title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) zo 6. apríla 2006.#Manel Camós Grau proti Európskej komisii.#Vec T-309/03.

text:
      Vec T‑309/03
      Manel Camós Grau
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Vyšetrovanie Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) týkajúce sa riadenia a financovania Inštitútu pre európsko-latinskoamerické
         vzťahy (IRELA) – Prípadný stret záujmov vyšetrovateľa – Vylúčenie z tímu – Dosah na priebeh vyšetrovania a na obsah vyšetrovacej správy – Správa o skončení vyšetrovania – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Žaloba o náhradu škody – Prípustnosť“

      Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) zo 6. apríla 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Pojem – Akty so záväznými právnymi účinkami
      (Článok 230 ES; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1073/1999, článok 9)
      2.     Úradníci – Žaloba o náhradu škody – Predmet
      (Články 235 ES, 236 ES a 288 ES; Služobný poriadok úradníkov, články 90, 90a a 91; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady
            č. 1073/1999, článok 14)
      3.     Žaloba o náhradu škody – Autonómia vo vzťahu k žalobe o neplatnosť
      (Článok 230 štvrtý odsek ES, článok 235 ES a článok 288 druhý odsek ES)
      4.     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky
      (Článok 288 druhý odsek ES)
      1.     Aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 230 ES, sú opatrenia so záväzným právnym
         účinkom dotýkajúce sa záujmov žalobcu, ktoré menia podstatným spôsobom jeho právne postavenie.

      To nie je prípad správy Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF). Taká správa, ktorá nemení podstatným spôsobom právne
         postavenie osôb, ktoré sú v nej označené, nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť podanej týmito osobami. Je pravdou, že
         táto správa, ktorá je konečnou správou prijatou na konci samostatného administratívneho konania funkčne nezávislou službou,
         nemôže byť v dôsledku tejto skutočnosti posudzovaná ako prípravné opatrenie vo vzťahu k správnemu alebo súdnemu konaniu, ktoré
         sa môže začať na základe nej alebo ktoré môže prebiehať aj súbežne s konaním na OLAF‑e, alebo mu predchádzať. Správa však
         nemá žiaden záväzný právny účinok, hoci môže odporučiť príslušným úradom členských štátov, ako aj inštitúciám Spoločenstva
         prijatie aktov, ktoré majú záväzné právne účinky, ktoré nepriaznivo postihujú dotknuté osoby, z jeho návrhov a odporúčaní,
         ale nevyplýva žiadna povinnosť, dokonca ani procesná, pre tieto úrady, ktoré sa môžu rozhodnúť o tom, ako sa má naložiť s konečnou
         správou, a sú teda jedinými orgánmi, ktoré majú právomoc prijať rozhodnutia, ktoré môžu zasiahnuť do právneho postavenia osôb,
         pričom v tomto ohľade správa len odporúča začatie súdnych a disciplinárnych konaní.

      Takúto správu nemožno považovať za akt spôsobujúci ujmu ani na základe skutočnosti, že môže byť postihnutá porušeniami podstatných
         formálnych náležitostí, lebo na tieto porušenia sa možno odvolávať len na podporu žaloby, ktorá smeruje proti neskoršiemu
         napadnuteľnému aktu, keďže uvedené nezákonnosti a nedostatky mohli ovplyvniť jej obsah, a teda nie nezávisle od neexistencie
         takéhoto aktu, ani na základe skutočnosti, že môže viesť k vzniku ujmy a že táto správa sa môže dotknúť nemajetkových záujmov
         osôb menovite uvedených v správe a napokon ani na základe skutočnosti, že táto správa bola prijatá z poverenia riaditeľa vo
         forme aktu OLAF-u.

      (pozri body 47 – 51, 55 – 57)
      2.     Keďže pred nadobudnutím účinnosti nového článku 90a služobného poriadku 1. mája 2004, ktorý stanovuje pre úradníka možnosť
         podať riaditeľovi Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) žiadosť v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku, v ktorej
         je riaditeľ vyzvaný, aby prijal voči žiadateľovi rozhodnutie, ktoré súvisí s vyšetrovaním tohto úradu, článok 14 nariadenia
         č. 1073/1999 o vyšetrovaniach vykonávaných OLAF-om túto otázku neupravoval, spojenie so služobným sporom nebolo nevyhnutné,
         pokiaľ ide žalobu o náhradu škody podanú úradníkom proti Komisii, ktorej predmetom je náhrada nemajetkovej ujmy, ktorá mu
         údajne vznikla v dôsledku správy tohto úradu, takže dotknutý úradník nemusel postupovať v súlade konaním upraveným v článku 90
         služobného poriadku na to, aby podal takýto návrh o náhradu škody.

      (pozri body 70, 71)
      3.     Žaloba o náhradu škody je samostatnou žalobou, ktorá má osobitnú úlohu v rámci systému žalôb a je podriadená podmienkam výkonu,
         ktoré sú stanovené vzhľadom na jej osobitný predmet. Neprípustnosť návrhu na zrušenie správy Európskeho úradu pre boj proti
         podvodom (OLAF), ktorou sa končí vyšetrovanie súvisiace s charakterom tejto správy, ktorá nie je aktom spôsobujúcim ujmu,
         teda nemá za následok neprípustnosť návrhu na náhradu škody, ktorého predmetom je náhrada rôznych újm súvisiacich s vypracovaním
         a prijatím správy vykazujúcej nezrovnalosti, ktoré sú súčasne aj prejavom nezákonnosti.

      Subjekty práva, ktoré vzhľadom na podmienky prípustnosti uvedené v článku 230 štvrtom odseku ES nemôžu napadnúť priamo niektoré
         akty alebo opatrenia Spoločenstva, totiž majú možnosť žalobou napadnúť konanie, ktoré nemá charakter rozhodnutia a ktoré v dôsledku
         toho nemôže byť predmetom žaloby o zrušenie, a to podaním žaloby o náhradu škody z mimozmluvnej zodpovednosti upravenej v článku
         235 ES a v článku 288 druhom odseku ES, pokiaľ takéto konanie môže založiť zodpovednosť Spoločenstva. V rámci takejto žaloby
         majú subjekty práva možnosť poukazovať na nezákonnosti, ktorých sa dopustili správne orgány pri vypracovaní a pri prijatí
         administratívnej správy, hoci táto správa nie je rozhodnutím, ktoré priamo zasahuje do práv osôb, ktoré sú v nej uvedené.

      (pozri body 77 – 80)
      4.     V oblasti zodpovednosti Spoločenstva za škody spôsobené osobám porušením práva Spoločenstva, ktorého sa dopustila inštitúcia
         alebo orgán Spoločenstva, je priznané právo na náhradu škody, keď sú splnené tri podmienky, to znamená, že z porušeného pravidla
         práva vyplývajú práva jednotlivca, že porušenie je dostatočne preukázané a že existuje priama príčinná súvislosť medzi porušením
         právnej normy pôvodcom protiprávneho úkonu a škodou, ktorú utrpeli poškodené osoby.

      V tejto súvislosti pravidlo nestrannosti, ktoré zaväzuje inštitúcie pri plnení takých vyšetrovacích úloh, akých plnením je
         poverený Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) predstavuje normu, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom.

      Zjavné a závažné porušenie zásady nestrannosti zo strany OLAF-u spočívajúce v konkrétnom prípade v konflikte záujmov u jedného
         vyšetrovateľa, ktorý mal rozhodujúci vplyv na vedenie neúplného a zaujatého vyšetrovania, ktoré vyústilo do skresleného zistenia
         presnej zodpovednosti dotknutých služieb inštitúcie a v dôsledku toho ich členov v konečnej správe, pričom OLAF v obsahu správy
         nevyvodil žiadne dôsledky zo svojho rozhodnutia vylúčiť vyšetrovateľa z vyšetrovania, predstavuje chybu, ktorá môže viesť
         k vzniku zodpovednosti Spoločenstva.

       (pozri body 100, 102, 125, 127, 128, 131, 140, 141)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
      zo 6. apríla 2006 (*)

      „Vyšetrovanie Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) týkajúce sa riadenia a financovania Inštitútu pre európsko-latinskoamerické
         vzťahy (IRELA) – Prípadný stret záujmov vyšetrovateľa – Vylúčenie z tímu – Dosah na priebeh vyšetrovania a na obsah vyšetrovacej správy – Správa o skončení vyšetrovania – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Žaloba o náhradu škody – Prípustnosť“

      Vo veci T‑309/03,
      Manel Camós Grau, úradník Komisie Európskych spoločenstiev, bydliskom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: M.-A. Lucas, advokát,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J.-F. Pasquier a C. Ladenburger, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je na jednej strane návrh na zrušenie správy Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) zo 17. októbra
         2002, ktorým sa končí vyšetrovanie týkajúce sa Inštitútu pre európsko-lationskoamerické vzťahy (IRELA), a na druhej strane
         návrh na náhradu nemajetkovej ujmy na služobnom postupe, ktorú údajne utrpel žalobca v dôsledku tejto správy,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (štvrtá rozšírená komora),

      v zložení: predseda komory H. Legal, sudcovia P. Lindh, P. Mengozzi, I. Wiszniewska-Białecka a V. Vadapalas,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec sporu
      1       Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) založený na základe rozhodnutia Komisie č. 1999/352/ES, ESUO, Euratom z 28. apríla
         1999 (Ú. v. ES L 136, s. 20; Mim. vyd. 01/003, s. 110) je zodpovedný za uskutočňovanie vnútorných administratívnych šetrení
         zameraných na vyšetrovanie závažných skutočností spojených s vykonávaním profesionálnych činností, ktoré môžu predstavovať
         porušenie povinností úradníkov a zamestnancov Spoločenstiev, ktoré by pravdepodobne viedli k disciplinárnemu a v náležitých
         prípadoch k trestnému konaniu.

      2       Nariadenie (ES) č. 1073/1999 Európskeho parlamentu a Rady z 25. mája 1999 o vyšetrovaniach vykonávaných Európskym úradom pre
         boj proti podvodom (OLAF) (Ú. v. ES L 136, s. 1; Mim. vyd. 01/003, s. 91) určuje, že vyšetrovania týkajúce sa orgánov, inštitúcii,
         úradov a agentúr Spoločenstiev sa vykonávajú v súlade s ustanoveniami Zmluvy a Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev
         (článok 4 ods. 1 druhý pododsek). Článok 6 upresňuje spôsoby výkonu vyšetrovaní, ktoré sú vedené pod dohľadom riaditeľa OLAF‑u
         zamestnancami OLAF‑u, ktoré sa musia vykonávať najmä v súlade so Služobným poriadkom úradníkov Európskych spoločenstiev.

      3       Článok 9 nariadenia č. 1073/1999 stanovuje, že úrad po skončení svojho vyšetrovania vypracuje pod dohľadom riaditeľa správu,
         v ktorej sú okrem iného uvedené závery vyšetrovania vrátane odporúčaní riaditeľa úradu v súvislosti s postupmi, ktoré majú
         byť uskutočnené. V súlade s odsekom 4 tohto ustanovenia sa správa vypracovaná po internom vyšetrovaní a všetky súvisiace dokumenty
         posielajú dotknutým orgánom, inštitúciám, úradom alebo agentúram, ktoré prípadne podniknú v súvislosti s interným vyšetrovaním
         opatrenia, najmä disciplinárne alebo súdne konanie.

      4       Na základe článku 14 tohto nariadenia môže každý úradník alebo iný zamestnanec Európskych spoločenstiev predložiť v súlade
         s postupmi zakotvenými v článku 90 ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev riaditeľovi úradu sťažnosť
         na konanie úradu, ktoré ho nepriaznivo postihuje a ktoré úrad uskutočnil ako súčasť interného vyšetrovania.

      5       Rozhodnutie Komisie č. 1999/396/ES, ESUO, Euratom z 2. júna 1999 o podmienkach vnútorných vyšetrovaní pri boji proti podvodu,
         korupcii a ostatným protiprávnym konaniam poškodzujúcim záujmy Spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 57; Mim. vyd. 01/003, s. 118)
         stanovuje v článku 4 prvom odseku, že v prípade vzniku možnej účasti člena, úradníka alebo iného zamestnanca Komisie bude
         urýchlene informovaná dotknutá osoba, pokiaľ to neohrozí vyšetrovanie. V tomto ustanovení sa upresňuje, že sa nesmú robiť
         žiadne závery uvádzajúce meno člena, úradníka alebo zamestnanca Komisie po ukončení vyšetrovania bez toho, aby sa umožnilo
         dotknutej osobe vyjadriť svoje stanovisko ku všetkým skutočnostiam, ktoré sa jej týkajú.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      6       Pán Camós Grau, úradník Komisie so služobným zaradením do triedy A 3, pracoval v rokoch 1992 až 1997 na riaditeľstve príslušnom
         pre Latinskú Ameriku generálneho riaditeľstva (GR), povereného vonkajšími hospodárskymi vzťahmi, a zúčastňoval sa na riadení
         Inštitútu pre európsko-latinskoamerické vzťahy (ďalej len „IRELA“) založeného v roku 1984.

      7       Potom, čo vo viacerých správach, najmä v správe GR Komisie „Finančná kontrola“ v roku 1997 a správe Dvora audítorov v roku
         1998 boli zistené účtovné a rozpočtové nezrovnalosti v IRELA, riaditeľ OLAF‑u rozhodol 4. júla 2000 o začatí vyšetrovania
         týkajúceho sa IRELA a následne 29. januára 2001 rozšíril pôvodné vyšetrovanie a začal tiež vnútorné vyšetrovanie týkajúce
         sa troch úradníkov Komisie, z ktorých jeden je žalobca.

      8       V súlade s článkom 4 rozhodnutia 1999/396 riaditeľ OLAF‑u oznámil 30. januára 2001 pánovi Camós Grau začatie tohto vyšetrovania,
         ako aj to, že je možné, že sa podieľal na zistených nezrovnalostiach. Oznámil mu tiež mená zamestnancov OLAF‑u splnomocnených
         viesť vyšetrovanie.

      9       Pán Camós Grau, za účasti a právnej pomoci svojho poradcu, bol vypočutý 22. februára 2001 troma zo štyroch zamestnancov splnomocnených
         OLAF‑om.

      10     Listami z 22. februára 2002, zaslanými riaditeľovi OLAF‑u a dozornému výboru OLAF‑u, poukázal na úlohu GR „Finančná kontrola“
         vzhľadom na IRELA a vyjadril svoje obavy, pokiaľ ide o jedného z vyšetrovateľov, pána P., z toho dôvodu, že tento nemôže objektívne
         viesť vyšetrovanie, keďže určitý čas pracoval na tomto generálnom riaditeľstve. Odpoveď mu bola zaslaná riaditeľom OLAF‑u
         22. marca 2002.

      11     Poradca pána Camós Grau upresnil v liste z 15. apríla 2002 zaslanom riaditeľovi OLAF‑u podozrenia svojho klienta týkajúce
         sa možného stretu záujmov pána P. vzhľadom na úlohy a povinnosti, ktoré tento vyšetrovateľ mohol plniť v rámci oddelenia povereného
         kontrolou IRELA na GR „Finančná kontrola“ v čase skutkových okolností, ktoré sú predmetom vyšetrovania, a vzhľadom na jeho
         konanie pri vedení uvedeného vyšetrovania. Poradca žalobcu sa rovnako obrátil na predsedu dozorného výboru OLAF‑u listom z 26. apríla
         2006.

      12     Pán Camós Grau bol za účasti a právnej pomoci svojho poradcu vypočutý 22. apríla 2002 vedúcim oddelenia „Sudcovia, porada
         a súdny dohľad“ OLAF‑u v priebehu výsluchu, ktorý bol zameraný na to, aby upresnil jeho tvrdenia týkajúce sa pána P. Vedúci
         tohto oddelenia tiež vypočul predmetného vyšetrovateľa 23. apríla 2002.

      13     Listom zo 17. mája 2002 vedúci oddelenia „Sudcovia, porada a súdny dohľad“ oznámil pánovi Camós Grau, že jeho oddelenie predložilo
         riaditeľovi OLAF‑u právne stanovisko, podľa ktorého „účasť pána P. ako vyšetrovateľa, člena vyšetrovacieho tímu, v referenčnom
         spisovom materiáli [IRELA] by mohla byť vnímaná ako stret záujmov“ a že OLAF rozhodol, v súlade s návrhom predloženým riaditeľovi
         tohto oddelenia, „vylúčiť [tohto vyšetrovateľa] z vyšetrovania“ (ďalej len „rozhodnutie zo 17. mája 2002“).

      14     Pán Camós Grau podal 29. júla 2002 sťažnosť riaditeľovi OLAF‑u podľa článku 90 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev
         v znení uplatniteľnom na tento prípad (ďalej len „služobný poriadok“) na základe článku 14 nariadenia č. 1073/1999, ktorým
         sa domáhal najmä zrušenia rozhodnutia zo 17. mája 2002, keďže toto rozhodnutie ponecháva v platnosti úkony urobené pánom P.
         v rámci vyšetrovania týkajúceho sa IRELA, pričom tie sú podľa sťažovateľa v rozpore s požiadavkami nestrannosti a objektívnosti,
         a súčasne sa domáhal náhrady nemajetkovej ujmy a ujmy na služobnom postupe, ktoré mu boli spôsobené.

      15     Riaditeľ OLAF‑u potvrdil príjem tejto sťažnosti 14. augusta 2002.
      16     Poradca pána Camós Grau poslal ďalší list 25. septembra 2002 riaditeľovi OLAF‑u a riaditeľovi Dozorného výboru, v rámci ktorého
         znova uviedol výhrady svojho klienta s ohľadom na priebeh vyšetrovania týkajúceho sa IRELA.

      17     Konečnú správu vyšetrovania týkajúceho sa IRELA zaslal riaditeľ OLAF‑u 17. októbra 2002 generálnemu sekretárovi Komisie, generálnemu
         sekretárovi Európskeho parlamentu a belgickým a španielskym súdnym orgánom. Uvedená správa bol tiež oznámená pánovi Camós
         Grau 4. novembra 2002. Španielske a belgické súdne orgány informovali OLAF, 13. februára a 10. marca 2003, o svojom rozhodnutí
         o odložení veci.

      18     Správa OLAF‑u kritizuje spôsoby, akými bola IRELA riadená, a úlohu, ktorú v tejto súvislosti plnila Komisia. Troch úradníkov,
         medzi nimi pána Camós Grau, ktorý sa zúčastňoval na riadení IRELA, osobitne obviňuje z toho, že sú zodpovední za to, že navrhli
         a schválili systém financovania, ktorý umožňoval vznik účtovných a rozpočtových nezrovnalostí. Správa odporúča začatie disciplinárneho
         konania voči nim.

      19     Na sťažnosť podanú pánom Camós Grau 29. júla 2002 nebola daná výslovná odpoveď v lehote štyroch mesiacov, tak ako to vyplýva
         z článku 90 ods. 2 služobného poriadku, pričom implicitné rozhodnutie zamietajúce túto sťažnosť bolo vydané 29. novembra 2002
         (ďalej len „rozhodnutie z 29. novembra 2002“).

      20     Španielsky denník El País uverejnil vo svojom vydaní z 11. decembra 2002 článok venovaný záverom OLAF‑u vo svojej správe o IRELA, ktorý bol nazvaný
         „Európska únia spája španielskych politikov a úradníkov s nepreukázanými výdavkami vo výške 3,6 milióna“ a v ktorom sa menovite
         uvádza žalobca.

      21     Pán Camós Grau zaslal riaditeľovi OLAF‑u 4. februára 2003 sťažnosť, ktorou napadol správu zo 17. októbra 2002 o skončení vyšetrovania
         vedeného OLAF‑om.

      22     Po predložení správy OLAF-u Komisia poverila 10. februára 2003 Vyšetrovací a disciplinárny úrad (ďalej len „VDÚ“), aby vykonal
         dodatočné administratívne vyšetrovanie s cieľom určiť zlučiteľnosť niektorých úkonov s právnou úpravou účinnou v danom čase
         a s cieľom určiť prípadnú zodpovednosť úradníkov uvedených v správe OLAF‑u.

      23     Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 10. marca 2003, zapísanou pod číslom T‑96/03, sa pán Camós Grau domáha na
         jednej strane zrušenia rozhodnutia zo 17. mája 2002, ktorým bol pán. P vylúčený z vyšetrovania týkajúceho sa IRELA z dôvodu,
         že rozhodnutie ponecháva v platnosti úkony vykonané za jeho účasti, a zrušenia rozhodnutia z 29. novembra 2002, ktorým sa
         implicitne zamieta jeho sťažnosť, a na druhej strane sa domáha toho, aby Komisia bola zaviazaná na náhradu nemajetkovej ujmy
         a ujmy na jeho služobnom postupe, ktoré mu údajne vznikli následkom týchto rozhodnutí.

      24     Rozhodnutím z 28. mája 2003 riaditeľ OLAF‑u zamietol sťažnosť pána Camós Grau, ktorou tento napadol správu zo 17. októbra
         2002, uvádzajúc hlavne to, že uvedená správa nie je aktom, ktorý ho nepriaznivo postihuje a subsidiárne, že tvrdenia dotknutej
         osoby týkajúce sa zákonnosti vyšetrovania nie sú opodstatnené.

      25     VDÚ predložil svoju správu 2. júla 2003. VDÚ vyvodil záver, že účasť úradníkov Komisie na riadení IRELA bola nezlučiteľná
         s právnou úpravou Spoločenstva účinnou v danom čase, a keďže neexistujú dôkazy preukazujúce, že úradníci zaujali voči plánu
         na ozdravenie IRELA postoj nezlučiteľný s touto právnou úpravou, nemožno voči nim vyvodiť zodpovednosť. Správa uvádza, že
         vyšetrovanie nedokázalo individuálnu zodpovednosť jednotlivých osôb, ale skôr odhalilo nedostatok koordinácie medzi dotknutými
         službami Komisie pri kontrole fondov Spoločenstva poskytnutých IRELA. Nakoniec navrhuje buď skončiť dodatočné administratívne
         vyšetrovanie s odložením veci, alebo vykonať dodatočné prešetrenia, ktoré budú zložitejšie a budú dlhšie trvať.

      26     Orgán poverený menovaním (ďalej len „OPM“) informoval pána Camós Grau 2. septembra 2003, že rozhodol o odložení veci bez disciplinárneho
         konania.

      27     Uznesením z 9. júna 2004, Camós Grau/Komisia (T‑96/03, Zb. VS s. I‑A‑157 a II‑707), Súd prvého stupňa zamietol žalobu žalobcu
         už citovanú v bode 23 vyššie ako neprípustnú. Súd prvého stupňa bol najmä toho názoru, že napadnuté rozhodnutie je predbežným
         opatrením, ktoré je súčasťou vyšetrovacieho konania začatého OLAF‑om, že rozhodnutie nemá záväzné právne účinky, ktoré môžu
         postihnúť záujmy žalobcu a zmeniť jeho právne postavenie, a že určenia jeho prípadnej nezákonnosti by sa bolo možné domáhať
         pred súdom v rámci žaloby podanej proti napadnuteľnému aktu, ktorým sa končí konanie.

       Konanie
      28     Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. septembra 2003 podal pán Camós Grau predmetnú žalobu.
      29     Listom z 29. septembra 2003 žalobca navrhol Súdu prvého stupňa, aby nariadil Komisii predloženie dokumentov týkajúcich sa
         vyšetrovania OLAF‑u a ďalšie nasledujúce a súvisiace písomnosti.

      30     Opatrením na zabezpečenie priebehu konania doručeným 30. marca 2004 Súd prvého stupňa vyzval Komisiu, aby predložila všetky
         prílohy správy OLAF‑u, správu dodatočného administratívneho vyšetrovania vyhotovenú VDÚ a návrh správy vypracovaný jedným
         z vyšetrovateľov OLAF‑u povereným vyšetrovaním, ktorá slúžila ako základ pre konečnú správu OLAF‑u. Súd prvého stupňa okrem
         toho vyzval Komisiu, aby oznámila, aké zmeny mali byť vypracované k návrhu správy OLAF‑u, a aké vyšetrovacie úkony boli preskúmané,
         ako aj to, aby vysvetlila dôvody, pre ktoré OLAF nerozobral presnejšie úlohu GR „Finančná kontrola.“

      31     Komisia predložila požadované dokumenty a zodpovedala na otázky Súdu prvého stupňa 10. mája 2004, pričom tieto úkony účastníka
         konania boli predmetom pripomienok žalobcu z 1. júla 2004.

      32     Podľa článkov 14 a 51 rokovacieho poriadku Súd prvého stupňa vypočul účastníkov konania a 6. júna 2005 rozhodol o pridelení
         veci štvrtej komore zloženej z piatich sudcov.

      33     Opatrením na zabezpečenie priebehu konania doručeným 27. júna 2005 Súd prvého stupňa vyzval účastníkov konania, aby predložili
         sťažnosť zo 4. februára 2003, uvedenú v bode 21 vyššie, a aby, pokiaľ ide o prihlášku žalobcu na miesto riaditeľa, o ktorej
         sa tento zmieňuje vo svojich podaniach, označili okolnosti uvoľnenia tohto pracovného miesta, jeho charakter a konanie vedené
         na účely jeho obsadenia. Okrem toho Súd prvého stupňa vyzval žalovaného, aby uviedol príklady aktov, ktoré nepriaznivo postihujú
         žalobcu a ktoré, podľa jeho názoru, môžu byť napadnuté sťažnosťou podľa článku 14 nariadenia č. 1073/1999, a aby uviedol dôvody,
         pre ktoré boli časti návrhu správy OLAF‑u o úlohe a zodpovednosti GR „Finančná kontrola“ týkajúce sa IRELA vynechané z konečného
         znenia tejto správy. Žalovaná a žalobca odpovedali na otázky Súdu prvého stupňa 5. a 9. augusta 2005.

      34     Súd prvého stupňa vypočul na pojednávaní 14. septembra 2005 prednesy a odpovede účastníkov konania na ním položené ústne otázky.
      35     Komisia si listom z 23. septembra 2005 želala upresniť určité otázky, ktoré boli predmetom rozpravy počas pojednávania týkajúceho
         sa uverejnenia správy OLAF‑u v rámci jednotlivých služieb a prípadného zaradenia zmienenej správy do personálneho spisového
         materiálu žalobcu.

      36     Uznesením z 26. októbra 2005 predseda štvrtej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa otvoril ústnu časť konania s cieľom začleniť
         do spisového materiálu takto predložené informácie a umožniť žalobcovi oboznámiť sa s prípadnými pripomienkami k dodatočným
         údajom predloženým Komisiou.

      37     Žalobca sa nevyjadril v lehote stanovenej Súdom prvého stupňa.
      38     Predseda štvrtej rozšírenej komory Súdu prvého stupňa rozhodnutím z 3. januára 2006 skončil ústnu časť konania.
       Návrhy účastníkov konania
      39     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil rozhodnutie zo 17. mája 2002, ktorým bol pán P. vylúčený z vyšetrovania týkajúceho sa IRELA z dôvodu, že necháva v platnosti
         úkony vykonané za jeho účasti bez toho, aby boli preskúmané, zrušené alebo ich vykonanie bolo opätovne nariadené,

      –       zrušil rozhodnutie z 29. novembra 2002, ktorým sa implicitne zamieta jeho sťažnosť z 29. júla 2002, ktorou sa napáda rozhodnutie
         zo 17. mája 2002,

      –       zrušil správu OLAF‑u zo 17. októbra 2002, ktorou sa končí vyšetrovanie týkajúce sa IRELA,
      –       zrušil rozhodnutie riaditeľa OLAF‑u z 28. mája 2003, ktorým sa zamieta sťažnosť podaná žalobcom 4. februára 2003 proti tejto
         správe,

      –       zaviazal Komisiu na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorej výšku predbežne určil na 10 000 eur,
      –       zaviazal Komisiu na náhradu ujmy na služobnom postupe vo výške 1 euro,
      –       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania, ktoré mu vznikli v súvislosti s obhajobou v rámci vyšetrovania a v rámci konania
         o podaných administratívnych sťažnostiach, ktorými napadol rozhodnutie zo 17. mája 2002 a správu OLAF‑u zo 17. októbra 2002,

      –       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      40     Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu ako neprípustnú v celom rozsahu, alebo subsidiárne v rozsahu, v akom sa týka návrhu na zrušenie prvých dvoch
         napadnutých rozhodnutí,

      –       subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
       O návrhoch na zrušenie rozhodnutia zo 17. mája 2002 a rozhodnutia z 29. novembra 2002
      41     Prvá a druhá časť návrhov uvedených v rámci tejto žaloby, ktoré smerujú k zrušeniu rozhodnutí zo 17. mája a z 29. novembra
         2002, sú jednoducho zopakovaním návrhov už prednesených v konaní o veci T‑96/03. Ku dňu podania tejto žaloby, 8. septembru
         2003, je teda ich prípustnosť vylúčená v dôsledku prekážky konania – litispendencii, na ktorú musí Súd prvého stupňa prihliadnuť
         v každom prípade z úradnej povinnosti (rozsudky Súdneho dvora z 26. mája 1971, Bode/Komisia, 45/70 a 49/70, Zb. s. 465, bod
         11, a Súdu prvého stupňa z 12. decembra 1996, Stott/Komisia, T‑99/95, Zb. s. II‑2227, body 22 a 23). Napokon, tak ako bolo
         uvedené v bode 27 vyššie, Súd prvého stupňa skonštatoval na základe uznesenia Camós Grau/Komisia neprípustnosť týchto návrhov,
         keďže nesmerovali proti napadnuteľnému rozhodnutiu.

      42     Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvá a druhá časť návrhov tejto žaloby sú neprípustné. To však nevylučuje, aby tvrdenia, ktoré
         sú uvedené na ich podporu, mohli byť vzaté do úvahy pri posudzovaní zákonnosti aktov nasledujúcich po aktoch, na ktoré sa
         tieto návrhy vzťahujú.

       O návrhoch na zrušenie rozhodnutia z 28. mája 2003, ktorým sa zamieta sťažnosť podaná žalobcom 4. februára 2003 proti správe
            OLAF‑u
      43     Z ustálenej judikatúry vyplýva, že návrhy proti zamietnutiu sťažnosti majú za následok to, že sudca začne konať o akte, proti
         ktorému je sťažnosť podaná, a nemajú ako také samostatný obsah (rozsudok Súdneho dvora zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament,
         293/87, Zb. s. 23, bod 8). Treba preto prijať záver, že predmetom tretej časti návrhov, smerujúcej proti správe OLAF‑u, a štvrtej
         časti uvedených návrhov, smerujúcej proti zamietnutiu sťažnosti podanej proti tejto správe, je výlučne zrušenie správy OLAF‑u
         zo 17. októbra 2002 (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. marca 2004, Theodorakis/Rada, T‑310/02, Zb. VS
         s. I‑A-95 a II‑427, bod 19).

       O návrhoch na zrušenie správy OLAF‑u zo 17. októbra 2002

       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      44     Komisia tvrdí, že napadnutý akt je prípravným aktom, ktorý nepostihuje nepriaznivo žalobcu a nemôže byť predmetom návrhu na
         zrušenie. Vyšetrovacia správa OLAF‑u, rovnako ako aj vyšetrovanie a prípravné organizačné opatrenia prijaté v rámci priebehu
         vyšetrovania, sú len prípravnými štádiami, ktoré neurčujú vopred konečné rozhodnutie správneho orgánu. Preto, aj keby sa potvrdili
         tvrdenia o rôznych procesných nezrovnalostiach, ktoré by mohli mať vplyv na vyšetrovanie, nemôže to vyvrátiť záver, podľa
         ktorého sporná správa má charakter prípravného aktu, a nie aktu, ktorý nepriaznivo postihuje žalobcu, keď neexistuje žiadna
         zmena právneho postavenia dotknutého subjektu. Porušenie procesných pravidiel nedokazuje, že bol prijatý akt, ktorý nepriaznivo
         postihuje žalobcu, ale naopak, možno sa naň prípadne odvolať proti konečnému administratívnemu rozhodnutiu, ktoré nepriaznivo
         postihuje žalobcu. Žalovaná dodáva, že predpokladaný zásah do nemajetkových záujmov a perspektívy služobného postupu je neopodstatnený,
         pretože ide o úvahy týkajúce sa skutkového stavu, a nie o záväzné dôsledky správy, ktorá mení právne postavenie dotknutého
         subjektu. Rovnako tvrdí, že OLAF, napriek svojej funkčnej nezávislosti, nemá žiadnu rozhodovaciu právomoc, a že jeho vyšetrovacie
         správy nemajú žiaden záväzný právny účinok, keďže ich účelom je najmä príprava disciplinárneho konania.

      45     Žalobca tvrdí, že jeho žaloba je prípustná, pretože sa domnieva, že správa OLAF‑u je aktom, ktorý ho nepriaznivo postihuje.
         Tvrdí, že táto správa priamo a okamžite zasahuje do jeho právneho postavenia z dôvodu nezrovnalostí, ktorými sa vyznačuje.
         Správa je zavŕšením zložitého konania poznačeného protiprávnosťou skorších vyšetrovacích úkonov alebo opomenutí OLAF‑u, porušením
         zásad spravodlivosti, nestrannosti, ochrany legitímnej dôvery a správneho úradného postupu, ako aj porušením práv na obhajobu.
         Toto rozhodnutie bolo prijaté za protiprávnych podmienok, pretože jediný vyšetrovateľ, ktorý zostal oprávnený až do konca
         vyšetrovania, sa nezúčastnil na jej vyhotovení a táto správa nebola predložená žalobcovi, ktorý je však osobne obviňovaný
         z pochybení. Pán Camós Grau tvrdí, že táto správa zasahuje priamo a okamžite do jeho nemajetkových záujmov na jednej strane
         preto, lebo sa ho osobne dotýka a nesprávne mu pripisuje zodpovednosť za zistené nezrovnalosti, a na druhej strane preto,
         lebo bola oznámená Komisii a španielskym a belgickým súdnym orgánom a bola uverejnená v tlači. Správa tiež môže ovplyvniť
         služobný postup žalobcu a zdá sa, že skutočne môže byť prekážkou pri jeho vymenovaní na miesto riaditeľa, na ktoré podal prihlášku.
         Žalobca tvrdí, že správa OLAF‑u má charakter rozhodnutia, keďže má pôvod v rozhodnutí riaditeľa OLAF‑u tak, ako to stanovuje
         nariadenie č. 1073/99. Nakoniec žalobca tvrdí, že vnútorné vyšetrovanie vedené OLAF‑om musí byť považované za odlišné od disciplinárneho
         konania z dôvodu funkčnej nezávislosti OLAF‑u.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      46     Žalobou sa napáda akt prijatý OLAF‑om pod vedením riaditeľa, ktorý schválil závery správy, ktorou sa skončilo vyšetrovanie
         týkajúce sa IRELA.

      47     Podľa ustálenej súdnej praxe aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 230 ES,
         sú opatrenia so záväzným právnym účinkom dotýkajúce sa záujmov žalobcu, ktoré menia podstatným spôsobom jeho právne postavenie
         (rozsudky Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a zo 14. februára 1989, Bossi/Komisia,
         346/87, Zb. s. 303, bod 23).

      48     Správa však, akú vyhotovil OLAF na konci vnútorných a vonkajších vyšetrovaní týkajúcich sa IRELA, nemení podstatným spôsobom
         právne postavenie osôb, ktoré sú v nej označené podobne ako žalobca.

      49     Je pravdou, že správa, ktorou sa končí vyšetrovanie a ktorá je konečnou správou prijatou na konci samostatného administratívneho
         konania funkčne nezávislou službou, nemôže byť v dôsledku tejto skutočnosti posudzovaná ako prípravné opatrenie vo vzťahu
         k správnemu alebo súdnemu konaniu, ktoré sa môže začať na základe nej alebo ktoré môže prebiehať aj súbežne s konaním na OLAF‑e,
         alebo mu predchádzať. Z konečného charakteru správy OLAF‑u vzhľadom na konanie, ktoré upravuje vyšetrovania tohto úradu, však
         nevyplýva, že tento akt má záväzné právne účinky.

      50     Správy, ktorými sa končia vyšetrovania OLAF‑u a ktorých vypracovaním a zaslaním splní OLAF svoju úlohu, totiž obsahujú okrem
         uvedenia zisteného skutkového stavu aj závery, ktoré sú z nich vyvodené, ako aj odporúčania týkajúce sa nasledujúceho postupu,
         najmä disciplinárne a trestné konania, ktoré môžu podľa OLAF‑u na správy nadväzovať, pričom v nich obsiahnuté závery a odporúčania
         sú zaslané príslušným úradom členských štátov, ako aj dotknutým inštitúciám preto, aby rozhodli, či je opodstatnené začať
         príslušné konanie. Aj keď OLAF môže vo svojich správach odporučiť prijatie aktov, ktoré majú záväzné právne účinky, ktoré
         nepriaznivo postihujú dotknuté osoby, zo stanoviska, ktoré v tomto ohľade predloží, nevyplýva žiadna povinnosť, dokonca ani
         procesná, pre úrady, ktorým je určené.

      51     V tejto súvislosti vyplýva z ustanovení nariadenia č. 1073/1999, najmä z odôvodnenia č. 13 a z článku 9 tohto nariadenia,
         že závery OLAF‑u obsiahnuté v konečnej správe nemôžu viesť automaticky k začatiu súdnych alebo disciplinárnych konaní, keďže
         príslušné orgány sa môžu rozhodnúť o tom, ako sa má naložiť s konečnou správou, a sú teda jedinými orgánmi, ktoré majú právomoc
         prijať rozhodnutia, ktoré môžu zasiahnuť do právneho postavenia osôb, pričom v tomto ohľade správa len odporúča začatie takýchto
         konaní (uznesenie Súdu prvého stupňa z 13. júla 2004, Comunidad Autónoma de Andalucía/Komisia, T‑29/03, Zb. s. II‑2923, bod
         37).

      52     Okrem toho sa zistilo, že v danom prípade, ak sporná správa odporúčala začatie disciplinárneho konania voči žalobcovi, takéto
         konanie nebolo začaté, keďže OPM naopak oznámil pánovi Camós Grau, 2. septembra 2003, že sa rozhodol odložiť vec bez začatia
         disciplinárneho konania.

      53     Po tomto rozhodnutí o skončení, s ktorým bolo spojené upresnenie, podľa ktorého OPM nezistil, že žalobca je zodpovedným za
         nezrovnalosti vo veci, ktorá bola dôvodom toho, že OLAF viedol vyšetrovanie, napadnuté rozhodnutie nemohlo viac v súlade s právom
         slúžiť ako základ pre žiadne neskoršie rozhodnutie OPM, ktoré by sa ho týkalo, a ani nemôže byť v žiadnom prípade vzaté do
         úvahy, na rozdiel napríklad od hodnotenia služobného postupu, pri rozhodovaní o služobnom postupe dotknutej osoby. Okrem toho
         správa nemala dôsledky z hľadiska trestnoprávneho, belgické a španielske súdne orgány totiž 13. februára a 10. marca 2003
         informovali OLAF o svojich rozhodnutiach o odložení veci, ako je uvedené v bode 17 vyššie. Z toho vyplýva, že profesijná situácia
         predmetnej osoby za týchto okolností nemôže byť zasiahnutá napadnutou správou.

      54     Tvrdenia žalobcu týkajúce sa priebehu vyšetrovania a obsahu správy nemôžu ovplyvniť tieto úvahy.
      55     Z procesných chýb a porušení podstatných formálnych náležitostí, na ktoré žalobca poukázal v rámci žaloby o neplatnosť a o ktorých
         tvrdí, že v danom prípade postihujú vyšetrovaciu správu OLAF-u, nemôže vyplývať, že akt spôsobuje žalobcovi ujmu. Na tieto
         porušenia sa možno odvolávať len na podporu žaloby, ktorá smeruje proti neskoršiemu napadnuteľnému aktu, keďže uvedené nezákonnosti
         a nedostatky mohli ovplyvniť jej obsah, a teda nie nezávisle od neexistencie takéhoto aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Súdneho dvora z 10. decembra 1987, Del Plato a i./Komisia, 181/86 až 184/86, Zb. s. 4991, body 10, 22, 25, 33, 35, 36, a 38).

      56     Okrem toho za predpokladu, že správa OLAF‑u zasahuje do nemajetkových záujmov žalobcu, keďže na jednej strane ho výslovne
         uvádza a nesprávne mu pripisuje zodpovednosť za zistené nezrovnalosti a na druhej strane bola oznámená Komisii a belgickým
         a španielskym súdnym orgánom, a bola uverejnená v tlači, z týchto okolností môže vzniknúť škoda, avšak nemôže z nich vyplývať
         to, že správa má povahu aktu, ktorý nepriaznivo postihuje žalobcu v zmysle článku 230 ES.

      57     Nakoniec na napadnuteľnosť správ OLAF‑u nemá žiadny vplyv okolnosť, že správy boli prijaté z poverenia riaditeľa vo forme
         aktu OLAF‑u, ktorý by sa zhmotnil v danom prípade tým, že dotknutý orgán prijal a zaslal spornú správu 17. októbra 2002.

      58     Zo všetkého, čo predchádza, vyplýva, že návrh na zrušenie správy OLAF‑u zo 17. októbra 2002 o IRELA smeruje proti dokumentu,
         ktorý nemá žiaden záväzný právny účinok, ktorý by mohol zasiahnuť do záujmov žalobcu tým, že by podstatným spôsobom zmenil
         jeho právne postavenie. Návrhy na zrušenia zmienenej správy sú preto neprípustné.

       O návrhoch na náhradu uvádzaných škôd

       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      59     Komisia, ktorá sa dovoláva neprípustnosti žaloby v celom rozsahu, tvrdí, že neprípustnosť návrhov na zrušenie spôsobuje neprípustnosť
         návrhov na náhradu škody, keď jestvuje, ako v danom prípade, úzky vzťah medzi oboma návrhmi.

      60     Okrem toho, keďže sťažnosť smerujúca voči správe OLAF‑u, ktorú žalobca poslal 4. februára 2003 riaditeľovi OLAF‑u, neobsahuje
         návrh na náhradu škody, návrhy na náhradu škody pána Camós Grau sú tiež neprípustné na základe článkov 90 a 91 služobného
         poriadku, na ktoré odkazuje nariadenie č. 1073/1999.

      61     Žalobca tvrdí, že jeho návrh na náhradu škody spôsobenej nezákonnosťou správy OLAF‑u a závažnými chybami, ktorých sa dopustil
         OLAF voči nemu, je prípustný.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      –       Pokiaľ ide o povinnosť predchádzajúceho podania sťažnosti
      62     Zo spisového materiálu vyplýva, že vo svojej sťažnosti zo 4. februára 2003 na správu OLAF‑u, sa žalobca obmedzil, pokiaľ ide
         o ujmu, ktorej náhrady sa domáha touto žalobou, na „využitie práva uplatniť nárok na náhradu krajne závažnej hmotnej škody
         a nehmotnej ujmy, ktoré mu táto správa spôsobila a ktoré mu môže spôsobiť v budúcnosti.“

      63     Právne stanovisko žalovanej spočíva na názore, že článok 14 nariadenia č. 1073/1999 zakotvuje povinnosť podať sťažnosť v zmysle
         článku 90 ods. 2 služobného poriadku pred podaním akejkoľvek žaloby proti rozhodnutiu OLAF‑u bez ohľadu na to, či predmetom
         takejto žaloby je zrušenie takéhoto aktu, alebo náhrada škody. Preto na to aby žaloba o náhradu škody bola prípustná, treba
         predtým podať sťažnosť s tým istým predmetom. Odchýlka môže byť prípustná iba v prípade, keď návrhy na náhradu škody mali
         jednoznačne vedľajší charakter vzhľadom na prípustné návrhy na zrušenie, ktorým predchádzalo podanie sťažnosti – v prejednávanej
         veci však nejde o tento prípad.

      64     Článok 14 nariadenia č. 1073/1999 však upravuje možnosť podať sťažnosť riaditeľovi OLAF‑u len proti aktu, ktorý sťažovateľa
         nepriaznivo postihuje, a nie v prípade návrhu na náhradu škody založenom na údajne protiprávnych konaniach alebo nečinnosti
         OLAF‑u v rámci vyšetrovania. Teda je potrebné posúdiť, či je správny extenzívny výklad tohto ustanovenia, ktorý podala Komisia,
         pokiaľ ide o povinnosť podať predchádzajúcu sťažnosť.

      65     Toto posúdenie privádza k otázke, či spor musí byť spojený so všeobecným sporom, ktorého predmetom je mimozmluvná zodpovednosť
         upravená v článku 235 ES a článku 288 ES, alebo so sporom, ktorého predmetom sú vzťahy medzi Spoločenstvom a jeho zamestnancami
         upravené v článku 236 ES. V prvom prípade totiž sudca môže priamo rozhodovať o návrhoch na náhradu škody. V druhom prípade,
         naopak, žaloba o náhradu škody, ktorá smeruje k náhrade škody spôsobenej nie aktom, ktorý nepriaznivo postihuje a ktorého
         zrušenie sa navrhuje, ale rôznymi chybami alebo nečinnosťou, ktorých sa údajne dopustila administratíva, musí podľa judikatúry
         predchádzať konanie pozostávajúce z dvoch úsekov. Toto konanie sa musí povinne začať uplatnením nároku na náhradu škody u OPM
         a prípadne musí pokračovať podaním sťažnosti proti rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti (rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. júla
         1993, Moat/Komisia, T‑20/92, Zb. s. II‑799, bod 47).

      66     V tomto spore však žalobca nežaluje Komisiu ako OPM, do ktorého právomoci ako úradník patrí, ale ako inštitúciu, ku ktorej
         je pričlenený OLAF, služba, ktorá má funkčnú nezávislosť a ktorej vzťahy s úradníkmi a ostatnými zamestnancami rôznych inštitúcií
         nie sú upravené bežnými pravidlami upravujúcimi vzťahy medzi úradníkmi a ostatnými zamestnancami a ich OPM. Skutočnosť, že
         Komisia je v tomto spore, ako v prípade všetkých konaní vedených proti OLAF‑u, žalovanou, vyplýva z administratívneho a rozpočtového
         začlenenia tejto služby do rámca dotknutej inštitúcie a z tej skutočnosti, že OLAF nemá vlastnú právnu subjektivitu. V tejto
         súvislosti stačí poznamenať, že ak by pán Camós Grau nebol úradníkom Komisie, ale inej inštitúcie, aj tak by musel žalovať
         Komisiu o náhradu škody, ktorá mu vznikla v dôsledku postupu OLAF‑u.

      67     Okrem toho sa spor netýka aktov alebo postupu Komisie, ktorých predmetom je služobný postup žalobcu, keďže správa OLAF‑u sama
         osebe nemá žiaden právny účinok na jeho profesijnú situáciu, ako už bolo o tom skôr rozhodnuté. Na základe žalobných dôvodov,
         ktoré žalobca uvádza a ktoré sa týkajú protiprávnych úkonov, ktorých sa mal dopustiť OLAF voči nemu v priebehu vyšetrovania
         týkajúceho sa IRELA, v dôsledku čoho správa údajne obsahuje hodnotenia a závery v jeho neprospech, pán Camós Grau sa nachádza
         v tej istej situácii ako akákoľvek iná osoba, ktorú by správa OLAF‑u obviňovala z pochybení a nedostatkov, bez ohľadu na to,
         či je úradníkom Spoločenstiev. Okolnosť, že predmetom zistení OLAF‑u týkajúcich sa žalobcu je jeho úloha pri riadení a fungovaní
         IRELA, ktorú vykonával ako úradník Komisie, nemení predmet sporu, ktorým nie je profesijná činnosť pána Camós Grau, ale spôsob,
         akým OLAF viedol a vedie vyšetrovanie, ktoré ho menovite uvádza a ktoré mu pripisuje zodpovednosť za zistené nezákonnosti.

      68     Okolnosť, že pán Camós Grau v súlade s článkom 14 nariadenia č. 1073/1999 podal sťažnosť riaditeľovi OLAF‑u spôsobom uvedeným
         v článku 90 ods. 2 služobného poriadku s cieľom dosiahnuť zrušenie správy OLAF‑u, v tejto súvislosti nemá žiaden význam.

      69     Na jednej strane sú totiž sústava opravných prostriedkov a uplatniteľnosť Služobného poriadku v tomto rámci právne otázky,
         ktoré nepodliehajú vôli účastníkov konania. Na druhej strane článok 14 nariadenia č. 1073/1999 nebol uplatniteľný, pretože
         zakotvuje možnosť podať sťažnosť len proti aktom nepriaznivo postihujúcim sťažovateľa; avšak z predchádzajúcich zistení vyplýva,
         že správa OLAF‑u nebola takýmto aktom, a preto vyššie uvedené ustanovenie neumožňovalo použitie konania o sťažnosti podanej
         pred žalobou v tomto spore.

      70     Od nadobudnutia účinnosti nových ustanovení Služobného poriadku 1. mája 2004 bol služobný poriadok doplnený o článok 90a týkajúci
         sa OLAF‑u, ktorý stanovuje okrem možnosti, ktorá existovala aj predtým, podať riaditeľovi OLAF‑u sťažnosť v zmysle článku
         90 ods. 2 služobného poriadku proti aktu OLAF‑u, ktorý sťažovateľa nepriaznivo postihuje a ktorý má súvislosť s vyšetrovaním
         OLAF‑u aj možnosť podať v zmysle článku 90 ods. 1 uvedeného služobného poriadku riaditeľovi žiadosť, v ktorej je riaditeľ
         vyzvaný, aby prijal voči žiadateľovi rozhodnutie, ktoré súvisí s vyšetrovaním OLAF‑u.

      71     Keďže však článok 14 nariadenia č. 1073/1999 túto otázku neupravuje, pred nadobudnutím účinnosti uvedenej zmeny takéto spojenie
         so služobným sporom nebolo nevyhnutné, pokiaľ ide o návrhy na náhradu škody súvisiace s vyšetrovaniami OLAF‑u. Žalobca teda
         nemusel postupovať v súlade s konaním upraveným v článku 90 služobného poriadku preto, aby podal takýto návrh o náhradu škody.
         Návrhy na náhradu škody uvedené v tejto žalobe nemôžu byť za týchto podmienok zamietnuté z toho dôvodu, že pán Camós Grau
         nepostupoval v súlade s konaním, ktoré nebolo stanovené právnymi predpismi účinnými v čase skutkových okolností.

      72     Nakoniec treba pripomenúť, že v rámci svojej sťažnosti zo 4. februára 2003, ktorou napadol správu OLAF‑u, pán Camós Grau síce
         hypoteticky, ale predsa uviedol svoje právo domáhať sa náhrady škody spôsobenej správou. Aj keď túto zmienku nemožno považovať
         za predchádzajúce uplatnenie nároku na náhradu škody vo formálnom zmysle, je potrebné pripomenúť, že predmetom sťažnosti je
         umožniť OPM zaujať stanovisko k služobnej otázke pred začatím súdneho konania. Žalovaná teda nemôže rozumne tvrdiť, za okolností,
         aké nastali v prejednávanej veci, že jej bola odňatá možnosť vopred sa pripraviť na súdne konanie o náhradu škody.

      73     Podľa ustálenej súdnej praxe sa na administratívne sťažnosti v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku nevzťahuje žiadna
         formálna podmienka, ich obsah musí byť vykladaný a chápaný správnym orgánom s pozornosťou a usilovnosťou, s akou veľká a dobre
         vybavená organizácia musí konať voči subjektom práva, vrátane svojho personálu (rozsudok Súdneho dvora z 9. marca 1978, Herpels/Komisia,
         54/77, Zb. s. 585, bod 47).

      74     V danom prípade treba usúdiť, že Komisii bolo umožnené sa vyjadriť k základom návrhu na náhradu škody pána Camós Grau, ako
         v administratívnej, tak aj v sporovej časti konania, a že v dôsledku toho, dokonca aj za predpokladu uplatniteľnosti článku
         90 služobného poriadku, skutočnosť, že nárok nebol najskôr uplatnený u zodpovedného subjektu, nemôže byť namietaný voči návrhom
         na náhradu škody žalobcu z toho dôvodu, že žalobca sa formálne nedomáhal, pred podaním žaloby, náhrady škody inak ako vo forme
         zrušenia správy.

      –       Pokiaľ ide o vzťah medzi návrhom na náhradu škody a návrhom na zrušenie
      75     Žalovaná sa nemôže odvolávať na judikatúru, v zmysle ktorej, ak existuje úzky vzťah medzi návrhom na náhradu škody a návrhom
         na zrušenie, neprípustnosť návrhu na zrušenie spôsobuje neprípustnosť návrhu na náhradu škody (rozsudok Bossi/Komisia, už
         citovaný v bode 47 vyššie, bod 31).

      76     Táto judikatúra má totiž výslovne za cieľ vyhnúť sa tomu, aby úradník, ktorý nenapadol v lehote rozhodnutie OMP, ktoré ho
         nepriaznivo postihuje, neobišiel tento zánik procesného práva podaním žaloby o náhradu škody založenej na údajnej nezákonnosti
         tohto rozhodnutia (rozsudky Súdneho dvora z 15. decembra 1966, Schreckenberg/Komisia, 59/65, Zb. s. 785, 797; z 12. decembra
         1967, Collignon/Komisia, 4/67, Zb. s. 469, 480, a zo 7. októbra 1987, Schina/Komisia, 401/85, Zb. s. 3911, body 10 a 13).

      77     Nemôže však ísť o takýto prípad vtedy, keď neprípustnosť návrhov na zrušenie je založená nie na ich oneskorenom podaní, ale
         na povahe napadnutého aktu, ktorý, hoci neumožňuje dotknutému subjektu domáhať sa jeho zrušenia, mu však môže spôsobiť nahraditeľnú
         škodu.

      78     Subjekty práva, ktoré vzhľadom na podmienky prípustnosti uvedené v článku 230 štvrtom odseku ES, nemôžu napadnúť priamo niektoré
         akty alebo opatrenia Spoločenstva, totiž majú možnosť žalobou napadnúť konanie, ktoré nemá charakter rozhodnutia a ktoré v dôsledku
         toho nemôže byť predmetom žaloby o zrušenie, a to podaním žaloby o náhradu škody z mimozmluvnej zodpovednosti upravenej v článku
         235 ES a v článku 288 druhom odseku ES, pokiaľ takéto konanie môže založiť zodpovednosť Spoločenstva (rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 15. januára 2003, Philip Morris International a i./Komisia, T‑377/00, T‑379/00, T‑380/00, T‑260/01 a T‑272/01, Zb.
         s. II‑1, bod 123). Subjekty práva majú možnosť v rámci takejto žaloby o náhradu škody poukazovať na nezákonnosti, ktorých
         sa dopustili správne orgány pri vypracovaní a pri prijatí administratívnej správy, hoci táto nie je rozhodnutím, ktoré priamo
         zasahuje do práv osôb, ktoré sú v nej uvedené (rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 2001, Ismeri Europa/Dvor audítorov, C‑315/99
         P, Zb. s. I‑5281, body 29 a 30).

      79     Okrem toho je žaloba o náhradu škody samostatnou žalobou, ktorá má osobitnú úlohu v rámci systému žalôb a je podriadená podmienkam
         výkonu, ktoré sú stanovené vzhľadom na jej osobitný predmet (pozri rozsudok Súdneho dvora z 23. marca 2004, Európsky Ombudsman/Lamberts,
         C‑234/02 P, Zb. s. I‑2803, bod 106, a citovaná judikatúra).

      80     Preto žaloba o náhradu škody podaná pánom Camós Grau, ktorej predmetom je náhrada nemajetkovej ujmy a ujmy na služobnom postupe,
         ktoré by mali vyplynúť z protiprávneho postupu, ktorého sa dopustil OLAF v rámci vyšetrovania týkajúceho sa IRELA, a tiež
         z vypracovania nasledujúcej správy, musí byť skúmaná, pokiaľ ide o jej prípustnosť, nezávisle od žaloby o neplatnosť.

      81     Z predchádzajúcich zistení vyplýva, že návrhy žalobcu, ktoré smerujú k náhrade škôd, ktoré mu boli spôsobené postupom OLAF‑u,
         musia byť vyhlásené za prípustné.

       O veci samej
       Tvrdenia účastníkov konania
      82     Žalobca tvrdí, že protiprávny postup, ktorého sa dopustil OLAF v priebehu vyšetrovania týkajúceho sa IRELA a pri prijímaní
         správy zo 17. októbra 2002, je takým porušením služobných povinností, ktoré mu spôsobilo závažnú nemajetkovú ujmu a ujmu na
         služobnom postupe.

      83     Vo svojej žalobe rozvádza dôvody pozostávajúce zo šiestich bodov, ktoré sa týkajú uvádzaných nezrovnalostí.
      84     Po prvé, rozhodnutie OLAF‑u o vylúčení pána P. z vyšetrovania nezodpovedá povinnosti odôvodnenia, ktorú zakotvuje článok 253
         ES a článok 25 služobného poriadku, keďže pán Camós Grau bol s ním oboznámený na základe rozhodnutia vedúceho oddelenia „Sudcovia,
         porada a súdny dohľad“ doručeného 17. mája 2002, ktoré však neuvádza presné dôvody tohto rozhodnutia.

      85     Po druhé, OLAF mal údajne porušiť práva na obhajobu, ako aj zásadu ochrany legitímnej dôvery a zásadu správneho úradného postupu.
         Správa externého auditu zo 14. decembra 2000 týkajúca sa IRELA nebola oznámená pánovi Camós Grau v primeranom čase vzhľadom
         na jeho výsluch vykonaný OLAF‑om 22. februára 2001. Počas tohto výsluchu ho vyšetrovatelia údajne nechali v presvedčení, že
         bol vypočúvaný ako svedok, a nie s cieľom zistiť jeho zodpovednosť. Ani počas výsluchu, ani neskôr, keď musel odpovedať na
         písomné otázky, ktoré mu boli položené, nemal k dispozícii informácie nevyhnutné na svoju obhajobu, najmä dôkazy, ktoré vyhľadal
         a zabezpečil OLAF proti nemu. Práva na obhajobu a článok 4 rozhodnutia 1999/396 boli tiež porušené z toho dôvodu, že správa
         OLAF‑u a jej prílohy mu neboli doručené pred prijatím uvedenej správy.

      86     Po tretie, žalobca tvrdí, že správa OLAF‑u bola vyhotovená v rozpore s ustanoveniami článku 6 ods. 1 až 3 a článku 9 ods. 1
         a ods. 2 nariadenia č. 1073/99, ako aj v rozpore so zásadou objektívnosti vyšetrovaní vedených OLAF‑om, keď jediný vyšetrovateľ,
         ktorý zostal poverený vyšetrovaním až do jeho konca, sa na ňom nezúčastňoval. Návrh správy vypracovaný týmto vyšetrovateľom
         pred jeho odchodom z OLAF‑u na začiatku septembra 2002 bol podstatne odlišný od konečnej správy, ktorá nie je ním podpísaná.
         Žalobca tvrdí, že vyšetrovacie správy OLAF‑u musia byť vyhotovené vyšetrovateľmi a riaditeľa OLAF‑u nariadenie č. 1073/99
         neoprávňuje ani prijať, ani zmeniť vyšetrovaciu správu.

      87     Po štvrté, žalobca tvrdí, že vyšetrovanie nebolo vedené, ako stanovuje nariadenie č. 1073/99, v súlade so základnými zásadami
         práva Spoločenstva a v súlade so Služobným poriadkom, najmä s článkom 14. Keď totiž pán Camós Grau uviedol OLAF‑u závažné
         dôvody týkajúce sa stretu záujmov jedného vyšetrovateľa, OLAF mal zabezpečiť, aby úkony urobené týmto vyšetrovateľom a vytýčené
         smerovanie, ktorým sa malo uberať vyšetrovanie, boli objektívne odôvodnené a nevyplývali zo stretu záujmov, na ktorý poukázal
         žalobca. Závažnosť dôvodov uvádzaných pánom Camós Grau je potvrdená rozporuplným odôvodnením rozhodnutia z 28. mája 2003,
         ktorým sa zamieta sťažnosť proti spornej správe, pretože toto rozhodnutie uznáva, že vylúčenie pána P. z vyšetrovania bolo
         nevyhnutné pre zachovanie objektívnosti vyšetrovania, pričom to isté rozhodnutie uvádza, že jeho činnosť v rámci vyšetrovania
         nemala škodlivé dôsledky.

      88     Po piate, OLAF sa dopustil zjavných pochybení pri posudzovaní úlohy pána P. na jednej strane, pokiaľ ide o kontroly vykonávané
         Komisou v súvislosti s IRELA, v dôsledku zodpovednosti, ktorá prešla z vyšetrovateľa na GR „Finančná kontrola“ a na druhej
         strane tým, že popieral, že stret záujmov pána P. mal dopad na vyšetrovanie, hoci tento hral podstatnú a rozhodujúcu úlohu
         pri určení smerovania a vedení vyšetrovania, čo potvrdzuje konečné znenie správy.

      89     Po šieste, žalobca tvrdí, že boli porušené zásady spravodlivosti a nestrannosti. Hoci OLAF pripustil, že nestrannosť a objektívnosť
         pána P. nemohla byť zaručená, a z tohto dôvodu bol tento vylúčený z vyšetrovania, OLAF z toho nevyvodil dôsledky a ponechal
         v platnosti úkony urobené pánom P. Správa OLAF‑u sa preto vyhla otázke zodpovednosti úradníkov GR „Finančná kontrola“ a naopak
         pričítala hlavnú zodpovednosť za zistené nezrovnalosti úradníkom Komisie zúčastneným na riadení IRELA, a osobitne žalobcovi.

      90     Na podporu svojho návrhu na náhradu škody pán Camós Grau uvádza, že OLAF sa dopustil dvoch závažných chýb, a to po prvé tým,
         že vyšetrovaním týkajúcim sa IRELA poveril úradníka, ktorého nestrannosť nemohla byť po formálnej stránke zaručená, čo bolo
         aj potvrdené rozhodnutím zo 17. mája 2002, a po druhé tým, že prijal závery, ktoré nie sú založené na dostatočne presvedčivých
         skutkových okolnostiach, čo vyplýva z dodatočného vyšetrovania vedeného OPM.

      91     Žalobca tvrdí, že chyby, ktorých sa dopustil OLAF, mu spôsobili ujmu dvojakého druhu. Na jednej strane OLAF zasiahol do jeho
         duševnej rovnováhy, do jeho cti a do jeho profesijného dobrého mena tým, že nevyvrátil neoprávnené pochybnosti, ktoré sa ho
         týkajú, a tým, že neodvrátil jeho obavy zo začatia disciplinárneho a trestného konania až do odloženia veci príslušnými správnymi
         a súdnymi orgánmi, čím mu spôsobil nemajetkovú ujmu. Pán Camós Grau poukazuje v tejto súvislosti na dĺžku konania, závažnosť
         záverov OLAF‑u a zverejnenie jeho osoby v tlači. Na druhej strane žalobcovi vznikla ujma na služobnom postupe, keďže jeho
         prihláška na miesto riaditeľa nebola prijatá, hoci dočasne vykonával túto funkciu, a teda spĺňal podmienky, ktoré sa vyžadujú
         pre to, aby do tejto funkcie mohol byť vymenovaný.

      92     Komisia zastáva názor, že podmienky vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva nie sú splnené, keďže jej nemôže byť vyčítané
         žiadne protiprávne konanie, a keďže prebehlo vyšetrovanie OLAF‑u a správa bola vyhotovená v súlade s vyžadovanými podmienkami
         objektívnosti a nestrannosti.

      93     Po prvé žalovaná tvrdí, že rozhodnutie zo 17. mája 2002 spĺňalo povinnosť odôvodnenia a že žalobca uvádza nesprávne článok
         25 služobného poriadku, keďže uplatniteľným ustanovením bol článok 14 nariadenia č. 1073/99.

      94     Po druhé žalovaná uvádza, že práva na obhajobu neboli porušené. Pán Camós Grau mal dostatočne dlhú lehotu pred svojim výsluchom
         na to, aby preskúmal správu externého auditu týkajúceho sa IRELA a všetky informácie potrebné na svoju obhajobu v priebehu
         vyšetrovania. Vyšetrovatelia neuviedli žalobcu do omylu, pokiaľ ide o predmet vyšetrovania, a početné otázky, ktoré mu boli
         kladené, mu umožnili byť si v plnej miere vedomý skutkových okolností, s ktorými môže byť spájaný. Okrem toho ani nariadenie
         č. 1073/1999, ani článok 4 rozhodnutia 1999/396 neurčujú povinnosť oboznámiť dotknutú osobu s návrhom správy OLAF‑u, ale iba
         to, že tejto osobe sa musí umožniť vyjadriť sa ku všetkým skutkovým okolnostiam, ktoré sa jej týkajú, čo v danom prípade bolo
         urobené.

      95     Po tretie Komisia vysvetľuje, že podľa vnútornej organizácie OLAF‑u je vyhotovenie vyšetrovacej správy, ktoré je vykonané
         v súlade s článkom 9 nariadenia č. 1073/1999, pod vedením riaditeľa, zverené výkonnému úradu [bureau exécutif, executive board]
         a že žiadna všeobecná zásada neukladá povinnosť neprerušenej súvislosti v zložení skupiny úradníkov a zamestnancov, ktorí
         vedú vyšetrovanie.

      96     Po štvrté Komisia uvádza, že pokiaľ ide o súlad s právom a objektívnosť vyšetrovania, OLAF starostlivo skúmal možnosť stretu
         záujmov pána P. a že potom, ako to zistil, OLAF vylúčil vyšetrovateľa v štádiu, keď správa ešte nebola dokončená.

      97     Po piate nie je zjavne nesprávny spôsob, akým OLAF posúdil úlohu pána P., pokiaľ ide o jeho predchádzajúce úlohy a o predmetné
         vyšetrovanie. Žalovaná tvrdí, že pán P. sa zúčastňoval vyšetrovania ako spolupracujúci vyšetrovateľ, ktorý v žiadnom prípade
         neurčoval jeho stratégiu a smerovanie a ani nerozhodoval o správe po obsahovej stránke. Správa bola pripravená iným vyšetrovateľom
         a vyhotovená výkonným úradom OLAF‑u s plným vedomím toho, že pán P. je vylúčený z vyšetrovania.

      98     Po šieste Komisia tvrdí, že vyšetrovanie bolo vedené v súlade so zásadami nestrannosti a spravodlivosti, pretože o vylúčení
         pána P. sa rozhodlo presne s cieľom zabezpečiť nestrannosť a objektívnosť vyšetrovania Tvrdí, že napadnutá správa odhalila
         prípadnú zodpovednosť iných úradníkov najmä z GR „Finančná kontrola“, a že dokumenty predložené žalobcom v tejto súvislosti
         boli založené do spisového materiálu.

      99     Pokiaľ ide o ujmy ktorých náhrady sa pán Camós Grau domáha, Komisia je toho názoru, že žalobca nepreložil žiaden konkrétny
         dôkaz preukazujúci skutočnosť tvrdenej nemajetkovej ujmy, ani žiaden dôkaz týkajúci sa uvádzanej ujmy na služobnom postupe.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      –       O vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva
      100   Podľa ustálenej judikatúry v oblasti zodpovednosti Spoločenstva za škody spôsobené osobám porušením práva Spoločenstva, ktorého
         sa dopustila inštitúcia alebo orgán Spoločenstva, je priznané právo na náhradu škody, keď sú splnené tri podmienky, to znamená,
         že z porušeného pravidla práva vyplývajú práva jednotlivca, že porušenie je dostatočne preukázané a že existuje priama príčinná
         súvislosť medzi porušením právnej normy pôvodcom protiprávneho úkonu a škodou, ktorú utrpeli poškodené osoby (rozsudky Súdneho
         dvora z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029, bod 51; zo 4. júla 2000, Bergaderm
         a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, Zb. s. I‑5291, body 41 a 42, a z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico, C‑312/00 P, Zb. s. I‑11355,
         bod 53).

      –       O právnych normách, ktoré boli údajne porušené
      101   Pre rozhodnutie o mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva treba najskôr v danom prípade skúmať, či právne normy, ktorých porušenie
         žalobca uvádza, majú za cieľ priznať práva jednotlivcom. Žalobca uvádza porušenie zásad nestrannosti, spravodlivosti a objektívnosti,
         ochrany legitímnej dôvery a správneho úradného postupu. Uvádza tiež porušenie práv na obhajobu a pravidiel upravujúcich formu,
         ktoré sa týkajú vyhotovenia správ OLAF‑u, ako aj povinnosti odôvodnenia.

      102   V tejto súvislosti stačí skonštatovať, že aspoň pravidlo nestrannosti, ktoré zaväzuje inštitúcie pri plnení takých vyšetrovacích
         úloh, akých plnením je poverený OLAF, sa okrem všeobecného záujmu zameriava na ochranu dotknutých osôb a priznáva im subjektívne
         právo na dodržiavanie zodpovedajúcich záruk (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Technische Universität
         München, C‑269/90, Zb. s. I‑5469, bod 14).

      103   Preto treba skonštatovať, že žalobca uvádza porušenie normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom.
      –       O konaní OLAF‑u pri vedení vyšetrovania a pri vyhotovení správy týkajúcej sa IRELA
      104   Pre rozhodnutie o mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva je potrebné následne určiť, či konanie OLAF‑u pri vedení vyšetrovania
         a pri vyhotovení správy týkajúcej sa IRELA obsahuje dostatočne závažné porušenie uvádzaného pravidla nestrannosti, to znamená
         podľa judikatúry, či sa v tejto súvislosti ukazuje zjavné a vážne porušenie hraníc stanovených pre jej diskrečnú právomoc
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Európsky ombudsman/Lamberts, už citovaný v bode 79 vyššie, body 49, 60, 62 a 63).

      105   Na základe ustanovení, ktoré upravujú postavenie a činnosť OLAF‑u, musí OLAF viesť vyšetrovania patriace do jeho právomoci
         v súlade so Zmluvou a so všeobecnými zásadami práva Spoločenstva, najmä s požiadavkou nestrannosti, ako aj v súlade so Služobným
         poriadkom, ktorého článok 14 sleduje najmä to, aby sa vyhlo situáciám prípadných stretov záujmov úradníkov.

      106   S cieľom zhodnotiť konanie OLAF‑u treba po prvé zvážiť to, či ide o skutočný stret záujmov pána P., berúc do úvahy pracovné
         úlohy týkajúce sa IRELA, ktoré plnil v rámci predchádzajúcich pracovných funkcií na GR „Finančná kontrola“, po druhé skutočnú
         úlohu tohto vyšetrovateľa pri vedení vyšetrovania týkajúceho sa IRELA a po tretie prípadne dosah takejto úlohy na vyhotovenie
         správy zo 17. októbra 2002.

      107   Po prvé, pokiaľ ide o otázku, či ide o skutočný stret záujmov pána P., v liste zo 17. mája 2002, ktorý zaslal pánovi Camós
         Grau vedúci oddelenia „Sudcovia, porada a súdny dohľad“ je uvedené, že OLAF, vzhľadom na právne stanovisko, ktoré dalo toto
         oddelenie riaditeľovi OLAF‑u, podľa ktorého „účasť [pána P.] ako vyšetrovateľa, člena vyšetrovacieho tímu, v príslušnej veci
         [IRELA] by mohla byť vnímaná ako stret záujmov“ a v súlade s návrhom, ktorý dalo riaditeľovi toto oddelenie, rozhodol o vylúčení
         dotknutej osoby z vyšetrovania. Okrem toho vyplýva z vyjadrenia Komisie, že so zreteľom na túto možnosť stretu záujmov a s cieľom
         zabezpečiť nestrannosť a objektívnosť vyšetrovania, bol pán P. z neho vylúčený.

      108   O skutočnosti stretu záujmov pána P. v danom prípade naozaj niet žiadnej pochybnosti. Zo spisového materiálu totiž vyplýva,
         že finančné zdroje IRELA pochádzali takmer úplne z rozpočtu Spoločenstva, že GR príslušné pre Latinskú Ameriku, kde pán Camós
         Grau pracoval v čase skutkových okolností, zabezpečovalo technický a finančný dohľad nad IRELA, a že GR „Finančná kontrola“,
         ktorého úlohou je pripojiť súhlas ku všetkým výdavkovým záväzkom a ku všetkým vykonaným úhradám z prostriedkov Spoločenstva,
         sa zaoberalo všetkými projektmi, ktoré boli zadané IRELA.

      109   Pán P., vzdelaním účtovník, pritom pracoval v čase skutkových okolnosti, ktoré sú predmetom vyšetrovania, na GR „Finančná
         kontrola“ na oddelení poverenom kontrolou výdavkov IRELA ako zodpovedná osoba za horizontálne a metodické záležitosti odvetvia
         humanitárnej a potravinovej pomoci. Konkrétne úlohy vedúceho tohto oddelenia vykonával od 1. marca do 30. novembra 1998, ako
         aj v mesiaci marec 2000, čo ho oprávňovalo podpisovať dokumenty týkajúce sa IRELA. VDÚ sa vo svojej správe zmieňuje aj o oznámení
         z 3. januára 1997, podpísanom pánom P. a zaslanom riaditeľovi príslušnému pre Latinskú Ameriku, ktoré schvaľuje povolenie,
         ktoré vyjadrilo GR „Finančná kontrola“ projektu týkajúcemu sa IRELA.

      110   Preto existencia stretu záujmov pána P. je preukázaná.
      111   Po druhé, pokiaľ ide o skutočnú úlohu pána P. pri vedení vyšetrovania týkajúceho sa IRELA, treba poznamenať, že podľa rozhodnutia
         o začatí vnútorného vyšetrovania z 30. januára 2001, štyria zamestnanci OLAF‑u, medzi nimi aj pán P., boli splnomocnení viesť
         vyšetrovanie. Dvaja z nich opustili OLAF 30. septembra 2001, a preto sa prestali zúčastňovať na vyšetrovaní. Po tom, ako bol
         pán P. vylúčený z vyšetrovania na základe rozhodnutia zo 17. mája 2002, zostal teda jediný vyšetrovateľ poverený vyšetrovaním,
         ktorý podľa OLAF‑u viedol vyšetrovanie a vypracoval s pánom P. predbežnú správu z 20. decembra 2000 a ktorý vyhotovil konečnú
         správu. Tento vyšetrovateľ opustil OLAF 30. septembra 2002 a správu nepodpísal.

      112   Zo spisového materiálu vyplýva, že vylúčený vyšetrovateľ sa zúčastňoval na všetkých výsluchoch vykonaných v mene OLAF‑u, ktoré
         prebehli v období od februára 2001 až do apríla 2002, s výnimkou výsluchu bývalého riaditeľa riaditeľstva príslušného pre
         Latinskú Ameriku, hierarchicky priamo nadriadeného pánovi Camós Grau. Tento vyšetrovateľ bol ďalej jedným z dvoch autorov
         správy o výjazde do sídla IRELA v Madride, ako aj vyššie uvádzanej predbežnej správy z 20. decembra 2000. Tiež sa zdá, že
         všetky vyšetrovacie úkony, ktoré boli urobené pred vylúčením pána P. a ktoré boli urobené dvoma alebo troma osobami, až na
         jednu výnimku, boli urobené za účasti neskôr vylúčeného vyšetrovateľa.

      113   Je teda potrebné konštatovať, že pán P. sa zúčastnil na vedení vyšetrovania v celom jeho priebehu. Tvrdenie Komisie, podľa
         ktorého tento vyšetrovateľ nebol poverený riadením vyšetrovania, ale mal len podriadenú a doplňujúcu úlohu, nemôže vyvrátiť
         zistenia o trvalej prítomnosti a podstatnom zapojení pána P. do vyšetrovania týkajúceho sa IRELA.

      114   Po tretie, pokiaľ ide o dosah účasti pána P. na vyšetrovanie pri vyhotovení správy zo 17. októbra 2002, žalovaná uvádza, že
         OLAF zohľadnil možnosť stretu záujmov vyšetrovateľa pri spísaní konečnej správy, a že táto správa bola vyhotovená s plným
         vedomím stretu záujmov v tejto súvislosti.

      115   Je preto potrebné skúmať dokumenty, ktoré postupne slúžili pre vypracovanie správy, skúmajúc obzvlášť, ako navrhuje žalobca,
         po prvé či z nich vyplýva, že prípadná zodpovednosť GR „Finančná kontrola“, napriek jeho úlohám, bola protiprávne vylúčená
         alebo znížená, po druhé či potom, ako OLAF vylúčením pána P. z vyšetrovania pripustil, že v jeho prípade existuje nebezpečenstvo
         stretu záujmov, bola táto skutočnosť zohľadnená v správe zo 17. októbra 2002, a po tretie, vo všeobecnejšej rovine, či námietky
         žalobcu týkajúce sa toho, že vyšetrovanie a nasledujúca správa neboli nestranné, sú týmto skúmaním potvrdené.

      116   Do úvahy treba vziať tri dokumenty, a to predbežnú správu z 20. decembra 2000 spísanú pánom P. a vyšetrovateľom, ktorý zostal
         poverený vyšetrovaním až do jeho konca, návrh správy vyhotovený posledným uvedeným vyšetrovateľom na konci augusta 2002 a konečnú
         správu zo 17. októbra 2002.

      117   Po prvé, z predbežnej správy z 20. decembra 2000 vyplýva, že táto kladie dôraz na účasť úradníkov Komisie na riadení IRELA
         – ktoré je kvalifikované ako významný, a spochybniteľný zásah – uvádzajúc, že títo boli pôvodcami vytvorenia finančnej rezervy
         a že títo úradníci schválili spolu s členmi Parlamentu túto nedovolenú prax, ktorej účelom bolo zásobovanie tohto fondu. Pokiaľ
         ide o prípadnú úlohu GR „Finančná kontrola“ pri riadení IRELA, o tomto riadení sa zmieňuje výlučne v súvislosti s audítorskou
         správou IRELA vyhotovenou týmto riaditeľstvom v roku 1997 a s kritikou, ktorú vyjadrila voči finančnému riadeniu IRELA a ktorá
         bola uvádzaná ako možný dôvod vylúčenia úradníkov Komisie z riadenia IRELA. Okrem toho je dokument spísaný tak, že potvrdzuje
         vedomosť o nedovolených konaniach, ktorý sa dopustili úradníci Komisie.

      118   Ďalej, pokiaľ ide o návrh správy vypracovaný na konci augusta 2002, zdá sa, že niektoré časti týkajúce sa úlohy GR „Finančná
         kontrola“ a úlohy Komisie ako celku boli zmiernené alebo odstránené v konečnom znení správy. Konkrétne návrh správy sa odvoláva
         na vedomosť o tom, že na pôde Komisie existovali postupy, ktoré IRELA umožňovali dosahovanie nedovolených ziskov, keďže inštitúcia
         (finančná kontrola) prijala preukazujúce dokumenty. Návrh uvádza, že GR „Finančná kontrola“ vo svoje správe z roku 1997 urobilo
         čiastočný rozbor situácie. Považuje za nepochopiteľnú skutočnosť, že audítori tohto riaditeľstva neskúmali hlbšie otázky,
         ktoré vznikli automaticky po zistení nezrovnalostí. Pokiaľ ide o zodpovednosť Komisie, uvádza sa, že „vec IRELA presiahla
         zodpovednosti konkrétneho GR a že GR ‚Finančná kontrola‘ nekonalo dôsledne, keď malo všetky informácie potrebné pre dôkladné
         preskúmanie finančných problémov [IRELA].“ Záverom návrh poukazuje na to, že úloha Komisie vo veci IRELA sa neobmedzuje na
         činnosť troch osôb, ale je „výsledkom činnosti inštitúcie“, že kontrolné systémy Komisie nefungovali účinne, že GR „Finančná
         kontrola“ vykonávalo „slabú kontrolu“ a že služby Komisie nekonali koordinovane.

      119   Napokon, z konečnej správy zo 17. októbra 2002 vyplýva, že táto sa obmedzuje na označenie ad limina, pokiaľ ide o úlohu a prípadnú zodpovednosť GR „Finančná kontrola“, že bolo rozhodnuté neanalyzovať tieto okolnosti preto,
         aby sa nespomalilo vyšetrovanie. Ak aj dodáva, že prípadná zodpovednosť úradníkov sa musí objasniť, táto otázka však nie je
         skúmaná ďalej v tejto správe, keďže je uvedené, že v rámci vyšetrovania bol vypočutý jediný úradník predmetného riaditeľstva.

      120   Vyvodiac záver zo skúmania skutkových okolností, správa uvádza, že vyšetrovanie preukázalo, že jedine úradníci Komisie, ktorí
         sa zúčastnili na riadení IRELA mali vedomosti o operačných podrobnostiach, ktoré umožňovali dosahovať pravidelne ziskové marže,
         zdôrazniac „aktívnu úlohu“ a „hlavnú zodpovednosť“ dotknutých subjektov pri zavedení a fungovaní systému.

      121   Skúmajúc úlohu Komisie, správa zotrváva na úlohe a zodpovednosti príslušného riaditeľstva pre Latinskú Ameriku tvrdiac najmä,
         že úradníci tohto riaditeľstva prítomní v štruktúrach IRELA využili svoje postavenie „na použitie dokumentov umožňujúcich
         výplaty ziskov“ Pokiaľ ide o GR „Finančná kontrola“, správa uvádza iba audit vykonaný v roku 1997 a jeho neúplnosť.

      122   Konečné závery správy znova opakujú, že systém financovania IRELA, ktorý je pôvodcom zistených nezrovnalostí, bol zavedený
         v orgáne, ktorého najaktívnejšími členmi boli zamestnanci Komisie, a že riaditeľstvo príslušné pre Latinskú Ameriku poznalo
         operačné podrobnosti. Zdá sa, že správa sa vyhla skúmaniu zodpovednosti GR „Finančná kontrola“, aj keď v závere je uvedená
         poznámka o jeho „pasivite“ a „neexistencii serióznej kontroly z jeho strany“.

      123   Pokiaľ ide o zodpovednosť jednotlivých zamestnancov, správa spomedzi zamestnancov Komisie uvádza menovite len úradníkov riaditeľstva
         príslušného pre Latinskú Ameriku, ktorý sa zúčastnili na riadení IRELA a odporúča voči nim začať disciplinárne konanie, pričom
         tieto odporúčania sú znova uvedené pod nadpisom „Ďalší postup“, kde sa odporúča ich rozšírenie „prípadne na ďalších úradníkov,
         najmä v rámci GR ‚Finančná kontrola‘“.

      124   Porovnávacie skúmanie po sebe nasledujúcich znení správy OLAF‑u ukazuje, že konečné znenie zjavne obišlo a znížilo úlohu GR
         „Finančná kontrola“ a súbežne sústredilo úplnú zodpovednosť za nezrovnalosti, ktoré sa vyčítajú Komisii, iba na úradníkov,
         ktorí sa zúčastnili na riadení IRELA, a to tak, že potvrdilo stanovisko obsiahnuté v predbežnej správe, jedným z autorov ktorej
         bol pán P., a tým, že odmietlo dôkladnejšie rozlíšenie zodpovednosti uvedené v návrhu správy vyhotovenom bez účasti pána P.
         na konci augusta 2002, ktoré podrobnejšie skúma úlohu GR „Finančná kontrola“ poukazujúc na jeho vlastnú nečinnosť vo veci
         IRELA a ktoré odmieta spájať zodpovednosť v rámci Komisie iba s uvedenými úradníkmi, a prijíma záver, že uvedená zodpovednosť
         vyplýva skôr z nefunkčnosti inštitúcií, ktorá zasahuje aj GR „Finančná kontrola“.

      125   Z predchádzajúceho vyplýva po prvé, že je preukázané, že stret záujmov pána P. bol skutočný. Po druhé, pán P. sa zúčastnil
         takmer na všetkých vyšetrovacích úkonoch, pričom žiaden z nich nebol napadnutý po tom, čo bol vylúčený z vyšetrovania. Navyše
         konal v rámci skupiny, ktorej počet členov sa časom znížil, a bol jednou z dvoch osôb, ktoré vyhotovili predbežnú správu.
         Po tretie, pán P. hral hlavnú úlohu pri vedení vyšetrovania.

      126   Okrem toho zo spisového materiálu vyplýva, že vplyv pána P. na vedenie vyšetrovania bol na ujmu nestrannosti. Dve služby,
         konkrétne riaditeľstvo príslušné pre Latinskú Ameriku a GR „Finančná kontrola“, boli, z dôvodu svojich úloh, poverené sledovaním
         a kontrolou činnosti IRELA, najmä pokiaľ ide o finančné otázky. V rámci vnútorného vyšetrovania začatého OLAF‑om bolo skúmanie
         úlohy GR „Finančná kontrola“ o to viac opodstatnené, že IRELA bola úplne závislá od podpory Spoločenstva a že GR „Finančná
         kontrola“, ktoré sa zameriava na všetky záväzky z prostriedkov Spoločenstva, viackrát vyjadrilo pripomienky týkajúce sa IRELA.

      127   Je však nesporné, že bolo prijaté rozhodnutie nezačať vyšetrovanie týkajúce sa GR „Finančná kontrola“, keďže predmetom vyšetrovania
         bola, pokiaľ ide o prípadnú zodpovednosť Komisie, výlučne úloha riaditeľstva príslušného pre Latinskú Ameriku. V tejto súvislosti
         sa zdá, že vyšetrovanie vedené počas obdobia od februára 2001 do apríla 2002, v priebehu ktorého bol vypočutý jediný zamestnanec
         GR „Finančná kontrola“, oproti piatim zamestnancom riaditeľstva príslušného pre Latinskú Ameriku, sledovalo usmernenie, ktoré
         dala vyšetrovaniu predbežná správa. Táto správa, jedným z autorov ktorej bol pán P., preto nesledovala vyvodenie zodpovednosti
         voči GR „Finančná kontrola“, ale naopak obsahovala rozhodné tvrdenia o účasti úradníkov riaditeľstva príslušného pre Latinskú
         Ameriku na zistených nezrovnalostiach. Záver, podľa ktorého usmernenie vyšetrovania vyplývajúce z vplyvu pána P. bolo rozhodujúce,
         bol potvrdený stanoviskom z 2. mája 2002, ktoré uviedla žalovaná vo svojich odpovediach na otázky položené Súdom prvého stupňa,
         ktoré sa týkajú vypracovania spornej správy uvedenej v bode 30 vyššie, v ktorej vedúci oddelenia „Sudcovia, porada a súdny
         dohľad“ OLAF‑u rozhodol o vylúčení vyšetrovateľa a odporučil nezohľadniť v konečnej správe „podnety pochádzajúce od pána P“.

      128   Neúplné, a tým pádom zaujaté hodnotenie úlohy Komisie, ktoré je z metodologického hľadiska ťažko pochopiteľné vzhľadom na
         podstatný charakter úlohy finančnej kontroly, mohlo viesť v dôsledku opomenutí len k skreslenému zisteniu presnej zodpovednosti
         dotknutých služieb inštitúcie a v dôsledku toho ich členov.

      129   Konečná správa pripisujúca plnú zodpovednosť za podvodné konania Komisie iba úradníkom GR príslušného pre Latinskú Ameriku,
         ktorí sa zúčastnili na riadení IRELA, bez toho, aby vzala do úvahy skutočnosti týkajúce sa úlohy GR „Finančná kontrola“, ktoré
         sú uvedené v návrhu správy vyhotovenom na konci augusta 2002, ktorá obsahuje viacero kritických hodnotení týkajúcich sa tohto
         riaditeľstva, potvrdzuje nerovnováhu vyplývajúcu z tohto neúplného a zaujatého skúmania zodpovednosti inštitúcií.

      130   Dôvody nepreskúmania úlohy GR „Finančná kontrola“ uvedené v správe zo 17. októbra 2002, podľa ktorej „na účely nespomalenia
         vyšetrovania bolo rozhodnuté nerozoberať okolnosti týkajúce sa zodpovednosti GR ‚Finančná kontrola‘“, sú neprijateľné. Starostlivosť
         OLAF‑u viesť svoje vyšetrovania bez zbytočných prieťahov je síce legitímna, keď od vzniku príslušných skutočností uplynul
         dlhší čas, čo môže viesť k premlčaniu, nemôže však právne odôvodniť neúplné alebo selektívne preskúmanie prípadnej zodpovednosti
         rôznych služieb inštitúcie alebo kontrolnej organizácie, keď je zjavné, ako v danom prípade, že uvedené služby z rôznych dôvodov
         zohrávali úlohu pri vzniku okolností, ktoré sú predmetom vyšetrovania.

      131   Z predchádzajúceho vyplýva, že obsah a závery správy OLAF‑u sú v rozpore s požiadavkou nestrannosti. Toto porušenie právnej
         normy OLAF‑om, o ktoré ide, je o to závažnejším nesplnením povinnosti, že OLAF bol vytvorený s cieľom viesť vyšetrovania týkajúce
         sa všetkých nezákonných činností, ktoré sú na ujmu Spoločenstiev a ktoré môžu byť administratívne alebo trestne stíhané, a bol
         zriadený ako nezávislá služba Komisie preto, aby bol funkčne nezávislý, čo sa považuje za nevyhnutné pre výkon jeho úloh.
         Okrem toho, vzhľadom na vedomosť o strete záujmov pána P., čo OLAF koniec koncov aj pripustil tým, že vylúčil vyšetrovateľa
         z vyšetrovania, vyplýva zjavnosť porušenia požiadavky nestrannosti z toho, že konečná správa potvrdzuje zaujatosť usmernenia
         vyšetrovania, daného pod vplyvom pána P.

      132   Tento záver bol okrem toho potvrdený správou VDÚ z 2. júla 2003. Treba pripomenúť, že VDÚ bol poverený určením toho, či je
         s vtedy účinnými právnymi predpismi Spoločenstva zlučiteľný/-á (1) účasť úradníkov Komisie na riadení IRELA, (2) návrh a/alebo
         strpenie plánu finančného ozdravenia a označenie prípadnej individuálnej zodpovednosti úradníkov, ktorá by z toho vyplynula
         a (3) prípadná zodpovednosť úradníkov Komisie, ktorí sa zúčastnili na riadení IRELA, ako aj tých služieb, ktoré boli poverené
         výkonom kontroly prostriedkov IRELA získaných od Spoločenstva.

      133   Správa VDÚ, ktorá skúma úlohu GR „Finančná kontrola“, zdôrazňuje, že o tomto riaditeľstvo nie je žiadna zmienka v konečnej
         správe OLAF‑u, s výnimkou odporúčania uvedeného v záhlaví „Ďalší postup“.

      134   VDÚ však poznamenáva, pokiaľ ide o rozhodnutie vytvoriť finančnú rezervu, čo bolo pôvodom nezrovnalostí, že na jednej strane
         táto rezerva bola vytvorená nepochybne pred účasťou troch úradníkov, ktorí sú obvinení v správe OLAF‑u, že ju odporúčalo riaditeľstvo
         príslušné pre Latinskú Ameriku a GR „Finančná kontrola“ v roku 1986, rozhodlo sa o nej v roku 1988 a že Komisia prijala, dokonca
         podporila tento finančný postup. VDÚ zdôrazňuje, na druhej strane, že nezákonnosť tohto postupu bola vytknutá len s oneskorením
         v roku 1997, riaditeľstvom príslušným pre Latinskú Ameriku, ktoré sa obrátilo na právnu službu Komisie a GR „Finančná kontrola“,
         ktoré vyjadrilo pochybnosti o zákonnosti postupu, a to v rozpore so svojim stanoviskom, ktoré vyjadrilo v roku 1986.

      135   V správe VDÚ sa okrem iného uvádza, že pán Camós Grau vysvetlil OLAF‑u, že každý rok GR „Finančná kontrola“ schválilo audit
         IRELA, vykonaný účtovnou kanceláriou, a že v správe z roku 1995 bolo výslovne upresnené, že IRELA dosiahla zisk vo výške 1,194
         milióna eur. VDÚ však poznamenáva, že dokument citovaný pánom. Camós Grau na podporu jeho tvrdení nebol priložený k spisovému
         materiálu tvoriacemu prílohu konečnej správy OLAF‑u, ale sa nachádza v spisovom materiáli, ktorý má OLAF.

      136   Správa VDÚ dodáva, že GR „Finančná kontrola“ po ním vykonanej kontrole v roku 1997 neurobilo hlbší prieskum, a že napriek
         tomu, že sa naň obrátil bývalý vedúci pracovník finančného oddelenia riaditeľstva príslušného pre Latinskú Ameriku s otázkami
         o možnosti, že (IRELA) vystavila Komisii faktúry s vyššími cenami, ako boli ceny odmien a výdavkov uvedené v pracovnom pláne
         schválených prác a subvencii, nakoniec schválilo finančné záväzky. Autori správy VDÚ sú prekvapení z toho, že ak sa aj GR
         „Finančná kontrola“ zameriavalo na každý projekt zadaný IRELA, napriek tomu čakalo až do roku 1997 na to, aby vyjadrilo kritické
         pripomienky. Rovnako sa čudujú zneniu oznámenia podpísaného pánom P. zmienenom v bode 112 vyššie, ktoré naznačuje riaditeľstvu
         príslušnému pre Latinskú Ameriku, že GR „Finančná kontrola“ vyjadrilo svoj súhlas s projektom, ale želalo by si získať primerané
         odôvodnenia v každom prípade.

      137   Posúdenia VDÚ, pokiaľ ide o zodpovednosť troch úradníkov Komisie, ktorí sa zúčastnili na riadení IRELA, sú na druhej strane
         omnoho podrobnejšie. Poznamenáva sa, že súlad tejto účasti s právom bol spochybnený len oneskorene, v roku 1994, a že pokračovanie
         tejto účasti bolo výslovne schválené, po stanovisku generálneho sekretára právneho servisu a GR „Finančná kontrola“, 17. októbra
         1995. VDÚ sa domnieva, že v rozpore so závermi správy OLAF‑u nie je preukázané, že traja úradníci, o ktorých OLAF zistil,
         že sú zodpovední, mali vedomosti o nezrovnalostiach spočívajúcich najmä v odôvodnení nadmerných cien nepresnými výdavkami,
         a ďalej uvádza, že nezákonnosť vytvorenia finančných rezerv bola namietaná až v roku 1997 „relatívne neurčitým spôsobom“.

      138   Závery správy VDÚ, ktoré prinajmenšom implicitne zdôrazňujú určité nedostatky vo vyšetrovaní vedenom OLAF‑om, sa javia v každom
         prípade omnoho menej jednoznačné ako závery OLAF‑u. Podľa VDÚ nie je možne vyvodiť záver, že existujú skutky, za ktoré možno
         uložiť disciplinárne sankcie. Odmieta zisťovanie individuálnej zodpovednosti jednotlivých osôb domnievajúc sa, že vec odhaľuje
         skôr nedostatok koordinácie medzi dotknutými službami Komisie v súvislosti s kontrolou prostriedkov Spoločenstva poskytnutých
         IRELA.

      139   Žiadne z tvrdení žalovanej nespochybňuje tento záver. Komisia tvrdí, že vyšetrovanie sa sústredilo najmä na účasť úradníkov
         Spoločenstva na fungovaní orgánov IRELA, zatiaľ čo úloha GR „Finančná kontrola“ mala iný charakter; vysvetľuje, že rozšírené
         vyšetrovanie by so sebou prinieslo ťažkosti vzhľadom na veľký časový odstup medzi skutkovými okolnosťami a vyšetrovaním, na
         ľudské zdroje a nevyhnutné materiálne zdroje a vzhľadom na to, že OLAF rozhodol úplne nezávisle o rozsahu vyšetrovania. Pokiaľ
         ide o vyšetrovací orgán, tieto tvrdenia však nemôžu odôvodniť prijaté rozhodnutie, ktoré bolo skonštatované v priebehu jeho
         vyšetrovania. Rovnako tvrdenie, podľa ktorého nemožno na základe ničoho preukázať zo strany vylúčeného vyšetrovateľa akékoľvek
         manipulácie so skutkovými okolnosťami, ktoré môžu byť prekážkou pre zistenie pravdy, tiež nemôže vyvrátiť toto zistenie.

      140   Okrem toho tvrdenia Komisie, že v konečnej správe sa zohľadnili okolnosti vylúčenia pána P. z vyšetrovania, vyvracia obsah
         tejto správy, pričom zmienka o prípadnej zodpovednosti iných úradníkov, najmä z GR „Finančná kontrola“ sa zdá iba formalitou.
         Ak aj bezpochyby je opodstatnené tvrdenie, podľa ktorého OLAF nemohol vyvodiť závery voči úradníkom tohto riaditeľstva bez
         toho, že by ich vopred vypočul, toto tvrdenie však neodôvodňuje rozhodnutie, ktoré prijal OLAF o ohraničení svojho vyšetrovania
         týkajúceho sa úlohy Komisie vo veci IRELA iba na jedno riaditeľstvo. Nezdá sa totiž ani zrozumiteľné, a ani dôvodné to, že
         skúmanie úlohy GR „Finančná kontrola“ bolo vyňaté z vyšetrovaní vedených v rámci Komisie, hoci súhlas týmto riaditeľstvom
         podmieňuje použitie akýchkoľvek prostriedkov Spoločenstva, pričom koniec koncov správa VDÚ potvrdzuje v tejto súvislosti vzájomné
         prekrývanie sa úloh a zodpovedností vo veci IRELA.

      141   Na záver je potrebné uviesť, že nezákonnosť konania OLAF‑u pri vedení vyšetrovania a pri vyhotovovaní spornej správy, skonštatovaná
         v bodoch 126 až 132 vyššie, je preukázaná, keďže OLAF zjavne a závažne porušil zásadu nestrannosti. Takéto porušenie pritom
         predstavuje chybu, na základe ktorej možno vyvodiť zodpovednosť voči Spoločenstvu, pokiaľ jestvuje priama a určitá príčinná
         súvislosť medzi chybou a uvádzanou škodou.

      –       O príčinnej súvislosti medzi chybou, ktorej sa dopustil OLAF, a škodami, ktoré uvádza žalobca
      142   V tejto súvislosti treba skonštatovať, že rôzne druhy škôd, ujma na služobnom postupe a nemajetková ujma, ktorú uvádza pán
         Camós Grau a ktoré bude potrebné preskúmať, nachádzajú priamo svoj pôvod v osobnom obvinení jeho správania, ktoré je uvedené
         v správe a ktoré sa prejavuje závermi a odporúčaniami, ktoré sa ho osobne dotýkajú. Príčinná súvislosť, ktorú vyžaduje judikatúra,
         je teda preukázaná medzi nedovoleným konaním, ktoré predstavuje obsah správy, a údajnými škodami, ktoré z neho vyplývajú pre
         dotknutý subjekt.

      143   V tejto súvislosti však treba upresniť, že skutočnosť, že obsah správy, vzhľadom na osobné obvinenie dotknutého subjektu,
         je priamou príčinou uvádzaných škôd, ešte neznamená, že tieto škody sú preukázané. Takýto záver bude vyvodený pre každú z oboch
         uvádzaných škôd len potom, čo sa posúdi skutočný dosah, ktorý môžu mať závery a odporúčania uvedené v správe na jednej strane
         na profesijnú situáciu žalobcu a na druhej strane na jeho osobnú situáciu.

      144   Naopak, pokiaľ ide o nezrovnalosti, na ktoré poukazuje žalobca a ktoré sa po prvé týkajú odôvodnenia rozhodnutia OLAF‑u o vylúčení
         pána P. z vyšetrovania, po druhé dodržiavania práva na obhajobu a zásady ochrany legitímnej dôvery a zásady správneho úradného
         postupu v súvislosti s jeho výsluchom vykonaným OLAF‑om a s oznámením správy pred jej prijatím, a po tretie právomoci vyhotoviť
         a prijať správy OLAF‑om na pôde OLAF‑u, je nutné konštatovať, že v žiadnom prípade nemohli samy osebe spôsobiť žalobcovi inú
         ujmu, než aká vyplýva zo samotného obsahu správy.

      –       O ujme spôsobenej žalobcovi
      145   Z protiprávneho konania OLAF‑u mali žalobcovi vzniknúť dva druhy škody, konkrétne majetková ujma postihujúca vývoj jeho služobného
         postupu a nemajetková ujma súvisiaca s obvineniami, ktoré voči nemu smerujú.

      146   Po prvé, pokiaľ ide o ujmu, ktorá mala postihnúť služobný postup žalobcu, je potrebné skúmať, či – ako tvrdí dotknutý subjekt,
         jeho prihláška na pracovné miesto riaditeľa nebola prijatá, hoci vykonával dočasne túto funkciu a mal takto preukázať, že
         zodpovedá podmienkam vyžadovaným pre výkon tejto pracovnej funkcie.

      147   Z informácií predložených účastníkmi konania v odpovediach na otázky položené Súdom prvého stupňa, ktoré sú uvedené v bode
         33 vyššie, vyplýva, že pán Camós Grau podal prihlášku na pracovné miesto riaditeľa na riaditeľstve „Estónsko, Lotyšsko, Litva,
         Poľsko“ GR „Rozšírenie“, pričom výkon tejto funkcie, ako služobne najstarší úradník s najvyšším služobným zaradením, zabezpečoval
         dočasne v období od decembra 2002 do 1. apríla 2003, keď bol pridelený na výkon iných úloh. Konanie o vymenovaní do funkcie,
         ktoré sa začalo uverejnením oznámenia o voľnom pracovnom mieste 4. marca 2003, prebehlo v súlade so zvyčajnou praxou inštitúcie
         na základe kritérií zohľadňujúcich spôsobilosť a osobitné schopnosti súvisiace s dotknutým zamestnaním. Komisia zložená zo
         štyroch riaditeľov, troch z GR „Rozšírenie“ a jedného z GR „Poľnohospodárstvo“, urobila predbežný výber a určila v tomto štádiu
         osem osôb. Uchádzač, ktorý bol nakoniec vybratý, bol vymenovaný na základe rozhodnutia z 9. júla 2003.

      148   Pokiaľ ide o možný znevýhodňujúci vplyv záverov OLAF‑u na prihlášku žalobcu, tento sa odvoláva na okolnosti vychádzajúce z časovej
         postupnosti skutkových okolností, ktoré ukazujú, že správa OLAF‑u mohla mať dosah na zamietnutie jeho prihlášky.

      149   No hoci je nesporné, že správa VDÚ bola predložená Komisii 2. júla 2003, to znamená takmer na konci konania o obsadení predmetného
         pracovného miesta, a že pracovné miesto bolo obsadené, tieto chronologické údaje nemôžu slúžiť ako vierohodné údaje o vzťahu
         medzi správou OLAF‑u a rozhodnutím OPM neprijať prihlášku pána Camós Grau, ak neexistujú žiadne ďalšie skutočnosti, na základe
         ktorých je možné sa domnievať, že za iných okolností by jeho prihlášku mohol OPM uprednostniť pred prihláškou úspešného uchádzača
         v rámci svojej širokej diskrečnej právomoci.

      150   Preto treba vyvodiť záver, že žalobca nepreukázal, že jeho prihláška nebola prijatá z dôvodu obvinení vyjadrených voči nemu
         v správe OLAF‑u.

      151   Všeobecne treba poznamenať, že žiadna ujma na služobnom postupe nemôže byť priamo spájaná s obsahom správy OLAF‑u, keďže,
         ako je uvedené v bodoch 51 až 53 vyššie, akonáhle bolo prijaté rozhodnutie nezačať na základe tejto správy disciplinárne konanie,
         táto správa nemôže byť základom pre žiadne opatrenie zasahujúce do služobného postupu dotknutého subjektu.

      152   Komisia v tejto súvislosti výslovne uviedla na pojednávaní, že keď na základe správy OLAF‑u rozhodne o tom, že nezačne disciplinárne
         konanie, táto správa nemôže mať ďalšie účinky. Okrem toho vo svojom liste z 23. septembra 2005 uvedenom v bode 35 vyššie Komisia
         upresňuje, že „žiadna správa OLAF‑u nebola založená do spisového materiálu žalobcu“ a že „časť H spisového materiálu žalobcu,
         vyhradená disciplinárnym otázkam, je stále bez záznamu, keďže dotknutý subjekt sa rozhodol neuplatniť svoje právo, o ktorom
         bol poučený, žiadať, aby do jeho osobného spisového materiálu zapísali informáciu, že na základe dodatočného administratívneho
         vyšetrovania OPM rozhodol o odložení veci bez ďalšieho disciplinárneho konania“.

      153   Žalovaná dodáva, že jej ustálenou praxou je nepripájať k osobnému spisovému materiálu správy OLAF‑u, ktoré obviňujú úradníkov,
         keďže takéto správy nie sú považované za správy, na ktoré sa vzťahuje článok 26 písm. a) služobného poriadku (toto ustanovenie
         sa zmieňuje o správach, ktoré sa zaoberajú schopnosťami, plnením pracovných úloh alebo správaním sa úradníka). Komisia tiež
         uvádza, že „osobný spisový materiál obsahuje disciplinárne dokumenty alebo prípravné dokumenty k prípadnému disciplinárnemu
         konaniu len v prípade uloženia sankcií alebo napomenutia v zmysle článku 3 písm. b) prílohy IX služobného poriadku“. Na tomto
         mieste je potrebné poznamenať, že žalovaná odkazuje na ustanovenia Služobného poriadku v znení, ktoré nadobudlo účinnosť 1. mája
         2004 a na základe ktorého vyššie uvedené ustanovenie bolo zmenené, a že článok 3 písm. b) prílohy IX služobného poriadku stanovuje:
         „Na základe vyšetrovacej správy, po oznámení všetkých dôkazov v spisoch príslušnému zamestnancovi a po vypočutí príslušného
         zamestnanca, môže ustanovujúci orgán:… b) rozhodnúť, že aj keď skutočne došlo, alebo pravdepodobne došlo k porušeniu povinností,
         že nebude prijaté žiadne disciplinárne opatrenie, a v prípade potreby udeliť zamestnancovi napomenutie…“.

      154   Z týchto údajov vyplýva, že správa OLAF‑u nie je pripojená k osobnému spisovému materiálu pána Camós Grau, ktorý neobsahuje
         žiadnu zmienku o veci týkajúcej sa IRELA, najmä neobsahuje zmienku o odložení tejto veci bez disciplinárneho konania, o čom
         sa rozhodlo po predložení dodatočnej správy VDÚ. Nakoniec žalovaná na pojednávaní ukončila svoj prednes zdôrazniac, že „po
         odložení veci, pokiaľ ide o trestné a disciplinárne konania začaté na základe správy (OLAF‑u), Komisia v súlade s právom nemôže
         použiť túto správu iným skrytým spôsobom alebo v iných súvislostiach proti dotknutému úradníkovi, a že zásada prezumpcie neviny
         vyžaduje, aby OPM nemohol použiť túto správu v jeho neprospech (proti zmienenému úradníkovi).“

      155   Z predchádzajúceho vyplýva, že tvrdená ujma na služobnom postupe nebola preukázaná.
      156   Po druhé, pokiaľ ide o uvádzanú nemajetkovú ujmu, treba posúdiť či, ako tvrdí žalobca, protiprávne úkony, ktorých sa dopustil
         OLAF, zasiahli do jeho stavu duševnej rovnováhy, jeho cti a profesijného dobrého mena, zvlášť vzhľadom na závažnosť porušení
         právnych povinností, z ktorých obvinil dotknutú osobu, na dĺžku konania a vzhľadom na zverejnenie okolností, súvisiacich s vecou,
         v tlači. Je potrebné vziať do úvahy v tejto súvislosti tvrdenia žalobcu, ktorý zdôrazňuje na jednej strane, že OLAF ho takmer
         výlučne obvinil a vyvodil záver o jeho trestnej a disciplinárnej zodpovednosti, a na druhej strane, že v dôsledku obvinení
         vyjadrených voči nemu mu stále hrozilo uloženie disciplinárnej sankcie, prinajmenšom do predloženia správy VDÚ a do skončenia
         konania s odložením veci.

      157   Je zjavné, že obvinenia, ktoré vyjadril OLAF v spornej správe voči pánovi Camós Grau tým, že s jeho osobou, tak ako s ďalšími
         dvoma úradníkmi Komisie účastniacimi sa riadenia IRELA, spája hlavnú zodpovednosť za zavedenie a fungovanie systému umožňujúceho
         v rozpore s pravidlami dosiahnuť ziskové marže, tvrdiac najmä, že tieto skutky, za ktoré možno uložiť sankciu, boli spáchané
         s vedomím nezrovnalostí a využitím svojho postavenia v Komisii, tvoria obzvlášť závažné obvinenia, ktoré zasahujú do cti a profesijného
         dobrého mena úradníka, osobitne v prípade pracovného zaradenia žalobcu, v miere porovnateľnej so závažnosťou vytýkaného správania.

      158   Najmä v dôsledku prijatého rozhodnutia o konaní vedenom OLAF‑om, ktoré úmyselne vylúčilo GR „Finančná kontrola“ z vyšetrovania,
         plná zodpovednosť, ktorú možno vyvodiť voči Komisii, je zameraná na riaditeľstvo príslušné pre Latinskú Ameriku, presnejšie,
         na troch úradníkov tohto riaditeľstva, ktorí sa zúčastňovali riadenia IRELA. Navyše, keďže dvaja z úradníkov obvinených OLAF‑om
         v čase predloženia správy už nevykonávali svoje pracovné funkcie na Komisii, ale čerpali pracovné voľno z osobných dôvodov,
         pán Camós Grau zostal jediným vedúcim pracovníkom označeným v správe zo 17. októbra 2002, ktorý bol v pracovnej funkcii v inštitúcii
         a ktorý musel niesť ťarchu obvinení vyjadrených OLAF‑om, hoci pokračoval vo výkone služobných povinností v tej istej inštitúcii.
         Tieto okolnosti zvýšili škodu spôsobenú dotknutej osobe.

      159   Ťažkosti súvisiace s existenčnými podmienkami žalobcu, spôsobené postupom OLAF‑u, ich vzájomná komunikácia a hrozba súdnych
         a disciplinárnych konaní vyplývajúca zo záverov správy zasahovali do života dotknutej osoby viac ako jeden a pol roka. Pán
         Camós Grau, ktorému OLAF oznámil začatie vnútorného vyšetrovania 30. januára 2001 a ktorý bol vypočutý 22. februára 2001,
         od 22. februára 2002 namietal nestrannosť vyšetrovateľa z toho dôvodu, že predpokladal stret záujmov a snažil sa dosiahnuť
         na základe svojich po sebe nasledujúcich žiadostí určených OLAF‑u, aby objektívnosť a nestrannosť vyšetrovania, ktorého obmedzený
         rozsah vyplýval už z predbežnej správy z decembra 2000, bola znovu zaručená a aby bola následne vykonaná oprava konečnej správy
         z tohto dôvodu. Okrem týchto bezvýsledných úkonov sa žalobca ocitol, bezpochyby od predloženia správy OLAF‑u 17. októbra 2002,
         na jednej strane pod hrozbou začatia trestného konania belgickými a španielskými súdnymi orgánmi, a to až dovtedy, kým tieto
         orgány 13. februára a 10. marca 2003 rozhodli o odložení veci, a na druhej strane pod hrozbou začatia disciplinárneho konania
         OPM v nadväznosti na odporúčania OLAF‑u, a to až dovtedy, kým Komisia rozhodla, tak ako to urobili súdne orgány, o odložení
         veci 2. septembra 2003.

      160   Zásah do cti pána Camós Grau bol o to intenzívnejší, že správa OLAF‑u bola zverejnená mimo inštitúcie, tak ako je to uvedené
         v bode 20 vyššie. Sporná správa, hoci tvorí dokument slúžiaci len pre vnútorné potreby, ktorej oznámenie malo byť obmedzené
         iba na adresátov uvedených v článku 9 nariadenia č. 1073/1999, bola totiž rozšírená mimo tohto obmedzeného okruhu a k jej
         záverom bolo zaujaté stanovisko v tlači, španielsky denník El País priniesol menovité obvinenie pána Camós Grau v článku, ktorý bol uverejnený vo vydaní z 11. decembra 2002.

      161   Naopak nie je opodstatnené prijať ako preukázanú, v spojení so zistenou protiprávnosťou, uvádzanú ujmu, ktorá vyplýva z toho,
         že žalobca nebol „očistený“ od obvinení vyslovených voči nemu, keďže nie je uchránený od dodatočných vyšetrovaní, ktoré by
         sa mohli začať v budúcnosti, alebo by mohla trvať tá situácia, že správa, ktorá sa nachádza v archívoch úradov a služieb adresáta,
         bude zameraná proti nemu.

      162   Z predchádzajúceho však vyplýva, že nemajetková ujma pána Camós Grau, ktorý v dôsledku obvinení, záverov a odporúčaní, ktoré
         voči nemu vyjadril OLAF, utrpel zásah do svojej cti a do svojho profesijného dobrého mena a zažil ťažkosti spojené so svojimi
         existenčnými podmienkami, je preukázaná.

      163   Žalobca predbežne vyčíslil nemajetkovú ujmu vo výške 10 000 eur. Komisia nevyjadrila pripomienky týkajúce sa tejto peňažnej
         sumy.

      164   Za okolností, aké nastali v danej veci, ujma, ktorú utrpel žalobca v dôsledku správy OLAF‑u, nie je nižšia ako požadovaná
         suma. Je preto v súlade s právom vyhovieť návrhu na náhradu škody pána Camós Grau v celom rozsahu a uložiť Komisii povinnosť,
         aby mu zaplatila sumu 10 000 eur ako náhradu jeho nemajetkovej ujmy.

      –       O návrhu na náhradu trov konania, ktoré vznikli žalobcovi v súvislosti s jeho obhajobou v rámci správneho konania
      165   Pán Camós Grau sa tiež domáha toho, aby Súd prvého stupňa zaviazal Komisiu na náhradu trov konania, ktoré mu vznikli v rámci
         vyšetrovania a v rámci správnych sťažností podaných proti rozhodnutiu zo 17. mája 2002 a proti správe OLAF‑u zo 17. októbra
         2002.

      166   Treba však zdôrazniť, že tento návrh nie je vyčíslený a že žalobca nepreukázal, a dokonca ani netvrdil, že jestvujú osobitné
         okolnosti odôvodňujúce nevyčíslenie tohto druhu škody v žalobe. Preto návrh na náhradu predmetnej majetkovej ujmy nezodpovedá
         požiadavkám článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa a musí byť zamietnutý ako neprípustný (rozsudok Súdneho
         dvora z 23. septembra 2004, Hectors/Európsky parlament, C‑150/03 P, Zb. s. I‑8691, bod 62).

       O trovách
      167   Podľa ustanovenia článku 87 ods. 3 prvého pododseku rokovacieho poriadku: „ak účastníci mali úspech len v časti predmetu konania,
         alebo vo výnimočných prípadoch môže Súd prvého stupňa rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť
         tak, že každý z nich znáša vlastné trovy“.

      168   Je teda opodstatnené za okolností ako v prejednávanej veci rozhodnúť tak, že Komisia znáša vlastné trovy konania a je povinná
         nahradiť trovy tohto súdneho konania, ktoré vznikli žalobcovi.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Komisia je povinná zaplatiť pánovi Camós Grau 10 000 eur.
      2.      Vo zvyšku sa návrhy zamietajú.
      3.      Komisia znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy tohto súdneho konania, ktoré vznikli žalobcovi.

               Legal

               Lindh

               Mengozzi

               Wiszniewska-Białecka

                     Vadapalas

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. apríla 2006.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     H. Legal

      Obsah

      Právny rámec sporu
      Okolnosti predchádzajúce sporu
      Konanie
      Návrhy účastníkov konania
      Právny stav
      O návrhoch na zrušenie rozhodnutia zo 17. mája 2002 a rozhodnutia z 29. novembra 2002
      O návrhoch na zrušenie rozhodnutia z 28. mája 2003, ktorým sa zamieta sťažnosť podaná žalobcom 4. februára 2003 proti správe
         OLAF‑u

      O návrhoch na zrušenie správy OLAF‑u zo 17. októbra 2002
      O prípustnosti
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      O návrhoch na náhradu uvádzaných škôd
      O prípustnosti
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      – Pokiaľ ide o povinnosť predchádzajúceho podania sťažnosti
      – Pokiaľ ide o vzťah medzi návrhom na náhradu škody a návrhom na zrušenie
      O veci samej
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      – O vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva
      – O právnych normách, ktoré boli údajne porušené
      – O konaní OLAF‑u pri vedení vyšetrovania a pri vyhotovení správy týkajúcej sa IRELA
      – O príčinnej súvislosti medzi chybou, ktorej sa dopustil OLAF, a škodami, ktoré uvádza žalobca
      – O ujme spôsobenej žalobcovi
      – O návrhu na náhradu trov konania, ktoré vznikli žalobcovi v súvislosti s jeho obhajobou v rámci správneho konania
      O trovách

      * Jazyk konania: francúzština.