title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. apríla 2010. # Európska komisia proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2000/53/ES - Článok 5 ods. 3 a 4, článok 6 ods. 3, a článok 7 ods. 1 - Nesprávne prebratie. # Vec C-64/09.

text:
      Vec C‑64/09
      Európska komisia
      proti
      Francúzskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2000/53/ES – Článok 5 ods. 3 a 4, článok 6 ods. 3 a článok 7 ods. 1 – Nesprávne prebratie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Definície
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 2 bod 13 a článok 8 ods. 3)
      2.        Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Zber
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 5 ods. 3)
      3.        Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Zber
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 5 ods. 4)
      4.        Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Zber
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 5 ods. 2 a 4)
      5.        Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Úkony spracovania odpadu
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 6 ods. 3)
      6.        Životné prostredie – Zneškodňovanie odpadov – Smernica 2000/53 – Vozidlá po dobe životnosti – Opätovné využitie a spätné získavanie
            odpadu
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/53, článok 7 ods. 1)
      1.        Zo znenia článku 2 bodu 13 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti jasne vyplýva, že informácie týkajúce sa demontáže
         sa vzťahujú na všetky informácie požadované na spracovanie vozidiel po dobe životnosti a že článok 8 ods. 3 tejto smernice
         sa má vykladať s ohľadom na uvedený bod 13, pokiaľ ide o spôsoby poskytovania týchto informácií.

      (pozri bod 25)
      2.        Článok 5 ods. 3 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti presne stanovuje proces, podľa ktorého sa treba riadiť v prípade
         vyradenia vozidiel po dobe životnosti z evidencie, aby sa tak zabezpečil súlad medzi vnútroštátnymi prístupmi, ako to uvádza
         odôvodnenie č. 2 tejto smernice. V rámci tohto procesu má kľúčový dokument nazvaný osvedčenie o zničení presne vymedzenú funkciu.

      Túto funkciu uvedeného dokumentu nemožno nahradiť. Hoci možno priznať, že vnútroštátny systém umožňuje lepšiu kontrolu vozidiel
         po dobe životnosti, ak osvedčeniu o zničení priznáva inú úlohu, ako je tá stanovená v článku 5 ods. 3 uvedenej smernice, takéto
         narušenie môže ohroziť súlad medzi vnútroštátnymi prístupmi a tým riadne fungovanie vnútorného trhu.

      To isté platí pri vydaní dokumentu, ktorý je odlišný od osvedčenia o zničení stanoveného v uvedenom článku 5 ods. 3 a určený
         na jeho náhradu, keďže môže spôsobiť zámenu, ktorá by mohla poškodiť cieľ sledovaný týmto ustanovením.

      (pozri body 36 – 38)
      3.        Zo samotného znenia článku 5 ods. 4 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti jasne vyplýva, že odovzdanie vozidiel
         po dobe životnosti zariadeniu na spracovanie musí byť bezplatné, pričom s tým spojené náklady hradí výrobca.

      Navyše z toho vyplýva, že na to, aby každé likvidačné zariadenie mohlo dobrovoľne prijímať vozidlá po dobe životnosti na zničenie,
         musí vnútroštátny systém stanoviť systém náhrady za náklady spracovania, v tomto prípade rovnaký systém, ako je ten, ktorý
         sa vzťahuje na zariadenia na spracovanie, ktoré sú podľa vnútroštátneho systému povinné vykonať toto prevzatie.

      (pozri body 48, 49)
      4.        Ani zo znenia článku 5 ods. 2 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti, podľa ktorého členské štáty musia vykonať potrebné
         opatrenia, aby zabezpečili, že všetky vozidlá po dobe životnosti budú odovzdané do autorizovaného zariadenia na spracovanie,
         ani zo znenia článku 5 ods. 4 tejto smernice, podľa ktorého členské štáty vykonajú potrebné opatrenia aby zabezpečili, že
         doprava vozidla do autorizovaného zariadenia na spracovania bude bez akýchkoľvek nákladov pre posledného držiteľa alebo majiteľa
         vozidla, nevyplýva, že sa má odovzdanie niektorým zariadeniam vykladať v tom zmysle, že všetky zariadenia sú povinné súhlasiť
         s prevzatím vozidiel po dobe životnosti. Uvedená smernica teda nebráni jednoduchej možnosti prevzatia vozidiel, ktorou disponujú
         niektoré zariadenia na spracovanie, pod podmienkou, že počet zariadení na spracovanie, ktoré sú povinné prevziať dodané vozidlá
         po dobe životnosti, je dostatočný na to, aby v praxi bolo možné takémuto zariadeniu dopraviť vozidlá.

      Členský štát teda tým, že stanovuje na jednej strane povinnosť pre šrotoviská a zberné pracoviská prevziať vozidlá po dobe
         životnosti a na druhej strane stanovuje prísne tresty, ktoré sa uplatnia v prípade opustenia takéhoto vozidla, zavádza systém
         prevzatia vozidiel po dobe životnosti, ktorý nemožno považovať za nezlučiteľný s článkom 5 ods. 4 smernice 2000/53.

      (pozri body 51, 52, 55 – 57)
      5.        Napriek neexistencii definície pojmu rozobratie stanoveného v článku 6 ods. 3 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti,
         tak úkony súvisiace s rozobratím, ako aj úkony súvisiace s odstránením znečistenia vozidiel sa vzťahujú na súčiastky vozidiel
         obsahujúce nebezpečné látky, ktoré musia byť na účely zníženia negatívneho vplyvu na životné prostredie pred každým ďalším
         spracovaním demontované. Uvedené ustanovenie sa má teda vykladať v tom zmysle, že rozobratie sa má chápať ako úkon, ktorým
         začína „spracovanie na účely odstránenia znečistenia vozidiel“, pričom zostáva súčasťou tohto spracovania.

      Členský štát si preto tým, že zaviedol zásadu odstránenia znečistenia vozidiel, ktoré predchádza každému ďalšiemu spracovaniu,
         avšak bez toho, aby bolo použitím výrazu rozobratie spresnené, že odstránenie znečistenia začína demontážou súčiastok, ktoré
         možno ľahko demontovať, splnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 6 ods. 3 tejto smernice.

      (pozri body 61, 63)
      6.        Pokiaľ ide o obsah povinnosti recyklácie stanovenej v článku 7 ods. 1 smernice 2000/53 o vozidlách po dobe životnosti, výraz
         „ak je možná z hľadiska životného prostredia“ nemožno považovať za ekvivalent výrazu použitého vo vnútroštátnom ustanovení,
         ktoré ho malo prebrať a ktoré túto možnosť podmienilo podmienkou ekonomickej povahy, pretože recykláciu možno uplatniť len
         pod podmienkou jej technických možností. Ak pojmy možnosť z hľadiska životného prostredia a hospodárske možnosti môžu mať
         určité spoločné aspekty, je zjavné, že nie sú rovnocenné.

      (pozri body 69, 72 – 74)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. apríla 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2000/53/ES – Článok 5 ods. 3 a 4, článok 6 ods. 3 a článok 7 ods. 1 – Nesprávne prebratie“
      Vo veci C‑64/09,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 13. februára 2009,
      Európska komisia, v zastúpení: P. Oliver a J.‑B. Laignelot, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Francúzskej republike, v zastúpení: G. de Bergues a A. Adam, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia E. Levits (spravodajca), M. Ilešič, J.‑J. Kasel a M. Safjan,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky zákony
         a iné právne predpisy potrebné na správne a úplné prebratie článku 2 bodu 13, článku 4 ods. 2 písm. a), článku 5 ods. 3 a 4,
         článku 6 ods. 3, článku 7 ods. 1 a článku 8 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2000/53/ES z 18. septembra 2000
         o vozidlách po dobe životnosti (Ú. v. ES L 269, s. 34; Mim. vyd. 15/005, s. 224), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z tejto smernice.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      2        Podľa jej prvého článku, nazvaného „Ciele“, smernica 2000/53 stanovuje opatrenia, ktorých prvoradým cieľom je prevencia odpadu
         z vozidiel, a tiež opätovné využívanie, recyklácia a iné formy spätného získavania vozidiel po dobe životnosti a ich súčiastok,
         aby sa znížilo množstvo zneškodňovaného odpadu, ako aj aby sa zdokonalila efektívnosť vzhľadom na ochranu životného prostredia,
         všetkých hospodárskych subjektov, zapojených do cyklu životnosti vozidiel a najmä subjektov, ktoré sú priamo zapojené do spracovania
         vozidiel po dobe životnosti.

      3        Článok 2 bod 13 tejto smernice definuje výraz „informácie o rozobratí“ ako „všetky informácie, požadované na správne a ekologicky
         vhodné spracovanie vozidiel po dobe životnosti. Tieto informácie sú autorizovaným zariadeniam na spracovanie sprístupnené
         výrobcami vozidiel a výrobcami súčiastok vo forme príručiek alebo prostredníctvom elektronických médií (napríklad CD‑ROM,
         služieb on-line)“.

      4        Článok 4 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice znie takto:

      „Členské štáty zabezpečia, aby materiály a súčiastky vo vozidlách, ktoré sa dodali na trh po 1. júli 2003, neobsahovali iné
         olovo, ortuť, kadmium alebo hexavalentný chróm, ako v prípadoch uvedených v prílohe II podľa podmienok v nej špecifikovaných
         [Členské štáty zabezpečia, aby materiály a súčiastky vo vozidlách, ktoré boli uvedené na trh po 1. júli 2003, neobsahovali
         olovo, ortuť, kadmium alebo šesťmocný chróm, okrem prípadov uvedených v prílohe II a za v nej stanovených podmienok – neoficiálny preklad].“

      5        Článok 5 ods. 2 až 4 smernice 2000/53 stanovuje:

      „2.      Členské štáty vykonajú… potrebné opatrenia aby zabezpečili, že sa všetky vozidlá po dobe životnosti dopravia do autorizovaných
         zariadení na spracovanie.

      3.      Členské štáty vytvoria systém, podľa ktorého predloženie osvedčenia o zničení je podmienkou na zrušenie registrácie [na vyradenie
         z evidencie – neoficiálny preklad] vozidla po dobe životnosti. Toto osvedčenie sa vystaví pre držiteľa alebo vlastníka, keď sa vozidlo po dobe životnosti dopraví
         do zariadenia na spracovanie. Zariadenia na spracovanie, ktoré obdržali povolenie v súlade s článkom 6, budú mať povolené
         vystavovať osvedčenia o zničení. Členské štáty môžu povoliť výrobcom, sprostredkovateľom a zberateľom [prevádzkovateľom zberní
         – neoficiálny preklad] v mene autorizovaného zariadenia na spracovanie vystavovať osvedčenia o zničení za predpokladu, že zaručia, že sa vozidlo
         po dobe životnosti dopraví do autorizovaného zariadenia na spracovanie a za predpokladu, že títo sú registrovaní na verejných
         orgánoch.

      Vystavenie osvedčenia o zničení zariadeniami na spracovanie, alebo sprostredkovateľom a zberateľmi [prevádzkovateľmi zberní
         – neoficiálny preklad] v mene autorizovaného zariadenia na spracovanie, tieto neoprávňuje požadovať akúkoľvek finančnú náhradu, okrem prípadov,
         v ktorých to bolo výslovne ustanovené členskými štátmi.

      …
      4.      Členské štáty vykonajú potrebné opatrenia aby zabezpečili, že doprava [odovzdanie – neoficiálny preklad] vozidla do autorizovaného zariadenia na spracovania [na spracovanie – neoficiálny preklad] v súlade s odsekom 3 bude bez akýchkoľvek nákladov pre posledného držiteľa alebo majiteľa v dôsledku toho, že vozidlo nemá
         žiadnu alebo zápornú trhovú hodnotu.

      Členské štáty vykonajú potrebné opatrenia aby zabezpečili, že výrobcovia uhradia všetky náklady alebo ich podstatnú časť na
         zavedenie tohto opatrenia alebo vezmú späť vozidlá po dobe životnosti za rovnakých podmienok, aké sú uvedené v prvom pododseku.

      Členské štáty môžu ustanoviť, že doprava [odovzdanie – neoficiálny preklad] vozidiel po dobe životnosti nebude úplne zadarmo [bez poplatku – neoficiálny preklad], ak vozidlo po dobe životnosti neobsahuje podstatné súčiastky vozidla, najmä motor a karosériu, alebo obsahuje odpad, ktorý
         sa pridal k vozidlu [ktorý bol pridaný do vozidla – neoficiálny preklad] po dobe životnosti.

      Komisia pravidelne monitoruje vykonávanie prvého pododseku, aby sa zabezpečilo, že nespôsobuje obmedzovanie hospodárskej súťaže
         [že tým nebude narušený trh – neoficiálny preklad] a podľa potreby navrhne Európskemu parlamentu a Rade jeho doplnenie.“

      6        Článok 6 ods. 3 tejto smernice stanovuje:

      „Členské štáty vykonajú potrebné opatrenia aby zabezpečili, že akýkoľvek podnik alebo podnikateľ, ktorý vykonáva úkony spracovania,
         plní prinajmenšom nasledovné povinnosti v súlade s prílohou I:

      a)      vozidlá po dobe životnosti sa rozdelia [sa rozoberú – neoficiálny preklad] pred ďalším spracovaním alebo sa vykonajú rovnocenné úpravy, aby sa znížil akýkoľvek negatívny dopad na životné prostredie.
         Súčiastky alebo materiály označené alebo inak identifikovateľné v súlade s článkom 4 ods. 2 sa oddelia [sa demontujú – neoficiálny preklad] pred ďalším spracovaním;

      b)      nebezpečné materiály a súčiastky sa demontujú a oddelia selektívne, aby nekontaminovali následný odpad z dezintegrátora zo
         vozidiel po dobe životnosti [aby nekontaminovali následný zošrotovaný odpad z vozidiel po dobe životnosti – neoficiálny preklad];

      c)      rozdeľovanie [rozobratie – neoficiálny preklad] a skladovanie sa vykoná takým spôsobom, aby sa zabezpečila vhodnosť súčiastok vozidla pre opätovné využitie a spätné získavanie
         a najmä na recykláciu [aby sa zabezpečilo, že súčiastky možno opätovne použiť, využiť a najmä recyklovať – neoficiálny preklad].

      Úkony spracovania na odstránenie znečistenia vozidiel po dobe životnosti podľa prílohy 1 ods. 3 sa vykonajú čo najskôr.“
      7        Článok 7 ods. 1 uvedenej smernice uvádza:

      „Členské štáty vykonajú potrebné opatrenia na podporu opätovného používania súčiastok, ktoré sú vhodné na opätovné používanie
         spätné získavanie súčiastok, ktoré nemožno opätovne využiť a uprednostnenie recyklácie [Členské štáty vykonajú potrebné opatrenia
         na podporu opätovného použitia na to vhodných súčiastok, využitia súčiastok, ktoré nemožno opätovne použiť, pričom sa uprednostňuje
         recyklácia – neoficiálny preklad], ak je možná z hľadiska životného prostredia, bez toho, aby tým boli dotknuté požiadavky týkajúce sa bezpečnosti vozidiel
         a požiadavky na životné prostredie [požiadavky na ochranu životného prostredia – neoficiálny preklad], ako je kontrola emisií do ovzdušia a hluku.“

      8        Článok 8 ods. 3 smernice 2000/53 stanovuje:

      „Členské štáty podniknú potrebné opatrenia aby zabezpečili, že výrobcovia poskytnú informácie o rozoberaní [o demontáži –
         neoficiálny preklad] pre každý typ nového vozidla, uvedeného na trh, do šiestich mesiacov od uvedenia vozidla na trh…“

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Smernica 2000/53 bola do francúzskeho práva prebratá dekrétom č. 2003‑727 z 1. augusta 2003 o výrobe motorových vozidiel a odstránení
         vyradených motorových vozidiel (JORF z 5. augusta 2003, s. 13487, ďalej len „dekrét č. 2003‑727“), ako aj jeho vykonávajúcimi
         výnosmi z 24. decembra 2004 o pravidlách týkajúcich sa výroby motorových vozidiel, náhradných súčiastok a príslušenstva na
         účely odstránenia vozidiel po dobe životnosti (JORF z 31. decembra 2004, s. 22743), z 15. marca 2005 o udeľovaní povolení
         prevádzkovateľom zariadení na uskladňovanie, odstránenie znečistenia, demontáže, rozobratie alebo šrotovanie vozidiel po dobe
         životnosti (JORF zo 14. apríla 2005, s. 6688), zo 6. apríla 2005 stanovujúcim pokyny na vydávanie dokladu o prevzatí vozidla
         po dobe životnosti na účely jeho spracovania a osvedčenia o jeho spracovaní (JORF z 24. mája 2005, s. 8915) a z 13. mája 2005
         o spôsoboch poskytovania náhrady autorizovaným prevádzkovateľom šrotovísk (JORF z 31. mája 2005, s. 9716).

      10      Článok 2 dekrétu č. 2003‑727 stanovuje:

      „V zmysle tohto dekrétu:
      …
      3°      sa za likvidačné zariadenia považujú tie, ktoré zabezpečujú prevzatie, skladovanie, odstránenie znečistenia a demontáž motorových
         vozidiel;

      4°      sa za prevádzkovateľov šrotovísk považujú osoby, ktoré zabezpečujú prevzatie, skladovanie, rozobratie a zošrotovanie motorových
         vozidiel, pričom rozobratiu a zošrotovaniu podľa potreby predchádza odstránenie znečistenia a demontáž motorových vozidiel;

      …“
      11      Článok 4 tohto dekrétu stanovuje:

      „Vozidlá po dobe životnosti môžu ich držitelia odovzdať len likvidačným zariadeniam alebo šrotoviskám, ktoré majú povolenie
         v zmysle článku 9 tohto dekrétu, alebo zberným pracoviskám, ktoré výrobcovia zriadili na tento účel.“

      12      Článok 5 uvedeného dekrétu uvádza:

      „Pokiaľ šrotoviská alebo zberné pracoviská, ako aj likvidačné zariadenia prevzali vozidlá, nemôžu držiteľom, ktorí im odovzdajú
         vozidlá po dobe životnosti, účtovať pri odovzdaní do ich prevádzky žiadne poplatky, okrem prípadu, keď motorovému vozidlu
         chýbajú základné súčiastky, najmä z motora, katalyzátora pri vozidlách, ktoré boli nimi vybavené v okamihu ich uvedenia na
         trh, alebo z karosérie, alebo obsahujú odpad alebo príslušenstvo, ktoré nebolo pôvodné a ktoré bolo do vozidla dodatočne pridané,
         a ktoré svojou povahou alebo množstvom predstavujú zvýšenie nákladov na spracovanie vozidiel po dobe životnosti.“

      13      Podľa článku 6 dekrétu č. 2003‑727:

      „Každý výrobca je povinný poskytnúť náhradu za motorové vozidlá svojej značky, za rozdiel, ktorý môže autorizovaným šrotoviskám
         spôsobiť uplatnenie článku 5, alebo sám tieto vozidlá prevezme spôsobom, ktorý považuje za potrebný.

      Rozdiel stanoví nezávislý tretí orgán, ktorý si výrobca a autorizovaný prevádzkovateľ šrotoviska spoločne zvolili.
      Skutočnosti pri zistení rozdielu sa bez meškania predložia komisii uvedenej v článku 18 tohto dekrétu s návrhom výrobcu na
         poskytnutie náhrady.

      Spoločný dekrét ministrov poverených dopravou, životným prostredím, hospodárstvom a priemyslom stanoví spôsob uplatnenia prvých
         dvoch pododsekov tohto článku, najmä pravidlá riadneho rozdelenia jednotlivých úkonov, ktoré môžu šrotoviská vykonávať.“

      14      Článok 7 tohto dekrétu stanovuje:

      „Opätovné použitie súčiastok vozidiel po dobe životnosti sa robí podľa možnosti v súlade s požiadavkami z hľadiska bezpečnosti
         vozidiel a ochrany životného prostredia, najmä boja proti znečisťovaniu ovzdušia a proti hluku. Kontrola opätovne použitých
         súčiastok, na ktoré sa vzťahujú tieto požiadavky, sa musí, ak je to technicky možné, vykonať uvedením vhodného označenia v súlade
         s ustanoveniami článkov 11 a 12 tohto dekrétu.

      Pokiaľ to technické a hospodárske podmienky umožňujú, súčiastky a materiály vozidiel po dobe životnosti, s výhradou predchádzajúceho
         odseku, majú byť prednostne opätovné použité, využité a najmä recyklované, než zničené.“

      15      Článok 13 uvedeného dekrétu uvádza:

      „Článok R. 322‑9 zákona o cestnej premávke sa nahrádza týmito ustanoveniami:
      ‚Čl. R. 322‑9. – V prípade predaja alebo darovania motorového vozidla na účely zneškodnenia, okrem prípadov uvedených v článku
         L. 326‑11, majiteľ odovzdá autorizovanému zariadeniu na spracovanie alebo šrotovisku osvedčenie o evidencii po tom, čo naň
         zjavne a riadne uviedol údaj «predané ../../.... (dátum prevodu) na účely spracovania» alebo «darované ../../.... (dátum prevodu)
         na účely spracovania», s podpisom a vystrihol na to určenú časť.

      V prípade neexistencie osvedčenia o evidencii, okrem prípadov uvedených v článku L. 326‑11, majiteľ odovzdá buď úradný dokument
         potvrdzujúci, že osvedčenie o evidencii nemožno predložiť, alebo doklad preukazujúci vlastníctvo vozidla v prípade vozidiel
         starších ako 25 rokov.

      Autorizovaný spracovateľ alebo prevádzkovateľ šrotoviska vystaví majiteľovi pri prevzatí vozidla v lehote pätnásť dní odo
         dňa nadobudnutia vozidla potvrdenie o prevzatí na účely spracovania.

      V rovnakej lehote autorizované zariadenie na spracovanie alebo šrotovisko odovzdá prefektovi departementu, v ktorom bolo vozidlo
         evidované, jeden exemplár potvrdenia o prevzatí vozidla na účely zničenia a okrem toho mu zašle dokumenty uvedené v prvom
         a druhom pododseku tohto článku.

      Autorizovaný prevádzkovateľ šrotoviska v lehote pätnásť dní po rozobratí alebo zošrotovaní vozidla potvrdí prefektovi departementu,
         v ktorom bolo vozidlo evidované, zničenie tak, že mu zašle príslušné osvedčenie, že vozidlo bolo zničené. Prefekt teda pristúpi
         k zápisu o zničení a k vyradeniu z evidencie.

      Spoločný dekrét ministrov poverených dopravou, životným prostredím, hospodárstvom a priemyslom stanoví pravidlá vydávania
         potvrdení o prevzatí a osvedčení o zničení.‘“

      16      Článok 15 dekrétu č. 2003‑727 stanovuje:

      „Bez toho, aby tým bolo dotknuté obchodné a priemyselné tajomstvo, je každý výrobca v súčinnosti s výrobcami materiálov a súčiastok
         vozidiel povinný poskytnúť autorizovaným zariadeniam na spracovanie alebo šrotoviskám pre každý typ nového vozidla, ktoré
         prevzali na vnútroštátnej úrovni alebo na úrovni Spoločenstva, v lehote šesť mesiacov po jeho nadobudnutí informácie o:

      1°      podmienkach demontáže a odstránenia znečistenia vozidla;
      2°      podmienkach demontáže, skladovania a kontroly súčiastok, ktoré možno opätovne použiť;
      3°      jednotlivých súčiastkach a materiáloch vozidiel;
      4°      umiestnení nebezpečných látok prítomných vo vozidlách.“
       Konanie pred podaním žaloby
      17      V nadväznosti na viacero sťažností Komisia 12. októbra 2005 zaslala Francúzskej republike výzvu, v ktorej uviedla, že tento
         členský štát jednak nesprávne prebral článok 1, článok 4 ods. 2, článok 5 ods. 3 a 4, článok 6 ods. 3 a článok 7 ods. 1 smernice
         2000/53 a jednak úplne neprebral článok 7 ods. 2 tejto smernice a nakoniec nesprávne a neúplne prebral článok 2 body 12 a 13,
         článok 4 ods. 1 a článok 8 ods. 3 uvedenej smernice.

      18      Francúzska republika 19. decembra 2005 odpovedala na túto výzvu a vysvetlila dôvody, podľa ktorých považuje výhrady Komisie
         za nedôvodné.

      19      Dňa 12. decembra 2006 Komisia zaslala Francúzskej republike odôvodnené stanovisko, okrem výhrad týkajúcich sa článku 2 bodu
         12 a článku 7 ods. 2 smernice 2000/53.

      20      Francúzska republika 14. februára 2007 odpovedala na toto odôvodnené stanovisko s tým, že výhrady Komisie nie sú dôvodné.

      21      Keďže sa Komisia domnievala, že okrem výhrad týkajúcich sa článku 1 a článku 4 ods. 1 smernice 2000/53 je potrebné zotrvať
         na výhradách, podala túto žalobu.

       O žalobe
      22      Komisia na podporu svojej žaloby uvádza sedem výhrad založených na:

      –        nezlučiteľnosti definície výrazu „informácie týkajúce sa demontáže“ vo francúzskom práve s článkom 2 bodom 13 smernice 2000/53,
      –        nezlučiteľnosti dátumu, ktorým sa stanovuje zákaz obsahu nebezpečných látok vo vozidlách s článkom 4 ods. 2 písm. a) tejto
         smernice,

      –        nezlučiteľnosti francúzskeho systému týkajúceho sa vyradenia z evidencie pod podmienkou predloženia osvedčenia o zničení s článkom
         5 ods. 3 uvedenej smernice,

      –        nezlučiteľnosti systému prevzatia vozidiel po dobe životnosti s článkom 5 ods. 4 tej iste smernice,
      –        nezlučiteľnosti neprebratia pojmu „rozobratie“ v ustanoveniach, ktoré preberajú smernicu 2000/53 do francúzskeho práva, s článkom
         6 ods. 3 tejto smernice,

      –        nezlučiteľnosti výkladu výrazu „ak je možná z hľadiska životného prostredia“ vyjadreného vo francúzskom práve s článkom 7
         ods. 1 uvedenej smernice a

      –        nezlučiteľnosti nespresnenia v súvislosti s technickými nosičmi poskytujúcimi informácie o demontáži s článkom 8 ods. 3 tej
         istej smernice.

       O prvej a siedmej výhrade založených na nezlučiteľnosti definície výrazu „informácie týkajúce sa demontáže“ obsiahnutej vo
            francúzskom práve s článkom 2 bodom 13 smernice 2000/53 a zároveň na nezlučiteľnosti nespresnenia v súvislosti s technickými
            nosičmi poskytujúcimi informácie o demontáži s článkom 8 ods. 3 tejto smernice
      23      Komisia konštatuje, že článok 15 dekrétu č. 2003‑727 má užší rozsah ako článok 2 bod 13 smernice 2000/53, pretože toto posledné
         uvedené ustanovenie stanovuje, aby boli autorizovaným zariadeniam na spracovanie sprístupnené „všetky informácie“ a nie len
         obmedzený zoznam informácií, ako je ten uvedený v článku 15 tohto dekrétu. Podľa Komisie toto nesprávne a neúplne prebratie
         uvedeného článku 2 bodu 13 spôsobuje ipso facto neúplné a nesprávne prebratie článku 8 ods. 3 smernice 2000/53, ktorý zahŕňa povinnosť zavedenia spôsobu, ktorým sa poskytujú
         informácie.

      24      Vo svojom vyjadrení k žalobe Francúzska republika priznáva, že všeobecná definícia výrazov „informácie týkajúce sa demontáže“
         je potrebná na zabezpečenie správneho a úplného prebratia článku 2 bodu 13 smernice 2000/53. Francúzska republika rovnako
         priznáva, že je potrebné spresniť technické spôsoby povinnosti poskytovania informácií týkajúcich sa demontáže uloženej výrobcom
         a zaväzuje sa zmeniť príslušné ustanovenia vnútroštátneho práva s cieľom zaviesť požadované spresnenia.

      25      V tejto súvislosti stačí konštatovať, že zo znenia článku 2 bodu 13 smernice 2000/53 jasne vyplýva, že „informácie týkajúce
         sa demontáže“ sa vzťahujú na „všetky informácie, požadované na… spracovanie vozidiel po dobe životnosti“ a že článok 8 ods. 3
         tejto smernice sa má vykladať s ohľadom na uvedený bod 13, pokiaľ ide o spôsoby poskytovania týchto informácií.

      26      Z toho vyplýva, že prvá a siedma výhrada Komisie sú dôvodné.

       O druhej výhrade založenej na nezlučiteľnosti dátumu, ktorým sa stanovuje zákaz obsahu nebezpečných látok vo vozidlách s článkom
            4 ods. 2 písm. a) smernice 2000/53
      27      Komisia svojou druhou výhradou uvádza, že článok 4 ods. 2 písm. a) smernice 2000/53 bol prebratý do francúzskeho práva článkom
         3 dekrétu č. 2003‑727 a výnosom z 24. decembra 2004 o pravidlách týkajúcich sa výroby motorových vozidiel, náhradných súčiastok
         a príslušenstva na účely odstránenia vozidiel po dobe životnosti. Podľa Komisie však Francúzska republika nezabezpečila správne
         prebratie uvedeného článku 4 ods. 2 písm. a) tým, že v rozpore s týmto ustanovením uplatnila povinnosť zabezpečiť, aby materiál
         a súčiastky týchto vozidiel neobsahovali olovo, ortuť, kadmium alebo šesťmocný chróm, okrem prípadov taxatívne vymedzených
         v prílohe II smernice 2000/53, len na vozidlá uvedené na trh od 31. decembra 2004 a nie na vozidlá, ktoré boli uvedené na
         trh po 1. júli 2003.

      28      V tejto súvislosti stačí uviesť, ako to priznala aj samotná Francúzska republika, že vzhľadom na to, že ustanovenia uvedeného
         výnosu z 24. decembra 2004 sa uplatňovali len od 31. decembra 2004, bola povinnosť uvedená v článku 4 ods. 2 písm. a) smernice
         2000/53 uplatnená oneskorene v súvislosti s dátumom stanoveným v tomto ustanovení. Z toho vyplýva, že francúzske právo nezabezpečilo
         správne prebratie uvedeného článku 4 ods. 2 písm. a).

      29      Treba teda konštatovať, že druhá výhrada Komisie je dôvodná.

       O tretej výhrade založenej na nezlučiteľnosti francúzskeho systému týkajúceho sa vyradenia z evidencie pod podmienkou predloženia
            osvedčenia o zničení s článkom 5 ods. 3 smernice 2000/53
       Argumentácia účastníkov konania
      30      Komisia uvádza, že článok 5 ods. 3 smernice 2000/53 presne stanovuje proces, podľa ktorého sa treba riadiť v prípade vyradenia
         vozidiel po dobe životnosti z evidencie. Aby sa zabezpečil súlad medzi vnútroštátnymi prístupmi potrebnými na riadne fungovanie
         vnútorného trhu a vyhlo sa skresleniu hospodárskej súťaže v Európskej únii, uvedené ustanovenie teda definuje, kto je oprávnený
         na vydávanie osvedčení o zničení, komu je uvedené osvedčenie určené, ako aj štádium, v ktorom má byť vydané.

      31      Podľa Komisie francúzsky systém, ktorý sa však od 15. septembra 2009, od nadobudnutia účinnosti nového systému evidencie všetkých
         vozidiel evidovaných od tohto dátumu už neuplatňoval, je v rozpore s požiadavkami stanovenými a bližšie definovanými v článku
         5 ods. 3 smernice 2000/53. Francúzske právo totiž tým, že v článku 13 dekrétu č. 2003‑727 a vo výnose zo 6. apríla 2005 už
         uvedeného v bode 9 tohto rozsudku stanovovalo, že len šrotoviská sú oprávnené vydať „osvedčenie o zničení“ a že po fyzickej
         likvidácii vozidla je toto osvedčenie odovzdané prefektovi departementu podľa miesta evidencie vozidla, zatiaľ čo držiteľ
         vozidla získa „potvrdenie o prevzatí vozidla na jeho zničenie“, vytvorilo určitú zámenu, ako aj administratívne nezrovnalosti,
         keďže bolo v rozpore s cieľom a potrebným účinkom smernice 2000/53.

      32      Francúzska republika spochybňuje názor Komisie. Tvrdí, že proces uplatnila vo dvoch fázach, ktoré umožňujú lepšiu kontrolu
         vozidiel po dobe životnosti, aby sa tým zabezpečila vyššia ochrana.

      33      V prvom rade vydanie „potvrdenia o prevzatí vozidla na jeho zničenie“ jeho držiteľovi pri odovzdaní vozidla zariadeniu na
         spracovanie je totiž dôležitou podmienkou pre neskoršie vyradenie vozidla z evidencie. Následne dokument nazvaný „osvedčenie
         o zničení“ vydaný šrotoviskom umožňuje potvrdiť zničenie vozidla a vyradiť vozidlo z evidencie s konečnou platnosťou.

      34      Francúzska republika sa teda domnieva, že „potvrdenie o prevzatí vozidla na jeho zničenie“ spĺňa úlohu „osvedčenia o zničení“
         podľa článku 5 ods. 3 smernice 2000/53, keďže jeho vydanie je zárukou automatického neskoršieho zničenia vozidla po dobe životnosti,
         a že dokument nazvaný „osvedčenie o zničení“ v zmysle francúzskeho práva zaručuje skutočné zničenie vozidla po dobe životnosti
         skôr, ako sa vyradí z evidencie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      35      Po prvé smernica 2000/53, ktorej cieľom je podľa jej prvého odôvodnenia minimalizovať dopad vozidiel po dobe životnosti na
         životné prostredie, nemá za cieľ úplnú harmonizáciu a nebráni teda tomu, aby členské štáty prijali prísnejšie ochranné opatrenia
         (pozri najmä rozsudok zo 14. apríla 2005, Deponiezweckverband Eiterköpfe, C‑6/03, Zb. s. I‑2753, bod 27). Po druhé však tieto
         opatrenia musia byť v súlade so Zmluvou ES a nemôžu najmä brániť uskutočneniu cieľa, ktorý táto smernica sleduje, t. j. zabezpečiť
         riadne fungovanie vnútorného trhu a vyhnúť sa skresleniu hospodárskej súťaže.

      36      V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, ako to uvádza Komisia, že článok 5 ods. 3 smernice 2000/53 presne stanovuje proces,
         podľa ktorého sa treba riadiť v prípade vyradenia vozidiel po dobe životnosti z evidencie, aby sa tak zabezpečil súlad medzi
         vnútroštátnymi prístupmi, ako to uvádza odôvodnenie č. 2 tejto smernice. V rámci tohto procesu má kľúčový dokument nazvaný
         „osvedčenie o zničení“ presne vymedzenú funkciu.

      37      Túto funkciu uvedeného dokumentu nemožno nahradiť. Hoci možno priznať, že francúzsky systém umožňuje lepšiu kontrolu vozidiel
         po dobe životnosti, treba konštatovať, že „osvedčeniu o zničení“ priznáva inú úlohu, ako je tá stanovená v článku 5 ods. 3
         smernice 2000/53. Takéto narušenie funkcie uvedeného osvedčenia môže ohroziť súlad medzi vnútroštátnymi prístupmi uvedenými
         v predchádzajúcom bode a tým riadne fungovanie vnútorného trhu.

      38      Rovnako vydanie dokumentu nazvaného „potvrdenie o prevzatí vozidla na jeho zničenie“, ktorý podľa Francúzskej republiky spĺňa
         úlohu „osvedčenia o zničení“ stanoveného v článku 5 ods. 3 smernice 2000/53, môže spôsobiť zámenu, ktorá by mohla poškodiť
         cieľ sledovaný týmto ustanovením.

      39      Z uvedeného vyplýva, že tretia výhrada Komisie je taktiež dôvodná.

       O štvrtej výhrade založenej na nezlučiteľnosti systému prevzatia vozidiel po dobe životnosti s článkom 5 ods. 4 smernice 2000/53
       Argumentácia účastníkov konania
      40      Komisia tvrdí, že článok 5 ods. 4 smernice 2000/53 v spojení s odsekom 2 toho istého článku stanovuje povinnosť prevzatia
         vozidiel po dobe životnosti bez akýchkoľvek nákladov na ich zničenie autorizovanými zariadeniami na spracovanie.

      41      Podľa Komisie táto zásada prevzatia vozidiel po dobe životnosti bez akýchkoľvek nákladov sa má vykladať v tom zmysle, že na
         jednej strane všetky autorizované zariadenia na spracovanie sú povinné prevziať vozidlá dovezené posledným držiteľom a/alebo
         majiteľom bez akýchkoľvek poplatkov a na druhej strane všetky tieto zariadenia spadajú pod mechanizmus poskytnutia náhrady
         za náklady vzniknuté za toto prevzatie, pričom ide o náklady znášané výrobcami.

      42      Keďže bola likvidačným zariadeniam ponechaná možnosť odmietnuť prevzatie vozidiel po dobe životnosti na zničenie a keďže nebola
         stanovená kompenzácia nákladov týchto likvidačných zariadení, francúzsky systém úhrady uvedených nákladov výrobcami nie je
         v súlade so smernicou 2000/53 a je v rozpore s jej potrebným účinkom.

      43      Francúzska republika nesúhlasí s týmto výkladom smernice 2000/53. Podľa tohto členského štátu normotvorca Únie nemal v úmysle
         uložiť všetkým zariadeniam na spracovanie povinnosť prevziať vozidlá po dobe životnosti tak, že im bude vyplatená náhrada.

      44      Jedným z cieľov smernice 2000/53 totiž je, aby všetky vozidlá po dobe životnosti boli odovzdané zariadeniam na spracovanie.
         Na účely uskutočnenia tohto cieľa neuplatnenie poplatkov za prevzatie je len motivačným opatrením a v rámci ostatných opatrení
         nepredstavuje opatrenie na dosiahnutie tohto cieľa.

      45      Cieľ, ktorý má umožniť nahromadenie všetkých vozidiel po dobe životnosti prostredníctvom vhodného systému zariadení na spracovanie
         vo francúzskom práve, teda spočíva nielen na motivačnom charaktere, ale rovnako na represívnom opatrení s cieľom trestať opustenie
         vozidiel po dobe životnosti.

      46      Za týchto podmienok sa opatrenia prijaté francúzskym právom vo svetle smernice 2000/53 zdajú byť dostatočné na dosiahnutie
         sledovaného cieľa bez toho, aby bolo potrebné uložiť povinnosť všetkým zariadeniam na spracovanie, a teda aj likvidačným zariadeniam,
         prevziať vozidlá po dobe životnosti.

      47      Nakoniec mechanizmus poskytnutia náhrady, ktorý upravuje výnos z 13. mája 2005 týkajúci sa spôsobov poskytnutia náhrady autorizovaným
         šrotoviskám, je len odmenou za vykonanie povinnosti prevziať vozidlo. Komisia preto nesprávne konštatuje, že z dôvodu neexistencie
         náhrady určenej likvidačným zariadeniam, francúzske ustanovenie o úhrade nákladov za spracovanie výrobcami nie je v súlade
         s cieľmi smernice 2000/53.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      48      V prvom rade treba konštatovať, že zo samotného znenia článku 5 ods. 4 smernice 2000/53 jasne vyplýva, že odovzdanie vozidiel
         po dobe životnosti zariadeniu na spracovanie musí byť bezplatné, pričom s tým spojené náklady hradí výrobca.

      49      Navyše z toho vyplýva, že na to, aby každé likvidačné zariadenie mohlo dobrovoľne prijímať vozidlá po dobe životnosti na zničenie,
         musí vnútroštátny systém stanoviť systém náhrady za náklady spracovania, v tomto prípade rovnaký systém, ako je ten, ktorý
         sa vzťahuje na zariadenia na spracovanie, ktoré sú podľa vnútroštátneho systému povinné vykonať toto prevzatie.

      50      Preto treba konštatovať, že Francúzska republika si tým, že vylúčila zo systému náhrad stanoveného v článku 6 dekrétu č. 2003‑727
         likvidačné zariadenia, ktoré súhlasili s prevzatím vozidiel na zničenie, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku
         5 ods. 4 smernice 2000/53.

      51      Pokiaľ ide o otázku, či sa má smernica 2000/53 vykladať v tom zmysle, že likvidačné zariadenia sú ako zariadenia na spracovanie
         povinné ipso facto prevziať vozidlá po dobe životnosti, ktoré im boli odovzdané posledným držiteľom a/alebo majiteľom, treba pripomenúť, že podľa
         znenia článku 5 ods. 2 tejto smernice členské štáty vykonajú potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že všetky vozidlá po dobe
         životnosti budú odovzdané do autorizovaného zariadenia na spracovanie.

      52      Ani z tohto znenia, ani zo znenia článku 5 ods. 4 smernice 2000/53 nevyplýva, že sa má odovzdanie „niektorým“ zariadeniam
         vykladať v tom zmysle, že všetky zariadenia sú povinné súhlasiť s prevzatím vozidiel po dobe životnosti.

      53      Navyše treba konštatovať, že odôvodnenie č. 7 smernice 2000/53, ktoré uvádza článok 5 ods. 4 tejto smernice, stanovuje, že
         „členské štáty by mali zabezpečiť, aby posledný držiteľ a/alebo vlastník mohol dodať vozidlo po dobe životnosti do zariadenia
         oprávneného na spracovanie bez akýchkoľvek nákladov…“

      54      Toto odôvodnenie, ktoré sa vzťahuje na „jedno“ a nie na „všetky“ zariadenia na spracovanie, ktorého znenie je v súlade s jeho
         znením v anglickom („,an‘ authorised treatment facility“ a nie „any“) a nemeckom jazyku („bei ,einer‘ zugelassenen Verwertungsanlage“
         a nie „jeder“), sa skôr približuje k výkladu podaného Francúzskou republikou.

      55      Tento posledný uvedený výklad tiež vyplýva z teleologického výkladu sporného ustanovenia. Z toho vyplýva, že ak je podľa článku
         5 ods. 2 smernice 2000/53 jedným jej cieľom, aby sa všetky vozidlá po dobe životnosti dopravili do autorizovaných zariadení
         na spracovanie, a ak z právomoci členských štátov vyplývajú opatrenia prijaté na tieto účely, spolu s opatrením týkajúcim
         sa bezplatnosti za prevzatie vozidla podľa článku 5 ods. 4 tejto smernice, uvedená smernica nebráni jednoduchej možnosti prevzatia
         vozidiel, ktorou disponujú niektoré zariadenia na spracovanie, pod podmienkou, že počet zariadení na spracovanie, ktoré sú
         povinné prevziať dodané vozidlá po dobe životnosti, je dostatočný na to, aby v praxi bolo možné takémuto zariadeniu dopraviť
         vozidlá.

      56      Francúzske právo teda tým, že stanovilo na jednej strane povinnosť pre šrotoviská a zberné pracoviská prevziať vozidlá po
         dobe životnosti a na druhej strane prísne tresty, ktoré sa uplatnia v prípade opustenia takéhoto vozidla, uvedených v bode
         65 vyjadrenia k žalobe predloženého Francúzskou republikou, zaviedlo systém prevzatia vozidiel po dobe životnosti, ktorý nemožno
         považovať za nezlučiteľný s článkom 5 ods. 4 smernice 2000/53.

      57      Treba preto konštatovať, že štvrtá výhrada je dôvodná v rozsahu, v akom likvidačné zariadenia, ktoré súhlasili s prevzatím
         vozidla po dobe životnosti na jeho zničenie, sú vylúčené zo systému poskytnutia náhrad stanoveného v článku 6 dekrétu č. 2003‑727
         a že v zostávajúcej časti treba túto výhradu zamietnuť.

       O piatej výhrade založenej na nezlučiteľnosti neprebratia pojmu „rozobratie“ v ustanoveniach, ktoré preberajú smernicu 2000/53
            do francúzskeho práva s článkom 6 ods. 3 tejto smernice
       Argumentácia účastníkov konania
      58      Komisia na podporu tejto výhrady tvrdí, že dekrét č. 2003‑727 nepreberá pojem „rozobratie“ tak, ako je použitý v článku 6
         ods. 3 smernice 2000/53 na opis prvej fázy úkonov na spracovanie. Hoci Komisia priznáva, že tento výraz, ktorý bezpochyby
         vyplýva z nesprávneho prekladu anglického slova „stripping“, sa vo francúzskom jazyku veľmi zle uplatňuje na vozidlo, opisuje
         minimálnu demontáž, ktorá predchádza všetkým ostatným úkonom spracovania, najmä odstráneniu znečistenia vozidiel.

      59      Francúzska republika tvrdí, že chýba akákoľvek definícia pojmu „rozobratie“. Ďalej poznamenáva, že úkony spracovania taxatívne
         vymedzené v článku 6 ods. 3 smernice 2000/53 sú len minimálnymi povinnosťami uplatňujúcimi sa na spracovanie, ktoré zariadenie
         alebo podnik vykonávajúci spracovanie musí spĺňať. Podľa tohto členského štátu teda úlohou tohto ustanovenia nie je demonštratívne
         opísať proces spracovania alebo nariadiť členským štátom presnú fázu spracovania.

      60      Francúzska republika na záver dodáva, keďže sa výraz „odstránenie znečistenia vozidiel“ uplatňuje na všetky úkony spracovania
         uvedené v článku 6 ods. 3 smernice 2000/53, francúzske právo zavedením zásady predbežného odstránenia znečistenia vozidiel
         na každé ďalšie spracovanie správne prebralo toto ustanovenie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      61      Po prvé treba konštatovať, že aj napriek neexistencii definície pojmu „rozobratie“ je nepochybné, že tak úkony súvisiace s rozobratím,
         ako aj úkony súvisiace s odstránením znečistenia vozidiel sa vzťahujú na súčiastky vozidiel obsahujúce nebezpečné látky, ktoré
         musia byť na účely zníženia negatívneho vplyvu na životné prostredie pred každým ďalším spracovaním demontované.

      62      Po druhé treba uviesť, že podľa Komisie kritériom rozlišujúcim súčiastky vozidiel obsahujúce nebezpečné látky, ktoré podľa
         nej musia byť predmetom „rozobratia“ od súčiastok, ktoré sú predmetom „odstránenia znečistenia vozidiel“, je kritérium, ako
         ľahko ich možno demontovať bez ohrozenia životného prostredia. Batérie, ktoré možno ľahko demontovať, spadajú teda pod „rozobratie“
         a tie, ktoré nemožno ľahko demontovať, pod „odstránenie znečistenia vozidiel“.

      63      S prihliadnutím na tieto konštatovania sa má článok 6 ods. 3 smernice 2000/53 vykladať v tom zmysle, že „rozobratie“ sa má
         chápať ako úkon, ktorým začína „spracovanie na účely odstránenia znečistenia vozidiel“, pričom zostáva súčasťou tohto spracovania.
         Francúzska republika si preto tým, že zaviedla zásadu odstránenia znečistenia vozidiel, ktoré predchádza každému ďalšiemu
         spracovaniu, avšak bez toho, aby bolo použitím výrazu „rozobratie“ spresnené, že odstránenie znečistenia začína demontážou
         súčiastok, ktoré možno ľahko demontovať, čo sa zdá, že bolo splnené, splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3
         tejto smernice.

      64      Za týchto podmienok musí byť piata výhrada Komisie zamietnutá.

       O šiestej výhrade založenej na nezlučiteľnosti výkladu výrazu „ak je možná z hľadiska životného prostredia“ vyjadrenom vo
            francúzskom práve s článkom 7 ods. 1 smernice 2000/53
       Argumentácia účastníkov konania
      65      Komisia uvádza, že článok 7 dekrétu č. 2003‑727, ktorý preberá článok 7 ods. 1 smernice 2000/53, stanovuje, že „pokiaľ to
         technické a hospodárske podmienky umožňujú“, súčiastky a materiály vozidiel po dobe životnosti majú byť prednostne opätovne
         použité, využité a najmä recyklované, než zničené, zatiaľ čo článok 7 tejto smernice uprednostňuje recykláciu, „ak je možná
         z hľadiska životného prostredia“.

      66      Komisia usudzuje, že presný odkaz na „technické a hospodárske“ podmienky sleduje odlišný cieľ, ako je ten, ktorý sledoval
         normotvorca Únie, keďže v okamihu výberu medzi recykláciou a iným úkonom sa nekladie dôraz na ochranu životného prostredia,
         ale na hospodársky výnos alebo finančne prístupnú technickú možnosť.

      67      Francúzska republika sa domnieva, že pojmu recyklácia, „ak je možná z hľadiska životného prostredia“, nemožno dať normatívny
         rozsah, keďže normatívny účinok právnej normy závisí od jasného a presného vyjadrenia povinnosti, ktorá z toho vyplýva.

      68      Podľa tohto členského štátu pritom likvidačné zariadenia a šrotoviská nemôžu predvídať dôsledky ich konania v súvislosti s „možnosťou
         z hľadiska životného prostredia“, a tým určiť okolnosti, za ktorých musia uprednostniť recykláciu. Pokiaľ teda ide o recykláciu,
         francúzske právo malo prijať subjektívny prístup uprednostnenia, pretože uprednostnenie možno posúdiť len individuálne.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      69      V prvom rade treba uviesť, že prebratie výrazu „ak je možná z hľadiska životného prostredia“ použitého v článku 7 ods. 1 smernice
         2000/53 do francúzskeho práva je správne, ak výraz „pokiaľ to technické a hospodárske podmienky umožňujú“ použitý v článku
         7 druhom odseku dekrétu č. 20003‑727 možno považovať za ekvivalent prvého výrazu.

      70      V tejto súvislosti treba poznamenať, že oba výrazy si vyžadujú individuálne posúdenie, ktoré svojou povahou prináša určitú
         subjektivitu.

      71      Okrem toho treba uviesť, že oba výrazy sa neodlišujú, pokiaľ ide o ich normatívny účinok, pretože tento účinok vyplýva, ako
         to uviedla aj Francúzska republika, z jasného a presného vyjadrenia z toho vyplývajúcej povinnosti.

      72      Pokiaľ ide o obsah povinnosti recyklácie stanovenej v článku 7 smernice 2000/53 na jednej strane a v článku 7 dekrétu č. 2003‑727
         na druhej strane, je potrebné uviesť, že podmienky stanovené týmto posledným uvedeným ustanovením sú napokon vyjadrené podmienkami
         ekonomickej povahy, pretože recykláciu možno bezpochyby uplatniť len pod podmienkou jej technických možností.

      73      Z toho vyplýva, že obsah oboch výrazov uvedených v bode 69 tohto rozsudku možno chápať ako rovnocenný, len ak pojem „možnosť
         z hľadiska životného prostredia“ by bol rovnocenný s pojmom „hospodárske možnosti“.

      74      Hoci možno uznať, že tieto dva pojmy majú určité spoločné aspekty, je zjavné, že nie sú rovnocenné.

      75      Preto šiesta výhrada Komisie je dôvodná.

      76      Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba konštatovať, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky zákony a iné právne
         predpisy potrebné na správne a úplné prebratie článku 2 bodu 13, článku 4 ods. 2 písm. a), článku 5 ods. 3 a 4 v rozsahu,
         pokiaľ ide o odsek 4, v akom sú likvidačné zariadenia, ktoré súhlasili s prevzatím vozidla po dobe životnosti, vylúčené zo
         systému náhrad za náklady súvisiace so spracovaním, článku 7 ods. 1 a článku 8 ods. 3 smernice 2000/53, nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.

       O trovách
      77      Podľa článku 69 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť
         tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemajú úspech v jednej časti alebo
         vo viacerých častiach predmetu konania.

      78      Keďže v tomto konaní Komisia a Francúzska republika nemali úspech v niektorých častiach predmetu konania, je namieste rozhodnúť
         tak, že každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Francúzska republika si tým, že neprijala všetky zákony a iné právne predpisy potrebné na správne a úplné prebratie článku
            2 bodu 13, článku 4 ods. 2 písm. a), článku 5 ods. 3 a 4 v rozsahu, pokiaľ ide o odsek 4, v akom sú likvidačné zariadenia,
            ktoré súhlasili s prevzatím vozidla po dobe životnosti, vylúčené zo systému náhrad za náklady súvisiace so spracovaním, článku
            7 ods. 1 a článku 8 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2000/53/ES z 18. septembra 2000 o vozidlách po dobe životnosti,
            nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Európska komisia a Francúzska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 29. februára 1996. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Rade Európskej únie. # Štátna pomoc. # Vec C-122/94.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 29. septembra 2005.#Gustav Thommes proti Európskej komisii.#Vec T-195/03.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. januára 1985. # F. proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Régime disciplinaire. # Vec 228/83.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. marca 1982. # Luigi De Pascale proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 164/80.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 28. januára 2010.#Belgische Staat proti Direct Parcel Distribution Belgium NV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hof van Cassatie - Belgicko.#Colný kódex Spoločenstva - Colný dlh - Výška cla - Články 217 a 221 - Vlastné zdroje Spoločenstiev - Nariadenie (ES, Euratom) č. 1150/2000 - Článok 6 - Požiadavka zápisu sumy cla pred jej oznámením dlžníkovi - Pojem suma ‚dlžná na základe právnych predpisov‘.#Vec C-264/08.

text:
      Vec C‑264/08
      Belgické kráľovstvo
      proti
      Direct Parcel Distribution Belgium NV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van Cassatie)
      „Colný kódex Spoločenstva – Colný dlh – Suma cla – Články 217 a 221 – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nariadenie (ES, Euratom) č. 1150/2000 – Článok 6 – Požiadavka zápisu sumy cla pred jej oznámením dlžníkovi – Pojem suma ‚dlžná na základe právnych predpisov‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 217 ods. 1 a článok 221 ods. 1)
      2.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 217 ods. 1 a článok 221 ods. 1, a nariadenie Rady č. 1150/2000, článok 6)
      3.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla – Požiadavka zápisu sumy cla
            pred jej oznámením dlžníkovi
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 221 ods. 1)
      4.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla – Požiadavka zápisu sumy cla
            pred jej oznámením dlžníkovi
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 217)
      5.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Vrátenie alebo odpustenie dovozného alebo vývozného cla – Požiadavka zápisu sumy
            cla pred jej oznámením dlžníkovi
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 217 ods. 1 a článok 221 ods. 1)
      6.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Vrátenie alebo odpustenie dovozného alebo vývozného cla – Požiadavka zápisu sumy
            cla pred jej oznámením dlžníkovi
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 221 ods. 1 a 3 a článok 236 ods. 1 prvý pododsek)
      1.        Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že „zápis
         do účtovnej evidencie“ sumy cla, ktorá má byť vybratá a ktorá je uvedená v tomto článku, predstavuje „zápis do účtovnej evidencie“
         tejto sumy, tak ako je stanovený v článku 217 ods. 1 uvedeného nariadenia.

      (pozri bod 17, bod 1 výroku)
      2.        „Zápis do účtovnej evidencie“ v zmysle článku 217 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva,
         sa má odlišovať od zápisu nárokov sumy cla do účtovných záznamov pre vlastné zdroje v zmysle článku 6 nariadenia č. 1150/2000,
         ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev. Vzhľadom na to, že článok 217 nariadenia
         č. 2913/92 nestanovuje konkrétne spôsoby „zápisu do účtovnej evidencie“ v zmysle tohto ustanovenia ani minimálne technické
         alebo formálne požiadavky, tento zápis do účtovnej evidencie, ktorý sa môže uskutočniť na základe zapísania sumy do zápisnice,
         ktorá konštatuje colné porušenie, sa musí vykonať tak, aby bolo zabezpečené, že colné orgány zapíšu presnú sumu dovozného
         alebo vývozného cla vyplývajúcu z daňového dlhu do účtovnej evidencie alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného nosiča informácií
         takým spôsobom, aby najmä bolo možné s istotou preukázať, a to aj dlžníkovi, zápis dotknutých súm do účtovnej evidencie.

      (pozri body 18 – 20, 22 – 25, bod 2 výroku)
      3.        Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že oznámenie
         sumy dovozného alebo vývozného cla, ktoré sa má zaplatiť, sa zo strany colných orgánov voči dlžníkovi v súlade s ustanovenými
         postupmi môže platne uskutočniť, len ak uvedené orgány už predtým zapísali sumu tohto cla do účtovnej evidencie. Takýto chronologický
         postup realizácie zápisu do účtovnej evidencie a oznámenia sumy cla sa totiž musí dodržať, aby nedochádzalo k rozdielnemu
         zaobchádzaniu s osobami zodpovednými za zaplatenie cla ani k narušovaniu harmonického fungovania colnej únie.

      Členské štáty okrem toho nie sú povinné prijať osobitné procesné predpisy upravujúce postupy, akými sa musí osobe zodpovednej
         za zaplatenie cla oznámiť suma cla, pokiaľ možno na takéto oznámenie uplatniť všeobecné vnútroštátne procesné predpisy zabezpečujúce
         adekvátne informovanie osoby zodpovednej za zaplatenie, ktoré jej umožnia zabezpečiť obhajobu svojich práv s úplnou znalosťou
         skutkového stavu.

      (pozri body 26 – 30, bod 3 výroku)
      4.        Právo Spoločenstva nebráni vnútroštátnemu súdu vychádzať z domnienky týkajúcej sa vyhlásenia colných orgánov, že suma dovozného
         alebo vývozného cla bola „zapísaná do účtovnej evidencie“ v zmysle článku 217 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje
         Colný kódex spoločenstva, pred jej oznámením colnému dlžníkovi, za predpokladu, že boli dodržané zásady ekvivalencie a efektivity.

      V prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva v určitej oblasti prináleží totiž vnútroštátnemu právnemu poriadku každého
         členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré
         osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z priameho účinku práva Spoločenstva, za predpokladu, že uplatnením zásady
         ekvivalencie takéto podmienky nie sú menej výhodné ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné žaloby vnútroštátnej povahy a že
         uplatnením zásady efektivity nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva.
         Tieto úvahy platia rovnako konkrétne aj v súvislosti s postupmi dokazovania a najmä s pravidlami rozdelenia dôkazného bremena
         uplatniteľnými na žaloby týkajúce sa sporov o porušení práva Spoločenstva.

      Ak teda v určitej veci vnútroštátny súd konštatuje, že skutočnosť, že dlžník colného dlhu znáša dôkazné bremeno nezapísania
         tohto dlhu, môže robiť nemožným alebo mimoriadne zložitým predloženie takéhoto dôkazu z dôvodu, že tento dôkaz sa týka údajov,
         ktorými takýto dlžník nemôže disponovať, je tento súd povinný, na zabezpečenie rešpektovania zásady efektívnosti, pristúpiť
         k všetkým procesným prostriedkom, ktoré sú mu dané k dispozícii vnútroštátnym právom, medzi ktorými figuruje aj nariadenie
         vykonania potrebných dôkazov vrátane predloženia listiny alebo dôkazu jedným z účastníkov konania alebo treťou osobou.

      (pozri body 32 – 36, bod 4 výroku)
      5.        Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že pred
         oznámením sumy vymáhaného cla musia colné orgány dotknutého členského štátu vykonať zápis tejto sumy; pokiaľ suma nebola zapísaná
         do účtovnej evidencie v súlade s článkom 217 ods. 1 tohto nariadenia, nemôžu ju tieto orgány vymáhať, avšak zachovávajú si
         možnosť opakovať oznámenie uvedenej sumy, pokiaľ dodržia podmienky upravené v článku 221 ods. 1 uvedeného nariadenia a ustanovenia
         o premlčaní platné ku dňu vzniku colného dlhu.

      (pozri body 37 – 39, bod 5 výroku)
      6.        Hoci suma dovozného alebo vývozného cla zostáva „dlžná na základe právnych predpisov“ v zmysle článku 236 ods. 1 prvého pododseku
         nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, pričom táto suma bola oznámená dlžníkovi, ale nebola
         predtým zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkom 221 ods. 1 tohto nariadenia, nič to nemení na skutočnosti, že ak
         také oznámenie už nie je možné z dôvodu, že uplynula lehota stanovená v článku 221 ods. 3 uvedeného nariadenia, musí mať dlžník
         v zásade nárok na vrátenie tejto sumy od členského štátu, ktorý ju vybral.

      V prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva týkajúcej sa vrátenia neprávom vybratých daní je vecou vnútroštátneho právneho
         poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany
         práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Spoločenstva, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako
         podmienky vzťahujúce sa na obdobné vnútroštátne žaloby (zásada ekvivalencie) a že jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo
         nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva (zásada efektivity).

      (pozri body 40 – 47, bod 6 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 28. januára 2010 (*)

      „Colný kódex Spoločenstva – Colný dlh – Suma cla – Články 217 a 221 – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nariadenie (ES, Euratom) č. 1150/2000 – Článok 6 – Požiadavka zápisu sumy cla pred jej oznámením dlžníkovi – Pojem suma ‚dlžná na základe právnych predpisov‘“
      Vo veci C‑264/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van Cassatie (Belgicko)
         z 22. mája 2008 a doručený Súdnemu dvoru 19. júna 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Belgické kráľovstvo
      proti
      Direct Parcel Distribution Belgium NV,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: C. W. A. Timmermans (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu druhej komory, sudcovia K. Schiemann a L. Bay
         Larsen,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Direct Parcel Distribution Belgium NV, v zastúpení: K. Wille, advocaat,
      –        belgická vláda, v zastúpení: J.‑C. Halleux, splnomocnený zástupca,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Roels, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 217 ods. 1 a článku 221 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92
         z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len
         „colný kódex“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Belgische Staat (Belgickým kráľovstvom) a Direct Parcel Distribution Belgium NV
         (ďalej len „Direct Parcel“), ktorého predmetom bolo dodatočné vybratie dovozného cla.

       Právny rámec
       Colný kódex
      3        Článok 217 colného kódexu stanovuje:

      „1.      Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú
         potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis).

      …
      2.      Členské štáty stanovia podrobné postupy na zapisovanie súm cla do účtovnej evidencie. Tieto postupy sa môžu odlišovať podľa
         toho, akú istotu majú colné orgány s ohľadom na okolnosti za ktorých colný dlh vznikol, že uvedené sumy budú zaplatené.“

      4        Podľa článku 221 ods. 1 a 3 colného kódexu:

      „1.      Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.
      …
      3.      Oznámenie dlžníkovi sa neuskutočňuje po uplynutí lehoty troch rokov odo dňa, kedy vznikol colný dlh. Avšak tam, kde colné
         orgány nemohli určiť presnú sumu splatnú podľa zákona v dôsledku konania, ktoré by mohlo viesť k trestnému súdnemu konaniu,
         sa môže takéto oznámenie, pokiaľ to povoľujú platné právne predpisy, urobiť po uplynutí takejto trojročnej lehoty.“

       Právna úprava týkajúca sa vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev
      5        Článok 6 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme
         vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 169), stanovuje najmä pravidlá, ktoré sa uplatňujú
         v oblasti zápisu nárokov vyplývajúcich z colného dlhu do samostatných účtovných záznamov vlastných zdrojov, pričom tento zápis
         je v súlade s článkom 2 tohto nariadenia podmienený vzniknutím tohto nároku.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      6        Dňa 18. novembra 1999 podala Boeckmans België NV (ďalej len „Boeckmans België“) na správu ciel a spotrebných daní v Antverpách
         predbežné colné vyhlásenie pre kontajner s pekárenskými výrobkami, ktorého príjemcom bol Direct Parcel.

      7        Tento kontajner bol vydaný Direct Parcel bez toho, aby bolo colné vyhlásenie vybavené colnou správou, takže uvedený kontajner
         bol vyňatý spod colného dohľadu.

      8        Listom z 26. mája 2000 uvedená správa oznámila Boeckmans België, že lehota na vybavenie už dávnejšie uplynula, a tak vznikol
         colný dlh.

      9        Táto správa navrhla spoločnosti Boeckmans België listom z 3. októbra 2000 mimosúdne vyrovnanie, proti ktorému spoločnosť vzniesla
         námietku, ktorá bola zamietnutá 10. januára 2001.

      10      Boeckmans België poprela, že by mala povinnosť zaplatiť uvedený colný dlh, a 2. februára 2001 podala na rechtbank van eerste
         aanleg te Antwerpen (Okresný súd v Antverpách) žalobu proti Belgische Staat. Výzvou z 8. februára 2001 spoločnosť Boeckmans
         België vyzvala podnik Direct Parcel na poskytnutie zálohy na všetky pohľadávky, ktoré od nej požaduje Belgische Staat.

      11      Belgische Staat podal vzájomnú žalobu, ktorou sa domáhal zaviazať spoločne a nerozdielne Direct Parcel a Boeckmans België
         na zaplatenie dlžnej sumy cla.

      12      Rozsudkom zo 7. apríla 2004 rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen zamietol žalobu spoločnosti Boeckmans België a zaviazal
         ju, ako aj podnik Direct Parcel, na zaplatenie sumy cla.

      13      Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd v Antverpách) tento rozsudok zmenil rozsudkom zo 7. novembra 2006. Tento súd vyhlásil,
         že Belgische Staat nie je oprávnený na začatie vymáhania dotknutého colného dlhu z dôvodu, že Belgische Staat neposkytol nijaký
         dôkaz o predchádzajúcom zápise výšky dotknutých ciel do účtovných záznamov v súlade s článkom 221 ods. 1 colného kódexu.

      14      Belgische Staat teda podal kasačný opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na hof van beroep te Antwerpen, pričom tvrdil,
         že nezapísanie alebo neskoré zapísanie dotknutého colného dlhu nie je prekážkou jeho vymáhania colnými orgánmi.

      15      Za týchto okolností Hof van Cassatie (kasačný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je zápis v zmysle článku 221 [colného kódexu] zápisom v zmysle článku 217 [tohto kódexu], ktorý pozostáva z toho, že sumu
         cla colné orgány zapíšu do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, ako sa má splniť povinnosť podľa článku 217 [colného kódexu], podľa ktorého suma
         cla musí byť zapísaná ‚do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií‘? Sú s tým spojené určité minimálne
         technické alebo formálne požiadavky, alebo [uvedený článok] úplne prenecháva prijatie podrobnejších ustanovení pre prax účtovných
         zápisov súm členským štátom bez toho, aby boli viazané minimálnymi požiadavkami? Má sa zápis do účtovnej evidencie odlišovať
         od zápisu nárokov do účtovných záznamov pre vlastné zdroje v zmysle článku 6 [nariadenia č. 1150/2000]?

      3.      Má sa článok 221 ods. 1 [colného kódexu] chápať v tom zmysle, že informovanie colného dlžníka o sume cla colnými orgánmi v súlade
         s ustanovenými postupmi sa môže považovať za oznámenie sumy cla colnému dlžníkovi v zmysle [tohto] článku len vtedy, keď sumu
         cla colné orgány pred oznámením colnému dlžníkovi zapísali do účtovnej evidencie? Čo sa má chápať pod pojmom ‚v súlade s ustanovenými
         postupmi‘ [v uvedenom článku]?

      4.      V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku, existuje domnienka v prospech štátu, že zápis sumy cla do účtovnej evidencie
         bol vykonaný pred oznámením colnému dlžníkovi? Môže vnútroštátny súd ďalej vychádzať z domnienky správnosti vyhlásenia colných
         orgánov, že suma cla bola zapísaná do účtovnej evidencie pred ich oznámením colnému dlžníkovi, alebo musia orgány systematicky
         predkladať dôkaz zápisu sumy cla do účtovnej evidencie vnútroštátnemu súdu?

      5.      Má sa zápis sumy cla do účtovnej evidencie stanovený článkom 221 ods. 1 [colného kódexu] vykonať pred jej oznámením colnému
         dlžníkovi pod sankciou neplatnosti alebo zániku práva na výber alebo dodatočný výber colného dlhu? Má sa, inými slovami, [tento
         článok] chápať tak, že sumu cla, keď je oznámená colnému dlžníkovi colnými orgánmi v súlade s ustanovenými postupmi, ale bez
         toho, aby bola pred oznámením zapísaná do účtovnej evidencie, nie je možné vybrať, takže aby [uvedené] orgány mohli sumu dodatočne
         vybrať, musia colného dlžníka v súlade s ustanovenými postupmi znovu informovať o sume cla po tom, ako ju zapísali do účtovnej
         evidencie, pokiaľ sa to uskutoční v rámci lehoty stanovenej v [tomto článku]?

      6.      V prípade kladnej odpovede na piatu otázku, aký je dôsledok zaplatenia sumy cla, ktorá nebola pred oznámením zapísaná do účtovnej
         evidencie, colným dlžníkom? Má sa to považovať za platbu bez právneho dôvodu, ktorej vrátenie možno od štátu vyžadovať?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      16      Pokiaľ ide o túto otázku, stačí pripomenúť, že Súdny dvor na ňu už odpovedal kladne v uznesení z 9. júla 2008, Gerlach & Co.
         (C‑477/07, body 18 a 23).

      17      V dôsledku toho treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 221 ods. 1 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že „zápis
         do účtovnej evidencie“ sumy cla, ktorá má byť vybratá a ktorá je uvedená v tomto článku, predstavuje „zápis do účtovnej evidencie“
         tejto sumy, tak ako je stanovený v článku 217 ods. 1 uvedeného kódexu.

       O druhej otázke
      18      Pokiaľ ide o druhú časť tejto otázky, ktorou sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či sa „zápis do účtovnej evidencie“ v zmysle
         článku 217 ods. 1 colného kódexu má odlišovať od zápisu sumy cla do účtovných záznamov pre vlastné zdroje v zmysle článku
         6 nariadenia č. 1150/2000, treba takisto uviesť, že Súdny dvor odpovedal už aj na túto otázku v už citovanom uznesení Gerlach
         & Co. (body 22 a 23).

      19      Hoci Súdny dvor v uvedenom uznesení rozhodol o článku 6 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým
         sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 155, s. 1), toto rozhodnutie je v celom rozsahu uplatniteľné na článok 6 nariadenia č. 1150/2000, ktorého znenie
         je v podstate zhodné so znením článku 6 nariadenia č. 1552/89.

      20      V dôsledku toho sa treba domnievať, že „zapísanie do účtovnej evidencie“ v zmysle článku 217 ods. 1 colného kódexu je potrebné
         odlišovať od zápisu vzniknutých nárokov sumy cla do účtovných záznamov pre vlastné zdroje v zmysle článku 6 nariadenia č. 1150/2000.

      21      Pokiaľ ide o prvú časť tejto otázky, týkajúcu sa toho, či článok 217 colného kódexu stanovuje určité minimálne technické alebo
         formálne požiadavky spojené so zápisom sumy cla do účtovnej evidencie, treba uviesť, že z článku 217 ods. 1 prvého pododseku
         colného kódexu vyplýva, že zápis spočíva v tom, že colné orgány zapíšu sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z daňového
         dlhu do účtovnej evidencie alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného nosiča informácií.

      22      V súlade s článkom 217 ods. 2 uvedeného kódexu je úlohou členských štátov určiť postupy na uvedené zapisovanie súm, ktoré
         sa môžu odlišovať podľa toho, akú istotu majú colné orgány s ohľadom na okolnosti, za ktorých colný dlh vznikol, že suma cla
         vyplývajúca z tohto dlhu bude zaplatená.

      23      Vzhľadom na to, že článok 217 colného kódexu však nestanovuje konkrétne spôsoby „zápisu do účtovnej evidencie“ v zmysle tohto
         ustanovenia ani minimálne technické alebo formálne požiadavky, tento zápis do účtovnej evidencie sa musí vykonať tak, aby
         bolo zabezpečené, že colné orgány zapíšu presnú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z daňového dlhu do účtovnej
         evidencie alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného nosiča informácií takým spôsobom, aby najmä bolo možné s istotou preukázať,
         a to aj dlžníkovi, zápis dotknutých súm do účtovnej evidencie.

      24      Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že so zreteľom na voľnú úvahu, ktorú priznáva článok 217 ods. 2 colného kódexu, sa treba
         domnievať, že členské štáty môžu stanoviť, že zápis sumy cla vyplývajúcej z colného dlhu sa uskutoční na základe zapísania
         uvedenej sumy do zápisnice, ktorú na účely zistenia porušenia uplatniteľných colných predpisov vyhotovujú príslušné colné
         orgány, akými sú orgány uvedené v článku 267 všeobecného colného a daňového zákona, ktorý je zosúladený kráľovským nariadením
         z 18. júla 1977 (Belgisch Staatsblad z 21. septembra 1977, s. 11425), ktoré potvrdzuje zákon zo 6. júla 1978 o clách a spotrebných daniach (Belgisch Staatsblad z 12. augusta 1978, s. 9013) (rozsudok zo 16. júla 2009, Distillerie Smeets Hasselt a i., C‑126/08, Zb. s. I‑6809, bod 25).

      25      Preto je vzhľadom na uvedené potrebné na druhú otázku odpovedať tak, že „zápis do účtovnej evidencie“ v zmysle článku 217
         ods. 1 colného kódexu sa má odlišovať od zápisu nárokov sumy cla do účtovných záznamov pre vlastné zdroje v zmysle článku
         6 nariadenia č. 1150/2000. Vzhľadom na to, že článok 217 colného kódexu však nestanovuje konkrétne spôsoby „zápisu do účtovnej
         evidencie“ v zmysle tohto ustanovenia ani minimálne technické alebo formálne požiadavky, tento zápis do účtovnej evidencie
         sa musí vykonať tak, aby bolo zabezpečené, že colné orgány zapíšu presnú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z daňového
         dlhu do účtovnej evidencie alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného nosiča informácií takým spôsobom, aby najmä bolo možné
         s istotou preukázať, a to aj dlžníkovi, zápis dotknutých súm do účtovnej evidencie.

       O tretej otázke
      26      Súdny dvor pripomenul, že zo znenia článku 221 ods. 1 colného kódexu vyplýva, že zápis do účtovnej evidencie, ktorý podľa
         článku 217 ods. 1 uvedeného kódexu spočíva v zápise sumy cla do účtovných kníh alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného nosiča
         informácií colnými orgánmi, musí nevyhnutne predchádzať oznámeniu výšky dovozného alebo vývozného cla dlžníkovi (pozri najmä
         rozsudok zo 16. júla 2009, Snauwaert a i., C‑124/08 a C‑125/08, Zb. s. I‑6793, bod 21).

      27      Takýto chronologický postup realizácie zápisu do účtovnej evidencie a oznámenia sumy cla zakotvený v samotnom názve oddielu
         1 kapitoly 3 hlavy VII colného kódexu, t. j. „Zápis colného dlhu do účtovnej evidencie a jeho oznámenie dlžníkovi“, sa totiž
         musí dodržať, aby nedochádzalo k rozdielnemu zaobchádzaniu s osobami zodpovednými za zaplatenie cla ani k narušovaniu harmonického
         fungovania colnej únie (pozri najmä rozsudok Snauwaert a i., už citovaný, bod 22).

      28      Na základe toho Súdny dvor dospel k záveru, že článok 221 ods. 1 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že oznámenie
         sumy dovozného alebo vývozného cla, ktoré sa má zaplatiť, sa zo strany colných orgánov voči dlžníkovi v súlade s ustanovenými
         postupmi môže platne uskutočniť, len ak uvedené orgány už predtým zapísali sumu tohto cla do účtovnej evidencie (pozri najmä
         rozsudok Snauwaert a i., už citovaný, bod 23).

      29      Súdny dvor tiež už rozhodol, že členské štáty nie sú povinné prijať osobitné procesné predpisy upravujúce postupy, akými sa
         musí osobe zodpovednej za zaplatenie cla oznámiť suma dovozného alebo vývozného cla, pokiaľ možno na takéto oznámenie uplatniť
         všeobecné vnútroštátne procesné predpisy zabezpečujúce adekvátne informovanie osoby zodpovednej za zaplatenie, ktoré jej umožnia
         zabezpečiť obhajobu svojich práv s úplnou znalosťou skutkového stavu (rozsudok z 23. februára 2006, Molenbergnatie, C‑201/04,
         Zb. s. I‑2049, bod 54).

      30      Vzhľadom na uvedené treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 221 ods. 1 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle,
         že oznámenie sumy dovozného alebo vývozného cla, ktoré sa má zaplatiť, sa zo strany colných orgánov voči dlžníkovi v súlade
         s ustanovenými postupmi môže platne uskutočniť, len ak uvedené orgány už predtým zapísali sumu tohto cla do účtovnej evidencie.
         Členské štáty nie sú povinné prijať osobitné procesné predpisy upravujúce postupy, akými sa musí osobe zodpovednej za zaplatenie
         cla oznámiť suma tohto cla, pokiaľ možno na toto oznámenie uplatniť všeobecné vnútroštátne procesné predpisy zabezpečujúce
         adekvátne informovanie osoby zodpovednej za zaplatenie, ktoré jej umožnia zabezpečiť obhajobu svojich práv s úplnou znalosťou
         skutkového stavu.

       O štvrtej otázke
      31      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Spoločenstva bráni vnútroštátnemu súdu vychádzať z domnienky týkajúcej
         sa vyhlásenia colných orgánov, že suma cla bola zapísaná do účtovnej evidencie pred ich oznámením colnému dlžníkovi, alebo
         musia podľa práva Spoločenstva uvedené orgány systematicky predkladať vnútroštátnemu súdu dôkaz zápisu sumy cla do účtovnej
         evidencie.

      32      V tejto súvislosti je nepochybné, že pokiaľ ide o otázku týkajúcu sa dôkazného bremena „zápisu do účtovnej evidencie“ colného
         dlhu v zmysle článku 217 colného kódexu, právo Spoločenstva neobsahuje žiadne osobitné ustanovenie.

      33      V prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského
         štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim
         súdnej právomoci vyplývajú z priameho účinku práva Spoločenstva, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné
         ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a jednak nevedú k praktickej nemožnosti
         alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudky zo 7. septembra
         2006, Laboratoires Boiron, C‑526/04, Zb. s. I‑7529, bod 51, ako aj z 8. septembra 2009, Budějovický Budvar, C‑478/07, Zb.
         s. I‑7721, bod 88 a citovanú judikatúru).

      34      Tieto úvahy platia rovnako konkrétne aj v súvislosti s postupmi dokazovania a najmä s pravidlami rozdelenia dôkazného bremena
         uplatniteľnými na žaloby týkajúce sa sporov o porušení práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 24. apríla 2008, Arcor,
         C‑55/06, Zb. s. I‑2931, bod 191).

      35      Ak vnútroštátny súd konštatuje, že skutočnosť, že dlžník colného dlhu znáša dôkazné bremeno nezapísania tohto dlhu, môže robiť
         nemožným alebo mimoriadne zložitým predloženie takéhoto dôkazu z dôvodu, že tento dôkaz sa týka údajov, ktorými takýto dlžník
         nemôže disponovať, na zabezpečenie rešpektovania zásady efektívnosti je tento súd povinný pristúpiť k všetkým procesným prostriedkom,
         ktoré sú mu dané k dispozícii vnútroštátnym právom, medzi ktorými figuruje aj nariadenie vykonania potrebných dôkazov vrátane
         predloženia listiny alebo dôkazu jedným z účastníkov konania alebo treťou osobou (pozri analogicky rozsudok Laboratoires Boiron,
         už citovaný, bod 55).

      36      Na štvrtú otázku treba teda odpovedať tak, že právo Spoločenstva nebráni vnútroštátnemu súdu vychádzať z domnienky týkajúcej
         sa vyhlásenia colných orgánov, že suma dovozného alebo vývozného cla bola „zapísaná do účtovnej evidencie“ v zmysle článku
         217 colného kódexu pred jej oznámením colnému dlžníkovi, za predpokladu, že boli dodržané zásady ekvivalencie a efektivity.

       O piatej otázke
      37      Pokiaľ teda ide o otázku týkajúcu sa dôsledkov nezapísania colného dlhu do účtovnej evidencie pred oznámením sumy tohto colného
         dlhu dlžníkovi, Súdny dvor už rozhodol, že hoci je pravda, že porušenie článku 221 ods. 1 colného kódexu colnými orgánmi členského
         štátu môže byť prekážkou na vybratie sumy cla dlžného na základe právnych predpisov alebo vybratie úrokov z omeškania, nič
         to nemení na skutočnosti, že takéto porušenie nemá nijaký vplyv na vznik tohto cla (pozri najmä rozsudok z 20. októbra 2005,
         Transport Maatschappij Traffic, C‑247/04, Zb. s. I‑9089, bod 28).

      38      Z uvedeného vyplýva, že colné orgány si zachovávajú možnosť opakovať oznámenie uvedenej sumy, pokiaľ dodržia podmienky upravené
         v článku 221 ods. 1 colného kódexu (uznesenie Gerlach & Co., už citované, bod 28).

      39      V dôsledku toho je na piatu otázku potrebné odpovedať tak, že článok 221 ods. 1 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle,
         že pred oznámením sumy vymáhaného cla musia colné orgány dotknutého členského štátu vykonať zápis tejto sumy; pokiaľ suma
         nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkom 217 ods. 1 colného kódexu, nemôžu ju tieto orgány vymáhať, avšak
         zachovávajú si možnosť opakovať oznámenie uvedenej sumy, pokiaľ dodržia podmienky upravené v článku 221 ods. 1 colného kódexu
         a ustanovenia o premlčaní platné ku dňu vzniku colného dlhu.

       O šiestej otázke
      40      Súdny dvor rozhodol, že suma dovozného alebo vývozného cla zostáva „dlžná na základe právnych predpisov“ v zmysle článku 236
         ods. 1 prvého pododseku colného kódexu, hoci táto suma nebola oznámená dlžníkovi v súlade s článkom 221 ods. 1 tohto kódexu
         (rozsudok Transport Maatschappij Traffic, už citovaný, bod 29).

      41      Tieto úvahy platia rovnako aj v prípade, že suma týchto ciel bola oznámená dlžníkovi, hoci uvedená suma predtým nebola zapísaná
         do účtovnej evidencie.

      42      V takom prípade, ako už bolo uvedené v bode 39 tohto rozsudku, si colné orgány zachovávajú možnosť opakovať oznámenie uvedenej
         sumy, pokiaľ dodržia podmienky upravené v článku 221 ods. 1 colného kódexu a ustanovenia o premlčaní platné ku dňu vzniku
         colného dlhu.

      43      Ak také oznámenie však už nie je možné z toho dôvodu, že uplynula lehota stanovená v článku 221 ods. 3 colného kódexu, nastáva
         premlčanie dlhu a v dôsledku toho dlh zaniká v zmysle článku 233 tohto kódexu (rozsudok Molenbergnatie, už citovaný, body
         40 a 41).

      44      V takom prípade musí mať dlžník v zásade nárok na vrátenie súm zaplatených ako tento colný dlh.

      45      Podľa ustálenej judikatúry je totiž nárok na vrátenie daní vybratých v členskom štáte v rozpore s pravidlami práva Spoločenstva
         následkom a súčasťou práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z ustanovení práva Spoločenstva, tak ako ich vyložil Súdny dvor. Členský
         štát je teda v zásade povinný vrátiť dane vybraté v rozpore s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 13. marca 2007,
         Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Zb. s. I‑2107, bod 110 a citovanú judikatúru).

      46      V prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva týkajúcej sa vrátenia neprávom vybratých daní je vecou vnútroštátneho právneho
         poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany
         práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Spoločenstva, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako
         podmienky vzťahujúce sa na obdobné vnútroštátne žaloby (zásada ekvivalencie) a že jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo
         nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudok Test Claimants in
         the Thin Cap Group Litigation, už citovaný, bod 111 a citovanú judikatúru).

      47      Vzhľadom na uvedené skutočnosti je potrebné na šiestu otázku odpovedať tak, že hoci suma dovozného alebo vývozného cla zostáva
         „dlžná na základe právnych predpisov“ v zmysle článku 236 ods. 1 prvého pododseku colného kódexu, pričom táto suma bola oznámená
         dlžníkovi, ale nebola predtým zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkom 221 ods. 1 tohto kódexu, nič to nemení na
         skutočnosti, že ak také oznámenie už nie je možné z dôvodu, že uplynula lehota stanovená v článku 221 ods. 3 uvedeného kódexu,
         musí mať dlžník v zásade nárok na vrátenie tejto sumy od členského štátu, ktorý ju vybral.

       O trovách
      48      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 221 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, sa má
            vykladať v tom zmysle, že „zápis do účtovnej evidencie“ sumy cla, ktorá má byť vybratá a ktorá je uvedená v tomto článku,
            predstavuje „zápis do účtovnej evidencie“ tejto sumy, tak ako je stanovený v článku 217 ods. 1 uvedeného nariadenia.
      2.      „Zápis do účtovnej evidencie“ v zmysle článku 217 ods. 1 nariadenia č. 2913/92 sa má odlišovať od zápisu nárokov sumy cla
            do účtovných záznamov pre vlastné zdroje v zmysle článku 6 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým
            sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev. Vzhľadom na to, že článok 217 nariadenia
            č. 2913/92 však nestanovuje konkrétne spôsoby „zápisu do účtovnej evidencie“ v zmysle tohto ustanovenia ani minimálne technické
            alebo formálne požiadavky, tento zápis do účtovnej evidencie sa musí vykonať tak, aby bolo zabezpečené, že colné orgány zapíšu
            presnú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z daňového dlhu do účtovnej evidencie alebo do akéhokoľvek iného rovnocenného
            nosiča informácií takým spôsobom, aby najmä bolo možné s istotou preukázať, a to aj dlžníkovi, zápis dotknutých súm do účtovnej
            evidencie.
      3.      Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92 sa má vykladať v tom zmysle, že oznámenie sumy dovozného alebo vývozného cla, ktoré
            sa má zaplatiť, sa zo strany colných orgánov voči dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi môže platne uskutočniť, len ak
            uvedené orgány už predtým zapísali sumu tohto cla do účtovnej evidencie. Členské štáty nie sú povinné prijať osobitné procesné
            predpisy upravujúce postupy, akými sa musí osobe zodpovednej za zaplatenie cla oznámiť suma tohto cla, pokiaľ možno na toto
            oznámenie uplatniť všeobecné vnútroštátne procesné predpisy zabezpečujúce adekvátne informovanie osoby zodpovednej za zaplatenie,
            ktoré jej umožnia zabezpečiť obhajobu svojich práv s úplnou znalosťou skutkového stavu.
      4.      Právo Spoločenstva nebráni vnútroštátnemu súdu vychádzať z domnienky týkajúcej sa vyhlásenia colných orgánov, že suma dovozného
            alebo vývozného cla bola „zapísaná do účtovnej evidencie“ v zmysle článku 217 nariadenia č. 2913/92 pred jej oznámením colnému
            dlžníkovi, za predpokladu, že boli dodržané zásady ekvivalencie a efektivity.
      5.      Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92 sa má vykladať v tom zmysle, že pred oznámením sumy vymáhaného cla musia colné orgány
            dotknutého členského štátu vykonať zápis tejto sumy; pokiaľ suma nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkom
            221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, nemôžu ju tieto orgány vymáhať, avšak zachovávajú si možnosť opakovať oznámenie uvedenej
            sumy, pokiaľ dodržia podmienky upravené v článku 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92 a ustanovenia o premlčaní platné ku dňu
            vzniku colného dlhu.
      6.      Hoci suma dovozného alebo vývozného cla zostáva „dlžná na základe právnych predpisov“ v zmysle článku 236 ods. 1 prvého pododseku
            nariadenia č. 2913/92, pričom táto suma bola oznámená dlžníkovi, ale nebola predtým zapísaná do účtovnej evidencie v súlade
            s článkom 221 ods. 1 tohto nariadenia, nič to nemení na skutočnosti, že ak také oznámenie už nie je možné z dôvodu, že uplynula
            lehota stanovená v článku 221 ods. 3 uvedeného nariadenia, musí mať dlžník v zásade nárok na vrátenie tejto sumy od členského
            štátu, ktorý ju vybral.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.