title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 4. septembra 2014.#Európska komisia proti Rade Európskej únie.#Žaloba o neplatnosť – Vonkajšia činnosť Európskej únie – Medzinárodné dohody – Ochrana práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom – Rokovania o dohovore Rady Európy – Rozhodnutie Rady a zástupcov vlád členských štátov, ktorým sa povoľuje spoločná účasť Únie a jej členských štátov na rokovaniach – Článok 3 ods. 2 ZFEÚ – Výlučná vonkajšia právomoc Únie.#Vec C‑114/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑114/12,
            ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, podaná 1. marca 2012,
            Európska komisia,  v zastúpení: F. Castillo de la Torre, P. Hetsch, L. Gussetti a J. Samnadda, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
            žalobkyňa,
            ktorú v konaní podporuje:
            Európsky parlament,  v zastúpení: R. Passos a D. Warin, splnomocnení zástupcovia,
            vedľajší účastník konania,
            proti
            Rade Európskej únie,  v zastúpení: H. Legal, J.‑P. Hix, F. Florindo Gijón a M. Balta, splnomocnení zástupcovia,
            žalovanej,
            ktorú v konaní podporujú:
            Česká republika,  v zastúpení: M. Smolek, E. Ruffer, D. Hadroušek a J. Králová, splnomocnení zástupcovia,
            Spolková republika Nemecko,  v zastúpení: T. Henze, B. Beutler a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,
            Holandské kráľovstvo,  v zastúpení: C. Wissels a J. Langer, splnomocnené zástupkyne,
            Poľská republika,  v zastúpení: pôvodne M. Szpunar, B. Majczyna, M. Drwięcki a E. Gromnicka, neskôr B. Majczyna, M. Drwięcki a E. Gromnicka, splnomocnení zástupcovia,
            Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska,  v zastúpení: C. Murrell, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci R. Palmer, barrister,
            vedľajší účastníci konania,
            SÚDNY DVOR (veľká komora),
            v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts (spravodajca), predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, E. Juhász, A. Borg Barthet, C. G. Fernlund a J. L. da Cruz Vilaça, sudcovia A. Rosas, J. Malenovský, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. Vajda a S. Rodin,
            generálna advokátka: E. Sharpston,
            tajomník: C. Strömholm, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. septembra 2013,
            po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. apríla 2014,
            vyhlásil tento

            Odôvodnenie
            Rozsudok
            1. Európska komisia sa svojou žalobou domáha zrušenia rozhodnutia Rady a zástupcov vlád členských štátov zasadajúcich v Rade z 19. decembra 2011 o účasti Európskej únie a jej členských štátov na rokovaní o Dohovore Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
            Právny rámec
            Medzinárodné právo
            2. Medzinárodný dohovor o ochrane výkonných umelcov, výrobcov zvukových záznamov a vysielacích organizácií, podpísaný v Ríme 26. októbra 1961 (ďalej len „Rímsky dohovor“), vo svojom článku 13 po prvýkrát na medzinárodnej úrovni zaviedol pre vysielacie organizácie práva súvisiace s autorským právom, pokiaľ ide o vyhotovovanie záznamov ich vysielania. Tento dohovor, ktorého zmluvnou stranou nie je Európska únia, v článku 1 tiež stanovil zásadu, ktorú prebrali neskoršie dohovory v oblasti práv súvisiacich s autorským právom a podľa ktorej sa ochrana priznaná nositeľom takých práv nesmie dotknúť práva, ktoré môže mať autor k vysielanému dielu v rámci vysielania, ktoré nahrali výrobcovia diskov alebo realizovali výkonní umelci.
            3. Dohoda o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá tvorí prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marrákeši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80), v článku 14 ods. 3, 5 a 6 tiež upravuje práva vysielacích organizácií súvisiace s autorským právom. Podobne ako Rímsky dohovor sa táto dohoda týka výlučne klasického bezdrôtového vysielania.
            4. Zmluva Svetovej organizácie duševného vlastníctva (WIPO) o autorskom práve a Zmluva WIPO o výkonoch a zvukových záznamoch, prijaté v Ženeve 20. decembra 1996 a schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (Ú. v. ES L 89, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208), síce posilňujú práva autorov, výrobcov zvukových záznamov a výkonných umelcov v kontexte nových digitálnych technológií, ale neposilňujú práva vysielacích organizácií.
            Právo Únie
            Smernica 92/100/EHS, kodifikovaná smernicou 2006/115/ES
            5. Smernica Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, s. 61; Mim. vyd. 17/001, s. 120) po prvýkrát v práve Únie upravila práva vysielacích organizácií súvisiace s autorským právom. Táto smernica bola kodifikovaná a zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 376, s. 28).
            6. Článok 7 smernice 2006/115, nazvaný „Právo na záznam“, v odsekoch 2 a 3 stanovuje:
            „2. Členské štáty ustanovia pre vysielacie organizácie výhradné právo povoliť alebo zakázať záznam ich vysielania, a to bez ohľadu na to, či sa tieto vysielania uskutočňujú bezdrôtovo alebo po drôte, káblom alebo pomocou družice.
            3. Organizácia pre káblové šírenie nemá právo podľa odseku 2, pokiaľ iba prenáša po kábli vysielanie iných vysielacích organizácií.“
            7. Článok 8 uvedenej smernice, nazvaný „Vysielanie a sprístupňovanie verejnosti (verejné šírenie)“, v odseku 3 stanovuje:
            „Členské štáty ustanovia pre vysielacie organizácie výhradné právo povoliť alebo zakázať bezdrôtový prenos ich vysielania, ako aj verejné šírenie ich vysielaní, ak sa takéto šírenie uskutoční na miestach prístupných verejnosti oproti zaplateniu vstupného.“
            8. Článok 9 tej istej smernice, nazvaný „Právo na rozširovanie“, stanovuje:
            „1. Členské štáty zabezpečia výhradné právo sprístupňovať predmety ochrany uvedené v písmenách a) až d), ako aj ich rozmnoženiny verejnosti predajom alebo iným spôsobom (ďalej len ‚právo na rozširovanie‘) pre:
            …
            d) vysielacie organizácie, pokiaľ ide o záznamy ich vysielaní podľa článku 7 ods. 2.
            2. Právo na rozširovanie sa pri predmetoch ochrany uvedených v odseku 1 v Spoločenstve vyčerpá len v prípade, keď sa uskutoční prvý predaj takéhoto predmetu ochrany v Spoločenstve nositeľom práva alebo s jeho povolením.
            3. Osobitné ustanovenia kapitoly I, predovšetkým jej článku 1 ods. 2, zostávajú právom na rozširovanie nedotknuté.
            4. Právo na rozširovanie možno prevádzať, postúpiť alebo sa môže stať predmetom udeľovania zmluvných licencií.“
            9. Článok 10 smernice 2006/115 vymedzuje prípady, keď členské štáty môžu tieto jednotlivé práva obmedziť.
            10. Podľa článku 12 uvedenej smernice „ochrana práv súvisiacich s autorským právom podľa tejto smernice ponecháva nedotknutú ochranu autorského práva a žiadnym spôsobom ju neovplyvňuje“.
            Smernica 93/83/EHS
            11. Práva vysielacích organizácií súvisiace s autorským právom sú upravené aj smernicou Rady 93/83/EHS z 27. septembra 1993 o koordinácii určitých pravidiel týkajúcich sa autorského práva a príbuzných práv pri satelitnom vysielaní a káblovej retransmisii (Ú. v. ES L 248, s. 15; Mim. vyd. 17/001, s. 134).
            12. Článok 1 uvedenej smernice, nazvaný „Definície“, v odseku 2 písmene a) stanovuje:
            „Na účely tejto smernice ‚satelitné vysielanie pre verejnosť‘ znamená zavedenie, pod kontrolou a zodpovednosťou vysielacej organizácie, signálov prenášajúcich program určených na príjem verejnosťou do neprerušeného prenosového reťazca vedúceho na satelit a zo satelitu na zem.“
            13. Článok 4 ods. 1 tej istej smernice odkazuje na príslušné ustanovenia smernice 92/100, ktorá bola následne kodifikovaná a zrušená smernicou 2006/115, pokiaľ ide o ochranu práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom na účely satelitného vysielania pre verejnosť. Uvedený článok 4 v odseku 2 spresňuje, že na účely odseku 1 pojem „bezdrôtové vysielanie“, ktorý sa používa v smernici 2006/115, zahŕňa aj satelitné vysielanie pre verejnosť.
            14. Článok 5 smernice 93/83 stanovuje, že „ochrana práv príbuzných k autorskému právu podľa tejto smernice sa nedotkne a žiadnym spôsobom neovplyvní ochranu autorské[ho] práva“.
            Smernica 2001/29/ES
            15. Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti tiež upravuje práva vysielacích organizácií súvisiace s autorským právom.
            16. Článok 2 tejto smernice, nazvaný „Právo rozmnožovania“, stanovuje:
            „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:
            …
            e) pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.“
            17. Článok 3 uvedenej smernice, nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“, stanovuje:
            „1. Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.
            2. Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom:
            …
            d) pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.
            3. Práva uvedené v odseku 1 a 2 nezaniknú žiadnym aktom verejného prenosu alebo sprístupnenia verejnosti ako je uvedené v tomto článku.“
            18. Článok 5 tej istej smernice spresňuje prípady, keď členské štáty môžu stanoviť výnimky z práva rozmnožovania alebo jeho obmedzenia.
            19. Článok 6 smernice 2001/29 upravuje „povinnosti týkajúce sa technologických opatrení“.
            20. Článok 7 uvedenej smernice upravuje „povinnosti týkajúce sa informácií na správu práv“.
            21. Článok 8 tej istej smernice, nazvaný „Sankcie a opravné prostriedky“, stanovuje:
            „1. Členské štáty zabezpečia primerané sankcie a opravné prostriedky vo vzťahu k porušovaniu práv a povinností ustanovených v tejto smernici a prijm[ú] všetky nevyhnutné opatrenia, aby sa tieto sankcie a opravné prostriedky uplatňovali. Takto ustanovené sankcie musia byť účinné, primerané a musia mať odrádzajúci účinok.
            2. Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečil, že nositelia práv, ktorých záujmy sú dotknuté konaním porušujúcim právo, ku ktorému dochádza na jeho území, si môžu súdnou cestou vymáhať škody a/alebo žiadať súdny zákaz alebo v potrebných prípadoch zhabanie materiálu porušujúceho ich práva, ako aj zariadení, výrobkov alebo súčiastok, ktoré sú uvedené v článku 6 ods. 2.
            3. Členské štáty zabezpečia, aby nositelia práv mali možnosť žiadať o súdny zákaz proti sprostredkovateľom, ktorých služby využívajú tretie strany na porušovanie autorského práva alebo s ním súvisiaceho práva.“
            Smernica 2004/48/ES
            22. Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 157, s. 45; Mim. vyd. 17/002, s. 32) v článku 1 stanovuje, že „sa týka opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva“.
            23. Podľa článku 2 ods. 3 písm. c) tejto smernice ňou nie sú dotknuté „akékoľvek vnútroštátne ustanovenia v členských štátoch týkajúce sa trestných konaní alebo sankcií v súvislosti s porušovaním práv duševného vlastníctva“.
            Smernica 2006/116/ES
            24. Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/116/ES z 12. decembra 2006 o lehote ochrany autorského práva a niektorých súvisiacich práv (Ú. v. EÚ L 372, s. 12), ktorá kodifikovala a zrušila smernicu Rady 93/98/EHS z 29. októbra 1993 o zosúladení lehoty ochrany autorského práva a niektorých príbuzných práv (Ú. v. ES L 290, s. 9; Mim. vyd. 17/001, s. 141), v článku 3 ods. 4 stanovuje:
            „Práva vysielacích organizácii zaniknú 50 rokov po prvom vysielaní, či už sa vysielanie uskutočňuje po drôte alebo bezdrôtovo, po kábli alebo pomocou satelitu.“
            Okolnosti predchádzajúce sporu
            Rokovania o Dohovore Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom
            25. Dňa 11. septembra 2002 Rada Európy prijala odporúčanie R(2002) 7 o opatreniach na posilnenie ochrany práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom [ neoficiálny preklad ] (ďalej len „odporúčanie z roku 2002“).
            26. Rozhodnutím z 20. februára 2008 výbor ministrov Rady Európy poveril riadiaci výbor pre médiá a nové komunikačné služby posúdením uskutočniteľnosti posilnenia takých práv. Dňa 25. septembra 2008 revízna skupina ad hoc  pre ochranu práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom vypracovala memorandum o možnom dohovore Rady Európy týkajúcom sa tejto ochrany (ďalej len „memorandum z roku 2008“).
            27. Uvedené memorandum obsahuje prílohu s názvom „Zoznam možných otázok, ktoré treba preskúmať v rámci prípravy nového právneho nástroja“ [ neoficiálny preklad ], ktorá znie:
            „I. Úvodné a všeobecné ustanovenia
            – Vzťah k iným dohovorom a zmluvám
            – Existujúce povinnosti
            – Budúce povinnosti
            – Vzťah k ochrane autorského práva alebo právam s ním súvisiacim týkajúcim sa vysielania
            – Definície
            – Hraničné ukazovatele
            – Vnútroštátne zaobchádzanie
            II. Obsah ochrany
            – Právo na záznam
            – Právo na vyhotovovanie rozmnoženín
            – Právo na prenos
            – Právo na sprístupňovanie
            – Právo na verejný prenos
            – Právo na rozširovanie
            – Ochrana týkajúca sa signálov prenášajúcich ešte nevysielané programy
            – Obmedzenia a výnimky
            – Trvanie ochrany
            – Povinnosti týkajúce sa technologických opatrení
            – Povinnosti týkajúce sa informácií na správu práv
            – Dodržiavanie práv
            III. Záverečné ustanovenia“ [ neoficiálny preklad ]
            28. Na základe memoranda z roku 2008 riadiaci výbor pre médiá a nové komunikačné služby 27. mája 2009 rozhodol o schválení mandátu poradnej skupiny ad hoc  pre ochranu práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom a následne na svojom zasadnutí z 20. až 23. októbra 2009 rozhodol pokračovať v príprave dohovoru Rady Európy týkajúceho sa tejto ochrany.
            29. Pred vytvorením uvedenej skupiny sa 28. a 29. januára 2010 konala porada na účely prípravy jej budúcich prác. Z tejto porady bola vypracovaná správa (ďalej len „správa z roku 2010“).
            Napadnuté rozhodnutie
            30. Dňa 9. februára 2011 Komisia predložila Rade Európskej únie odporúčanie, aby prijala rozhodnutie, ktorým ju poverí rokovaniami o budúcom dohovore Rady Európy v oblasti ochrany práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom.
            31. Dňa 19. decembra 2011 Rada a zástupcovia vlád členských štátov zasadajúci v Rade prijali napadnuté rozhodnutie, ktoré bolo doručené Komisii 21. decembra 2011.
            32. Napadnuté rozhodnutie stanovuje:
            „Rada… a zástupcovia vlád členských štátov… zasadajúci v Rade,
            so zreteľom na [Zmluvu o FEÚ], a najmä na jej článok 218 ods. 3 a ods. 4,
            so zreteľom na odporúčanie… Komisie,
            keďže:
            (1) Komisia by sa mala poveriť, aby sa v mene Únie zúčastnila na rokovaniach o Dohovore Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií, pokiaľ ide o záležitosti, ktoré patria do právomoci Únie a v súvislosti s ktorými Únia prijala predpisy.
            (2) Členské štáty by sa na týchto rokovaniach mali zúčastniť vo svojom mene, len pokiaľ ide o záležitosti, ktor[é] vyvstanú počas rokovaní, a ktoré patria do ich právomoci. V záujme zaistenia jednoty vystupovania Únie navonok by členské štáty a Komisia mali v priebehu procesu rokovaní úzko spolupracovať,
            prijali toto rozhodnutie:
            Článok 1
            1. Komisia sa týmto poveruje, aby sa zúčastnila na rokovaniach o Dohovore Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií a viedla tieto rokovania v mene Európskej únie, pokiaľ ide o záležitosti patriace do právomoci Únie, a v súvislosti s ktorými Únia prijala pravidlá, pričom sa bude radiť s pracovnou skupinou pre duševné vlastníctvo (autorské práva) (‚osobitný výbor‘).
            2. Komisia bude tieto rokovania viesť v súlade so smernicami na rokovania uvedenými v prílohe k tomuto rozhodnutiu a/alebo dohodnutými pozíciami Únie, ktoré sa v rámci osobitného výboru stanovili špeciálne na účel týchto rokovaní.
            3. Ak prejednávaná otázka patrí do právomoci členských štátov, predsedníctvo sa bude plne účastniť rokovaní a viesť ich v mene členských štátov na základe vopred dohodnutej spoločnej pozície. Ak nie je možné dohodnúť sa na spoločnej pozícii, členské štáty majú právo nezávisle sa vyjadriť a hlasovať o danej otázke bez toho, aby tým bol dotknutý odsek 4.
            4. Komisia a členské štáty počas rokovacieho procesu úzko spolupracujú, aby dosiahli jednotu v medzinárodnom zastupovaní Únie a jej členských štátov.
            5. Komisia a/alebo predsedníctvo zabezpečia, že dokumenty týkajúce sa rokovaní sa členským štátom rozpošlú s dostatočným predstihom. Radu a/alebo osobitný výbor otvoreným a transparentným spôsobom informujú o výsledku rokovaní pred každým kolom rokovaní aj po ňom a v prípade potreby ich informujú aj o všetkých problémoch, ktoré môžu počas týchto rokovaní nastať.
            Článok 2
            Toto rozhodnutie je určené Komisii.“
            33. Príloha napadnutého rozhodnutia stanovuje smernice na rokovania takto:
            „1. Komisia zaistí, aby predbežná dohoda o ochrane práv vysielacích organizácií navrhovaná Radou Európy obsahovala primerané ustanovenia, ktoré umožnia… Únii, aby sa stala jej zmluvnou stranou.
            2. Komisia bude viesť rokovania tak, aby zabezpečila súlad plánovaných ustanovení so smernicou… 2006/115…, smernicou… 2006/116…, smernicou… 93/83… a smernicou… 2001/29…, ako aj so záväzkami, ktoré prijala… Únia a jej členské štáty v rámci dohody o obchodných aspektoch práva duševného vlastníctva pod záštitou WTO.
            3. Tieto smernice na rokovania sa môžu prispôsobiť v súlade s pokrokom dosiahnutým v priebehu rokovaní.“
            34. Podľa vyhlásenia týkajúceho sa prijatia napadnutého rozhodnutia Komisia počas celého postupu, ktorý viedol k tomuto prijatiu, tvrdila, že Únia má v tejto oblasti výlučnú právomoc, a namietala voči prijatiu „hybridného aktu“, ktorý prijala Rada a zástupcovia vlád členských štátov.
            Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom
            35. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté rozhodnutie a uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania.
            36. Rada navrhuje, aby sa žaloba zamietla a aby bola Komisii uložená povinnosť nahradiť trovy konania.
            37. Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 14. augusta 2012 sa Českej republike, Spolkovej republike Nemecko, Holandskému kráľovstvu, Poľskej republike a Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska povolilo vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Rady, zatiaľ čo Európskemu parlamentu sa povolilo vstúpiť do konania ako vedľajší účastník na podporu návrhov Komisie.
            O žalobe
            O prípustnosti
            38. Bez formálneho podania námietky neprípustnosti Rada, ktorú podporujú Spolková republika Nemecko a Holandské kráľovstvo, vyzýva Súdny dvor, aby preskúmal, či žaloba v rozsahu, v akom sa sčasti týka rozhodnutia prijatého zástupcami členských štátov v postavení zástupcov ich vlád a nie v postavení členov Rady, podlieha súdnemu preskúmaniu Súdnym dvorom stanovenému v článku 263 ZFEÚ.
            39. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že žalobou o neplatnosť možno napadnúť všetky ustanovenia prijaté inštitúciami, ktoré majú právne účinky, a to bez ohľadu na to, akú majú povahu alebo formu (rozsudky Komisia/Rada, nazývaný „AETR“, 22/70, EU:C:1971:32, bod 42; Parlament/Rada a Komisia, C‑181/91 a C‑248/91, EU:C:1993:271, bod 13, ako aj Komisia/Rada, C‑27/04, EU:C:2004:436, bod 44).
            40. V prejednávanej veci bolo napadnuté rozhodnutie, ktoré vyvoláva právne účinky vo vzťahoch medzi Úniou a jej členskými štátmi, ako aj medzi inštitúciami Únie, prijaté na základe článku 218 ods. 3 a 4 ZFEÚ.
            41. Navyše z toho, že napadnuté rozhodnutie zahrnuje súhlasy s rokovaním udelené na jednej strane Komisii a na druhej strane členským štátom a predsedníctvu Rady, nevyhnutne vyplýva, že Rada sa podieľala na udelení niektorého z týchto súhlasov. Žaloba je preto vo vzťahu k napadnutému rozhodnutiu prípustná v celom rozsahu.
            O veci samej
            42. Komisia uvádza na podporu svojej žaloby štyri žalobné dôvody.
            43. Prvý žalobný dôvod sa zakladá na porušení článku 2 ods. 2 ZFEÚ a článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Ďalšie tri žalobné dôvody boli uvedené bez ohľadu na výlučnú alebo spoločnú povahu právomocí Únie v prejednávanom prípade, pričom druhý žalobný dôvod sa zakladá na porušení postupov a podmienok týkajúcich sa udelenia súhlasu s rokovaním o medzinárodných dohodách Úniou, tretí žalobný dôvod sa zakladá na porušení pravidiel hlasovania v rámci Rady stanovených v článku 218 ods. 8 ZFEÚ a štvrtý žalobný dôvod sa zakladá na nedodržaní cieľov vymedzených v Zmluve o FEÚ a Zmluve o EÚ, ako aj na nedodržaní zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 13 ZEÚ.
            O prvom žalobnom dôvode
            – Argumentácia účastníkov konania
            44. V rámci prvého žalobného dôvodu Komisia, ktorú podporuje Parlament, tvrdí, že podľa judikatúry vyplývajúcej z rozsudku AETR (EU:C:1971:32), ktorá je v súčasnosti kodifikovaná v článku 3 ods. 2 ZFEÚ, Únia disponuje výlučnou vonkajšou právomocou v prípade, keď – ako v prejednávanej veci – medzinárodné záväzky patria aspoň z veľkej časti do oblasti uplatňovania spoločných pravidiel, ktoré zaviedla.
            45. Po prvé Komisia a Parlament tvrdia, že rokovania v rámci Rady Európy týkajúce sa ochrany práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom sa opierajú najmä o acquis  Únie v tejto oblasti. Komisia a Parlament na základe preskúmania jednotlivých prvkov identifikovaných v prílohe memoranda z roku 2008 uvádzajú dôvody, pre ktoré hrozí, že sa tieto rokovania dotknú spoločných pravidiel Únie v uvedenej oblasti, vrátane prípadu, keď sa týkajú prvkov, pri ktorých sa podľa uvedeného memoranda zamýšľa prekročenie rámca tohto acquis .
            46. Komisia zastáva názor, že ak súbor práv, ktorý postupne zaviedlo právo Únie, dosiahne – ako v prejednávanom prípade – pokročilé štádium a cieľom budúcej medzinárodnej dohody je konsolidácia a predovšetkým okrajové zlepšenie ochrany dotknutých nositeľov v súvislosti s okrajovými aspektmi, ktoré toto právo neupravuje, Únia musí mať výlučnú právomoc.
            47. Po druhé Komisia, ktorú v tejto súvislosti podporuje Parlament, tvrdí, že Únia prijala súbor koherentných pravidiel, ktoré prekračujú rámec jednoduchých minimálnych ustanovení upravujúcich práva vysielacích organizácií súvisiace s autorským právom, aby zabezpečila riadne fungovanie vnúto rného trhu. Okolnosť, že táto právna úprava nepredstavuje úplnú harmonizáciu a necháva na členských štátoch, aby upravili určité aspekty dotknutej oblasti, nebráni tomu, aby právomoc Únie mala v tejto oblasti výlučnú povahu.
            48. Po tretie Komisia tvrdí, že práva vysielacích organizácií súvisiace s autorským právom, ako ich upravuje právo Únie, patria do koherentného a vyváženého súboru pravidiel v oblasti duševného vlastníctva a sú určené na zachovanie jednoty právneho poriadku Únie v tejto oblasti. Za týchto podmienok a vzhľadom na väzby existujúce medzi právami a činnosťami vysielacích organizácií na jednej strane a právami a činnosťami ostatných nositeľov práv duševného vlastníctva môže akákoľvek zmena práv jednej alebo druhej skupiny ovplyvniť výklad a uplatňovanie právnej úpravy Únie ako celku.
            49. Rada, ktorú podporujú Česká republika, Spolková republika Nemecko, Holandské kráľovstvo, Poľská republika a Spojené kráľovstvo, tvrdí, že budúci dohovor Rady Európy patrí do oblasti spoločných právomocí Únie a jej členských štátov, a to do oblasti vnútorného trhu, ktorý zahrnuje ochranu duševného vlastníctva. V dôsledku toho sa tak Únia, ako aj členské štáty musia podieľať na budúcich rokovaniach tým, že budú úzko spolupracovať vo všetkých fázach procesu, aby bola zaručená jednota vonkajšej reprezentácie Únie. Práve to je cieľom napadnutého rozhodnutia.
            50. Rada a uvedené členské štáty tvrdia, že skutočnosť, že rovnako dôležitá časť budúcej medzinárodnej dohody patrí do oblasti upravenej spoločnými pravidlami Únie, nestačí na prijatie záveru o výlučnej povahe právomoci Únie rokovať o tejto dohode. K takému záveru možno dospieť iba na základe presného a konkrétneho posúdenia povahy a obsahu dotknutých pravidiel Únie, ako aj vzťahu medzi týmito pravidlami a budúcou dohodou, z ktorého by vyplývalo, že táto dohoda sa môže dotknúť uvedených pravidiel alebo môže zmeniť rozsah ich pôsobnosti.
            51. Tí istí účastníci konania tiež tvrdia, že posledná časť článku 3 ods. 2 ZFEÚ sa má vykladať v spojení s protokolom (č. 25) o vykonávaní spoločných právomocí, ktorý tvorí prílohu Zmluvy o EÚ a Zmluvy o FEÚ.
            52. Rada, Holandské kráľovstvo a Spojené kráľovstvo ďalej tvrdia, že zámerom signatárov Lisabonskej zmluvy bolo v poslednej časti článku 3 ods. 2 ZFEÚ kodifikovať judikatúru vyplývajúcu z rozsudku AETR (EU:C:1971:32), ako to bolo objasnené v stanovisku 1/03 (EU:C:2006:81), pričom odmietli zaviesť kritérium „oblasti vo veľkej miere pokrytej pravidlami Únie“, ktoré uplatnil Súdny dvor najmä vo svojom stanovisku 2/91 (EU:C:1993:106) a rozsudku Komisia/Dánsko (C‑467/98, EU:C:2002:625).
            53. Na základe týchto všeobecných úvah Rada, Česká republika, Spolková republika Nemecko, Holandské kráľovstvo, Poľská republika a Spojené kráľovstvo spochybňujú, že by Únia mala v prejednávanom prípade výlučnú vonkajšiu právomoc.
            54. V tejto súvislosti v prvom rade tvrdia, že budúci dohovor Rady Európy by mohol ísť nad rámec existujúcej právnej úpravy Únie v prípade troch prvkov.
            55. Po prvé tento budúci dohovor by mohol zaviesť výlučné právo vysielacích organizácií, pokiaľ ide o verejné vysielanie ich programov mimo miest, ktoré sú verejnosti prístupné po zaplatení vstupného, zatiaľ čo také výlučné právo sa v práve Únie uvedeným organizáciám nepriznáva.
            56. Po druhé tento dohovor by mohol upravovať ochranu signálov pred ich vysielaním verejnosti (ďalej len „signály pred vysielaním“), hoci táto ochrana nie je predmetom nijakého ustanovenia práva Únie. Práva, ktoré priznáva právna úprava Únie autorom k ich dielam, totiž nezahrnujú práva vysielacích organizácií k takým signálom.
            57. Po tretie rokovania o budúcom dohovore Rady Európy by sa mohli týkať zavedenia trestných opatrení určených na to, aby sa dodržiavali predmetné práva, hoci také opatrenia nie sú upravené spoločnými pravidlami Únie.
            58. Poľská republika dopĺňa, že je takisto možné, že tento budúci dohovor bude upravovať širšiu definíciu pojmu „vysielacia organizácia“, než ju stanovuje právo Únie, a to s cieľom zahrnúť do tohto pojmu aj vysielateľov prostredníctvom internetu alebo subjekty poskytujúce „simultánne vysielanie“.
            59. Poľská republika, podobne ako Spojené kráľovstvo, navyše zdôrazňuje, že nijaké spoločné pravidlo Únie v súčasnosti vysielacím organizáciám nepriznáva výlučné právo na káblový prenos.
            60. Rada, Česká republika, Spolková republika Nemecko a Spojené kráľovstvo dopĺňajú, že napriek neexistencii spoločných pravidiel Únie by pripustenie výlučnej vonkajšej právomoci Únie z dôvodu, že dotknutá medzinárodná dohoda zamýšľa iba okrajovo stanoviť súbor pravidiel, ktoré boli postupne zavedené na úrovni Únie, viedlo k nezákonnému rozšíreniu pôsobnosti článku 3 ods. 2 ZFEÚ a porušilo by zásadu prenesenia právomoci.
            61. Ďalej Rada, Česká republika, Spolková republika Nemecko, Holandské kráľovstvo, Poľská republika a Spojené kráľovstvo tvrdia, že právo Únie vykonalo v prospech vysielacích organizácií iba minimálnu a rozdrobenú harmonizáciu, ktorá dopĺňa ochranu ďalších práv duševného vlastníctva.
            62. Napokon Rada, Poľská republika a Spojené kráľovstvo tvrdia, že právna úprava Únie týkajúca sa autorských práv a s nimi súvisiacich práv, ktoré sú iné než práva vysielacích organizácií, je irelevantná na účely posúdenia existencie spoločných pravidiel Únie v oblasti, o ktorú ide v prejednávanom prípade. V tejto súvislosti poukazujú na základný rozdiel, ktorý z historického hľadiska, ako aj z hľadiska povahy a predmetu ochrany existuje medzi autorským právom a právami uvedených organizácií.
            63. Za týchto podmienok posilnenie ochrany priznanej uvedeným organizáciám nemôže narušiť všeobecnú rovnováhu ochrany ostatných nositeľov práv duševného vlastníctva ani výkon týchto práv týmito ostatnými nositeľmi.
            – Posúdenie Súdnym dvorom
            64. Prvý žalobný dôvod sa v podstate zakladá na porušení článku 3 ods. 2 ZFEÚ.
            65. Na úvod treba uviesť, že spomedzi rôznych prípadov výlučnej vonkajšej právomoci Únie upravených v tomto ustanovení je v prejednávanej veci relevantný jedine prípad, ktorého sa týka posledná časť tohto ustanovenia a ktorý zodpovedá situácii, keď môžu byť uzavretím medzinárodnej dohody „dotknuté spoločné pravidlá alebo pozmenený rozsah ich pôsobnosti“.
            66. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že pojmy použité v tejto poslednej časti vety zodpovedajú pojmom, prostredníctvom ktorých Súdny dvor v bode 22 rozsudku AETR (EU:C:1971:32) definoval povahu medzinárodných záväzkov, ktoré členské štáty nemôžu preberať mimo rámca spoločných inštitúcií Únie, pokiaľ sú stanovené spoločné pravidlá Únie na dosiahnutie cieľov Zmluvy.
            67. Tieto pojmy treba preto vykladať na základe spresnení, ktoré k nim poskytol Súdny dvor v rozsudku AETR (EU:C:1971:32) a v judikatúre, ktorá sa na základe neho rozvinula.
            68. Podľa judikatúry Súdneho dvora existuje riziko, že medzinárodné záväzky sa dotknú spoločných pravidiel Únie alebo pozmenia rozsah ich pôsobnosti, pričom toto riziko odôvodňuje výlučnú vonkajšiu právomoc Únie, pokiaľ tieto záväzky patria do oblasti uplatnenia uvedených pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudky AETR, EU:C:1971:32, bod 30, a Komisia/Dánsko, EU:C:2002:625, bod 82).
            69. Konštatovanie takého rizika nepredpokladá úplnú zhodu oblastí upravených medzinárodnými záväzkami a právnou úpravou Únie (pozri v tomto zmysle stanovisko 1/03, EU:C:2006:81, bod 126).
            70. Ako už Súdny dvor opakovane zdôraznil, také záväzky sa môžu dotknúť rozsahu pôsobnosti spoločných pravidiel Únie alebo ho zmeniť, ak tieto pravidlá už takéto záväzky vo veľkom rozsahu upravujú (stanovisko 2/91, EU:C:1993:106, bod 25; rozsudok Komisia/Dánsko, EU:C:2002:625, bod 82, ako aj stanovisko 1/03, EU:C:2006:81, body 120 a 126).
            71. Okrem toho členské štáty nemôžu prijímať také záväzky mimo rámca inštitúcií Únie, a to ani v prípade neexistencie prípadného rozporu medzi týmito záväzkami a spoločnými pravidlami Únie (pozri v tomto zmysle stanovisko 2/91, EU:C:1993:106, body 25 a 26, ako aj rozsudok Komisia/Dánsko, EU:C:2002:625, bod 82).
            72. Argumentácia Rady, Holandského kráľovstva a Spojeného kráľovstva, ktorá sa zakladá na koncepcii, ktorá je po nadobudnutí platnosti Lisabonskej zmluvy údajne reštriktívnejšia v oblasti výlučnej vonkajšej právomoci Únie, nevyvracia predchádzajúce posúdenie.
            73. Protokol (č. 25) o vykonávaní spoločných právomocí, na ktorý sa odkazuje s cieľom podporiť túto argumentáciu a ktorého jediný článok stanovuje, že „ak Únia vykonáva činnosť v určitej oblasti, rozsah takéhoto výkonu právomoci zahŕňa len tie prvky, ktoré sú upravené dotknutým aktom Únie, a teda nevzťahuje sa na celú oblasť“, sa totiž týka výlučne, ako to vyplýva z jeho znenia, článku 2 ods. 2 ZFEÚ a nie článku 3 ods. 2 ZFEÚ. Jeho účelom je teda spresniť rozsah výkonu spoločnej právomoci Únie a členských štátov, ktorú Únii priznávajú Zmluvy, a nie obmedziť rozsah výlučnej vonkajšej právomoci Únie v prípadoch uvedených v článku 3 ods. 2 ZFEÚ, ako ho objasnila judikatúra Súdneho dvora pripomenutá vyššie.
            74. Je preto potrebné zdôrazniť, že keďže má Únia iba prenesené právomoci, právomoc, ktorá má navyše výlučnú povahu, sa musí opierať o závery založené na konkrétnom posúdení vzťahu medzi budúcou medzinárodnou dohodou a platným právom Únie, z ktorých vyplýva, že taká dohoda sa môže dotknúť spoločných pravidiel Únie alebo zmeniť rozsah ich pôsobnosti (pozri v tomto zmysle stanovisko 1/03, EU:C:2006:81, bod 124).
            75. V súlade so zásadou prenesenej právomoci stanovenej v článku 5 ods. 1 a 2 ZEÚ na účely takého posúdenia dotknutej strane prináleží predložiť dôkazy, na základe ktorých možno preukázať výlučnú povahu vonkajšej právomoci Únie, na ktorú sa chce odvolávať.
            76. V prejednávanom prípade treba najskôr uviesť, že napadnuté rozhodnutie neposkytuje nijaké spresnenie v súvislosti s obsahom rokovaní týkajúcich sa budúceho Dohovoru Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií. Uvedené rozhodnutie vôbec neidentifikuje prvky týchto rokovaní, ktoré podľa článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia patria do právomoci Únie, ani tie, ktoré podľa článku 1 ods. 3 napadnutého rozhodnutia patria do právomoci členských štátov.
            77. Za týchto okolností, pokiaľ ide o obsah budúcich rokovaní, treba na účely tohto posúdenia zohľadniť odporúčanie z roku 2002, memorandum z roku 2008 a správu z roku 2010, ktoré Komisia doplnila do spisu na podporu prvého žalobného dôvodu a v prípade ktorých nikto z účastníkov konania nespochybnil, že tieto dokumenty poskytujú v tejto súvislosti najnovšie relevantné údaje.
            78. Čo sa týka oblasti, o ktorú ide v prejednávanej veci, tieto dokumenty Rady Európy naznačujú, že predmetné rokovania sa týkajú prijatia dohovoru o ochrane práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom.
            79. Ako vyplýva zo smerníc 93/83, 2001/29, 2004/48, 2006/115 a 2006/116, uvedené práva sú v práve Únie predmetom harmonizovaného právneho rámca, ktorého cieľom je najmä zabezpečiť riadne fungovanie vnútorného trhu a ktorý tým, že integroval určitý vývoj spojený s technologickými výzvami, novým digitálnym prostredím a rozvojom informačnej spoločnosti, zaviedol v prospech vysielacích organizácií v súvislosti s ich vysielaním systém vysokej a homogénnej ochrany.
            80. Z toho vyplýva, že ochranu práv týchto organizácií súvisiacich s autorským právom, ktorá je predmetom rokovaní Rady Európy, treba vnímať ako relevantnú oblasť na účely tohto posúdenia.
            81. Okolnosť, že uvedený harmonizovaný právny rámec bol zavedený prostredníctvom rôznych právnych nástrojov upravujúcich aj ďalšie práva duševného vlastníctva, nemôže spochybniť dôvodnosť tohto prístupu.
            82. Posúdenie existencie rizika, že medzinárodné záväzky sa dotknú spoločných pravidiel Únie alebo zmenia rozsah ich pôsobnosti, totiž nemôže závisieť od umelého rozlíšenia, ktoré sa zakladá na existencii alebo neexistencii takých pravidiel v jedinom a tom istom nástroji práva Únie.
            83. Súdny dvor tak najmä v bodoch 27 a 29 rozsudku Komisia/Francúzsko (C‑239/03, EU:C:2004:598) posúdil ochranu vôd pred znečistením, ktorá je predmetom medzinárodnej dohody dotknutej vo veci, v ktorej bol vyhlásený uvedený rozsudok, ako „oblasť“ bez ohľadu na skutočnosť, že príslušná právna úprava Únie bola obsiahnutá v rôznych právnych nástrojoch.
            84. Keďže bola dotknutá oblasť spresnená, treba uviesť, že podľa rôznych častí memoranda z roku 2008, konkrétne jeho bodov 49, 52, 57 a 78, by sa mal predmetný dohovor Rady Európy zakladať na acquis  Únie, do ktorého patria vo veľkej miere hmotnoprávne predpisy o duševnom vlastníctve, a to najmä tie, ktoré sa týkajú vysielacích organizácií.
            85. Ako pripúšťajú Rada a členské štáty vystupujúce na jej podporu, veľký počet prvkov budúcich rokovaní, ktoré sú uvedené na zozname tvoriacom prílohu memoranda z roku 2008, je už skutočne upravený spoločnými pravidlami Únie.
            86. V prvom rade, čo sa týka prvkov uvedených v oddiele I tohto zoznamu, Poľská republika nepochybne tvrdí, že pojem „vysielacia organizácia“ by na účely budúceho dohovoru mohol byť definovaný širšie, aby zahrnoval vysielateľov prostredníctvom internetu alebo subjekty poskytujúce „simultánne vysielanie“.
            87. Bez ohľadu na to, či odkaz na vysielanie po drôte alebo bezdrôtovo, ktorý sa nachádza v článku 2 a článku 3 ods. 2 písm. d) smernice 2001/29, článku 7 ods. 2 a článku 9 ods. 1 písm. d) smernice 2006/115, ako aj v článku 3 ods. 4 smernice 2006/116, umožňuje v kontexte nových digitálnych technológií zahrnúť takých vysielateľov do pôsobnosti spoločných pravidiel Únie v posudzovanej oblasti, je však v každom prípade zrejmé, ako tvrdí Komisia, že rokovanie, ktorého cieľom je určitým spôsobom zahrnúť týchto vysielateľov do rozsahu pôsobnosti budúceho dohovoru Rady Európy, a to najmä prijatím „technologicky neutrálnej“ definície „vysielacej organizácie“ na účely tohto dohovoru, ako je navrhnuté v bode 13 správy z roku 2010, by sa dotklo celého rozsahu pôsobnosti všetkých spoločných pravidiel Únie týkajúcich sa ochrany práv takých organizácií súvisiacich s autorským právom.
            88. V druhom rade, pokiaľ ide o prvky identifikované v oddiele II zoznamu nachádzajúcom sa v prílohe memoranda z roku 2008, medzi účastníkmi konania je nesporné, že prvky týkajúce sa práva na záznam, práva na vyhotovovanie rozmnoženín, práva na sprístupňovanie verejnosti, práva na rozširovanie, obmedzení a výnimiek z uvedených práv, trvania ochrany, povinností týkajúcich sa technologických opatrení a povinností týkajúcich sa informácií na správu práv patria do spoločných pravidiel Únie a že rokovania o týchto prvkoch sa môžu dotknúť rozsahu pôsobnosti týchto spoločných pravidiel alebo ho zmeniť.
            89. Naopak účastníci konania si odporujú, pokiaľ ide o štyri prvky uvedené v oddiele II, a to o právo na prenos, právo na verejný prenos, ochranu týkajúcu sa signálov pred vysielaním a dodržiavanie práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom.
            90. Po prvé, pokiaľ ide o právo na prenos, Poľská republika a Spojené kráľovstvo tvrdia, že v práve Únie sa vykonala iba minimálna harmonizácia v rozsahu, v akom sa podľa článku 8 ods. 3 smernice 2006/115 týka výlučne bezdrôtového prenosu. Predmetné rokovania by mohli v prospech vysielacích organizácií viesť k zakotveniu výlučného práva na prenos po drôte, najmä prostredníctvom internetu.
            91. V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 8 ods. 3 smernice 2006/115 sa nevzťahuje na podobnú situáciu, aká sa konštatuje v bodoch 18 a 21 stanoviska 2/91 (EU:C:1993:106) a v prípade ktorej Súdny dvor neuznal výlučnú právomoc Únie, pretože ustanovenia tak práva Únie, ako aj predmetného medzinárodného dohovoru majú povahu minimálnych štandardov. Toto ustanovenie totiž právu na prenos priznáva v práve Únie presný hmotnoprávny rozsah pôsobnosti tým, že ho obmedzuje na bezdrôtový prenos.
            92. Ako tvrdí Komisia, rokovania Rady Európy, ktoré – ako bolo naznačené v bode 54 memoranda z roku 2008 – sa týkali rozšírenia tohto práva na prenos po drôte alebo prostredníctvom internetu, by preto mohli zmeniť rozsah pôsobnosti spoločných pravidiel Únie v oblasti práva na prenos.
            93. Navyše, ako zdôrazňuje aj Komisia, právo vysielacích organizácií v oblasti prenosu po drôte je už čiastočne upravené spoločnými pravidlami Únie z dôvodu previazania, ktoré existuje medzi jednotlivými právami duševného vlastníctva týchto organizácií stanovenými právom Únie. Ako totiž Súdny dvo r rozhodol v rozsudku ITV Broadcasting a i. (C‑607/11, EU:C:2013:147), výlučné právo na verejný prenos, ktoré sa podľa článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 priznáva organizáciám poskytujúcim terestriálne televízne vysielanie v prípade ich programov chránených autorským právom, zahrnuje výlučné právo povoliť alebo zakázať prenos takých diel inou organizáciou prostredníctvom internetu.
            94. Po druhé, pokiaľ ide o právo na verejný prenos, Rada a viaceré členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na jej podporu, tvrdia, že predmetné rokovania by mohli ísť nad rámec acquis  Únie tým, že by na rozdiel od článku 8 ods. 3 smernice 2006/115 rozšírili rozsah tohto práva aj mimo miest, ktoré sú verejnosti prístupné po zaplatení vstupného.
            95. V tejto súvislosti však treba podobne ako Komisia konštatovať, že ani memorandum z roku 2008, ani správa z roku 2010 neobsahujú údaje v tomto zmysle a že ani Rada, ani členské štáty neuviedli nijakú skutočnosť na podporu svojich tvrdení.
            96. Naproti tomu podľa odporúčania z roku 2002 a najmä podľa bodu f) rubriky „Práva, ktoré sa majú priznať“ nachádzajúcej sa v prílohe tohto odporúčania, ako aj podľa bodu 24 jeho odôvodnenia sa rozsah práva na verejný prenos obmedzí na rozsah stanovený v článku 13 písm. d) Rímskeho dohovoru, ktorý ho obmedzuje na miesta prístupné verejnosti po zaplatení vstupného.
            97. Po tretie, čo sa týka ochrany signálov pred ich vysielaním, Rada a viaceré členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na jej podporu, istotne správne uvádzajú, že vysielacím organizáciám sa podľa platného práva Únie neposkytuje ochrana týkajúca sa týchto samotných signálov, zatiaľ čo podľa bodov 41 až 43 a 54 memoranda z roku 2008 a podľa bodu 14 správy z roku 2010 by predmetné rokovania mohli viesť k zavedeniu takej ochrany z dôvodu možnosti ľahkého narušenia uvedených signálov ich nepovoleným zneužitím alebo využitím.
            98. Jedno z riešení, ktoré uviedla Komisia a ktoré je podľa bodu 43 memoranda z roku 2008 vhodné zohľadniť, konkrétne rozšírenie pojmu „vysielanie“ na signály pred ich vysielaním tým, že sa tieto signály zahrnú do rámca ochrany jednotlivých práv priznaných vysielacím organizáciám, by však nepochybne mohlo zmeniť celý rozsah pôsobnosti spoločných pravidiel Únie v posudzovanej oblasti.
            99. Pokiaľ ide o ďalšie možné riešenia uvedené pred Súdnym dvorom, akými sú právna ochrana signálov pred vysielaním sui generis alebo to, že sa na tieto signály uplatnia ustanovenia týkajúce sa ochrany technologických opatrení, treba konštatovať, že pri absencii náznaku týchto riešení v memorande z roku 2008 alebo v správe z roku 2010 a v prípade, že Rada a členské štáty v postavení vedľajších účastníkov konania nepodložia svoje tvrdenia nijakým dôkazom, sa tieto riešenia v tejto fáze zdajú hypotetické, a preto ich v prejednávanom prípade nemožno zohľadniť na účely určenia výlučnej alebo spoločnej povahy právomoci Únie.
            100. Po štvrté, čo sa týka dodržiavania práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom, Rada a viaceré členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na jej podporu, však bez toho, aby spochybnili, že sankcie a opravné prostriedky v prípade porušenia týchto práv sú v práve Únie upravené v článku 8 smernice 2001/29, ako aj v súbore spoločných pravidiel obsiahnutých v smernici 2004/48, tvrdia, že predmetné rokovania by mohli na rozdiel od právnej úpravy Únie viesť k zavedeniu povinnosti zmluvných strán prijať v prípade takých porušení trestné sankcie.
            101. Treba však podobne ako Komisia konštatovať, že ani memorandum z roku 2008, ani správa z roku 2010 neobsahujú nijaký údaj v tomto zmysle a že tvrdenia uvedené v predchádzajúcom bode neboli podložené nijakým dôkazom vo vzťahu k budúcim rokovaniam v rámci Rady Európy.
            102. Z predchádzajúceho posúdenia vyplýva, že obsah rokovaní na účely Dohovoru Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií súvisiacich s autorským právom, ako bol vymedzený v odporúčaní z roku 2002, memorande z roku 2008 a správe z roku 2010, patrí do oblasti, ktorá je vo veľkej miere upravená spoločnými pravidlami Únie, a že tieto rokovania sa môžu dotknúť spoločných pravidiel Únie alebo zmeniť rozsah ich pôsobnosti. Uvedené rokovania preto patria do výlučnej právomoci Únie.
            103. Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie bolo prijaté v rozpore s článkom 3 ods. 2 ZFEÚ.
            O druhom a štvrtom žalobnom dôvode
            104. Vzhľadom na to, že prvý žalobný dôvod je dôvodný, treba napadnuté rozhodnutie zrušiť bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné žalobné dôvody uvedené Komisiou na podporu jej žaloby.
            O trovách
            105. Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla, aby bola Rade uložená povinnosť nahradiť trovy konania, a Rada nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania. V súlade s článkom 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, na základe ktorého členské štáty a inštitúcie, ktoré do konania vstúpili ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania, Česká republika, Spolková republika Nemecko, Holandské kráľovstvo, Poľská republika, Spojené kráľovstvo, ako aj Parlament znášajú svoje vlastné trovy konania.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
            1. Rozhodnutie Rady a zástupcov vlád členských štátov zasadajúcich v Rade z 19. decembra 2011 o účasti Európskej únie a jej členských štátov na rokovaní o Dohovore Rady Európy o ochrane práv vysielacích organizácií sa zrušuje.
            2. Rada Európskej únie je povinná nahradiť trovy konania.
            3. Česká republika, Spolková republika Nemecko, Holandské kráľovstvo, Poľská republika, Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, ako aj Európsky parlament znášajú svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 16. júna 2016.#Evonik Degussa GmbH a AlzChem AG proti Európskej komisii.#Odvolanie – Hospodárska súťaž – Článok 81 ES – Kartely – Trhy s práškovým a granulovaným acetylidom vápenatým, ako aj s granulovaným horčíkom vo významnej časti Európskeho hospodárskeho priestoru – Určenie cien, rozdelenie trhov a výmena informácií – Zodpovednosť materskej spoločnosti za porušenia pravidiel hospodárskej súťaže jej dcérskymi spoločnosťami – Rozhodujúci vplyv uplatňovaný materskou spoločnosťou – Vyvrátiteľná domnienka v prípade vlastníctva 100 % podielu na základnom imaní – Podmienka vyvrátiteľnosti tejto domnienky – Nedodržanie výslovného pokynu.#Vec C-155/14 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      zo 16. júna 2016 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Hospodárska súťaž — Článok 81 ES — Kartely — Trhy s práškovým a granulovaným acetylidom vápenatým, ako aj s granulovaným horčíkom vo významnej časti Európskeho hospodárskeho priestoru — Určenie cien, rozdelenie trhov a výmena informácií — Zodpovednosť materskej spoločnosti za porušenia pravidiel hospodárskej súťaže jej dcérskymi spoločnosťami — Rozhodujúci vplyv uplatňovaný materskou spoločnosťou — Vyvrátiteľná domnienka v prípade vlastníctva 100 % podielu na základnom imaní — Podmienka vyvrátiteľnosti tejto domnienky — Nedodržanie výslovného pokynu“
      Vo veci C‑155/14 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 3. apríla 2014,

         Evonik Degussa GmbH, so sídlom v Essene (Nemecko),

         AlzChem AG, predtým AlzChem Trostberg GmbH, so sídlom v Trostbergu (Nemecko),
      v zastúpení: C. Steinle a I. Bodenstein, Rechtsanwälte,
      odvolateľky,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení: G. Meessen a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Böhlke, Rechtsanwalt,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, sudcovia D. Šváby (spravodajca), A. Rosas, E. Juhász a C. Vajda,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. júna 2015,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 3. septembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Spoločnosti Evonik Degussa GmbH (ďalej len „Degussa“) a AlzChem AG, predtým AlzChemTrostberg GmbH, sa svojím odvolaním domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 23. januára 2014, Evonik Degussa a AlzChem/Komisia (T‑391/09, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2014:22), ktorým Všeobecný súd čiastočne zamietol ich žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Komisie K(2009) 5791 v konečnom znení z 22. júla 2009 týkajúceho sa konania podľa článku 81 Zmluvy o ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/39.396 – Reagenty na báze acetylidu vápenatého a horčíka pre oceliarsky a plynárenský priemysel) (ďalej len „sporné rozhodnutie“) v rozsahu, v akom sa ich toto rozhodnutie týka, ako aj subsidiárne návrh na zmenu uvedeného rozhodnutia smerujúci jednak k zrušeniu pokuty uloženej odvolateľkám alebo k zníženiu jej výšky, a jednak k zaviazaniu spoločnosti SKW Stahl‑Metallurgie GmbH (ďalej len „SKW“), aby bola spoločne a nerozdielne s ostatnými odvolateľkami zodpovedná za zaplatenie celej výšky uvedenej pokuty.

         Právny rámec

               2

               Článok 23 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 a 82 Zmluvy (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) stanovuje režim pokút, ktoré môže Európska komisia uložiť podľa článkov 81 ES a 82 ES.

         Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie

               3

               Relevantné okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 1 až 4 napadnutého rozsudku takto:

                        „1

                        [Komisia] v [spornom rozhodnutí] konštatovala, že hlavní dodávatelia acetylidu vápenatého a horčíka pre oceliarsky a plynárenský priemysel porušili článok 81 ods. 1 ES a článok 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHS) tým, že sa od 7. apríla 2004 do 16. januára 2007 podieľali na jedinom a nepretržitom porušení. Porušovanie spočívalo v rozdelení trhov, stanovení kvót, rozdelení zákazníkov, určení cien a výmene citlivých obchodných informácií o cene, zákazníkoch a objeme predaja v rámci EHP s výnimkou Írska, Španielska, Portugalska a Spojeného kráľovstva.

                        2

                        Konanie sa začalo na základe žiadosti o oslobodenie od pokuty v zmysle oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len ‚oznámenie o zhovievavosti‘), ktorú podala spoločnosť Akzo Nobel NV.

                        3

                        V článku 1 písm. f) [sporného] rozhodnutia Komisia konštatovala, že Degussa a AlzChem Hart GmbH (neskôr AlzChem Trostberg GmbH, teraz [AlzChem]), žalobkyne, sa zúčastnili na porušení od 22. apríla do 30. augusta 2004. Z odôvodnení 226 a 227 [sporného] rozhodnutia vyplýva, že tieto dve spoločnosti sú zodpovedné za sporné porušenie z dôvodu priamej účasti zamestnancov spoločnosti SKW Stahl‑Technik GmbH & Co. KG, ktorej obchodné meno sa od roku 2005 zmenilo na [SKW], na tomto porušení. Podľa odôvodnení 227, 228 a 235 [sporného] rozhodnutia bola SKW počas prvej časti obdobia jej účasti na spornom karteli dcérskou spoločnosťou v 100 % vlastníctve žalobkýň.

                        4

                        Komisia žalobkyniam z dôvodu ich účasti na spornom porušení uložila v článku 2 [sporného] rozhodnutia na jednej strane pokutu vo výške 1,04 milióna eur, za ktorej zaplatenie boli spoločne a nerozdielne zodpovedné so spoločnosťou SKW [článok 2 písm. g)], a na druhej strane pokutu 3,64 milióna eur, za ktorú boli spoločne a nerozdielne zodpovedné žalobkyne [článok 2 písm. h)].“

               4

               Pokiaľ ide o obdobie od 1. septembra 2004 do 16. januára 2007, počas ktorého nebola SKW úplne vo vlastníctve spoločností AlzChem a Degussa, ale vo vlastníctve spoločností SKW Stahl‑Metallurgie Holding (ďalej len „SKW Holding“) a Arques Industrie AG, teraz Gigaset AG (ďalej len „Gigaset“), Komisia konštatovala, že SKW, SKW Holding a Gigaset sa dotknutého porušenia zúčastnili a/alebo sa zaň majú pokladať za zodpovedné. V článku 2 písm. f) sporného rozhodnutia, zmeneného rozsudkom Gigaset/Komisia (T‑395/09, EU:T:2014:23), uložila Komisia spoločnostiam SKW a SKW Holding spoločne a nerozdielne pokutu vo výške 13300000 eur a rozhodla, že za zaplatenie časti tejto pokuty vo výške 12300000 eur je spoločne a nerozdielne zodpovedná aj Gigaset.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               5

               Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 5. októbra 2009 podali odvolateľky žalobu, ktorou sa domáhali zrušenia sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ich týka, subsidiárne jednak zníženia výšky pokuty, ktorá im bola uložená v článku 2 písm. g) a h) tohto rozhodnutia, jednak k zaviazaniu spoločnosti SKW, aby bola spoločne a nerozdielne s ostatnými odvolateľkami zodpovedná za zaplatenie celej výšky uvedených pokút.

               6

               Na podporu svojej žaloby odvolateľky predložili argumentáciu nerozdelenú do žalobných dôvodov, ktorú Všeobecný súd chápal tak, že sa týka po prvé toho, že odvolateľkám bola pripísania zodpovednosť za porušenie, ktorého sa dopustila ich dcérska spoločnosť SKW, po druhé výšky pokút, ktoré im boli uložené, po tretie spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti spoločnosti SKW za platbu týchto pokút a po štvrté rozporu sporného rozhodnutia s rozsudkom z 3. marca 2011, Siemens a VA Tech Transmission & Distribution/Komisia (T‑122/07 až T‑124/07, EU:T:2011:70), pričom táto posledná námietka bola uvedená v rámci návrhu na zabezpečenie priebehu konania, ako aj na pojednávaní.

               7

               Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd tejto žalobe čiastočne vyhovel. Výrok tohto rozsudku tak znie takto:

                        „1.

                        Článok 2 písm. g) a h) [sporného] rozhodnutia sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločností [Degussa] a [AlzChem], pričom sa však spresňuje, že toto zrušenie nemá s ohľadom na [SKW] vplyv na oslobodzujúci účinok každej platby, ktorú zaplatí jedna alebo druhá spoločnosť, na úhradu pokuty, ktorá im bola spoločne a nerozdielne uložená za porušenie konštatované v článku 1 písm. f) uvedeného rozhodnutia, a pokuty, ktorá bola [spoločnosti SKW] uložená v článku 2 písm. g) rovnakého rozhodnutia.

                        2.

                        Pokiaľ ide o porušenie konštatované v prípade spoločností [Degussa] a AlzChem v článku 1 písm. f) [sporného] rozhodnutia, ukladajú sa tieto pokuty:

                                 —

                                 2,49 milióna eur spoločnostiam [Degussa] a AlzChem zodpovedným spoločne a nerozdielne, pričom sa spresňuje, že sa bude vychádzať z toho, že túto pokutu uhradili do výšky súm, ktoré zaplatila [SKW] na úhradu pokuty uloženej v článku 2 písm. f) a g) rovnakého rozhodnutia,

                                 —

                                 1,24 milióna eur spoločnosti [Degussa] ako jedinej zodpovednej za zaplatenie tejto pokuty.

                        3.

                        V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                        4.

                        Spoločnosti [Degussa] a AlzChem sú povinné znášať dve tretiny svojich vlastných trov konania a nahradiť dve tretiny trov konania, ktoré vznikli [Komisii]. Komisia je povinná znášať jednu tretinu svojich vlastných trov konania a nahradiť jednu tretinu trov konania, ktoré vznikli spoločnostiam [Degussa] a AlzChem.“

               8

               Z tohto rozsudku vyplýva, že spoločnostiam, ktoré boli súčasťou hospodárskej jednotky vo vlastníctve spoločnosti Degussa, ktorá stála na čele, boli z dôvodu účasti spoločnosti SKW na dotknutom porušení za obdobie od 22. apríla 2004 do 30. augusta 2004, uložené tieto pokuty:

                        —

                        1,04 milióna eur spoločnosti SKW na základe článku 2 písm. g) sporného rozhodnutia,

                        —

                        2,49 milióna eur spoločne a nerozdielne spoločnostiam Degussa a AlzChem pričom sa spresňuje, že sa bude vychádzať z toho, že túto pokutu uhradili do výšky súm, ktoré zaplatila spoločnosť SKW na úhradu pokút uložených v článku 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutia za obdobia od 1. septembra 2004 do 16. januára 2007 a od 22. apríla 2004 do 30. augusta 2004, a

                        —

                        1,24 milióna eur spoločnosti Degussa.

         Návrhy účastníkov odvolacieho konania

               9

               Degussa a AlzChem navrhujú, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok v celom rozsahu, v akom sa ich týka, a zrušil sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ich týka,

                        —

                        subsidiárne znížil pokuty, ktoré im boli uložené v článku 2 písm. g) a h) sporného rozhodnutia,

                        —

                        subsidiárne v druhom rade zmenil článok 2 písm. g) a h) sporného rozhodnutia v tom zmysle, že spoločnosť SKW bude spoločne a nerozdielne zodpovedná za všetky pokuty, ktoré im boli uložené,

                        —

                        subsidiárne v treťom rade zrušil napadnutý rozsudok a vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie a

                        —

                        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

               10

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zamietol odvolanie a

                        —

                        zaviazal odvolateľky na náhradu trov konania.

         O odvolaní

               11

               Na podporu svojho odvolania odvolateľky uvádzajú päť odvolacích dôvodov.

               12

               Prvý odvolací dôvod je založený na porušení článku 81 ES, zásady osobnej zodpovednosti, prezumpcie neviny a zásady zodpovednosti za zavinenie. V druhom odvolacom dôvode odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd porušil ich právo byť vypočutý a článok 296 ZFEÚ v rozsahu, v akom zamietol ich argumentáciu týkajúcu sa rozporu sporného rozhodnutia s rozsudkom z 3. marca 2011, Siemens a VA Tech Transmission & Distribution/Komisia (T‑122/07 až T‑124/07, EU:T:2011:70). Tretí odvolací dôvod sa týka nedodržania povinnosti odôvodnenia a zásady rovnosti zaobchádzania Všeobecným súdom. Vo svojom štvrtom odvolacom dôvode, ktorý je predložený ako subsidiárny, odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd nedodržal zásadu právnej istoty, zásadu nulla poena sine lege certa, ako aj svoju povinnosť odôvodnenia. Nakoniec svoj piaty odvolací dôvod, rovnako predložený subsidiárne, založili na porušení článku 81 ES, ich práva byť vypočutý a článku 23 nariadenia č. 1/2003.

               13

               Počas pojednávania odvolateľky od svojho druhého odvolacieho dôvodu upustili.

         O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 81 ES, zásady osobnej zodpovednosti, prezumpcie neviny a zásady zodpovednosti za zavinenie

      Argumentácia účastníkov konania

               14

               Svojím prvým odvolacím dôvodom smerujúcim proti bodom 70 až 119 napadnutého rozsudku odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú, že porušil článok 81 ES, ako aj zásady osobnej zodpovednosti, prezumpcie neviny a zodpovednosti za zavinenie, keď podmienil vyvrátenie domnienky skutočného výkonu rozhodujúceho vplyvu odvolateliek na SKW príliš náročnými požiadavkami, čo ho viedlo k nedodržaniu vyvrátiteľnej povahy tejto domnienky.

               15

               Odvolateľky na jednej strane spochybňujú zamietnutie Všeobecného súdu v bodoch 102 až 107 napadnutého rozsudku pripustiť vyvrátenie uvedenej domnienky, hoci odvolateľky tvrdili, že SKW sa sporného kartelu zúčastnila v zjavnom rozpore s ich výslovnými pokynmi uvedenými v bodoch 91 a 102 napadnutého rozsudku a nariaďujúcimi jedinému konateľovi spoločnosti SKW neuzatvoriť dohody s konkurentmi týkajúce sa odsírenia liatiny. Podľa odvolateliek takáto situácia preukazuje neexistenciu skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu na SKW.

               16

               Odvolateľky rovnako kritizujú Všeobecný súd za to, že považoval za nerelevantné vyhlásenie obchodného riaditeľa spoločnosti SKW v čase vzniku skutkových okolností, uvedených v bode 107 napadnutého rozsudku, podľa ktorého riaditeľ spoločnosti AlzChem nedisponoval prostriedkami na zabezpečenie dodržiavania týchto pokynov. Takéto vyhlásenie je však dôkazom o neexistencii skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu autora uvedeného pokynu na jeho príjemcu.

               17

               Odvolateľky okrem toho tvrdia, že na účely pripísania zodpovednosti za porušenie článku 81 ES nie je rozhodujúcim prvkom iba možnosť vykonávať rozhodujúci vplyv, ale skutočné uplatňovanie rozhodujúceho vplyvu, čo potvrdil aj bod 62 rozsudku z 12. decembra 2007, Akzo Nobel a i./Komisia (T‑112/05, EU:T:2007:381). Všeobecný súd sa však pri viacerých príležitostiach, a najmä pokiaľ ide o obrat spoločnosti SKW uvedený v bodoch 108 až 113 napadnutého rozsudku, uspokojil s hypotetickým vplyvom založeným na špekuláciách a nepreukázal, že by odvolateľky vykonávali skutočný výkon takéhoto rozhodujúceho vplyvu na SKW.

               18

               Odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú aj to, že z posúdenia situácie predchádzajúcej obdobiu porušovania vyvodil záver týkajúci sa tohto obdobia, zatiaľ čo odvolateľky uvádzajú, že rozhodujúci vplyv nikdy nevykonávali. Okrem toho odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú, že posúdil vzťahy medzi nimi a spoločnosťou SKW iba vzhľadom na rozdelenie kapitálových podielov a vedúcich pracovníkov bez toho, aby konkrétne preskúmal, či skutočne vykonávali rozhodujúci vplyv v ich dcérskej spoločnosti.

               19

               Na druhej strane odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú, že odmietol konštatovať neexistenciu skutočného vykonávania rozhodujúceho vplyvu odvolateľkami na SKW, zatiaľ čo SKW viedla svoju činnosť nezávisle, kým odvolateľky boli zaneprázdnené jej predajom, a že dôkazy poukazujú na nedôveru tejto spoločnosti voči materským spoločnostiam, ako to vyplýva aj z vyhlásenia pána N., uvedeného v bode 105 napadnutého rozsudku.

               20

               Všeobecný súd vykonal nesprávne posúdenie dôkazného bremena najmä pri vyvrátení domnienky skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, keďže vychádzal z prípadného teoretického vplyvu odvolateliek na SKW, a nie z jej konkrétnej situácie. Podľa odvolateliek nemuseli dokázať, že nemohli všeobecným spôsobom vykonávať žiadny rozhodujúci vplyv na SKW, ale iba to, že v konkrétnom prípade skutočne žiadny vplyv takej povahy nevykonávali. Všeobecný súd však v bodoch 82, 83, 88, 89, 93, 94 až 98 a 108 až 113 napadnutého rozsudku vychádzal iba z ich prípadného teoretického vplyvu na SKW.

               21

               Odvolateľky nakoniec tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil skreslenia dôkazov, keď z povinnosti spoločnosti SKW podávať spoločnosti AlzChem správy odvodil skutočný výkon rozhodujúceho vplyvu.

               22

               Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod je neprípustný, pretože ním odvolateľky spochybňujú posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa skutkových okolností a dôkazov, ktoré mu boli predložené. V každom prípade treba tento odvolací dôvod podľa Komisie zamietnuť ako nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom
      – O prípustnosti

               23

               Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora len Všeobecný súd má právomoc konštatovať a zisťovať skutkový stav a v zásade skúmať dôkazy, ktoré uznal na preukázanie tohto skutkového stavu. Pokiaľ totiž boli tieto dôkazy riadne získané a boli rešpektované všeobecné právne zásady a procesné pravidlá uplatniteľné v oblasti dôkazného bremena a dokazovania, jedine Všeobecnému súdu prislúcha posúdiť hodnotu, ktorú treba priznať dôkazom, ktoré mu boli predložené. Toto posúdenie, s výnimkou prípadu skreslenia týchto dôkazov, teda nepredstavuje právnu otázku, ktorá by sama osebe podliehala preskúmaniu Súdnym dvorom (rozsudok z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, bod 40). Okrem toho takéto skreslenie musí zjavne vyplývať z listín založených v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov (rozsudok z 28. januára 2016, Éditions Odile Jacob/Komisia, C‑514/14 P, EU:C:2016:55, bod 73 a citovaná judikatúra).

               24

               V prejednávanej veci, ako to uviedol aj generálny advokát v bode 75 svojich návrhov, Všeobecný súd neskreslil dôkazy, ktoré mu boli predložené, keď v bode 87 napadnutého rozsudku rozhodol, že povinnosť konateľa spoločnosti SKW adresovať pravidelné správy riaditeľovi spoločnosti AlzChem predstavuje nepriamy dôkaz podporujúci názor, že AlzChem rozhodujúcim spôsobom ovplyvňovala rozhodnutia spoločnosti SKW.

               25

               Preto v rozsahu, v akom odvolateľky spochybňujú posúdenia skutkových okolností vykonané Všeobecným súdom, vrátane posúdení nachádzajúcich sa v bodoch 87 a 107 napadnutého rozsudku, sú ich námietky neprípustné.

               26

               Naopak v rozsahu, v akom odvolateľky spochybňujú metodiku, ktorú Všeobecný súd použil na posúdenie dôkaznej hodnoty dôkazov predložených odvolateľkami na vyvrátenie domnienky, že vykonávali rozhodujúci vplyv na SKW, v akom kritizujú Všeobecný súd, že konštatoval, že preukázanie konania dcérskej spoločnosti v zjavnom rozpore s pokynmi svojej materskej spoločnosti neumožňuje vyvrátiť takúto domnienku, a v akom Všeobecnému súdu vytýkajú aj to, že uplatnil príliš reštriktívne kritérium, ktorého účinkom bolo, že sa táto domnienka stala nevyvrátiteľnou, sú ich námietky prípustné. Otázka položená v týchto námietkach, či Všeobecný súd v rámci posúdenia skutkových okolností a dôkazov uplatnil správne právne kritérium, je totiž právnou otázkou podliehajúcou preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci tohto odvolania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Komisia/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, bod 59 a citovanú judikatúru).

         – O veci samej

               27

               Na úvod treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zodpovednosť za správanie dcérskej spoločnosti môže byť pripísaná materskej spoločnosti najmä vtedy, keď dcérska spoločnosť napriek tomu, že má vlastnú právnu subjektivitu, neurčuje svoje správanie na trhu nezávisle, ale v podstate vykonáva pokyny, ktoré jej dala materská spoločnosť, a to vzhľadom najmä na ekonomické, organizačné a právne väzby medzi týmito dvoma právnymi subjektmi. V takej situácii sú totiž materská spoločnosť a dcérska spoločnosť súčasťou tej istej hospodárskej jednotky a tvoria jeden podnik v zmysle článku 81 ES, čo Komisii umožňuje adresovať rozhodnutie, ktorým sa ukladajú pokuty, materskej spoločnosti bez toho, aby bolo potrebné preukázať jej osobnú účasť na porušení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2015Komisia a i./Versalis a i., C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 40, ako aj citovanú judikatúru).

               28

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že v osobitnom prípade, keď materská spoločnosť vlastní priamo alebo nepriamo celé alebo takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, ktorá sa dopustila porušenia pravidiel Európskej únie v oblasti hospodárskej súťaže, existuje vyvrátiteľná domnienka, podľa ktorej táto materská spoločnosť skutočne uplatňuje rozhodujúci vplyv na svoju dcérsku spoločnosť (rozsudky z 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisia, C‑521/09 P, EU:C:2011:620, bod 56 a citovaná judikatúra, ako aj z 5. marca 2015, Komisia a i./Versalis a i., C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 41).

               29

               Na to, aby sa uvedená domnienka považovala za splnenú v takej situácii, stačí, aby Komisia preukázala, že celé alebo takmer celé základné imanie dcérskej spoločnosti vlastní priamo alebo nepriamo jej materská spoločnosť. V dôsledku toho môže Komisia voči materskej spoločnosti vyvodiť zodpovednosť za konanie svojej dcérskej spoločnosti a spoločnú a nerozdielnu zodpovednosť za zaplatenie pokuty, ktorá jej bola uložená, ibaže by táto materská spoločnosť, ktorej prináleží vyvrátenie tejto domnienky, predložila dostatočné dôkazy, ktoré preukazujú, že jej dcérska spoločnosť sa na trhu správa nezávisle (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. marca 2015, Komisia a i./Versalis a i., C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, body 42 a 43, ako aj citovanú judikatúru).

               30

               Pokiaľ je teda táto domnienka uplatnená, čo nebolo v prejednávanej veci odvolateľkami spochybnené, znamená to, že ak nie je vyvrátená, považuje sa skutočné uplatňovanie rozhodujúceho vplyvu materskou spoločnosťou na jej dcérsku spoločnosť za preukázané a oprávňuje Komisiu brať materskú spoločnosť na zodpovednosť za konanie dcérskej spoločnosti bez toho, aby musela predložiť akýkoľvek ďalší dôkaz.

               31

               V prípade, že sa domnienka skutočného výkonu rozhodujúceho vplyvu uplatní, je totiž iba na materskej spoločnosti, ktorá vlastní celé alebo takmer celé základné imanie svojej dcérskej spoločnosti, aby ju vyvrátila.

               32

               Na vyvrátenie takejto domnienky prináleží materskej spoločnosti predložiť v rámci žalôb proti rozhodnutiu Komisie na posúdenie súdu Únie všetky dôkazy o organizačných, ekonomických a právnych väzbách medzi ňou a jej dcérskou spoločnosťou, ktorými možno preukázať, že tieto dve spoločnosti netvoria jednu hospodársku jednotku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. januára 2011, General Química a i./Komisia, C‑90/09 P, EU:C:2011:21, bod 51, ako aj citovanú judikatúru).

               33

               Na účely posúdenia, či táto dcérska spoločnosť určuje svoje správanie na trhu nezávisle, alebo v podstate vykonáva pokyny, ktoré jej dala jej materská spoločnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2013, Komisia/Stichting Administratiekantoor Portielje, C‑440/11 P, EU:C:2013:514, bod 38 a citovanú judikatúru), je súd Únie povinný zohľadniť všetky relevantné okolnosti, ktoré môžu byť v každom jednotlivom prípade iné, a preto ich nemožno taxatívne vymedziť (rozsudok z 26. septembra 2013, The Dow Chemical Company/Komisia, C‑179/12 P, neuverejnený, EU:C:2013:605, bod 54).

               34

               V rámci tohto výkonu prináleží Všeobecnému súdu vykonať posúdenie skutkových okolností, ktoré nastali počas obdobia porušovania, bez toho, aby bola dotknutá možnosť vychádzať z informácií týkajúcich sa predchádzajúceho obdobia, pokiaľ môže Všeobecný súd preukázať relevantnosť týchto okolností na obdobie porušovania, a závery vyplývajúce z posúdenia skorších okolností neuplatňuje na toto obdobie automaticky.

               35

               V prejednávanej veci zo znenia bodov 100 až 107 napadnutého rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd vykonal posúdenie v súlade s týmito požiadavkami.

               36

               Všeobecný súd po tom, ako v bode 99 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že odvolateľky nepreukázali, že pred 1. januárom 2004 skutočne nevykonávali rozhodujúci vplyv na obchodnú politiku spoločnosti SKW, v bode 100 tohto rozsudku uviedol, že treba overiť, či sa uplatní podobný záver aj na obdobie porušovania, a všeobecnejšie, na obdobie po 1. januári 2004. V tomto rámci Všeobecný súd v bodoch 106 a 107 tohto rozsudku zdôraznil, že tvrdenia odvolateliek pripomenuté v bodoch 102 až 105 uvedeného rozsudku, ktoré nie sú v rámci tohto opravného prostriedku spochybnené alebo nie sú spochybnené platne, neumožňujú preukázať, že odvolateľky už skutočne počas roka 2004 takýto vplyv nevykonávali, čo je posúdenie, ktoré patrí, ako bolo pripomenuté v bode 23 tohto rozsudku, do jeho právomoci.

               37

               Všeobecný súd preto bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, mohol na účely zamietnutia argumentácie odvolateliek, ktorou tvrdili, že vyvrátili domnienku skutočného uplatňovania ich rozhodujúceho vplyvu na SKW, zohľadniť situáciu, ktorá predchádza 1. januáru 2004.

               38

               V rozsahu, v akom odvolateľky kritizujú Všeobecný súd, že nesprávne zamietol, najmä v bodoch 84 až 87, 88 a 89, 93 až 98, ako aj 108 až 113, na základe existencie potenciálneho alebo teoretického vplyvu vyvrátenie domnienky skutočného výkonu ich rozhodujúceho vplyvu na SKW, treba konštatovať, že táto námietka je výsledkom nesprávneho pochopenia napadnutého rozsudku a treba ju preto zamietnuť. V rozpore s tým, čo tvrdia odvolateľky, z tohto rozsudku totiž vyplýva, že Všeobecný súd nevychádzal z existencie potenciálneho alebo teoretického vplyvu odvolateliek na SKW, ale iba konštatoval, že ich tvrdenia nepreukazujú neexistenciu skutočného uplatňovania ich rozhodujúceho vplyvu na SKW, a tak nie sú dostatočné na vyvrátenie domnienky vlastníctva základného imania.

               39

               Pokiaľ ide o námietku založenú na tom, že Všeobecný súd zamietol zohľadniť skutočnosť, že spoločnosť SKW sa zúčastnila dotknutého porušenia v zjavnom rozpore s výslovnými pokynmi odvolateliek, ako sú uvedené v bodoch 106 a 107 napadnutého rozsudku, treba pripomenúť, ako to bolo uvedené aj v bodoch 32 a 33 tohto rozsudku, že súd Únie je pri preskúmaní, či prišlo k vyvráteniu domnienky skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, povinný zohľadniť všetky dôkazy, ktoré mu boli predložené.

               40

               Hoci v rámci tohto celkového posúdenia môže existencia výslovného pokynu materskej spoločnosti svojej dcérskej spoločnosti nezúčastniť sa na protisúťažnom konaní na danom trhu predstavovať nepriamy dôkaz o skutočnom výkone jej rozhodujúceho vplyvu na dcérsku spoločnosť, Všeobecný súd, ako to aj vykonal v bodoch 90 až 92 napadnutého rozsudku, nemôže skutočnosť, že dcérska spoločnosť tento pokyn neposlúchla, považovať za nepriamy dôkaz o skutočnom výkone takéhoto vplyvu.

               41

               Skutočnosť, že dcérska spoločnosť neposlúchne pokyn, ktorý jej dala jej materská spoločnosť, však nemôže sama osebe postačovať na preukázanie neexistencie skutočného uplatňovania jej rozhodujúceho vplyvu na dcérsku spoločnosť, pretože Súdny dvor už mal príležitosť spresniť, že na preukázanie existencie rozhodujúceho vplyvu nie je nevyhnutné, aby dcérska spoločnosť splnila všetky pokyny svojej materskej spoločnosti, pokiaľ sa nedodržiavanie vydaných pokynov nestalo pravidlom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2015, Fresh Del Monte Produce/Komisia a Komisia/Fresh Del Monte Produce, C‑293/13 P a C‑294/13 P, EU:C:2015:416, body 96 a 97).

               42

               Všeobecný súd preto mohol bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, v bodoch 106 a 107 napadnutého rozsudku rozhodnúť, že napriek tomu, že odvolateľky dali spoločnosti SKW pokyny nezúčastniť sa na protisúťažných dohodách na dotknutých trhoch, právne dostatočným spôsobom nepreukázali, že počas obdobia porušovania nevykonávali rozhodujúci vplyv na SKW.

               43

               Odvolateľky nakoniec Všeobecnému súdu vytýkajú, že uplatnil príliš reštriktívne kritérium, ktorého účinkom bolo, že sa táto domnienka skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu stala nevyvrátiteľnou.

               44

               V tejto súvislosti Súdny dvor už mal príležitosť spresniť, že skutočnosť, že by mohlo byť ťažké predložiť dôkaz preukazujúci opak potrebný na vyvrátenie domnienky skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, totiž sama osebe neznamená, že by bola táto domnienka nevyvrátiteľná, najmä ak práve subjekty, voči ktorým bola domnienka uplatnená, môžu najlepšie zaistiť tento dôkaz v ich vlastnej oblasti činností (rozsudok z 5. marca 2015, Komisia a i./Versalis a i., C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 46, ako aj citovaná judikatúra).

               45

               Rovnako skutočnosť, že Všeobecný súd v rámci svojho posúdenia skutkových okolností a dôkazov v prejednávanej veci konštatoval, že odvolateľky nevyvrátili domnienku skutočného uplatňovania rozhodujúceho vplyvu, nemôže viesť k záveru, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že túto domnienku spravil nevyvrátiteľnú.

               46

               Túto námietku preto nemožno prijať.

               47

               Keďže všetky námietky predložené odvolateľkami boli zamietnuté a posúdenie skutkových okolností a dôkazov patrí do právomoci Všeobecného súdu, treba prvý odvolací dôvod zamietnuť ako čiastočne neprípustný a čiastočne nedôvodný.

         O treťom odvolacom dôvode založenom na tom, že Všeobecný súd porušil zásadu rovnosti zaobchádzania, právo odvolateliek byť vypočutý, ako aj svoju povinnosť odôvodnenia

      Argumentácia účastníkov konania

               48

               V treťom odvolacom dôvode, ktorý smeruje proti bodom 287 až 289 napadnutého rozsudku, odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd porušil zásadu rovnosti zaobchádzania, ich právo byť vypočutý, ako aj svoju povinnosť odôvodnenia tým, že neznížil pokutu, ktorá im bola uložená.

               49

               V tejto súvislosti tvrdia, že ich pokuta má byť znížená z dvoch dôvodov. Všeobecný súd mal po prvé vyvodiť dôsledky zo svojho vlastného konštatovania uvedeného v bodoch 272 až 275 napadnutého rozsudku, podľa ktorého Komisia nesprávne v rámci výpočtu celkovej spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti spoločnosti SKW nezohľadnila sumu stanovenú v bode 25 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2), nazvanú „dovozné clo“, a tým porušila zásadu rovnosti zaobchádzania, ako aj zásady upravujúce stanovovania solidárnych pokút.

               50

               Po druhé odvolateľky uvádzajú, že ako to vyplýva z rozsudku z 23. januára 2014, SKW Stahl‑Metallurgie Holding a SKW Stahl‑Metallurgie/Komisia (T‑384/09, neuverejnený, EU:T:2014:27), ktorý sa týkal obdobia porušovania od 1. septembra 2004 do 16. januára 2007, Komisia nemala znížiť pokutu v prospech spoločnosti SKW na základe oznámenia o zhovievavosti, pretože oznámenie o zhovievavosti podané odvolateľkami sa na SKW nevzťahovalo, a SKW takéto oznámenie nepodala vo svojom vlastnom mene a na svoj vlastný účet. Odvolateľky z toho vyvodzujú, že keby sa Komisia nedopustila týchto vád v konaní, pokuta uložená spoločnosti SKW za prvú časť porušenia týkajúceho sa obdobia od 22. apríla do 30. augusta 2004 by bola omnoho vyššia.

               51

               Všeobecný súd tým, že neznížil pokuty uložené odvolateľkám, aby tak napravil protiprávny nepomer medzi pokutami uloženými odvolateľkám a pokutou uloženou spoločnosti SKW podľa článku 2 písm. g) sporného rozhodnutia, porušil zásadu rovnosti zaobchádzania, hoci v rozsudku z 23. januára 2014, Gigaset/Komisia (T‑395/09, neuverejnený, EU:T:2014:23), týkajúcemu sa žaloby proti článku 2 písm. f) tohto rozhodnutia, Všeobecný súd v podobnej situácii znížil výšku pokuty uloženej spoločnosti Gigaset, ktorá sa stala materskou spoločnosťou spoločnosti SKW po jej predaji odvolateľkami a ktorú Komisia pokladala za zodpovednú za konanie spoločnosti SKW v období od 1. septembra 2004 do 16. januára 2007.

               52

               V tejto súvislosti odvolateľky pripomínajú, že v bode 192 rozsudku z 23. januára 2014, Gigaset/Komisia (T‑395/09, neuverejnený, EU:T:2014:23), Všeobecný súd po tom, ako uviedol, že „rovnaké zaobchádzanie s rôznymi situáciami spoločností [Gigaset] a SKW malo za následok, že sa im uložila pokuta v rovnakej výške, zatiaľ čo mal byť medzi sumami pokuty uloženej týmto dvom spoločnostiam rozdiel jeden milión eur“, v rámci výkonu svojej neobmedzenej súdnej právomoci rozhodol, že „s cieľom napraviť rozdielne zaobchádzanie konštatované v neprospech [Gigaset] sa výška pokuty uloženej [Gigaset] v [spornom] rozhodnutí znižuje o jeden milión eur“.

               53

               Okrem toho Všeobecný súd tým, že neodpovedal na tvrdenia založené na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, ktoré považoval za oneskorené z dôvodu, že boli predložené po prvý krát v replike, porušil právo odvolateliek byť vypočutý a svoju povinnosť odôvodnenia. Odvolateľky totiž vysvetľujú, že tieto tvrdenia nemohli v skoršej časti konania uplatniť.

               54

               Komisia považuje tento odvolací dôvod za neprípustný, keďže prekračuje predmet prvostupňového konania, a v každom prípade ho považuje za nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               55

               Na úvod treba pripomenúť, že odvolateľ má právo podať odvolanie, v rámci ktorého uvedie odvolacie dôvody vyplývajúce z napadnutého rozsudku, ktoré majú z právneho hľadiska spochybniť jeho dôvodnosť (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia a i./Siemens Österreich a i., C‑231/11 P až C‑233/11 P, EU:C:2014:256, bod 102, ako aj z 10. apríla 2014, Areva a i./Komisia, C‑247/11 P a C‑253/11 P, EU:C:2014:257, body 118 a 170, ako aj citovanú judikatúru).

               56

               Je však nesporné, že odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri opätovnom posúdení výšky pokút, ktoré im boli uložené, ktoré Všeobecný súd uskutočnil, ako to vyplýva z bodu 269 napadnutého rozsudku, pri výkone svojej neobmedzenej súdnej právomoci v zmysle článku 261 ZFEÚ.

               57

               Následkom toho je tento odvolací dôvod, na rozdiel od názoru Komisie, prípustný.

               58

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že zásada rovnosti zaobchádzania, na ktorú sa odvolávajú odvolateľky, musí byť v súlade so zásadou zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže vo svoj prospech dovolávať nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech inej osoby (rozsudok z 10. novembra 2011, The Rank Group, C‑259/10 a C‑260/10, EU:C:2011:719, bod 62 a citovaná judikatúra).

               59

               Preto v rozsahu, v akom odvolateľky uvádzajú vo svoj prospech, ako to vyplýva z bodov 49 a 50 tohto rozsudku, údajné protiprávnosti, ku ktorým prišlo pri určovaní výšky pokuty uloženej spoločnosti SKW, sa v každom prípade nemôžu odvolávať na zásadu rovnosti zaobchádzania a na rozsudok z 23. januára 2014, Gigaset/Komisia (T‑395/09, neuverejnený, EU:T:2014:23), aby spochybnili výšku pokút, ktoré im Všeobecný súd uložil.

               60

               Nakoniec a s ohľadom na uvedené nemôžu uspieť námietky odvolateliek, aj keby boli opodstatnené, založené na porušení jednak ich práva byť vypočutý a jednak povinnosti odôvodnenia, ktoré vychádzajú z toho, že Všeobecný súd nepreskúmal ich argumentáciu založenú na porušení zásady rovnosti zaobchádzania.

               61

               Tretí odvolací dôvod treba teda zamietnuť ako čiastočne neúčinný a čiastočne nedôvodný.

         O štvrtom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady právnej istoty, zásady nulla poena sine lege certa, ako aj povinnosti odôvodnenia

      Argumentácia účastníkov konania

               62

               Vo svojom štvrtom, subsidiárnom, odvolacom dôvode, ktorý smeruje zároveň proti bodu 288 napadnutého rozsudku a rovnako aj proti bodu 2 prvej zarážke poslednej časti vety výroku tohto rozsudku, odvolateľky tvrdia, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď výslovne neuviedol, že platba spoločnosti SKW bude mať dvojitý oslobodzujúci účinok nielen voči nim, ale aj voči spoločnosti Gigaset, a dodávajú, že toto opomenutie môže viesť Komisiu počas vymáhania pokút, ktoré im boli uložené, k tomu, že spochybní, že prípadná platba spoločnosti SKW má pre Gigaset účinok zániku dlhu. V tejto súvislosti odvolateľky tvrdia, že za predpokladu, že Komisia dospeje k záveru, že platba spoločnosti SKW bude mať oslobodzujúci účinok iba voči nim, a nie voči spoločnosti Gigaset, nebudú odvolateľky vedieť určiť výšku sumy, ktorú majú nakoniec zaplatiť, a vnútroštátny súd, ktorý by mal prípadne spor v tejto súvislosti rozhodnúť, nebude môcť o tomto bode rozhodnúť.

               63

               Všeobecný súd tým porušil nielen zásadu právnej istoty, ktorá sa uplatňuje v oblasti spoločného a nerozdielneho platenia pokút, ale aj zásadu nulla poena sine lege certa, povinnosť odôvodnenia, ktorej podlieha, ako aj článok 296 ZFEÚ.

               64

               Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod je nový, a teda neprípustný, a v každom prípade je nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               65

               Na úvod treba uviesť, že odvolateľky v tomto odvolacom dôvode, ktorý smeruje zároveň proti bodu 288 napadnutého rozsudku a rovnako aj proti bodu 2 prvej zarážke poslednej časti vety výroku tohto rozsudku, tvrdia, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď uviedol, že sumy, ktoré SKW prípadne zaplatí ako úhradu pokút, ktoré jej boli uložené v článku 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutia, majú oslobodzujúci účinok iba vo vzťahu k odvolateľkám.

               66

               V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora predstavuje záujem na konaní podmienku prípustnosti, ktorá musí pretrvávať až do okamihu rozhodnutia vo veci samej. Takýto záujem existuje, ak odvolanie môže svojím výsledkom priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý ho podal (rozsudok z 24. marca 2011, Ferrero/ÚHVT, C‑552/09 P, EU:C:2011:177, bod 39 a citovaná judikatúra).

               67

               Takáto podmienka prípustnosti sa vzťahuje tak na odvolanie ako celok, ako aj na každý odvolací dôvod predložený na jeho podporu.

               68

               Ako to uviedol generálny advokát v bodoch 96 a 98 svojich návrhov, Všeobecný súd v prejednávanej veci výslovne v bode 288 napadnutého rozsudku a v bode 2 prvej zarážke poslednej časti vety výroku tohto rozsudku uviedol, že platby spoločnosti SKW ako úhrada pokút, ktoré jej boli uložené v článku 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutia, budú mať účinok zániku dlhu vo vzťahu k pokutám, ktoré boli uložené odvolateľkám. Týmto odvolacím dôvodom sa však v podstate navrhuje, aby Súdny dvor uznal, že takéto platby majú účinok zániku dlhu v prospech tretej osoby, v prejednávanej veci spoločnosti Gigaset, z čoho odvolateľky nemôžu mať žiadny prospech.

               69

               V dôsledku toho treba štvrtý odvolací dôvod zamietnuť ako neprípustný.

         O piatom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 81 ES, článku 23 nariadenia č. 1/2003, ako aj zásady rovnosti zaobchádzania, práva odvolateliek byť vypočutý a povinnosti odôvodnenia

      Argumentácia účastníkov konania

               70

               V piatom odvolacom dôvode, ktorý je subsidiárny a smeruje zároveň proti bodu 288 napadnutého rozsudku a rovnako aj proti bodu 2 prvej zarážke výroku napadnutého rozsudku, odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú, že pri opätovnom posúdení výšky pokút uložených odvolateľkám porušil článok 81 ES, článok 23 nariadenia č. 1/2003, ako aj zásadu rovnosti zaobchádzania, právo byť vypočutý a povinnosť odôvodnenia, keď od časti pokuty, ktorá by sa považovala za uhradenú zo strany odvolateliek v prípade platby zo strany spoločnosti SKW, odpočítal zníženie pokuty protiprávne priznané odvolateľkám na základe oznámenie o zhovievavosti, a to bez toho, aby odpovedal na tvrdenia, ktoré v tejto súvislosti predložili odvolateľky.

               71

               V tomto zmysle odvolateľky tvrdia, že pri neexistencii zníženia pokuty, ktorú získala protiprávne SKW na základe oznámenia o zhovievavosti, ktoré predložili odvolateľky v ich prospech a nie v prospech spoločnosti SKW, pomer pokuty uloženej odvolateľkám v bode 2 prvej zarážke výroku napadnutého rozsudku, čiže 2,49 milióna eur, pre ktorú platby vykonané spoločnosťou SKW majú účinok zániku dlhu, by bol vyšší a dosiahol by výšku 3,47 milióna eur. Vyplýva z toho, že Všeobecný súd tak nepriamo a v neprospech odvolateliek zohľadnil protiprávne zníženie pokuty, ktoré získala SKW.

               72

               Odvolateľky preto navrhujú, aby Súdny dvor určil pre spoločnosť Degussa oslobodzujúci účinok platby spoločnosti SKW na výšku 3,47 milióna eur.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               73

               Odvolateľky týmto odvolacím dôvodom kritizujú Všeobecný súd, že v podstate, pokiaľ ide o pokutu vo výške 2,49 milióna eur, ktorú im spoločne a nerozdielne Všeobecný súd uložil v bode 2 prvej zarážke napadnutého rozsudku, stanovil pre spoločnosť Degussa účinok zániku dlhu pri platbe vykonanej spoločnosťou SKW na úhradu pokút, ktoré jej boli uložené v článku 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutia, na sumu 2,49 milióna eur a nie na sumu 3,47 milióna eur.

               74

               V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa mechanizmu vzťahujúceho sa na pokutu, ktorú Všeobecný súd uložil spoločne a nerozdielne odvolateľkám v článku 2 prvej zarážke výroku napadnutého rozsudku, SKW už na základe platieb vykonaných na úhradu pokút, ktoré jej boli uložené článkom 2 písm. f) a g) sporného rozhodnutia, môže oslobodiť odvolateľky od povinnosti platiť celú pokutu vo výške 2,49 milióna eur, ktorá im bola spoločne a nerozdielne uložená.

               75

               SKW teda, ako to konštatuje aj generálny advokát v bode 106 svojich návrhov, nemôže mať povinnosť čo i len čiastočne uhradiť pokutu 1,24 milióna eur stanovenú v bode 2 druhej zarážke výroku napadnutého rozsudku. Ako totiž vyplýva z bodu 289 napadnutého rozsudku a bodu 2 druhej zarážky výroku tohto rozsudku, ktoré nie sú v rámci tohto odvolania spochybnené, táto suma bola uložená výlučne spoločnosti Degussa z dôvodu opakovaného porušovania, a teda nebude ovplyvnená prípadnými platbami vykonanými spoločnosťou SKW na úhradu pokuty, ktorá jej bola uložená.

               76

               V dôsledku toho treba piaty odvolací dôvod zamietnuť.

               77

               Z tohto dôvodu je potrebné odvolanie zamietnuť v celom rozsahu.

         O trovách

               78

               Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.

               79

               Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 184 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               80

               Keďže Degussa a AlzChem nemali úspech vo svojich dôvodoch a Komisia navrhla zaviazať ich na náhradu trov konania, je opodstatnené uložiť im povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           Evonik Degussa GmbH a AlzChem AG sú povinné znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 23. februára 1983. # Armando Toledano Laredo a Mario Garilli proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 225/81 a 241/81.