Rozsudok Súdneho dvora z 11. augusta 1995. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-431/92.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 4. mája 1999. # Massimo Marzola proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Lehota na podanie žiadosti - Prípustnosť - Odôvodnenie. # Vec T-161/97.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998. # Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Poľnohospodárstvo. # Vec C-180/96.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 3. marca 1994. # Manuel Cortes Jimenez a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o neplatnosť - Potvrdzujúci akt. # Vec T-82/92.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. februára 1988. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 429/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 9. decembra 1997. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Voľný pohyb tovaru. # Vec C-265/95.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 9. decembra 1997 (*)

      „Voľný pohyb tovaru – Poľnohospodárske výrobky – Prekážky vyplývajúce z konania jednotlivcov – Povinnosti členských štátov“
      Vo veci C‑265/95,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Hendrik van Lier, právny poradca, a Jean‑Francis Pasquier, štátny úradník pridelený k právnej službe, splnomocnení
         zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, Carlos Gómez de la Cruz, člen právneho servisu, Centre Wagner, Kirchberg,

      žalobkyňa,
      ktorú v konaní podporujú:
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: Alberto José Navarro González, generálny riaditeľ právnej a inštitucionálnej koordinácie so Spoločenstvom, a Rosario
         Silva de Lapuerta, abogado del Estado, služba sporov so Spoločenstvom, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu, Španielske veľvyslanectvo, 4-6, boulevard E. Servais,

      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: John E. Collins, Treasury Solicitor’s Department, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci Stephen Richards a Mark
         Hoskins, barristers, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, veľvyslanectvo Spojeného kráľovstva, 14, boulevard Roosevelt,

      vedľajší účastníci konania,
      proti
      Francúzskej republike, v zastúpení: Jean-François Dobelle, zastupujúci riaditeľ právnej sekcie ministerstva zahraničných vecí, Catherine de Salins,
         zástupca riaditeľa tej istej sekcie, Anne de Bourgoing, poverenec tej istej sekcie, a Philippe Martinet, sekretár ministerstva
         zahraničných vecí, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, Francúzske veľvyslanectvo, 8 B, boulevard
         Joseph II,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh na rozhodnutie, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky potrebné a primerané opatrenia,
         aby konania jednotlivcov nebránili voľnému pohybu ovocia a zeleniny, nesplnila svoje povinnosti, ktoré vyplývajú zo spoločnej
         organizácie trhov s poľnohospodárskymi výrobkami a z článku 30 Zmluvy o ES v spojení s článkom 5 tejto zmluvy,

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr C. Gulmann, H. Ragnemalm, M. Wathelet a R. Schintgen (spravodajca),
         sudcovia G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch
         a P. Jann,

      generálny advokát: C. O. Lenz,
      tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí prednesov účastníkov konania na pojednávaní 10. júna 1997, na ktorom Komisiu zastupovali Hendrik van Lier a Jean‑Francis
         Pasquier, Španielske kráľovstvo Rosario Silva de Lapuerta a Francúzsku republiku Jean-François Dobelle a Kareen Rispal‑Bellanger,
         zástupca riaditeľa sekcie ministerstva zahraničných vecí, splnomocnení zástupcovia,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. júla 1997,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 4. augusta 1995 podala podľa článku 169 Zmluvy
         o ES žalobu, ktorou sa domáha určenia, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky potrebné a primerané opatrenia,
         aby konania jednotlivcov nebránili voľnému pohybu ovocia a zeleniny, nesplnila povinnosti, ktoré vyplývajú zo spoločnej organizácie
         trhov s poľnohospodárskymi výrobkami a z článku 30 Zmluvy o ES v spojení s článkom 5 tejto Zmluvy.

      2        Komisia uvádza, že už viac ako desať rokov pravidelne dostáva sťažnosti týkajúce sa pasivity francúzskych úradov voči násilným
         činom, ktoré páchajú jednotlivci a protestné hnutia francúzskych poľnohospodárov proti poľnohospodárskym výrobkom pochádzajúcim
         z iných členských štátov. Tieto činy spočívajú okrem iného v zadržiavaní kamiónov prevážajúcich takéto výrobky na francúzskom
         území a ničení ich nákladov, násilnostiach proti vodičom kamiónov, hrozbách namierených proti francúzskym veľkopredajniam
         predávajúcim poľnohospodárske výrobky pochádzajúce z iných členských štátov, ako aj v poškodzovaní tohto tovaru vystaveného
         v obchodoch vo Francúzsku.

      3        Komisia zistila, že od roku 1993 vedú niektoré hnutia francúzskych poľnohospodárov, medzi nimi organizácia nazývaná „Coordination
         rurale“, systematickú kampaň kontroly ponuky poľnohospodárskych výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov, zameranú
         najmä na zastrašovanie veľkoobchodníkov a maloobchodníkov, aby sa zásobovali výlučne francúzskymi výrobkami, ďalej na stanovovanie
         minimálnych predajných cien daných výrobkov, ako aj na organizáciu kontrol zameraných na preverovanie, či títo obchodníci
         plnia dané príkazy.

      4        Takto bola táto kampaň od apríla do júla 1993 zameraná najmä na jahody pochádzajúce zo Španielska. V auguste a septembri 1993
         postihol ten istý osud rajčiny pôvodom z Belgicka.

      5        Roku 1994 boli španielske jahody predmetom akcií rovnakého druhu, ktoré spočívali v hrozbách proti obchodným centrám a v ničení
         tovaru a dopravných prostriedkov, pričom dvakrát na tom istom mieste v priebehu dvoch týždňov došlo k násilným incidentom
         bez toho, aby prítomné poriadkové sily zakročili na účinnú ochranu kamiónov a ich nákladu.

      6        Komisia takisto poukazuje na ďalšie prípady vandalizmu, ktoré vo Francúzsku bránili voľnému pohybu poľnohospodárskych produktov
         pochádzajúcich z Talianska a Dánska.

      7        Komisia po tom, čo viackrát upozornila francúzske úrady, usúdila, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky potrebné
         a primerané opatrenia, aby trestné činy jednotlivcov nebránili voľnému pohybu poľnohospodárskych výrobkov, nesplnila povinnosti,
         ktoré vyplývajú zo spoločnej organizácie trhov s poľnohospodárskymi výrobkami a z článku 30 Zmluvy o ES v spojení s článkom
         5 tejto Zmluvy. V dôsledku toho Komisia listom z 19. júla 1994 vyzvala podľa článku 169 Zmluvy o ES francúzsku vládu, aby
         jej do dvoch mesiacov predložila svoje pripomienky k nesplneniu povinnosti, ktoré jej vytýkala.

      8        Francúzska vláda odpovedala listom z 10. októbra 1994, že vždy tvrdo odsudzovala prejavy vandalizmu francúzskych poľnohospodárov.
         Zdôraznila, že preventívne opatrenia v podobe dohľadu, ochrany a zberu informácií umožnili výrazné zníženie počtu incidentov
         od roku 1993 po rok 1994. Navyše skutočnosť, že prokuratúra systematicky vykonávala vyšetrovanie, dokazuje odhodlanosť francúzskych
         úradov stíhať všetky trestné činy, ktorých cieľom je brániť dovozu poľnohospodárskych výrobkov z iných členských štátov. Tieto
         nepredvídateľné operácie typu údernej jednotky vedené malými a veľmi mobilnými skupinami však mimoriadne sťažovali zásah poriadkových
         síl a možno nimi vysvetliť častú neúspešnosť začatých trestných konaní. Napokon praktiky „Coordination rurale“, ktoré mali
         za cieľ regulovať trh s poľnohospodárskymi výrobkami prostredníctvom hrozieb a ničenia, boli predmetom konania pred Conseil
         de la concurrence.

      9        Dňa 20. apríla 1995 však došlo k novým vážnym incidentom na juhozápade Francúzska, počas ktorých boli zničené poľnohospodárske
         výrobky pôvodom zo Španielska.

      10      Komisia preto 5. mája 1995 vydala odôvodnené stanovisko podľa článku 169 prvého odseku Zmluvy. V tomto stanovisku usúdila,
         že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky potrebné a primerané opatrenia, aby konania jednotlivcov nebránili voľnému
         pohybu ovocia a zeleniny, nesplnila povinnosti, ktoré vyplývajú zo spoločnej organizácie trhov s poľnohospodárskymi výrobkami
         a z článku 30 Zmluvy o ES v spojení s článkom 5 tejto Zmluvy, a v zmysle článku 169 druhého odseku Zmluvy ju vyzvala, aby
         prijala potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu v lehote jedného mesiaca od vydania tohto stanoviska.

      11      Dňa 16. júna 1995 francúzska vláda zdôraznila, že prijala všetky dostupné opatrenia na zaručenie voľného pohybu tovaru na
         svojom území a že zavedené odstrašujúce opatrenia umožnili veľmi výrazne obmedziť násilnosti spáchané roku 1995. Na vnútroštátnej
         úrovni príslušné ministerstvá pripravili jednotný postup boja proti opakovaniu vandalských činov, ktorý obsahoval najmä posilnenie
         dohľadu, a pokyny pre prefekta a poriadkové sily, aby tvrdo zakročili. Ďalej, poplašný systém zahŕňajúci dôkladný dohľad nad
         ohrozenými zariadeniami umožnil na miestnej úrovni zabrániť mnohým incidentom. Hoci riziko zničenia nemožno úplne vylúčiť,
         pretože ide o občasné nepredvídateľné akcie páchateľov, ktorých je veľmi ťažké identifikovať, Tribunal correctionnel v Nîmes
         roku 1994 odsúdil 24 poľnohospodárov za poškodenie cudzieho majetku. Od nadobudnutia účinnosti článku 322-13 nového Trestného
         zákona 1. marca 1994 možno vyhrážanie sa poškodením majetku potrestať účinnejšie. Napokon spôsobené škody nahradil štát a boli
         vydané pokyny na urýchlenie nahrádzania škody spôsobenej dotknutým hospodárskym subjektom.

      12      Podľa Komisie však francúzsky minister poľnohospodárstva roku 1995 vyhlásil, že hoci neschvaľuje a odsudzuje násilné činy
         poľnohospodárov, neplánuje žiadny zásah poriadkových síl proti nim.

      13      Dňa 3. júna 1995 boli predmetom násilných činov na juhu Francúzska tri kamióny prevážajúce ovocie a zeleninu zo Španielska,
         pričom poriadkové sily nezasiahli. Začiatkom júla 1995 bolo španielske a talianske ovocie opäť zničené francúzskymi poľnohospodármi.

      14      Komisia preto podala túto žalobu.

      15      Uzneseniami zo 14. a 27. februára 1996 Súdny dvor pripustil, aby Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska a Španielske
         kráľovstvo vstúpili do konania na podporu návrhov Komisie.

      16      Na podporu svojej žaloby Komisia tvrdí, že článok 30 Zmluvy a spoločná organizácia trhov s ovocím a zeleninou, ktoré sú založené
         na rovnakom princípe odstraňovania prekážok obchodu, zakazujú množstevné obmedzenia dovozu medzi členskými štátmi, ako aj
         všetky opatrenia s rovnakým účinkom. Ďalej podľa článku 5 Zmluvy majú členské štáty povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia,
         aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich z tejto Zmluvy.

      17      Preto zadržiavanie dopravných prostriedkov a poškodzovanie poľnohospodárskych výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov,
         ako aj atmosféra neistoty vyplývajúca z vyhrážok rôznych poľnohospodárskych organizácií voči distribútorom ovocia a zeleniny
         z týchto štátov, ako bolo v tejto veci zistené na francúzskom území, tvorí prekážku obchodu s týmito výrobkami v rámci Spoločenstva,
         ktorej sú členské štáty povinné zabrániť prijatím vhodných opatrení, a to aj voči jednotlivcom, ktorí ohrozujú voľný pohyb
         tovaru.

      18      V tomto prípade skutočnosť, že vážne incidenty naďalej rok čo rok vo Francúzsku bránili dovozu a tranzitu ovocia a zeleniny
         pochádzajúcich z iných členských štátov, preukazuje, že preventívne a represívne opatrenia, ktoré uvádza francúzska vláda
         na svoju obranu, nie sú ani dostatočné, ani primerané, aby páchateľov trestných činov naozaj odradili od ich páchania a opakovania.
         Navyše na základe faktov, ktoré má Komisia k dispozícii, sa zdá, že francúzske úrady nezasahovali sústavným spôsobom, aby
         účinne predchádzali a trestali násilné činy poľnohospodárov vo Francúzsku.

      19      Vlády Španielska a Spojeného kráľovstva podporujú návrhy Komisie.

      20      Francúzska vláda naopak tvrdí, že žaloba Komisie je nedôvodná.

      21      Uvádza, že zaviedla za rovnakých podmienok, aké sa uplatňujú na porovnateľné násilnosti podľa vnútroštátneho práva, všetky
         potrebné a vhodné prostriedky na zabránenie a potrestanie konania jednotlivcov, ktoré bráni voľnému pohybu poľnohospodárskych
         výrobkov. Opatrenia dohľadu zavedené roku 1993 umožnili veľmi výrazne obmedziť násilné činy spáchané v nasledujúcich rokoch.

      22      Vzhľadom na vysoký počet kamiónov prevážajúcich poľnohospodárske výrobky na francúzskom území a množstvo ich cieľových staníc
         na jednej strane, ako aj na nepredvídateľný charakter protestných akcií poľnohospodárov konajúcich v malých skupinkách typu
         úderná jednotka na strane druhej však nemožno riziko ničenia úplne odstrániť. Tento posledný uvedený dôvod zároveň vysvetľuje,
         že je veľmi ťažké identifikovať zodpovedných páchateľov a dokázať ich osobnú účasť na násilných činoch, aby ich bolo možné
         systematicky trestať. Od roku 1994 však bolo ďalších šesť osôb odsúdených alebo sa proti nim viedlo vyšetrovanie. Navyše policajným
         orgánom treba priznať právo rozhodnúť na základe voľnej úvahy, či je potrebné zakročiť na ochranu verejného poriadku. V každom
         prípade, štát odškodňuje obete týchto činov na základe objektívnej zodpovednosti orgánov verejnej moci. Takto bola za roky
         1993, 1994 a 1995 vyplatená ako náhrada škody suma vo výške viac ako 17 miliónov FRF.

      23      Francúzska vláda dodáva, že nespokojnosť francúzskych poľnohospodárov je spôsobená výrazným zvýšením vývozu španielskych výrobkov
         od pristúpenia Španielskeho kráľovstva, čo malo za následok výrazný pokles cien posilnený devalváciou pesety z konkurenčných
         dôvodov, ako aj dumpingovými cenami španielskych výrobcov. Francúzsky trh s ovocím a zeleninou bol vážne narušený skutočnosťou,
         že prechodné obdobie stanovené pri tomto pristúpení nezaviedlo žiadny mechanizmus dohľadu nad vývoznými cenami španielskych
         výrobcov. Francúzska vláda ešte zdôrazňuje, že sa ani zďaleka nesprávala protekcionisticky, ale v tomto prípade preukázala
         konštruktívny prístup, keď iniciatívne podnikla v Rade kroky zamerané na vyriešenie problémov na trhu s ovocím a zeleninou
         a rokovala so španielskymi úradmi.

      24      Na to, aby bolo možné posúdiť dôvodnosť žaloby Komisie, je na úvod vhodné pripomenúť, že voľný pohyb tovaru je jednou zo základných
         zásad Zmluvy.

      25      V tomto ohľade článok 3 písm. c) Zmluvy o ES stanovuje, že na účely stanovené v článku 2 zahŕňajú činnosti Spoločenstva vnútorný
         trh charakterizovaný zrušením prekážok okrem iného pre voľný pohyb tovaru.

      26      V zmysle článku 7a ods. 2 Zmluvy o ES vnútorný trh zahrnie oblasť bez vnútorných hraníc, v ktorej je zaručený voľný pohyb
         tovaru, osôb, služieb a kapitálu v súlade s ustanoveniami tejto Zmluvy.

      27      Táto základná zásada je vykonaná v článku 30 a nasl. Zmluvy.

      28      Konkrétne článok 30 hovorí, že množstevné obmedzenia dovozu a všetky opatrenia s rovnocenným účinkom sú medzi členskými štátmi
         zakázané.

      29      Toto ustanovenie treba v jeho kontexte chápať tak, že jeho cieľom je odstrániť všetky priame alebo nepriame, existujúce alebo
         potenciálne prekážky dovozných tokov v obchode vnútri Spoločenstva.

      30      Ako nevyhnutný prostriedok na dosiahnutie trhu bez vnútorných hraníc preto článok 30 nezakazuje len opatrenia štátneho pôvodu,
         ktoré samotné vytvárajú obmedzenia obchodu medzi členskými štátmi, ale môže sa tiež uplatniť, keď niektorý členský štát neprijme
         požadované opatrenia, aby čelil prekážkam voľného pohybu tovaru vyplývajúcim z príčin, ktoré nespôsobil štát.

      31      Skutočnosť, že členský štát nekoná alebo prípadne neprijme dostatočné opatrenia na to, aby zabránil prekážkam voľného pohybu
         tovaru vytvoreným najmä konaním jednotlivcov na jeho území voči výrobkom pochádzajúcim z iných členských štátov, môže totiž
         brániť obchodu v rámci Spoločenstva rovnako ako konanie.

      32      Článok 30 teda prikazuje členským štátom nielen to, aby sa samy zdržali prijatia opatrení alebo nekonali tak, aby vytvárali
         prekážky obchodu, ale v spojení s článkom 5 Zmluvy aj to, aby prijali všetky potrebné a vhodné opatrenia na zabezpečenie dodržiavania
         tejto základnej slobody na svojom území.

      33      V tomto kontexte majú členské štáty, ktoré sú jediné príslušné udržiavať verejný poriadok a zabezpečiť vnútornú bezpečnosť,
         nesporne určitý priestor na voľnú úvahu pri určení, ktoré opatrenia sú v určitej situácii najvhodnejšie na odstránenie prekážok
         dovozu výrobkov.

      34      Inštitúciám Spoločenstva teda neprislúcha, aby konali namiesto členských štátov a nariaďovali im, aké opatrenia musia prijať
         a skutočne uplatňovať na zabezpečenie voľného pohybu tovaru na svojom území.

      35      Úlohou Súdneho dvora však je, aby v prípadoch, v ktorých rozhoduje, preveril, berúc pritom do úvahy uvedené oprávnenie na
         voľnú úvahu, či dotknutý členský štát prijal vhodné opatrenia na zabezpečenie voľného pohybu tovaru.

      36      Treba dodať, že predchádzajúce úvahy platia rovnako aj pre nariadenia Rady o spoločnej organizácii trhov s rôznymi poľnohospodárskymi
         výrobkami podľa ustanovení článkov 38 až 46 v spojení s článkom 7 ods. 7 Zmluvy o ES (pozri rozsudky zo 14. júla 1976, Kramer
         a i., 3/76, 4/76 a 6/76, Zb. s. 1279, body 53 a 54, a z 25. mája 1993, Komisia/Taliansko, C‑228/91, Zb. s. I‑2701, bod 11,
         týkajúce sa nariadení o spoločnej organizácii trhov v odvetví produktov rybolovu).

      37      Pokiaľ ide konkrétnejšie o tento prípad, treba konštatovať, že skutočnosti, na ktorých sa zakladá žaloba o nesplnenie povinnosti,
         ktorú podala Komisia proti Francúzskej republike, neboli spochybnené.

      38      Teda násilné činy spáchané na francúzskom území proti poľnohospodárskym výrobkom pochádzajúcim z iných členských štátov, spočívajúce
         najmä v zadržiavaní kamiónov prepravujúcich takéto výrobky, ničení ich nákladu a násilnostiach proti vodičom, ako aj v hrozbách
         veľkoobchodníkom a maloobchodníkom a v ničení vystaveného tovaru nepopierateľne vytvárajú prekážky obchodu s týmito výrobkami
         v rámci Spoločenstva.

      39      Je preto potrebné preveriť, či v tomto prípade francúzska vláda splnila svoje povinnosti v zmysle článku 30 Zmluvy v spojení
         s článkom 5 a prijala dostatočné a vhodné opatrenia proti konaniam jednotlivcov, ktoré vytvárajú prekážky voľnému pohybu určitých
         poľnohospodárskych výrobkov.

      40      V tomto ohľade treba zdôrazniť, že z podaní Komisie vyplýva, že k incidentom, ktoré tento orgán napáda v rámci tejto žaloby,
         pravidelne dochádza už viac ako desať rokov.

      41      Už 8. mája 1985 Komisia zaslala Francúzskej republike prvú výzvu, v ktorej ju vyzvala, aby prijala potrebné preventívne a represívne
         opatrenia na zastavenie konaní tohto druhu.

      42      Navyše Komisia v tomto prípade viackrát francúzskej vláde pripomenula, že právo Spoločenstva stanovuje povinnosť dbať na skutočné
         dodržiavanie zásady voľného pohybu tovaru tým, že sa odstránia všetky obmedzenia slobody obchodu s poľnohospodárskymi výrobkami
         pôvodom z iných členských štátov.

      43      Francúzske orgány teda v tomto prípade mali dostatočne dlhú lehotu na prijatie nevyhnutných opatrení, aby splnili svoje povinnosti
         podľa práva Spoločenstva.

      44      Ďalej napriek vysvetleniam poskytnutým francúzskou vládou, podľa ktorej boli prijaté všetky opatrenia, aby sa zabránilo pokračovaniu
         násilností a páchatelia boli potrestaní, skutočnosťou zostáva, že vážne incidenty rok čo rok závažne ohrozovali obchod s poľnohospodárskymi
         výrobkami na francúzskom území.

      45      Zo zhrnutia skutkového stavu predloženého Komisiou, ktoré francúzska vláda nespochybnila, vyplýva, že dotknuté sú najmä určité
         obdobia roka a ďalej existujú osobitne ohrozené miesta, kde došlo k viacerým incidentom v priebehu toho istého roka.

      46      Od roku 1993 sa násilné činy a vandalizmus nezameriavali len na dopravné prostriedky, ktoré prepravovali poľnohospodárske
         výrobky, ale rozšírili sa aj na veľkoobchodnú a maloobchodnú distribúciu týchto výrobkov.

      47      Nové vážne incidenty toho istého druhu sa napokon stali v rokoch 1996 a 1997.

      48      Okrem toho treba uviesť, že nebolo spochybnené, že počas týchto incidentov francúzske poriadkové sily buď neboli prítomné
         na mieste činu napriek skutočnosti, že v niektorých prípadoch boli príslušné orgány upozornené na bezprostredne hroziace protesty
         poľnohospodárov, alebo nezasiahli, dokonca aj v prípadoch, keď boli oveľa početnejšie ako podnecovatelia nepokojov. Navyše
         nie vždy šlo o rýchle akcie protestujúcich, ktorí by prekvapili a hneď na to ušli, pretože v niektorých prípadoch trvali nepokoje
         niekoľko hodín.

      49      Ďalej je nesporné, že určitý počet vandalských činov bol nafilmovaný televíznymi kamerami, že protestujúci často konali s odhalenou
         tvárou a že združenia poľnohospodárov zodpovedné za násilné protesty sú poriadkovým silám známe.

      50      Napriek tomu je však isté, že len veľmi malý počet osôb, ktoré sa zúčastnili na týchto vážnych porušeniach verejného poriadku,
         bol identifikovaný a stíhaný.

      51      Pokiaľ ide napríklad o početné prejavy vandalizmu, ku ktorým došlo počas obdobia od apríla do augusta 1993, francúzske úrady
         boli schopné uviesť len jediný prípad trestného stíhania.

      52      Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, Súdny dvor bez toho, aby spochybňoval ťažkosti, ktoré majú príslušné orgány, keď čelia
         situáciám, o aké ide v tomto prípade, musí konštatovať, že vzhľadom na časté opakovanie a vážnosť incidentov, ktoré uvádza
         Komisia, zjavne neboli opatrenia, ktoré francúzska vláda v tejto veci prijala, dostatočné na to, aby zabezpečili slobodu obchodu
         s poľnohospodárskymi výrobkami vnútri Spoločenstva na jej území tým, že by účinne zabránili a odradili pôvodcov týchto činov
         od ich páchania a opakovania.

      53      Toto konštatovanie sa ponúka o to viac, že poškodzovanie a hrozby, na ktoré poukazuje Komisia, nielenže ohrozujú dovoz alebo
         tranzit výrobkov priamo dotknutých násilnými činmi cez Francúzsko, ale môžu spôsobovať atmosféru neistoty, ktorá má odradzujúci
         účinok na obchodné toky ako celok.

      54      Uvedené konštatovanie nie je nijako spochybnené argumentom francúzskej vlády, podľa ktorého bola situácia francúzskych poľnohospodárov
         natoľko ťažká, že existovali oprávnené obavy, že ráznejšie zásahy príslušných orgánov by mohli vyvolať násilné reakcie dotknutých
         subjektov, ktoré by viedli k ešte vážnejším porušeniam verejného poriadku alebo dokonca k spoločenským nepokojom.

      55      Obava z vnútorných ťažkostí totiž neoprávňuje členský štát, aby riadne neuplatňoval právo Spoločenstva (pozri v tomto zmysle
         rozsudok zo 7. decembra 1995, Komisia/Francúzsko, C‑52/95, Zb. s. I‑4443, bod 38).

      56      Je úlohou dotknutého členského štátu, aby s výnimkou prípadu, keď dokáže, že zásah z jeho strany by mal dôsledky na verejný
         poriadok, ktoré by nemohol zvládnuť za pomoci prostriedkov, ktoré má k dispozícii, prijal všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie
         plnej pôsobnosti a účinnosti práva Spoločenstva s cieľom zabezpečiť náležité vykonanie tohto práva v záujme všetkých hospodárskych
         subjektov.

      57      V tomto prípade pritom francúzska vláda konkrétne nepreukázala existenciu hrozby pre verejný poriadok, ktorej by nemohla čeliť.

      58      Je vhodné dodať, že hoci nemožno vylúčiť, že hrozba vážnych problémov pre verejný poriadok môže prípadne odôvodniť oprávnenosť
         nevykonania zásahu poriadkových síl, tento argument možno v každom prípade použiť len v konkrétnom prípade, a nie, ako v tejto
         veci, všeobecným spôsobom na všetky incidenty uvádzané Komisiou.

      59      Pokiaľ ide o skutočnosť, že francúzska vláda prevzala zodpovednosť za škody spôsobené obetiam, je potrebné zdôrazniť, že tento
         argument nemôže žalovaná vláda použiť, aby sa vyhla svojim povinnostiam podľa práva Spoločenstva.

      60      Aj keď totiž náhrada škody môže aspoň čiastočne napraviť škody spôsobené dotknutým hospodárskym subjektom, nemôže však vylúčiť
         nesplnenie povinností členským štátom.

      61      Takisto nemožno prijať argumenty založené na veľmi ťažkej spoločenskej a hospodárskej situácii, v ktorej sa francúzsky trh
         s ovocím a zeleninou nachádzal po pristúpení Španielskeho kráľovstva.

      62      V tomto ohľade je ustálenou judikatúrou, že dôvody hospodárskej povahy nemôžu nikdy slúžiť na zdôvodnenie prekážok zakázaných
         článkom 30 Zmluvy (pozri najmä rozsudok z 11. júna 1985, Komisia/Írsko, 288/83, Zb. s. 1761, bod 28).

      63      Pokiaľ francúzska vláda na podporu svojich argumentov zdôrazňuje, že destabilizácia francúzskeho trhu s ovocím a zeleninou
         bola vyvolaná nekalými praktikami a dokonca porušením práva Spoločenstva španielskymi výrobcami, je vhodné pripomenúť, že
         členský štát jednostranne nesmie prijať ochranné opatrenia ani sa správať tak, aby predišiel prípadnému porušeniu práva Spoločenstva
         iným členským štátom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. mája 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Zb. s. I‑2553, bod 20).

      64      To musí platiť tým skôr v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky, kde len Spoločenstvo môže prípadne prijímať opatrenia
         potrebné na čelenie ťažkostiam, ktoré môžu niektoré subjekty zakúšať najmä v dôsledku nového pristúpenia.

      65      Vzhľadom na všetky uvedené úvahy je namieste vysloviť záver, že francúzska vláda v tomto prípade zrejmým a vytrvalým spôsobom
         odmietala prijať dostatočné a vhodné opatrenia, aby zastavila vandalské činy, ktoré na jej území ohrozujú voľný pohyb niektorých
         poľnohospodárskych výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov, a aby zabránila opakovaniu týchto činov.

      66      V dôsledku toho treba konštatovať, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky potrebné a primerané opatrenia, aby
         konania jednotlivcov nebránili voľnému pohybu ovocia a zeleniny, nesplnila povinnosti, ktoré vyplývajú z článku 30 Zmluvy
         o ES v spojení s článkom 5 tejto Zmluvy a zo spoločnej organizácie trhov s poľnohospodárskymi výrobkami.

       O trovách
      67      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Francúzska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať
         ju na náhradu trov konania. Podľa článku 69 ods. 4 tohto poriadku členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako
         vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:
      1.      Francúzska republika si tým, že neprijala všetky potrebné a primerané opatrenia, aby konania jednotlivcov nebránili voľnému
            pohybu ovocia a zeleniny, nesplnila povinnosti, ktoré vyplývajú z článku 30 Zmluvy o ES v spojení s článkom 5 tejto Zmluvy
            a zo spoločnej organizácie trhov s poľnohospodárskymi výrobkami.
      2.      Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Španielske kráľovstvo a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú svoje vlastné trovy konania.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann      Ragnemalm

               Wathelet

               Schintgen

               Mancini      Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward      Puissochet      Hirsch

               Jann

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. decembra 1997.

               Tajomník

                           Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 12. marca 2014.#O. proti Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel proti B.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State (Holandsko).#Smernica 2004/38/ES – Článok 21 ods. 1 ZFEÚ – Právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov – Oprávnené osoby – Právo na pobyt štátneho príslušníka tretieho štátu, rodinného príslušníka občana Únie, v členskom štáte, ktorého je tento občan štátnym príslušníkom – Návrat občana Únie do tohto členského štátu po krátkodobých pobytoch v inom členskom štáte.#Vec C‑456/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑456/12,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Raad van State (Holandsko) z 5. októbra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 10. októbra 2012, ktorý súvisí s konaniami:
            O.
            proti
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            a
            Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel
            proti
            B.,
            SÚDNY DVOR (veľká komora),
            v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts (spravodajca), predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet a C. G. Fernlund, sudcovia G. Arestis, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, D. Šváby, M. Berger, A. Prechal a E. Jarašiūnas,
            generálna advokátka: E. Sharpston,
            tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. júna 2013,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – pán O., v zastúpení: J. Canales a J. van Bennekom, advocaten,
            – pán B., v zastúpení: C. Chen, F. Verbaas a M. van Zantvoort, advocaten,
            – holandská vláda, v zastúpení: M. de Ree, C. Schillemans a C. Wissels, splnomocnené zástupkyne,
            – belgická vláda, v zastúpení: T. Materne a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia,
            – česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
            – dánska vláda, v zastúpení: V. Pasternak Jørgensen a M. Wolff, splnomocnené zástupkyne,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a A. Wiedmann, splnomocnení zástupcovia,
            – estónska vláda, v zastúpení: M. Linntam a N. Grünberg, splnomocnené zástupkyne,
            – poľská vláda, v zastúpení: K. Pawłowska, M. Szpunar, B. Majczyna a M. Arciszewski, splnomocnení zástupcovia,
            – vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Christie, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Facenna, barrister,
            – Európska komisia, v zastúpení: C. Tufvesson a G. Wils, splnomocnení zástupcovia,
            po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 12. decembra 2013,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46), ako aj článku 21 ods. 1 ZFEÚ.
            2. Tento návrh bol podaný v rámci dvoch sporov, a to medzi pánom O. a Minister voor Immigratie, Integratie en Asiel (minister pre prisťahovalectvo, integráciu a azyl, ďalej len „minister“) a medzi ministrom a pánom B. v súvislosti s rozhodnutiami o zamietnutí poskytnúť im osvedčenie o ich legálnom pobyte v Holandsku ako rodinným príslušníkom občana Európskej únie.
            Právny rámec
            Smernica 2004/38
            3. Článok 1 smernice 2004/38, nazvaný „Predmet“, stanovuje:
            „Táto smernica stanovuje:
            a) podmienky, ktoré upravujú uplatňovanie práva voľného pohybu a pobytu v rámci územia členských štátov občanmi Únie a ich rodinných príslušníkov;
            …“
            4. Pod názvom „Vymedzenie pojmov“ článok 2 uvedenej smernice stanovuje:
            „Na účely tejto smernice:
            1) ‚Občan Únie‘ znamená akákoľvek osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu;
            2) ‚Rodinný príslušník‘ znamená:
            a) manželský partner;
            …
            3) ‚Hostiteľský členský štát‘ znamená členský štát, do ktorého sa občan Únie presťahuje, aby vykonal svoje právo voľného pohybu a pobytu.“
            5. Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Oprávnené osoby“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
            „Táto smernica sa uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú.“
            6. Podľa článku 6 smernice 2004/38:
            „1. Občania Únie majú právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia do troch mesiacov…
            2. Ustanovenia odseku 1 sa uplatňujú tiež na rodinných príslušníkov s platným pasom, ktorí nie sú štátni príslušníci členského štátu a ktorí sprevádzajú občana Únie alebo sa k nemu pripájajú.“
            7. Článok 7 ods. 1 a 2 uvedenej smernice znie:
            „1. Všetci občania Únie majú právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace, ak:
            a) sú pracovníci alebo samostatne zárobkovo činné osoby v hostiteľskom členskom štáte; alebo
            b) majú dostatočné zdroje pre samých seba a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia ich pobytu, a ak majú komplexné krytie zdravotného poistenia v hostiteľskom členskom štáte; alebo
            c) – sú zapísaní na súkromnej alebo verejnej inštitúcii, akreditovanej alebo financovanej hostiteľským členským štátom na základe jeho legislatívy alebo administratívneho postupu, s hlavným cieľom absolvovať študijný kurz, vrátane odborného vzdelávania; a
            – majú komplexné krytie zdravotného poistenia v hostiteľskom členskom štáte a predložili príslušnému vnútroštátnemu úradu dôkaz prostredníctvom vyhlásenia alebo iným rovnocenným prostriedkom, podľa ich rozhodnutia, že majú dostatočné zdroje pre seba a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia ich pobytu; alebo
            d) sú rodinnými príslušníkmi, ktorí sprevádzajú alebo sa pripájajú k občanovi Únie, ktorý spĺňa podmienky uvedené v bodoch a), b) alebo c).
            2. Právo pobytu stanovené v odseku 1 sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, sprevádzajú alebo sa pripájajú k občanovi Únie v hostiteľskom členskom štáte, ak takýto občan Únie spĺňa podmienky uvedené v odseku 1a), b) alebo c).“
            8. Článok 10 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
            „Právo pobytu rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, sa dokazuje vydaním dokladu nazvaného ‚Pobytový preukaz rodinného príslušníka občana Únie‘ nie neskôr ako šesť mesiacov od dátumu predloženia žiadosti. Potvrdenie o požiadaní o pobytový preukaz sa vydáva okamžite.“
            9. Podľa článku 16 ods. 1 prvej vety smernice 2004/38 „občania Únie, ktorí sa legálne zdržiavali počas nepretržitého obdobia piatich rokov v hostiteľskom členskom štáte, majú právo trvalého pobytu v tomto členskom štáte“. Odsek 2 tohto článku uvádza, že „odsek 1 sa uplatňuje tiež na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a legálne sa zdržiavali s občanom Únie v hostiteľskom členskom štáte počas nepretržitého obdobia piatich rokov“.
            Holandské právo
            10. Zákon o cudzincoch (Vreemdelingenwet) z 23. novembra 2000 (Stb. 2000, č. 495) a nariadenie o cudzincoch z roku 2000 (Vreemdelingenbesluit 2000, Stb. 2000, č. 497) prebrali ustanovenia smernice 2004/38 do holandského práva.
            11. Článok 1 zákona o cudzincoch stanovuje:
            „Na účely tohto zákona a ustanovení prijatých na jeho základe, pod pojmom:
            …
            e) štátni príslušníci Spoločenstva rozumieme:
            1. štátni príslušníci členských štátov Európskej únie, ktorí sú v zmysle Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva oprávnení vstúpiť na územie iného členského štátu a zdržiavať sa tam;
            2. rodinní príslušníci osôb uvedených v bode 1, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretej krajiny a ktorí sú oprávnení vstúpiť a zdržiavať sa na území členského štátu na základe rozhodnutia prijatého podľa Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva;
            …“
            12. Článok 8 uvedeného zákona stanovuje:
            „Cudzinec má právo na legálny pobyt v Holandsku, iba:
            …
            e) ako štátny príslušník Spoločenstva, pokiaľ sa jeho pobyt v Holandsku zakladá na predpise prijatom podľa Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva alebo Zmluvy o Európskom hospodárskom priestore;…“
            13. Podľa článku 9 ods. 1 tohto zákona vydá minister cudzincovi, ktorý sa legálne zdržiava v súlade s právom Únie na holandskom území, doklad, z ktorého vyplýva legálnosť jeho pobytu (ďalej len „osvedčenie o pobyte“).
            Skutkové okolnosti sporov vo veci samej a prejudiciálne otázky
            Situácia pána O.
            14. Pán O., nigérijský štátny príslušník, uzatvoril v roku 2006 manželstvo s holandskou štátnou príslušníčkou (ďalej len „referenčná osoba O.“). Pán O. uviedol, že od roku 2007 do apríla 2010 mal bydlisko v Španielsku. Z predložených dokumentov mesta Malaga (Španielsko) vyplýva, že pán O. a referenčná osoba O. sú v tomto meste prihlásení od 7. augusta 2009 na rovnakej adrese. Pán O. ďalej predložil osvedčenie o pobyte platné do 20. septembra 2014, z ktorého vyplýva, že sa ako rodinný príslušník občana Únie zdržiava v Španielsku.
            15. Referenčná osoba O. uviedla, že sa v období od roku 2007 do apríla 2010 zdržiavala dva mesiace s pánom O. v Španielsku, ale keďže si tam nemohla nájsť prácu, vrátila sa do Holandska. Referenčná osoba O. však v tomto období pravidelne trávila dovolenku u pána O. v Španielsku.
            16. Od 1. júla 2010 je pán O. prihlásený v holandskej evidencii obyvateľstva na rovnakej adrese ako referenčná osoba O.
            17. Rozhodnutím z 15. novembra 2010 minister zamietol žiadosť pána O. o získanie osvedčenia o pobyte upraveného v článku 9 ods. 1 zákona o cudzincoch. Rozhodnutím z 21. marca 2011 vyhlásil opravný prostriedok podaný pánom O. proti tomuto rozhodnutiu o zamietnutí za nedôvodný.
            18. Rozsudkom zo 7. júla 2011 Rechtbank ’s‑Gravenhage zamietol ako nedôvodnú žalobu podanú pánom O. proti rozhodnutiu z 21. marca 2011.
            19. Pán O. podal proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd.
            Situácia pána B.
            20. Pán B., marocký štátny príslušník, uviedol, že od decembra 2002 býval so svojou družkou (ďalej len „referenčná osoba B.“), ktorá je holandskou štátnou príslušníčkou, niekoľko rokov v Holandsku.
            21. Rozhodnutím zo 14. októbra 2005 bol pán B. vyhlásený za nežiaducu osobu na holandskom území v súvislosti s odsúdením na dvojmesačný trest odňatia slobody za používanie falošného pasu. Pán B. sa následne presťahoval do Retie (Belgicko) do bytu, ktorý prenajala referenčná osoba B. v čase medzi októbrom 2005 a májom 2007. Referenčná osoba B. uviedla, že sa tam počas tohto obdobia zdržiavala každý víkend.
            22. V apríli 2007 sa pán B. vrátil do Maroka, pretože mu bol na základe rozhodnutia zo 14. októbra 2005 zamietnutý pobyt v Belgicku.
            23. Dňa 31. júla 2007 uzatvorili pán B. a referenčná osoba B. manželstvo. Pán B. podal 30. decembra 2008 návrh na zrušenie uvedeného rozhodnutia, ktoré ho vyhlásilo za nežiaducu osobu. Rozhodnutím zo 16. marca 2009 minister toto rozhodnutie zrušil.
            24. V priebehu júna 2009 sa pán B. usadil v Holandsku a nasťahoval sa k referenčnej osobe B.
            25. Rozhodnutím z 30. októbra 2009 Staatssecretaris van Justitie (štátny tajomník ministerstva spravodlivosti) zamietol žiadosť pána B. o vydanie osvedčenia o pobyte. Rozhodnutím z 19. marca 2010 minister zamietol ako nedôvodný opravný prostriedok podaný pánom B. proti tomuto rozhodnutiu o zamietnutí.
            26. Rozsudkom z 11. novembra 2010 Rechtbank ’s‑Gravenhage vyhovel žalobe podanej pánom B. proti uvedenému rozhodnutiu z 19. marca 2010, zrušil toto rozhodnutie a zaviazal ministra, aby opätovne rozhodol o opravných prostriedkoch s prihliadnutím na právny názor uvedený v tomto rozsudku.
            27. Minister podal proti tomuto rozsudku opravný prostriedok na vnútroštátny súd.
            Prejudiciálne otázky
            28. Vnútroštátny súd si v súvislosti s pánom O. a pánom B., rodinnými príslušníkmi občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 smernice 2004/38 v čase, kedy boli prijaté rozhodnutia o zamietnutí ich príslušných žiadostí o osvedčenie o pobyte, kladie na úvod otázku, či im táto smernica priznáva právo na pobyt v členskom štáte, ktorého sú títo občania štátni príslušníci.
            29. Podľa vnútroštátneho súdu je pochopiteľné, že pod pojmom „sa pohybujú“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2004/38 treba rozumieť pohyb, bez usadenia sa v ňom, do iného členského štátu, ako je členský štát, ktorého sú uvedení občania štátni príslušníci, a vrátenie sa z neho. Rovnako je pochopiteľné, že sa pod pojmom „pripájajú sa k nim“ v zmysle tohto článku 3 ods. 1 rozumie pripojenie sa k občanovi Únie v členskom štáte, ktorého je tento občan štátnym príslušníkom. Vnútroštátny súd napriek tomu konštatuje, že iné ustanovenia tejto smernice, najmä článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 a 2, sa javia tak, že vylučujú takýto výklad, keďže výslovne uvádzajú „iný členský štát“ a „hostiteľský členský štát“ ako členský štát, na ktorý sa vzťahuje právo na pobyt. Rozsudok z 5. mája 2011, McCarthy (C‑434/09, Zb. s. I‑3375), potvrdzuje, že uvedené články 6 a 7 sa vzťahujú na právnu situáciu občana Únie v členskom štáte, ktorého nie je štátnym príslušníkom.
            30. Vnútroštátny súd následne pripomína, že z rozsudkov zo 7. júla 1992, Singh (C‑370/90, Zb. s. I‑4265), a z 11. decembra 2007, Eind (C‑291/05, Zb. s. I‑10719), vyplýva, že manželský partner štátneho príslušníka členského štátu, ktorý vykonal svoje právo na voľný pohyb, musí mať v prípade, keď sa tento štátny príslušník vráti do členského štátu svojho pôvodu, prinajmenšom tie práva na vstup a na pobyt, ktoré by mu poskytlo právo Únie, keby sa dotknutý občan Únie rozhodol vstúpiť na územie iného členského štátu a zdržiavať sa tam. Uvedený vnútroštátny súd má však pochybnosti v súvislosti s tým, či sa táto judikatúra uplatňuje na situácie, akými sú situácie vo veci samej. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti zdôrazňuje, že v rozpore so situáciou, ktorá viedla k vyhláseniu už citovaných rozsudkov Singh a Eind, občania Únie dotknutí v sporoch vo veci samej sa zdržiavali v hostiteľskom členskom štáte nie ako pracovníci, ale v postavení občanov Únie podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ a ako príjemcovia služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ.
            31. Nakoniec v prípade, ak sa judikatúra týkajúca sa už citovaných rozsudkov Singh a Eind má uplatniť na situácie, ako sú situácie dotknuté vo veci samej, sa vnútroštátny súd pýta, či sa požaduje, aby pobyt občana Únie v inom členskom štáte, ako je členský štát, ktorého je štátnym príslušníkom, dosiahol určitú minimálnu dĺžku na to, aby po návrate tohto občana do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, prináležalo jeho rodinnému príslušníkovi, ktorý je štátny príslušník tretieho štátu, právo na pobyt v tomto naposledy uvedenom členskom štáte. V spore týkajúcom sa pána B. sa vnútroštátny súd pýta aj na to, či je právo na pobyt pána B. v Holandsku podľa smernice 2004/38 dotknuté skutočnosťou, že sa k referenčnej osobe B. pripojil až dva roky po jej návrate do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.
            32. Za týchto podmienok Raad van State rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky, z ktorých prvé tri sú zhodné v prípade pána O. aj pána B., a štvrtá otázka sa týka iba pána B.:
            „1. Má sa [smernica 2004/38] vo vzťahu na podmienky práva na pobyt rodinných príslušníkov občana Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu, tak ako v [už citovaných] rozsudkoch Singh… a Eind… uplatniť obdobne na prípad, v ktorom sa občan Únie vráti do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, po tom, čo sa v rámci článku 21 ods. 1 ZFEÚ, ako aj ako príjemca služieb v zmysle článku 56 ZFEÚ, zdržiaval v inom členskom štáte?
            2. [V prípade kladnej odpovede na prvú otázku], je podmienkou, aby pobyt občana Únie v inom členskom štáte dosiahol určitú minimálnu dĺžku, aby po návrate občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, prináležalo jeho rodinnému príslušníkovi, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, v tomto členskom štáte právo na pobyt?
            3. [V prípade kladnej odpovede na druhú otázku], možno túto podmienku splniť aj v prípade, že nešlo o neprerušený pobyt, ale o pobyt s určitou frekvenciou ako napríklad týždenne cez víkendy alebo vo forme pravidelných návštev?
            4. Zaniknú prípadné nároky rodinného príslušníka, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, na právo na pobyt odvodené z práva Únie, za okolností, akými sú okolnosti sporu [týkajúceho sa pána B.], ako následok toho, že medzi návratom občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, a pripojeniu sa rodinného príslušníka z tretieho štátu v tomto členskom štáte uplynulo značné obdobie?“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prvej až tretej otázke
            33. Svojou prvou až treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú ustanovenia smernice 2004/38 a článok 21 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia, aby členský štát zamietol právo na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom uvedeného členského štátu, pri návrate tohto občana do uvedeného členského štátu v prípade, keď uvedený občan pred svojím návratom využil svoje právo na voľný pohyb podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ a zdržiaval sa v inom členskom štáte so svojím dotknutým rodinným príslušníkom iba na základe postavenia občana Únie, a v prípade kladnej odpovede, aké sú podmienky poskytnutia takéhoto práva na pobyt.
            34. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ „každý občan Únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, pričom podlieha obmedzeniam a podmienkam ustanoveným v zmluvách a v opatreniach prijatých na ich vykonanie“.
            35. Pokiaľ ide o smernicu 2004/38, Súdny dvor už mal príležitosť konštatovať, že jej cieľom je zjednodušiť výkon základného a individuálneho práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré je občanom Únie priamo priznané článkom 21 ods. 1 ZFEÚ, a že predmetom tejto smernice je najmä posilniť toto právo (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. júla 2008, Metock a i., C‑127/08, Zb. s. I‑6241, body 59 a 82; zo 7. októbra 2010, Lassal, C‑162/09, Zb. s. I‑9217, bod 30, ako aj McCarthy, už citovaný, bod 28).
            36. Článok 21 ods. 1 ZFEÚ a ustanovenia smernice 2004/38 nepriznávajú štátnym príslušníkom tretích štátov nijaké samostatné právo (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. novembra 2012, Iida, C‑40/11, bod 66, ako aj z 8. mája 2013, Ymeraga a Ymeraga‑Tafarshiku, C‑87/12, bod 34). Prípadné práva priznané ustanoveniami práva Únie týkajúcimi sa občianstva Únie takýmto štátnym príslušníkom sú totiž práva odvodené od vykonania slobody pohybu občanom Únie (pozri rozsudky Iida, už citovaný, bod 67; Ymeraga a Ymeraga‑Tafarshiku, už citovaný, bod 35, ako aj z 10. októbra 2013, Alokpa a i., C‑86/12, bod 22).
            37. Z doslovného, systematického a teleologického výkladu ustanovení smernice 2004/38 tak vyplýva, že tieto ustanovenia neumožňujú založiť odvodené právo na pobyt pre štátnych príslušníkov tretích štátov, rodinných príslušníkov občana Únie, v členskom štáte, ktorého je tento občan štátnym príslušníkom.
            38. Článok 3 ods. 1 smernice 2004/38 totiž stanovuje za „oprávnené osoby“, ktoré majú nárok na práva upravené touto smernicou, „všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo sa zdržiavajú v inom členskom štáte, než je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, a [ich] rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v článku 2 bode 2 uvedenej smernice, ktorí ich buď sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú“.
            39. Smernica 2004/38 teda stanovuje odvodené právo na pobyt pre štátnych príslušníkov tretích štátov, rodinných príslušníkov občana Únie, v zmysle článku 2 bodu 2 tejto smernice, iba ak tento občan vykonal svoje právo na voľný pohyb a usadil sa v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom (pozri v tomto zmysle rozsudky Metock a i., už citovaný, bod 73; z 15. novembra 2011, Dereci a i., C‑256/11, Zb. s. I‑11315, bod 56; Iida, už citovaný, bod 51, ako aj zo 6. decembra 2012, O. a i., C‑356/11 a C‑357/11, bod 41).
            40. Ostatné ustanovenia smernice 2004/38, najmä jej článok 6, článok 7 ods. 1 a 2 a článok 16 ods. 1a 2, hovoria o práve na pobyt občana Únie a o odvodenom práve na pobyt jeho rodinných príslušníkov buď „v inom členskom štáte“, alebo v „hostiteľskom členskom štáte“, a potvrdzujú tak, že štátny príslušník tretieho štátu, rodinný príslušník občana Únie, sa nemôže na základe tejto smernice opierať o odvodené právo na pobyt v členskom štáte, ktorého je tento občan štátnym príslušníkom (pozri rozsudky McCarthy, už citovaný, bod 37, a Iida, už citovaný, bod 64).
            41. Pokiaľ ide o teleologický výklad ustanovení smernice 2004/38, treba pripomenúť, že hoci je pravda, že cieľom tejto smernice je uľahčiť a posilniť výkon základného a osobného práva na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov, ktoré je priznané priamo každému občanovi Únie, nič to nemení na tom, že jej predmetom je, ako vyplýva z jej článku 1 písm. a), stanovenie podmienok výkonu tohto práva (rozsudok McCarthy, už citovaný, bod 33).
            42. Keďže podľa zásady medzinárodného práva štát nemôže odoprieť vlastným štátnym príslušníkom vstup na svoje územie alebo pobyt na ňom, jediným poslaním smernice 2004/38 je upravenie podmienok vstupu a pobytu občana Únie v iných členských štátoch ako v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom (pozri rozsudok McCarthy, už citovaný, bod 29).
            43. Za týchto podmienok a vzhľadom na to, čo bolo pripomenuté v bode 36 tohto rozsudku, tak poslaním uvedenej smernice nie je priznať odvodené právo na pobyt pre štátneho príslušníka tretieho štátu, rodinného príslušníka občana Únie, ktorý sa zdržiava v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom.
            44. Keďže štátni príslušníci tretích štátov, ktorí sa nachádzajú v situácii, akou je situácia pánov O. a B., nemôžu mať prospech na základe ustanovení smernice 2004/38 z odvodeného práva na pobyt v členskom štáte, ktorého je referenčná osoba každého z nich štátnym príslušníkom, treba preskúmať, či odvodené právo na pobyt možno prípadne založiť na článku 21 ods. 1 ZFEÚ.
            45. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že účel a odôvodnenie uvedeného odvodeného práva na pobyt sú založené na konštatovaní, že odmietnuť jeho priznanie je spôsobilé obmedziť slobodu pohybu občana Únie tým, že ho toto odmietnutie odrádza od vykonávania svojich práv na vstup do hostiteľského členského štátu a pobyt v ňom (pozri rozsudky Iida, už citovaný, bod 68; Ymeraga a Ymeraga‑Tafarshiku, už citovaný, bod 35, ako aj Alokpa a i., už citovaný, bod 22).
            46. Na tomto základe Súdny dvor rozhodol, že ak sa občan Únie zdržiaval so svojím rodinným príslušníkom, štátnym príslušníkom tretieho štátu, v inom členskom štáte ako členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, dlhšie ako dva a pol roka či rok a pol, a vykonával v ňom zárobkovú činnosť, tento štátny príslušník tretieho štátu musí mať pri návrate tohto občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, podľa práva Únie nárok na odvodené právo na pobyt v tomto naposledy uvedenom členskom štáte (pozri rozsudky Singh, už citovaný, bod 25, a Eind, už citovaný, bod 45). Ak by tento štátny príslušník tretieho štátu nemal takéto právo, pracovník, občan Únie, môže byť odradený od odchodu z členského štátu, ktorého má štátnu príslušnosť, na účely vykonávania zárobkovej činnosti na území iného členského štátu, z dôvodu neistoty, že tento pracovník po svojom návrate do členského štátu pôvodu nebude môcť naďalej pokračovať v prípadne začatom rodinnom živote, ktorý mohol vzniknúť svadbou alebo zlúčením rodiny v hostiteľskom členskom štáte (pozri rozsudky Eind, už citovaný, body 35 a 36, ako aj Iida, už citovaný, bod 70).
            47. Prekážka odchodu z členského štátu, ktorého je pracovník štátnym príslušníkom, ako to vyplýva z už citovaných rozsudkov Singh a Eind, teda vychádza zo zamietnutia priznať pri návrate tohto pracovníka do členského štátu jeho pôvodu odvodené právo na pobyt rodinným príslušníkom tohto pracovníka, štátnym príslušníkom tretieho štátu, ak sa tento pracovník s nimi zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte na základe práva Únie a v súlade s ním.
            48. Treba preto preskúmať, či sa má judikatúra vyplývajúca z uvedených rozsudkov uplatniť všeobecným spôsobom na rodinných príslušníkov občanov Únie, ktorí sa uplatnením práv, ktoré im priznáva článok 21 ods. 1 ZFEÚ, zdržiavali v inom členskom štáte ako členskom štáte, ktorého sú štátni príslušníci, predtým, ako sa vrátili do členského štátu, ktorého sú štátni príslušníci.
            49. V tejto veci ide o tento prípad. Pri návrate občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, má priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi tohto občana Únie, s ktorým sa tento občan zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte iba na základe postavenia občana Únie, podľa práva Únie a v súlade s ním, za cieľ odstrániť rovnakú prekážku pri odchode z členského štátu jeho pôvodu, akou je prekážka, ktorá bola uvedená v bode 47 tohto rozsudku, so zárukou, že uvedený občan bude môcť pokračovať v tomto jeho členskom štáte pôvodu v rodinnom živote, ktorý rozvinul alebo začal v hostiteľskom členskom štáte.
            50. Pokiaľ ide o podmienky priznania odvodeného práva na pobyt na základe článku 21 ods. 1 ZFEÚ, pri návrate občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi tohto občana Únie, s ktorým sa tento občan zdržiaval iba na základe postavenia občana Únie v hostiteľskom členskom štáte, tieto podmienky nemôžu byť v zásade prísnejšie ako podmienky stanovené smernicou 2004/38 pre priznanie takéhoto práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý vykonal svoje právo na voľný pohyb a usadil sa v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom. Hoci totiž smernica 2004/38 neuvádza takýto prípad návratu, musí sa uplatniť analogicky na podmienky pobytu občana Únie v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, keďže v oboch prípadoch je to občan Únie, ktorý je referenčnou osobou, od ktorej sa odvíja priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom tohto občana Únie.
            51. Prekážka, aká je uvedená v bode 47 tohto rozsudku, vznikne iba ak je pobyt občana v hostiteľskom členskom štáte dostatočne stály na to, aby mu umožnil rozvinúť alebo začať v tomto členskom štáte rodinný život. Článok 21 ods. 1 ZFEÚ teda nevyžaduje, aby každý pobyt občana Únie v hostiteľskom členskom štáte s jeho rodinným príslušníkom, štátnym príslušníkom tretieho štátu, nevyhnutne zahŕňal priznanie odvodeného práva na pobyt tomuto rodinnému príslušníkovi v členskom štáte, ktorého je tento občan štátnym príslušníkom v čase jeho návratu do tohto členského štátu.
            52. V tejto súvislosti treba uviesť, že cieľom občana Únie, ktorý využíva práva, ktoré mu priznáva článok 6 ods. 1 smernice 2004/38, nie je usadiť sa v hostiteľskom členskom štáte spôsobom, ktorý by bol priaznivý pre rozvoj alebo začatie rodinného života v tomto hostiteľskom členskom štáte. Za týchto podmienok zamietnutie priznať odvodené právo na pobyt, pri návrate tohto občana do jeho členského štátu pôvodu, pre rodinných príslušníkov uvedeného občana, ktorí sú štátnymi príslušníkmi tretieho štátu, neodradí takéhoto občana od výkonu práv, ktoré mu uvedený článok 6 priznal.
            53. Naopak, taká prekážka, ako je uvedená v bode 47 tohto rozsudku, sa môže objaviť, keď je cieľom občana Únie výkon práv, ktoré mu priznáva článok 7 ods. 1 smernice 2004/38. Pobyt v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice a v súlade s nimi totiž v podstate svedčí o usadení sa, a teda stálej povahe pobytu občana Únie v tomto hostiteľskom členskom štáte a ide ruka v ruke s rozvojom alebo začatím rodinného života v tomto členskom štáte.
            54. Pokiaľ sa pri príležitosti stáleho pobytu občana Únie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok článku 7 ods. 1 smernice 2004/38 a v súlade s nimi rozvinul alebo začal v tomto členskom štáte rodinný život, potrebný účinok práv, ktoré dotknutý občan Únie využíva na základe článku 21 ods. 1 ZFEÚ, vyžaduje, aby rodinný život, ktorý viedol tento občan v hostiteľskom členskom štáte, mohol pokračovať po jeho návrate do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, priznaním odvodeného práva na pobyt dotknutému rodinnému príslušníkovi, ktorý je štátny príslušník tretieho štátu. Pri neexistencii takéhoto odvodeného práva na pobyt by bol totiž tento občan Únie odradený od odchodu z členského štátu, ktorého má štátnu príslušnosť, na účely vykonávania svojho práva na pobyt v inom členskom štáte podľa článku 21 ods. 1 ZFEÚ, z dôvodu neistoty, či bude môcť v členskom štáte pôvodu pokračovať v rodinnom živote s blízkymi príbuznými, ktorý sa takto rozvinul alebo začal v hostiteľskom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky Eind, už citovaný, body 35 a 36, ako aj Iida, už citovaný, bod 70).
            55. Potrebný účinok článku 21 ods. 1 ZFEÚ a fortiori  vyžaduje, aby občan Únie mohol pokračovať po svojom návrate do členského štát u, ktorého je štátnym príslušníkom, v rodinnom živote, ktorý viedol v hostiteľskom členskom štáte, ak tento občan a jeho rodinný príslušník, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, získali v tomto hostiteľskom členskom štáte právo na trvalý pobyt podľa článku 16 ods. 1 a 2 smernice 2004/38.
            56. Je to teda stály pobyt občana Únie a jeho rodinného príslušníka, ktorý je štátny príslušník tretieho štátu, v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených v článku 7 ods. 1 a 2 smernice 2004/38 alebo článku 16 tejto smernice, a v súlade s nimi, ktorý pri návrate tohto občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, umožní štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, s ktorým uvedený občan viedol rodinný život v hostiteľskom členskom štáte, získať odvodené právo na pobyt na základe článku 21 ods. 1 ZFEÚ.
            57. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či referenčné osoby O. a B., ktoré sú občanmi Únie, sa usadili a teda mali stály pobyt v hostiteľskom členskom štáte, a či z dôvodu rodinného života, ktorý viedli počas tohto stáleho pobytu, mali páni O. a B. nárok na odvodené právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte podľa článku 7 ods. 2 alebo článku 16 ods. 2 smernice 2004/38 a v súlade s nimi.
            58. Treba dodať, že uplatňovanie právnej úpravy Únie nemožno chápať tak, že kryje zneužitia (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 2000, Emsland‑Stärke, C‑110/99, Zb. s. I‑11569 bod 51, a z 22. decembra 2010, Bozkurt, C‑303/08, Zb. s. I‑13445, bod 47), keďže dôkaz zneužívajúceho konania si vyžaduje jednak súbor objektívnych okolností, z ktorých vyplýva, že aj napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených právnou úpravou Únie cieľ tejto právnej úpravy nebol dosiahnutý, a jednak subjektívny prvok spočívajúci v úmysle získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Únie tým, že sa umelo vytvárajú podmienky potrebné na jej získanie (rozsudok zo 16. októbra 2012, Maďarsko/Slovensko, C‑364/10, bod 58).
            59. Pokiaľ ide o to, či môže kumulácia viacerých krátkodobých pobytov v hostiteľskom členskom štáte viesť k odvodenému právu na pobyt rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý je štátnym príslušníkom tretieho štátu, pri návrate tohto občana do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, treba pripomenúť, že iba pobyt spĺňajúci podmienky uvedené v článku 7 ods. 1 a 2 alebo článku 16 smernice 2004/38 môže viesť k takémuto právu na pobyt. V tejto súvislosti krátkodobé pobyty, akými sú víkend alebo dovolenka v inom členskom štáte ako v členskom štáte, ktorého je takýto občan štátnym príslušníkom, aj keby sa zohľadnili spolu, patria pod článok 6 smernice 2004/38 a nespĺňajú uvedené podmienky.
            60. Pokiaľ ide o situáciu pána O., ktorý, ako to vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, má pobytový preukaz podľa článku 10 smernice 2004/38 ako rodinný príslušník občana Únie, treba pripomenúť, že právo Únie neukladá úradom členského štátu, ktorého je dotknutý občan Únie štátnym príslušníkom, povinnosť priznať štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, ktorý je rodinným príslušníkom tohto občana, odvodené právo na pobyt iba z toho dôvodu, že v hostiteľskom členskom štáte mal uvedený príslušník platné povolenie na pobyt (pozri rozsudok Eind, už citovaný, bod 26). Pobytový preukaz vydaný podľa článku 10 smernice 2004/38 má totiž deklaratórnu povahu nezakladajúcu právo (pozri rozsudok z 21. júla 2011, Dias, C‑325/09, Zb. s. I‑6387, bod 49).
            61. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú až tretiu otázku odpovedať tak, že článok 21 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, v ktorej občan Únie rozvinul alebo začal rodinný život so štátnym príslušníkom tretieho štátu počas stáleho pobytu v inom členskom štáte ako členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, podľa podmienok stanovených v článku 7 ods. 1 a 2 alebo článku 16 ods. 1 a 2 smernice 2004/38 a v súlade s nimi sa analogicky uplatnia ustanovenia tejto smernice, keď sa uvedený občan Únie vráti so svojím rodinným príslušníkom do svojho členského štátu pôvodu. Podmienky priznania odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi tohto občana Únie, v členskom štáte pôvodu tohto občana Únie, by totiž nemali byť v zásade prísnejšie ako podmienky stanovené uvedenou smernicou pre priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý vykonal svoje právo na voľný pohyb a usadil sa v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom.
            O štvrtej otázke
            62. Ako to vyplýva z bodov 21 až 23 tohto rozsudku, pán B. získal postavenie rodinného príslušníka občana Únie v zmysle článku 2 bodu 2 smernice 2004/38 neskôr, ako mala pobyt referenčná osoba B. v hostiteľskom členskom štáte.
            63. Štátny príslušník tretieho štátu, ktorý nemal najneskôr počas obdobia svojho pobytu v hostiteľskom členskom štáte postavenie rodinného príslušníka v zmysle článku 2 bodu 2 smernice 2004/38, teda nemohol v tomto členskom štáte získať odvodené právo na pobyt podľa článku 7 ods. 2 alebo článku 16 ods. 2 smernice 2004/38. Za týchto podmienok sa tento štátny príslušník tretieho štátu ani nemôže odvolávať na článok 21 ods. 1 ZFEÚ na účely získania odvodeného práva na pobyt pri návrate dotknutého občana Únie do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.
            64. Na štvrtú otázku teda nie je potrebné odpovedať.
            O trovách
            65. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
            Článok 21 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, v ktorej občan Únie rozvinul alebo začal rodinný život so štátnym príslušníkom tretieho štátu počas stáleho pobytu v inom členskom štáte ako členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom, podľa podmienok stanovených v článku 7 ods. 1 a 2 alebo článku 16 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, a v súlade s nimi sa analogicky uplatnia ustanovenia tejto smernice, keď sa uvedený občan Únie vráti so svojím rodinným príslušníkom do svojho členského štátu pôvodu. Podmienky priznania odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi tohto občana Únie, v členskom štáte pôvodu tohto občana Únie, by totiž nemali byť v zásade prísnejšie ako podmienky stanovené uvedenou smernicou pre priznanie odvodeného práva na pobyt štátnemu príslušníkovi tretieho štátu, rodinnému príslušníkovi občana Únie, ktorý vykonal svoje právo na voľný pohyb a usadil sa v inom členskom štáte než v členskom štáte, ktorého je štátnym príslušníkom.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 29. januára 2013. # Fon Wireless Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva nfon - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva fon a skoršia národná slovná ochranná známka FON - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Návrh na zmenu rozhodnutia. # Vec T-283/11.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. decembra 2012.#Bonik EOOD proti Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Administrativen sǎd – Varna.#DPH – Smernica 2006/112/ES – Právo na odpočítanie – Zamietnutie.#Vec C-285/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. decembra 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Smernica 2006/112/ES — Právo na odpočítanie — Zamietnutie“
      Vo veci C-285/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Administrativen săd – Varna (Bulharsko) zo 16. mája 2011 a doručený Súdnemu dvoru 8. júna 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Bonik EOOD

      proti

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), vykonávajúca funkciu predsedníčky tretej komory, sudcovia K. Lenaerts, E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. septembra 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Bonik EOOD, v zastúpení: O. Minčev, advokat, a M. Patchett-Joyce, barrister,

               —

               bulharská vláda, v zastúpení: E. Petranova, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Seeboruth a L. Christie, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P. Moser, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Lozano Palacios a D. Roussanov, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 a 178 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Bonik EOOD (ďalej len „Bonik“) a Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite (riaditeľ riaditeľstva „Opravné prostriedky a správa výkonu rozhodnutia“ pre mesto Varna, pri centrálnej správe národnej agentúry pre verejné príjmy) vo veci práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) vo forme daňového kreditu z nákupu pšenice uskutočneného touto spoločnosťou.

         Právny rámec

               3

               Článok 2 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112 stanovuje, že DPH podlieha dodanie tovaru za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká.

               4

               Článok 9 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
               „‚Zdaniteľná osoba‘ je každá osoba, ktorá nezávisle a na akomkoľvek mieste vykonáva ekonomickú činnosť, odhliadnuc od účelu alebo výsledkov tejto činnosti.
               ‚Ekonomická činnosť‘ je každá činnosť výrobcov, obchodníkov alebo osôb poskytujúcich služby vrátane ťažobných a poľnohospodárskych činností a činností pri výkone slobodných povolaní. Ekonomickou činnosťou je predovšetkým využívanie hmotného alebo nehmotného majetku na účely získania príjmu na pokračujúcom základe.“

               5

               Článok 62 uvedenej smernice znie takto:
               „Na účely tejto smernice:

                        1.

                        ‚zdaniteľná udalosť‘ je udalosť, na základe ktorej sú splnené právne podmienky potrebné pre vznik daňovej povinnosti;

                        2.

                        ‚daňová povinnosť‘ vzniká, keď sa správca dane stane v danom momente oprávneným podľa zákona požadovať daň od osoby povinnej túto daň zaplatiť, odhliadnuc od toho, že čas platby sa môže odložiť.“

               6

               Podľa článku 63 tejto smernice:
               „Zdaniteľná udalosť nastáva a daňová povinnosť vzniká dodaním tovaru alebo poskytnutím služby.“

               7

               Článok 167 smernice 2006/112 znie:
               „Právo odpočítať daň vzniká vtedy, keď vzniká daňová povinnosť v súvislosti s daňou, ktorá je odpočítateľná.“

               8

               Článok 168 tejto smernice stanovuje:
               „Pokiaľ ide o tovar a služby, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií zdaniteľnej osoby, táto má právo v členskom štáte, v ktorom uskutočňuje tieto transakcie, odpočítať z výšky DPH, ktorú je povinná zaplatiť, tieto sumy:

                        a)

                        DPH splatnú alebo zaplatenú v tomto členskom štáte za tovar, ktorý jej bol alebo bude dodaný, a za služby, ktoré jej boli alebo budú poskytnuté, inou zdaniteľnou osobou,

                  …“

               9

               Článok 178 uvedenej smernice stanovuje:
               „Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane:

                        a)

                        pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. a), týkajúce sa dodania tovaru a poskytovania služieb, musí mať faktúru vyhotovenú v súlade s článkami 220 až 236 a článkami 238, 239 a 240,

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               10

               Bonik je spoločnosťou, v ktorej sa vykonala daňová kontrola týkajúca sa mesiacov február a marec 2009.

               11

               V dôsledku tejto kontroly bulharské daňové orgány zistili, že neexistujú dôkazy o uskutočnení dodaní pšenice a slnečnice v rámci Spoločenstva, o ktorých Bonik vyhlásila, že sa uskutočnili v prospech spoločnosti založenej podľa rumunského práva Agrisco SRL a že so zreteľom na skutočnosť, že množstvá pšenice a slnečnice uvedené na faktúrach vyhotovených spoločnosťou Bonik boli podľa účtovného oddelenia tejto spoločnosti odvezené z jej skladu a nenachádzali sa tam v čase vykonania uvedenej kontroly, stali sa tieto množstvá predmetom zdaniteľných dodaní na bulharskom území.

               12

               Uvedené daňové orgány okrem toho preskúmali nákupy pšenice, ktoré uvádzala Bonik, v súvislosti s možnosťou jej nákupu od spoločností Favorit stroy Varna EOOD (ďalej len „Favorit stroy“) a Agro treyd BG Varna EOOD (ďalej len „Agro treyd“), za ktoré sa DPH odpočítala.

               13

               Bonik mala faktúry vyhotovené spoločnosťami Favorit stroy, ako aj Agro treyd a tieto faktúry zodpovedali týmto nákupom.

               14

               Bulharské daňové orgány však na to, aby sa ubezpečili o uskutočnení uvedených nákupov, vykonali dodatočné kontroly u dodávateľov spoločnosti Bonik, teda v spoločnostiach Favorit stroy a Agro treyd, ako aj u ich dodávateľov, teda v spoločnostiach Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD a Riva agro stil EOOD.

               15

               Vzhľadom na to, že tieto kontroly nepreukázali, že spoločnosti Lyusi treyd EOOD, Eksim plyus EOOD a Riva agro stil EOOD skutočne dodali tovar spoločnostiam Favorit stroy a Agro treyd, vychádzali bulharské daňové orgány z toho, že posledné uvedené spoločnosti nemajú potrebné množstvá tovaru na to, aby uskutočnili dodania určené spoločnosti Bonik, a uvedené orgány dospeli k záveru, že nedošlo k skutočným dodaniam medzi uvedenými spoločnosťami a spoločnosťou Bonik.

               16

               Uvedené daňové orgány preto v opravnom daňovom výmere z 10. marca 2010 zamietli spoločnosti Bonik právo odpočítať DPH vo forme daňového kreditu za dodania pšenice uskutočnené jej dodávateľmi, spoločnosťami Favorit stroy a Agro treyd.

               17

               Bonik proti tomuto daňovému výmeru podala správnu žalobu na Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Varna pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite, ktorý rozhodnutím z 21. júna 2010 uvedený výmer potvrdil.

               18

               Bonik podala na vnútroštátny súd žalobu proti tomuto daňovému výmeru.

               19

               Vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí uviedol, že bulharské daňové orgány nenapadli skutočnosť, že Bonik uskutočnila následné dodania tovaru toho istého druhu a v rovnakom množstve, ani nepotvrdil, že táto spoločnosť nadobudla tovar od iných dodávateľov, ako sú spoločnosti Favorit stroy a Agro treyd.

               20

               Okrem toho dodáva, že existujú dôkazy o uskutočnení priamych dodaní a absencia dôkazov o predchádzajúcich dodaniach nemôže viesť k záveru, že sa tieto priame dodania neuskutočnili.

               21

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spresňuje, že vnútroštátna právna úprava nepodmieňuje využívanie práva na odpočítanie DPH vo forme daňového kreditu dôkazom o pôvode tovaru.

               22

               Podľa uvedeného súdu daňová správa v praxi a niektoré bulharské súdy požadujú dôkaz o uskutočnení predošlých dodaní na to, aby zdaniteľnej osobe priznali právo na odpočítanie DPH.

               23

               V tomto kontexte Administrativen sad – Varna rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položiť tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je možné z výkladu ustanovení článku 178 písm. a) a b), článkov 14, 62, 63, 167 a 168 smernice 2006/112 odvodiť pojem ‚absencia skutočného dodania‘, a ak áno, zhoduje sa pojem ‚absencia skutočného dodania‘ vzhľadom na svoju definíciu s pojmom ‚daňový podvod‘, alebo patrí do rozsahu uvedeného pojmu? Čo v zmysle smernice zahŕňa pojem ‚daňový podvod‘?

                        2.

                        Požaduje smernica vzhľadom na definíciu pojmu daňový podvod, ako aj na odôvodnenia 26 a 59 v spojení s článkom 178 písm. b), aby sa formálne náležitosti stanovili výslovne prostredníctvom legislatívneho postupu v podobe právneho aktu najvyššieho zákonodarného orgánu členského štátu, alebo umožňuje, že sa tieto formálne náležitosti nestanovia na základe legislatívneho postupu, ale predstavujú správnu prax (a prax daňovej kontroly) a judikatúru? Môžu sa formálne náležitosti zavádzať na základe normatívnych aktov správnych orgánov a/alebo pokynov verejnej správy?

                        3.

                        Predstavuje ‚absencia skutočného dodania‘, ak ide o pojem, ktorý sa líši od pojmu ‚daňový podvod‘ a definícia pojmu ‚daňový podvod‘ sa naň nevzťahuje, formálnu náležitosť podľa článku 178 písm. b) [smernice 2006/112] alebo opatrenie podľa odôvodnenia 59 [tejto] smernice, ktorého zavedenie má za následok nepriznanie práva na odpočítanie dane a spochybnenie neutrality DPH, podstatnú zásadu spoločného systému DPH, ktorá bola zavedená relevantnými právnymi predpismi Únie?

                        4.

                        Môžu sa zdaniteľným osobám predpísať také formálne náležitosti, podľa ktorých sú povinné preukázať dodania predchádzajúce dodaniu medzi nimi (medzi posledným príjemcom a jeho dodávateľom), aby sa dodanie považovalo za skutočne vykonané, pokiaľ orgán nespochybňuje, že dotknuté subjekty (poslední dodávatelia) následne dodali rovnaké množstvo toho istého tovaru ďalším príjemcom?

                        5.

                        Má sa v rámci spoločného systému dane z pridanej hodnoty a ustanovení článkov 168 a 178 smernice 2006/112 právo obchodníka na uznanie zaplatenej DPH z istej transakcie:

                                 a)

                                 posúdiť výlučne vo vzťahu ku konkrétnej transakcii, na ktorej sa obchodník podieľa, so zohľadnením úmyslu obchodníka podieľať sa na transakcii a/alebo

                                 b)

                                 posúdiť vzhľadom na všetky transakcie vrátane predošlých a neskorších transakcií tvoriacich dodávateľský reťazec, ktorého súčasťou je sporná transakcia, s ohľadom na úmysly ostatných účastníkov reťazca, ktorých obchodník nepozná a/alebo sa o nich nemá ako dozvedieť, resp. s ohľadom na úkony a/alebo nečinnosť osoby, ktorá vystavila faktúru, a ostatných účastníkov reťazca, a to jeho subdodávateľov, ktorých príjemca plnenia nemôže kontrolovať a nemôže od nich žiadať, aby sa správali istým spôsobom, a/alebo

                                 c)

                                 posúdiť s ohľadom na podvodné aktivity a úmysly iných účastníkov reťazca, o ktorých účasti obchodník nevedel, a pokiaľ ide o ich aktivity alebo úmysly, nie je možné zistiť, či sa o nich mohol dozvedieť, a to nezávisle od toho, či tieto aktivity a úmysly existovali pred vykonanou transakciou alebo po jej vykonaní?

                        6.

                        V závislosti od odpovede na piatu otázku: Majú sa transakcie ako tie, ktoré sú predmetom konania vo veci samej, považovať za dodania za protihodnotu v zmysle článku 2 smernice 2006/112, resp. za súčasť ekonomickej činnosti zdaniteľnej osoby v zmysle článku 9 ods. 1 smernice 2006/112?

                        7.

                        Je prípustné, aby sa transakcie, ktoré sú predmetom konania vo veci samej a ktoré dodávateľ riadne podložil dokladmi a deklaroval na účely dane z pridanej hodnoty a príjemca vo vzťahu k nim skutočne nadobudol vlastnícke právo na fakturovaný tovar, pričom neexistujú údaje o tom, či tovar naozaj dostal od jednej osoby, ktorá nevystavila faktúru, nepovažovali za dodanie za protihodnotu v zmysle článku 2 smernice 2006/112 len preto, že dodávateľa sa nepodarilo nájsť na uvedenej adrese a v rámci daňovej kontroly nepredložil všetky požadované podklady, resp. daňovým orgánom nepreukázal všetky okolnosti, za ktorých došlo k dodaniu, okrem iného pôvod predaného tovaru?

                        8.

                        Ide o opatrenie prípustné na zabezpečenie výberu dane a zabránenie daňovému podvodu, ak právo na odpočítanie dane závisí od správania dodávateľa a/alebo jeho subdodávateľov?

                        9.

                        V závislosti od odpovedí na druhú, tretiu a štvrtú otázku: Porušujú opatrenia daňových orgánov, ako sú tie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, na základe ktorých nie možné uplatniť odpočítanie dane na obchody, ktoré obchodník uzatvoril v dobrej viere, zásady proporcionality, rovnosti zaobchádzania a právnej istoty zakotvené v práve Únie?

                        10.

                        V závislosti od odpovedí na predchádzajúce otázky: Má príjemca dodaní za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, právo na odpočítanie dane, ktorú mu fakturovali dodávatelia?“

         O prejudiciálnych otázkach

               24

               Svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia smernice 2006/112, ako aj zásady proporcionality, rovnosti zaobchádzania a právnej istoty majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby sa za okolností, ako sú okolnosti dotknuté vo veci samej, zdaniteľnej osobe zamietlo právo odpočítať DPH za dodania tovaru z dôvodu, že so zreteľom na skutočnosti týkajúce sa plnení uskutočnených na vstupe tohto dodania sa toto dodanie nepovažuje za uskutočnené.

               25

               Je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že právo zdaniteľných osôb odpočítať z DPH, ktorú majú zaplatiť, DPH už zaplatenú na vstupe z tovarov, ktoré nadobudli, alebo služieb, ktoré prijali, predstavuje podľa ustálenej judikatúry základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného právnou úpravou Únie (pozri rozsudok z 21. júna 2012, Mahagében a Dávid, C-80/11 a C-142/11, bod 37 a citovanú judikatúru).

               26

               Ako Súdny dvor opakovane zdôraznil, právo na odpočítanie dane uvedené v článku 167 a nasl. smernice 2006/112 je neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu DPH a v zásade nemôže byť obmedzené. Predovšetkým sa toto právo uplatňuje bezprostredne na všetky dane zaťažujúce plnenia uskutočnené na vstupe (pozri rozsudky z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C-110/98 až C-147/98, Zb. s. I-1577, bod 43; z 15. decembra 2005, Centralan Property, C-63/04, Zb. s. I-11087, bod 50; zo 6. júla 2006, Kittel, C-439/04 a C-440/04, Zb. s. I-6161, bod 47, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 38).

               27

               Režim odpočtov má za cieľ úplne zbaviť podnikateľa bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jeho hospodárskych činností. Spoločný systém DPH následne zaručuje neutralitu, pokiaľ ide o daňové bremeno všetkých hospodárskych činností bez ohľadu na účel a výsledky týchto činností pod podmienkou, že tieto v zásade podliehajú DPH (pozri rozsudky zo 14. februára 1985, Rompelman, 268/83, Zb. s. 655, bod 19; z 15. januára 1998, Ghent Coal Terminal, C-37/95, Zb. s. I-1, bod 15; Gabalfrisa a i., už citovaný, bod 44; z 3. marca 2005, Fini H, C-32/03, Zb. s. I-1599, bod 25; z 21. februára 2006, Halifax a i., C-255/02, Zb. s. I-1609, bod 78; Kittel, už citovaný, bod 48; z 22. decembra 2010, Dankowski, C-438/09, Zb. s. I-14009, bod 24, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 39).

               28

               Otázka, či DPH splatná vo vzťahu k predchádzajúcim alebo nasledujúcim predajom dotknutého tovaru bola alebo nebola zaplatená do štátnej pokladnice, nemá vplyv na práva zdaniteľnej osoby odpočítať DPH zaplatenú na vstupe. DPH sa totiž uplatňuje na všetky plnenia výroby a distribúcie po odpočítaní dane, ktorou boli priamo zaťažené jednotlivé nákladové prvky tvoriace cenu (pozri rozsudky z 12. januára 2006, Optigen a i., C-354/03, C-355/03 a C-484/03, Zb. s. I-483, bod 54; Kittel, už citovaný, bod 49, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 40).

               29

               Okrem toho zo znenia článku 168 písm. a) smernice 2006/112 vyplýva, že na využívanie práva na odpočítanie je potrebné, aby dotknutá osoba bola jednak zdaniteľnou osobou v zmysle tejto smernice a jednak, aby zdaniteľná osoba využívala uvedené tovary a služby zakladajúce toto právo na výstupe pre potreby svojich vlastných zdaniteľných plnení a že na vstupe musia byť tieto tovary a služby poskytnuté inou zdaniteľnou osobou (pozri rozsudky Centralan Property, už citovaný, bod 52, a zo 6. septembra 2012, Tóth, C-324/11, bod 26).

               30

               V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že strany dotknuté predmetnými dodaniami tovaru, teda Bonik a jej dodávatelia, sú zdaniteľnými osobami v zmysle smernice 2006/112.

               31

               Aby bolo možné dospieť k existencii práva na odpočítanie, ktorého sa dovoláva Bonik na základe týchto dodaní tovaru, treba overiť, či sa tieto dodania skutočne uskutočnili a či Bonik tieto tovary skutočne využila pre potreby svojich vlastných zdaniteľných plnení.

               32

               Treba teda pripomenúť, že v rámci konania začatého podľa článku 267 ZFEÚ Súdny dvor nemá právomoc preskúmať či posúdiť skutkové okolnosti týkajúce sa konania vo veci samej. Vnútroštátnemu súdu tak prislúcha vykonať celkové posúdenie všetkých skutočností a skutkových okolností tejto veci, aby bolo možné určiť, či Bonik môže vykonať spoje právo na odpočítanie na základe uvedených dodaní tovaru (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. septembra 2012, Mecsek-Gabona, C-273/11, bod 53).

               33

               Ak z tohto posúdenia vyplýva, že sa predmetné dodania tovaru skutočne uskutočnili a že Bonik tieto tovary využila na výstupe pre potreby svojich vlastných zdaniteľných plnení, nemožno jej v zásade zamietnuť právo na odpočítanie.

               34

               V tejto súvislosti vnútroštátny súd uviedol, že bulharské daňové orgány nepotvrdili, že Bonik nadobudla predmetné tovary od iných dodávateľov, ako sú spoločnosti Favorit stroy a Agro treyd, a že existujú dôkazy o uskutočnení priamych dodaní. Rovnako uviedol, že uvedené orgány nenapadli skutočnosť, že Bonik uskutočnila následné dodania tovaru rovnakého druhu, ako je tovar dotknutý vo veci samej, a v rovnakom množstve.

               35

               Treba však pripomenúť, že boj proti podvodom, daňovým únikom a prípadným zneužitiam je cieľ uznaný a podporovaný smernicou 2006/112 (pozri najmä rozsudky Halifax a i., už citovaný, bod 71; Kittel, už citovaný, bod 54; zo 7. decembra 2010, R., C-285/09, Zb. s. I-12605, bod 36; z 27. októbra 2011, Tanoarch, C-504/10, Zb. s. I-10853, bod 50, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 41).

               36

               Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že osoby podliehajúce súdnej právomoci sa nemôžu podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom dovolávať noriem práva Únie (pozri najmä rozsudky Fini H, bod 32; Halifax a i., už citovaný, bod 68; Kittel, už citovaný, bod 54, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 41).

               37

               Prináleží teda vnútroštátnym orgánom a súdom zamietnuť priznanie práva na odpočítanie, ak sa s ohľadom na objektívne skutočnosti preukáže, že toto právo sa uplatňuje podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom (pozri rozsudky Fini H, už citovaný, bod 34; Kittel, už citovaný, bod 55, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 42).

               38

               Tak je to v prípade, že daňový podvod spácha samotná zdaniteľná osoba. V takomto prípade totiž nie sú splnené objektívne kritériá, na ktorých sú založené pojmy dodanie tovaru alebo poskytovanie služieb zdaniteľnou osobou a hospodárska činnosť (pozri rozsudky Halifax a i., už citovaný, body 58 a 59, ako aj Kittel, už citovaný, bod 53).

               39

               Zdaniteľná osoba, ktorá vedela alebo mala vedieť, že sa svojou kúpou zúčastňuje na plnení, ktoré je súčasťou podvodu vo vzťahu k DPH, sa musí totiž na účely smernice 2006/112 považovať za účastníka na tomto podvode, a to bez ohľadu na otázku, či má alebo nemá prospech z opätovného predaja tovaru alebo poskytnutia služieb v rámci ním uskutočnených zdaniteľných plnení na výstupe (pozri rozsudok Kittel, už citovaný, bod 56, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 46).

               40

               Vyplýva z toho, že právo na odpočítanie dane možno zdaniteľnej osobe zamietnuť iba pod podmienkou, že sa na základe objektívnych skutočností preukáže, že zdaniteľná osoba, ktorej bol dodaný tovar alebo poskytnutá služba zakladajúca právo na odpočítanie dane, vedela alebo mala vedieť, že sa týmto nadobudnutím tovaru alebo prijatím týchto služieb zúčastní daňového podvodu týkajúceho sa DPH zo strany dodávateľa alebo iného hospodárskeho subjektu, ktorý na vstupe alebo na výstupe zasahuje do reťazca týchto dodaní alebo týchto služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky Kittel, už citovaný, body 56 až 61, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 45).

               41

               Naopak v súlade s režimom práva na odpočítanie dane stanoveným v danej smernici nie je potrestanie prostredníctvom zamietnutia tohto práva zdaniteľnej osoby, ktorá nevedela alebo nemohla vedieť, že dotknuté plnenie bolo súčasťou podvodu spáchaného dodávajúcim alebo že iné plnenie tvoriace súčasť dodávateľského reťazca, ktoré predchádza alebo nasleduje po plnení zdaniteľnej osoby, bolo poznačené podvodom vo vzťahu k DPH (pozri v tomto zmysle rozsudky Optigen a i., už citovaný, body 52 a 55; Kittel, už citovaný, body 45, 46 a 60, ako aj Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 47).

               42

               Založením systému zodpovednosti bez zavinenia sa totiž prekračuje rozsah nevyhnutný na ochranu práv verejných financií (pozri rozsudok Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 48).

               43

               V dôsledku toho, keďže zamietnutie práva na odpočítanie dane je výnimkou z uplatnenia základnej zásady, ktorú predstavuje toto právo, je povinnosťou príslušných daňových orgánov predložiť dostatočné objektívne dôkazy, na základe ktorých by bolo možné dospieť k záveru, že zdaniteľná osoba vedela alebo mala vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce právo na odpočítanie dane je súčasťou daňového podvodu zo strany dodávateľa alebo iného predchádzajúceho subjektu dodávateľského reťazca (pozri rozsudok Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 49).

               44

               Vyplýva z toho, že ak vnútroštátny súd musel skutočné uskutočnenie dodaní tovaru dotknutých vo veci samej a využitie tohto tovaru spoločnosťou Bonik na vstupe pre uskutočnenie pre potreby svojich vlastných zdaniteľných plnení považovať za preukázané, prináleží tak uvedenému súdu overiť, či dotknuté daňové orgány preukázali existenciu takýchto objektívnych skutočností.

               45

               Za týchto podmienok treba na položené otázky odpovedať tak, že články 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 a 178 smernice 2006/112 sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje, aby sa za okolností, ako sú okolnosti dotknuté vo veci samej, zdaniteľnej osobe zamietlo právo odpočítať DPH za dodania tovaru z dôvodu, že so zreteľom na podvody alebo nezrovnalosti spáchané na vstupe alebo výstupe tohto dodania sa toto dodanie nepovažuje za skutočne uskutočnené bez toho, aby sa na základe objektívnych dôkazov preukázalo, že zdaniteľná osoba vedela alebo mala vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce právo na odpočítanie dane je súčasťou podvodu týkajúceho sa DPH spáchaného na vstupe alebo na výstupe v rámci dodávateľského reťazca, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               46

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Články 2, 9, 14, 62, 63, 167, 168 a 178 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje, aby sa za okolností, ako sú okolnosti dotknuté vo veci samej, zdaniteľnej osobe zamietlo právo odpočítať DPH za dodania tovaru z dôvodu, že so zreteľom na podvody alebo nezrovnalosti spáchané na vstupe alebo výstupe tohto dodania sa toto dodanie nepovažuje za skutočne uskutočnené bez toho, aby sa na základe objektívnych dôkazov preukázalo, že zdaniteľná osoba dane vedela alebo mala vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce právo na odpočítanie dane je súčasťou podvodu týkajúceho sa dane z pridanej hodnoty spáchaného na vstupe alebo na výstupe v rámci dodávateľského reťazca, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: bulharčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. novembra 1971. # Werner A. Bock proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 62-70.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 11. decembra 2014.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH proti Európskej komisii.#Humánne lieky – Účinná látka tolperison – Článok 116 smernice 2001/83/ES – Rozhodnutie Komisie prikazujúce členským štátom zmenu vnútroštátnej právnej úpravy o uvedení na trh humánnych liekov s predmetnou účinnou látkou – Dôkazné bremeno – Proporcionalita.#Vec T‑189/13.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 23. októbra 2013. # SFC Jardibric proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-417/12.