title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 16. júla 2015.#Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC) a Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel) proti FS Retail a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale di Milano.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Voľný pohyb tovaru – Články 34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ – Opatrenia s rovnakým účinkom – Smernica 94/11/ES – Články 3 a 5 – Úplná harmonizácia – Zákaz bránenia uvádzaniu na trh v prípade obuvi, ktorá je v súlade s ustanoveniami v oblasti označovania uvedenými v smernici 94/11 – Vnútroštátna právna úprava vyžadujúca označenie krajiny pôvodu na obale výrobkov spracovaných v cudzine, používajúcich taliansky výraz ‚pelle‘ – Výrobky prepustené do voľného obehu.#Vec C-95/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 16. júla 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Voľný pohyb tovaru — Články 34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ — Opatrenia s rovnakým účinkom — Smernica 94/11/ES — Články 3 a 5 — Úplná harmonizácia — Zákaz bránenia uvádzaniu na trh v prípade obuvi, ktorá je v súlade s ustanoveniami v oblasti označovania uvedenými v smernici 94/11 — Vnútroštátna právna úprava vyžadujúca označenie krajiny pôvodu na obale výrobkov spracovaných v cudzine, používajúcich taliansky výraz ‚pelle‘ — Výrobky prepustené do voľného obehu“
      Vo veci C‑95/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale di Milano (Taliansko) z 20. februára 2014 a doručený Súdnemu dvoru 27. februára 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC),

         Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel)

      proti

         FS Retail,

         Luna Srl,

         Gatsby Srl,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia A. Ó Caoimh, C. Toader (spravodajkyňa), E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. januára 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), v zastúpení: G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, A. Fratini a G. P. Geminiani, avvocati,

               —

               Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), v zastúpení: G. Floridia, A. Tornato, M. Mussi, G. P. Geminiani a A. Fratini, avvocati,

               —

               FS Retail, v zastúpení: M. Sapio, avvocato,

               —

               Luna Srl, v zastúpení: A. Cattel a M. Concetti, avvocati,

               —

               Gatsby Srl, v zastúpení: A. Terenzi, avvocato,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman, B. Koopman a H. Stergiou, splnomocnené zástupkyne,

               —

               švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, K. Sparrman, L. Swedenborg, E. Karlsson a F. Sjövall, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Gattinara a G. Zavvos, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 23. apríla 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ, článkov 3 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/11/ES z 23. marca 1994 o aproximácii zákonov, iných predpisov a správnych opatrení členských štátov o označovaní materiálov používaných v hlavných zložkách obuvi určenej na predaj spotrebiteľom (Ú. v. ES L 100, s. 37; Mim. vyd. 13/013, s. 173) a článku 60 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 952/2013 z 9. októbra 2013, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Únie (Ú. v. EÚ L 269, s. 1, ďalej len „colný kódex Únie“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Unione Nazionale Industria Conciaria (UNIC), národným priemyselným zväzom, členom združenia talianskeho priemyslu zoskupujúceho a zastupujúceho najdôležitejších podnikateľov v odvetví kožiarskeho priemyslu, a Unione Nazionale dei Consumatori di Prodotti in Pelle, Materie Concianti, Accessori e Componenti (Uni.co.pel), neziskovým združením spotrebiteľov sledujúcim cieľ sociálnej solidarity, na jednej strane a FS Retail, Luna Srl a Gatsby Srl, spoločnosťami zriadenými podľa talianskeho práva, na druhej strane vo veci uvádzania obuvi, na ktorej sa na vnútornej podrážke nachádzalo všeobecné označenie v taliančine „pelle“ (koža) alebo „vera pelle“ (pravá koža), na trh v Taliansku, bez uvedenia krajiny pôvodu výrobku.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa článku 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 204, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 98/48/ES z 20. júla 1998 (Ú. v. ES L 217, s. 18; Mim. vyd. 13/021, s. 8, ďalej len „smernica 98/34“), musia členské štáty v zásade okamžite oznámiť Európskej komisii všetky návrhy technických predpisov, ktoré chcú prijať. Komisii musia oznámiť aj dôvody, pre ktoré je uzákonenie takéhoto technického predpisu potrebné, keď to nebude zjavné už z návrhu technického predpisu. Komisia následne bezodkladne informuje o návrhu a ďalších dokumentoch, ktoré jej boli odoslané, ostatné členské štáty. Členské štáty bezodkladne oznámia Komisii definitívne znenie technického predpisu.

               4

               Podľa článku 9 tejto smernice sa musí oddialiť prijatie návrhu technického predpisu oznámeného podľa článku 8 o tri mesiace od dátumu, ako Komisia prijme oznámenie o návrhu technického predpisu. Tento článok stanovuje, že táto lehota sa predĺži na šesť mesiacov, pokiaľ Komisia alebo iný členský štát predloží podrobné stanovisko, z ktorého by vyplývalo, že zamýšľané opatrenie by mohlo vytvoriť prekážky pre voľný pohyb tovaru na vnútornom trhu. Obdobie prerušenia konania sa predĺži na dvanásť mesiacov, pokiaľ Komisia do troch mesiacov od doručenia oznámenia informuje o svojom zámere navrhnúť alebo prijať právny predpis v oblasti, ktorej sa týka návrh technického predpisu.

               5

               Článok 24 nariadenia Rady (ES) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), stanovoval:
               „Za krajinu pôvodu tovaru na ktorého výrobe sa podieľali viaceré krajiny sa považuje krajina, v ktorej sa ako v poslednej uskutočnilo jeho podstatné a hospodársky odôvodnené spracovanie, a to v podnikoch na to určených a ktorého výsledkom je nový výrobok, alebo ktoré predstavuje dôležitý stupeň výroby.“

               6

               Colný kódex Únie, ktorý nadobudol účinnosť 31. októbra 2013, zrušil nariadenie č. 2913/92. Článok 60 tohto kódexu, ktorého obsah je v podstate zhodný s obsahom článku 24 nariadenia č. 2913/92, sa uplatňuje podľa článku 288 ods. 2 uvedeného kódexu až od 1. mája 2016.

               7

               Prvé až tretie, ako aj piate a siedme odôvodnenie smernice 94/11 stanovujú:
               „keďže v niektorých členských štátoch existujú predpisy o označovaní obuvi, ktorých účelom je chrániť a informovať verejnosť, ako aj zabezpečovať oprávnené záujmy;
               keďže nejednotnosť takých predpisov vytvára nebezpečenstvo vzniku prekážok obchodu v rámci spoločenstva, a tým narušenie funkcie vnútorného trhu;
               keďže jednotlivé prvky spoločného systému označovania obuvi by mali byť presne definované, aby sa zabránilo problémom vyplývajúcim z rozdielnosti systémov;
               …
               keďže je v záujme spotrebiteľov i obuvníckeho priemyslu, aby bol zavedený systém, ktorý pomocou presných údajov o charaktere materiálov používaných v hlavných častiach obuvi zníži nebezpečenstvo zavádzania;
               …
               keďže harmonizácia vnútroštátnych právnych predpisov je vhodnou cestou pri odstránení prekážok voľného obchodu; že tento cieľ nemôže byť uspokojivo dosiahnutý na úrovni členských štátov; keďže táto smernica stanovuje iba tie požiadavky, ktoré sú nevyhnutné pre voľný pohyb výrobkov, na ktoré sa vzťahuje,
               …“

               8

               Článok 1 ods. 1 druhý pododsek tejto smernice stanovuje:
               „Na účely tejto smernice sa ‚obuvou‘ rozumejú všetky výrobky s pripevnenými podošvami, ktoré sú určené na ochranu alebo pokrytie nohy, vrátane častí uvedených v prílohe I a dodávaných na trh samostatne.“

               9

               Článok 2 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Členské štáty prijmú všetky nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby všetka obuv uvedená na trh vyhovovala požiadavkám tejto smernice na označovanie, bez toho, aby boli dotknuté iné príslušné predpisy spoločenstva.
               2.   Ak sa na trh uvádza obuv, ktorá nie je v súlade s predpismi týkajúcimi sa požiadaviek na označovanie, prijme príslušný členský štát zodpovedajúce opatrenia podľa svojich vnútroštátnych právnych predpisov.“

               10

               Článok 3 uvedenej smernice znie takto:
               „Bez toho, aby boli dotknuté iné právne predpisy spoločenstva, nesmú členské štáty zakazovať alebo brániť uvedeniu obuvi, ktorá spĺňa požiadavky tejto smernice na označovanie, na trh uplatňovaním neharmonizovaných vnútroštátnych predpisov upravujúcich označovanie niektorých druhov obuvi alebo obuvi všeobecne.“

               11

               Článok 4 tej istej smernice stanovuje:
               „1.   Označenie musí poskytovať informácie o materiále, určenom v súlade s prílohou I, ktorý tvorí najmenej 80 % plochy vrchu, podšívky a výstelky obuvi a najmenej 80 % objemu podošvy. Ak žiadny z materiálov nedosahuje najmenej 80 %, mala by byť uvedená informácia o dvoch hlavných materiáloch použitých v zložení obuvi.
               2.   Informácia musí byť uvedená na obuvi. Výrobca alebo jeho poverený zástupca usadený v spoločenstve môže zvoliť buď piktogramy, alebo písomné údaje aspoň v tom jazyku alebo jazykoch, ktoré môžu byť v súlade so zmluvou stanovené členským štátom, v ktorom dochádza ku spotrebe, ako je uvedené a znázornené v prílohe I. Členské štáty vo svojich vnútroštátnych predpisoch zabezpečia, aby spotrebitelia boli náležite informovaní o význame týchto piktogramov a aby tieto predpisy nevytvárali prekážky obchodu.
               3.   Na účely tejto smernice sa ‚označením‘ rozumie pripojenie požadovanej informácie aspoň k jednému kusu obuvi z páru obuvi. Toto označenie môže byť uskutočnené natlačením, nalepením, vyrazením alebo pripevnením štítku.
               4.   Označenie musí byť viditeľné, dobre pripevnené a prístupné; rozmery piktogramov musia byť dostatočne veľké, aby informácie v nich obsiahnuté boli ľahko zrozumiteľné. Označenie nesmie uvádzať spotrebiteľa do omylu.
               5.   Výrobca alebo jeho poverený zástupca usadený v spoločenstve zodpovedá za pripojenie označenia a za správnosť v ňom obsiahnutých informácií. Ak výrobca ani jeho poverený zástupca nie je usadený v spoločenstve, prislúcha táto povinnosť osobe, ktorá je zodpovedná za prvé uvedenie obuvi na trh v spoločenstve. Maloobchodník zodpovedá za to, že na obuvi, ktorú predáva, je uvedené vhodné označenie predpísané touto smernicou.“

               12

               Podľa článku 5 smernice 94/11:
               „Podľa potreby môžu byť k informáciám požadovaným touto smernicou pripojené dodatočné textové informácie. V súlade s článkom 3 však členské štáty nesmú zakazovať alebo brániť uvádzaniu obuvi, ktorá spĺňa požiadavky tejto smernice, na trh.“

         Talianske právo

               13

               Článok 3 ods. 2 zákona č. 8 zo 14. januára 2013 o nových ustanoveniach týkajúcich sa použitia výrazov v talianskom jazyku „cuoio“, „pelle“ a „pelliccia“ a výrazov od nich odvodených alebo ich synoným (GURI č. 25 z 30. januára 2013, ďalej len „zákon č. 8/2013“) stanovuje najmä, že „je zakázané uvádzať na trh alebo inak uvádzať do obehu výrobky pod názvom ‚cuoio‘ [useň], ‚pelle‘ [koža] a ‚pelliccia‘ [kožušina] alebo názvami od nich odvodenými alebo ich synonymami, prídavnými menami alebo podstatnými menami, a to aj vtedy, ak sú vložené ako predpony a prípony iných slov, ako aj pod všeobecnými názvami ‚pellame‘ [činená koža], ‚pelletteria‘ [kožený tovar] alebo ‚pellicceria‘ [kožušinový tovar], hoci aj preloženými do iného ako talianskeho jazyka, ak tieto výrobky nie sú vyrobené výhradne zo živočíšnych koží, ktoré boli špeciálne spracované na zachovanie si svojich prirodzených vlastností, a výrobky odlišné od tých, ktoré sú uvedené v článku 1“. Výrobky, ktoré boli spracované v zahraničí a sú označované uvedenými talianskymi výrazmi, musia mať povinne označenie krajiny pôvodu.

               14

               Na základe tejto vnútroštátnej právnej úpravy je nevyvrátiteľnou domnienkou, že uvádzanie na trh, pokiaľ ide o výrobky z kože, ktorá nepochádza z Talianska, s označeniami v taliančine, je zavádzaním spotrebiteľa.

               15

               Zákon č. 8/2013 nerozlišuje medzi tovarmi vyrobenými v tretích krajinách a tovarmi zákonne vyrobenými alebo uvedenými na trh v členskom štáte Európskej únie inom ako Talianska republika.

               16

               Podľa článku 4 tohto zákona sa porušenie zákazu uvádzať na trh stanoveného v tejto právnej úprave potrestá správnymi sankciami vo výške 10000 až 50000 eur, ako aj administratívnym zabavením dotknutého tovaru.

         Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálne otázky

               17

               Návrhom na vydanie predbežného opatrenia podaným 27. septembra 2013 na vnútroštátny súd UNIC a Uni.co.pel požadovali prijatie naliehavých predbežných opatrení proti žalovaným vo veci samej.

               18

               Žalobkyne vo veci samej vytýkajú žalovaným, že na talianskom území v rozpore so zákonom č. 8/2013 nelegálne uvádzali na trh obuv, kde sa na vnútornej podrážke nachádzalo všeobecné označenie v taliančine „pelle“ (koža) alebo „vera pelle“ (pravá koža), bez uvedenia krajiny pôvodu výrobku. Verejnosť tak bola uvedená do omylu, pokiaľ ide o pôvod kože, keďže jej bol neoprávnene prisúdený taliansky pôvod na základe talianskej značky, ktorá je umiestnená na tovare. Okrem toho označenie „pelle“ alebo „vera pelle“ umiestnené na vnútornej podrážke by sa tiež mohlo mylne chápať tak, že celý výrobok, ako aj jeho kožená časť, sú z Talianska, hoci v skutočnosti to tak nie je.

               19

               Preto žalobkyne vo veci samej podali na vnútroštátnom súde návrh, aby bol žalovaným vo veci samej uložený zákaz uvádzať do obehu na talianskom trhu takúto obuv, ak nemá označenie uvádzajúce krajinu pôvodu použitej kože. Navrhli takisto, aby bol tento zákaz spojený s penále.

               20

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že niektoré z obuví, ktoré sú predmetom sporu na vnútroštátnom súde, sú vyrobené v tretej krajine, ako je Čína, ako to vyplýva z plastového označenia umiestneného na vonkajšej podrážke. Podľa žalobkýň vo veci samej toto označenie nie je v súlade s požiadavkami zákona č. 8/2013, pretože sa netýka špecificky pôvodu kože ako prvku obuvi, ale týka sa pôvodu obuvi ako celku. Za takýchto okolností pripojenie označenia „vera pelle“ na vnútornú podrážku by mohlo viesť spotrebiteľa k domnienke, že táto obuv, hoci bola vyrobená v cudzine, bola vyhotovená z kože s talianskym pôvodom. Pokiaľ ide na druhej strane o ostatnú obuv, európsky alebo mimoeurópsky pôvod použitej kože je sporný.

               21

               Vnútroštátny súd najprv uvádza, že podľa rozsudku Eggers (13/78, EU:C:1978:182, bod 25) by predmetné ustanovenia zákona č. 8/2013 mohli predstavovať opatrenia s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia, ktoré sú v rozpore s právom Únie, pretože predpoklad vlastnosti súvisiacej s umiestnením celého výrobného procesu alebo jeho časti na vnútroštátnom území, keďže obmedzuje alebo znevýhodňuje výrobný proces, ktorého fázy sa vykonávajú celkom alebo sčasti v iných členských štátoch, je nezlučiteľný s jednotným trhom.

               22

               Takisto sa pýta, či právo Únie bráni tejto vnútroštátnej právnej úprave výlučne vtedy, keď sa týka výrobkov z kože získaných spracovaním a legálne uvádzaných na trh v členských štátoch, alebo či sa týka takisto výrobkov z kože získaných spracovaním v tretích krajinách, ktoré ešte neboli legálne uvedené na trh v Únii.

               23

               Ďalej sa tento súd pýta na to, či sa článok 3 zákona č. 8/2013, ktorý zakazuje voľný pohyb obuvi, ktorej označenie je pritom v súlade s požiadavkami smernice 94/11, má považovať za predpis ukladajúci povinnosť označenia pôvodu, ktoré je nezlučiteľné s článkom 5 uvedenej smernice.

               24

               Nakoniec chce vedieť, či v rozpore s colným kódexom Únie a pravidlom, podľa ktorého tovar, ktorého výrobný postup sa odohráva v dvoch alebo viacerých krajinách, pochádza z krajiny, kde došlo k poslednému podstatnému spracovaniu, nie je takisto vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej.

               25

               Za týchto podmienok Tribunale di Milano rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Bránia pri správnom výklade články [34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ] uplatneniu článku 3 ods. 2 zákona č. 8/2013, ktorý stanovuje povinnosť uvádzať krajinu pôvodu výrobkov, ktoré boli spracované v zahraničí a ktoré sú označované talianskym výrazom ‚pelle‘, na výrobky z kože, ktorá bola legálne spracovaná alebo uvedená na trh v iných členských štátoch Európskej únie, keďže takýto zákon je opatrením s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie, ktoré je zakázané článkom 34 ZFEÚ a nie je odôvodnené článkom 36 ZFEÚ?

                        2.

                        Bránia pri správnom výklade články [34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ] uplatneniu článku 3 ods. 2 zákona č. 8/2013, ktorý stanovuje povinnosť uvádzať krajinu pôvodu výrobkov, ktoré boli spracované v zahraničí a ktoré sú označované talianskym výrazom ‚pelle‘, na výrobky z kože spracovanej v krajinách mimo Európskej únie, ktoré ešte neboli legálne uvedené na trh v Únii, keďže takýto zákon je opatrením s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie, ktoré je zakázané článkom 34 ZFEÚ a nie je odôvodnené článkom 36 ZFEÚ?

                        3.

                        Bránia pri správnom výklade články 3 a 5 smernice 94/11 uplatneniu článku 3 ods. 2 zákona č. 8/2013, ktorý stanovuje povinnosť uvádzať krajinu pôvodu výrobkov, ktoré boli spracované v zahraničí a ktoré sú označované talianskym výrazom ‚pelle‘ na výrobky z kože, ktorá bola legálne spracovaná alebo uvedená na trh v iných členských štátoch Európskej únie?

                        4.

                        Bránia pri správnom výklade články 3 a 5 smernice 94/11 uplatneniu článku 3 ods. 2 zákona č. 8/2013, ktorý stanovuje povinnosť uvádzať krajinu pôvodu výrobkov z kože spracovanej v krajinách mimo Európskej únie, ktoré ešte neboli legálne uvedené na trh v Únii?

                        5.

                        Bráni pri správnom výklade článok 60 nariadenia č. 952/2013 uplatneniu článku 3 ods. 2 zákona č. 8/2013, ktorý stanovuje povinnosť uvádzať krajinu pôvodu výrobkov, ktoré boli spracované v zahraničí a ktoré sú označované talianskym výrazom ‚pelle‘, na výrobky z kože, ktorá bola spracovaná v členských štátoch Európskej únie, a ktoré ešte neboli legálne uvedené na trh v Únii?

                        6.

                        Bráni pri správnom výklade článok 60 nariadenia č. 952/2013 uplatneniu článku 3 ods. 2 vnútroštátneho zákona č. 8/2013, ktorý stanovuje povinnosť uvádzať krajinu pôvodu výrobkov, ktoré boli spracované v zahraničí a ktoré sú označované talianskym výrazom ‚pelle‘, na výrobky z kože spracovanej v krajinách mimo Európskej únie, ktoré ešte neboli legálne uvedené na trh v Únii?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O smernici 98/34

               26

               Na úvod treba poznamenať, že Komisia sa odvoláva na neuplatniteľnosť ustanovení zákona č. 8/2013 v rozsahu, v akom boli prijaté v rozpore s trojmesačnou odkladnou lehotou stanovenou v článku 9 smernice 98/34.

               27

               Komisia tvrdí, že oznámenie o zákone č. 8/2013 dostala 29. novembra 2012 a v súlade s článkom 9 ods. 1 smernice 98/34 uviedla, že lehota na prijatie tohto zákona by sa mala posunúť na 1. marca 2013. V zjavnom rozpore s týmto ustanovením bol zákon č. 8/2013 prijatý 14. januára 2013 a nadobudol účinnosť 14. februára 2013.

               28

               Na pojednávaní UNIC a Uni.co.pel potvrdili informácie poskytnuté Komisiou a dodali, že talianske orgány prijali opatrenia na nápravu tohto porušenia záväzných ustanovení smernice 98/34 tak, že zrušili zákon č. 8/2013, a to článkom 26 zákona č. 161 z 30. októbra 2014. Podľa tohto zrušujúceho zákona sa musí nová právna úprava v danej oblasti prijať do dvanástich mesiacov, pričom sa musí dodržať oznamovacia povinnosť o technických pravidlách, tak ako stanovuje smernica 98/34.

               29

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že technické pravidlo nemožno uplatniť, ak nebolo oznámené v súlade s článkom 8 ods. 1 smernice 98/34 alebo keď, hoci bolo oznámené, bolo schválené a vykonané pred uplynutím trojmesačnej odkladnej lehoty stanovenej v článku 9 ods. 1 uvedenej smernice (pozri rozsudky CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, body 41, 44 a 54, ako aj Unilever, C‑443/98, EU:C:2000:496, bod 49).

               30

               V dôsledku toho vo veci samej prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či zákon č. 8/2013 nadobudol platnosť napriek odkladnej lehote stanovenej v článku 9 smernice 98/34. Ak to tak je, porušenie tejto lehoty predstavuje podstatnú procesnú vadu, ktorá môže spôsobiť neuplatniteľnosť predmetného technického pravidla. Ako uviedla aj generálna advokátka v bodoch 44 až 47 svojich návrhov, článok 3 ods. 2 zákona č. 8/2013 nemožno uplatňovať v takomto prípade voči jednotlivcom.

               31

               Keďže však pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti (rozsudok Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 27, ako aj citovaná judikatúra), treba odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom.

         O prvej a tretej otázke

               32

               Vnútroštátny súd sa svojou prvou a treťou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, v podstate pýta, či sa články 34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ, ako aj články 3 a 5 smernice 94/11 majú vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s nimi právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, zakazujúca okrem iného uvádzanie koženej obuvi na trh, pochádzajúcej z iných členských štátov alebo tretích krajín a ktorá v poslednom uvedenom prípade už bola uvedená na trh v inom členskom štáte alebo v dotknutom členskom štáte, keď tieto výrobky nemajú označenie týkajúce sa ich krajiny pôvodu.

               33

               Keďže tieto dve otázky sa týkajú tak výkladu primárneho práva, ako aj smernice 94/11, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa akékoľvek vnútroštátne opatrenie v oblasti, ktorá bola predmetom úplnej harmonizácie na úrovni Únie, musí posudzovať vzhľadom na ustanovenia takéhoto harmonizačného opatrenia, a nie na ustanovenia primárneho práva (rozsudky Gysbrechts a Santurel Inter, C‑205/07, EU:C:2008:730, bod 33, ako aj Komisia/Belgicko, C‑421/12, EU:C:2014:2064, bod 63).

               34

               Treba v prvom rade zistiť, či harmonizácia vykonaná touto smernicou, najmä v jej článkoch 3 a 5, má úplnú povahu.

               35

               Na tento účel prináleží Súdnemu dvoru vykladať tieto ustanovenia tak, že sa zohľadní nielen ich znenie, ale takisto ich kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej sú súčasťou (pozri rozsudok Sneller, C‑442/12, EU:C:2013:717, bod 21 a citovanú judikatúru).

               36

               Z odôvodnení 1 až 3 a 7 smernice 94/11 vyplýva, že cieľom tejto smernice je presne definovať jednotlivé prvky spoločného systému označovania obuvi, aby sa zabránilo problémom vyplývajúcim z rozdielnosti vnútroštátnych právnych úprav v tejto oblasti, na základe ktorých by mohli vzniknúť prekážky pre voľný obchod v rámci Únie. Harmonizácia týchto právnych úprav sa považuje za vhodný prostriedok na zrušenie týchto prekážok voľného obchodu, pričom tento cieľ nemožno uspokojivo dosiahnuť samostatne členskými štátmi.

               37

               Ako uvádza generálna advokátka v bodoch 58 a 59 svojich návrhov, zo znenia článku 1 v spojení s článkom 4, ako aj prílohy I smernice 94/11 vyplýva, že táto smernica nestanovuje minimálne požiadavky, pokiaľ ide o označovanie materiálov používaných na hlavných prvkoch obuvi, ale stanovuje úplné pravidlá. Členské štáty preto nie sú oprávnené stanoviť prísnejšie požiadavky.

               38

               Hoci je pravda, že podľa článku 5 uvedenej smernice členské štáty môžu umožniť, aby boli „dodatočné textové informácie“ pripojené „podľa potreby [k označeniu]“„popri informáciách požadovaných touto smernicou“, nič to nemení na tom, že v súlade s tým istým článkom 5 členské štáty nesmú „súlade s článkom 3… zakazovať alebo brániť uvádzaniu obuvi, ktorá spĺňa požiadavky tejto smernice, na trh“.

               39

               Z doslovného výkladu uvedených článkov 3 a 5 v spojení s cieľmi smernice 94/11 tak vyplýva, že táto smernica vykonala úplnú harmonizáciu, pokiaľ ide o obsah iba povinnosti označovania materiálov použitých v hlavných prvkoch obuvi, ktorá, keď je raz splnená, znamená zákaz, aby členské štáty bránili uvádzaniu týchto výrobkov na trh.

               40

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy sa právna úprava dotknutá vo veci samej v rozsahu, v akom sa týka označovania kožených prvkov obuvi pochádzajúcej z iných členských štátov alebo už prepustenej do voľného obehu na území Únie, musí posudzovať výlučne vzhľadom na ustanovenia smernice 94/11, a nie na ustanovenia primárneho práva.

               41

               Pokiaľ ide v druhom rade o posudzovanie vzhľadom na smernicu 94/11, treba pripomenúť, že opatrenia stanovené na uvoľnenie obchodu medzi členskými štátmi, ako sú smernica 94/11, sa uplatňujú rovnako tak na výrobky pochádzajúce z členských štátov, ako aj na výrobky pochádzajúce z tretích krajín, ktoré boli prepustené do voľného obehu v Únii. V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že pokiaľ ide o voľný pohyb tovaru v rámci Únie, výrobky prepustené do voľného obehu sa s konečnou platnosťou a úplne považujú za výrobky pochádzajúce z členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok Tezi Textiel/Komisia, 59/84, EU:C:1986:102, bod 26).

               42

               Podľa článku 3 tejto smernice „nesmú členské štáty zakazovať alebo brániť uvedeniu obuvi, ktorá spĺňa požiadavky tejto smernice na označovanie, na trh uplatňovaním neharmonizovaných vnútroštátnych predpisov upravujúcich označovanie niektorých druhov obuvi alebo obuvi všeobecne“.

               43

               V súlade s článkom 4 smernice 94/11 a prílohou I tejto smernice musí označenie tohto typu výrobkov uvádzať informácie týkajúce sa materiálu použitého na ich výrobu (useň, povrstvená useň, textil alebo iné materiály). Povinnosť uviesť krajinu pôvodu kože, akou je tá, ktorú ukladá právna úprava dotknutá vo veci samej, nie je teda stanovená touto smernicou.

               44

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ ide o výklad článku 34 ZFEÚ, označenia alebo uvedenie pôvodu, o aké ide vo veci samej, majú za cieľ umožniť spotrebiteľom rozlišovať medzi národnými výrobkami a dovezenými výrobkami a poskytnúť im tak možnosť uplatniť svoje prípadné predsudky proti výrobkom z cudziny. V rámci jednotného vnútorného trhu požiadavka označenia pôvodu spôsobuje v určitom členskom štáte nielen horší odbyt výrobkov z iných členských štátov v dotknutých odvetviach, ale jej účinkom je aj zabrzdenie vzájomnému hospodárskemu prenikaniu v rámci Únie, znevýhodňujúc predaj tovaru vyrobeného vďaka deľbe práce medzi členské štáty (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, 207/83, EU:C:1985:161, bod 17).

               45

               Okrem toho z judikatúry týkajúcej sa toho istého ustanovenia vyplýva, že lingvistické požiadavky, akými sú tie, ktoré sú stanovené právnou úpravou členského štátu, dotknutou vo veci samej, predstavujú prekážku obchodu v Únii, keďže výrobky pochádzajúce z iných členských štátov musia mať rôzne označenia, čo si vyžaduje ďalšie náklady na balenie (rozsudok Colim, C‑33/97, EU:C:1999:274, bod 36).

               46

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na prvú a tretiu otázku tak, že články 3 a 5 smernice 94/11 sa majú vykladať v tom zmysle, že v rozpore s nimi je vnútroštátna právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá zakazuje okrem iného uvádzanie koženej obuvi pochádzajúcej z iných členských štátov alebo tretích krajín na trh a ktorá v poslednom uvedenom prípade už bola uvedená na trh v inom členskom štáte alebo v dotknutom členskom štáte, keď tieto výrobky nemajú označenie týkajúce sa ich krajiny pôvodu.

         O druhej a štvrtej otázke

               47

               Vnútroštátny súd sa svojou druhou a štvrtou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, v podstate pýta, či sa články 34 ZFEÚ až 36 ZFEÚ a články 3 a 5 smernice 94/11 majú vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s nimi vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, zakazujúca okrem iného uvádzanie koženej obuvi pochádzajúcej z tretej krajiny na trh, ktorá zatiaľ nebola legálne uvedená na trh na území Únie, keď tieto výrobky neobsahujú označenie týkajúce sa krajiny pôvodu.

               48

               Podľa samotného textu poskytnutého vnútroštátnym súdom sa tieto otázky týkajú koženej obuvi pochádzajúcej z tretej krajiny, ktorá ešte nebola prepustená do voľného obehu na území Únie, teda vrátane talianskeho územia.

               49

               V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že v súlade s článkom 28 ZFEÚ je zakázané ukladať clá na dovoz a vývoz tovaru medzi členskými štátmi, ako aj všetky poplatky, ktoré majú rovnaký účinok ako clá, pričom tento zákaz sa vzťahuje tak na „výrobky s pôvodom v členských štátoch“, ako aj na „výrobky pochádzajúce z tretích krajín, ktoré sú v členských štátoch vo voľnom obehu“.

               50

               Podľa článku 29 ZFEÚ sa za výrobky vo voľnom obehu v členskom štáte považujú tie výrobky s pôvodom v tretích krajinách, pri ktorých boli splnené dovozné formálne náležitosti a zaplatené clá a poplatky s rovnakým účinkom ako iné splatné a vyrubené clá v tomto členskom štáte, ak sa na tieto výrobky nevzťahuje nárok na plné alebo čiastočné vrátenie týchto ciel a poplatkov.

               51

               Zo znenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj zo spisu poskytnutého vnútroštátnym súdom sa však zdá, že predmetné výrobky boli uvedené na trh v Taliansku, a preto už boli prepustené do voľného obehu na území Únie v zmysle článku 29 ZFEÚ.

               52

               Treba však jednak zdôrazniť, že pre takéto výrobky platí odpoveď poskytnutá Súdnym dvorom v bodoch 32 až 46 tohto rozsudku na prvú a tretiu otázku.

               53

               Na druhej strane, keďže druhá a štvrtá otázka sa týkajú výslovne výrobkov, ktoré ešte neboli prepustené do voľného obehu na území Únie, vyplýva z toho, že tieto otázky majú hypotetickú povahu.

               54

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor môže odmietnuť odpovedať na prejudiciálnu otázku vnútroštátneho súdu, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady potrebné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré mu boli položené (rozsudok Stark, C‑293/10, EU:C:2011:355, bod 25 a citovaná judikatúra).

               55

               Preto treba konštatovať, že druhá a štvrtá otázka sú neprípustné.

         O piatej a šiestej otázke

               56

               Svojou piatou a šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 60 colného kódexu Únie vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním je taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej.

               57

               Najprv treba poznamenať, že hoci vnútroštátny súd žiada o výklad článku 60 colného kódexu Únie, tento článok nadobudne účinnosť až 1. mája 2016. Preto sa treba vyjadriť k výkladu článku 24 nariadenia č. 2913/92, ktoré bolo účinné v čase skutkových okolností vo veci samej, pričom tento článok má v podstate rovnaký obsah ako uvedený článok 60.

               58

               Podľa článku 24 nariadenia č. 2913/92 na účely stanovenia dovozného alebo vývozného cla „za krajinu pôvodu tovaru na ktorého výrobe sa podieľali viaceré krajiny sa považuje krajina, v ktorej sa ako v poslednej uskutočnilo jeho podstatné a hospodársky odôvodnené spracovanie“.

               59

               Toto ustanovenie predstavuje spoločnú definíciu pojmu pôvodu tovaru, čo predstavuje nevyhnutný prostriedok na zabezpečenie jednotného uplatňovania spoločnej colnej sadzby, ako aj akýchkoľvek iných prijatých opatrení na dovoz alebo vývoz tovaru Úniou alebo členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudok Gesellschaft für Überseehandel, 49/76, EU:C:1977:9, bod 5).

               60

               Z toho vyplýva jednak to, že toto ustanovenie sa netýka obsahu informácie určenej spotrebiteľom prostredníctvom označenia obuvi.

               61

               Jednak, ako tvrdí Komisia, keďže článok 3 ods. 2 zákona č. 8/2013 nestanovuje žiadne kritérium umožňujúce definovať pôvod výrobku v závislosti od miesta posledného „podstatné[ho] a hospodársky odôvodnené[ho] spracovani[a]“ v zmysle článku 24 nariadenia č. 2913/92, treba konštatovať, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu neumožňuje identifikovať spojitosť medzi výkladom tohto článku 24 a riešením, ku ktorému sa má dôjsť v spore vo veci samej.

               62

               Keďže odpoveď Súdneho dvora na piatu a šiestu otázku nie je relevantná na riešenie sporu vo veci samej, treba konštatovať, že vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 54 tohto rozsudku sú tieto otázky neprípustné.

         O trovách

               63

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Články 3 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/11/ES z 23. marca 1994 o aproximácii zákonov, iných predpisov a správnych opatrení členských štátov o označovaní materiálov používaných v hlavných zložkách obuvi určenej na predaj spotrebiteľom sa majú vykladať v tom zmysle, že v rozpore s nimi je vnútroštátna právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá zakazuje okrem iného uvádzanie koženej obuvi pochádzajúcej z iných členských štátov alebo tretích krajín na trh a ktorá v poslednom uvedenom prípade už bola uvedená na trh v inom členskom štáte alebo v dotknutom členskom štáte, keď tieto výrobky nemajú označenie týkajúce sa ich krajiny pôvodu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 15. októbra 2015.#Nike European Operations Netherlands BV proti Sportland Oy.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Helsingin hovioikeus.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Články 4 a 13 – Konkurzné konanie – Úkony, ktoré poškodzujú veriteľov – Žaloba o vrátenie platieb uskutočnených pred začatím konkurzného konania – Právo členského štátu, v ktorom sa konkurzné konanie začalo – Právo iného členského štátu, ktoré sa uplatňuje na dotknutý úkon – Právo, ktoré neposkytuje ‚žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade‘ – Dôkazné bremeno.#Vec C-310/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 15. októbra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Nariadenie (ES) č. 1346/2000 — Články 4 a 13 — Konkurzné konanie — Úkony, ktoré poškodzujú veriteľov — Žaloba o vrátenie platieb uskutočnených pred začatím konkurzného konania — Právo členského štátu, v ktorom sa konkurzné konanie začalo — Právo iného členského štátu, ktoré sa uplatňuje na dotknutý úkon — Právo, ktoré neposkytuje ‚žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade‘ — Dôkazné bremeno“
      Vec C‑310/14
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Helsingin hovioikeus (Fínsko) z 26. júna 2014 a doručený Súdnemu dvoru 30. júna 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Nike European Operations Netherlands BV

      proti

         Sportland Oy, v likvidácii,
      SÚDNY DVOR (šiesta komora)
      v zložení: predseda desiatej komory F. Biltgen, vykonávajúci funkciu predsedu šiestej komory, sudcovia M. Berger (spravodajkyňa) a S. Rodin,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Nike European Operations Netherlands BV, v zastúpení: A. Saarikivi, asianajaja,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: H. Leppo, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: L. Banciella Rodríguez‑Miñón, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: E. Paasivirta a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 2 písm. m) a článku 13 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191).

               2

               Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťami Nike European Operations Netherlands BV (ďalej len „Nike“) a Sportland Oy, v likvidácii (ďalej len „Sportland“), v súvislosti s odporovacou žalobou.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V odôvodnení 24 nariadenia č. 1346/2000 sa uvádza:
               „Automatické uznávanie konkurzného konania, na ktoré sa za normálnych okolností vzťahuje právo štátu, v ktorom sa konanie začalo, môže kolidovať s pravidlami vykonávania transakcií v iných členských štátoch. V záujme ochrany legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa konanie začne, treba ustanoviť viacero výnimiek zo všeobecného pravidla.“

               4

               Článok 4 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „1.   Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.
               2.   Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
               …

                        m)

                        pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a nevymáhateľnosti [neúčinnosti – neoficiálny preklad] právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.“

               5

               Podľa článku 13 tohto nariadenia:
               „Článok 4 ods. 2 bod m) sa neuplatňuje v prípade, že osoba, ktorá mala úžitok z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že

                        —

                        uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo
                        a že

                        —

                        toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.“

         Fínske právo

               6

               § 10 zákona o vrátení do konkurznej podstaty (takaisinsaannista konkurssipesään annettu laki) stanovuje, že zaplatenie dlhu, ku ktorému dochádza menej než tri mesiace pred referenčným dátumom, sa zrušuje v prípade, že dlh bol zaplatený nebežnými peňažnými prostriedkami alebo pred splatnosťou, alebo v prípade, keď sa výška platby vo vzťahu k veľkosti konkurznej podstaty javí ako značná.

         Holandské právo

               7

               Na základe § 47 zákona o konkurze (Faillissementswet) možno proti zaplateniu splatného dlhu namietať len v prípade, že sa preukáže, že príjemca platby pri jej prijímaní vedel, že bol na súde podaný návrh na začatie konkurzného konania alebo že veriteľ a dlžník uzavreli dohodu s cieľom uprednostniť veriteľa na úkor iných veriteľov.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Sportland so sídlom v Helsinkách (Fínsko) predávala ako maloobchod výrobky dodávané spoločnosťou Nike so sídlom v Hilversume (Holandsko) v súlade so zmluvou o franšíze. Podľa tejto zmluvy, ktorá podliehala holandskému právu, Sportland zaplatila spoločnosti Nike splatné dlhy dotknuté uvedenou zmluvou v desiatich splátkach v období od 10. februára 2009 do 20. mája 2009, ktoré zodpovedali celkovej sume 195108,15 eura.

               9

               Na základe žaloby podanej 5. mája 2009 Helsingin käräjäoikeus (Súd prvého stupňa Helsinki) rozhodol 26. mája 2009 o začatí konkurzného konania proti spoločnosti Sportland. Sportland podala na Helsingin käräjäoikeus žalobu, aby platby uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku boli zrušené a aby spoločnosti Nike bola uložená povinnosť vrátiť zaplatené sumy, ako aj úroky v súlade s § 10 zákona o vrátení do konkurznej podstaty.

               10

               Nike navrhla zamietnuť túto žalobu. Odvolávala sa najmä na článok 13 nariadenia č. 1346/2000 a tvrdila, že na namietané platby sa uplatňuje holandské právo. Na základe § 47 zákona o konkurze tieto platby nemožno zrušiť.

               11

               Helsingin käräjäoikeus vyhovel žalobe spoločnosti Sportland. Domnieval sa najmä, že znalec, ktorý pred ním vystúpil, vzhľadom na všetky okolnosti vo veci samej neskúmal otázku existencie možnosti vrátenia platieb do konkurznej podstaty v holandskom práve. Tento súd preto dospel k záveru, že Nike nepreukázala, že na účely článku 13 uvedeného nariadenia nemožno takéto platby napadnúť.

               12

               Nike, ktorá sa domnievala, že dostatočne vysvetlila obsah holandskej právnej úpravy, podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Helsingin hovioikeus (Odvolací súd Helsinki). Sportland navrhla zamietnuť toto odvolanie najmä z dôvodu, že Nike nepredložila vysvetlenia ani k obsahu iných ustanovení holandského práva než tých, ktoré sa týkajú právnej úpravy v oblasti konkurzu, ani k všeobecným zásadám tohto práva.

               13

               Vo svojom rozhodnutí Helsingin hovioikeus pripomína, že v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 právo uplatňujúce sa na konkurzné konania a jeho účinky je právo štátu, v ktorom sa konanie začalo. Podľa článku 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia tento zákon stanovuje najmä pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a neúčinnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov. Na základe článku 13 uvedeného nariadenia sa článok 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia neuplatní v prípade, ak osoba, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.

               14

               Vnútroštátny súd uvádza, že účastníci konania sa sporia po prvé v súvislosti s výkladom pojmov „neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade“, po druhé v súvislosti s rozsahom povinnosti spoločnosti Nike poskytnúť informácie o obsahu holandského práva a po tretie v súvislosti s rozdelením dôkazného bremena medzi účastníkov konania.

               15

               Za týchto okolností Helsingin hovioikeus rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 vykladať v tom zmysle, že formuláciou ‚tohto úkonu v danom prípade‘ sa myslí to, že právny úkon vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nie je napadnuteľný?

                        2.

                        Ak je odpoveď na prvú otázku kladná a ak sa účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, odvolal na ustanovenie práva v zmysle článku 13 prvej zarážky, podľa ktorej zaplatenie splatného dlhu možno napadnúť len za podmienok uvedených v tomto ustanovení, ktoré nie sú uvedené v žalobe podanej na základe práva štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie:

                                 a)

                                 existujú dôvody, ktoré zakazujú výklad článku 13 uvedeného nariadenia v tom zmysle, že účastník konania napádajúci právny úkon musí po tom, ako sa dozvedel o tomto ustanovení, uplatniť tieto okolnosti, pokiaľ podľa vnútroštátneho práva členského štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, musí uviesť všetky okolnosti odôvodňujúce žalobu o neplatnosť, alebo

                                 b)

                                 musí účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, preukázať, že tieto okolnosti nenastali a že podľa sporného ustanovenia napadnutie nie je možné bez toho, aby sa účastník konania napádajúci právny úkon na tieto okolnosti odvolal?

                        3.

                        Bez ohľadu na odpoveď na druhú otázku písm. a), má sa článok 13 vykladať v tom zmysle, že:

                                 a)

                                 účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, nesie dôkazné bremeno týkajúce sa toho, že okolnosti uvedené v ustanovení v konkrétnom prípade nenastali, alebo

                                 b)

                                 dôkazné bremeno týkajúce sa existencie týchto okolností sa určí podľa práva uplatniteľného na uvedený právny úkon, pri ktorom ide o právo iného členského štátu, než je štát, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, a ktoré stanovuje, že dôkazné bremeno znáša účastník konania napádajúci právny úkon, alebo

                                 c)

                                 možno uvedený článok 13 vykladať aj v tom zmysle, že dôkazné bremeno sa upraví podľa vnútroštátnych ustanovení štátu súdu?

                        4.

                        Má sa tento článok 13 vykladať v tom zmysle, že formulácia ‚právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu‘ sa týka okrem ustanovení práva o konkurznom konaní, ktoré sa na právny úkon vzťahujú, aj všeobecných ustanovení a zásad uplatniteľných na tento právny úkon?

                        5.

                        V prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku:

                                 a)

                                 má sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 vykladať v tom zmysle, že účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, musí preukázať, že právo v zmysle tohto článku 13 neobsahuje žiadne všeobecné či osobitné ustanovenia alebo zásady, podľa ktorých je možné napadnutie na základe predložených skutkových okolností, a

                                 b)

                                 podľa uvedeného článku 13 súd môže, pokiaľ sa domnieva, že účastník konania, voči ktorému smeruje napadnutie úkonu, predložil dostatočné dôvody, požadovať od druhého účastníka konania dôkaz o ustanovení konkurzného práva iného členského štátu alebo o zásade uplatniteľnej na právny úkon patriaci do práva iného členského štátu, než je štát, v ktorom sa začalo konkurzné konanie v zmysle tohto článku 13, teda ustanovenia alebo zásady, podľa ktorých je predsa len možné úkon napadnúť?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               16

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať v tom zmysle, že jeho uplatnenie podlieha podmienke, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nemohol byť dotknutý úkon napadnutý na základe práva uplatňujúceho sa na tento úkon (ďalej len „lex causae“).

               17

               V tomto ohľade je namieste konštatovať, že znenie článku 13 uvedeného nariadenia v jeho fínskom jazykovom znení sa mierne líši od ostatných jazykových verzií v tom zmysle, že zdá sa neobsahuje slová „v danom prípade“ alebo analogický výraz. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora nevyhnutnosť jednotného výkladu ustanovenia práva Únie v prípade rozdielnosti medzi jej rôznymi jazykovými verziami vyžaduje, aby dotknuté ustanovenia bolo vykladané v závislosti od kontextu a účelu právnej úpravy, ktorých je súčasťou (pozri rozsudok Christie’s France, C‑41/14, EU:C:2015:119, bod 26 a citovanú judikatúru).

               18

               Pokiaľ ide o kontext a účel článku 13 nariadenia č. 1346/2000, treba pripomenúť, že na jednej strane tento článok stanovuje výnimku zo všeobecného pravidla zakotveného v článku 4 ods. 1 tohto nariadenia, podľa ktorého právo uplatniteľné na konkurzné konanie a jeho účinky je právo štátu, v ktorom sa konanie začalo. Na druhej strane táto výnimka, ktorej cieľom je, ako to pripomína odôvodnenie 24 uvedeného nariadenia, ochrana legitímnych očakávaní a bezpečnosti transakcií v členských štátoch iných než členský štát, v ktorom sa konanie začalo, sa má vykladať reštriktívne a jej rozsah nemôže ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa (pozri rozsudok Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, bod 34).

               19

               Cieľom článku 13 nariadenia č. 1346/2000 je teda ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov v tom zmysle, že stanovuje, že tento úkon sa aj po začatí konkurzného konania bude spravovať právom, ktoré sa naň uplatňovalo ku dňu jeho vykonania, teda lex causae.

               20

               Z tohto cieľa teda jasne vyplýva, že uplatnenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 si vyžaduje zohľadniť všetky okolnosti konkrétneho prípadu. Nemožno totiž mať legitímnu dôveru v to, že platnosť určitého úkonu sa bude posudzovať po začatí konkurzného konania bez ohľadu na tieto okolnosti, hoci v prípade nezačatia takéhoto konania by sa tieto okolnosti museli zohľadniť.

               21

               Navyše povinnosť reštriktívne vykladať výnimku stanovenú v článku 13 uvedeného nariadenia bráni extenzívnemu výkladu pôsobnosti tohto článku, ktorá umožňuje osobe majúcej prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, vyhnúť sa uplatneniu lex fori concursus s výlučne abstraktným odvolaním sa na nenapadnuteľnosť dotknutého úkonu na základe ustanovenia lex causae.

               22

               Za týchto podmienok je namieste odpovedať na prvú otázku tak, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že jeho uplatnenie podlieha podmienke, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nemohol byť dotknutý úkon napadnutý na základe práva uplatňujúceho sa na tento úkon (lex causae).

         O druhej a tretej otázke

               23

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré je namieste preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 a za predpokladu, že sa žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu odvolá na ustanovenie lex causae, podľa ktorého možno tento úkon napadnúť len za okolností stanovených v tomto ustanovení, v podstate pýta, komu prináleží uplatniť neexistenciu týchto okolností a predložiť o tom dôkaz.

               24

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že na základe článku 13 uvedeného nariadenia možno uplatnenie článku 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia vylúčiť len v prípade, ak osoba, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na napadnutie uvedeného úkonu.

               25

               Zo samotného znenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 teda vyplýva, že žalovanému v žalobe o neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť právneho úkonu prináleží predložiť dôkaz, že tento úkon nemôže byť napadnutý na základe lex causae. Ďalej stanovením, že tento žalovaný musí predložiť dôkaz, že posudzovaný úkon nemôže byť napadnutý „žiadnym prostriedkom“ a to, ako vyplýva z bodu 22 tohto rozsudku, vzhľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci, uvedený článok 13 ukladá tiež tomuto žalovanému, prinajmenšom implicitne, povinnosť preukázať jednak existenciu skutkových okolností umožňujúcich dospieť k záveru, že dotknutý úkon je nenapadnuteľný, a jednak neexistenciu akéhokoľvek dôkazu, ktorý by bránil tomuto záveru.

               26

               Keďže článok 13 nariadenia č. 1346/2000 výslovne ukladá dôkazné bremeno žalovanému, ktorý sa odvoláva na tento článok, žalobca v rámci konania o žalobe založenej na relevantných ustanoveniach lex fori concursus nemôže mať povinnosť uplatniť, respektíve preukázať, že sú splnené podmienky uplatnenia ustanovenia lex causae, akým je § 47 zákona o konkurze dotknutého vo veci samej, ktoré by v zásade umožnilo napadnúť sporný úkon.

               27

               V každom prípade, hoci článok 13 uvedeného nariadenia výslovne upravuje rozdelenie dôkazného bremena, neobsahuje ustanovenia, ktoré by sa týkali špecifickejších procesných aspektov. Tento článok teda neobsahuje ustanovenia týkajúce sa najmä spôsobov vykonávania dôkazov, prípustných dôkazných prostriedkov pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi alebo zásad upravujúcich posúdenie týmto súdom dôkaznej sily dôkazov, ktoré sú mu predložené.

               28

               Podľa ustálenej judikatúry v prípade absencie zosúladenia týchto pravidiel v práve Únie prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby na základe zásady procesnej autonómie také pravidlá zaviedol, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok Kušionová, C‑34/13, EU:C:2014:2189, bod 50 a citovanú judikatúru).

               29

               Pokiaľ ide najmä o zásadu efektivity uvedenú v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, táto zásada bráni jednak uplatneniu vnútroštátnych procesných pravidiel, ktoré by v praxi znemožnili alebo neprimerane sťažili uplatnenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 tým, že by upravili neprimerané reštriktívne pravidlá, predovšetkým, čo sa týka negatívneho dôkazu absencie určitých okolností. Na druhej strane táto zásada bráni nedostatočne reštriktívnym vnútroštátnym pravidlám dokazovania, ktorých uplatnenie by v praxi viedlo k obráteniu dôkazného bremena podľa článku 13 uvedeného nariadenia.

               30

               Samotná zložitosť predloženia dôkazu o existencii okolností, za akých lex causae vylučuje napadnutie dotknutého úkonu, alebo prípadne o absencii okolností stanovených v lex causae, za akých by bolo možné tento úkon napadnúť, sama osebe nenarušuje zásadu efektivity, ale zodpovedá skôr požiadavke uvedenej v bode 18 tohto rozsudku spočívajúcej v reštriktívnom výklade uvedeného článku.

               31

               Za týchto podmienok je namieste odpovedať na druhú a tretiu otázku tak, že na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 a za predpokladu, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu sa odvolá na ustanovenie lex causae, podľa ktorého možno tento úkon napadnúť len za okolností stanovených v tomto ustanovení, žalovanému tiež prináleží, aby uplatnil neexistenciu týchto okolností a predložil o tom dôkaz.

         O štvrtej otázke

               32

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je namieste vykladať článok 13 nariadenia č. 1346/2000 v tom zmysle, že formulácia „právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu“ sa týka okrem ustanovení lex causae v oblasti konkurzného konania, aj všetkých ustanovení a všeobecných zásad tohto práva.

               33

               V tomto ohľade z článku 19 tohto rozsudku vyplýva, že cieľom článku 13 uvedeného nariadenia je ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, a to v tom zmysle, že stanovuje, že tento úkon sa aj po začatí konkurzného konania bude spravovať lex causae. Navyše, ako vyplýva z bodu 22 tohto rozsudku, uplatnenie článku 13 v prospech takejto osoby si vyžaduje zohľadniť všetky okolnosti konkrétneho prípadu.

               34

               Cieľ ochrany legitímnej dôvery, ako aj nevyhnutnosť zohľadniť všetky okolnosti prejednávanej veci ukladajú vykladať článok 13 tohto nariadenia v tom zmysle, že uvedená osoba, ktorá mala prospech z úkonu, musí predložiť dôkaz, že zohľadňovaný úkon nemožno napadnúť ani na základe ustanovení lex causae uplatňujúcich sa v oblasti konkurzu, ani na základe lex causae ako celku.

               35

               Na jednej strane sa totiž znenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 jasne prikláňa k takémuto výkladu, keďže tento výklad ukladá osobe, ktorá mala prospech z úkonu poškodzujúceho všetkých veriteľov, aby znášala dôkazné bremeno, že tento úkon nemožno napadnúť „žiadnym prostriedkom“. Na druhej strane nemôže existovať legitímna dôvera v to, že úkon, ktorý je napadnuteľný na základe ustanovenia alebo všeobecnej zásady lex causae, bude po začatí konkurzného konania posúdený len vzhľadom na ustanovenia lex causae uplatniteľné v oblasti konkurzu.

               36

               Za týchto okolností treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia „právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu“ sa týka okrem uplatniteľných ustanovení lex causae v oblasti konkurzného konania, aj všetkých ustanovení a všeobecných zásad tohto práva.

         O piatej otázke

               37

               Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať v tom zmysle, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že lex causae ako celok neumožňuje napadnúť tento úkon. Ďalej sa tento súd v podstate pýta, či vnútroštátny súd, ktorému je predložená takáto žaloba, môže v prípade, keď sa domnieva, že žalovaný predložil dostatok vysvetlení, rozhodnúť, že žalobcovi prináleží, aby predložil dôkaz o ustanovení alebo zásade lex causae, na základe ktorých možno uvedený úkon napadnúť.

               38

               V prvom rade, pokiaľ ide o otázku, či na účely uplatnenia uvedeného článku 13 žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že lex causae ako celok neumožňuje napadnúť dotknutý úkon, je namieste pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 31 tohto rozsudku, žalovanému prináleží odvolať sa na absenciu okolností, ktoré by umožnili napadnúť tento úkon na základe lex causae a predložiť o tom dôkaz.

               39

               Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 nerozlišuje medzi ustanoveniami lex causae uplatňujúcimi sa v oblasti konkurzu a ustanoveniami a zásadami lex causae uplatňujúcimi sa v ostatných oblastiach, ale stanovuje, že uvedenému žalovanému prináleží, aby preukázal, že dotknutý úkon nemožno napadnúť „žiadnym prostriedkom“. Zo znenia tohto článku teda jasne vyplýva, že ho treba vykladať v tom zmysle, že žalovaný musí preukázať, že lex causae ako celok neumožňuje napadnúť tento úkon.

               40

               Tento záver je tiež v súlade so zásadou pripomenutou v bode 18 tohto rozsudku, podľa ktorej sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať reštriktívne. Opačný výklad v tom zmysle, že dôkazné bremeno týkajúce sa absencie akéhokoľvek ustanovenia alebo akejkoľvek zásady lex causae umožňujúcich napadnutie úkonu znáša osoba, ktorá tento úkon napáda, by neprimerane zjednodušilo uplatnenie tohto ustanovenia a priznalo by mu značne široký dosah.

               41

               Napokon výlučne takýto záver zodpovedá cieľu článku 13 nariadenia pripomenutému v bode 19 tohto rozsudku, ktorým je ochrana legitímnej dôvery osoby, ktorá mala prospech z úkonu poškodzujúceho všetkých veriteľov v tom zmysle, že tento úkon sa bude spravovať právom, ktoré sa naň uplatňovalo ku dňu jeho vykonania. K tomuto dátumu sa totiž na uvedený úkon uplatňovalo lex causae ako celok, platné aj mimo konkurzného konania, pričom sa však uvedený článok 13 podľa judikatúry Súdneho dvora v zásade neuplatňuje na úkony, ku ktorým došlo po začatí konkurzného konania (pozri rozsudok Lutz, C‑557/13, EU:C:2015:227, bod 36).

               42

               V druhom rade, čo sa týka otázky, či vnútroštátny súd rozhodujúci vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu môže v prípade, že sa domnieva, že žalovaný predložil dostatok vysvetlení, rozhodnúť, že žalobca musí predložiť dôkaz o existencii ustanovenia alebo zásady lex causae, na základe ktorých možno tento úkon napadnúť, je namieste uviesť, že z bodu 25 tohto rozsudku vyplýva, že tomuto žalovanému prináleží predložiť dôkaz o tom, že uvedený úkon je nenapadnuteľný.

               43

               Ďalej z bodov 27 až 29 tohto rozsudku vyplýva, že vzhľadom na to, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 neobsahuje najmä ustanovenia o spôsoboch vykonávania dôkazov, prípustných dôkazných prostriedkoch pred príslušnými vnútroštátnymi orgánmi alebo o zásadách, ktorými sa riadi toto posúdenie vnútroštátnym súdom dôkaznej sily jemu predložených dôkazov, vnútroštátnemu právnemu poriadku každého štátu prináleží, aby ich stanovil na základe zásady procesnej autonómie, avšak pod podmienkou, že zásady ekvivalencie a efektivity budú dodržané. Nedostatočne reštriktívne vnútroštátne pravidlá dokazovania, ktorých uplatnenie by v praxi viedlo k obráteniu dôkazného bremena, by neboli v súlade so zásadou efektivity.

               44

               Z toho vyplýva, že príslušný vnútroštátny súd sa môže domnievať, že žalobcovi vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu prináleží predložiť dôkaz o ustanovení alebo zásade lex causae, na základe ktorých tento úkon možno napadnúť, len v prípade, že sa tento súd domnieva, že žalovaný už predtým skutočne preukázal, že vzhľadom na bežné pravidlá uplatňujúce sa podľa jeho vnútroštátnych procesných pravidiel je dotknutý úkon podľa lex causae nenapadnuteľný. Do procesnej autonómie dotknutého členského štátu však patrí, aby stanovil kritériá umožňujúce posúdiť, či žalobca skutočne predložil takýto dôkaz, pričom však tento súd musí rešpektovať zásady efektivity a ekvivalencie.

               45

               Za týchto podmienok je namieste odpovedať na piatu otázku tak, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že lex causae ako celok neumožňuje napadnúť uvedený úkon. Vnútroštátny súd rozhodujúci o takejto žalobe môže usúdiť, že žalobcovi prináleží predložiť dôkaz o existencii ustanovenia alebo zásady lex causae, na základe ktorých tento úkon možno napadnúť, len v prípade, že sa tento súd domnieva, že žalovaný už predtým skutočne preukázal, že vzhľadom na bežné pravidlá uplatňujúce sa podľa jeho vnútroštátnych procesných pravidiel je dotknutý úkon podľa lex causae nenapadnuteľný.

         O trovách

               46

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 13 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že jeho uplatnenie podlieha podmienke, aby vzhľadom na všetky skutkové okolnosti prípadu nemohol byť dotknutý úkon napadnutý na základe práva uplatňujúceho sa na tento úkon (lex causae).

                           2.

                           Na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 a za predpokladu, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu sa odvolá na ustanovenie práva uplatňujúceho sa na tento úkon (lex causae), podľa ktorého možno tento úkon napadnúť len za okolností stanovených v tomto ustanovení, žalovanému tiež prináleží, aby uplatnil neexistenciu týchto okolností a predložil o tom dôkaz.

                           3.

                           Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia „právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu“ sa týka okrem uplatniteľných ustanovení práva uplatňujúceho sa na tento úkon (lex causae) v oblasti konkurzného konania, aj všetkých ustanovení a všeobecných zásad tohto práva.

                           4.

                           Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že žalovaný v rámci konania vo veci žaloby o neplatnosť, neúčinnosť alebo odporovateľnosť určitého úkonu musí preukázať, že právo uplatňujúce sa na tento úkon (lex causae) ako celok neumožňuje napadnúť uvedený úkon. Vnútroštátny súd rozhodujúci o takejto žalobe môže usúdiť, že žalobcovi prináleží predložiť dôkaz o existencii ustanovenia alebo zásady v uvedenom práve, na základe ktorých tento úkon možno napadnúť, len v prípade, že sa tento súd domnieva, že žalovaný už predtým skutočne preukázal, že vzhľadom na bežné pravidlá uplatňujúce sa podľa jeho vnútroštátnych procesných pravidiel je dotknutý úkon na základe uvedeného práva nenapadnuteľný.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: fínčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. decembra 2005.#Trestné konania proti Claude Nadin, Nadin-Lux SA (C-151/04) a Jean-Pascal Durré (C-152/04).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de police de Neufchâteau - Belgicko.#Voľný pohyb osôb a služieb - Pojem "pracovník" - Podmienka vzťahu podriadenosti - Motorové vozidlo - Poskytnutie pracovníkovi zamestnávateľom - Vozidlo registrované v zahraničí - Zamestnávateľ usadený v inom členskom štáte - Registrácia a zdanenie motorového vozidla.#Spojené veci C-151/04 a C-152/04.

text:
      Spojené veci C‑151/04 a C‑152/04
      Trestné konania
      proti
      Claude Nadin a i.
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané
      Tribunal de police de Neufchâteau)
      „Voľný pohyb osôb a služieb – Pojem ‚pracovník‘ – Podmienka vzťahu podriadenosti – Motorové vozidlo – Poskytnutie pracovníkovi zamestnávateľom – Vozidlo registrované v zahraničí – Zamestnávateľ usadený v inom členskom štáte – Registrácia a zdanenie motorového vozidla“
      Návrhy prednesené 26. mája 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs……
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. decembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca samostatne zárobkovo činnej osobe
            s bydliskom na vnútroštátnom území povinnosť registrovať vozidlo poskytnuté jej zamestnávateľom usadeným v inom členskom štáte
            – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Nedostatok
      (Článok 43 ES)
      Článku 43 ES odporuje to, aby vnútroštátna právna úprava členského štátu ukladala samostatne zárobkovo činnej osobe s bydliskom
         v tomto členskom štáte povinnosť v tomto členskom štáte registrovať služobné vozidlo, ktoré jej bolo poskytnuté spoločnosťou,
         v ktorej je zamestnaná, usadenou v druhom členskom štáte, ak toto služobné vozidlo nemá byť prevažne trvalo používané na území
         prvého členského štátu, ani sa v skutočnosti takýmto spôsobom nepoužíva.

      Zabránenie daňovým únikom, predchádzanie zneužitiam, nevyhnutnosť spoľahlivej identifikácie, bezpečnosť na cestách alebo ochrana
         životného prostredia nemôže takúto registračnú povinnosť odôvodňovať.

      (pozri body 44, 45, 48, 49, 52, 55 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. decembra 2005 (*)

      „Voľný pohyb osôb a služieb – Pojem ‚pracovník‘ – Podmienka vzťahu podriadenosti – Motorové vozidlo – Poskytnutie pracovníkovi zamestnávateľom – Vozidlo registrované v zahraničí – Zamestnávateľ usadený v inom členskom štáte – Registrácia a zdanenie motorového vozidla“
      V spojených veciach C‑151/04 a C‑152/04,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutím Tribunal de police
         de Neufchâteau (Belgicko) zo 16. januára 2004 a doručené Súdnemu dvoru 25. marca 2004, ktoré súvisia s trestnými konaniami:

      Claude Nadin,
      Nadin-Lux SA (C‑151/04)
      a
      Jean-Pascal Durré (C‑152/04),
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric (spravodajkyňa), J. N. Cunha Rodrigues a E. Levits,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. februára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Durré, v zastúpení: J.‑F. Cartuyvels, avocat,
      –       belgická vláda, v zastúpení: E. Dominkovits, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci B. van de Walle de Ghelcke, avocat,
      –       fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä a A. Guimaraes-Purokoski, splnomocnené zástupkyne,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. White a K. Manji, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P. Whipple, barrister,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Martin a N. B. Rasmussen, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. mája 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 10 ES, 39 ES, 43 ES a 49 ES.
      2       Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch trestných konaní vedených proti pánom Nadin a Durré, s bydliskom v Belgicku, z dôvodu
         porušenia belgických právnych predpisov stanovujúcich v Belgicku povinnú registráciu motorových vozidiel poskytnutých spoločnosťami
         usadenými v inom členskom štáte ich zamestnancom.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 10 ES uvádza:
      „Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich
         z tejto zmluvy alebo z opatrení prijatých orgánmi Spoločenstva. Členské štáty uľahčia dosiahnutie úloh Spoločenstva.

      Členské štáty neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov tejto zmluvy.“
      4       Článok 39 ES stanovuje:
      „1.      Zabezpečí sa voľný pohyb pracovníkov v rámci Spoločenstva.
      2.      Voľný pohyb pracovníkov zahŕňa zrušenie akejkoľvek diskriminácie pracovníkov členských štátov na základe štátnej príslušnosti,
         pokiaľ ide o zamestnanie, odmenu za prácu a ostatné pracovné podmienky.

      3.      S výnimkou obmedzení odôvodnených verejným poriadkom, verejnou bezpečnosťou a ochranou verejného zdravia majú pracovníci právo:
      a)      uchádzať sa o skutočne ponúkané pracovné miesta,
      b)      voľne sa za týmto účelom pohybovať na území členských štátov,
      c)      na pobyt v niektorom z členských štátov za účelom zamestnania v súlade s ustanoveniami zákonov, iných právnych predpisov alebo
         správnych aktov, ktorými sa upravuje zamestnávanie vlastných štátnych príslušníkov tohto štátu,

      d)      po ukončení zamestnania zostať na území členského štátu za podmienok ustanovených vo vykonávacích nariadeniach, ktoré stanoví
         Komisia.

      Ustanovenia tohto článku sa nevzťahujú na zamestnávanie v štátnej službe alebo verejnej službe.“
      5       Článok 43 ES stanovuje:
      „V rámci nasledujúcich ustanovení sa zakazujú obmedzenia slobody usadiť sa štátnych príslušníkov jedného členského štátu na
         území iného členského štátu. Zakazujú sa aj obmedzenia, ktoré sa týkajú zakladania obchodných zastúpení, organizačných zložiek
         a dcérskych spoločností štátnymi príslušníkmi jedného členského štátu na území iného členského štátu.

      Sloboda usadiť sa zahŕňa aj právo začať vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, založiť a viesť podniky, najmä spoločnosti
         v zmysle článku 48 odseku 2, za podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza
         k usadeniu sa, pokiaľ ustanovenia kapitoly o pohybe kapitálu nestanovujú inak.“

      6       Článok 49 prvý odsek ES uvádza:
      „V rámci nasledujúcich ustanovení sú zakázané obmedzenia slobody poskytovať služby v Spoločenstve vo vzťahu k štátnym príslušníkom
         členských štátov, ktorí sa usadili v niektorom inom štáte Spoločenstva ako príjemca služieb.“

       Vnútroštátna právna úprava
      7       Článok 1 kráľovského nariadenia z 20. júla 2001 o registrácii vozidiel (Moniteur belge z 8. augusta 2001, s. 27031) upresňuje:

      „Na účely tohto nariadenia treba rozumieť:
      …
      27°      pod stálou prevádzkarňou:
      –       trvalú a skutočnú prevádzkareň, kde má právnická osoba svoje sídlo spoločnosti alebo svoju administratívnu centrálu alebo
         miesto, kde sídlia jeden alebo viaceré jej orgány a prijímajú svoje rozhodnutia, alebo miesto, kde je vykonávaná jej hospodárska
         činnosť alebo predmet podnikania, alebo kde túto právnickú osobu zastupujú jedna alebo viaceré fyzické osoby konajúce v jej
         mene alebo na jej účet.“

      8       Článok 3 uvedeného nariadenia stanovuje:
      „ods. 1. Osoby s bydliskom, resp. so sídlom v Belgicku si nechajú zaregistrovať motorové vozidlá, ktoré plánujú uviesť do
         prevádzky v Belgicku, v registri vozidiel podľa článku 6, a to aj v prípade, ak by tieto motorové vozidlá už boli registrované
         v zahraničí.

      Bydliskom, resp. sídlom v Belgicku sa rozumie, že tieto osoby spĺňajú niektorú z nasledujúcich podmienok:
      a)      sú zapísané v registri obyvateľstva v belgickej obci;
      b)      sú zapísané v belgickom obchodnom registri alebo v belgickom živnostenskom registri ako fyzická alebo právnická osoba;
      c)      nie sú zapísané v belgickom obchodnom alebo živnostenskom registri ako právnické osoby založené prostredníctvom alebo na základe
         medzinárodného, zahraničného alebo belgického práva, a majú stálu prevádzkareň v Belgicku, kde je vozidlo prevádzkované alebo
         používané.

      ods. 2. Povinnosť registrovať motorové vozidlá v Belgicku, ktoré sú registrované v zahraničí a uvedené do prevádzky osobami
         uvedenými v ods. 1 sa nevzťahuje na nasledujúce prípady:

      …
      2°      motorové vozidlo používané fyzickou osobou na účely výkonu jej zamestnania a registrované v zahraničí na meno zahraničného
         majiteľa, s ktorým táto osoba uzatvorila pracovnú zmluvu; potvrdenie vydané správnym orgánom, v ktorého kompetencii je DPH,
         sa musí nachádzať vo vozidle [ďalej len ‚potvrdenie o DPH‘]; podrobné podmienky používania vozidla stanoví ministerstvo financií“.

      9       Článok 14 obežníka č. 1/2000 belgickej daňovej správy z 3. mája 2000 pod názvom „Používanie motorových vozidiel v Belgicku
         – režim prevedenia a neprevedenia“ stanovuje:

      „Uvedenými vozidlami sú všetky motorové vozidlá, ktoré ako služobné vozidlá nezodpovedajú definícii vyššie uvedeného článku
         12. Ide okrem iného o vozidlá, vozidlá slúžiace na prepravu osôb a vecí, minibusy, terénne vozidlá, atď.

      Pokiaľ tieto vozidlá používajú fyzické osoby s bydliskom v Belgicku na výkon zamestnania na základe príkazu zamestnávateľa
         so sídlom v inom členskom štáte, vzťahuje sa na tieto vozidlá režim neprevedenia na základe článku 12a druhého odseku 7° zákonníka
         o DPH v rozsahu, v akom režim dočasného dovozu s celkovým oslobodením od dovoznej dane bude uplatniteľný, ak toto vozidlo
         bolo do Belgicka vyslané z tretieho štátu. Navyše je rovnako dovolené, aby toto vozidlo bolo používané zamestnancom s bydliskom
         v Belgicku na súkromné účely, pokiaľ by toto súkromné používanie malo podporný a príležitostný charakter vo vzťahu k používaniu
         na účely výkonu zamestnania a toto používanie by predpokladala pracovná zmluva.

      Vo vzťahu k týmto vozidlám možno osobitný režim oslobodenia od dočasného dovozu a ipso facto režim neprevedenia považovať za uplatniteľný iba vtedy, ak sú splnené prísne podmienky stanovené v článku 15.“

      10     Tento obežník v článku 15 vymenováva podmienky, ktoré musia byť slnené, aby mohli plynúť výhody z režimu dočasného prepustenia
         a predovšetkým uvádza:

      „…
      b)      vozidlo musí byť vo vlastníctve zamestnávateľa. Pokiaľ ide o vozidlá prenajaté alebo prenajaté na leasing, odkazuje sa na
         vyššie uvedený bod 9.

      …
      f)      ak je užívateľ riadiacim pracovníkom (konateľom alebo členom predstavenstva spoločnosti), môže sa odvolávať na osobitný režim
         iba v rozsahu, v akom má postavenie zamestnanca, a teda pokiaľ dokáže, že existuje skutočný vzťah podriadenosti medzi ním
         a spoločnosťou. Z existencie vzťahu podriadenosti vyplýva, že riadiaci pracovník podniku preukáže, že podlieha inej poverenej
         osobe alebo orgánu spoločnosti (predstavenstvu, výkonnej rade, správnej rade,...), disponujúci právomocou, na ktorú nemá žiaden
         rozhodujúci vplyv. V tomto zmysle sú spoločníci v spoločnosti s jediným spoločníkom, zakladajúci spoločníci spoločnosti alebo
         hlavní akcionári vo všetkých prípadoch z osobitného režimu vylúčení.“

      11     V článku 9 prvej vete tohto obežníka sa uvádza:
      „Ak je vozidlo, ktoré je prenajaté alebo prenajaté na leasing, poskytnuté zahraničným zamestnávateľom na účely jeho používania
         zamestnancovi/osobe s bydliskom v Belgicku, ktorý môže uplatniť osobitný režim vymedzený v bodoch 14 a 15 nižšie, má tento
         zamestnanec právo žiadať o potvrdenie za podmienok tam uvedených, ak dodrží stanovené formality.“

      12     V Belgicku sú rôzne dane z vozidiel úzko spojené s registráciou. Vozidlo teda pri tejto príležitosti podlieha dani z uvedenia
         do prevádzky na základe článku 94 prvého odseku bodu 1 zákonníka daní, ktoré sú podobné daniam z príjmu (ďalej len „CTA“).

      13     Toto ustanovenie uvádza:
      „V prospech štátu je vyrubená daň podobná dani z príjmu na:
      1°      vozidlá, vozidlá slúžiace na prepravu osôb a vecí, minibusy a motocykle, ktoré sú definované v právnych predpisoch o registrácii
         motorových vozidiel a prípojných vozidiel, ak tieto vozidlá sú alebo musia byť označené štátnou poznávacou značkou inou ako
         ‚skúšobnou‘, ‚obchodnou‘ alebo inou prechodnou značkou, ako je medzinárodná poznávacia značka vydaná v rámci tejto právnej
         úpravy.“

      14     Článok 99 ods. 1 CTA v tejto súvislosti stanovuje:
      „Pri vozidlách uvedených v článku 94 ods. 1 sa predpokladá, že boli uvedené do prevádzky na komunikáciách v Belgicku, pokiaľ
         sú alebo musia byť zapísané do registra vedeného Úradom cestnej premávky.“

      15     Článok 21 CTA upravujúci cestnú daň pre vozidlá stanovuje:
      „Platiť daň je povinná fyzická alebo právnická osoba, ktorá je alebo má byť uvedená na potvrdení o registrácii tak dlho, pokým
         vozidlo je alebo musí byť zapísané na meno tejto osoby v registri Riaditeľstva pre registráciu vozidiel.

      Vozidlami uvedenými v prvom odseku sú vozidlá, vozidlá slúžiace na prepravu osôb a vecí, pomalé vozidlá slúžiace na prepravu
         osôb a vecí, minibusy, sanitky, motocykle, motorové trojkolky, motorové štvorkolky, dodávkové vozidlá, pomalé dodávkové vozidlá,
         prípojné vozidlá na prepravu člnov, kempingové prípojné vozidlá, prípojné vozidlá a poloprípojné vozidlá s hmotnosťou do 3,5
         tony.“

       Konania pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
       Vec C‑151/04
      16     Pán Nadin je belgický štátny príslušník s bydliskom v Belgicku pracujúci v Luxembursku ako poverený člen predstavenstva spoločnosti
         Nadin-Lux SA.

      17     Dňa 21. marca 2002 bol kontrolovaný na belgickej colnici, keď viedol motorové vozidlo registrované v Luxemburskom veľkovojvodstve
         vo vlastníctve Crédit Lease SA, spoločnosti usadenej v Luxembursku.

      18     V priebehu trestného konania pred vnútroštátnym súdom vyhlásil, že vozidlo kúpila spoločnosť Nadin-Lux SA, že objednávkový
         list podpísal on sám a že za vozidlo zaplatila spoločnosť Crédit Lease SA. Disponuje zmluvou o prenájme približne na dobu
         42 mesiacov začínajúcu v januári 2000.

      19     Zo spisu pripojeného k návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že dotknutý požiadal o potvrdenie o DPH, to mu však
         bolo zamietnuté z dôvodu, že vykonáva funkciu člena predstavenstva v spoločnosti, v ktorej je zamestnaný.

      20     Je obžalovaný z toho, že 21. marca 2002 používal na výkon svojho zamestnania vozidlo registrované v zahraničí na meno cudzieho
         vlastníka, s ktorým uzatvoril pracovnú zmluvu bez toho, aby mal vo vozidle potvrdenie o DPH.

      21     Pán Nadin uviedol, že musí byť považovaný za pracovníka Spoločenstva.
       Vec C‑152/04
      22     Pán Durré je belgický štátny príslušník s bydliskom v Belgicku zamestnaný v Luxembursku v spoločnosti Delisalade SA.
      23     Dňa 15. marca 2002 bol kontrolovaný na belgickej colnici, keď viedol vozidlo registrované v Luxembursku na spoločnosť Delisalade
         SA.

      24     V priebehu tejto kontroly pán Durré predložil potvrdenie od svojho zamestnávateľa o užívaní a používaní vozidla, vydané luxemburským
         úradom sociálneho zabezpečenia. Platná pracovná zmluva medzi dotknutým a jeho zamestnávateľom stanovovala, že zamestnávateľ
         mu poskytne vozidlo, ktoré bude môcť podporne používať na súkromné účely. Pán Durré nedisponoval potvrdením o DPH.

      25     Pôvodne bola Delisalade SA spoločnosťou s ručením obmedzeným s jediným spoločníkom založená pánom Durré, neskôr roku 1997
         bola pretransformovaná na akciovú spoločnosť, v ktorej je dotknutý minoritným akcionárom a členom predstavenstva.

      26     Pánovi Durré s bydliskom v Belgicku je vytýkané, že 15. marca 2002 nezaregistroval vozidlo, ktoré plánoval uviesť do prevádzky
         v Belgicku napriek tomu, že toto vozidlo bolo už registrované v zahraničí.

      27     Pán Durré rovnako uviedol, že musí byť považovaný za pracovníka Spoločenstva.
      28     Za týchto okolností Tribunal de police de Neufchâteau rozhodol prerušiť obidve konania a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Bránia články 10, 39, 43 a 49 Zmluvy EHS členskému štátu prijať opatrenie, ktoré ukladá pracovníkovi s bydliskom na území
         tohto štátu povinnosť zaregistrovať motorové vozidlo, hoci toto vozidlo patrí jeho zamestnávateľovi, spoločnosti usadenej
         na území iného členského štátu, s ktorou tento pracovník uzatvoril pracovnú zmluvu, v ktorej však súčasne má postavenie akcionára,
         člena predstavenstva, osoby poverenej bežným riadením alebo podobné postavenie?“

       O prejudiciálnej otázke
      29     Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či články 10 ES, 39 ES, 43 ES a 49 ES bránia uloženiu povinnosti štátnemu príslušníkovi
         s bydliskom v určitom členskom štáte registrovať v tomto štáte vozidlo, ktoré mu ako zamestnancovi poskytla spoločnosť usadená
         v inom členskom štáte, ak zamestnanec s pracovnou zmluvou je tiež akcionárom, členom predstavenstva alebo riadiacim pracovníkom
         tejto spoločnosti.

       O postavení pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby
      30     Kým na pracovníkov sa vzťahuje článok 39 ES, osoby samostatne zárobkovo činné podliehajú článku 43 ES.
      31     Keďže podstatným znakom pracovnoprávneho vzťahu v zmysle článku 39 ES je to, že určitá osoba po určitú dobu vykonáva v prospech
         inej osoby a na základe jej pokynov činnosť, za ktorú dostáva ako protiplnenie odmenu, činnosť, ktorú osoba vykonáva mimo
         vzťahu podriadenosti, treba považovať za samostatnú zárobkovú činnosť v zmysle článku 43 ES (pozri rozsudok z 20. novembra
         2001, Jany a i., C‑268/99, Zb. s. I‑8615, bod 34 a tam citovanú judikatúru).

      32     Nie je úlohou Súdneho dvora určiť, či v konaniach pred vnútroštátnym súdom existuje vzťah podriadenosti.
      33     Keďže sporné právne predpisy umožňujú, aby pracovník s bydliskom v Belgicku viedol na belgickom území služobné vozidlo, ktoré
         mu poskytol zamestnávateľ usadený v inom členskom štáte, bez toho, aby mu vznikla registračná povinnosť, treba skúmať, či
         vylúčenie samostatne zárobkovo činných osôb z tejto možnosti nie je v rozpore s článkom 43 ES.

       O existencií obmedzení voľného pohybu samostatne zárobkovo činných osôb
      34     Cieľom ustanovení Zmluvy upravujúcich voľný pohyb osôb je uľahčiť príslušníkom Spoločenstva vykonávanie zárobkovej činnosti
         akejkoľvek povahy na území Spoločenstva, pričom tieto ustanovenia bránia prijatiu opatrení, ktoré by mohli znevýhodňovať príslušníkov
         Spoločenstva, ak by chceli vykonávať hospodársku činnosť v inom členskom štáte (pozri rozsudok z 15. septembra 2005, Komisia/Dánsko,
         C‑464/02, Zb. s. 7929, bod 34 a tam citovanú judikatúru).

      35     Ustanovenia, ktoré príslušníkovi členského štátu bránia alebo sťažujú opustiť svoju krajinu pôvodu, a tak využiť svoje právo
         na voľný pohyb, sú preto prekážkami vo výkone tohto práva aj vtedy, ak sa aplikujú nezávisle na štátnej príslušnosti dotknutých
         pracovníkov (rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 96, a Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 35).

      36     Pokiaľ ide o povinnosť registrácie služobného vozidla v Dánsku, ktoré spoločnosť usadená v inom členskom štáte poskytne zamestnancom
         s bydliskom v Dánsku, Súdny dvor už konštatoval, že táto povinnosť predstavuje prekážku voľného pohybu pracovníkov (pozri
         rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, body 46 a 52). Niet pochýb, že povinnosť registrácie, akou je dotknutá povinnosť v konaniach
         pred vnútroštátnym súdom, je taktiež prekážkou voľného pohybu osôb, pokiaľ sa týka samostatne zárobkovo činných osôb.

      37     V skutočnosti táto povinnosť obmedzuje prístup osôb s bydliskom v Belgicku k vykonávaniu samostatnej zárobkovej činnosti v iných
         členských štátoch, a môže preto týmto osobám sťažiť výkon ich práva na voľných pohyb.

      38     Na rozdiel od tvrdenia belgickej vlády registračná povinnosť nestráca povahu prekážky z dôvodu, že spoločnosť usadená v inom
         členskom štáte bez toho, aby bola v Belgicku trvalo usadená, tam môže registrovať služobné vozidlo na svoje vlastné meno,
         aby tak zabránila vzniku registračnej povinnosti pre samotného riadiaceho pracovníka.

      39     Takéto opatrenie by bolo prípustné iba v prípade, ak by bolo ako výnimočné opatrenie výslovne uvedené v článku 46 ods. 1 ES,
         alebo ak by sledovalo legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou, a ak by bolo odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu.
         Navyše v tomto prípade by jeho použitie muselo zabezpečiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nesmelo by ísť nad rámec toho, čo
         je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (pozri analogicky najmä rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 53 a tam citovanú
         judikatúru).

       O odôvodnení obmedzenia voľného pohybu osôb
      40     Až na niektoré výnimky irelevantné v prejednávanom spore nebolo zdaňovanie vozidiel harmonizované. Členské štáty preto môžu
         v tejto oblasti voľne vykonávať svoju daňovú suverenitu za predpokladu, že budú rešpektovať právo Spoločenstva (rozsudok z 21. marca
         2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Zb. s. I‑3193, bod 40).

      41     Z bodov 75 až 78 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko vyplýva, že členský štát je oprávnený vyberať registračnú daň zo služobného
         vozidla, ktoré pracovníkovi s bydliskom v tomto štáte poskytla spoločnosť usadená v inom štáte, vtedy, ak toto vozidlo má
         byť prevažne trvalo používané na území prvého členského štátu, alebo ak je skutočne používané týmto spôsobom.

      42     Vnútroštátny súd má rozhodnúť, či dotknutí pracovníci používali týmto spôsobom vozidlá, ktoré im boli poskytnuté.
      43     V prípade že nie, zásade voľného pohybu osôb odporuje registračná povinnosť, ktorá je predmetom konaní pred vnútroštátnym
         súdom, a tvrdenia uvedené v týchto konaniach predovšetkým belgickou vládou nemôžu túto povinnosť odôvodňovať.

      44     V prvom rade predovšetkým z bodov 80 a 81 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko vyplýva, že cieľ zabrániť daňovým únikom,
         pokiaľ nie sú splnené podmienky uvedené v bode 39 tohto rozsudku, nemôže odôvodňovať daň, a teda ani registračnú povinnosť
         v konaní pred vnútroštátnym súdom.

      45     Pokiaľ ide o predchádzanie zneužitiam, z judikatúry, najmä z rozsudku z 9. marca 1999, Centros (C‑212/97, Zb. s. I‑1459, bod
         24), vyplýva, že členský štát je oprávnený prijať opatrenia, ktoré majú zabrániť, aby sa niektorí z jeho štátnych príslušníkov
         vyhli pôsobnosti vnútroštátnej právnej úpravy tým, že zneužijú práva zavedené Zmluvou ES a aby sa právne subjekty neoprávnene
         alebo podvodne dovolávali právnych noriem Spoločenstva.

      46     Všeobecná domnienka zneužitia sa však nemôže opierať o skutočnosť, že samostatne zárobkovo činná osoba s bydliskom v Belgicku
         používa na území tohto štátu služobné vozidlo poskytnuté spoločnosťou, v ktorej je zamestnaný, usadenou v inom členskom štáte
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 67).

      47     Navyše Súdny dvor už rozhodol, že články 39 ES a 43 ES zabezpečujú rovnakú právnu ochranu (rozsudok z 5. februára 1991, Roux,
         C‑363/89, Zb. s. I‑273, bod 23).

      48     Pokiaľ ide o tvrdenie o nevyhnutnosti spoľahlivej identifikácie, je potrebné konštatovať, že uloženie povinnosti registrácie
         služobných vozidiel, ktoré patria spoločnostiam usadeným v inom členskom štáte, s cieľom zabezpečiť spoľahlivú identifikáciu
         majiteľov týchto vozidiel, presahuje rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné. Keďže totiž všetky členské štáty
         majú systém registrovania vozidiel, malo by byť možné identifikovať majiteľa vozidla bez ohľadu na to, v ktorom členskom štáte
         je vozidlo registrované.

      49     Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa bezpečnosti premávky, táto je určite naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ktorý by mohol
         odôvodňovať prekážku voľného pohybu osôb (pozri rozsudok Cura Anlagen, už citovaný, bod 59).

      50     Ak však bolo vozidlo podrobené v členskom štáte technickej kontrole, potom musia zvyšné členské štáty v súlade so zásadou
         rovnocennosti a vzájomného uznávania zakotvenej v článku 3 ods. 2 smernice Rady 96/96/ES z 20. decembra 1996 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov o kontrole technického stavu motorových vozidiel a ich prípojných vozidiel (Ú. v. ES L 46,
         s. 1; Mim. vyd. 07/002, s. 514) uznať v tejto súvislosti vydané potvrdenie, avšak nie je im bránené vyžadovať ďalšie kontroly
         na účely registrácie vozidla v ich členskom štáte, pokiaľ uvedené potvrdenie takéto kontroly už nezahŕňa (rozsudok Cura Anlagen,
         už citovaný, bod 62).

      51     Hoci Súdny dvor pripustil možnosť dodatočných kontrol na účely registrácie vozidla v členskom štáte, pokiaľ tieto už nie sú
         zahrnuté v potvrdení o technickej kontrole, z dotknutej belgickej právnej úpravy nevyplýva, že registračná povinnosť sleduje
         cieľ, ktorý súvisí s bezpečnosťou premávky.

      52     Pokiaľ ide o tvrdenie o ochrane životného prostredia, z bodu 68 už citovaného rozsudku Cura Anlagen síce zjavne vyplýva, že
         cieľom spotrebnej dane, ktorá bola predmetom sporu, v ktorom bol vydaný tento rozsudok môže byť sledovanie všeobecného záujmu
         spočívajúceho v tom, aby sa zabránilo nadobúdaniu alebo vlastneniu vozidiel s vysokou spotrebou paliva. Vláda Spojeného kráľovstva
         však nevysvetlila, akým spôsobom môže registračná povinnosť, ktorá je predmetom týchto konaní, prispievať k ochrane životného
         prostredia a belgická vláda odôvodňuje požiadavku registrácie služobného vozidla prevažne daňovými cieľmi.

      53     Ak sa služobné vozidlo nepoužíva za podmienok uvedených v bode 41 tohto rozsudku, potom dotknutá registračná povinnosť nie
         je odôvodnená ani v prípade, ak samostatne zárobkovo činná osoba smie služobné vozidlo používať podporne na súkromné účely
         (pozri rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 51).

      54     Za týchto okolností nie je potrebné skúmať články 10 ES a 49 ES.
      55     Vzhľadom na uvedené je potrebné na položenú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článku 43 ES odporuje to, aby vnútroštátna
         právna úprava členského štátu, aká je predmetom sporu v konaniach pred vnútroštátnym súdom ukladala samostatne zárobkovo činnej
         osobe s bydliskom v tomto štáte povinnosť v tomto členskom štáte registrovať služobné vozidlo, ktoré jej bolo poskytnuté spoločnosťou,
         v ktorej je zamestnaná, usadenou v druhom členskom štáte, ak toto vozidlo nemá byť prevažne trvalo používané na území prvého
         členského štátu, ani sa v skutočnosti takýmto spôsobom nepoužíva.

       O trovách
      56     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článku 43 ES odporuje to, aby vnútroštátna právna úprava prvého členského štátu, aká je predmetom sporu v konaniach pred vnútroštátnym
            súdom, ukladala samostatne zárobkovo činnej osobe s bydliskom v tomto štáte povinnosť v tomto členskom štáte registrovať služobné
            vozidlo, ktoré jej bolo poskytnuté spoločnosťou, v ktorej je zamestnaná, usadenou v druhom členskom štáte, ak toto vozidlo
            nemá byť prevažne trvalo používané na území prvého členského štátu, ani sa v skutočnosti takýmto spôsobom nepoužíva.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 28. apríla 1999. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-250/98.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 12. apríla 2013. # Eesti Autorite Ühing proti Európskej komisii. # Hospodárska súťaž - Kartely - Autorské práva týkajúce sa verejného predvádzania hudobných diel prostredníctvom internetu, satelitu a káblovej retransmisie - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES - Rozdelenie geografického trhu - Dvojstranné dohody medzi vnútroštátnymi organizáciami kolektívnej správy - Zosúladený postup vylučujúci možnosť udeľovať licencie pre viaceré územia a multirepertoárové licencie - Dôkaz - Prezumpcia neviny. # Vec T-416/08.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. júla 1993. # GruSa Fleisch GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Vývozné náhrady. # Vec C-34/92.