title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. októbra 2011.#Oliver Brüstle proti Greenpeace eV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesgerichtshof - Nemecko.#Smernica 98/44/ES - Článok 6 ods. 2 písm. c) - Právna ochrana biotechnologických vynálezov - Získavanie progenitorových buniek z ľudských embryonálnych kmeňových buniek - Patentovateľnosť - Vylúčenie ‚využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely‘ - Pojmy ‚ľudské embryo‘ a ‚využívanie na priemyselné alebo obchodné účely‘.#Vec C-34/10.

text:
      Vec C‑34/10
      Oliver Brüstle
      proti
      Greenpeace eV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof)
      „Smernica 98/44/ES – Článok 6 ods. 2 písm. c) – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Získavanie progenitorových buniek z ľudských embryonálnych kmeňových buniek – Patentovateľnosť – Vylúčenie ‚využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely‘ – Pojmy ‚ľudské embryo‘ a ‚využívanie na priemyselné alebo obchodné účely‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44 – Pojem ľudské embryo – Autonómny
            výklad
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 6 ods. 2)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44 – Vylúčenie patentovateľnosti
            pre rozpor s verejným poriadkom a dobrými mravmi – Využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely – Pojem
            ľudské embryo
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 6 ods. 2 písm. c)]
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44 – Vylúčenie patentovateľnosti
            pre rozpor s verejným poriadkom a dobrými mravmi – Využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely – Rozsah
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 6 ods. 2 písm. c)]
      4.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44 – Vylúčenie patentovateľnosti
            pre rozpor s verejným poriadkom a dobrými mravmi – Využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely – Rozsah
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 6 ods. 2 písm. c)]
      1.        Na účely uplatnenia smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov sa má pojem „ľudské embryo“ uvedený v článku
         6 ods. 2 uvedenej smernice považovať za pojem označujúci samostatný pojem práva Únie, ktorý sa má na jej území vykladať jednotne.
         Tento záver je podporený cieľom a účelom smernice. Neexistencia jednotnej definície pojmu ľudské embryo totiž vytvára riziko,
         že autori niektorých biotechnologických vynálezov budú zvažovať podávanie patentových prihlášok na tieto vynálezy v členských
         štátoch s užším chápaním pojmu ľudské embryo, čiže ústretovejších, pokiaľ ide o možnosti patentovateľnosti, z dôvodu skutočnosti,
         že patentovateľnosť týchto vynálezov je v iných členských štátoch vylúčená. Takáto situácia by narúšala riadne fungovanie
         vnútorného trhu, ktoré je cieľom uvedenej smernice.

      (pozri body 26, 28)
      2.        Hoci cieľom smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov je podpora investícií v oblasti biotechnológií,
         k využívaniu biologického materiálu ľudského pôvodu musí dochádzať v rámci rešpektovania základných práv, a to najmä ľudskej
         dôstojnosti. Kontext a cieľ smernice tak ukazujú, že normotvorca Únie zamýšľal vylúčiť akúkoľvek možnosť patentovateľnosti,
         pokiaľ by rešpektovanie ľudskej dôstojnosti mohlo byť ohrozené. Z toho vyplýva, že pojem ľudské embryo sa má v zmysle článku
         6 ods. 2 písm. c) smernice chápať v širšom význame.

      V tomto kontexte sa toto ustanovenie musí vykladať v tom zmysle, že ľudské embryo predstavuje každé ľudské vajíčko od štádia
         oplodnenia, každé neoplodnené ľudské vajíčko, do ktorého bolo implantované bunkové jadro zo zrelej ľudskej bunky, a každé
         neoplodnené ľudské vajíčko, ktoré bolo partenogenézou stimulované k deleniu a ďalšiemu vývoju. Vnútroštátnemu súdu prislúcha
         so zreteľom na vývoj vedy určiť, či kmeňová bunka získaná z ľudského embrya v štádiu blastocysty predstavuje „ľudské embryo“
         v zmysle tohto ustanovenia.

      (pozri body 32, 34, 38 a bod 1 výroku)
      3.        Vylúčenie z patentovateľnosti týkajúce sa využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely upravené článkom
         6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov sa vzťahuje aj na využívanie na účely vedeckého
         výskumu, pričom predmetom patentu môže byť len využívanie na terapeutické alebo diagnostické účely uplatňované na ľudských
         embryách a pre ne užitočné. Udelenie patentu na určitý vynález totiž v zásade znamená jeho priemyselné a obchodné využitie,
         a hoci sa má rozlišovať medzi účelom vedeckého výskumu a priemyselnými alebo obchodnými účelmi, využívanie ľudských embryí
         na účely výskumu, ktoré je predmetom patentovej prihlášky, nemožno oddeliť od samotného patentu a práv, ktoré sú s ním spojené.

      (pozri body 41, 43, 46 a bod 2 výroku)
      4.        V rámci veci týkajúcej sa patentovateľnosti vynálezu spočívajúceho v produkovaní neurálnych progenitorových buniek, pri ktorom
         sa počíta s použitím kmeňových buniek získaných z ľudského embrya v štádiu blastocysty, čo vedie k zničeniu tohto embrya,
         sa má vynález považovať za vylúčený z patentovateľnosti, hoci patentové nároky sa netýkajú využívania ľudských embryí, pretože
         využitie vynálezu si vyžaduje zničenie ľudských embryí. V tomto prípade totiž treba vyvodiť záver, že ide o využívanie ľudských
         embryí v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov. Skutočnosť, že k tomuto
         zničeniu prípadne dochádza vo výrazne skoršom štádiu predchádzajúcom využitiu vynálezu, než v prípade získavania embryonálnych
         kmeňových buniek z línie kmeňových buniek, ktorej samotné vytvorenie znamená zničenie ľudských embryí, je z tohto pohľadu
         bezvýznamná.

      Za týchto podmienok sa má článok 6 ods. 2 písm. c) uvedenej smernice vykladať tak, že z patentovateľnosti vylučuje vynález,
         pri ktorom technická informácia, ktorá je predmetom patentovej prihlášky, vyžaduje predchádzajúce zničenie ľudských embryí
         alebo ich využívanie ako východiskového materiálu, bez ohľadu na to, v akom štádiu k nim dochádza, a to aj keď opis technickej
         informácie, ktorá je predmetom patentového nároku, neuvádza využívanie ľudských embryí.

      (pozri body 48, 49, 52 a bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 18. októbra 2011 (*)

      „Smernica 98/44/ES – Článok 6 ods. 2 písm. c) – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Získavanie progenitorových buniek z ľudských embryonálnych kmeňových buniek – Patentovateľnosť – Vylúčenie ‚využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely‘ – Pojmy ‚ľudské embryo‘ a ‚využívanie na priemyselné alebo obchodné účely‘“
      Vo veci C‑34/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko)
         zo 17. decembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 21. januára 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Oliver Brüstle
      proti
      Greenpeace eV,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, M. Safjan
         (spravodajca), A. Prechal, sudcovia A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, D. Šváby, M. Berger a E. Jarašiūnas,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. januára 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        O. Brüstle, v zastúpení: F.‑W. Engel, Rechtsanwalt, M. Grund a C. Sattler de Sousa e Brito, Patentanwälte,
      –        Greenpeace eV, v zastúpení V. Vorwerk, R. Schnekenbühl, Patentanwalt, a C. Then, Experte,
      –        Írsko, v zastúpení: G. Durcan, splnomocnený zástupca,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –        švédska vláda, v zastúpení: A. Falk a A. Engman, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: F. Penlington a C. Murrell, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci C. May, barrister,
      –        Európska komisia, v zastúpení: F. W. Bulst a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/44/ES
         zo 6. júla 1998 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov (Ú. v. ES L 213, s. 13; Mim. vyd. 13/020, s. 395, ďalej len
         „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania o zrušenie nemeckého patentu, ktorého majiteľom je Oliver Brüstle a ktorý sa týka neurálnych
         progenitorových buniek a postupov ich získavania z embryonálnych kmeňových buniek, ako aj ich využitia na terapeutické účely,
         začatého Greenpeace eV.

       Právny rámec
       Dohody zaväzujúce Európsku úniu a/alebo členské štáty
      3        Článok 27 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá tvorí prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej obchodnej
         organizácie (WTO), podpísanej v Marakéši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim
         sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo
         na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80), stanovuje:

      „1.      S výnimkou ustanovení odsekov 2 a 3 sa môžu udeliť patenty na akékoľvek vynálezy bez ohľadu na to, či ide o výrobky alebo
         výrobné postupy vo všetkých oblastiach techniky, za predpokladu, že sú nové, obsahujú tvorivú činnosť a sú priemyselne využiteľné.
         S výnimkou článku 65 ods. 4, článku 70 ods. 8 a odseku 3 tohto článku budú patenty dostupné a patentové práva uplatniteľné
         bez diskriminácie, pokiaľ ide o miesto vynálezu, technickú oblasť alebo o skutočnosť, či ide o výrobky dovážané alebo vyrábané
         na mieste.

      2.      Členovia môžu vylúčiť z patentovateľnosti vynálezy, ktorých obchodnému využitiu na ich území treba zabrániť s cieľom ochrániť
         verejný poriadok alebo morálku vrátane ochrany života, zdravia ľudí, zvierat alebo rastlín, alebo s cieľom vážne poškodiť
         životné prostredie za predpokladu, že takéto vylúčenie sa neuskutočňuje iba preto, že využitie je zakázané podľa zákona.“

      4        Článok 52 ods. 1 Dohovoru o udeľovaní európskych patentov podpísaného v Mníchove 5. októbra 1973 (ďalej len „EPD“), v ktorom
         Únia nie je zmluvnou stranou, ale členské štáty sú jeho signatármi, znie:

      „Európske patenty sa udeľujú na vynálezy zo všetkých oblastí techniky, ktoré sú nové, zahŕňajú vynálezcovskú činnosť a sú
         priemyselne využiteľné.“

      5        Článok 53 EPD stanovuje:

      „Európske patenty sa neudeľujú na:
      a)      vynálezy, ktorých obchodné využitie by bolo v rozpore s verejným poriadkom alebo dobrými mravmi, pričom túto skutočnosť nemožno
         vyvodiť len z toho, že využitie vynálezu je vo všetkých alebo v niektorých zmluvných štátoch zakázané zákonom alebo iným právnym
         predpisom.“

       Právna úprava Únie
      6        Odôvodnenia smernice uvádzajú:

      „…
      (2)      keďže najmä v oblasti genetického inžinierstva si výskum a rozvoj vyžadujú značné množstvo vysoko rizikových investícií a preto
         len adekvátna právna ochrana im môže zabezpečiť rentabilitu;

      (3)      keďže účinná a harmonizovaná ochrana v členských štátoch je nevyhnutná na udržanie a podporu investícií v oblasti biotechnológie;
      …
      (5)      keďže existujú rozdiely v právnej ochrane biotechnologických vynálezov poskytovanej zákonmi a praxou jednotlivých členských
         štátov; keďže tieto rozdiely by mohli predstavovať prekážky obchodu a tým brániť riadnemu fungovaniu vnútorného trhu;

      (6)      keďže tieto rozdiely by sa mohli ešte zväčšiť, keď členské štáty prijmú nové a odlišné právne predpisy a správnu prax, alebo
         keďže vnútroštátne precedenčné právo interpretujúce takéto vnútroštátne právne predpisy sa v každom členskom štáte vyvíja
         inak;

      (7)      keďže nekoordinovaný rozvoj vnútroštátnych právnych predpisov o právnej ochrane biotechnologických vynálezov v spoločenstve
         by mohlo viesť k ďalšiemu brzdeniu obchodu na úkor priemyselného rozvoja takýchto vynálezov a hladkého fungovania vnútorného
         trhu;

      …
      (14)      keďže patent na vynález [neoprávňuje] majiteľa uskutočniť tento vynález, ale ho oprávňuje iba zakázať tretím stranám využiť
         ho na priemyselné a obchodné účely; keďže následne hmotné patentové právo nemôže slúžiť ako náhrada nadbytočného národného,
         európskeho alebo medzinárodného práva, ktoré môže uložiť obmedzenia alebo zákazy alebo ktoré sa týka sledovania výskumu a využívania
         alebo komercializácie jeho výsledkov, konkrétne z hľadiska požiadaviek týkajúcich sa zdravia verejnosti, bezpečnosti, ochrany
         životného prostredia, starostlivosti o zvieratá, zachovania genetickej diverzity a dodržiavania určitých etických noriem;

      …
      (16)      keďže patentové právo musí byť uplatňované tak, aby rešpektovalo základné princípy zaručujúce dôstojnosť a integritu osoby;
         keďže je dôležité presadzovať princíp, že ani ľudské telo v akomkoľvek štádiu svojho formovania alebo vývoja, vrátane embryonálnych
         buniek, ani jednoduchý objav jedného z jeho prvkov alebo jedného z jeho produktov, vrátane reťazca alebo časti reťazca ľudského
         génu, nemôžu byť patentované; keďže tieto princípy sú v súlade s kritériami patentovateľnosti vlastnými patentovému právu,
         podľa ktorého samotný objav nemôže byť patentovaný;

      (17)      keďže bol dosiahnutý významný pokrok v liečení chorôb vďaka existencii liečiv získaných z prvkov izolovaných z ľudského tela
         a/alebo vyrobených iným spôsobom, takéto liečivá vznikajúce pri technických postupoch zameraných na získavanie prvkov podobných
         štruktúrou prvkom existujúcim prirodzene v ľudskom tele a keďže v dôsledku toho by mal byť výskum zameraný na získavanie a izolovanie
         takýchto prvkov dôležitých pre medicínsku výrobu podporovaný patentovým systémom;

      …
      (20)      keďže je preto potrebné objasniť, že vynález spočívajúci v prvku izolovanom z ľudského tela alebo inak získanom prostredníctvom
         technického postupu, ktorý je priemyselne využiteľný, nie je vylúčený z patentovateľnosti, dokonca ani vtedy, ak je štruktúra
         takéhoto prvku identická štruktúre prirodzenému prvku, za predpokladu, že práva priznané patentom sa nevzťahujú aj na ľudské
         telo a jeho prvky v ich prirodzenom prostredí;

      (21)      keďže takýto prvok izolovaný z ľudského tela alebo získaný inak nie je vylúčený z patentovateľnosti preto, že je napríklad
         výsledkom technických postupov používaných na jeho identifikáciu, čistenie a zatriedenie a na jeho reprodukciu mimo ľudského
         tela, technikami, ktoré samotný ľudský organizmus nie je schopný zrealizovať a ktoré príroda nie je schopná sama vykonať;

      …
      (37)      keďže princíp, podľa ktorého musia byť vynálezy vylúčené z patentovateľnosti, ak ich obchodné využívanie znamená porušenie
         verejného poriadku alebo morálky, musí byť taktiež zdôraznený aj v tejto smernici;

      (38)      keďže praktická časť tejto smernice by mala obsahovať ilustračný zoznam vynálezov vylúčených z patentovateľnosti, aby tak
         poskytla národným súdom a patentovým úradom všeobecné usmernenie interpretácie odvolania sa na verejný poriadok a morálku;
         keďže tento zoznam samozrejme nemôže byť považovaný za vyčerpávajúci; keďže postupy, použitie ktorých je proti ľudskej dôstojnosti,
         ako napríklad postupy produkujúce chiméry z embryonálnych buniek alebo totipotentných buniek ľudí alebo živočíchov, sú samozrejme
         z patentovateľnosti vylúčené;

      (39)      keďže verejný poriadok a morálka korešpondujú najmä s etickými a morálnymi princípmi uznávanými v členskom štáte, ktorých
         rešpektovanie je obzvlášť dôležité v oblasti biotechnológií z hľadiska potenciálneho dosahu vynálezov v tejto oblasti a ich
         prirodzeného vzťahu ku všetkému živému; keďže takéto etické a morálne princípy dopĺňajú štandardné prieskumy podľa patentových
         právnych predpisov bez ohľadu na technickú stránku vynálezu;

      …
      (42)      keďže okrem toho musí byť z patentovateľnosti vylúčené aj využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely;
         keďže v žiadnom prípade takéto vylúčenie neovplyvní vynálezy pre terapeutické alebo diagnostické účely, ktoré sa uplatňujú
         na ľudských embryách a sú pre ne užitočné;

      (43)      keďže podľa článku F ods. 2 Zmluvy o Európskej únii má únia rešpektovať základné práva, ako sú zaručené Európskym dohovorom
         na ochranu ľudských práv a základných slobôd, podpísaným v Ríme dňa 4. novembra 1950, a ktoré vyplývajú z ústavných tradícií
         bežných pre členské štáty, ako všeobecné princípy práva spoločenstva;

      …“
      7        Smernica stanovuje:

      „Článok 1
      1.      Členské štáty chránia biotechnologické vynálezy vnútroštátnym patentovým právom. V prípade potreby upravia svoje vnútroštátne
         patentové právo tak, aby bralo do úvahy ustanovenia tejto smernice.

      2.      Táto smernica nemá dosah na záväzky členských štátov vyplývajúce z medzinárodných dohôd a najmä Dohody TRIPs a Dohovoru o biologickej
         diverzite.

      …
      Článok 3
      1.      Na účely tejto smernice sú vynálezy, ktoré sú nové, ktoré obsahujú vynálezcovskú činnosť a ktoré sú priemyselne využiteľné,
         patentovateľné dokonca aj vtedy, ak sa týkajú výrobku z biologického materiálu alebo obsahujúceho biologický materiál alebo
         spôsobu, pomocou ktorého sa biologický materiál vyrába, spracováva alebo využíva.

      2.      Biologický materiál, ktorý je izolovaný zo svojho prirodzeného prostredia alebo produkovaný prostredníctvom technického postupu,
         môže byť predmetom vynálezu dokonca aj vtedy, ak sa predtým vyskytoval v prírode.

      …
      Článok 5
      1.      Ľudské telo na jednotlivých stupňoch svojho vzniku a vývoja a jednoduchý objav jedného z jeho prvkov vrátane reťazca alebo
         časti reťazca nejakého génu nemôžu predstavovať patentovateľné vynálezy.

      2.      Prvok izolovaný z ľudského tela alebo inak získaný prostredníctvom technického spôsobu, vrátane reťazca alebo časti reťazca
         génu, môže predstavovať patentovateľný vynález dokonca ani vtedy, ak štruktúra takéhoto prvku je identická so štruktúrou prirodzene
         existujúceho prvku.

      …
      Článok 6
      1.      Vynálezy sa považujú za nepatentovateľné, ak by bolo ich obchodné využitie v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou;
         využívanie však nie je považované za využívanie v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou, ak je zakázané zákonom alebo
         nariadením.

      2.      Na základe odseku 1 sa patenty neudeľujú najmä na:
      …
      c)      využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely;
      …“
       Vnútroštátne právo
      8        § 2 patentového zákona (Patentgesetz) v jeho zmenenom a doplnenom znení na účely prebratia článku 6 smernice (BGB1. 2005 I,
         s. 2521, ďalej len „PatG“) znie:

      „1.      Vynálezy, ktorých obchodné využitie by bolo v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou, sú nepatentovateľné; využívanie
         však nie je považované za využívanie v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou, ak je zakázané zákonom alebo nariadením.

      2.      Patenty neudeľujú najmä na:
      …
      (3)      využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely;
      …
      Pri uplatňovaní vyššie uvedených bodov 1 až 3 treba brať do úvahy príslušné ustanovenia zákona o ochrane embryí [(Embryonenschutzgesetz,
         ďalej len ,ESchG‘)].“

      9        § 21 PatG stanovuje:

      „1.      Patent sa zruší (§ 61), ak sa ukáže, že
      (1)      predmet patentu nie je patentovateľný podľa § 1 až 5“.
      10      Podľa § 22 ods. 1 PatG:

      „Na základe návrhu je patent vyhlásený za neplatný (§ 81), ak sa ukáže, že existuje jeden z dôvodov vymenovaných v § 21 ods. 1
         alebo že rozsah ochrany priznanej patentom sa rozšíril.“

      11      Podľa § 1 ods. 1 bodu 2 a § 2 ods. 1 a 2 ESchG z 13. decembra 1990 sa trestnoprávne postihuje umelé oplodnenie vajíčok s iným
         cieľom, ako je vyvolanie tehotenstva ženy, z ktorej pochádzajú, predaj ľudských embryí počatých in vitro alebo odobratých zo ženy pred ukončením procesu uhniezdenia v maternici alebo ich prevod, nadobudnutie alebo použitie s iným
         cieľom ako ich uchovanie, ako aj in vitro vývoj ľudských embryí s iným cieľom, ako je vyvolanie tehotenstva.

      12      § 8 ESchG definuje ľudské embryo ako oplodnené ľudské vajíčko, ktoré je schopné vyvíjať sa, a to od okamihu splynutia bunkových
         jadier, ako aj akúkoľvek bunku odobratú z embrya nazývanú „totipotentná“, ktorá je za splnenia ďalších potrebných predpokladov
         schopná deliť sa a vyvinúť sa na jedinca. V tejto súvislosti treba rozlišovať pluripotentné bunky, t. j. kmeňové bunky, ktoré
         sú schopné vyvinúť sa v akýkoľvek typ buniek, avšak nemôžu sa vyvinúť na úplného jedinca.

      13      Podľa § 4 zákona na zabezpečenie ochrany embryí v súvislosti s dovozom a využívaním ľudských embryonálnych kmeňových buniek
         (Gesetz zur Sicherstellung des Embryonenschutzes im Zusammenhang mit Einfuhr und Verwendung menschlicher embryonaler Stammzellen,
         BGBl. 2002 I, s. 2277) z 28. mája 2002:

      „1.      Dovoz a využívanie embryonálnych kmeňových buniek je zakázané.
      2.      Výnimku z odseku 1 predstavuje dovoz a využívanie embryonálnych kmeňových buniek na vedecké účely za podmienok stanovených
         v odseku 6, pokiaľ

      (1)      orgán poverený vydávaním povolení sa ubezpečí, že
      a)      embryonálne kmeňové bunky boli získané pred 1. májom 2007 v súlade s platnou právnou úpravou v štáte pôvodu a sú udržiavané
         v kultúre alebo následne uchovávané podľa techník kryogénneho konzervovania (línie embryonálnych kmeňových buniek);

      b)      embryá, z ktorých pochádzajú, boli získané oplodnením in vitro za lekárskej asistencie s cieľom vyvolať tehotenstvo a stali sa s konečnou platnosťou nadbytočné na tento účel bez toho,
         aby niečo nasvedčovalo, že to vyplýva z dôvodov spojených so samotnými embryami;

      c)      za darovanie embryí s cieľom získať kmeňové bunky nebola priznaná ani prisľúbená nijaká odmena ani iná vyčísliteľná výhoda,
         a že

      (2)      dovoz a využívanie embryonálnych kmeňových buniek neporušuje ostatné právne predpisy, osobitne ustanovenia ESchG.
      3.      Povolenie sa nevydá, ak embryonálne kmeňové bunky boli zjavne získané v rozpore so základnými zásadami nemeckého právneho
         poriadku. Žiadosť o vydanie povolenia nemôže byť zamietnutá z dôvodu, že kmeňové bunky pochádzajú z ľudských embryí.“

      14      Podľa § 5 ods. 1 uvedeného zákona z 28. mája 2002:

      „Výskumné práce s embryonálnymi kmeňovými bunkami sa môžu uskutočňovať, len ak je vedecky preukázané, že
      1.      tieto práce slúžia na dôležité ciele určené na prehĺbenie vedeckého poznania v oblasti základného výskumu alebo rozšírenie
         medicínskych znalostí v záujme rozvoja diagnostických, preventívnych alebo terapeutických postupov na humánne účely…“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Oliver Brüstle je majiteľom nemeckého patentu, ktorý bol prihlásený 19. decembra 1997 a vzťahuje sa na izolované a očistené
         neurálne progenitorové bunky, postup ich získavania z embryonálnych kmeňových buniek a ich využitie pri liečbe neurálnych
         porúch.

      16      V špecifikácii patentu prihláseného Oliverom Brüstlem sa uvádza, že transplantácia mozgových buniek do nervového systému predstavuje
         sľubnú liečebnú metódu mnohých neurologických ochorení. Existuje už prvé klinické využitie, najmä u pacientov postihnutých
         Parkinsonovou chorobou.

      17      Aby bolo možné liečiť neurálne poruchy, je totiž potrebné transplantovať progenitorové bunky, ktoré sú ešte schopné sa vyvíjať.
         Tento typ buniek pritom v podstate existuje len počas fázy vývoja mozgu. Použitie mozgových tkanív ľudských embryí nastoľuje
         významné etické problémy a neumožňuje pokryť potrebu progenitorových buniek potrebných na to, aby sa liečba bunkovou terapiou
         stala dostupnou verejnosti.

      18      Podľa uvedenej špecifikácie naopak embryonálne kmeňové bunky otvárajú nové perspektívy produkovania buniek určených na transplantáciu.
         Keďže embryonálne kmeňové bunky sú pluripotentnými bunkami, môžu sa diferencovať na akékoľvek typy buniek a telových tkanív
         a pri početných pasážovaniach ostať zachované v tomto stave pluripotencie a množiť sa. Cieľom predmetného patentu je za týchto
         okolností vyriešenie technického problému produkcie prakticky neobmedzeného množstva izolovaných a čistých progenitorových
         buniek s neuronálnymi alebo gliovými vlastnosťami, získaných z embryonálnych kmeňových buniek.

      19      Bundespatentgericht (spolkový patentový súd) na návrh Greenpeace eV rozhodol podľa § 22 ods. 1 PatG, že predmetný patent je
         neplatný, lebo sa týka progenitorových buniek získaných z ľudských embryonálnych kmeňových buniek a postupov produkovania
         týchto progenitorových buniek. Žalovaný podal proti tomuto rozsudku odvolanie na Bundesgerichtshof.

      20      Pre vnútroštátny súd rozhodnutie o návrhu na zrušenie závisí od otázky, či technická informácia predmetného patentu, vzhľadom
         na to, že sa týka progenitorových buniek získavaných z ľudských embryonálnych kmeňových buniek, je vylúčená z patentovateľnosti
         podľa § 2 ods. 2 prvého pododseku bodu 3 PatG. Odpoveď na túto otázku zase závisí od výkladu, ktorý treba najmä podať v súvislosti
         s článkom 6 ods. 2 písm. c) smernice.

      21      Podľa vnútroštátneho súdu vzhľadom na to, že článok 6 ods. 2 smernice neponecháva členským štátom nijakú mieru voľnej úvahy,
         pokiaľ ide o nepatentovateľnosť postupov a využití, ktoré sú v ňom vymenované (pozri rozsudky z 9. októbra 2001, Holandsko/Parlament
         a Rada, C‑377/98, Zb. s. I‑7079, bod 39, ako aj zo 16. júna 2005, Komisia/Taliansko, C‑456/03, Zb. s. I‑5335, body 78 a nasl.),
         odkaz v § 2 ods. 2 druhom pododseku PatG na ESchG a najmä na definíciu embrya, ktorú § 8 ods. 1 ESchG zahŕňa, nemôže byť totiž
         považovaný za vyjadrenie povinnosti ponechanej na členské štáty konkretizovať článok 6 ods. 2 písm. c) smernice v tejto súvislosti,
         aj keď tá výslovne nespresnila pojem embryo. Výklad tohto pojmu môže byť len európsky a jednotný. Inými slovami, § 2 ods. 2
         druhý pododsek PatG a osobitne pojem embryo, ktorý používa, nemôže dostať odlišný výklad od výkladu príslušného pojmu nachádzajúceho
         sa v článku 6 ods. 2 písm. c) smernice.

      22      Z tohto pohľadu sa vnútroštátny súd snaží najmä zistiť, či ľudské embryonálne kmeňové bunky, ktoré slúžia ako východiskový
         materiál pre patentované postupy, predstavujú „embryá“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice a či organizmy, z ktorých
         tieto ľudské embryonálne kmeňové bunky môžu byť získané, predstavujú „ľudské embryá“ v zmysle uvedeného článku. V tejto súvislosti
         vnútroštátny súd poznamenáva, že všetky ľudské embryonálne kmeňové bunky, ktoré slúžia ako východiskový materiál pre patentované
         postupy, nepredstavujú totipotentné bunky, niektoré sú len pluripotentnými bunkami získanými z embryí v štádiu blastocysty.
         Rovnako sa z pohľadu pojmu embryo zamýšľa nad kvalifikáciou blastocysty, z ktorej sa tiež dajú získavať ľudské embryonálne
         kmeňové bunky.

      23      Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Čo sa má rozumieť pod pojmom ‚ľudské embryá‘ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice…?
      a)      Vzťahuje sa tento pojem na všetky vývojové štádiá ľudského života od oplodnenia vajíčka alebo musia byť splnené ďalšie podmienky,
         ako napríklad dosiahnutie určitého vývojového štádia?

      b)      Vzťahuje sa tento pojem aj na nasledujúce organizmy:
      –        neoplodnené ľudské vajíčka, do ktorých bolo implantované bunkové jadro zo zrelej ľudskej bunky,
      –        neoplodnené ľudské vajíčka, ktoré boli pomocou partenogenézy stimulované k deleniu a ďalšiemu vývoju?
      c)      Vzťahuje sa tento pojem aj na kmeňové bunky získané z ľudských embryí v štádiu blastocysty?
      2.      Čo sa má chápať pod pojmom ‚využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely‘? Vzťahuje sa tento pojem aj na
         akékoľvek obchodné využitie stanovené v článku 6 ods. 1 uvedenej smernice, osobitne tiež na využitie na účely vedeckého výskumu?

      3.      Je technická informácia na základe článku 6 ods. 2 písm. c) smernice… vylúčená z patentovania aj vtedy, ak použitie ľudských
         embryí nie je súčasťou technickej informácie, ktorá je predmetom patentového nároku, ale je nevyhnutnou podmienkou pre jej
         využitie:

      –        pretože sa patent týka produktu, ktorého výroba si vyžaduje predchádzajúce zničenie ľudských embryí, alebo
      –        preto, lebo sa patent týka postupu, ktorý si ako východiskový materiál vyžaduje takýto produkt?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      24      Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou pýta Súdneho dvora na výklad pojmu „ľudské embryo“ v zmysle a na účely uplatňovania
         článku 6 ods. 2 písm. c) smernice, a to s jediným cieľom – určiť rozsah zákazu patentovateľnosti, ktorý toto ustanovenie stanovuje.

      25      Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zásady rovnosti vyplýva,
         že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel
         a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Únii (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984,
         Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; z 19. septembra 2000, Linster, C‑287/98, Zb. s. I‑6917, bod 43; zo 16. júla 2009, Infopaq
         International, C‑5/08, Zb. s. I‑6569, bod 27, a z 21. októbra 2010, Padawan, C‑467/08, Zb. s. I‑10055, bod 32).

      26      Aj keď znenie smernice neposkytuje nijakú definíciu ľudského embrya, neodkazuje ani na vnútroštátne právne poriadky, pokiaľ
         ide o význam, ktorý by sa mal tomuto výrazu priznať. Z toho teda vyplýva, že uvedený výraz sa má na účely uplatňovania smernice
         považovať za označujúci samostatný pojem práva Únie, ktorý sa má na jej území vykladať jednotne.

      27      Tento záver je podporený cieľom a účelom smernice. Z odôvodnenia č. 3 a z odôvodnení č. 5 až 7 smernice totiž vyplýva, že
         jej cieľom je harmonizácia pravidiel právnej ochrany biotechnologických vynálezov, odstránenie prekážok obchodu a fungovania
         vnútorného trhu, ktoré spočívajú v rozdielnych právnych úpravách a judikatúre jednotlivých členských štátov, a podporovanie
         tak výskumu a priemyselného rozvoja v oblasti genetického inžinierstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Holandsko/Parlament
         a Rada, už citovaný, body 16 a 27).

      28      Neexistencia jednotnej definície pojmu ľudské embryo pritom vytvára riziko, že autori niektorých biotechnologických vynálezov
         budú zvažovať podávanie patentových prihlášok na tieto vynálezy v členských štátoch s užším chápaním pojmu ľudské embryo,
         čiže ústretovejších, pokiaľ ide o možnosti patentovateľnosti, z dôvodu skutočnosti, že patentovateľnosť týchto vynálezov je
         v iných členských štátoch vylúčená. Takáto situácia by narúšala riadne fungovanie vnútorného trhu, ktoré je cieľom smernice.

      29      Tento záver je ďalej podporený rozsahom vymenovania postupov a využívaní vylúčených z patentovateľnosti, ktoré je stanovené
         v článku 6 ods. 2 smernice. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že na rozdiel od článku 6 ods. 1 tejto smernice, ktorá ponecháva
         správnym a súdnym orgánom členských štátov širokú mieru voľnej úvahy pri vykonávaní výluky z patentovateľnosti vynálezov,
         ktorých obchodné využitie by bolo v rozpore s verejným poriadkom a s dobrými mravmi, odsek 2 uvedeného článku neponecháva
         členským štátom žiadnu mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o nepatentovateľnosť postupov a využívania, ktoré sú tam vymenované,
         pričom toto ustanovenie má za cieľ vymedziť práve výluku stanovenú prvým odsekom tohto článku. Z toho vyplýva, že výslovným
         vylúčením patentovateľnosti postupov a využívaní, ktoré sú tam uvedené, článok 6 ods. 2 smernice má za cieľ poskytnúť v tomto
         ohľade presne vymedzené práva (pozri rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, body 78 a 79).

      30      Pokiaľ ide o význam, ktorý sa má priznať pojmu „ľudské embryo“ použitému v článku 6 ods. 2 písm. c) smernice, treba zdôrazniť,
         že hoci definícia ľudského embrya je vo viacerých členských štátoch mimoriadne citlivou spoločenskou otázkou, ktorá je ovplyvnená
         rozličnými hodnotovými systémami týchto štátov a ich tradíciami, Súdny dvor nebol v tomto prejudiciálnom konaní vyzvaný, aby
         skúmal otázky lekárskej alebo etickej povahy, ale má sa obmedziť na právny výklad príslušných ustanovení smernice (pozri v tomto
         zmysle rozsudok z 26. februára 2008, Mayr, C‑506/06, Zb. s. I‑1017, bod 38).

      31      Treba ďalej pripomenúť, že určenie významu a rozsahu pojmov, pre ktoré právo Únie neposkytuje nijakú definíciu, sa má stanoviť
         najmä so zreteľom na súvislosti, v ktorých sa používajú, a ciele sledované právnou úpravou, v ktorej sa nachádzajú (pozri
         v tomto zmysle najmä rozsudky z 10. marca 2005, easyCar, C‑336/03, Zb. s. I‑1947, bod 21; z 22. decembra 2008, Wallentin‑Hermann,
         C‑549/07, Zb. s. I‑11061, bod 17, a z 29. júla 2010, UGT‑FSP, C‑151/09, Zb. s. I‑7591, bod 39).

      32      Z odôvodnení smernice v tejto súvislosti vyplýva, že hoci jej cieľom je podpora investícií v oblasti biotechnológií, k využívaniu
         biologického materiálu ľudského pôvodu musí dochádzať v rámci rešpektovania základných práv, a to najmä ľudskej dôstojnosti.
         Odôvodnenie č. 16 osobitne zdôrazňuje, že „patentové právo musí byť uplatňované tak, aby rešpektovalo základné princípy zaručujúce
         dôstojnosť a integritu osoby“.

      33      V záujme toho, ako už Súdny dvor uviedol, článok 5 ods. 1 smernice zakazuje, aby ľudské telo v jednotlivých fázach jeho vzniku
         a vývoja mohlo byť predmetom patentovateľného vynálezu. Dodatočné uistenie prináša článok 6 smernice, ktorý uvádza, že postupy
         klonovania ľudských jedincov, postupy úpravy zárodočnej línie genetickej identity ľudských jedincov a využívanie ľudských
         embryí na priemyselné alebo obchodné účely sú v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou a z tohto dôvodu nemôžu byť patentovateľné.
         Odôvodnenie č. 38 smernice spresňuje, že tento zoznam nie je taxatívny a že všetky postupy, ktorých použitie je v rozpore
         s ľudskou dôstojnosťou, sú z patentovateľnosti taktiež vylúčené (pozri rozsudok Holandsko/Parlament a Rada, už citovaný, body
         71 a 76).

      34      Kontext a cieľ smernice tak ukazujú, že normotvorca Únie zamýšľal vylúčiť akúkoľvek možnosť patentovateľnosti, pokiaľ by rešpektovanie
         ľudskej dôstojnosti mohlo byť ohrozené. Z toho vyplýva, že pojem „ľudské embryo“ sa má v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice
         chápať v širšom význame.

      35      V tomto zmysle každé ľudské vajíčko, akonáhle je oplodnené, musí byť považované za „ľudské embryo“ v zmysle a na účely uplatňovania
         článku 6 ods. 2 písm. c) smernice, ak je toto oplodnenie schopné spustiť proces vývoja ľudského jedinca.

      36      Túto kvalifikáciu treba uplatniť aj na neoplodnené ľudské vajíčko, do ktorého bolo implantované bunkové jadro zo zrelej ľudskej
         bunky, a na neoplodnené ľudské vajíčko, ktoré bolo pomocou partenogenézy stimulované k deleniu a ďalšiemu vývoju. Aj keď tieto
         organizmy vlastne neboli predmetom oplodnenia, sú, ako vyplýva z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru, účinkom
         techniky použitej na ich získanie spôsobilé spustiť proces vývoja ľudského jedinca, podobne ako embryo vzniknuté oplodnením
         vajíčka.

      37      Pokiaľ ide o kmeňové bunky získané z ľudského embrya v štádiu blastocysty, vnútroštátnemu súdu prislúcha so zreteľom na vývoj
         vedy určiť, či môžu spustiť vývojový proces ľudského jedinca a spadajú v dôsledku toho pod pojem „ľudské embryo“ v zmysle
         a na účely uplatnenia článku 6 ods. 2 písm. c) smernice.

      38      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať na prvú otázku v tom zmysle, že:

      –        „ľudské embryo“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice predstavuje každé ľudské vajíčko od štádia oplodnenia, každé neoplodnené
         ľudské vajíčko, do ktorého bolo implantované bunkové jadro zo zrelej ľudskej bunky, a každé neoplodnené ľudské vajíčko, ktoré
         bolo partenogenézou stimulované k deleniu a ďalšiemu vývoju,

      –        vnútroštátnemu súdu prislúcha so zreteľom na vývoj vedy určiť, či kmeňová bunka získaná z ľudského embrya v štádiu blastocysty
         predstavuje „ľudské embryo“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice.

       O druhej otázke
      39      Vnútroštátny súd sa svojou druhou otázkou snaží zistiť, či pojem „využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné
         účely“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice zahŕňa aj využívanie ľudských embryí na účely vedeckého výskumu.

      40      V tejto súvislosti treba spresniť, že cieľom smernice nie je úprava využívania ľudských embryí v rámci vedeckého výskumu.
         Jej cieľ sa obmedzuje na patentovateľnosť biotechnologických vynálezov.

      41      Pokiaľ ide teda jedine o určenie, či sa vylúčenie z patentovateľnosti týkajúce sa využívania ľudských embryí na priemyselné
         alebo obchodné účely vzťahuje aj na využívanie ľudských embryí na účely vedeckého výskumu alebo či vedecký výskum zahŕňajúci
         využívanie ľudských embryí môže viesť k ochrane patentovým právom, treba uviesť, že udelenie patentu na určitý vynález v zásade
         znamená jeho priemyselné a obchodné využitie.

      42      Tento výklad podporuje aj odôvodnenie č. 14 smernice. Stanovením, že patent na vynález oprávňuje jeho majiteľa „zakázať tretím
         stranám využiť ho na priemyselné a obchodné účely“, naznačuje, že práva vyplývajúce z patentu sa v zásade týkajú priemyselnej
         a obchodnej činnosti.

      43      Hoci sa má rozlišovať medzi účelom vedeckého výskumu a priemyselnými alebo obchodnými účelmi, využívanie ľudských embryí na
         účely výskumu, ktoré je predmetom patentovej prihlášky, nemožno však oddeliť od samotného patentu a práv, ktoré sú s ním spojené.

      44      Spresnenie vyplývajúce z odôvodnenia č. 42 smernice, podľa ktorého vylúčenie z patentovateľnosti upravené v jej článku 6 ods. 2
         písm. c) „neovplyvní vynálezy pre terapeutické alebo diagnostické účely, ktoré sa uplatňujú na ľudských embryách a sú pre
         ne užitočné“, tiež potvrdzuje, že využívanie ľudských embryí na účely vedeckého výskumu, ktoré je predmetom patentovej prihlášky,
         nemožno odlišovať od priemyselného a obchodného využitia a obchádzať tak vylúčenie z patentovateľnosti.

      45      Tento výklad je ostatne rovnaký ako výklad, ku ktorému dospel veľký odvolací senát Európskeho patentového úradu v súvislosti
         s článkom 28 písm. c) vykonávacieho nariadenia k EPD, ktorý doslovne preberá znenie článku 6 ods. 2 písm. c) smernice (pozri
         rozhodnutie z 25. novembra 2008, G 2/06, Úradný vestník EPÚ, máj 2009, s. 306, body 25 až 27).

      46      Na druhú otázku teda treba odpovedať v tom zmysle, že vylúčenie z patentovateľnosti týkajúce sa využívania ľudských embryí
         na priemyselné alebo obchodné účely upravené článkom 6 ods. 2 písm. c) smernice sa vzťahuje aj na využívanie na účely vedeckého
         výskumu, pričom predmetom patentu môže byť len využívanie na terapeutické alebo diagnostické účely uplatňované na ľudských
         embryách a pre ne užitočné.

       O tretej otázke
      47      Vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou v podstate pýta Súdneho dvora, či určitý vynález je vylúčený z patentovateľnosti,
         aj keď jeho samotným predmetom nie je využívanie ľudských embryí, pretože sa týka produktu, ktorého získanie predpokladá predchádzajúce
         zničenie ľudských embryí, alebo postupu, ktorý si vyžaduje základný materiál získaný zničením ľudských embryí.

      48      Táto otázka je položená v súvislosti s vecou týkajúcou sa patentovateľnosti vynálezu spočívajúceho v produkovaní neurálnych
         progenitorových buniek, pri ktorom sa počíta s použitím kmeňových buniek získaných z ľudského embrya v štádiu blastocysty.
         Z pripomienok predložených Súdnemu dvoru pritom vyplýva, že odobratie kmeňovej bunky z ľudského embrya v štádiu blastocysty
         vedie k zničeniu tohto embrya.

      49      Preto z rovnakých dôvodov, ako sú dôvody uvedené v bodoch 32 až 35 tohto rozsudku, vynález sa má považovať za vylúčený z patentovateľnosti,
         hoci patentové nároky sa netýkajú využívania ľudských embryí, pretože využitie vynálezu si vyžaduje zničenie ľudských embryí.
         V tomto prípade tiež treba vyvodiť záver, že ide o využívanie ľudských embryí v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice.
         Skutočnosť, že k tomuto zničeniu prípadne dochádza vo výrazne skoršom štádiu predchádzajúcom využitiu vynálezu, než v prípade
         získavania embryonálnych kmeňových buniek z línie kmeňových buniek, ktorej samotné vytvorenie znamená zničenie ľudských embryí,
         je z tohto pohľadu bezvýznamná.

      50      Nezahrnutie technickej informácie, ktorá je predmetom patentového nároku, do pôsobnosti vylúčenia z patentovateľnosti uvedeného
         v článku 6 ods. 2 písm. c) smernice z dôvodu, že neuvádza využívanie ľudských embryí znamenajúce ich predchádzajúce zničenie,
         by malo za následok, že dotknuté ustanovenie bude zbavené potrebného účinku umožnením prihlasovateľovi patentu obísť uplatnenie
         tohto ustanovenia dômyselnou formuláciou patentového nároku.

      51      K rovnakému záveru dospel aj veľký odvolací senát Európskeho patentového úradu pri riešení výkladu článku 28 písm. c) vykonávacieho
         nariadenia k EPD, ktorého znenie sa zhoduje so znením článku 6 ods. 2 písm. c) smernice (pozri bod 22 rozhodnutia z 25. novembra
         2008 uvedeného v bode 45 tohto rozsudku).

      52      Na tretiu otázku teda treba odpovedať v tom zmysle, že článok 6 ods. 2 písm. c) smernice z patentovateľnosti vylučuje vynález,
         pri ktorom technická informácia, ktorá je predmetom patentovej prihlášky, vyžaduje predchádzajúce zničenie ľudských embryí
         alebo ich využívanie ako východiskového materiálu, bez ohľadu na to, v akom štádiu k nim dochádza, a to aj keď opis technickej
         informácie, ktorá je predmetom patentového nároku, neuvádza využívanie ľudských embryí.

       O trovách
      53      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 6 ods. 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/44/ES zo 6. júla 1998 o právnej ochrane biotechnologických
            vynálezov sa má vykladať v tom zmysle, že:
      –        „ľudské embryo“ predstavuje každé ľudské vajíčko od štádia oplodnenia, každé neoplodnené ľudské vajíčko, do ktorého bolo implantované
            bunkové jadro zo zrelej ľudskej bunky, a každé neoplodnené ľudské vajíčko, ktoré bolo partenogenézou stimulované k deleniu
            a ďalšiemu vývoju,
      –        vnútroštátnemu súdu prislúcha so zreteľom na vývoj vedy určiť, či kmeňová bunka získaná z ľudského embrya v štádiu blastocysty
            predstavuje „ľudské embryo“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44.
      2.      Vylúčenie z patentovateľnosti týkajúce sa využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely upravené článkom
            6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 sa vzťahuje aj na využívanie na účely vedeckého výskumu, pričom predmetom patentu môže byť
            len využívanie na terapeutické alebo diagnostické účely uplatňované na ľudských embryách a pre ne užitočné.
      3.      Článok 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 z patentovateľnosti vylučuje vynález, pri ktorom technická informácia, ktorá je predmetom
            patentovej prihlášky, vyžaduje predchádzajúce zničenie ľudských embryí alebo ich využívanie ako východiskového materiálu,
            bez ohľadu na to, v akom štádiu k nim dochádza, a to aj keď opis technickej informácie, ktorá je predmetom patentového nároku,
            neuvádza využívanie ľudských embryí.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 14. januára 1982. # Francesco Reina a Letizia Reina proti Landeskreditbank Baden-Württemberg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Stuttgart - Nemecko. # Voľný pohyb pracovníkov. # Vec 65/81.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 10. apríla 2003. # Michel Hendrickx proti Európskemu stredisku pre rozvoj odborného vzdelávania (Cedefop). # Odvolanie - Úradníci - Zastavenie konania. # Vec C-217/01 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 23. decembra 2009.#Jasna Detiček proti Maurizio Sgueglia.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Višje sodišče v Mariboru - Slovinsko.#Súdna spolupráca v občianskych veciach - Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti - Nariadenie ES č.º2201/2003 - Ochranné opatrenia týkajúce sa práva na zverenie do starostlivosti - Rozhodnutie vykonateľné v členskom štáte - Protiprávne premiestnenie dieťaťa - Iný členský štát - Iný súd - Zverenie dieťaťa do starostlivosti druhému rodičovi - Právomoc - Naliehavé prejudiciálne konanie.#Vec C-403/09 PPU.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 23. decembra 2009 (*)

      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Predbežné opatrenia týkajúce sa práva na zverenie do starostlivosti – Rozhodnutie vykonateľné v členskom štáte – Protiprávne premiestnenie dieťaťa – Iný členský štát – Iný súd – Zverenie dieťaťa do starostlivosti druhému rodičovi – Právomoc – Naliehavé prejudiciálne konanie“
      Vo veci C‑403/09 PPU,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článkov 68 ES a 234 ES, podaný rozhodnutím Višje sodišče
         v Mariboru (Slovinsko) z 19. októbra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 20. októbra 2009, ktorý súvisí s konaním začatým na návrh:

      Jasna Detiček
      proti
      Mauriziovi Sguegliovi,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, J. Malenovský (spravodajca) a D. Šváby,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na návrh vnútroštátneho súdu z 19. októbra 2009, doručený Súdnemu dvoru 20. októbra 2009, aby sa v prípade tohto
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania uplatnilo naliehavé konanie v súlade s článkom 104b rokovacieho poriadku,

      so zreteľom na rozhodnutie tretej komory z 27. októbra 2009 vyhovieť uvedenému návrhu,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. decembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        J. Detiček, v zastúpení: B. Žibret, odvetnik,
      –        M. Sgueglia, v zastúpení: L. Varanelli, odvetnik,
      –        slovinská vláda, v zastúpení: N. Aleš Verdir, splnomocnená zástupkyňa,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: J. Kemper, splnomocnená zástupkyňa,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: B. Beaupère‑Manokha, splnomocnená zástupkyňa,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci F. Arena, avvocato dello Stato,
      –        lotyšská vláda, v zastúpení: K. Drevina, splnomocnená zástupkyňa,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Arciszewski, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët a M. Žebre, splnomocnení zástupcovia,

      po vypočutí generálneho advokáta,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 20 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci
         a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie
         (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. Detiček a M. Sguegliom týkajúceho sa toho, komu bude zverená ich dcéra Antonella
         do starostlivosti.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Odôvodnenie č. 12 nariadenia č. 2201/2003 znie takto:

      „Kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, upravené týmto nariadením, sú tvorené tak, aby zodpovedali
         najlepšiemu záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. To znamená, že právomoc by mal mať v prvom rade členský štát obvyklého
         pobytu dieťaťa, s výnimkou určitých prípadov zmeny pobytu dieťaťa alebo v dôsledku dohody medzi nositeľmi rodičovských práv
         a povinností.“

      4        Odôvodnenie č. 16 tohto nariadenia znie takto:

      „Toto nariadenie nemá brániť súdom členského štátu, aby v naliehavých prípadoch prijímali predbežné opatrenia, vrátane ochranných
         opatrení, ktoré sa týkajú osôb alebo majetku nachádzajúcich sa v danom štáte.“

      5        Odôvodnenie č. 21 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „Uznávanie a výkon rozsudkov vydaných v členskom štáte sa má zakladať na zásade vzájomnej dôvery a dôvody neuznania by sa
         mali obmedziť na najnutnejšie minimum.“

      6        Podľa odôvodnenia č. 33 nariadenia č. 2201/2003:

      „Toto nariadenie uznáva základné práva a dodržiava zásady Charty základných práv Európskej únie [vyhlásenej v Nice 7. decembra
         2000 (Ú. v. ES C 364, s. 1, ďalej len ,charta‘)]. Predovšetkým sa snaží zabezpečiť rešpektovanie základných práv dieťaťa,
         ako je ustanovené v článku 24 [charty].“

      7        Článok 2 tohto nariadenia stanovuje:

      „Na účely tohto nariadenia:
      …
      4.      pojem ,rozsudok‘ označuje rozvod, rozluku alebo anulovanie manželstva, ako aj rozsudok týkajúci sa rodičovských práv a povinností
         vydaný súdom členského štátu bez ohľadu na to, ako sa rozsudok označuje, vrátane uznesenia, príkazu alebo rozhodnutia;

      …
      11.      pojem ,neoprávnené premiestnenie alebo zadržiavanie‘ znamená premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa, ak:
      a)      je porušením opatrovníckeho práva nadobudnutého rozsudkom, zo zákona alebo dohodou, ktorá má právne účinky, podľa práva členského
         štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním

      a
      b)      za predpokladu, že v čase premiestnenia alebo zadržania sa toto opatrovnícke právo aj skutočne vykonávalo, buď spoločne alebo
         samostatne, alebo by sa bolo takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu alebo zadržaniu. Opatrovnícke právo sa považuje
         za vykonávané spoločne, ak na základe rozsudku alebo zo zákona jeden nositeľ rodičovských práv a povinností nemôže rozhodnúť
         o mieste pobytu dieťaťa bez súhlasu druhého nositeľa rodičovských práv a povinností.“

      8        Článok 8 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom
         štáte v čase začatia konania.“

      9        Článok 20 toho istého nariadenia, nazvaný „Predbežné opatrenia vrátane ochranných opatrení“, stanovuje:

      „1.      V naliehavých prípadoch nebránia ustanovenia tohto nariadenia súdom členského štátu prijať predbežné opatrenia, vrátane ochranných
         opatrení, s ohľadom na osoby alebo majetok v tomto štáte, ktoré sú dostupné podľa práva tohto členského štátu, aj keby podľa
         tohto nariadenia mal právomoc rozhodovať vo veci samej súd iného členského štátu.

      2.      Platnosť opatrení uvedených v odseku 1 zanikne, len čo súd členského štátu, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia rozhodovať
         vo veci samej, prijal opatrenia, ktoré považoval za primerané.“

      10      Článok 21 ods. 1 a 3 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje:

      „1.      Rozsudok vydaný v členskom štáte sa uznáva v ostatných členských štátoch bez osobitného konania.
      …
      3.      Bez toho, aby bol dotknutý oddiel 4 tejto kapitoly, môže zainteresovaný účastník postupom upraveným v oddieli 2 tejto kapitoly
         navrhnúť vydanie rozhodnutia o uznaní rozsudku.

      …“
       Haagsky dohovor z roku 1980
      11      Článok 12 Haagskeho dohovoru z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí (ďalej len „Haagsky
         dohovor z roku 1980“) stanovuje:

      „Ak bolo dieťa neoprávnene premiestnené alebo zadržané podľa článku 3 a v deň začatia konania pred justičným alebo správnym
         orgánom zmluvného štátu, v ktorom sa dieťa nachádza, neuplynula odo dňa neoprávneného premiestnenia alebo zadržania lehota
         jedného roka, nariadi príslušný orgán okamžite návrat dieťaťa.

      Justičný alebo správny orgán nariadi návrat dieťaťa, aj keď sa konanie začalo po uplynutí lehoty jedného roka uvedenej v predchádzajúcom
         odseku, okrem prípadu, že sa preukáže, že dieťa sa už zžilo s novým prostredím.

      Ak justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu má dôvod domnievať sa, že dieťa bolo premiestnené na územie iného štátu,
         môže zastaviť alebo zamietnuť žiadosť o návrat dieťaťa.“

      12      Článok 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980 znie takto:

      „Bez ohľadu na ustanovenie predchádzajúceho článku justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť návrat dieťaťa,
         ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že:

      a)      osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá mala dieťa v osobnej starostlivosti, v čase premiestnenia alebo zadržania
         opatrovnícke právo skutočne nevykonáva alebo že súhlasila, či následne sa zmierila s premiestnením alebo zadržaním, alebo

      b)      existuje vážne nebezpečenstvo, že návrat by dieťa vystavil fyzickej alebo duševnej ujme alebo ho inak priviedol do neznesiteľnej
         situácie.

      Justičný alebo správny orgán môže odmietnuť nariadiť návrat aj vtedy, ak zistí, že dieťa nesúhlasí s návratom, a ak dosiahlo
         vek a stupeň vyspelosti, v ktorom je vhodné zohľadniť jeho názory.

      Pri hodnotení okolností uvedených v tomto článku justičné a správne orgány vezmú do úvahy informácie o sociálnom prostredí
         dieťaťa, ktoré poskytol ústredný orgán alebo iný príslušný orgán štátu obvyklého pobytu dieťaťa.“

       Vnútroštátna právna úprava
      13      Podľa článku 411 ods. 1 a 3 zákona o občianskom súdnom konaní (Zakon o pravdnem postopku):

      „1.      V rámci konaní o manželských sporoch a konaní týkajúcich sa vzťahov medzi rodičmi a deťmi môže súd na návrh účastníka konania
         alebo bez návrhu vydať predbežné opatrenia týkajúce sa zverenia spoločných detí do starostlivosti a ich výživy, ako aj predbežné
         opatrenia týkajúce sa zrušenia alebo obmedzenia práva styku s deťmi alebo o podmienkach jeho výkonu.

      …
      3.      Predbežné opatrenia podľa predchádzajúcich odsekov sa nariaďujú v súlade s ustanoveniami zákona, ktorý upravuje ochranné opatrenia.“
      14      Podľa článku 272 ods. 1 zákona o výkone rozhodnutí a o ochranných opatreniach (Zakon o izvršbi in zavarovanju, ďalej len „ZIZ“):

      „Súd nariadi predbežné opatrenie na zabezpečenie osobného nepeňažného práva, pokiaľ oprávnený hodnoverným spôsobom preukáže
         existenciu alebo vznik takéhoto nároku vo vzťahu k povinnému. Oprávnený musí hodnoverným spôsobom preukázať…, že predbežné
         opatrenie je potrebné, aby sa zabránilo použitiu násilia alebo vzniku ťažko napraviteľnej škody…“

      15      Článok 267 ZIZ stanovuje:

      „Predbežné opatrenie sa môže nariadiť pred začatím súdneho konania, v jeho priebehu alebo po jeho skončení, pokiaľ sa neuskutočnil
         výkon rozhodnutia.“

      16      Podľa článku 278 ods. 2 ZIZ:

      „Súd aj na návrh povinného preruší konanie a zruší všetky platné akty, pokiaľ sa okolnosti, na základe ktorých bolo nariadené
         predbežné opatrenie, zmenili tak, že už nie je potrebné.“

      17      Článok 105 ods. 3 zákona o manželstve a o rodinných vzťahoch (Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih) stanovuje:

      „Ak sa rodičia napriek pomoci strediska sociálnych služieb nedohodnú o osobnej starostlivosti o deti a o ich výchove, súd
         na návrh jedného alebo oboch rodičov rozhodne, že všetky deti budú zverené do osobnej starostlivosti a výchovy jednému z nich,
         alebo niektoré deti budú zverené do osobnej starostlivosti a výchovy jedného z rodičov a ostatné do osobnej starostlivosti
         a výchovy druhého z rodičov. Súd môže rozhodnúť aj bez návrhu, že všetky deti alebo niektoré z nich budú zverené do osobnej
         starostlivosti a výchovy inej osoby…“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      18      J. Detiček, slovinská štátna príslušníčka, a M. Sgueglia, manžel, s ktorým sa rozvádza, bývali v Ríme (Taliansko) 25 rokov.
         Ich dcéra Antonella sa narodila 6. septembra 1997.

      19      Dňa 25. júla 2007 príslušný súd v Tivoli (Taliansko) (ďalej len „súd prvého stupňa v Tivoli“), ktorý koná vo veci rozvodu
         manželov Detiček a Sgueglia, v ktorej ide takisto o zverenie Antonelly do osobnej starostlivosti a výchovy, predbežne zveril
         Antonellu do výlučnej starostlivosti pána Sgueglia a nariadil jej dočasné umiestnenie do internátu kalazanských sestier v Ríme.

      20      V ten istý deň J. Detiček opustila Taliansko spolu s dcérou Antonellou a prišli do Slovinska, do mesta Zgornje Poljčane, kde
         ešte stále žijú.

      21      Rozhodnutím z 22. novembra 2007 Okrožno sodišče v Mariboru (okresný súd v Maribore) (Slovinsko), potvrdeným rozhodnutím Vrhovno
         sodišče (Najvyšší súd) (Slovinsko) z 2. októbra 2008 bolo uznesenie súdu prvého stupňa v Tivoli z 25. júla 2007 vyhlásené
         za vykonateľné na území Slovinskej republiky.

      22      Na základe tohto rozhodnutia Vrhovno sodišče, okrajno sodišče v Slovenski Bistrici (krajský súd v Slovinskej Bistrici) (Slovinsko)
         začal konanie o výkon rozhodnutia s cieľom odovzdať dieťa M. Sguegliovi a umiestniť ho vo vyššie uvedenom internáte. Uznesením
         z 2. februára 2009 však tento súd pozastavil predmetný výkon rozhodnutia až do skončenia konania vo veci samej.

      23      Dňa 28. novembra 2008 J. Detiček podala na Okrožno sodišče v Mariboru návrh na vydanie predbežného a ochranného opatrenia,
         ktorým by jej dieťa bolo zverené do starostlivosti.

      24      Uznesením z 9. decembra 2008 tento súd vyhovel návrhu J. Detičekovej a zveril jej dočasne Antonellu do starostlivosti. Svoje
         rozhodnutie založil na ustanoveniach článku 20 nariadenia č. 2201/2003 v spojení s článkom 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980
         a odôvodnil ho tak, že sa odvolal na zmenu okolností a záujem dieťaťa.

      25      V tejto súvislosti rozhodol, že Antonella sa začlenila do svojho sociálneho prostredia v Slovinsku. Návrat do Talianska spojený
         s núteným umiestnením do internátu by nebol v jej prospech, pretože by jej to spôsobilo nezvratnú fyzickú a psychickú traumu.
         Okrem toho Antonella vyslovila želanie počas súdneho konania v Slovinsku zostať so svojou matkou.

      26      M. Sgueglia podal sťažnosť proti tomuto uzneseniu na ten istý súd, ktorá bola zamietnutá uznesením o nariadení predbežného
         opatrenia z 29. júna 2009.

      27      M. Sgueglia podal odvolanie proti poslednému uvedenému uzneseniu na Višje sodišče v Mariboru (Odvolací súd v Maribore) (Slovinsko).

      28      Za týchto okolností Višje sodišče v Mariboru rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto dve prejudiciálne otázky:

      „1.      Má súd Slovinskej republiky (členského štátu [Európskej únie]) právomoc podľa článku 20 nariadenia [č. 2201/2003] nariadiť
         predbežné opatrenia, ak súd iného členského štátu, ktorý má na základe tohto nariadenia právomoc rozhodnúť vo veci samej,
         už nariadil predbežné opatrenie, ktoré bolo vyhlásené za vykonateľné v Slovinskej republike?

      V prípade kladnej odpovede na túto otázku:
      2.      Môže slovinský súd na základe vnútroštátneho práva (ktorého uplatnenie článok 20 nariadenia [č. 2201/2003] umožňuje) nariadiť
         predbežné opatrenie v zmysle článku 20 nariadenia [č. 2201/2003], ktorým zmení alebo zruší právoplatné a vykonateľné predbežné
         opatrenie vydané súdom iného členského štátu, ktorý má podľa nariadenia [č. 2201/2003] právomoc rozhodnúť vo veci samej?“

       O naliehavom konaní
      29      Višje sodišče v Mariboru navrhol, aby sa na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania uplatnilo naliehavé konanie stanovené
         v článku 104b rokovacieho poriadku.

      30      Vnútroštátny súd odôvodnil tento návrh tak, že tvrdí, že existuje vykonateľné súdne rozhodnutie týkajúce sa predbežných opatrení
         prijaté talianskym súdom, ktoré zveruje dieťa do starostlivosti otcovi a opačné súdne rozhodnutie týkajúce sa ochranných opatrení,
         prijaté slovinským súdom, ktoré zveruje dieťa do starostlivosti matke. Takisto konštatuje potrebu konať rýchlo, pretože neskoré
         rozhodnutie by bolo v rozpore so záujmom dieťaťa a mohlo by viesť k nenapraviteľnému zhoršeniu vzťahov medzi dieťaťom a jeho
         otcom. Tento súd napokon uvádza, že predbežná povaha prijatého opatrenia v rámci ochranných opatrení týkajúcich sa zverenia
         dieťaťa do starostlivosti si žiada sama osebe, aby sa nepredlžoval stav právnej neistoty, naliehavý zákrok Súdneho dvora.

      31      Tretia komora Súdneho dvora po vypočutí generálneho advokáta rozhodla 27. októbra 2009 vyhovieť návrhu vnútroštátneho súdu,
         aby sa v prípade tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania uplatnilo naliehavé konanie.

       O prejudiciálnych otázkach
      32      Vnútroštátny súd sa vo svojich dvoch otázkach, ktoré je potrebné skúmať spoločne, v podstate pýta, či sa článok 20 nariadenia
         č. 2201/2003 má vykladať v tom zmysle, že umožňuje súdu členského štátu prijať predbežné opatrenie v oblasti rodičovských
         práv a povinností s cieľom zveriť dieťa, ktoré sa nachádza na území tohto členského štátu do starostlivosti jednému z rodičov,
         keď súd iného členského štátu, ktorý je príslušný podľa uvedeného nariadenia rozhodnúť vo veci samej, pokiaľ ide o zverenie
         dieťaťa do starostlivosti, už vydal rozhodnutie dočasne zverujúce toto dieťa do starostlivosti druhému rodičovi, pričom toto
         rozhodnutie sa stalo vykonateľným na území prvého členského štátu.

      33      Podľa ustálenej judikatúry je potrebné na účely výkladu ustanovenia práva Spoločenstva zohľadniť nielen jeho znenie a kontext,
         ale aj ciele sledované právnymi predpismi, ktorých je súčasťou [pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 18. mája 2000, KVS International,
         C‑301/98, Zb. s. I‑3583, bod 21; z 23. novembra 2006, ZVK, C‑300/05, Zb. s. I‑11169, bod 15, a z 22. októbra 2009, Bogiatzi
         (vydatá Ventouras), C‑301/08, Zb. s. I‑10185, bod 39].

      34      Z ustálenej judikatúry totiž okrem toho vyplýva, že je povinnosťou členských štátov nielen vykladať ich vnútroštátne právo
         v súlade s právom Spoločenstva, ale tiež dohliadať na to, aby sa nevychádzalo z výkladu textu sekundárneho práva, ktorý by
         bol v rozpore so základnými právami chránenými právnym poriadkom Spoločenstva alebo s inými všeobecnými zásadami práva Spoločenstva
         (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. novembra 2003, Lindqvist, C‑101/01, Zb. s. I‑12971, bod 87, ako aj z 26. júna 2007, Ordre
         des barreaux francophones et germanophone a i., C‑305/05, Zb. s. I‑5305, bod 28).

      35      Najprv je potrebné uviesť, že podľa odôvodnenia č. 12 nariadenia č. 2201/2003, sú kritériá právomoci stanovené týmto nariadením
         vo veciach rodičovských práv a povinností tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu záujmu dieťaťa a najmä kritériu blízkosti.

      36      Podľa článku 8 nariadenia č. 2201/2003 patrí právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností v prvom rade súdom členského
         štátu, v ktorom má dieťa svoj obvyklý pobyt v čase obrátenia sa na súd. Z dôvodu geografickej blízkosti sa totiž tieto súdy
         vo všeobecnosti považujú za viac spôsobilé na posúdenie opatrení, ktoré treba prijať v záujme dieťaťa.

      37      V predmetnom prípade z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj z uznesenia Okrožno sodišče v Mariboru z 9. decembra 2008 vyplýva,
         že súd prvého stupňa v Tivoli je v súlade s uvedeným článkom 8 súdom príslušným na rozhodnutie vo veci samej, pokiaľ ide o každú
         otázku týkajúcu sa rodičovských práv a povinností v spore vo veci samej.

      38      Článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 však stanovuje, že súdy členského štátu, kde sa nachádza dieťa, sú oprávnené za určitých
         podmienok prijať predbežné alebo ochranné opatrenia stanovené zákonom tohto štátu, napriek tomu, že uvedené nariadenie zveruje
         súdu iného členského štátu právomoc rozhodnúť vo veci samej. Keďže toto ustanovenie predstavuje výnimku zo systému právomocí
         upraveného uvedeným nariadením, musí byť vykladané doslovne.

      39      Ako vyplýva zo samotného znenia článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, súdy uvedené v tomto ustanovení môžu priznávať také
         predbežné alebo ochranné opatrenia, iba ak dodržia tri kumulatívne podmienky, teda, že dané opatrenia musia byť naliehavé,
         musia byť prijaté vo vzťahu k osobám alebo k majetku nachádzajúcim sa v členskom štáte, kde sídli tento súd, a musia mať dočasný
         charakter (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. apríla 2009, A, C‑523/07, Zb. s. I‑2805, bod 47).

      40      Preto keď nie je dodržaná jedna z týchto troch podmienok, znamená to, že na predmetné opatrenie sa nemôže vzťahovať článok
         20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.

      41      Najprv je potrebné venovať sa podmienke naliehavosti.

      42      Keďže článok 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 oprávňuje súd, ktorý nemá právomoc rozhodnúť vo veci samej, prijať výnimočne
         predbežné opatrenie týkajúce sa rodičovských práv a povinností, je potrebné vychádzať z toho, že pojem naliehavosti obsiahnutý
         v uvedenom ustanovení sa týka tak situácie, v ktorej sa nachádza dieťa, ako aj praktickej nemožnosti podať návrh týkajúci
         sa rodičovských práv a povinností na súd príslušný na rozhodnutie vo veci samej.

      43      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Okrožno sodišče v Mariboru vo svojom uznesení z 9. decembra 2008 konštatoval
         existenciu naliehavej situácie v zmysle článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 tým, že sa odvolal na zmenu okolností, ku
         ktorej došlo odvtedy, čo súd prvého stupňa v Tivoli prijal predbežné opatrenie v oblasti rodičovských práv a povinností, ktorým
         zveril dieťa do výlučnej starostlivosti otca. Táto zmena okolností vyplývala z toho, že dieťa sa medzitým dobre začlenilo
         do prostredia, v ktorom v súčasnosti žije v Slovinsku. Za týchto okolností Okrožno sodišče v Mariboru usúdil, že návrat dieťaťa
         do Talianska, ktorý by vyplýval z vykonania uznesenia súdu prvého stupňa v Tivoli, by ho uviedol do situácie, ktorá by mohla
         vážne narušiť jeho život.

      44      Okolnosti uvádzané Okrožno sodišče v Mariboru však neumožňujú odôvodniť konštatovanie naliehavosti v zmysle článku 20 ods. 1
         nariadenia č. 2201/2003.

      45      Po prvé, uznanie o naliehavosti situácie v takom prípade, o aký ide v prejednávanej veci, by totiž bolo v rozpore so zásadou
         vzájomného uznávania rozhodnutí vydaných v členských štátoch zavedenou nariadením č. 2201/2003, pričom samotná táto zásada,
         ako to vyplýva aj z odôvodnenia č. 21 uvedeného nariadenia, vychádza zo zásady vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi.

      46      Spomedzi pravidiel, ktoré stanovujú zásady uvedené v predchádzajúcom bode, je potrebné uviesť najmä to z článku 28 ods. 1
         nariadenia č. 2201/2003, podľa ktorého rozhodnutia týkajúce sa výkonu rodičovských práv a povinností vydané v členskom štáte
         pôvodu, čo je územie, na ktorom sú vykonateľné, musia v zásade byť vykonané v navrhovanom členskom štáte, ako aj to z článku
         31 ods. 3 uvedeného nariadenia, ktoré zakazuje akékoľvek prehodnocovanie podstaty rozhodnutia, ktorého výkon sa žiada.

      47      V predmetnom prípade predbežné rozhodnutie v oblasti rodičovských práv a povinnosti však bolo prijaté súdom príslušným na
         rozhodnutie vo veci samej, teda súdom prvého stupňa v Tivoli, a toto rozhodnutie bolo vyhlásené za vykonateľné v Slovinsku.
         Hoci takáto zmena okolností vyplývajúca z vyvíjajúceho sa postupu, akým je začlenenie dieťaťa do nového prostredia, postačuje
         na to, aby vznikla na základe článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, súdu, ktorý nemal právomoc rozhodovať vo veci samej,
         právomoc na prijatie predbežného opatrenia, ktorého predmetom je zmena opatrenia v oblasti rodičovských práv a povinností
         prijatého súdom príslušným na rozhodnutie vo veci samej, prípadné omeškanie pri výkone v členskom štáte, v ktorom sa tento
         výkon navrhuje, by prispelo k vzniku podmienok umožňujúcich prvému uvedenému súdu zabrániť výkonu rozhodnutia, ktoré už je
         vykonateľné. Takýto výklad tohto ustanovenia by narúšal samotné zásady, na ktorých sa zakladá toto nariadenie.

      48      Po druhé, je potrebné uviesť, že v predmetnom prípade zmena situácie, v ktorej sa nachádza dieťa, vyplýva z jeho protiprávneho
         premiestnenia v zmysle článku 2 ods. 11 nariadenia č. 2201/2003. Predbežné opatrenie nariadené zo strany Okrožno sodišče v Mariboru
         je totiž založené nielen na článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, ale takisto na článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980,
         ktorý sa uplatňuje výlučne v prípade protiprávneho premiestnenia sa alebo nevrátenia sa.

      49      Uznanie situácie naliehavosti v prípade, o aký ide vo veci samej, by bolo proti samotnému cieľu nariadenia č. 2201/2003, ktorým
         je odrádzanie od protiprávnych premiestnení sa alebo nevrátení sa dieťaťa medzi členskými štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 11. júla 2008, Rinau, C‑195/08 PPU, Zb. s. I‑5271, bod 52). Pripustiť totiž, že opatrenie implikujúce zmenu rodičovských
         práv a povinností by mohlo byť prijaté na základe článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, by znamenalo tým, že by sa skonsolidovala
         skutková situácia vyplývajúca z protiprávneho správania, posilnenie postavenia rodiča zodpovedného za protiprávne premiestnenie.

      50      Ďalej, ako vyplýva zo samotného znenia článku 20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, predbežné opatrenia musia byť prijaté vo
         vzťahu k osobám prítomným v členskom štáte, kde sídli súd príslušný na prijatie takýchto opatrení.

      51      Predbežné opatrenie v oblasti rodičovských práv a povinností, ktorého predmetom je zmena zverenia dieťaťa do starostlivosti,
         sa však prijíma nielen vo vzťahu k samotnému dieťaťu, ale takisto vo vzťahu k rodičovi, ktorému je dieťa po novom zverené
         do starostlivosti, ako aj vo vzťahu k druhému rodičovi, ktorý v dôsledku prijatia takéhoto opatrenia bude zbavený tohto zverenia
         do starostlivosti.

      52      V predmetnom prípade je nesporné, že jedna z osôb, vo vzťahu ku ktorej sa takéto opatrenie prijíma, teda otec, býva v inom
         členskom štáte a nič nenaznačuje, že by sa nachádzal v členskom štáte, ktorého súd si nárokuje právomoc na základe článku
         20 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003.

      53      Napokon vyššie uvedené úvahy potvrdzujú aj požiadavky vyplývajúce z odôvodnenia č. 33 nariadenia č. 2201/2003, podľa ktorého
         toto nariadenie uznáva základné práva a dodržiava zásady charty, pričom sa predovšetkým snaží zabezpečiť rešpektovanie základných
         práv dieťaťa, ako sú ustanovené v článku 24 charty.

      54      Je potrebné uviesť, že jedno z týchto základných práv dieťaťa je právo uvedené v článku 24 ods. 3 charty, a to pravidelne
         udržiavať osobný vzťah a priamy kontakt s obidvomi svojimi rodičmi, ktorého dodržiavanie je nepopierateľne na rovnakej úrovni,
         ako najlepší záujem každého dieťaťa.

      55      Článok 20 nariadenia č. 2201/2003 nemožno vykladať spôsobom, ktorý by porušoval uvedené základné právo.

      56      V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že protiprávne premiestnenie dieťaťa po rozhodnutí prijatom jednostranne jedným
         z jeho rodičov zbavuje najčastejšie dieťa možnosti udržiavať pravidelne osobné vzťahy a priamy kontakt s druhým rodičom.

      57      Preto článok 20 nariadenia č. 2201/2003 nemožno vykladať takým spôsobom, ktorý by mohol slúžiť ako nástroj pre rodiča, ktorý
         protiprávne premiestnil dieťa, na to, aby predĺžil trvanie skutkovej situácie vzniknutej jeho protiprávnym správaním alebo
         legitimizoval účinky takéhoto správania sa.

      58      Iste, podľa článku 24 ods. 3 charty možno urobiť výnimku zo základného práva dieťaťa udržiavať pravidelne osobné vzťahy a priamy
         kontakt s oboma rodičmi, ak sa takýto vyšší záujem zdá byť v rozpore s iným záujmom dieťaťa.

      59      Je preto potrebné domnievať sa, že opatrenie, ktoré tvorí prekážku pravidelnému udržiavaniu osobných vzťahov a priameho kontaktu
         s oboma rodičmi, je možné odôvodniť len iným záujmom dieťaťa, ktorý je taký intenzívny, že predčí ten záujem, z ktorého vychádza
         uvedené základné právo.

      60      Vyvážené a primerané posúdenie všetkých predmetných záujmov, ktoré musí spočívať na objektívnych úvahách týkajúcich sa samotného
         dieťaťa a jeho sociálneho prostredia, musí byť vykonané v zásade v rámci konania na príslušnom súde na rozhodnutie vo veci
         samej podľa ustanovení nariadenia č. 2201/2003.

      61      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na položené otázky tak, že článok 20 nariadenia č. 2201/2003
         sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, o aké ide vo veci samej, neumožňuje súdu členského štátu prijať predbežné opatrenie
         v oblasti rodičovských práv a povinností s cieľom zveriť dieťa, ktoré sa nachádza na území tohto členského štátu do starostlivosti
         jednému z rodičov, keď súd iného členského štátu, ktorý je príslušný podľa uvedeného nariadenia rozhodnúť vo veci samej, pokiaľ
         ide o zverenie dieťaťa do starostlivosti, už vydal rozhodnutie dočasne zverujúce toto dieťa do starostlivosti druhému rodičovi,
         pričom toto rozhodnutie sa stalo vykonateľným na území prvého členského štátu.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 20 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach
            a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa má vykladať v tom zmysle,
            že za okolností, o aké ide vo veci samej, neumožňuje súdu členského štátu prijať predbežné opatrenie v oblasti rodičovských
            práv a povinností s cieľom zveriť dieťa, ktoré sa nachádza na území tohto členského štátu, do starostlivosti jednému z rodičov,
            keď súd iného členského štátu, ktorý je príslušný podľa uvedeného nariadenia rozhodnúť vo veci samej, pokiaľ ide o zverenie
            dieťaťa do starostlivosti, už vydal rozhodnutie dočasne zverujúce toto dieťa do starostlivosti druhému rodičovi, pričom toto
            rozhodnutie sa stalo vykonateľným na území prvého členského štátu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: slovinčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. januára 1997. # Španielské kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-169/95.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. júna 1992. # Sanders Adour SNC a Guyomarc'h Orthez Nutrition Animale SA proti Directeur des services fiscaux des Pyrenées-Atlantiques. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de grande instance de Pau - Francúzsko. # Spojené veci C-149/91 a C-150/91.


Rozsudok Súdneho dvora z 1. februára 1978. # Miller International Schallplatten GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 19/77.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. apríla 2006. # ED & F Man Sugar Ltd proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Poľnohospodárstvo - Nariadenie (EHS) č. 3665/87 - Vývozné náhrady - Uplatnenie sankcie potom, ako rozhodnutie o vrátení náhrady nadobudlo právoplatnosť - Možnosť preskúmania rozhodnutia o uložení sankcie. # Vec C-274/04.

text:
      Vec C‑274/04
      ED & F Man Sugar Ltd
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Hamburg)
      „Poľnohospodárstvo – Nariadenie (EHS) č. 3665/87 – Vývozné náhrady – Uplatnenie sankcie po nadobudnutí právoplatnosti rozhodnutia o vrátení náhrady – Možnosť preskúmania rozhodnutia o uložení sankcie“
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Vývozné náhrady
      (Nariadenie Komisie č. 3665/87, článok 11 ods. 1 prvý pododsek a ods. 3 prvý pododsek)
      Článok 11 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 3665/87, ktorým sa stanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných
         náhrad za poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením č. 2945/94, sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci konania o opravnom prostriedku vedeného
         proti rozhodnutiu o uložení sankcie, ktoré sa zakladá na tomto ustanovení, majú vnútroštátne orgány a súdy právo skúmať, či
         vývozca požadoval náhradu, ktorá bola vyššia ako uplatniteľná náhrada v zmysle uvedeného ustanovenia, nezávisle od skutočnosti,
         že rozhodnutie o vrátení uvedené v odseku 3 prvom pododseku uvedeného článku už nadobudlo právoplatnosť pred vydaním rozhodnutia
         o uložení sankcie.

      Zásady zákonnosti a právnej istoty si totiž vyžadujú, aby v rámci kontroly zákonnosti rozhodnutia o uložení sankcie vydaného
         na základe tohto ustanovenia mohli vnútroštátne orgány a súdy skúmať, či vývozca naozaj požadoval náhradu, ktorá bola vyššia
         ako uplatniteľná náhrada v zmysle uvedeného ustanovenia, nezávisle od skutočnosti, že predchádzajúce rozhodnutie o vrátení
         vydané na základe odseku 3 prvého pododseku tohto článku už nadobudlo právoplatnosť.

      (pozri body 18, 19 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 6. apríla 2006 (*)

      „Poľnohospodárstvo – Nariadenie (EHS) č. 3665/87 – Vývozné náhrady – Uplatnenie sankcie po nadobudnutí právoplatnosti rozhodnutia o vrátení náhrady – Možnosť preskúmania rozhodnutia o uložení sankcie“
      Vo veci C‑274/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg
         (Nemecko) zo 16. júna 2004 a doručený Súdnemu dvoru 28. júna 2004, ktorý súvisí s konaním:

      ED & F Man Sugar Ltd
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric, E. Juhász (spravodajca) a E. Levits,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. júna 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        ED & F Man Sugar Ltd, v zastúpení: H.-J. Prieß a M. Niestedt, Rechtsanwälte,
      –        Hauptzollamt Hamburg-Jonas, v zastúpení: G. Seber, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Braun, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 ods. 1 a 3 nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra
         1987, ktorým sa stanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 351, s. 1), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94 z 2. decembra 1994 (Ú. v. ES L 310, s. 57,
         ďalej len „nariadenie č. 3665/87“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporového konania vedeného ED & F Man Sugar Ltd (ďalej len „ED & F Man Sugar“) proti Hauptzollamt
         Hamburg-Jonas (ďalej len „Haupzollamt“), ktoré sa týka skutočnosti, že posledný uvedený uložil sankciu uvedenú v článku 11
         ods. 1 prvom pododseku písm. a) nariadenia č. 3665/87 uvedenej spoločnosti po tom, ako boli vydané na základe odseku 3 toho
         istého článku rozhodnutia o vrátení poskytnutej náhrady.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Prvé až tretie a piate odôvodnenie nariadenia č. 2945/94 znejú takto:

      „keďže pravidlá Spoločenstva, ktoré sú v platnosti, ustanovujú poskytovanie vývozných náhrad výlučne na základe objektívnych
         kritérií, najmä pokiaľ ide o množstvo, povahu a vlastnosti vyvážaného výrobku a geografické miesto určenia; keďže na základe
         skúseností by bolo potrebné zintenzívniť opatrenia na boj proti nepresnostiam a najmä podvodom škodiacim rozpočtu Spoločenstva;
         keďže na tento účel by bolo potrebné prijať ustanovenia na opätovné získanie súm vyplatených neoprávnene a sankcie, ktoré
         by viedli vývozcov k tomu, aby dodržiavali pravidlá Spoločenstva;

      keďže na zabezpečenie správneho fungovania systému vývozných náhrad by sa mali sankcie uplatňovať bez ohľadu na subjektívnu
         povahu zavinenia; keďže je však aj napriek tomu vhodné v určitých prípadoch upustiť od sankcií, najmä ak ide o zjavný omyl
         uznaný príslušným orgánom, a ustanoviť prísnejšie sankcie v prípadoch, kde sa preukáže úmysel;

      keďže v prípade, ak vývozca predloží chybné informácie, na základe týchto môže dôjsť k neoprávnenej platbe náhrad, pokiaľ
         sa chyba nezistí; ak sa chyba zistí, je prirodzené, aby sa vývozcovi uložila sankcia vo výške zodpovedajúcej pomernej časti
         náhrady, ktorú by dostal neoprávnene, keby chyba nebola zistená…

      …
      keďže nadobudnuté skúsenosti, ako aj nepresnosti a najmä už zistené podvody v tomto kontexte poukazujú na to, že takéto opatrenia
         sú nevyhnutné a mali by byť úmerné, dostatočne odrádzajúce a jednotne uplatňované vo všetkých členských štátoch“ [neoficiálny preklad].

      4        Článok 3 ods. 1 a 5 nariadenia č. 3665/87 stanovuje:

      „1.      Pojem deň vývozu znamená deň, keď colné orgány prijmú vývozné colné vyhlásenie, v ktorom je uvedené, že sa bude požadovať
         náhrada.

      …
      5.      Dokument použitý pri vývoze na účely preukázania toho, že sú splnené podmienky na získanie náhrady musí obsahovať všetky informácie
         potrebné na výpočet výšky náhrady, najmä:

      a)      opis výrobkov v súlade s nomenklatúrou používanou pre vývozné náhrady;
      b)      čistú hmotnosť týchto výrobkov alebo prípadne množstvo vyjadrené v jednotkách miery, ktorá sa má použiť pri výpočte náhrady;
      c)      zloženie príslušných výrobkov alebo odkaz na zloženie výrobkov, ak je to potrebné na výpočet náhrady.
      Ak je dokumentom uvedeným v tomto odseku vývozné colné vyhlásenie, toto musí obsahovať tieto údaje, ako aj ‚číselný znak nomenklatúry
         pre vývoz‘.“ [neoficiálny preklad]

      5        Článok 5 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 3665/87 stanovuje:

      „Okrem predpokladu, že výrobok opustil colné územie Spoločenstva, je vyplatenie diferencovanej alebo nediferencovanej vývoznej
         náhrady závislé od toho, či výrobok bol v rámci lehoty dvanásť mesiacov po prijatí vývozného colného vyhlásenia dovezený do
         tretej krajiny, respektíve do stanovenej tretej krajiny, okrem prípadu, ak počas prepravy v dôsledku vyššej moci zanikol:

      a)      ak existujú vážne pochybnosti o dosiahnutí skutočného miesta určenia výrobku
      alebo
      b)      ak existuje možnosť, že výrobok bude z dôvodu rozdielu medzi uplatnenou sumou náhrady za vyvezený výrobok a dovozným clom
         za rovnaký výrobok v čase prijatia vývozného colného vyhlásenia, opäť dovezený do Spoločenstva.“ [neoficiálny preklad]

      6        Článok 11 ods. 1 prvý až štvrtý pododsek a prvá veta piateho pododseku, ako aj ods. 3 nariadenia č. 3665/87 znie takto:

      „1.      Ak sa zistí, že vývozca s cieľom získať vývoznú náhradu požiadal o náhradu, ktorá bola vyššia ako skutočne uplatniteľná náhrada,
         náhrada splatná pre príslušný vývoz sa rovná náhrade uplatniteľnej na výrobky skutočne vyvezené, zníženej o:

      a)      polovicu rozdielu medzi požadovanou náhradou a náhradou uplatniteľnou na skutočne vykonaný vývoz;
      b)      dvojnásobok rozdielu medzi požadovanou náhradou a uplatniteľnou náhradou, ak vývozca úmyselne uviedol nepravdivé údaje.
      Za požadovanú náhradu sa považuje čiastka vypočítaná na základe informácií poskytnutých podľa ustanovení článku 3 alebo článku
         25 ods. 2. Keď sa sadzba náhrady mení podľa miesta určenia, diferencovaná časť náhrady sa vypočíta na základe informácií poskytnutých
         podľa článku 47.

      Sankcia uvedená v bode a) sa neuplatní:
      –        v prípade vyššej moci,
      –        v určitých výnimočných situáciách, v prípade okolností nezávislých od vôle vývozcu, ktoré sa zistia potom, ako príslušné orgány
         prijali vývozné colné vyhlásenie alebo vyhlásenie o zaplatení, a za podmienky, že vývozca okamžite potom, ako sa dozvie o týchto
         okolnostiach, a v lehote stanovenej v článku 47 ods. 2 oznámi túto skutočnosť príslušnému orgánu, ak tento ešte sám nezistil,
         že požadovaná náhrada bola neoprávnená,

      –        v prípade zjavného omylu v požadovanej náhrade, uznaného príslušným orgánom,
      –        v prípadoch, ak je požadovaná náhrada v súlade s nariadením (ES) č. 1222/94…, a najmä jeho článkom 3 ods. 2, a je vypočítaná
         na základe priemerných množstiev za určité obdobie,

      –        v prípade úpravy váhy, pokiaľ je rozdiel vo váhe spôsobený odlišnou metódou váženia.
      Ak zníženie uvedené v písm. a) alebo b) vedie k tomu, že suma náhrady je záporné číslo, zaplatí túto sumu vývozca.
      Ak príslušné orgány skonštatovali, že výška požadovanej náhrady je neprimeraná, že vývoz sa neuskutočnil a že preto zníženie
         náhrady je nemožné, vývozca zaplatí sumu zodpovedajúcu sankcii uvedenej v bodoch a) alebo b). …

      …
      3.      Bez toho, aby bola dotknutá povinnosť zaplatiť zápornú sumu podľa ods. 1 štvrtého pododseku, v prípade neoprávneného vyplatenia
         náhrady je príjemca povinný vrátiť neoprávnene získané sumy – po zohľadnení sankcií uplatniteľných podľa odseku 1 prvého pododseku
         – zvýšené o úroky vypočítané za čas, ktorý uplynul od vyplatenia náhrad po ich vrátenie. …

      …“ [neoficiálny preklad]

       Vnútroštátna právna úprava
      7        § 48 zákona o správnom konaní (Verwaltungsverfahrensgesetz) z 25. mája 1976 (BGBl. 1976 I, s. 1253) stanovuje:

      „Zrušenie protiprávneho správneho aktu
      Aj keď sa už protiprávny správny akt stal právoplatným, môže byť zrušený vcelku alebo čiastočne, a to s účinkom do budúcnosti
         alebo aj so spätným účinkom. Správny akt zakladajúci alebo deklarujúci právo alebo výhodu právnej povahy (správny akt, ktorý
         priznáva práva) môže byť zrušený iba za podmienok odsekov 2 až 4.

      …“
      8        § 51 uvedeného zákona znie takto:

      „Obnova konania
      Orgán musí na žiadosť dotknutej osoby rozhodnúť o zrušení alebo zmene právoplatného správneho aktu:
      1.      ak skutkové alebo právne okolnosti, na ktorých sa zakladal správny akt, sa neskôr zmenili v prospech dotknutej osoby;
      2.      ak existujú nové dôkazy, ktoré môžu privodiť rozhodnutie priaznivejšie pre dotknutú osobu;
      3.      ak sú dané dôvody obnovy konania v zmysle § 580 občianskeho súdneho poriadku (Zivilprozessordnung).
      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9        Vo februári 1998 ED & F Man Sugar podal na príslušný colný úrad štyri vývozné colné vyhlásenia týkajúce sa dodávok 100 ton
         bieleho cukru do Poľska, za ktoré žiadal poskytnutie vývozných náhrad. Štyrmi rozhodnutiami zo 6. apríla 1998 mu Hauptzollamt
         odsúhlasil požadované náhrady.

      10      Po tom, ako boli vyšetrovaním vykonaným Zollkriminalamt Köln (služba colného vyšetrovania v Kolíne) zistené skutočnosti nasvedčujúce
         tomu, že biely cukor, ktorý mal byť vyvezený do Poľska, Českej republiky a Švajčiarska nebol dovezený do tretích krajín určenia,
         Hauptzollamt v rámci skúmania dokumentov predložených zo strany ED & F Man Sugar, podľa ktorých bola dodávka doručená, zistil,
         že na základe príslušných dokumentov týkajúcich sa obchodu uvedeného v predchádzajúcom bode nebolo preukázané prepustenie
         do voľného obehu vyvezených výrobkov v Poľsku, ale iba ich umiestnenie do aktívneho zošľachťovacieho styku. ED & F Man Sugar
         oznámil, že nie je schopný poskytnúť dodatočné informácie o tom, čo sa ďalej stalo s touto dodávkou, a tvrdil, že ich nemohol
         získať od druhej zmluvnej strany. Hauptzollamt žiadal v štyroch opravných rozhodnutiach zo 17. apríla 2000 na základe článku
         11 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 3665/87 v spojení s článkom 5 ods. 1 prvým pododsekom písm. a) uvedeného nariadenia
         vrátenie náhrad vyplatených ED & F Man Sugar (ďalej len „rozhodnutia o vrátení“), pričom ED & F Man Sugar vrátil požadovanú
         sumu bez toho, aby podával opravný prostriedok proti týmto rozhodnutiam.

      11      Potom Hauptzollamt na základe článku 11 ods. 1 prvého pododseku písm. a) nariadenia č. 3665/87 v štyroch rozhodnutiach z 5. júna
         2000 (ďalej len „rozhodnutia o uložení sankcie“) uložil ED & F Man Sugar v každom z týchto prípadov sankciu. Uviedol, že z toho
         dôvodu, že rozhodnutia o vrátení sú právoplatné, je nesporné, že tento podnik požadoval náhradu, ktorá bola vyššia ako uplatniteľná
         náhrada.

      12      Po tom, ako Hauptzollamt zamietol sťažnosť podanú ED & F Man Sugar proti uvedeným rozhodnutiam o uložení sankcie, posledný
         uvedený podal opravný prostriedok na vnútroštátny súd, pričom uviedol, že Hauptzollamt mu nemal uložiť sankciu, keďže nebol
         oprávnený požadovať vrátenie vývoznej náhrady. Súdny dvor totiž v rozsudku zo 14. decembra 2000, Emsland-Stärke (C‑110/99,
         Zb. s. I‑11569) rozhodol, že podľa článku 5 ods. 1 nariadenia č. 3665/87 možno požadovať dôkaz o prepustení do voľného obehu
         tovaru v tretej krajine určenia iba pred vyplatením vývoznej náhrady. Na základe týchto skutočností dospel vnútroštátny súd
         k záveru, že riešenie sporu si vyžaduje výklad práva Spoločenstva, najmä článku 11 ods. 1 a 3 nariadenia č. 3665/87.

      13      Za týchto podmienok Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú vnútroštátne orgány a súdy právo skúmať v konaní o opravnom prostriedku vedenom proti rozhodnutiu o uložení sankcie vydanému
         podľa článku 11 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 3665/87, či vývozca požadoval náhradu, ktorá bola vyššia ako uplatniteľná
         náhrada, keď rozhodnutie o vrátení uvedené v článku 11 ods. 3 prvom pododseku uvedeného nariadenia nadobudlo právoplatnosť
         pred vydaním rozhodnutia o uložení sankcie?

      2.      V prípade zápornej odpovede na predchádzajúcu otázku: smie sa v konaní o opravnom prostriedku vedenom proti rozhodnutiu o uložení
         sankcie podľa článku 11 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 3665/87 za okolností popísaných v [rozhodnutí vnútroštátneho
         súdu], aby sa zohľadnil medzitým poskytnutý výklad práva Spoločenstva, skúmať, či vývozca požadoval náhradu, ktorá bola vyššia
         ako uplatniteľná náhrada?“

       O prvej otázke
      14      Tak ako generálny advokát uviedol v bode 41 svojich návrhov, na rozdiel od rozhodnutia o vrátení, ktoré slúži iba na to, aby
         došlo k vráteniu neoprávnene nadobudnutých finančných prostriedkov, rozhodnutie o uložení sankcie spôsobuje výrazné zníženie
         sumy uplatniteľnej náhrady a prípadne, ak toto zníženie vedie k zápornej sume, zaplatenie finančnej sankcie.

      15      V tejto súvislosti Súdny dvor už viackrát rozhodol, že sankcia, hoci by nebola trestajúcej povahy, môže byť uložená, iba ak
         jej právny základ je jasný a jednoznačný (rozsudky z 25. septembra 1984, Könecke, 117/83, Zb. s. 3291, bod 11; Emsland‑Stärke,
         už citovaný, bod 56, a z 11. júla 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C‑210/00, Zb. s. I‑6453, bod 52).

      16      Článok 11 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 3665/87 stanovuje, že sankcia sa má uložiť, keď sa zistí, že na účely poskytnutia
         vývoznej náhrady požadoval vývozca náhradu, ktorá bola vyššia ako uplatniteľná náhrada.

      17      Z tohto ustanovenia nevyplýva, že uvedená podmienka nevyhnutná na uplatnenie rozhodnutia o uložení sankcie sa môže považovať
         za splnenú tým, že už existuje rozhodnutie o vrátení vydané na základe článku 11 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 3665/87,
         ani nemožno jej splnenie odvodiť zo skutočnosti, že hospodársky subjekt nenamietal proti tomuto rozhodnutiu o vrátení.

      18      Zásady zákonnosti a právnej istoty si vyžadujú, aby v rámci kontroly zákonnosti rozhodnutia o uložení sankcie vydaného na
         základe článku 11 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 3665/87 mohli vnútroštátne orgány a súdy skúmať, či vývozca naozaj
         požadoval náhradu, ktorá bola vyššia ako uplatniteľná náhrada v zmysle uvedeného ustanovenia, nezávisle od skutočnosti, že
         predchádzajúce rozhodnutie o vrátení vydané na základe článku 11 ods. 3 prvého pododseku uvedeného nariadenia už nadobudlo
         právoplatnosť.

      19      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na prvú otázku, že článok 11 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 3665/87 sa
         má vykladať v tom zmysle, že v rámci konania o opravnom prostriedku vedeného proti rozhodnutiu o uložení sankcie, ktoré sa
         zakladá na tomto ustanovení, majú vnútroštátne orgány a súdy právo skúmať, či vývozca požadoval náhradu, ktorá bola vyššia
         ako uplatniteľná náhrada v zmysle uvedeného ustanovenia, nezávisle od skutočnosti, že rozhodnutie o vrátení uvedené v odseku 3
         prvom pododseku uvedeného článku už nadobudlo právoplatnosť pred vydaním rozhodnutia o uložení sankcie.

       O druhej otázke
      20      Vzhľadom na odpoveď Súdneho dvora na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      21      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 11 ods. 1 prvý pododsek nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987, ktorým sa stanovujú spoločné podrobné
            pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94 z 2. decembra 1994, sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci konania
            o opravnom prostriedku vedeného proti rozhodnutiu o uložení sankcie, ktoré sa zakladá na tomto ustanovení, majú vnútroštátne
            orgány a súdy právo skúmať, či vývozca požadoval náhradu, ktorá bola vyššia ako uplatniteľná náhrada v zmysle uvedeného ustanovenia,
            nezávisle od skutočnosti, že rozhodnutie o vrátení uvedené v odseku 3 prvom pododseku uvedeného článku už nadobudlo právoplatnosť
            pred vydaním rozhodnutia o uložení sankcie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.