykonávať
         všetky právomoci, ktoré mu prináležia, pokiaľ, okrem iného, v tomto inom štáte nebolo začaté žiadne iné konkurzné konanie.

      24      Z toho vyplýva, že univerzálny dosah hlavného konkurzného konania môže obmedziť len začatie vedľajšieho konkurzného konania.

      25      Navyše podľa článku 4 ods. 1 nariadenia určenie príslušného súdu v sebe zahŕňa aj určenie uplatniteľného práva. Právo členského
         štátu, na ktorého území sa začne konanie, nazvaného „štát, v ktorom sa konanie začne“, sa totiž vzťahuje na konkurzné konanie
         a na jeho účinky, tak pokiaľ ide o hlavné konkurzné konanie, ako aj pokiaľ ide o vedľajšie konkurzné konanie. Na tento účel
         obsahuje článok 4 ods. 2 nariadenia demonštratívny výpočet rôznych oblastí konania, ktoré sa riadia právom štátu, v ktorom
         sa konanie začne, medzi ktorými sú uvedené, okrem iného, pod písmenom b) majetok, ktorý je súčasťou konkurznej podstaty, pod
         písmenom c) právomoci dlžníka a likvidátora a pod písmenom f) účinky konkurzného konania na konania iniciované jednotlivými
         veriteľmi.

      26      Okrem toho z článku 16 ods. 1 v spojení s článkom 17 ods. 1 nariadenia vyplýva, že rozhodnutie o začatí konkurzného konania
         v členskom štáte sa uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa
         konanie začne, a že má bez akýchkoľvek ďalších formálnych požiadaviek v akomkoľvek inom členskom štáte rovnaké účinky ako
         podľa práva štátu, v ktorom sa konanie začne. V súlade s článkom 25 nariadenia sa všetky rozhodnutia iné ako rozhodnutia týkajúce
         sa začatia konkurzného konania tiež uznávajú automaticky.

      27      Ako vyplýva z odôvodnenia č. 22 nariadenia, pravidlo prednosti definované v jeho článku 16 ods. 1, ktorý stanovuje, že konkurzné
         konanie začaté v členskom štáte sa uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte,
         v ktorom sa konanie začne, je založené na zásade vzájomnej dôvery (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, bod 39).

      28      Práve táto vzájomná dôvera totiž umožnila nielen zavedenie záväzného systému právomocí, ktorý sú povinné dodržiavať všetky
         súdy patriace do pôsobnosti nariadenia, ale aj tomu zodpovedajúce vzdanie sa vnútroštátnych pravidiel o uznávaní a výkone
         členskými štátmi v prospech zjednodušeného mechanizmu uznávania a výkonu rozhodnutí vydaných v rámci konkurzných konaní (rozsudok
         Eurofood IFSC, už citovaný, bod 40, ako aj analogicky, pokiaľ ide o Bruselský dohovor, rozsudky z 9. decembra 2003, Gasser,
         C‑116/02, Zb. s. I‑14693, bod 72, a z 27. apríla 2004, Turner, C‑159/02, Zb. s. I‑3565, bod 24).

      29      Súdny dvor v tejto súvislosti zdôraznil, že uvedenej zásade vzájomnej dôvery je vlastné, že súd členského štátu, na ktorý
         je podaný návrh na začatie hlavného konkurzného konania, overí svoju právomoc so zreteľom na článok 3 ods. 1 nariadenia, teda
         preskúma, či sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza v tomto členskom štáte. Naproti tomu súdy iných členských štátov
         uznávajú rozhodnutie o začatí hlavného konkurzného konania bez toho, aby boli oprávnené preskúmavať posúdenie, ktoré o svojej
         právomoci uskutočnil prvý súd (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, body 41 a 42).

      30      Pokiaľ ide o výkon rozhodnutí týkajúcich sa konkurzného konania, treba uviesť, že nariadenie neobsahuje osobitné pravidlá,
         ale vo svojom článku 25 ods. 1 odkazuje na systém výkonu rozhodnutí zavedený článkami 31 až 51 Bruselského dohovoru, pričom
         však vylučuje dôvody odmietnutia výkonu upravené týmto dohovorom a nahrádza ich svojimi vlastnými dôvodmi odmietnutia.

      31      V súlade s odôvodnením č. 22 nariadenia, podľa ktorého sa dôvody odmietnutia majú obmedziť na nevyhnutné minimum, tak existujú
         len dva takéto dôvody.

      32      Na jednej strane na základe článku 25 ods. 3 nariadenia členské štáty nie sú povinné uznávať ani vykonávať rozhodnutie týkajúce
         sa priebehu a uzavretia konkurzného konania, ktoré môže spôsobiť obmedzenie osobnej slobody alebo poštového tajomstva.

      33      Na druhej strane na základe článku 26 nariadenia môže každý členský štát odmietnuť uznať konkurzné konanie začaté v inom členskom
         štáte, resp. vykonať rozhodnutie prijaté v takomto konaní, ak by účinky takéhoto uznávania alebo výkonu boli v zjavnom rozpore
         s verejným poriadkom tohto štátu, predovšetkým pokiaľ ide o jeho základné zásady, ústavné práva a slobody jednotlivca.

      34      Pokiaľ ide o druhý dôvod odmietnutia, Súdny dvor už v kontexte Bruselského dohovoru spresnil, že k využitiu klauzuly o verejnom
         poriadku nachádzajúcej sa v článku 27 bode 1 tohto dohovoru má dôjsť iba vo výnimočných prípadoch, keďže predstavuje prekážku
         dosiahnutia jedného z jeho základných cieľov, a to uľahčenia voľného pohybu rozsudkov (rozsudok z 28. marca 2000, Krombach,
         C‑7/98, Zb. s. I‑1935, body 19 a 21, ako aj Eurofood IFSC, už citovaný, bod 62). Judikatúru týkajúcu sa článku 27 bodu 1 tohto
         dohovoru možno preniesť na výklad článku 26 nariadenia (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, bod 64).

      35      O otázkach položených vnútroštátnym súdom treba rozhodnúť vzhľadom na vyššie uvedené úvahy.

      36      V tejto veci je nesporné, že sídlo MG Probud sa nachádza v Poľsku a že rozhodnutím z 9. júna 2005 poľský súd vyhlásil na túto
         spoločnosť konkurz.

      37      Z článku 3 ods. 1 nariadenia, pokiaľ ide o spoločnosti, vyplýva, že v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku sa za centrum hlavných
         záujmov považuje miesto, kde majú spoločnosti svoje registrované sídlo. V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že vyvrátiteľnú
         domnienku, ktorú zákonodarca Spoločenstva stanovil v prospech sídla spoločnosti, možno vyvrátiť, iba ak okolnosti, ktoré sú
         objektívne a zistiteľné tretími osobami, umožňujú preukázať existenciu reálnej situácie odlišnej od situácie, akú má odrážať
         umiestnenie uvedeného sídla (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, bod 34). Tak by to mohlo byť najmä v prípade spoločnosti,
         ktorá nevykonáva žiadnu činnosť na území členského štátu, kde je umiestnené jej sídlo. Naopak, pokiaľ spoločnosť vykonáva
         svoju činnosť na území členského štátu, kde je umiestnené jej sídlo, na vyvrátenie domnienky stanovenej nariadením nepostačuje
         skutočnosť, že jej ekonomické rozhodnutia sú alebo môžu byť kontrolované materskou spoločnosťou usadenou v inom členskom štáte
         (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, bod 37).

      38      Keďže spis, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, neobsahuje žiadny podklad spôsobilý spochybniť domnienku uvedenú v článku 3
         ods. 1 nariadenia, zdá sa, že centrum hlavných záujmov MG Probud sa nachádza v Poľsku.

      39      V súlade so znením článku 1 ods. 1 nariadenia musia konkurzné konania, na ktoré sa vzťahuje, zodpovedať štyrom charakteristikám.
         Musí ísť o kolektívne konanie založené na úpadku dlžníka, ktoré vedie prinajmenšom k čiastočnému zbaveniu majetku tohto dlžníka
         a k vymenovaniu likvidátora. Uvedené konania sú vymenované v prílohe A nariadenia a zoznam likvidátorov sa nachádza v jeho
         prílohe C (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, body 46 a 47).

      40      Keďže konkurzné konanie začaté voči MG Probud je vymenované v prílohe A nariadenia, z uplatnenia článku 3 tohto nariadenia
         vyplýva, že poľské súdy majú právomoc na začatie hlavného konkurzného konania a na prijatie všetkých rozhodnutí týkajúcich
         sa priebehu a skončenia tohto konania. Okrem toho z uplatnenia článku 4 uvedeného nariadenia vyplýva, že na uvedené konkurzné
         konanie a na jeho účinky sa vzťahuje poľské právo.

      41      Ďalej likvidátor vymenovaný poľským súdom, pod podmienkou, že je uvedený v prílohe C nariadenia, môže v súlade s článkom 18
         tohto nariadenia vykonávať v iných členských štátoch všetky právomoci, ktoré mu prináležia podľa poľského práva, okrem iného
         premiestniť majetok dlžníka z územia členského štátu, v ktorom sa nachádza.

      42      Ako uviedli viaceré zúčastnené subjekty, ktoré predložili Súdnemu dvoru písomné pripomienky, v tomto prípade nebolo začaté
         žiadne vedľajšie konanie a v rámci veci samej sa neuplatňuje žiadna z výnimiek upravených v článkoch 5 až 15 nariadenia, konkrétnejšie
         žiadna z tých, ktoré sú obsiahnuté v článkoch 5 a 10 tohto nariadenia, na ktoré výslovne poukazuje vnútroštátny súd.

      43      Vzhľadom na tieto skutočnosti a z dôvodu univerzálneho dosahu, ktorý treba priznať každému hlavnému konkurznému konaniu, zahŕňa
         konkurzné konanie začaté v Poľsku všetky aktíva MG Probud vrátane aktív nachádzajúcich sa v Nemecku a poľské právo určuje
         nielen začatie konkurzného konania, ale aj jeho priebeh a skončenie. Z tohto dôvodu má práve toto právo upraviť naloženie
         s majetkom nachádzajúcim sa v iných členských štátoch, ako aj účinky konkurzného konania na opatrenia, ktorých predmetom by
         mohol byť tento majetok.

      44      Keďže poľský zákon z 28. februára 2003 o konkurze a reštrukturalizácii v znení zmien a doplnení neumožňuje, aby sa po začatí
         konkurzného konania začali voči dlžníkovi exekučné konania týkajúce sa majetku patriaceho do konkurznej podstaty, príslušné
         nemecké orgány nemohli na základe nemeckej právnej úpravy platne nariadiť exekučné opatrenia týkajúce sa majetku MG Probud
         nachádzajúceho sa v Nemecku.

      45      Ako totiž vyplýva z článkov 16 a 17 nariadenia, rozhodnutie o začatí konkurzného konania prijaté v Poľsku sa musí automaticky
         uznať vo všetkých ostatných členských štátoch bez akýchkoľvek ďalších formálnych požiadaviek so všetkými účinkami, ktoré mu
         priznáva poľské právo.

      46      Navyše keďže nič zo spisového materiálu predloženého Súdnemu dvoru neumožňuje dospieť k záveru o existencii niektorého z motívov
         odmietnutia uvedených v bodoch 32 a 33 tohto rozsudku, nemecký súd, na ktorý bol podaný návrh, bol povinný uznať nielen rozhodnutie
         o začatí konkurzného konania prijaté príslušným poľským súdom, ale aj všetky ostatné rozhodnutia týkajúce sa tohto konania,
         a preto nemôže brániť vykonaniu týchto rozhodnutí na základe článkov 31 až 51 Bruselského dohovoru.

      47      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je vhodné odpovedať na položenú otázku, že nariadenie, najmä jeho články 3, 4, 16,
         17 a 25, sa má vykladať v tom zmysle, že v takej veci, ako je vec sama, po začatí hlavného konkurzného konania v členskom
         štáte sú príslušné orgány iného členského štátu, v ktorom nebolo začaté žiadne vedľajšie konkurzné konanie, povinné, s výhradou
         dôvodov odmietnutia vychádzajúcich z článku 25 ods. 3 a článku 26 tohto nariadenia, uznávať a vykonávať všetky rozhodnutia
         týkajúce sa tohto hlavného konkurzného konania a v dôsledku toho nemajú právo nariadiť na základe práva tohto iného členského
         štátu exekučné opatrenia týkajúce sa majetku dlžníka, na ktorého bol vyhlásený konkurz, nachádzajúceho sa na území uvedeného
         iného členského štátu, pokiaľ to právo štátu, v ktorom sa konanie začne, neumožňuje a pokiaľ nie sú splnené podmienky, ktorým
         podlieha uplatnenie článkov 5 a 10 nariadenia.

       O trovách
      48      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Nariadenie Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní, najmä jeho články 3, 4, 16, 17 a 25, sa má vykladať
            v tom zmysle, že v takej veci, ako je vec sama, po začatí hlavného konkurzného konania v členskom štáte sú príslušné orgány
            iného členského štátu, v ktorom nebolo začaté žiadne vedľajšie konkurzné konanie, povinné, s výhradou dôvodov odmietnutia
            vychádzajúcich z článku 25 ods. 3 a článku 26 tohto nariadenia, uznávať a vykonávať všetky rozhodnutia týkajúce sa tohto hlavného
            konkurzného konania a v dôsledku toho nemajú právo nariadiť na základe práva tohto iného členského štátu exekučné opatrenia
            týkajúce sa majetku dlžníka, na ktorého bol vyhlásený konkurz, nachádzajúceho sa na území uvedeného iného členského štátu,
            pokiaľ to právo štátu, v ktorom sa konanie začne, neumožňuje a pokiaľ nie sú splnené podmienky, ktorým podlieha uplatnenie
            článkov 5 a 10 nariadenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. septembra 2000. # D. proti W. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landesgericht St. Pölten - Rakúsko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-384/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. októbra 2009.#Gaz de France - Berliner Investissement SA proti Bundeszentralamt für Steuern.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Köln - Nemecko.#Voľný pohyb kapitálu - Oslobodenie od zrážkovej dane zo zisku v členskom štáte dcérskej spoločnosti vyplateného materskej spoločnosti - Pojem ‚spoločnosť členského štátu‘ - Zjednodušená akciová spoločnosť podľa francúzskeho práva.#Vec C-247/08.

text:
      Vec C‑247/08
      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Köln)
      „Voľný pohyb kapitálu – Oslobodenie od zrážkovej dane zo zisku vyplateného materskej spoločnosti v členskom štáte dcérskej spoločnosti – Pojem ‚spoločnosť členského štátu‘ – Zjednodušená akciová spoločnosť podľa francúzskeho práva“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Spoločný systém zdaňovania uplatňovaný v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností
            v rozličných členských štátoch – Smernica 90/435
      [Smernica Rady 90/435, článok 2 písm. a) a príloha I bod f), a smernica Rady 2003/123]
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Spoločný systém zdaňovania uplatňovaný v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností
            v rozličných členských štátoch – Smernica 90/435
      [Články 43 ES a 56 ES; smernica Rady 90/435, článok 2 písm. a), článok 5 ods. 1 a príloha I bod f)]
      1.        Článok 2 písm. a) smernice 90/435 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych
         spoločností v rozličných členských štátoch v spojení s bodom f) jej prílohy sa má vykladať v tom zmysle, že spoločnosť podľa
         francúzskeho práva s formou zjednodušenej akciovej spoločnosti nemožno považovať za „spoločnosť členského štátu“ v zmysle
         tejto smernice predtým, ako bola táto smernica zmenená smernicou 2003/123.

      Podľa článku 2 písm. a) smernice 90/435 totiž pojem „spoločnosť členského štátu“ označuje každú spoločnosť, ktorá má jednu
         z foriem vymenovaných v prílohe tejto smernice. Z techniky použitej vo väčšine bodov prílohy, najmä v bode f), ktorý sa týka
         francúzskych spoločností, spočívajúcej vo výpočte názvov právnych foriem spoločností pokrytých touto smernicou, bez toho,
         aby obsahovala ustanovenie umožňujúce použiť túto smernicu na iné spoločnosti založené podľa práva jednotlivých členských
         štátov s výnimkou verejných zariadení a podnikov, pokiaľ ide o francúzske právo, teda vyplýva, že uvedené názvy sú vymenované
         taxatívne.

      Okrem toho cieľom smernice 90/435 nie je zaviesť spoločný systém pre všetky spoločnosti členských štátov a ani pre každý typ
         účasti. V súvislosti s účasťami, na ktoré sa nevzťahuje táto smernica, prináleží členským štátom, aby určili, či a v akom
         rozsahu sa musí zamedziť dvojitému hospodárskemu zdaneniu rozdelených ziskov, a na tieto účely jednostranne alebo prostredníctvom
         zmlúv uzavretých s inými členskými štátmi zaviedli mechanizmy na zamedzenie alebo obmedzenie tohto dvojitého hospodárskeho
         zdanenia.

      (pozri body 30, 32, 36, 37, 44, bod 1 výroku)
      2.        Neexistuje nijaká skutočnosť spôsobilá ovplyvniť platnosť článku 2 písm. a) smernice 90/435 o spoločnom systéme zdaňovania
         uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch v spojení s bodom f)
         jej prílohy a článkom 5 ods. 1 tejto smernice, pokiaľ ide o zásady slobody usadiť sa alebo voľného pohybu kapitálu.

      Hoci totiž povinnosť oslobodiť od zrážkovej dane podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice sa ukladá členským štátom, len pokiaľ
         ide o zisk vyplatený spoločnostiam, ktoré možno považovať za spoločnosti v zmysle tejto smernice, uvedená smernica neoprávňuje
         členský štát, aby so ziskom, ktorý sa vypláca spoločnostiam iných členských štátov, ktoré nepatria do jej pôsobnosti, zaobchádzal
         menej výhodne ako so ziskom vyplácaným porovnateľným spoločnostiam, ktoré sú usadené na jeho území.

      V dôsledku toho také vymedzenie pôsobnosti smernice 90/435, ako vyplýva z jej článku 2 písm. a) a bodu f) jej prílohy, ktoré
         vylučuje iné spoločnosti, ktoré možno založiť podľa vnútroštátneho práva, nemôže vytvárať obmedzenie slobode usadiť sa alebo
         voľného pohybu kapitálu.

      (pozri body 59, 61 – 63, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 1. októbra 2009 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Oslobodenie od zrážkovej dane zo zisku vyplateného materskej spoločnosti v členskom štáte dcérskej spoločnosti – Pojem ‚spoločnosť členského štátu‘ – Zjednodušená akciová spoločnosť podľa francúzskeho práva“
      Vo veci C‑247/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Köln (Nemecko)
         z 23. mája 2008 a doručený Súdnemu dvoru 9. júna 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Gaz de France – Berliner Investissement SA
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (spravodajca) a J.‑J. Kasel,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. apríla 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Gaz de France – Berliner Investissement SA, v zastúpení: T. Hackemann a H. von Cölln, Rechtsanwälte, za právnej pomoci U. Witt,
         Wirtschaftsprüfer,

      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci K. Beal, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. júna 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 písm. a) smernice Rady 90/435/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom
         systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch (Ú. v. ES
         L 225, s. 6; Mim. vyd. 09/001, s. 147) v spojení s bodom f) jej prílohy a platnosti tohto ustanovenia v súvislosti s článkami
         43 ES, 48 ES, 56 ES a 58 ES.

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Gaz de France ‑ Berliner Investissement SA, spoločnosťou so sídlom vo Francúzsku,
         ktorá mala až do roku 2002 právnu formu „société par actions simplifiée“ (zjednodušená akciová spoločnosť) (SAS) a Bundeszentralamt
         für Steuern (Ústredný spolkový daňový úrad), ktorého predmetom bolo zdanenie zisku, ktorý jej vyplatila v zdaňovacom období
         roku 1999 spoločnosť Gaz de France Deutschland GmbH so sídlom v Nemecku.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 2 smernice 90/435 znie takto:

      „Na účely tejto smernice znamená ‚spoločnosť členského štátu‘ každú spoločnosť, ktorá:
      a)      má jednu z foriem vymenovaných v prílohe k tejto smernici;
      b)      podľa daňového práva členského štátu, sa považuje na daňové účely za sídliacu v tomto štáte a podľa podmienok dohody o dvojitom
         zdanení uzavretej s tretím štátom sa na daňové účely nepovažuje za síd1iacu mimo Spoločenstva;

      c)      okrem toho podlieha jednej z týchto daní, bez možnosti voľby alebo vyňatia:
      …
      –        impôt sur les sociétés vo Francúzsku,
      …
      alebo akejkoľvek inej dani, ktorá môže ktorúkoľvek z uvedených daní nahradiť.“
      4        Podľa článku 5 ods. 1 smernice 90/435 sa zisky, ktoré dcérska spoločnosť prerozdeľuje svojej materskej spoločnosti, oslobodzujú
         od výberu daní, pokiaľ má materská spoločnosť aspoň 25‑percentný podiel na základnom imaní dcérskej spoločnosti.

      5        Príloha smernice 90/435 s názvom „Zoznam spoločností uvedených v článku 2 ods. 1 písm. a)“ vymenúva v bode f) tieto spoločnosti:

      „spoločnosti podľa francúzskeho práva nazvané ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘, ‚société à responsabilité
         limitée‘ a priemyselné a obchodné verejné zariadenia a podniky“.

      6        Podľa odôvodnenia č. 4 smernice Rady 2003/123/ES z 22. decembra 2003, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 90/435 (Ú. v. ES L 7,
         2004, s. 41; Mim. vyd. 09/002, s. 3):

      „Článok 2 smernice [90/435] definuje spoločnosti, ktoré patria do jeho oblasti pôsobnosti. Príloha obsahuje zoznam spoločností,
         pri ktorých sa smernica uplatňuje. Niektoré formy spoločností nie sú zahrnuté v zozname prílohy, hoci sú platcami daní v členskom
         štáte a odvádzajú v ňom daň z príjmu právnických osôb. Oblasť pôsobnosti smernice [90/435] by sa mala preto rozšíriť aj na
         iné subjekty, ktoré môžu vykonávať cezhraničné aktivity v Spoločenstve, a ktoré spĺňajú všetky podmienky stanovené v tejto
         smernici.“

      7        Článok 1 bod 6 smernice 2003/123 stanovuje nahradenie prílohy smernice 90/435 textom prílohy smernice 2003/123. Výsledkom
         tejto zmeny je nový bod f) prílohy smernice 90/435 s týmto znením:

      „spoločnosti, ktoré sú vo francúzskom práve známe ako ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘, ‚société à responsabilité
         limitée‘, ‚sociétés par actions simplifiées‘, ‚sociétés d’assurances mutuelles‘, ‚caisses d’épargne et de prévoyance‘, ‚sociétés
         civiles‘, ktoré sú automaticky predmetom dane zo zisku právnických osôb, ‚coopératives‘, ‚unions de coopératives‘, priemyselné
         a obchodné verejnoprávne podniky a spoločnosti, a iné spoločnosti založené v súlade s francúzskym právom, ktoré sú predmetom
         francúzskej dane z príjmu právnických osôb“.

      8        Podľa článku 2 smernice 2003/123 sa mala táto smernica prebrať do právnych poriadkov členských štátov najneskôr do 1. januára
         2005.

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Znenie § 44d zákona o dani z príjmu (Einkommensteuergesetz) v znení uplatniteľnom na skutkový stav v danej veci (ďalej len
         „EStG z roku 1999“) je takéto:

      „1.      Na žiadosť daňovníka sa daň z kapitálových výnosov…, ktoré materská spoločnosť, ktorá v tuzemsku nemá ani sídlo, ani obchodné
         vedenie, získala z rozdeleného zisku od kapitálovej spoločnosti podliehajúcej neobmedzene daňovej povinnosti, pokiaľ ide o daň
         v zmysle § 1 ods. 1 bodu 1 zákona o dani z príjmov právnických osôb alebo ktoré získala z vrátenia dane z príjmov právnických
         osôb, nevyberá.

      2.      ‚Materskou spoločnosťou‘ sa v zmysle odseku 1 rozumie spoločnosť, ktorá spĺňa podmienky článku 2 smernice 90/435 uvedené v prílohe
         7 tohto zákona a ktorá v čase vzniku povinnosti zaplatiť daň z kapitálových výnosov podľa § 44 ods. 1 druhej vety môže preukázať,
         že sa minimálne zo štvrtiny podieľa na základnom imaní kapitálovej spoločnosti, ktorá podlieha neobmedzenej daňovej povinnosti.
         Okrem iného musí preukázať, že si zachovala podiel neprerušene počas dvanástich mesiacov. …“

      10      Príloha 7 EStG z roku 1999 stanovuje:

      „Spoločnosťou v zmysle článku 2 smernice [90/435] je každá spoločnosť, ktorá
      1.      má niektorú z uvedených foriem:
      …
      –        spoločnosti založené podľa francúzskeho práva nazývané:
      ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par actions‘, ‚société à responsabilité limitée‘, ako aj priemyselné a obchodné
         verejné zariadenia a podniky;

      …
      2.      podľa daňového práva niektorého členského štátu sa na daňové účely považuje za daňového rezidenta tohto štátu a podľa podmienok
         zmluvy o zamedzení dvojitého zdanení uzavretej s tretím štátom sa na daňové účely nepovažuje za daňového rezidenta mimo Spoločenstva
         a

      3.      podlieha bez možnosti voľby jednej z týchto daní:
      …
      –        impôt sur les sociétés vo Francúzsku,
      …
      alebo akejkoľvek inej dani, ktorá niektorú z týchto daní nahradí, bez možnosti byť od nej oslobodený.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Dňa 16. júna 1999 spoločnosť Gaz de France Deutschland GmbH, ktorej 100‑percentným vlastníkom podielov je žalobkyňa vo veci
         samej, vyplatila žalobkyni zisk vo výške 980 387 DEM, pričom zrazila daň z kapitálových výnosov zodpovedajúcu čiastke 49 019,35
         DEM a solidárny príspevok vo výške 2 696,06 DEM, ktoré odviedla príslušnému daňovému úradu.

      12      Dňa 16. augusta 1999 žalobkyňa vo veci samej podala na Bundesamt für Finanzen, od 1. januára 2006 Bundeszentralamt für Steuern,
         žiadosť o vrátenie dane z kapitálových výnosov vrátane solidárneho príspevku.

      13      Rozhodnutím zo 6. septembra 1999 žalovaný vo veci samej odmietol vrátiť požadované čiastky z dôvodu, že žalobkyňa vo veci
         samej nebola materskou spoločnosťou v zmysle ustanovení § 44d ods. 2 EStG z roku 1999 v spojení s článkom 2 smernice 90/435.

      14      Keďže sťažnosť podaná proti tomuto rozhodnutiu bola zamietnutá, žalobkyňa vo veci samej podala žalobu na Finanzgericht Köln,
         ktorý sa domnieva, že podľa znenia smernice 90/435 žalobkyňa vo veci samej nemá nárok na vrátenie dane z kapitálových výnosov,
         lebo počas roka, v ktorom sa vyplácal zisk, nemala nijakú z foriem spoločností uvedených v ustanoveniach článku 2 písm. a)
         smernice 90/435a bodu f) jej prílohy.

      15      Napriek tomu má tento súdny orgán pochybnosti o tom, že je potrebné obmedziť sa na doslovný výklad ustanovení smernice 90/435.
         Podľa uvedeného súdneho orgánu je potrebné tiež zohľadniť cieľ tejto smernice a okolnosť, že na jednej strane v čase nadobudnutia
         jej účinnosti právna forma „société par actions simplifiée“ vo francúzskom práve ešte neexistovala a že na druhej strane smernica
         2003/123 zahrnula túto právnu formu spoločnosti do prílohy smernice 90/435.

      16      Podľa Finanzgericht Köln v dôsledku toho vyvstáva vo veci, o ktorej rozhoduje, otázka, či neúmyselná právna medzera môže brániť
         tomu, že sa analógiou z článku 2 písm. a) smernice 90/435 v spojení s jej prílohou bodom f) vyvodí, že spoločnosť založená
         podľa francúzskeho práva, ktorá má formu spoločnosti „société par actions simplifiée“, môže byť považovaná už pred rokom 2005
         za „spoločnosť členského štátu“ v zmysle smernice 90/435, a či prípadne článok 2 písm. a) tejto smernice v spojení s jej prílohou
         bodom f) nie je v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES alebo článkami 56 ES a 58 ES.

      17      Za týchto podmienok Finanzgericht Köln rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 2 písm. a) [smernice 90/435] v spojení s písm. f) prílohy [tejto] smernice… vykladať v tom zmysle, že aj francúzsku
         spoločnosť, ktorá má právnu formu ‚société par actions simplifiée‘, možno už pred rokom 2005 považovať za ‚spoločnosť členského
         štátu‘ v zmysle tejto smernice a pre zisk rozdelený jej nemeckou dcérskou spoločnosťou v roku 1999 jej preto patrí oslobodenie
         od zrážkovej dane podľa článku 5 ods. 1 smernice [90/435]?

      2.      Je v prípade zápornej odpovede na prvú otázku článok 2 písm. a) [smernice 90/435] v spojení s písm. f) prílohy [tejto] smernice…
         v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES alebo s článkom 56 ods. 1 ES, článkom 58 ods. 1 písm. a) ES a článkom 58 ods. 3 ES v rozsahu,
         v akom v spojení s článkom 5 ods. 1 smernice [90/435] pri rozdeľovaní zisku nemeckej dcérskej spoločnosti stanovuje oslobodenie
         od zrážkovej dane pre francúzsku materskú spoločnosť, ktorá má právnu formu ‚société anonyme‘, ‚société en commandite par
         actions‘ alebo ‚société à responsabilité limitée‘, ale nie pre francúzsku materskú spoločnosť, ktorá má právnu formu ‚société
         par actions simplifiée‘?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      18      Talianska vláda spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dôvodu, že neobsahuje údaje o štruktúre
         a právnom režime zjednodušenej akciovej spoločnosti a iných typov porovnateľných spoločností. Keďže chýbajú tieto údaje, nie
         je možné posúdiť skutočnosti, na ktorých je založený východiskový predpoklad vnútroštátneho súdu, podľa ktorého má zjednodušená
         akciová spoločnosť obdobné znaky ako spoločnosti podľa francúzskeho práva, ktoré boli podľa článku 5 ods. 1 smernice 90/435
         vždy oslobodené od zrážkovej dane z vyplácaného zisku, a v dôsledku toho posúdiť relevantnosť návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania na vyriešenie sporu vo veci samej.

      19      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že hoci s prihliadnutím na rozdelenie právomocí v rámci prejudiciálneho konania
         prislúcha iba vnútroštátnemu súdu definovať predmet otázok, ktoré zamýšľa položiť Súdnemu dvoru, Súdny dvor rovnako prijal
         záver, že za mimoriadnych okolností mu prislúcha skúmať podmienky, za ktorých sa na neho obracia vnútroštátny súd s cieľom
         overiť svoju vlastnú právomoc (pozri najmä rozsudok z 18. decembra 2007, ZF Zefeser, C‑62/06, Zb. s. I‑11995, bod 14).

      20      O taký prípad ide najmä vtedy, ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi poznatkami potrebnými na užitočné zodpovedanie
         položených otázok (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 39; z 5. decembra
         2006, Cipolla a i., C‑94/04 a C‑202/04, Zb. s. I‑11421, bod 25, a z 8. novembra 2007, Amurta, C‑ 379/05, Zb. s. I‑9569, bod
         64). Podľa ustálenej judikatúry nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý je užitočný pre vnútroštátny súd,
         vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého sa začleňujú ním položené otázky, alebo prinajmenšom
         objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa tieto otázky zakladajú (pozri najmä rozsudok z 23. marca 2006, Enirisorse, C‑237/04,
         Zb. s. I‑2843, bod 17 a citovanú judikatúru).

      21      Informácie poskytnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania majú jednak umožniť Súdnemu dvoru dať užitočné odpovede
         a jednak poskytnúť vládam členských štátov a iným dotknutým subjektom možnosť predložiť pripomienky podľa článku 23 Štatútu
         Súdneho dvora. Súdny dvor musí dbať o to, aby bola táto možnosť zachovaná, berúc do úvahy, že podľa citovaného ustanovenia
         sa dotknutým subjektom oznamuje len tento návrh (pozri najmä rozsudok Enirisorse, už citovaný, bod 18 a citovanú judikatúru).

      22      Je potrebné konštatovať, že vnútroštátne rozhodnutie v danej veci obsahujúce dostatočný opis skutkového a právneho rámca sporu
         vo veci samej a dôvody, na základe ktorých vnútroštátny súd usúdil, že potrebuje odpoveď na položené otázky, umožňuje Súdnemu
         dvoru, aby na ne poskytol užitočnú odpoveď. Z pripomienok predložených nemeckou a talianskou vládou, vládou Spojeného kráľovstva
         a Komisiou Európskych spoločenstiev vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahoval informácie, ktoré im umožnili
         zaujať riadny postoj k otázkam položeným Súdnemu dvoru.

      23      Za týchto podmienok chýbajúci podrobný opis predpisov týkajúcich sa zjednodušených akciových spoločností a režimu iných spoločností
         podľa francúzskeho práva nemá za následok neprípustnosť uvedeného návrhu, pričom výklad vnútroštátnej právnej úpravy v každom
         prípade nepatrí do právomoci Súdneho dvora.

      24      Z uvedeného vyplýva, že na prejudiciálne otázky je potrebné odpovedať.

       O veci samej
       O prvej otázke
      25      Vnútroštátny súd sa svojou provou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či sa článok 2 písm. a) smernice 90/435 v spojení
         s bodom f) jej prílohy má vykladať v tom zmysle, že spoločnosť podľa francúzskeho práva s formou zjednodušenej akciovej spoločnosti
         možno považovať za „spoločnosť členského štátu“ v zmysle tejto smernice predtým, ako bola táto smernica zmenená smernicou
         2003/123.

      26      Na zodpovedanie tejto otázky je potrebné zohľadniť znenie ustanovenia, o ktorého výklad sa žiada, rovnako ako ciele a systém
         smernice (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. októbra 1996, Denkavit a i., C‑283/94, C‑291/94 a C‑292/94, Zb. s. I‑5063,
         body 24 a 26; z 8. júna 2000, Epson Europe, C‑375/98, Zb. s. I‑4243, body 22 a 24, a z 3. apríla 2008, Banque Fédérative du
         Crédit Mutuel, C‑27/07, Zb. s. I‑2067, bod 22).

      27      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že účelom smernice 90/435, ako to vyplýva najmä z jej tretieho odôvodnenia, je prostredníctvom
         zavedenia spoločného daňového režimu odstrániť akékoľvek znevýhodnenie spolupráce spoločností rozličných členských štátov
         v porovnaní so spoluprácou medzi spoločnosťami z toho istého členského štátu a tak uľahčiť zoskupovanie spoločností na úrovni
         Spoločenstva (rozsudky Denkavit a i., už citovaný, bod 22; Epson Europe, už citovaný, bod 20; zo 4. októbra 2001, Athinaïki
         Zythopoiïa, C‑294/99, Zb. s. I‑6797, bod 25; z 25. septembra 2003, Océ van der Grinten, C‑58/01, Zb. s. I‑9809, bod 45, ako
         aj Banque Fédérative du Crédit Mutuel, už citovaný, bod 23). Smernica 90/435 teda smeruje k zabezpečeniu daňovej neutrality
         rozdeľovania zisku dcérskou spoločnosťou, ktorá má sídlo v členskom štáte, svojej materskej spoločnosti usadenej v inom členskom
         štáte (rozsudok Banque Fédérative du Crédit Mutuel, už citovaný, bod 24).

      28      Z článku 1 smernice 90/435 vyplýva, že táto smernica sa zameriava na rozdeľovanie zisku prijatého spoločnosťami jedného členského
         štátu, ktorý pochádza od ich dcérskych spoločností so sídlom v iných členských štátoch.

      29      Článok 2 smernice 90/435 stanovuje podmienky, ktoré musí spoločnosť splniť, aby sa mohla považovať za spoločnosť členského
         štátu v zmysle tejto smernice, a definuje aj pôsobnosť tejto smernice. Uvedené podmienky sú kumulatívne, tak ako to uviedol
         generálny advokát v bode 27 návrhov.

      30      Podľa článku 2 písm. a) smernice 90/435 pojem „spoločnosť členského štátu“ označuje každú spoločnosť, ktorá má jednu z foriem
         vymenovaných v prílohe tejto smernice.

      31      Príloha smernice 90/435 používa dve rôzne techniky na označenie spoločností, na ktoré sa vzťahuje jej pôsobnosť. V bodoch
         k) a l) tejto prílohy sa používa všeobecná formulácia, ktorou sa označujú „obchodné spoločnosti alebo spoločnosti podliehajúce
         občianskemu právu obchodnej povahy, družstvá a verejné podniky založené v súlade s portugalským právom“ a „spoločnosti založené
         podľa práva Spojeného kráľovstva“, pričom v ostatných bodoch uvedenej prílohy sa názvy právnych foriem uvádzajú výslovne.

      32      Z tejto poslednej techniky, použitej vo väčšine bodov prílohy smernice 90/435, okrem iného v bode f), ktorý sa týka francúzskych
         spoločností, spočívajúcej vo výpočte názvov právnych foriem spoločností pokrytých touto smernicou, bez toho, aby obsahovala
         ustanovenie umožňujúce použiť túto smernicu na iné spoločnosti založené podľa práva jednotlivých členských štátov s výnimkou
         verejných zariadení a podnikov, pokiaľ ide o francúzske právo, vyplýva, že uvedené názvy sú vymenované taxatívne.

      33      Zo znenia a štruktúry článku 2 písm. a) smernice 90/435, ako aj z bodu f) jej prílohy vyplýva, že na to, aby sa spoločnosť
         podľa francúzskeho práva, ktorá nie je priemyselným alebo obchodným verejnoprávnym podnikom alebo zariadením, mohla považovať
         za spoločnosť podľa členského štátu v zmysle tejto smernice, musí mať jednu z taxatívne vymenovaných foriem v bode f) jej
         prílohy a predovšetkým byť založená ako „société anonyme“, „société en commandite par actions“ alebo „société à responsabilité
         limitée“.

      34      Tento záver nemôžu spochybniť tvrdenia žalobkyne vo veci samej a Komisie, podľa ktorých zoznam spoločností uvedený v bode
         f) prílohy smernice 90/435 je len demonštratívny a slúži výlučne na predchádzanie možným kvalifikačným problémom v prípade,
         ak sa spoločnosť v jednom členskom štáte z daňového hľadiska posudzuje ako kapitálová spoločnosť podliehajúca dani z príjmov
         právnických osôb, pričom v druhom členskom štáte sa táto spoločnosť považuje za osobnú spoločnosť, na ktorú sa daň z príjmov
         právnických osôb nevzťahuje, pretože pri prijatí smernice si niektoré členské štáty želali vyňať z pôsobnosti smernice 90/435
         osobné spoločnosti.

      35      Je potrebné zdôrazniť, že výklad obhajovaný žalobkyňou vo veci samej a Komisiou môže zodpovedať cieľom smernice 90/435, tak
         ako ich zdôrazňuje jej tretie odôvodnenie, lebo rozširuje pôsobnosť smernice na väčší počet spoločností a prispieva k odstráneniu
         nevýhody spolupráce medzi spoločnosťami rôznych členských štátov v porovnaní so spoluprácou spoločností toho istého členského
         štátu a uľahčuje zoskupovanie spoločností na úrovni Spoločenstva.

      36      Napriek tomu je potrebné konštatovať, tak ako to uviedol generálny advokát v bode 31 návrhov, že cieľom smernice 90/435 nie
         je zaviesť spoločný systém pre všetky spoločnosti členských štátov a ani pre každý typ účasti.

      37      V súvislosti s účasťami, na ktoré sa nevzťahuje smernica 90/435, prináleží členským štátom, aby určili, či a v akom rozsahu
         sa musí zamedziť dvojitému hospodárskemu zdaneniu rozdelených ziskov, a na tieto účely jednostranne alebo prostredníctvom
         zmlúv uzavretých s inými členskými štátmi zaviedli mechanizmy na zamedzenie alebo obmedzenie tohto dvojitého hospodárskeho
         zdanenia (pozri rozsudky z 12. decembra 2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Zb. s. I‑11673,
         bod 54, a Amurta, už citovaný, bod 24).

      38      Smernica 90/435 obmedzuje právomoc členských štátov, pokiaľ ide o zdaňovanie zisku vyplácaného spoločnosťami, ktoré sú usadené
         na ich území a ktoré patria do jej pôsobnosti, spoločnostiam usadeným v inom členskom štáte. Za týchto podmienok požiadavky
         základnej zásady právnej istoty bránia tomu, aby sa zoznam spoločností uvedený v bode f) prílohy tejto smernice vykladal ako
         informatívny zoznam, pokiaľ taký výklad nevyplýva zo znenia ani zo systematiky smernice 90/435.

      39      Z výkladu presadzovaného žalobkyňou vo veci samej a Komisiou nemôže vyplývať prípadný zámer vylúčiť z pôsobnosti smernice
         90/435 len osobné spoločnosti, ktorý pri jej prijímaní vyjadrili niektoré členské štáty. Ak sa úmysel členských štátov vyjadrený
         v rámci Rady Európskej únie nepremietol do ustanovení právnych predpisov, nemá právnu hodnotu. Ustanovenia právnych predpisov
         sú určené právnym subjektom, ktoré musia mať možnosť v súlade s požiadavkami zásady právnej istoty oprieť sa o ich obsah (rozsudok
         Denkavit a i., už citovaný, bod 29).

      40      Výklad, podľa ktorého sa na zjednodušenú akciovú spoločnosť od jej zavedenia do francúzskeho práva smernica 90/435 nemôže
         vzťahovať, okrem iného potvrdzuje legislatívny vývoj a najmä smernica 2003/123.

      41      Na jednej strane smernica 2003/123 v odôvodnení č. 4 konštatuje, že príloha smernice 90/435 obsahuje zoznam spoločností, na
         ktoré sa táto smernica uplatňuje a že niektoré formy spoločností nie sú zahrnuté v tejto prílohe, hoci sú platcami daní v členskom
         štáte a odvádzajú v ňom daň z príjmu právnických osôb. Uvedené odôvodnenie spresňuje, že pôsobnosť smernice 90/435 by sa preto
         mala rozšíriť aj na iné subjekty, ktoré môžu vykonávať cezhraničné aktivity v Spoločenstve a ktoré spĺňajú všetky podmienky
         stanovené v tejto smernici.

      42      Na druhej strane článok 1 bod 6 smernice 2003/123 stanovuje, že príloha smernice 90/435 sa nahrádza textom prílohy smernice
         2003/123. Po zmene prílohy smernice 90/435 smernicou 2003/123 zahŕňa bod f) uvedenej prílohy medzi uvedené spoločnosti zjednodušenú
         akciovú spoločnosť a na zohľadnenie vývoja vnútroštátneho práva obsahuje ustanovenie, ktorým sa stanovuje, že do pôsobnosti
         smernice 90/435 patria aj iné spoločnosti založené v súlade s francúzskym právom, ktoré sú predmetom francúzskej dane z príjmu
         právnických osôb.

      43      Na záver je potrebné zdôrazniť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa vo veci samej a Komisia, právne formy podľa francúzskeho
         práva pokryté smernicou 90/435 sú v bode f) jej prílohy uvedené taxatívne, a preto rozšírenie pôsobnosti tejto smernice pomocou
         analógie na iné typy porovnateľných spoločností, ako napríklad na zjednodušenú akciovú spoločnosť podľa francúzskeho práva,
         nemožno prijať.

      44      Vzhľadom na uvedené je potrené na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 2 písm. a) smernice 90/435 v spojení
         s bodom f) jej prílohy sa má vykladať v tom zmysle, že spoločnosť podľa francúzskeho práva s formou zjednodušenej akciovej
         spoločnosti nemožno považovať za „spoločnosť členského štátu“ v zmysle tejto smernice predtým, ako bola táto smernica zmenená
         smernicou 2003/123.

       O druhej otázke
      45      Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na platnosť článku 2 písm. a) smernice 90/435 v spojení s bodom
         f) jej prílohy a článkom 5 ods. 1 tejto smernice v súvislosti s článkami 43 ES a 48 ES alebo článkom 56 ods. 1 ES, článkom
         58 ods. 1 písm. a) a článkom 3 ES, pokiaľ z nej vyplýva, že pri rozdeľovaní zisku dcérskej spoločnosti podľa nemeckého práva
         stanovuje oslobodenie od zrážkovej dane pre materskú spoločnosť podľa francúzskeho práva, ktorá má právnu formu „société anonyme“,
         „société en commandite par actions“ alebo „société à responsabilité limitée“, ale nestanovuje takéto oslobodenie pre materskú
         spoločnosť podľa francúzskeho práva, ktorá má právnu formu „société par actions simplifiée“.

      46      Žalobkyňa vo veci samej v tejto súvislosti uvádza, že vyňatie zjednodušenej akciovej spoločnosti z pôsobnosti smernice 90/435
         vedie k svojvoľnému znevýhodneniu v porovnaní so „société anonyme“ alebo „société à responsabilité limitée“ podľa francúzskeho
         práva alebo v porovnaní s právnymi formami akciových spoločností alebo spoločností s ručením obmedzeným iných členských štátov
         vymenovaných v uvedenej smernici. Zjednodušená akciová spoločnosť je znevýhodnená, pretože nemecké právo nespresňuje procesné
         postupy, podľa ktorých je možné namietať uplatnenie dane z kapitálových výnosov mimo oblasti pôsobnosti smernice 90/435, ktoré
         je v rozpore s právom Spoločenstva.

      47      Nemecká a talianska vláda, vláda Spojeného kráľovstva ani Komisia neuvádzajú nijaký dôvod, ktorý by spochybňoval platnosť
         smernice 90/435. Na jednej strane základné slobody nezakazujú použitie samotnej zrážkovej dane a nebránia dvojitému zdaneniu
         vyplývajúcemu zo súbežného výkonu daňových právomocí dvoch členských štátov. Na druhej strane zákonodarca Spoločenstva disponuje
         širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o aproximáciu a zbližovanie právnych predpisov. Samotné obmedzenie dosahu aproximácie
         alebo zbližovania právnych predpisov v osobitných oblastiach nie je protiprávne.

      48      Talianska vláda okrem iného zdôrazňuje, že zjednodušená akciová spoločnosť sa zaviedla po nadobudnutí účinnosti smernice 90/435.
         Túto smernicu nemožno považovať za neplatnú z dôvodu, že nezohľadnila uvedenú právnu formu spoločnosti, pretože vady spôsobujúce
         neplatnosť aktu musia existovať v čase vzniku tohto aktu. Okrem toho je možné položiť si otázku, či smernica 2003/123 nemala
         retroaktívne začleniť zjednodušenú akciovú spoločnosť do zoznamu prílohy smernice 90/435. V tejto súvislosti doplnenie alebo
         nedoplnenie prílohy smernice 90/435 a obmedzenie časových účinkov začlenenia tejto právnej formy spoločnosti do tejto prílohy
         smernice so stanovením, že uvedené začlenenie nemá spätný účinok, plne závisí od diskrečnej právomoci zákonodarcu Spoločenstva.

      49      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že posúdenie platnosti aktu, ktoré prináleží vykonať Súdnemu dvoru v rámci prejudiciálneho
         konania, sa má za normálnych okolností oprieť o situáciu, ktorá existovala v čase prijatia aktu (rozsudok zo 17. júla 1997,
         SAM Schiffahrt a Stapf, C‑248/95 a C‑249/95, Zb. s. I‑4475, bod 46).

      50      Hoci by platnosť aktu bolo možné v niektorých prípadoch posúdiť podľa nových skutočností, ktoré vzišli najavo až po jeho prijatí
         (rozsudok SAM Schiffahrt a Stapf, už citovaný, bod 47), v tejto veci však také posúdenie nemožno uplatniť.

      51      Napriek tomu, že zjednodušená akciová spoločnosť sa do francúzskeho práva zaviedla až po prijatí smernice 90/435, z odpovede
         na prvú prejudiciálnu otázku vyplýva, že pokiaľ ide spoločnosti podľa francúzskeho práva, pôsobnosť tejto smernice sa stanovila
         výpočtom názvov právnych foriem, na ktoré sa uvedená smernica vzťahuje, bez toho, aby obsahovala ustanovenie umožňujúce jej
         použitie na iné spoločnosti založené podľa francúzskeho práva.

      52      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že je na voľnej úvahe inštitúcií, či budú vykonávať len postupnú aproximáciu určitej oblasti
         alebo etapovité zbližovanie vnútroštátnych právnych predpisov. Uplatňovanie týchto opatrení je v zásade veľmi ťažké, pretože
         sa predpokladá, že príslušné inštitúcie Spoločenstva vypracujú z rôznych a zložitých vnútroštátnych právnych úprav spoločné
         pravidlá v súlade s cieľmi definovanými v Zmluve ES a získajú súhlas kvalifikovanej väčšiny členov Rady a prípadne v daňovej
         oblasti ich jednohlasný súhlas (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. februára 1984, Rewe-Zentrale, 37/83, Zb. s. 1229, bod
         20; z 13. mája 1997, Nemecko/Parlament a Rada, C‑233/94, Zb. s. I‑2405, bod 43, a zo 17. júna 1999, Socridis, C‑166/98, Zb.
         s. I‑3791, bod 26).

      53      Napriek tomu je potrebné overiť, či vymedzenie pôsobnosti smernice 90/435, ktoré celkovo vylučuje spoločnosti, ktoré je možné
         založiť podľa vnútroštátneho práva, tak ako vyplýva z článku 2 písm. a) smernice 90/435 a bodu f) jej prílohy, možno považovať
         za neplatné z hľadiska článkov zmluvy zabezpečujúcich slobodu usadiť sa alebo voľného pohybu kapitálu.

      54      V súlade s ustálenou judikatúrou sloboda štátnych príslušníkov jedného členského štátu usadiť sa na území iného členského
         štátu spočíva na základe tohto ustanovenia na prístupe k samostatne zárobkovým činnostiam a ich výkonom, ako aj na založení
         a prevádzkovaní podniku za podmienok stanovených právnymi predpismi krajiny usadenia pre svojich vlastných štátnych príslušníkov.
         Odstránenie obmedzení slobody usadiť sa sa vzťahuje na obmedzenia týkajúce sa založenia právnickej osoby – obchodného zástupcu,
         založenia organizačných zložiek alebo dcérskych spoločností štátnymi príslušníkmi členského štátu usadenými na území iného
         členského štátu (pozri najmä rozsudky z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 13; z 29. apríla 1999,
         Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 22, a z 23. februára 2006, CLT‑UFA, C‑253/03, Zb. s. I‑1831, bod 13).

      55      Z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že hoci cieľom ustanovení zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa je podľa ich znenia
         zabezpečiť v hostiteľskom členskom štáte zaobchádzanie podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov, tieto
         ustanovenia rovnako bránia tomu, aby členský štát pôvodu zasahoval do usadenia sa niektorého zo svojich štátnych príslušníkov
         alebo spoločnosti založenej v súlade s jeho právnou úpravou v inom členskom štáte (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1998,
         ICI, C‑264/96, Zb. s. I‑4695, bod 21; z 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Zb.
         s. I‑7995, bod 42; zo 6. decembra 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Zb. s. I‑10451, bod 33, a z 15. mája 2008,
         Lidl Belgium, C‑414/06, Zb. s. I‑3601, bod 19).

      56      Ako je uvedené v bode 27 tohto rozsudku, účelom smernice 90/435 je prostredníctvom zavedenia spoločného daňového režimu odstrániť
         akékoľvek znevýhodnenie spolupráce spoločností rozličných členských štátov v porovnaní so spoluprácou medzi spoločnosťami
         z toho istého členského štátu a tak uľahčiť zoskupovanie spoločností na úrovni (rozsudky Banque Fédérative du Crédit Mutuel,
         už citovaný, bod 23, a z 12. februára 2009, Cobelfret, C‑138/07, Zb. s. I‑731, bod 28).

      57      Na účely dosiahnutia cieľa daňovej neutrality rozdeľovania zisku dcérskou spoločnosťou, ktorá má sídlo v členskom štáte, svojej
         materskej spoločnosti, ktorá je usadená v inom členskom štáte, smeruje smernica 90/435 k zamedzeniu hospodárskeho dvojitého
         zdanenia tohto zisku, teda k zamedzeniu toho, aby rozdeľovaný zisk nebol zdanený prvýkrát v dcérskej spoločnosti a druhýkrát
         v materskej spoločnosti (pozri rozsudky Banque Fédérative du Crédit Mutuel, už citovaný, body 24 a 27, a Cobelfret, už citovaný,
         bod 29).

      58      V tejto súvislosti článok 5 ods. 1 smernice 90/435 ukladá členským štátom, aby od zrážkovej dane oslobodili zisky, ktoré dcérska
         spoločnosť prerozdeľuje svojej materskej spoločnosti, pokiaľ materská spoločnosť má aspoň 25‑percentný podiel na základnom
         imaní dcérskej spoločnosti.

      59      Podľa smernice 90/435 sa uvedená povinnosť ukladá členským štátom, len pokiaľ ide o zisk vyplatený spoločnostiam, ktoré možno
         považovať za spoločnosti v zmysle tejto smernice, pričom je potrebné zdôrazniť, že uvedená smernica neoprávňuje členský štát,
         aby so ziskom, ktorý sa vypláca spoločnostiam iných členských štátov, ktoré nepatria do jej pôsobnosti, zaobchádzal menej
         výhodne ako so ziskom vyplácaným porovnateľným spoločnostiam, ktoré sú usadené na jeho území.

      60      Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ ide o účasti, na ktoré sa nevzťahuje smernica 90/435, je vecou členských štátov, aby určili,
         či a v akom rozsahu sa musí zamedziť dvojitému hospodárskemu zdaneniu rozdeľovaných ziskov, a na tieto účely jednostranne
         alebo prostredníctvom dohôd uzavretých s inými členskými štátmi zaviedli mechanizmy na zamedzenie alebo obmedzenie tohto dvojitého
         hospodárskeho zdanenia, pričom táto skutočnosť im však sama osebe neumožňuje uplatňovať opatrenia, ktoré sú v rozpore so slobodami
         pohybu zaručenými Zmluvou (pozri rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, už citovaný, bod 54; Amurta,
         už citovaný, bod 24, a z 18. júna 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha, C‑303/07, Zb. s. I‑5145, bod 28).

      61      V dôsledku toho také vymedzenie pôsobnosti smernice 90/435, ako vyplýva z jej článku 2 písm. a) a bodu f) jej prílohy, ktoré
         vylučuje iné spoločnosti, ktoré možno založiť podľa vnútroštátneho práva, nemôže vytvárať obmedzenie slobode usadiť sa.

      62      Záver vyplývajúci z predchádzajúceho bodu platí rovnako aj pre ustanovenia týkajúce sa voľného pohybu kapitálu.

      63      Vzhľadom na uvedené je potrebné na druhú otázku odpovedať tak, že z jej preskúmania nevzišla nijaká skutočnosť spôsobilá ovplyvniť
         platnosť článku 2 písm. a) smernice 90/435 v spojení s bodom f) jej prílohy a článkom 5 ods. 1 tejto smernice.

       O trovách
      64      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 2 písm. a) smernice Rady 90/435/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských
            spoločností a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch v spojení s bodom f) jej prílohy sa má vykladať v tom zmysle,
            že spoločnosť podľa francúzskeho práva s formou zjednodušenej akciovej spoločnosti nemožno považovať za „spoločnosť členského
            štátu“ v zmysle tejto smernice predtým, ako bola táto smernica zmenená smernicou Rady 2003/123/ES z 22. decembra 2003.
      2.      Z preskúmania druhej otázky nevzišla nijaká skutočnosť spôsobilá ovplyvniť platnosť článku 2 písm. a) smernice 90/435 v spojení
            s bodom f) jej prílohy a článkom 5 ods. 1 tejto smernice.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 13. marca 2008. # Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia a Regione Sicilia proti Domenico Valvo. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana - Taliansko. # Poľnohospodárstvo - Nariadenie (EHS) č. 2328/91 a nariadenie (ES) č. 950/97 - Články 17 a 18 - Vyrovnávací príspevok pre oblasti s trvalým prírodným znevýhodnením - Poľnohospodári poberajúci dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov - Nárok na vyrovnávací príspevok - Hranice. # Vec C-78/07.

text:
      Vec C‑78/07
      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna a i.
      proti
      Domenico Valvo
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana)
      „Poľnohospodárstvo – Nariadenie (EHS) č. 2328/91 a nariadenie (ES) č. 950/97 – Články 17 a 18 – Vyrovnávací príspevok pre oblasti s trvalým prírodným znevýhodnením – Poľnohospodári poberajúci dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov – Nárok na vyrovnávací príspevok – Hranice“
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Štrukturálna reforma – Zlepšenie účinnosti štruktúr
      (Nariadenie Rady č. 950/97, články 17 a 18)
      Články 17 a 18 nariadenia č. 950/97 o zlepšení účinnosti poľnohospodárskych štruktúr [neoficiálny preklad] dávajú členským štátom možnosť priznať vyrovnávací príspevok poľnohospodárskemu podnikateľovi, ktorý spĺňa podmienky uvedené
         v týchto dvoch článkoch. Tieto dva články však neodporujú tomu, aby členský štát zamietol vyplatenie takéhoto príspevku v prípade,
         ak tento podnikateľ poberá dôchodkovú dávku, konkrétne dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov.

      (pozri bod 23 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 13. marca 2008 (*)

      „Poľnohospodárstvo – Nariadenie (EHS) č. 2328/91 a nariadenie (ES) č. 950/97 – Články 17 a 18 – Vyrovnávací príspevok pre oblasti s trvalým prírodným znevýhodnením – Poľnohospodári poberajúci dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov – Nárok na vyrovnávací príspevok – Hranice“
      Vo veci C‑78/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Consiglio di Giustizia
         amministrativa per la Regione siciliana (Taliansko) z 18. mája 2006 a doručený Súdnemu dvoru 13. februára 2007, ktorý súvisí
         s konaním:

      Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna,
      Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia,
      Regione Sicilia
      proti
      Domenico Valvo,
      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predseda siedmej komory U. Lõhmus, sudcovia P. Lindh (spravodajkyňa) a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Aiello, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Cattabriga, splnomocnená zástupkyňa,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednávaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 17 a 18 nariadenia Rady (ES) č. 950/97 z 20. mája 1997 o zlepšení
         účinnosti poľnohospodárskych štruktúr [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 142, s. 1).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Valvom a Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna (Poľnohospodársky
         inšpektorát pre provinciu Enna), Assessorato all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia (Úrad pre poľnohospodársku a lesnú
         politiku pre región Sicília) a Regione Sicilia (región Sicília) týkajúceho sa zamietnutia žiadostí pána Valvo o vyrovnávací
         príspevok za roky 1996 až 1998 uvedeným poľnohospodárskym inšpektorátom.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        V rokoch 1996 až 1998 bolo vyplácanie vyrovnávacieho príspevku v menej priaznivých poľnohospodárskych oblastiach upravené
         najprv nariadením Rady (EHS) č. 2328/91 z 15. júla 1991 o zlepšení účinnosti poľnohospodárskych štruktúr [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 218, s. 1), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 3669/93 z 22. decembra 1993 (Ú. v. ES L 338, s. 26,
         ďalej len „nariadenie č. 2328/91“) a neskôr nariadením č. 950/97, ktoré zrušilo a nahradilo nariadenie č. 2328/91.

      4        Články 17 až 19 nariadenia č. 950/97, ktoré sa nachádzajú v hlave IX nazvanej „Podpora pre menej priaznivé poľnohospodárske
         oblasti“ [neoficiálny preklad] v podnadpise I „Vyrovnávací príspevok“ [neoficiálny preklad], preberajú v podstate ustanovenia článkov 17 a 18 nariadenia č. 2328/91. Uvedené články znejú:

      „Článok 17
      1.      Na účely zabezpečenia pokračovania vo vykonávaní poľnohospodárskej činnosti a zachovania tak minimálnej miery osídlenia resp.
         zachovania vidieka v niektorých menej priaznivých oblastiach, ktorých zoznam sa určí v súlade s článkom 21, členské štáty
         môžu zaviesť schému pomoci zameranú na podporu poľnohospodárskej činnosti a zlepšenia príjmov poľnohospodárov v týchto oblastiach.

      Uplatnenie opatrení v tejto schéme pomoci musí zohľadňovať situáciu a ciele rozvoja v každej oblasti.
      2.      V oblastiach, ktorých sa týka odsek 1, môžu členské štáty priznať ročný vyrovnávací príspevok v prospech poľnohospodárskych
         činností, ktorý sa určí v závislosti od trvalého prírodného znevýhodnenia.

      Článok 18
      1.      Členské štáty môžu priznať vyrovnávací príspevok poľnohospodárom obhospodarujúcim aspoň tri hektáre využívanej poľnohospodárskej
         pôdy (SAU), ktorí sa zaviažu, že budú vykonávať poľnohospodársku činnosť v súlade s cieľmi stanovenými v článku 17 najmenej
         päť rokov od prijatia prvej platby vyrovnávacieho príspevku. Od tejto povinnosti možno oslobodiť podnikateľa, ktorý prestal
         vykonávať poľnohospodársku činnosť, ak sa zabezpečí kontinuita využívania dotknutej pôdy; podnikateľ je ďalej oslobodený od
         uvedenej povinnosti v prípade vyššej moci, najmä vyvlastnenia alebo predaja na verejné účely; od uvedenej povinnosti je ďalej
         oslobodený podnikateľ, ktorý poberá starobný dôchodok alebo predčasný starobný dôchodok.

      V talianskej oblasti Mezzogiorno vrátane ostrovov, vo francúzskych zámorských departementoch a v španielskych, gréckych a portugalských
         oblastiach je však minimálna veľkosť využívanej poľnohospodárskej pôdy stanovená na 2 hektáre.

      2.      Členské štáty môžu stanoviť doplňujúce alebo obmedzujúce podmienky na priznanie vyrovnávacieho príspevku vrátane podmienok
         v prospech postupov zlučiteľných s požiadavkami na ochranu životného prostredia a zachovania prírody.

      Článok 19
      …
      3.      Výdavky týkajúce sa vyrovnávacích príspevkov nemôžu byť predmetom spolufinancovania [Európskym poľnohospodárskym usmerňovacím
         a záručným] fondom, ak podnikateľ poberá starobný dôchodok alebo predčasný starobný dôchodok.

      Priznanie vyrovnávacieho príspevku prekračujúceho hranice alebo nespĺňajúceho podmienky stanovené v tejto hlave sa zakazuje.
      …“ [neoficiálny preklad]

       Vnútroštátna právna úprava
      5        Ustanovenia Spoločenstva v oblasti vyrovnávacieho príspevku boli prebraté do právneho poriadku regiónu Sicílie operatívnym
         programom pre fondy (POP 2) (Gazzetta ufficiale della Regione Siciliana z 13. januára 1996, ďalej len „operatívny program“).

      6        Príjemcovia uvedených príspevkov sú definovaní v operatívnom programe ako poľnohospodárski podnikatelia, ktorí obhospodarujú
         aspoň 2 hektáre využívanej poľnohospodárskej pôdy a ktorí sa zaviažu, že budú vykonávať poľnohospodársku činnosť najmenej
         päť rokov od podania prvej žiadosti a prijatia prvej platby pomoci, a ktorí nepoberajú starobný alebo predčasný starobný dôchodok.

      7        Podľa operatívneho programu od povinnosti piatich rokov uvedenej v predchádzajúcom bode možno oslobodiť podnikateľov, ktorí:

      –        prestali vykonávať poľnohospodársku činnosť, ak sa zabezpečí kontinuita činnosti podniku,
      –        prestali vykonávať poľnohospodársku činnosť z dôvodu vyššej moci a najmä v prípade vyvlastnenia alebo predaja na verejné účely,
      –        počas tohto obdobia poberajú starobný dôchodok alebo predčasný starobný dôchodok.
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      8        Pán Valvo, bývalý zamestnanec banky, podal vo veku 44 rokov výpoveď zo zamestnania, aby sa mohol naplno venovať svojmu poľnohospodárskemu
         podniku. Od tejto výpovede poberal sociálnu dávku priznanú na základe počtu odpracovaných rokov z penzijného fondu jeho bývalého
         zamestnávateľa, ktorý je tvorený z príspevkov zamestnancov.

      9        Pán Valvo požiadal o vyrovnávací príspevok za roky 1994 až 1998. Za roky 1994 a 1995 mu bol tento príspevok vyplatený, ale
         za nasledujúce tri roky mu bola táto pomoc zamietnutá. Rozhodnutím zo 4. júna 1999 Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura
         di Enna totiž zamietol jeho žiadosť na priznanie vyrovnávacieho príspevku za tri roky 1996 až 1998 s odôvodnením, že pán Valvo
         poberá predčasný starobný dôchodok.

      10      Pán Valvo podal na Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia žalobu s cieľom zrušiť toto rozhodnutie a tento súd tejto
         žalobe vyhovel. Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia zastával názor, že dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných
         rokov, ktorý poberá pán Valvo, nie je porovnateľný so starobným dôchodkom alebo predčasným starobným dôchodkom a že pán Valvo
         spĺňa všetky podmienky potrebné na priznanie vyrovnávacieho príspevku. Ispettorato Provinciale dell’Agricoltura di Enna, Assessorato
         all’agricoltura e foreste della Regione Sicilia a Regione Sicilia sa odvolali proti tomuto rozsudku prvého stupňa na vnútroštátny
         súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

      11      Keďže Consiglio di Giustizia Amministrativa per la Regione siciliana mal pochybnosti, pokiaľ ide o výklad článkov 17 a 18
         nariadenia č. 950/97, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Je vylúčený nárok na vyrovnávací príspevok pre podnikateľa, ktorý zároveň poberá dôchodkovú dávku, konkrétne dôchodok priznaný
         na základe počtu odpracovaných rokov?“

       O prejudiciálnej otázke
       Úvodná poznámka
      12      Skutkové okolnosti sporu vo veci samej sa spravujú, pokiaľ ide o jednu časť dotknutého obdobia nariadením č. 950/97 a pokiaľ
         ide o druhú časť dotknutého obdobia nariadením č. 2328/91. Keďže sú však príslušné ustanovenia týchto dvoch nariadení v podstate
         rovnaké a vnútroštátny súd, talianska vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev odkazujú iba na nariadenie č. 950/97,
         postačuje odpovedať na položenú otázku s odkazom iba na ustanovenia tohto nariadenia.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      13      Talianska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdia, že nariadenie č. 950/97 priznáva členským štátom možnosť priznať
         vyrovnávací príspevok poľnohospodárovi, ktorý poberá okrem iného starobný dôchodok alebo inú sociálnu dávku.

      14      Talianska vláda však tvrdí, že v prípade, ak sa dotknutý členský štát rozhodol neposkytnúť vyrovnávací príspevok, ak poľnohospodársky
         podnikateľ poberá starobný dôchodok alebo predčasný starobný dôchodok, je platba tohto príspevku vylúčená, ak poľnohospodársky
         podnikateľ poberá dôchodok, konkrétne dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov. Komisia zastáva názor, že uvedené
         nariadenie neodporuje tomu, aby členský štát priznal vyrovnávací príspevok poľnohospodárskemu podnikateľovi, ktorý počas vykonávania
         svojej činnosti v rovnakom čase poberá dôchodok vrátane dôchodku priznaného na základe počtu odpracovaných rokov.

       Odpoveď Súdneho dvora
      15      Podľa článku 17 nariadenia č. 950/97 členské štáty môžu zaviesť schému pomoci vo forme vyrovnávacieho príspevku zameranú na
         podporu poľnohospodárskej činnosti a zlepšenia príjmov poľnohospodárov v týchto oblastiach.

      16      Článok 18 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje, že členské štáty môžu priznať tento vyrovnávací príspevok poľnohospodárom,
         ktorí spĺňajú dve podmienky, a to jednak že obhospodarujú využívanú poľnohospodársku pôdu v minimálnej rozlohe, ktorá je v talianskej
         oblasti Mezzogiorno vrátane ostrovov dva hektáre, a jednak že sa zaviažu vykonávať poľnohospodársku činnosť v súlade s cieľmi
         stanovenými v článku 17 najmenej päť rokov.

      17      Zo samotného znenia týchto článkov 17 a 18 rovnako vyplýva, najmä z viacnásobného uplatnenia slova „môcť“, že členské štáty
         disponujú možnosťou priznať vyrovnávací príspevok poľnohospodárskym podnikateľom, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v uvedených
         článkoch. Okrem toho článok 18 ods. 2 nariadenia č. 950/97 výslovne splnomocňuje členské štáty stanoviť doplňujúce alebo obmedzujúce
         podmienky na priznanie tohto príspevku. Normotvorca Spoločenstva teda priznal členským štátom možnosť posúdenia v tejto oblasti
         (pozri rozsudok z 22. októbra 1998, Jokela a Pitkäranta, C‑9/97 a C‑118/97, Zb. s. I‑6267, body 36 a 37).

      18      Okrem toho článok 18 ods. 1 prvý pododsek a článok 19 ods. 3 prvý pododsek nariadenia č. 950/97 obsahujú osobitné ustanovenia
         týkajúce sa poberania starobného dôchodku alebo predčasného starobného dôchodku poľnohospodárskym podnikateľom. V prípade,
         že takýto podnikateľ poberá uvedený dôchodok, je oslobodený od povinnosti vykonávať poľnohospodársku činnosť najmenej päť
         rokov. Navyše žiadne spolufinancovanie vyrovnávacieho príspevku Spoločenstvom nie je možné.

      19      Uvedené ustanovenia neupravujú možnosť členských štátov priznať vyrovnávací príspevok, ak podnikateľ poberá starobný dôchodok
         alebo predčasný starobný dôchodok, ale upravujú iba následky takéhoto poberania pre poľnohospodárskeho podnikateľa, ako aj
         pre Európske spoločenstvo.

      20      Z toho vyplýva, že členské štáty majú možnosť priznať alebo nepriznať vyrovnávací príspevok v prípade, ak poľnohospodársky
         podnikateľ poberá dôchodkové dávky z dôvodu odchodu na starobný dôchodok alebo predčasný starobný dôchodok. Táto úvaha platí
         rovnako aj vtedy, ak tento podnikateľ poberá iné sociálne dávky, akým je dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných
         rokov, ktoré nie sú predmetom osobitného režimu v nariadení č. 950/97 a spadajú preto pod režim stanovený v článkoch 17 a 18
         tohto nariadenia. Následne v prípade, keď poľnohospodársky podnikateľ poberá iný druh dávok, akým je dôchodok priznaný na
         základe počtu odpracovaných rokov, majú členské štáty právomoc priznať alebo nepriznať mu vyrovnávací príspevok.

      21      Z vnútroštátnej právnej úpravy, ako je predložená Súdnemu dvoru, vyplýva, že vyrovnávací príspevok nie je priznaný vtedy,
         keď poľnohospodársky podnikateľ poberá starobný dôchodok alebo predčasný starobný dôchodok. Naopak, nezdá sa, že toto vylúčenie
         platí v prípade dôchodku priznaného na základe počtu odpracovaných rokov, o aký ide v spore vo veci samej, ktorý poberá tento
         podnikateľ.

      22      Súdnemu dvoru však neprináleží, aby rozhodoval o pôsobnosti vnútroštátnych ustanovení, táto úloha je zverená vnútroštátnemu
         súdu. Vnútroštátny súd musí teda overiť, či vnútroštátny zákonodarca, ktorý využil možnosť priznať vyrovnávací príspevok poľnohospodárskym
         podnikateľom, ktorí spĺňajú podmienky uvedené v bode 16 tohto rozsudku, a možnosť včleniť doplňujúce podmienky na vyplatenie
         takéhoto príspevku, vylúčil priznanie tohto príspevku nielen v prípade poberania starobného dôchodku alebo predčasného starobného
         dôchodku, ale tiež v prípade poberania dôchodku priznaného na základe počtu odpracovaných rokov.

      23      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že články 17 a 18 nariadenia č. 950/97 dávajú
         členským štátom možnosť priznať vyrovnávací príspevok poľnohospodárskemu podnikateľovi, ktorý spĺňa podmienky uvedené v týchto
         dvoch článkoch. Tieto dva články však neodporujú tomu, aby členský štát zamietol vyplatenie takéhoto príspevku v prípade,
         ak tento podnikateľ poberá dôchodkovú dávku, konkrétne dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov.

       O trovách
      24      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
      Články 17 a 18 nariadenia Rady (ES) č. 950/97 z 20. mája 1997 o zlepšení účinnosti poľnohospodárskych štruktúr [neoficiálny preklad] dávajú členským štátom možnosť priznať vyrovnávací príspevok poľnohospodárskemu podnikateľovi, ktorý spĺňa podmienky uvedené
            v týchto dvoch článkoch. Tieto dva články však neodporujú tomu, aby členský štát zamietol vyplatenie takéhoto príspevku v prípade,
            ak tento podnikateľ poberá dôchodkovú dávku, konkrétne dôchodok priznaný na základe počtu odpracovaných rokov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.