title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 12. septembra 2007. # Talianska republika (T-239/04) a Brandt Italia SpA (T-323/04) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Právna úprava týkajúca sa neodkladných opatrení na podporu zamestnanosti v prípade podnikov v ťažkostiach - Rozhodnutie vyhlasujúce schému štátnej pomoci za nezlučiteľnú so spoločným trhom a prikazujúce vrátenie poskytnutej pomoci. # Spojené veci T-239/04 a T-323/04.

text:
      Spojené veci T‑239/04 a T‑323/04
      Talianska republika a Brandt Italia SpA
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Štátna pomoc – Právna úprava, ktorá stanovuje neodkladné opatrenia na podporu zamestnanosti v prípade podnikov v ťažkostiach – Rozhodnutie vyhlasujúce schému pomoci za nezlučiteľnú so spoločným trhom a nariaďujúce vymáhanie poskytnutej pomoci“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Pomoc poskytovaná štátmi – Ovplyvnenie obchodu medzi členskými štátmi – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia
      (Článok 87 ES)
      2.      Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Schéma pomoci pre zamestnanosť – Zahrnutie
      (Článok 87 ods. 1 ES)
      3.      Pomoc poskytovaná štátmi – Zákaz – Výnimky – Kategórie pomoci definované právnou úpravou, ktoré možno považovať za zlučiteľné
            so spoločným trhom – Nariadenie č. 2204/2002 o pomoci pre zamestnanosť
      (Články 87 ES a 88 ES; nariadenie Komisie č. 2204/2002)
      4.      Pomoc poskytovaná štátmi – Rozhodnutie Komisie konštatujúce nezlučiteľnosť neoznámenej pomoci so spoločným trhom – Povinnosť
            odôvodnenia – Rozsah
      (Článok 87 ods. 1 ES a článok 253 ES)
      5.      Pomoc poskytovaná štátmi – Správne konanie – Povinnosť Komisie vyzvať dotknuté osoby, aby predložili svoje pripomienky
      (Článok 88 ods. 2 ES)
      6.      Pomoc poskytovaná štátmi – Preskúmanie Komisiou – Celkové preskúmanie schémy pomoci – Prípustnosť
      7.      Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Uplatnenie vnútroštátneho práva
      (Článok 88 ES)
      1.      Opatrenie štátu stanovujúce schému pomoci pre zamestnanosť hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že posilňuje finančnú
         situáciu niektorých podnikov v porovnaní s ich konkurentmi, a najmä je spôsobilé narušiť hospodársku súťaž a ovplyvniť obchod,
         ak podniky, ktoré sú príjemcami pomoci, súťažia s výrobkami pochádzajúcim z iných členských štátov, a to aj keď samotné podniky
         svoje výrobky nevyvážajú.

      (pozri bod 68)
      2.      Skutočnosť, že cieľom opatrenia štátu stanovujúceho schému pomoci pre zamestnanosť je podpora zamestnanosti, nemá nijaký vplyv
         na jeho kvalifikáciu ako štátnej pomoci, keďže článok 87 ods. 1 ES nerozlišuje štátne opatrenia podľa ich príčin alebo cieľov,
         ale definuje ich v závislosti od ich účinkov.

      (pozri bod 69)
      3.      Na to, aby bola schéma pomoci považovaná za zlučiteľnú so spoločným trhom s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002 o uplatňovaní
         článkov 87 a 88 Zmluvy o ES o štátnej pomoci pre zamestnanosť, nepostačuje iba splnenie stanovených podmienok v určitých prípadoch
         možného uplatnenia. Je nevyhnutné, aby pomoc poskytnutá na základe schémy pomoci spĺňala tieto podmienky vo všetkých prípadoch.

      Podmienky stanovené v uvedenom nariadení teda nespĺňa opatrenie štátu stanovujúce schému pomoci pre zamestnanosť, ktoré nevylučuje,
         aby bola pomoc poskytnutá veľkému podniku v nepodporovanom regióne. Okrem toho čisto teoretická možnosť, že v kontexte tohto
         opatrenia štátu bude prevádzajúcim malý alebo stredný podnik, nepostačuje na považovanie takto oznámenej pomoci za pomoc zlučiteľnú
         so spoločným trhom s ohľadom na usmernenia Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach.

      (pozri body 94, 101)
      4.      Povinnosť odôvodnenia je podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú treba odlišovať od otázky dôvodnosti odôvodnenia, ktorá
         sa týka meritórnej zákonnosti sporného aktu. Odôvodnenie vyžadované podľa článku 253 ES musí byť prispôsobené povahe predmetného
         právneho aktu a musí jasne a jednoznačne vyjadrovať úvahy inštitúcie, ktorá právny akt vydala, aby mohli dotknuté osoby porozumieť
         dôvodom prijatého opatrenia a aby mohol príslušný súd vykonávať kontrolu. Táto požiadavka sa musí posudzovať v závislosti
         od okolností prípadu, najmä v závislosti od obsahu aktu, povahy uvedených dôvodov a záujmu, ktorý môžu mať adresáti alebo
         iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne dotýka, na jeho objasnení. V odôvodnení nemusia byť uvedené všetky relevantné skutkové
         a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, sa musí posudzovať nielen vzhľadom na
         jeho slovné znenie, ale aj na jeho celkový kontext, ako aj vzhľadom na všetky právne predpisy upravujúce danú oblasť.

      Z týchto zásad predovšetkým vyplýva, že Komisia je povinná preukázať, že opatrenie je štátnou pomocou a že je nezlučiteľné
         so spoločným trhom. Komisia však naproti tomu nie je povinná podrobne sa vyjadriť k tvrdeniam dotknutých vnútroštátnych orgánov
         alebo tretích osôb ako vedľajších účastníkov konania, ktoré sú irelevantné.

      Ak zo samotných okolností, za ktorých bola pomoc poskytnutá, možno v určitých prípadoch vyvodiť, že táto pomoc je spôsobilá
         ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a narušiť hospodársku súťaž alebo hroziť jej narušením, potom je Komisia povinná prinajmenšom
         uviesť tieto okolnosti v odôvodnení svojho rozhodnutia.

      Komisia však nie je povinná preukázať skutočný dopad, ktorý mala protiprávna pomoc na hospodársku súťaž a na obchod medzi
         členskými štátmi. Povinnosť Komisie predložiť takýto dôkaz by totiž mala za následok zvýhodnenie členských štátov, ktoré poskytnú
         pomoc v rozpore s oznamovacou povinnosťou podľa článku 88 ods. 3 ES v neprospech štátov, ktoré oznámili zámer štátnej pomoci.
         Podľa znenia článku 87 ods. 1 ES so spoločným trhom totiž nie je zlučiteľná nielen pomoc, ktorá „narúša“ hospodársku súťaž,
         ale ani pomoc, ktorá „hrozí“ narušením hospodárskej súťaže.

      (pozri body 117 – 119, 126, 127)
      5.      Uverejnenie oznámenia o začatí konania vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES v Úradnom vestníku Európskej únie je primeraným prostriedkom na upovedomenie všetkých dotknutých subjektov o začatí takéhoto konania.

      (pozri bod 141)
      6.      V prípade schémy pomoci na účely overenia, či táto schéma má prvky pomoci, sa môže Komisia bez toho, aby bola povinná osobitne
         skúmať každý prípad uplatnenia, obmedziť na skúmanie všeobecných znakov dotknutej schémy.

      (pozri bod 142)
      7.      Vzhľadom na imperatívnu povahu kontroly štátnej pomoci vykonávanej Komisiou podľa článku 88 ES podniky, ktoré sú príjemcami
         pomoci, môžu mať v zásade legitímnu dôveru v zákonnosť pomoci len vtedy, ak pri jej poskytnutí bol dodržaný postup stanovený
         v uvedenom článku. Obozretne konajúci hospodársky subjekt musí byť totiž za normálnych okolností schopný ubezpečiť sa, že
         uvedený postup bol dodržaný, aj keď protiprávnosť rozhodnutia o priznaní pomoci možno pripisovať dotknutému členskému štátu
         v rozsahu, v ktorom sa jeho zrušenie zdá byť v rozpore so zásadou dobrej viery.

      Ak sa príjemca pomoci domnieva, že existujú mimoriadne okolnosti, na základe ktorých mohol mať legitímnu dôveru v zákonnosť
         pomoci, je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý vec prejednáva, aby po predložení prejudiciálnych otázok so žiadosťou o výklad
         Súdnemu dvoru prípadne posúdil predmetné okolnosti.

      (pozri body 154, 155)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      z 12. septembra 2007 (*)

      „Štátna pomoc – Právna úprava, ktorá stanovuje neodkladné opatrenia na podporu zamestnanosti v prípade podnikov v ťažkostiach – Rozhodnutie vyhlasujúce schému pomoci za nezlučiteľnú so spoločným trhom a nariaďujúce vymáhanie poskytnutej pomoci“
      V spojených veciach T‑239/04 a T‑323/04,
      Talianska republika, v zastúpení: D. Del Gaizo, splnomocnený zástupca,

      žalobkyňa vo veci T‑239/04,
      Brandt Italia SpA, so sídlom vo Verolanuove (Taliansko), v zastúpení: M. van Empel, C. Visco a S. Lamarca, advokáti,

      žalobca vo veci T‑323/04,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Di Bucci, C. Giolito a E. Righini, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť rozhodnutia Komisie 2004/800/ES z 30. marca 2004 o režime štátnych pomocí realizovanom
         Talianskom v súvislosti s neodkladnými opatreniami v oblasti zamestnanosti (Ú. v. EÚ L 352, s. 10),

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (prvá komora),

      v zložení: predseda komory R. García‑Valdecasas, sudcovia J. D. Cooke a I. Labucka,
      tajomník: C. Kantza, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. septembra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
       Talianska právna úprava
      1        Zákonný dekrét č. 23 zo 14. februára 2003 o neodkladných opatreniach v oblasti zamestnanosti (GURI č. 39, zo 17. februára
         2003), ktorý bol zmenený a prebraný do zákona č. 81 zo 17. apríla 2003 (GURI č. 91, z 18. apríla 2003), vo svojom článku 1
         ods. 1 stanovuje:

      „S cieľom reagovať na závažnú krízu zamestnanosti, ktorá postihla podniky podliehajúce mimoriadnej správe, minister práce
         a sociálnych vecí môže v prípadoch uvedených v článku 63 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 270 z 8. júla 1999, ak ide o podniky
         podliehajúce uvedenej správe, ktoré majú viac ako 1 000 zamestnancov, nadobúdajúcemu zamestnávateľovi priznať pre maximálne
         550 zamestnancov výhody stanovené v článku 8 ods. 4 a článku 25 ods. 9 zákona č. 223 z 23. júla 1991, pokiaľ sú splnené nasledujúce
         podmienky:

      a)      nadobúdateľ nevykazuje znaky uvedené v článku 8 ods. 4 bis zákona č. 223 z 23. júla 1991,
      b)      prevedenie zamestnancov stanovuje kolektívna zmluva uzatvorená do 30. apríla 2003 s ministrom práce a sociálnych vecí, ktorá
         dovoľuje opätovné zamestnanie zamestnancov.“

      2        Článok 63 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 270 z 8. júla 1999 zavádzajúci novú právnu úpravu mimoriadnej správy veľkých podnikov
         v prípade platobnej neschopnosti (GURI č. 185, z 9. augusta 1999) stanovuje pre predaj časti alebo celého podniku prevádzkovaného
         veľkými podnikmi, ktorý podlieha mimoriadnej správe nasledujúce:

      „V rámci rokovaní o prevode podniku podľa článku 47 zákona č. 428 z 29. decembra 1990 sa mimoriadny správca, nadobúdateľ a zástupcovia
         zamestnancov môžu dohodnúť na tom, že nadobúdateľ zamestná iba časť zamestnancov, a na ďalších zmenách pracovných podmienok
         platných na základe relevantných predpisov.“

      3        Článok 8 zákona č. 223 z 23. júla 1991 o normách v oblasti mimoriadneho fondu podpory v nezamestnanosti, mobility, dávok v nezamestnanosti,
         vykonávania smerníc Spoločenstva, sprostredkovania práce a iných ustanovení týkajúcich sa trhu práce (riadna príloha GURI
         č. 175, z 27. júla 1991, ďalej len „zákon č. 223/91“) upravujúci Intervento straordinario d’integrazione salariale (Osobitný
         fond integrácie zamestnancov, ďalej len „OFIZ“), doplnený článkom 2 zákonného dekrétu č. 148 z 20. mája 1993 (GURI č. 116,
         20. mája 1993), obsahuje niekoľko ustanovení zameraných na podporu zamestnávania pracovníkov v osobitnom režime mobility pracovných
         síl. Tento článok najmä stanovuje:

      „1.      Na účely zaraďovania pracovníkov v rámci režimu mobility pracovných síl sa uplatňuje právo priority zamestnania...
      ...
      4.      Zamestnávateľovi, ktorý bez toho, aby bol k tomu povinný podľa odseku 1, zamestná na plný pracovný úväzok a na dobu neurčitú
         zamestnancov zapísaných na zozname režimu mobility, bude za každú mesačnú mzdu vyplatenú zamestnancom priznaný mesačný príspevok
         vo výške 50 % z príspevku režimu mobility, ktorý by bol vyplatený zamestnancovi. Uvedený príspevok nemožno priznať na viac
         ako dvanásť mesiacov a pre zamestnancov starších ako 50 rokov na viac ako 24 mesiacov...

      4 bis Nárok na hospodárske výhody uvedené v predchádzajúcich odsekoch je vylúčený v prípade, ak zamestnanci boli do režimu mobility
         zaradení počas predchádzajúcich šiestich mesiacov podnikom rovnakého odvetvia činnosti alebo podnikom iného odvetvia, ktorý
         sa v čase prepustenia vyznačoval vzťahmi príslušnosti v zásade zodpovedajúcimi vzťahom podniku, ktorý prijíma do práce, alebo
         ktorý je preukázateľne kontrolovaný týmto podnikom alebo je s ním spojený. Podnik, ktorý prijíma pracovníkov do práce, pri
         podaní žiadosti o zamestnanie pracovníkov na vlastnú zodpovednosť vyhlási, že spomenuté prekážky neexistujú.“

      4        Podľa článku 25 ods. 9 zákona č. 223/91:

      „Za každého zamestnanca zapísaného do zoznamu režimu mobility pracovných síl, ktorý bol zamestnaný na dobu neurčitú, sa časť
         príspevkov platená zamestnávateľom zvýši za prvých 18 mesiacov na sumu stanovenú pre učňov zákonom č. 25 z 19. januára 1955
         v znení neskorších zmien a doplnení.“

      5        Okrem toho článok 1 ods. 1 zákona č. 223/91 stanovuje:

      „Ustanovenia týkajúce sa OFIZ sa uplatnia iba na podniky, ktoré zamestnali v priemere viac ako pätnásť osôb za posledný polrok
         pred dátumom podania žiadosti uvedenej v odseku 2. Pokiaľ ide o žiadosti podané skôr ako uplynulo šesť mesiacov od prevodu
         podniku, táto podmienka sa bude uplatňovať na nového zamestnávateľa v priebehu obdobia od dátumu uvedeného prevodu...“

      6        Podľa článku 1 ods. 2 zákona č. 223/91 žiadosť o využívanie režimu OFIZ musí zahrňovať program zostavený podľa stanoveného
         modelu, ktorý podnik zamýšľal realizovať, a musí klásť dôraz na prípadné opatrenia prijaté s cieľom riešenia jeho sociálnych
         dôsledkov. Článok 2 zákona č. 223/91 okrem iného spresňuje, že výhody z tohto režimu boli priznané dekrétom ministra práce
         a sociálnych vecí po schválení programu Comitato interministeriale per il coordinamento della politica industriale [Radou
         ministrov pre koordináciu priemyselnej politiky (CIPI)], a že získanie príspevku závisí od správnej realizácie tohto programu.

      7        Ďalej článok 4 zákona č. 223/91 najmä stanovuje:

      „1.      Podnik, ktorému bolo povolené využívať režim OFIZ a ktorý sa v priebehu realizácie programu uvedeného v článku 1 domnieva,
         že nebude môcť zabezpečiť všetkým prepusteným zamestnancom opätovné zamestnanie a nebude môcť prijať iné opatrenia, môže začať
         konania mobility pracovných síl v zmysle uvedeného článku.

      2.      Podniky, ktoré si želajú využiť možnosť uvedenú v odseku 1, sú povinné to vopred a písomne oznámiť zástupcom odborov podniku.
      3.      Oznámenie v bode 2 musí obsahovať údaje o dôvodoch prevyšujúcej kapacity, o technických, organizačných alebo výrobných dôvodoch,
         na základe ktorých sa podnik domnieva, že nemôže prijať opatrenia umožňujúce napraviť spomenutú situáciu a úplne alebo z časti
         sa vyhnúť režimu mobility pracovných síl; o počte, postavení v podniku a odborných profiloch nadbytočných zamestnancov, ako
         aj zamestnancov obvykle zamestnaných, o pláne režimu mobility, o prípadných opatreniach, ktorých prijatie má reagovať na sociálne
         dôsledky realizácie uvedeného programu, o metóde výpočtu všetkých platieb iných ako tých, ktoré vyplývajú z platnej právnej
         úpravy a kolektívnych vyjednávaní. K oznámeniu má byť priložená kópia potvrdenia o platbe [poskytnutej Instituto Nazionale
         della Previdenza Sociale (INPS)] ako zálohy na sumu uvedenú v článku 5 ods. 4 v rovnakej výške ako maximálny príspevok [OFIZ]
         vynásobený počtom zamestnancov považovaných za nadbytočných...“

      8        Článok 4 zákona 223/91 ďalej stanovuje:

      „5.      Do siedmich dní od prijatia oznámenia uvedeného v odseku 2 účastníci vykonajú na žiadosť odborových organizácií podnikov a príslušných
         združení spoločné skúmanie zamerané na preskúmanie dôvodov, ktoré viedli k nadbytočnosti zamestnancov a na preskúmanie možností
         iného zaradenia všetkých alebo časti zamestnancov v rámci toho istého podniku, vrátane solidárnych zmlúv a flexibilných foriem
         pracovného času.

      ...
      7.      Ak sa dohoda nedosiahne, riaditeľ Ufficio provinciale del lavoro e della massima occupazione zvolá účastníkov s cieľom opätovne
         preskúmať otázky uvedené v odseku 5 vrátane predloženia návrhov smerujúcich k dosiahnutiu dohody. Uvedené skúmanie musí byť
         každopádne ukončené do 30 dní od dátumu, kedy l’Ufficio provinciale del lavoro e della massima occupazione dostal oznámenie
         podniku podľa odseku 6.

      ...
      9.      Ak sa dosiahne dohoda s odbormi alebo ak sa skončí konanie uvedené v odsekoch 6, 7 a 8, podnik môže zaradiť do režimu mobility
         nadbytočných zamestnancov, robotníkov a riadiacich pracovníkov, pričom každému z nich písomne oznámi zrušenie zmluvy pri dodržaní
         výpovedných lehôt.

      ...
      13.      Zamestnanci, ktorým bolo dovolené využívať OFIZ, sú opätovne prijatí do podniku po uplynutí doby, počas ktorej sú takto zabezpečení.
      ...“
      9        Napokon článok 5 ods. 4 a 5 zákona č. 223/91 stanovuje:

      „4.      Za každého zamestnanca zaradeného do režimu mobility pracovných síl je podnik povinný zaplatiť podpornému intervenčnému fondu
         a fondu na podporu inštitúcií sociálneho zabezpečenia... v 30 mesačných splátkach sumu rovnajúcu sa šesťnásobku pôvodného
         mesačného platu, ktorý bol zamestnancovi vyplatený v rámci režimu mobility pracovných síl. Táto suma je znížená na polovicu
         v prípade, ak vyhlásenie o nadbytočnosti uvedené v článku 4 ods. 9 bolo predmetom dohody s odbormi.

      5.      Podnik, ktorý podľa postupov stanovených Commissione regionale per l’impiego (Regionálna komisia pre otázky zamestnanosti)
         predloží ponuky na zamestnanie na dobu neurčitú, vykazujúce znaky uvedené v článku 9 ods. 1 písm. b), nie je povinný uhradiť
         nezaplatené splátky za zamestnancov, ktorí strácajú právo na využívanie režimu mobility, pretože buď odmietli tieto ponuky,
         alebo prijali ponuky podnikov a po celú dobu boli zamestnaní. Z uvedeného zvýhodnenia sú vylúčené podniky, ktoré majú, pokiaľ
         ide o podnik, ktorý je ochotný zamestnať pracovníkov, vzťahy uvedené v článku 8 ods. 4 bis.“

       Dotknuté opatrenie a správne konanie
      10      Listom z 12. februára 2003 talianske úrady informovali Komisiu o schéme pomoci zavedenej zákonným dekrétom č. 23/2003 (ďalej
         len „dotknuté opatrenie“).

      11      Dotknuté opatrenie nadobudlo platnosť 18. februára 2003 bez toho, aby sa vyčkalo na rozhodnutie Komisie o zlučiteľnosti tohto
         opatrenia so spoločným trhom. Dotknuté opatrenie teda bolo zapísané do registra neoznámených pomocí pod referenčným číslom
         NN 7/2003.

      12      Listom z 12. marca 2003 Komisia požiadala Taliansku republiku o poskytnutie doplňujúcich informácií týkajúcich sa dotknutého
         opatrenia. Najmä ju vyzvala, aby jej označila veľké podniky, ktorých sa prevod v zmysle tohto opatrenia dotýkal, ako aj nových
         nadobúdateľov a kritérií, na základe ktorých boli noví nadobúdatelia vyberaní. Po predĺžení lehoty na odpoveď v nadväznosti
         na jej vlastnú žiadosť Talianska republika poskytla Komisii požadované informácie listom z 20. mája 2003.

      13      Listom z 15. októbra 2003 Komisia oznámila Talianskej republike svoje rozhodnutie začať konanie vo veci formálneho zisťovania
         podľa článku 88 ods. 2 ES. Toto rozhodnutie bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie z 18. decembra 2003 (Ú. v. ES C 308, s. 5). Talianska republika zaslala Komisii svoje pripomienky listom z 22. decembra 2003.
         V nich v podstate jednak uviedla, že za celé obdobie uplatňovania dotknutého opatrenia bol iba jeden podnik prevedený v zmysle
         podmienok stanovených v tomto opatrení, a to Ocean SpA pôsobiaci vo Verolanuove (Brescia) prevedený na Brandt Italia SpA (ďalej
         len „Brandt“). Okrem toho podľa Talianskej republiky Brandt nadobudol Ocean za trhovú cenu bez akýchkoľvek priamych ekonomických
         výhod vyplývajúcich z uplatňovania dotknutého opatrenia.

      14      Listom z 19. januára 2004 však Komisia požiadala Taliansku republiku o poskytnutie doplňujúcich informácií, najmä o potvrdenie,
         že jediným podnikom, na ktorý sa uplatnilo dotknuté opatrenie, bol Brandt, a rovnako aj o poskytnutie ďalších rozličných informácií
         týkajúcich sa rozsahu pomoci poskytnutej v tomto smere. Talianska republika poskytla Komisii požadované informácie 11. februára
         2004.

      15      Dňa 30. marca 2004 Komisia prijala rozhodnutie 2004/800/ES o režime štátnych pomocí realizovanom Talianskom v súvislosti s neodkladnými
         opatreniami v oblasti zamestnanosti (Ú. v. EÚ L 352, s. 10, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktoré bolo Talianskej republike
         oznámené 1. apríla 2004.

       Napadnuté rozhodnutie
      16      Komisia v napadnutom rozhodnutí v prvom rade konštatovala, že dotknuté opatrenie je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

      17      Komisia sa po prvé domnieva, že dotknuté opatrenie zvýhodňuje osobitné kategórie podnikov, a to jednak nadobúdateľov podnikov
         v ťažkostiach podliehajúcich mimoriadnej správe, ktoré zamestnávajú minimálne 1 000 zamestnancov a ktoré do 30. apríla 2003
         uzavreli s ministerstvom práce a sociálnych vecí kolektívnu zmluvu o schválení prevedenia zamestnancov, a jednak podniky v ťažkostiach
         podliehajúce mimoriadnej správe, ktoré zamestnávajú minimálne 1 000 zamestnancov a sú predmetom prevodu. Toto opatrenie poskytuje
         uvedeným podnikom ekonomickú výhodu, keďže znižuje ich bežné náklady a posilňuje ich finančnú situáciu vo vzťahu k ostatným
         konkurenčným podnikom, na ktoré sa tieto opatrenia nevzťahujú. Selektívna povaha dotknutého opatrenia je okrem toho potvrdená
         skutočnosťou, že uvedené opatrenie bolo uplatnené iba v jedinom prípade.

      18      Po druhé dotknuté opatrenie je realizované prostredníctvom štátnych prostriedkov jednak preto, lebo je financované z verejných
         financií čerpaných z nenávratného fondu, a jednak preto, lebo štát sa zrieka časti príspevkov sociálneho poistenia, ktoré
         by za normálnych okolností mali byť zaplatené.

      19      Po tretie dotknutým opatrením hrozí narušenie obchodu medzi členskými štátmi a deformovanie hospodárskej súťaže, keďže toto
         opatrenie posilňuje finančné postavenie určitých podnikov vo vzťahu k ich konkurentom.

      20      Podľa Komisie je teda dotknuté opatrenie v zásade zakázané článkom 87 ods. 1 ES a za zlučiteľné so spoločným trhom ho možno
         považovať iba v prípade, ak by podliehalo niektorej z výnimiek uvedených v Zmluve.

      21      Ďalej Komisia vyjadruje poľutovanie nad tým, že talianske orgány si nesplnili povinnosť, ktorá im vyplýva z článku 88 ods. 3 ES
         tým, že dotknuté opatrenie vykonali skôr, ako ho schválila Komisia.

      22      Ďalej, pokiaľ ide o zlučiteľnosť dotknutého opatrenia so spoločným trhom, Komisia vylučuje, aby toto opatrenie podliehalo
         výnimkám stanoveným v Zmluve.

      23      Napokon Komisia hodnotí zlučiteľnosť dotknutého opatrenia s ohľadom na usmernenia Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu
         a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach (Ú. v. ES C 288, 1999, s. 2), s ohľadom na nariadenie Komisie (ES) č. 2204/2002
         z 12. decembra 2002 o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy o ES o štátnej pomoci pre zamestnanosť (Ú. v. ES L 337, s. 3; Mim.
         vyd. 05/004, s. 273) a s ohľadom na usmernenia pre štátnu pomoc regiónom (Ú. v. ES C 74, 1998, s. 9).

      24      Po prvé, pokiaľ ide o hodnotenie zlučiteľnosti dotknutého opatrenia so spoločným trhom s ohľadom na usmernenia Spoločenstva
         pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach, Komisia sa domnieva, že zlučiteľnosť neprichádza
         do úvahy, keďže dotknuté opatrenie sa vzťahuje na podniky, ktoré zamestnávajú minimálne 1 000 osôb, to znamená na veľké podniky,
         zatiaľ čo uvedené usmernenia dovoľujú schémy pomoci na záchranu a reštrukturalizáciu iba pre malé a stredné podniky.

      25      Po druhé v kontexte nariadenia č. 2204/2002 Komisia odmieta predovšetkým tvrdenie Talianskej republiky, že výhody poskytnuté
         dotknutým opatrením sú totožné s výhodami režimu mimoriadneho fondu podpory v nezamestnanosti, ktorý nikdy nebol považovaný
         za štátnu pomoc.

      26      Po tretie, kým Talianska republika uvádza, že ak by sa aj malo predpokladať, že dotknuté opatrenie je štátnou pomocou, toto
         opatrenie je ako pomoc zameraná na tvorbu pracovných miest zlučiteľné so spoločným trhom v zmysle článku 4 ods. 4 písm. c)
         nariadenia č. 2204/2002, Komisia zdôrazňuje, že pomoc zameraná na tvorbu pracovných miest v nepodporovaných regiónoch je povolená
         iba v prospech malých a stredných podnikov, zatiaľ čo dotknuté opatrenie sa týka veľkých podnikov.

      27      Pokiaľ ide o posúdenie zlučiteľnosti dotknutého opatrenia so spoločným trhom s ohľadom na usmernenia pre pomoc pre regióny,
         Komisia sa domnieva, že dotknuté opatrenie nespadá do pôsobnosti usmernení pre pomoc pre regióny, keďže sa uplatňuje na celom
         území štátu, a najmä preto, lebo jediný prípad uplatnenia dotknutého opatrenia sa týkal podniku nachádzajúceho sa v regióne,
         na ktorý sa nevzťahujú výnimky podľa článku 87 ods. 3 písm. a) a c) ES.

      28      Vzhľadom na tieto konštatovania Komisia zastáva názor, že dotknuté opatrenie je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES,
         ktorá bola realizovaná protiprávne v rozpore s článkom 88 ods. 3 ES. Z toho vyvodzuje, že toto opatrenie je nezlučiteľné so
         spoločným trhom, a nariaďuje okamžité vykonanie jej rozhodnutia, ktoré nariaďuje vymáhať nezlučiteľnú pomoc. Komisia však
         spresnila, že napadnuté rozhodnutie ponecháva nedotknutú možnosť, aby individuálne pomoci poskytnuté na základe dotknutého
         opatrenia boli neskôr rozhodnutím Komisie vzhľadom na ich špecifické znaky považované za úplne alebo čiastočne zlučiteľné
         so spoločným trhom.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      29      Samostatnými návrhmi podanými 11. júna a 4. augusta 2004, zapísanými v kancelárii Súdu prvého stupňa pod číslami T‑239/04
         a T‑323/04, podali Talianska republika a Brandt žaloby, na základe ktorých sa začalo toto konanie.

      30      Uznesením predsedu prvej komory Súdu prvého stupňa z 19. júla 2006 po vypočutí účastníkov konania boli obidve veci spojené
         na účely ústnej časti konania a rozsudku v súlade s článkom 50 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.

      31      Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 19. septembra
         2006.

      32      Vo veci T‑239/04 Talianska republika navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        vyhlásil napadnuté rozhodnutie za neplatné,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      33      Vo veci T‑323/04 Brandt navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        subsidiárne, ak Súd prvého stupňa potvrdí nezlučiteľnosť dotknutého opatrenia s článkami 87 ES a 88 ES, vo vzťahu k podniku
         Brandt vyhlásil čiastočnú neplatnosť napadnutého rozhodnutia v jeho článku 3, čiže neplatnosť tej časti, v ktorej sa Talianskej
         republike nariaďuje zabezpečiť vymáhanie protiprávne poskytnutej pomoci,

      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania v tomto stupni.
      34      Vo veci T‑239/04 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal Taliansku republiku na náhradu trov konania.
      35      Vo veci T‑323/04 Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zamietol žalobu ako neprípustnú alebo subsidiárne ako nedôvodnú,
      –        zaviazal Brandt na náhradu trov konania.
       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      36      Otázka prípustnosti žaloby podanej spoločnosťou Brandt proti napadnutému rozhodnutiu bola nastolená Komisiou vo veci T‑323/04.
         Predovšetkým vzhľadom na skutočnosť, že Talianska republika napadla to isté rozhodnutie žalobou na Súd prvého stupňa vo veci
         T‑239/04, Komisia sa napokon nedovolávala neprípustnosti tejto žaloby samostatným aktom, avšak naďalej sa domnieva, že podnik
         Brandt nepreukázal nijaký osobný záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia, a teda navrhuje, aby Súd prvého stupňa jeho žalobu
         zamietol ako neprípustnú.

      37      Komisia, ktorá sa odvoláva najmä na návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs k rozsudku Súdneho dvora z 13. decembra
         2005, Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum (C‑78/03 P, Zb. s. I‑10741, body 138 až 142), uvádza, že judikatúra týkajúca
         sa prípustnosti žalôb podaných konkurenčnými podnikmi proti rozhodnutiam prijatým s ohľadom na článok 88 ods. 3 ES ešte vôbec
         nie je ustálená a že úplne analogické úvahy sa použijú na žaloby podané príjemcami pomoci poskytnutej v rámci schémy pomoci
         proti rozhodnutiu, ktoré označuje dotknutú schému za nezlučiteľnú so spoločným trhom, a preto nariaďuje vymáhanie už poskytnutej
         pomoci. Komisia dodáva, že napriek výkyvom v judikatúre nie je dôvod domnievať sa, že rozhodnutie Komisie vyhlasujúce uvedenú
         schému za nezlučiteľnú so spoločným trhom sa osobne týka všetkých príjemcov pomoci poskytnutej v rámci schémy pomoci v zmysle
         článku 230 štvrtého odseku ES, keďže toto rozhodnutie tu hodnotilo všeobecnú a abstraktnú vnútroštátnu právnu úpravu a neskúmalo
         individuálne prípady.

      38      Komisia sa navyše domnieva, že vzhľadom na to, že Talianska republika vypracovala a oznámila jej všeobecnú a abstraktnú schému,
         mohla preskúmať dotknuté opatrenie ako také, a to napriek tomu, že adresátom tohto opatrenia bol v skutočnosti jediný podnik,
         a síce Brandt. Komisia dodáva, že práve z tohto dôvodu sa napadnuté rozhodnutie týka dotknutého opatrenia ako takého, bez
         toho, aby sa osobitne skúmal prípad spoločnosti Brandt, a že žaloba, ktorú Brandt podal, musí byť teda vyhlásená za neprípustnú.

      39      Brandt sa domnieva, že zrušenie napadnutého rozhodnutia požaduje oprávnene. Hoci pripúšťa, že napadnuté rozhodnutie bolo formálne
         adresované Talianskej republike, domnieva sa, že toto rozhodnutie sa ho v skutočnosti priamo a osobne dotýka. Na jednej strane
         má napadnuté rozhodnutie na jeho postavenie priamy dopad, keďže povinnosť vrátiť pomoc, ktorú rozhodnutie ukladá Talianskej
         republike, mu spôsobuje určitú hospodársku ujmu (rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998, Dreyfus/Komisia, C‑386/95 P, Zb. s. I‑2309,
         bod 43). Na druhej strane by sa napadnuté rozhodnutie osobne dotýkalo podniku Brandt podľa tvrdenia Komisie z dôvodu, že Brandt
         je príjemcom údajnej pomoci a je povinný vrátiť túto pomoc podľa článku 3 napadnutého rozhodnutia.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      40      Po prvé Súd prvého stupňa pripomína, že vo veci T‑239/04, v ktorej Talianska republika spochybnila napadnuté rozhodnutie,
         Komisia uvádza, že dotknuté opatrenie nemá všeobecnú povahu, ale predstavuje opatrenie obmedzené na jeden konkrétny prípad,
         ktoré prináša výhody iba jedinému podniku, a to podniku Brandt, odchyľujúc sa od podmienok stanovených všeobecnou právnou
         úpravou.

      41      Okrem toho vo veci T‑323/04 má Brandt osobitné záujmy, ktoré sa líšia od záujmov Talianskej republiky v zmysle kritérií uplatnených
         v rozsudku Súdneho dvora z 10. júla 1986, DEFI/Komisia (282/85, Zb. s. 2469, bod 16). Prijatím dotknutého opatrenia, ktoré
         bolo dôvodom pre napadnuté rozhodnutie, a teda pre obidve žaloby skúmané v predmetných spojených veciach, Talianska republika
         totiž chcela zabrániť sociálnej kríze, ktorú mohlo vyvolať prepustenie veľkého počtu zamestnancov podnikov v ťažkostiach,
         tým, že zjednoduší ich predvedenie z podniku Ocean na podnik Brandt. Podľa spoločnosti Brandt bola táto transakcia obchodným
         rozhodnutím, ktoré bolo uľahčené dotknutým opatrením.

      42      Okrem toho, hoci dotknuté opatrenie neidentifikuje podniky, v prospech ktorých bude pomoc poskytnutá, podnik Brandt bol spomenutý
         už počas parlamentných debát predchádzajúcich prijatiu dotknutého opatrenia, ktoré uviedla Komisia. Napokon Komisia v napadnutom
         rozhodnutí opakovane priznáva, že za celé obdobie uplatňovania dotknutého opatrenia bol iba jediný podnik prevedený v zmysle
         podmienok stanovených v tomto opatrení, a to Ocean, ktorý bol prevedený na Brandt.

      43      Po druhé Súd prvého stupňa pripomína, že podľa ustálenej judikatúry prípustnosť žaloby o neplatnosť podanej fyzickou alebo
         právnickou osobou je podmienená tým, že táto osoba preukáže svoj záujem vo veci (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. novembra
         2001, Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie/Komisia, T‑9/98, Zb. s. II‑3367, bod 32, a tam citovanú judikatúru). Ak by v prejednávanej
         veci bolo napadnuté rozhodnutie zrušené, právna situácia spoločnosti Brandt by sa zjavne zmenila v tom zmysle, že vymáhanie
         pomoci, ktoré bolo v článku 3 tohto rozhodnutia nariadené, by stratilo právny základ. Z toho vyplýva, že Brandt má záujem
         na zrušení napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa z 2. augusta 2001, Saxonia
         Edelmetalle/Komisia, T‑111/01 R, Zb. s. II‑2335, bod 17).

      44      Po tretie, pokiaľ ide o tvrdenie, že napadnuté rozhodnutie sa priamo a osobne dotýka spoločnosti Brandt, Súd prvého stupňa
         zdôrazňuje, že v rozsahu, v ktorom článok 3 tohto rozhodnutia ukladá Talianskej republike povinnosť zabezpečiť vymáhanie pomoci,
         ktorá bola poskytnutá jej príjemcom na základe dotknutého opatrenia, Brandt musí byť považovaný za subjekt priamo a osobne
         dotknutý týmto rozhodnutím (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 19. októbra 2000, Taliansko a Sardegna Lines/Komisia,
         C‑15/98 a C‑105/99, Zb. s. I‑8855, body 35 a 36). Súd prvého stupňa navyše poznamenáva, že talianske inštitúcie sociálneho
         zabezpečenia nariadili zastaviť vyplatenie pomoci vo výške približne 500 000 eur.

      45      So zreteľom na vyššie uvedené je žaloba podniku Brandt prípustná.

       O veci samej
      46      Tromi žalobnými dôvodmi uvedenými vo veci T‑239/04 Talianska republika vytýka nasledujúce skutočnosti:

      –        porušenie článku 87 ods. 1 ES a porušenie podstatných formálnych náležitostí,
      –        subsidiárne neodôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o porušenie článku 87 ods. 1 ES a porušenie podstatných formálnych
         náležitostí,

      –        subsidiárne k predchádzajúcim odsekom porušenie článku 88 ods. 3 ES usmernení Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu
         podnikov v ťažkostiach a nariadenia č. 2204/2002, ako aj porušenie podstatných formálnych náležitostí vyplývajúce z rozličných
         vád konania a z nedostatku odôvodnenia.

      47      Vo veci T‑323/04 Brandt uvádza päť žalobných dôvodov:

      –        porušenie Zmluvy, konkrétne článku 87 ES, a porušenie podstatných formálnych náležitostí, konkrétne porušenie článku 253 ES,
      –        zneužitie právomoci Komisiou,
      –        porušenie článku 88 ES a porušenie podstatných formálnych náležitostí,
      –        porušenie Zmluvy, konkrétne článkov 88 ES a 89 ES, porušenie nariadenia Rady (ES) č. 994/98 zo 7. mája 1998 o uplatňovaní
         článkov 92 a 93 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva [článkov 87 ES a 88 ES] na určité kategórie horizontálnej štátnej
         pomoci (Ú. v. ES L 142, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 312) a porušenie nariadenia č. 2204/2002, ako aj porušenie podstatných
         formálnych náležitosti, konkrétne porušenie článku 253 ES,

      –        neplatnosť článku 3 napadnutého rozhodnutia z dôvodu porušenia článku 88 ES a všeobecných právnych zásad, konkrétne zásady
         ochrany legitímnej dôvery, ako aj porušenie imperatívnych procesných ustanovení, konkrétne článku 253 ES.

      48      Keďže viaceré žalobné dôvody a tvrdenia žalobcov vo veci T‑239/04 a vo veci T‑323/04 sa vo veľkej miere prekrývajú, Súd prvého
         stupňa považuje za vhodné skúmať ich súčasne v nasledujúcom poradí:

      –        kvalifikovanie dotknutého opatrenia ako štátnej pomoci,
      –        kvalifikovanie dotknutého opatrenia ako existujúcej pomoci,
      –        zlučiteľnosť napadnutého rozhodnutia s článkom 88 ods. 3 ES, s nariadením č. 2204/2002 a s usmerneniami Spoločenstva pre štátnu
         pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach,

      –        porušenie podstatných formálnych náležitostí, konkrétne článku 253 ES,
      –        neodôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o uplatnenie podmienky selektívnosti,
      –        neodôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o identifikáciu príjemcu pomoci poskytnutej na základe dotknutého opatrenia,
      –        neodôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o negatívne účinky dotknutého opatrenia na obchod v Spoločenstve a na hospodársku
         súťaž,

      –        nevhodné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o posúdenie zlučiteľnosti dotknutého opatrenia so spoločným trhom
         s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002 a usmernenia Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov
         v ťažkostiach,

      –        neodôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o vymáhanie pomoci,
      –        vymáhanie pomoci:
      –        porušenie nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 93 Zmluvy ES
         [článku 88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339),

      –        porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery.
      49      S ohľadom na povahu tvrdení, ktoré Brandt uviedol na podporu údajného zneužitia právomoci Komisiou, sa Súd prvého stupňa domnieva,
         že tento dôvod je potrebné prekvalifikovať na žalobný dôvod spočívajúci v nedostatočnom odôvodnení, ktorý je v rozpore s niektorými
         bodmi napadnutého rozhodnutia. Musí byť teda skúmaný v rámci posúdenia odôvodnenia tohto rozhodnutia.

       O kvalifikovaní dotknutého opatrenia ako štátnej pomoci
       Tvrdenia účastníkov konania
      50      Talianska republika uvádza, že dotknuté opatrenie je opatrením všeobecnej povahy zameraným na podporu zamestnanosti. Toto
         opatrenie ako také nenarušuje hospodársku súťaž ani nehrozí jej narušením zvýhodnením určitých podnikov alebo výroby určitých
         tovarov, a teda nie je štátnou pomocou. Toto opatrenie rozšírilo pôsobnosť už existujúceho režimu OFIZ a režimu mobility pracovných
         síl na niektoré osobitné situácie tým, že za určitých podmienok poskytlo rovnaké výhody zamestnávateľom nadobúdajúcim podniky
         podliehajúce mimoriadnej správe. Skutočnými oprávnenými subjektami z režimu zavedeného dotknutým opatrením sú zamestnanci
         a samotná Komisia pripustila, že obidva vyššie uvedené režimy samy o sebe nepredstavujú štátnu pomoc.

      51      Talianska republika tvrdí, že Komisia neposudzovala túto otázku v rámci predbežného skúmania existencie štátnej pomoci, ale
         že sa ňou zaoberala iba v rámci preskúmania dotknutého opatrenia na základe nariadenia č. 2204/2002.

      52      Brandt uvádza, že dotknuté opatrenie má vo vzťahu k nemu absolútne neutrálne hospodárske účinky. Takýto záver by vyplynul
         z porovnávacieho hodnotenia dotknutého opatrenia a zákona č. 223/91, ktoré Komisia mala uskutočniť. Ak by dotknuté opatrenie
         nebolo prijaté, Brandt by mohol dosiahnuť rovnaký hospodársky výsledok v prípade, že by sa dohodol s podnikom Ocean na čiastočnom
         prevedení zamestnancov z Verolanuovy v súlade s existujúcou všeobecnou právnou úpravou. V dôsledku toho sa Brandt domnieva,
         že dotknuté opatrenie podporuje zamestnancov podniku podliehajúceho mimoriadnej správe (v prejednávanej veci teda zamestnancov
         podniku Ocean) tým, že podporuje ich prevedenie na nadobúdateľa bez ich zaradenia do režimu OFIZ alebo zapísania na zoznamy
         mobility pracovných síl. Brandt z toho vyvodzuje, že ak by Súd prvého stupňa potvrdil napadnuté rozhodnutie a najmä povinnosť
         uloženú Talianskej republike vymáhať už poskytnutú pomoc, nachádzal by sa v zjavne nepriaznivejšej situácii, ako by sa bol
         nachádzal, keby dotknuté opatrenie nebolo nikdy prijaté.

      53      Brandt navyše poukazuje na to, že aby bol článok 87 ES uplatniteľný, subjekt, na ktorý sa opatrenie vzťahuje, by musel získať
         z tohto opatrenia výhodu ekonomickej alebo finančnej povahy. V tejto súvislosti poznamenáva, že on získal podnik Ocean v rámci
         hospodárskej súťaže s inými potenciálnymi nadobúdateľmi, a že teda cena, ktorú zaplatil, bola trhovou cenou. Okrem toho táto
         akvizícia sa netýkala iba priemyselných aktivít z odvetvia, ale zahŕňala všetky dlhy tohto podniku. Brandt trvá na tom, že
         dotknuté opatrenie mu neprinieslo nijakú výhodu, keďže predovšetkým nijaká výhoda, hoci len nepriama či čiastočná a vyplývajúca
         už z uplatnenia samotnej platnej všeobecnej právnej úpravy, nemohla vyrovnať dodatočné náklady, ktoré Brandt vynaložil v dôsledku
         uvedeného opatrenia.

      54      Navyše, odkazujúc na bod 31 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, Brandt tvrdí, že existuje zjavný rozpor medzi tvrdením Komisie,
         podľa ktorého výhody priznané dotknutým opatrením sú totožné s výhodami, ktoré už boli stanovené v rámci režimu OFIZ a režimu
         mobility pracovných síl, a odmietnutím Komisie chápať dotknuté opatrenie ako opatrenie tvoriace neoddeliteľnú súčasť týchto
         režimov. Brandt trvá na tom, že dotknuté opatrenie neprináša nijakú novú výhodu a že vyvoláva rovnaké účinky ako tie, ktoré
         už stanovili ustanovenia platnej všeobecnej právnej úpravy, a to ustanovenia zákona č. 223/91. Dotknuté opatrenie je v tomto
         zmysle úplne v súlade s duchom a celkovou štruktúrou talianskeho systému sociálnych príspevkov. Brandt v tejto súvislosti
         pripomína, že podľa judikatúry Súdneho dvora čiastočné zníženie sociálneho zaťaženia priznané podnikom v určitom priemyselnom
         odvetví je pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak cieľom tohto opatrenia je čiastočne oslobodiť tieto podniky od finančnej
         záťaže vyplývajúcej z bežného uplatňovania všeobecného systému sociálneho zabezpečenia bez toho, aby toto oslobodenie odôvodňovala
         povaha alebo systematika tohto systému (pozri rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1999, Francúzsko/Komisia, C‑251/97, Zb.
         s. I‑6639, bod 36, a tam citovanú judikatúru).

      55      Zo všeobecného hľadiska Komisia uvádza, že dotknuté opatrenie skúmala v rámci posúdenia existencie štátnej pomoci v odôvodneniach
         č. 30 a 31 napadnutého rozhodnutia.

      56      Komisia, úplne rozvíjajúc rovnaké tvrdenia v obidvoch veciach, uvádza, že dotknuté opatrenie nemá všeobecnú povahu, pričom
         toto konštatovanie potvrdzujú nielen výňatky z prípravných prác a parlamentných debát, ktoré predchádzali prijatiu dotknutého
         opatrenia, ale rovnako ho potvrdzuje aj skutočnosť, že dotknuté opatrenie sa uplatnilo v jedinom prípade. Komisia navyše zdôrazňuje,
         že, ako to vyplýva z listu ministra práce a sociálnych vecí zo 7. februára 2003, oznámeného Komisii listom z 12. februára
         2003, talianske orgány najprv oznámili dotknuté opatrenie ako štátnu pomoc, kým v nasledujúcom liste tvrdili opak.

      57      Komisia zdôrazňuje, že skutočnosť, že cieľom dotknutého opatrenia je podpora zamestnanosti, nemá nijaký vplyv na jeho kvalifikovanie
         ako štátnej pomoci, keďže podľa veľmi často používanej judikatúry článok 87 ods. 1 ES definuje vnútroštátne opatrenia v závislosti
         od ich účinkov, a nie v závislosti od ich príčin alebo cieľov.

      58      Okrem toho je len minimálne dôležité to, že podniku Brandt mohli byť v rámci iných konaní a neskoršie priznané odlišné výhody
         na základe iných ustanovení talianskeho práva, bez ohľadu na to, či už tieto výhody predstavujú, alebo nepredstavujú štátnu
         pomoc. Podľa Komisie je relevantnou jedine skutočnosť, že sporné opatrenie mu priznalo špecifické výhody.

      59      Skutočnosť, že Brandt poskytol protiplnenie za získanú pomoc, navyše nič nemení na jej kvalifikácii (rozsudok Francúzsko/Komisia,
         už citovaný). Komisia sa domnieva, že tvrdenie podniku Brandt o čistej pomoci, podľa ktorého existencia protiplnenia ruší
         výhodu, a teda pomoc, je v skutočnosti v rozpore s logikou kontroly štátnej pomoci. V každom prípade výpočty, ktoré Brandt
         uviedol v písomnej časti konania, neboli uvedené v správnom konaní, a preto podľa ustálenej judikatúry nemôžu byť zohľadnené
         na účely posúdenia zákonnosti napadnutého rozhodnutia.

      60      Odkaz podniku Brandt na judikatúru, ktorá vylučuje existenciu špecifickej výhody, a teda pomoci v prípade, ak oslobodenie
         od povinných príspevkov je odôvodnené povahou alebo štruktúrou daňového príspevkového systému, bude v prejednávanej veci rovnako
         neopodstatnený. Komisia v tejto súvislosti uvádza, že členskému štátu je uložená povinnosť predložiť takýto dôkaz (rozsudok
         Súdneho dvora z 29. apríla 2004, Holandsko/Komisia, C‑159/01, Zb. s. I‑4461, bod 43), a poznamenáva, že Talianska republika
         toto tvrdenie nikdy neuviedla. Z meritórneho hľadiska by takto odôvodnené opatrenie muselo byť v súlade s vnútornou logikou
         celého daňového systému (pozri rozsudky Súdu prvého stupňa zo 6. marca 2002, Diputación Foral de Álava a i./Komisia, T‑127/99,
         T‑129/99 a T‑148/99, Zb. s. II‑1275, bod 164, a Diputación Foral de Álava a i./Komisia, T‑92/00 a T‑103/00, Zb. s. II‑1385,
         bod 60, a tam citovanú judikatúru), čo je v prípade dočasného oslobodenia len málo pravdepodobné.

      61      Podľa Komisie prospech získaný dotknutým opatrením v skutočnosti spočíva v tom, že namiesto toho, aby boli výhody sociálneho
         zabezpečenia poskytnuté po skončení konaní, akými sú konanie stanovené pre využívanie režimu OFIZ alebo konanie stanovené
         pre uplatňovanie režimu mobility pracovných síl, sú tieto výhody okamžite priznané zamestnávateľovi, ktorý nadobúda podnik.
         Okrem toho systém zavedený dotknutým opatrením zabezpečil funkčnú kontinuitu medzi podnikmi Ocean a Brandt tým, že podniku
         Brandt dal možnosť zamestnať zamestnancov podniku Ocean ešte predtým, ako boli prepustení. Iba podniky spĺňajúce kritériá
         zavedené dotknutým opatrením môžu získať tieto výhody sociálneho zabezpečenia, s vylúčením všetkých ostatných podnikov, čo
         samo osebe postačuje na vyvodenie záveru, že ide o selektívne opatrenie.

      62      Napokon, opačne ako tvrdia žalobcovia, Komisia uvádza, že režim mimoriadneho fondu podpory v nezamestnanosti a špeciálny režim
         prepúšťania zamestnancov nikdy nepreskúmala so zreteľom na pravidlá týkajúce sa štátnej pomoci. Nemožno teda vylúčiť, že predstavujú
         samy osebe štátnu pomoc, a tento záver platí o to viac, pokiaľ ide o ich selektívny rozsah.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      63      Súd prvého stupňa v prvom rade zdôrazňuje, že na rozdiel od tvrdenia Talianskej republiky otázka existencie štátnej pomoci
         bola v prejednávanej veci skúmaná Komisiou v bode 5 napadnutého rozhodnutia, ako aj, vo vzťahu k nariadeniu č. 2204/2002,
         v odôvodneniach č. 30 a 31 tohto rozhodnutia.

      64      Súd prvého stupňa sa ďalej domnieva, že je potrebné súhlasiť s argumentáciou Komisie, podľa ktorej prospech získaný dotknutým
         opatrením v skutočnosti spočíva v tom, že namiesto toho, aby boli výhody sociálneho zabezpečenia poskytnuté po skončení konaní,
         akými sú konanie stanovené pre využívanie režimu OFIZ alebo konanie stanovené pre uplatňovanie režimu mobility pracovných
         síl, sú tieto výhody okamžite priznané zamestnávateľovi, ktorý nadobúda podnik podliehajúci mimoriadnej správe. S tvrdením
         podniku Brandt, že nadobúdateľ nie je povinný riadiť sa konaniami týkajúcimi sa zaraďovania zamestnancov do režimu mobility
         pracovných síl, nemožno súhlasiť. Aj za predpokladu, že tieto konania budú začaté prevádzateľom, smerujú k uzatvoreniu zmluvy
         podľa občianskeho práva a v zásade sú výhodné pre obidve strany. Podľa ustáleného systému má totiž prospech z príspevkov a z práva
         na platbu znížených príspevkov sociálneho zabezpečenia nadobúdateľ. Má teda nesporne záujem o to, aby rýchlo a ľahko získal
         stanovené výhody.

      65      Navyše dotknuté opatrenie umožnilo zabezpečiť funkčnú kontinuitu medzi podnikmi Ocean a Brandt tým, že podniku Brandt dalo
         možnosť zamestnať zamestnancov Ocean ešte predtým, ako boli prepustení, čo samo osebe ponúka konkurenčnú výhodu.

      66      Pokiaľ ide o selektívnu povahu dotknutého opatrenia, Súd prvého stupňa zdôrazňuje, že dotknuté opatrenie bolo prijaté 14. februára
         2003 v rámci naliehavého konania. Výhody stanovené dotknutým opatrením boli viazané na existenciu kolektívnej zmluvy, ktorá
         mala byť uzatvorená do 30. apríla 2003. Boli teda dostupné 2 mesiace a 17 dní. Výhody priznané dotknutým opatrením sú výhody
         stanovené platnou všeobecnou právnou úpravou. Jednako však v rámci dotknutého opatrenia už nie je nevyhnutné riadiť sa komplexnými
         postupmi, ktoré podmieňujú získanie uvedených výhod v rámci platnej všeobecnej právnej úpravy, a dosah tohto všeobecného režimu
         je značne zúžený najmä v dôsledku obmedzenia pôsobnosti dotknutého opatrenia iba na podniky zamestnávajúce minimálne 1 000
         zamestnancov, v porovnaní s minimálnym počtom iba pätnástich zamestnancov vyžadovaným všeobecným režimom. Z toho vyplynulo,
         že dotknuté opatrenie bolo použité iba v jedinom prípade. Navyše v stenografických záznamoch parlamentných debát predchádzajúcich
         prijatiu dotknutého opatrenia, ktoré predložila Komisia v písomnej časti konania, je výslovne uvedené, že pôvod prijatia dotknutého
         opatrenia spočíva v prevode podniku Ocean. V dôsledku toho sa Súd prvého stupňa domnieva, že selektívna povaha dotknutého
         opatrenia je preukázaná.

      67      Súd prvého stupňa konštatuje, že účastníci konania sa zhodli na tom, že výhoda, ktorú dotknuté opatrenie zahŕňa, je poskytovaná
         zo štátnych prostriedkov.

      68      Pokiaľ ide o dopad dotknutého opatrenia na obchod v Spoločenstve a na hospodársku súťaž, Súd prvého stupňa sa domnieva, že
         Komisia v odôvodnení č. 20 napadnutého rozhodnutia oprávnene konštatovala, že dotknuté opatrenie hrozí narušením hospodárskej
         súťaže tým, že posilňuje finančnú situáciu niektorých podnikov v porovnaní s ich konkurentmi, a najmä je spôsobilé narušiť
         hospodársku súťaž a ovplyvniť obchod, ak podniky, ktoré sú príjemcami pomoci, súťažia s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských
         štátov, a to aj keď samotné podniky svoje výrobky nevyvážajú (rozsudky Súdneho dvora zo 17. septembra 1980, Philip Morris,
         730/79, Zb. s. 2671, body 11 a 12, a zo 17. júna 1999, Belgicko/Komisia, C‑75/97, Zb. s. I‑3671, body 47 a 48). Súd prvého
         stupňa okrem toho zdôrazňuje, že Brandt ako podnik, na ktorý sa vzťahuje dotknuté opatrenie, patrí do skupiny ElcoBrandt,
         piatej skupiny v odvetví elektrospotrebičov v Európe, ktoré sa vyznačuje tým, že je mimoriadne vystavené konkurencii, čo podporuje
         záver, že dotknuté opatrenie je spôsobilé narušiť obchod medzi členskými štátmi a deformovať hospodársku súťaž alebo hroziť
         deformovaním hospodárskej súťaže v tomto odvetví (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005, Regione
         autonoma della Sardegna/Komisia, T‑171/02, Zb. s. II‑2123, bod 87).

      69      Súd prvého stupňa sa ďalej domnieva, že skutočnosť, že cieľom dotknutého opatrenia je podpora zamestnanosti, nemá nijaký vplyv
         na jeho kvalifikáciu ako štátnej pomoci, keďže článok 87 ods. 1 ES nerozlišuje štátne opatrenia podľa ich príčin alebo cieľov,
         ale definuje ich v závislosti od ich účinkov [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. augusta 2003, P & O European Ferries
         (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya/Komisia, T‑116/01 a T‑118/01, Zb. s. II‑2957, bod 112, a tam citovanú judikatúru].
         Navyše tvrdenie, podľa ktorého podniku Brandt mohli byť v rámci iných konaní a k neskoršiemu dátumu priznané tie isté výhody
         na základe iných ustanovení talianskeho práva, nie je relevantné, keďže rozhodujúce kritérium v predmetnej veci je založené
         na skutočnosti, že dotknuté opatrenie predstavuje selektívne rozšírenie týchto všeobecných režimov tým, že priznáva určitým
         podnikom špecifické výhody, keďže posilňuje ich finančnú situáciu vo vzťahu k ich konkurentom.

      70      So zreteľom na vyššie uvedené sa Súd prvého stupňa domnieva, že dotknuté opatrenie predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku
         87 ods. 1 ES.

       O kvalifikovaní dotknutého opatrenia ako existujúcej štátnej pomoci
       Tvrdenia účastníkov konania
      71      Brandt tvrdí, že Komisia postupovala nesprávne, keď dotknuté opatrenie nepovažovala za existujúcu pomoc, lebo sa domnievala,
         že dotknuté opatrenie spadá do pôsobnosti nariadenia č. 2204/2002. Brandt v tejto súvislosti uvádza, že Komisia sa obmedzila
         na tvrdenie, že dotknuté opatrenie nespadá do pôsobnosti nariadenia č. 2204/2002. Napriek tomu, že nariadenie č. 2204/2002
         jej nezveruje žiadnu špecifickú právomoc v tejto oblasti, Komisia si osvojila možnosť vyvodiť prospech z režimu existujúcej
         pomoci stanovený týmto nariadením. V dôsledku toho Komisia navyše neodôvodnila, odkiaľ mala právomoc vyvodiť v individuálnom
         rozhodnutí takýto prospech, a tým prinajmenšom nesplnila svoju povinnosť primeraného odôvodnenia.

      72      Komisia tvrdí, že Brandt uviedol niekoľko domnienok bez overenia ich základu a bez preukázania, že podmienky uplatnenia nariadenia
         č. 2204/2002 sú splnené, a ani nevyvrátil úvahy Komisie zhrnuté v odôvodneniach č. 29 až 33 napadnutého rozhodnutia, ktoré
         preukazujú pravý opak.

      73      Pokiaľ ide o spochybnenie právomoci Komisie v tejto oblasti, Komisia uvádza, že z bodov 99 a nasl. žaloby zrejme vyplýva,
         že Brandt sa domnieva, že Komisia nie je oprávnená uplatniť nariadenie č. 2204/2002 a ešte všeobecnejšie nariadenie o výnimke
         na individuálne rozhodnutie, ktoré prijíma, pričom tento predpoklad je zjavne mylný. Na jednej strane odôvodnenie č. 4 nariadenia
         č. 2204/2002 ponecháva členským štátom možnosť oznamovať pomoc zameranú na podporu zamestnanosti a Komisii ukladá povinnosť
         posúdiť tieto oznámenia najmä na základe kritérií stanovených nariadením č. 2204/2002 a nariadením Komisie (ES) č. 70/2001
         z 12. januára 2001 o uplatňovaní článkov [87 ES a 88 ES] na štátnu pomoc malým a stredným podnikom (Ú. v. ES L 10, s. 33;
         Mim. vyd. 08/002, s. 141) alebo na základe uplatniteľných usmernení alebo rámcových pravidiel Spoločenstva. Na strane druhej
         je viac ako zjavné, že na účely skúmania zlučiteľnosti pomoci je Komisia povinná uplatniť všetky predpisy, ktoré mohli byť
         relevantné, či už ide o usmernenia, rámcové pravidlá alebo nariadenia. Komisia sa domnieva, že ak by to tak nebolo, nikdy
         by nemohla prijať negatívne rozhodnutia, keďže by nebola oprávnená vylúčiť hypotézu, že pomoc môže byť zlučiteľná so spoločným
         trhom s ohľadom na nariadenie o výnimke.

      74      Komisia dodáva, že ak Brandt naopak tvrdí, že Komisia neprávom považovala dotknuté opatrenie za opatrenie, ktoré nespadá do
         pôsobnosti nariadenia č. 2204/2002, potom článok 21 Štatútu Súdneho dvora a článok 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku
         ukladajú povinnosť rozvinúť tento žalobný dôvod.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      75      Súd prvého stupňa v prvom rade pripomína, že nariadenie č. 994/98 v článku 1 ods. 1 písm. a), iv) a písm. b) stanovuje, že
         Komisia môže prostredníctvom nariadení prijatých v súlade s postupmi stanovenými v článku 8 tohto nariadenia a v súlade s článkom
         87 ES vyhlásiť, že pomoc v prospech zamestnanosti a školenia, ako aj pomoc, ktorá zodpovedá mape schválenej Komisiou pre každý
         členský štát na poskytnutie regionálnej pomoci, je zlučiteľná so spoločným trhom a nie je predmetom oznamovacej povinnosti
         stanovenej v článku 88 ods. 3 ES.

      76      Komisia vykonala túto právomoc prijatím nariadenia č. 2204/2002. Aby pomoc podliehala výnimke podľa tohto nariadenia, musí
         spĺňať podmienky uplatnenia pomoci, čo však v prejednávanej veci nenastalo, ako je konštatované v bodoch 93 až 96 nižšie.

      77      Následne, pokiaľ ide o tvrdenie podniku Brandt spočívajúce v konštatovaní, že dotknuté opatrenie je iba bezvýznamnou obmenou
         režimu OFIZ a režimu mobility pracovných síl, ktoré sú podľa jeho názoru rovnakými schémami existujúcej štátnej pomoci, Súd
         prvého stupňa sa domnieva, že ani s týmto tvrdením nemožno súhlasiť. Podľa článku 1 nariadenia č. 659/1999 môže existujúca
         pomoc zahŕňať niekoľko situácií. Podľa tohto ustanovenia existujúcu pomoc bude totiž predstavovať:

      –        po prvé akákoľvek pomoc, ktorá existovala pred nadobudnutím účinnosti Zmluvy v príslušných členských štátoch,
      –        po druhé akákoľvek autorizovaná pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálne pomoci, ktoré boli schválené Komisiou alebo
         Radou,

      –        po tretie akákoľvek pomoc, ktorá môže byť považovaná za schválenú, ak Komisia neprijme rozhodnutie v lehote dvoch mesiacov,
         ktorá v zásade začína plynúť odo dňa nasledujúceho po doručení úplného oznámenia a ktorú má k dispozícii na vykonanie predbežného
         skúmania,

      –        po štvrté akákoľvek pomoc, v súvislosti s ktorou uplynula premlčacia lehota desiatich rokov na vymáhanie pomoci,
      –        po piate akákoľvek pomoc, ktorá sa považuje za existujúcu pomoc, pretože možno preukázať, že v čase, keď nadobudla účinnosť,
         nepredstavovala pomoc a následne sa stala pomocou v dôsledku vývoja spoločného trhu a bez toho, aby ju členský štát upravoval.

      78      V prejednávanej veci Súd prvého stupňa poukazuje na to, že najstarší z talianskych zákonov zavádzajúcich schémy pomoci, na
         ktoré sa odkazuje, pochádza z roku 1991. V dôsledku toho prvá situácia umožňujúca považovať pomoc za existujúcu pomoc je v prejednávanej
         veci vylúčená.

      79      Okrem toho, ako bolo zdôraznené v bode 62 vyššie, Komisia uviedla, že režim OFIZ a režim mobility pracovných síl jej nikdy
         nebol oznámený a nikdy ho neskúmala so zreteľom na pravidlá týkajúce sa štátnej pomoci. Druhá a tretia situácia, ktoré umožňujú
         považovať opatrenie pomoci za existujúcu pomoc, sú v prejednávanej veci teda rovnako vylúčené.

      80      Okrem toho Komisia v napadnutom rozhodnutí Talianskej republike iba prikázala, aby prijala všetky nevyhnutné opatrenia na
         zabezpečenie vymáhania pomoci, ktorá bola poskytnutá na základe dotknutého opatrenia. Štvrtá situácia, ktorá umožňuje považovať
         opatrenie za existujúcu pomoc, rovnako nezapadá do kontextu prejednávanej veci.

      81      Napokon Súd prvého stupňa uviedol, že účastníci konania nepreukázali, že dotknuté opatrenie nepredstavovalo pomoc v čase,
         keď nadobudlo účinnosť, a následne sa stalo pomocou len v dôsledku vývoja spoločného trhu. Piata a posledná situácia, ktoré
         umožňujú považovať pomoc za existujúcu pomoc, rovnako nie sú v prejednávanej veci naplnené.

      82      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že dotknuté opatrenie nepredstavuje existujúcu pomoc.

      83      Tento žalobný dôvod preto musí byť zamietnutý.

       O zlučiteľnosti napadnutého rozhodnutia s článkom 88 ods. 3 ES, nariadením č. 2204/2002 a usmerneniami Spoločenstva pre štátnu
            pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach
       O porušení článku 88 ods. 3 ES
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      84      Talianska republika tvrdí, že na rozdiel od toho, čo je uvedené v odôvodnení č. 22 napadnutého rozhodnutia, údajná protiprávnosť
         dotknutého opatrenia z dôvodu, že bolo realizované prv, než Komisia rozhodla, neexistuje, a to vzhľadom na to, že toto opatrenie
         bolo neodkladné. Podľa Talianskej republiky nevykonanie tohto opatrenia v priebehu správneho konania by ho totiž zbavilo potrebného
         účinku.

      85      Komisia pripomína, že článok 88 ods. 3 ES ukladá povinnosť v dostatočnom čase upovedomiť Komisiu o všetkých zámeroch pomoci
         a zakazuje vykonať navrhované opatrenia, pokiaľ sa vo veci nerozhodlo s konečnou platnosťou. Členskému štátu nie je dovolené
         jednostranne sa oslobodiť od tejto povinnosti tým, že sa odvolá na neodkladnosť opatrenia, keďže stanovenie lehoty dvoch mesiacov
         na riadne vykonanie predbežného skúmania už túto požiadavku zohľadňuje (rozsudok Súdneho dvora z 15. februára 2001, Rakúsko/Komisia,
         C‑99/98, Zb. s. I‑1101, bod 73).

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      86      Súd prvého stupňa pripomína, že článok 88 ods. 3 ES jasne a jednoznačne stanovuje, že dotknutý členský štát nemôže vykonať
         navrhované opatrenia, pokiaľ sa vo veci nerozhodlo s konečnou platnosťou.

      87      Okrem toho toto ustanovenie doplňuje článok 4 ods. 5 nariadenia č. 659/1999, ktorý v zásade stanovuje dvojmesačnú lehotu,
         ktorá začína plynúť v deň nasledujúci po dni doručenia úplného oznámenia pre prijatie rozhodnutia v rámci predbežného preskúmania
         oznámeného opatrenia.

      88      Pokiaľ ide o uvedenú lehotu dvoch mesiacov, ktorá bola pôvodne určená judikatúrou, Súdny dvor vo veci, v ktorej bol vydaný
         už citovaný rozsudok Rakúsko/Komisia (bod 73), rozhodol, že vychádzajúc z článkov 230 ES a 232 ES, čiže vzhľadom na maximálnu
         lehotu dvoch mesiacov, Súdny dvor mal v úmysle vyhnúť sa akejkoľvek právnej neistote, ktorá by zjavne odporovala účelu štádia
         predbežného skúmania štátnej pomoci zavedeného článkom 88 ods. 3. Ako totiž Súdny dvor spresňuje, tento účel, spočívajúci
         v poskytnutí potrebnej právnej istoty členskému štátu tým, že sa urýchlene určí zlučiteľnosť pomoci, ktorá môže mať neodkladnú
         povahu, so Zmluvou, by bol ohrozený, ak by táto lehota bola považovaná za nezáväznú. Navyše právna neistota, ktorá z toho
         vyplýva, by sa mohla zvýšiť v prípade umelého predlžovania štádia predbežného preskúmania.

      89      V dôsledku uvedeného je potrebné pripustiť, že lehota stanovená v článku 4 ods. 5 nariadenia č. 659/1999 je lehotou kogentnou,
         záväznou pre všetkých účastníkov konania o predbežnom preskúmaní. Dotknutému členskému štátu teda nie je dovolené ju nedodržať
         tým, že sa odvolá na neodkladnosť. Navyše, ako to Komisia oprávnene uvádza, stanovenie lehoty dvoch mesiacov na ukončenie
         predbežného preskúmania už túto požiadavku zohľadňuje.

      90      Vzhľadom na vyššie uvedené musí byť prvá časť tohto žalobného dôvodu zamietnutá.

       O porušení nariadenia č. 2204/2002
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      91      Talianska republika spochybňuje napadnuté rozhodnutie v tom smere, že v odôvodneniach č. 32 a 33 sa uvádza, že dotknuté opatrenie
         nemožno považovať za zlučiteľné so spoločným trhom s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002 najmä preto, lebo sa uplatňuje na
         celom území štátu, a preto, lebo sa týka prevodu podnikov zamestnávajúcich viac ako 1 000 zamestnancov, to znamená v zásade
         veľkých podnikov. Hoci pomoc zameraná na vytváranie pracovných miest v nepodporovaných regiónoch je povolená iba vo vzťahu
         k malým a stredným podnikom, táto skutočnosť vonkoncom neumožňuje Komisii vyvodiť záver o úplnej nezlučiteľnosti opatrenia
         na základe nariadenia, keďže nemožno vylúčiť, že nadobudnutie podnikov tohto typu sa môže rovnako týkať malých a stredných
         podnikov.

      92      Komisia uvádza, že Talianska republika dáva najavo, že nesprávne chápe kontrolu štátnej pomoci a najmä schémy pomoci. Aby
         bola určitá schéma považovaná za zlučiteľnú, nepostačuje iba splnenie kritérií zlučiteľnosti v určitých prípadoch možného
         uplatnenia. Je naopak nevyhnutné, aby pomoc poskytnutá na základe schémy pomoci spĺňala tieto kritériá vo všetkých prípadoch.
         Táto zásada je výslovne vyjadrená v článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2204/2002. Podľa Komisie dotknuté opatrenie v prejednávanej
         veci nevylučuje, aby bola pomoc poskytnutá veľkému podniku v nepodporovanom regióne, a teda Komisia oprávnene dospela k záveru,
         že toto opatrenie nespĺňa podmienky stanovené v nariadení č. 2204/2002.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      93      Súd prvého stupňa zdôrazňuje, že zo samotného znenia článku 4 nariadenia č. 2204/2002 vyplýva, že príjemcami pomoci na tvorbu
         pracovných miest mimo oblastí, v ktorých je povolená regionálna štátna pomoc, môžu byť výlučne malé a stredné podniky. Ak
         by dotknuté opatrenie bolo uplatniteľné na všetky podniky a na celom území štátu, táto podmienka by splnená nebola, ako sa
         uvádza v odôvodneniach č. 32 a 33 napadnutého rozhodnutia. Navyše jediný prípad uplatnenia dotknutého opatrenia sa týka veľkých
         podnikov v nepodporovanej oblasti a následne, hoci je štátna pomoc skúmaná ako taká, nie je zlučiteľná.

      94      Okrem toho sa Súd prvého stupňa domnieva, a ako Komisia správne konštatuje, že na to, aby bola schéma štátnej pomoci považovaná
         za zlučiteľnú so spoločným trhom s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002, nepostačuje iba splnenie stanovených podmienok v určitých
         prípadoch možného uplatnenia. Je nevyhnutné, aby pomoc poskytnutá na základe schémy spĺňala tieto podmienky vo všetkých prípadoch.
         Táto zásada je výslovne zakotvená v článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2204/2002. Dotknuté opatrenie v prejednávanej veci
         nevylučuje, aby bola pomoc poskytnutá veľkému podniku v nepodporovanom regióne. Komisia preto oprávnene rozhodla, že dotknuté
         opatrenie nespĺňa podmienky stanovené v nariadení č. 2204/2002.

      95      Súd prvého stupňa navyše zdôrazňuje, že napadnuté rozhodnutie sa týka celého dotknutého opatrenia, a v odôvodnení č. 38 výslovne
         stanovuje, že ponecháva nedotknutú možnosť, že pomoc poskytnutá na základe schémy, ktorou bola zavedená, môže byť vzhľadom
         na jej špecifické znaky v budúcnosti na základe rozhodnutia Komisie považovaná za úplne alebo čiastočne zlučiteľnú.

      96      Vzhľadom na vyššie uvedené je teda potrebné druhú časť tohto žalobného dôvodu zamietnuť.

       O porušení usmernení Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      97      Talianska republika uvádza, že podľa bodu 101 usmernení Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov
         v ťažkostiach je Komisia povinná skúmať zlučiteľnosť so spoločným trhom každej pomoci zameranej na záchranu a reštrukturalizáciu,
         ktorá bola poskytnutá bez jej predchádzajúceho povolenia, a teda v rozpore s článkom 88 ods. 3 ES. Talianska republika v tejto
         súvislosti odmieta tvrdenie Komisie, ktorá sa odvoláva na absenciu prvkov potrebných na individuálne preskúmanie uplatniteľnosti
         dotknutého opatrenia, a uvádza, že Komisia bola povinná formálne si vyžiadať od talianskych orgánov informácie, ktoré potrebovala,
         a nemala sa obmedziť iba na spomenutie možnosti individuálneho oznámenia.

      98      Komisia uvádza, že z bodu 64 usmernení Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach
         vyplýva, že schéma pomoci na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach môže byť povolená iba v prípade, ak dotknuté
         podniky zodpovedajú definícii malých a stredných podnikov v zmysle práva Spoločenstva. Na rozdiel od tvrdenia Talianskej republiky
         bod 101 uvedených usmernení neukladá Komisii povinnosť skúmať zlučiteľnosť so spoločným trhom každej pomoci zameranej na záchranu
         a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach, ktorá bola poskytnutá bez povolenia Komisie. Ide iba o ustanovenie, ktoré upravuje
         časovú pôsobnosť jednotlivých pravidiel, ktoré v danej oblasti nasledovali po sebe, a ktoré Komisiu istotne nezaväzuje osobitne
         skúmať každý prípad uplatňovania neoznámených schém.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      99      Súd prvého stupňa poukazuje na to, že podľa usmernení Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov
         v ťažkostiach môže Komisia povoliť dva druhy opatrení pomoci na záchranu a reštrukturalizáciu za predpokladu, že tam uvedené
         podmienky sú splnené: jednak pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu individuálne oznámenú Komisii pre každý podnik bez ohľadu
         na jeho rozsah (body 22 až 63 uvedených usmernení) a jednak schému pomoci na záchranu a reštrukturalizáciu iba pre malé a stredné
         podniky (body 64 až 69 uvedených usmernení).

      100    V prejednávanej veci sa dotknuté opatrenie v súlade so zákonným dekrétom č. 23/2003 uplatní na všetky podniky bez ohľadu na
         ich veľkosti. Okrem toho jediným prípadom, v ktorom sa toto opatrenie uplatnilo, je nadobudnutie veľkého podniku, a to podniku
         Ocean, iným veľkým podnikom Brandt.

      101    Ako už bolo uvedené v súvislosti s nariadením č. 2204/2002 v bode 94 tohto rozsudku, aby schéma pomoci mohla byť považovaná
         za zlučiteľnú so spoločným trhom, nepostačuje iba splnenie požadovaných podmienok v určitých prípadoch možného uplatnenia.
         Je nevyhnutné, aby pomoc poskytnutá na základe schémy pomoci spĺňala tieto podmienky vo všetkých prípadoch. Následne v prejednávanej
         veci čisto teoretická možnosť, že v kontexte dotknutého opatrenia bude prevádzajúcim malý alebo stredný podnik, nepostačuje
         na považovanie takto oznámenej pomoci za pomoc zlučiteľnú so spoločným trhom s ohľadom na usmernenia Spoločenstva pre štátnu
         pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach.

      102    Vzhľadom na to, že dotknuté opatrenie nespĺňa podmienky uplatniteľnosti stanovené usmerneniami Spoločenstva pre štátnu pomoc
         na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach, nie je potrebné skúmať, či procesné podmienky boli splnené.

      103    V dôsledku uvedeného tretiu časť tohto žalobného dôvodu je potrebné zamietnuť.

      104    Vzhľadom na vyššie uvedené Súd prvého stupňa konštatuje, že dotknuté opatrenie nemožno považovať za opatrenie zlučiteľné so
         spoločným trhom na základe žiadneho uvádzaného predpisu Spoločenstva. Tento žalobný dôvod preto musí byť v celom rozsahu zamietnutý.

       O porušení článku 253 ES
      105    Pokiaľ ide o nedostatok odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, na ktorý poukazujú žalobcovia v súvislosti s kvalifikovaním dotknutého
         opatrenia ako štátnej pomoci, Súd prvého stupňa sa domnieva, že odôvodnenie obsiahnuté v bode 5 napadnutého rozhodnutia je
         jasné a dostatočne odôvodňuje postoj Komisie, pričom úvahy nachádzajúce sa v rozhodnutí sa zhodujú s úvahami Súdu prvého stupňa
         v bodoch 63 až 70 vyššie.

       Tvrdenia účastníkov konania
      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o uplatnenie podmienky selektívnosti
      106    Talianska republika sa odvoláva na nedostatok odôvodnenia posúdenia Komisie formulovaného v odôvodnení č. 18 napadnutého rozhodnutia,
         podľa ktorého dotknuté opatrenie nemá všeobecnú povahu, ale poskytuje špecifickým podnikom ekonomickú výhodu, keďže znižuje
         ich bežné náklady a posilňuje ich finančnú situáciu vo vzťahu k ostatným konkurenčným podnikom, na ktoré sa tieto opatrenia
         nevzťahujú, čo je navyše potvrdené skutočnosťou, že uvedené opatrenie bolo uplatnené iba v jedinom prípade. Talianska republika
         sa domnieva, že toto posúdenie vyplýva z nesprávneho uplatnenia podmienky výberu stanovenej v Zmluve, ktorá vyžaduje, aby
         opatrenie zvýhodňovalo určité podniky alebo určité odvetvia výroby. Táto podmienka totiž nebude splnená, ak dotknuté opatrenie,
         rovnako ako v prejednávanom prípade, nebude mať za cieľ ani za následok zvýhodnenie určitých konkrétnych podnikov alebo určitých
         konkrétnych odvetví výroby, keďže sa uplatňuje na presne určené osoby na základe objektívnych kritérií, bez možnosti konkludentne
         zmeniť jeho dosah. Pokiaľ ide o časovo obmedzenú platnosť a jediný prípad uplatniteľnosti dotknutého opatrenia, ktoré podľa
         Komisie dokazujú jeho výberovú povahu, Talianska republika zdôrazňuje, že v skutočnosti je rozhodujúcou všeobecná a abstraktná
         povaha predpisu, ktorým je zavedený, ktorá v rámci predbežnej kontroly, akú musí Komisia vykonať, nemusí Komisii dovoľovať
         vylúčiť uplatnenie dotknutého opatrenia na iných príjemcov spĺňajúcich požadované podmienky.

      107    Komisia uvádza, že aj keď dotknuté opatrenie vymedzuje svoj rozsah pôsobnosti prostredníctvom objektívnych kritérií, toto
         opatrenie môže mať napriek tomu selektívnu povahu (rozsudky zo 6. marca 2002, Diputación Foral de Álava a i./Komisia T‑127/99,
         T‑129/99 a T‑148/99, už citovaný, bod 163, a T‑92/00 a T‑103/00, už citovaný, bod 58). Veľká precíznosť kritérií uplatňovania
         dotknutého opatrenia, ako aj veľmi krátka lehota na jeho vykonanie, z ktorých vyplynulo obmedzenie uplatňovania na jediný
         prípad, dokazujú, že všeobecná a abstraktná povaha dotknutého opatrenia, na ktorú poukazuje Talianska republika, je iba čírym
         zdaním. Navyše vzhľadom na to, že napadnuté rozhodnutie sa týka dotknutého opatrenia v celom rozsahu, bude stačiť, ak sa bude
         selektívne vzťahovať iba na jednu z dvoch kategórií príjemcov. Okrem toho v odpovedi na pripomienky Talianskej republiky,
         pokiaľ ide o relevantnosť citovanej judikatúry, Komisia zdôrazňuje, že na to, aby bola poskytnutá výhoda považovaná za selektívnu,
         nie je nevyhnutné, aby bola priznaná diskrečným spôsobom. Jej selektívna povaha môže vonkoncom vyplývať z použitia kritérií
         stanovených pre jej automatické uplatnenie (rozsudok Belgicko/Komisia, už citovaný, body 27 až 31). Komisia napokon uvádza,
         že selektívna povaha dotknutého opatrenia je potvrdená skutočnosťou, že toto opatrenie bolo uplatnené iba jeden, jediný raz.

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o identifikáciu príjemcu pomoci poskytnutej na základe dotknutého
         opatrenia

      108    Talianska republika tvrdí, že napadnuté rozhodnutie vykazuje nedostatok odôvodnenia aj z toho dôvodu, že z príjemcov pomoci
         uvádza iba podniky v ťažkostiach podliehajúce mimoriadnej správe, ktoré zamestnávajú minimálne 1 000 zamestnancov a sú predmetom
         prevodu, na základe samotného zistenia, že skutočný príjemca pomoci je totiž závislý od množstva faktorov, ktoré talianske
         orgány bližšie nešpecifikovali ani nespresnili, ktoré z nich sú relevantné pre takúto identifikáciu a z akého dôvodu.

      109    Komisia poznamenáva, že dotknuté opatrenie môže byť skutočne pomocou dokonca aj vtedy, ak príjemcom tejto pomoci je samotný
         prevádzateľ alebo nadobúdateľ. Komisia v tejto súvislosti poukazuje na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej zvýhodnené subjekty,
         na ktoré sa opatrenie vzťahuje, nie sú nevyhnutne totožné s osobami, ktorým štát priamo poskytol reálne príspevky alebo úľavy
         (rozsudok Súdneho dvora z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia, C‑156/98, Zb. s. I‑6857, body 22 až 28). V prejednávanej veci
         by mohla napríklad nastať situácia, že určitý podnik, ktorý je predmetom mimoriadnej správy a predmetom prevodu v niektorej
         z oblasti svojej činnosti, bude pokračovať vo vykonávaní iných činností. V tomto prípade by opatrenie zbavilo tento podnik
         zaťaženia, ktoré by za normálnych okolností musel znášať, a to miezd a náhrad súvisiacich s prepustením a iných rozličných
         príspevkov, najmä príspevkov platených na správu OFIZ-u. Iné výhody by napokon vyplynuli zo skutočnosti, že opatrenie prijaté
         štátom by umožnilo predaj podniku, ku ktorému by inak nemohlo dôjsť vôbec alebo iba za odlišných podmienok, napríklad za vyššiu
         cenu.

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o negatívne dopady dotknutého opatrenia na obchod Spoločenstva
         a na hospodársku súťaž

      110    Talianska republika sa domnieva, že napadnuté rozhodnutie nie je odôvodnené, ani pokiaľ ide o posúdenie tretej a štvrtej podmienky
         uplatnenia článku 87 ods. 1 ES týkajúce sa narušenia obchodu medzi členskými štátmi a negatívnych dopadov na hospodársku súťaž,
         keďže Komisia sa v odôvodnení č. 20 uspokojila s vykonaním iba prostredníctvom nevyvrátiteľného tvrdenia o týchto bodoch.

      111    Brandt uvádza rovnaké výhrady, keď tvrdí, že Komisia v odôvodnení č. 20 napadnutého rozhodnutia veľmi všeobecne odkazuje na
         posilnenie finančnej situácie niektorých podnikov vo vzťahu k ich konkurentom. Komisia teda nepreskúmala a nepreukázala dopad
         dotknutého opatrenia na obchod medzi členskými štátmi, ako ani ujmu, ktorú toto opatrenie spôsobuje hospodárskej súťaži. Komisia
         si tým nesplnila svoju povinnosť, spomenutú v rozsudku Súdneho dvora z 13. marca 1985, Holandsko a Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisia
         (296/82 a 318/82, Zb. s. 809, body 22 až 24), a to povinnosť podporiť dôvody svojich rozhodnutí v oblasti štátnej pomoci poskytnutím
         minimálnych potrebných údajov umožňujúcich prinajmenšom určiť relevantný trh, postavenie dotknutých podnikov na trhu, obchodné
         toky dotknutých výrobkov medzi členskými štátmi a vývozy podniku, ktorý je údajným príjemcom pomoci.

      112    Komisia uvádza, že ak bola pomoc poskytnutá protiprávne, potom nie je povinná preukázať skutočný dopad tejto pomoci na hospodársku
         súťaž ani na obchod medzi členskými štátmi [rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1990, Francúzsko/Komisia, C‑301/87, Zb.
         s. I‑307, bod 33; rozsudky Súdu prvého stupňa z 29. septembra 2000, CETM/Komisia, T‑55/99, Zb. s. II‑3207, bod 103, a P &
         O European Ferries (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya/Komisia, už citovaný, bod 142].

      –       O nevhodnom odôvodnení napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o posúdenie zlučiteľnosti dotknutého opatrenia so spoločným trhom
         s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002 a usmernenia Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov
         v ťažkostiach

      113    Talianska republika súbežne s tvrdeniami uvedenými v bodoch 91 a 97 vyššie poukazuje na to, že Komisia nevhodným spôsobom
         odôvodnila napadnuté rozhodnutie, keďže vylúčila možnosť, že dotknuté opatrenie možno považovať za zlučiteľné so spoločným
         trhom s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002 a na usmernenia Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu
         podnikov v ťažkostiach.

      114    Komisia vo svojej odpovedi iba prebrala tvrdenia už uvedené v bodoch 92 a 98 vyššie, týkajúce sa neuplatniteľnosti nariadenia
         č. 2204/2002 a usmernení Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach v prejednávanej
         veci.

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o vymáhanie pomoci
      115    Brandt tvrdí, že napadnuté rozhodnutie sa vyznačuje nedostatočným odôvodnením v tom zmysle, že Komisia v ňom neuviedla dôvody,
         na základe ktorých je Talianska republika povinná prijať všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie vymáhania pomoci poskytnutej
         podniku Brandt. Brandt sa domnieva, že v právnom a skutkovom kontexte, v ktorom sa zákonnosť takéhoto postupu zdala byť prinajmenšom
         pochybná, bola Komisia povinná napadnuté rozhodnutie v tomto smere objasniť, aby bolo Súdu prvého stupňa a dotknutým účastníkom
         konania umožnené vyjadriť ich vlastný názor.

      116    Komisia uvádza, že pokiaľ ide o spoločnosť Brandt, neodôvodnila najmä príkaz smerujúci voči Talianskej republike, aby tá zabezpečila
         vymáhanie pomoci poskytnutej podniku Brandt na základe dotknutého opatrenia, keďže vymáhanie pomoci je klasickým a bežným
         dôsledkom vyhlásenia nezlučiteľnosti protiprávnej štátnej pomoci so spoločným trhom a keďže preto Komisia nebola povinná osobitne
         skúmať situáciu podniku Brandt.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      117    Podľa ustálenej judikatúry je povinnosť odôvodnenia podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú treba odlišovať od otázky dôvodnosti
         odôvodnenia, ktorá sa týka meritórnej zákonnosti sporného aktu (rozsudok Súdneho dvora z 22. marca 2001, Francúzsko/Komisia,
         C‑17/99, Zb. s. I‑2481, bod 35, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. januára 2005, Confédération nationale du Crédit mutuel/Komisia,
         T‑93/02, Zb. s. II‑143, bod 67).

      118    Odôvodnenie vyžadované podľa článku 253 ES musí byť prispôsobené povahe predmetného právneho aktu a musí jasne a jednoznačne
         vyjadrovať úvahy inštitúcie, ktorá právny akt vydala, aby mohli dotknuté osoby porozumieť dôvodom prijatého opatrenia a aby
         mohol príslušný súd vykonávať kontrolu. Táto požiadavka sa musí posudzovať v závislosti od okolností prípadu, najmä v závislosti
         od obsahu aktu, povahy uvedených dôvodov a záujmu, ktorý môžu mať adresáti alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne
         dotýka, na jeho objasnení. V odôvodnení nemusia byť uvedené všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či
         odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, sa musí posudzovať nielen vzhľadom na jeho slovné znenie, ale aj na jeho
         celkový kontext, ako aj vzhľadom na všetky právne predpisy upravujúce danú oblasť (pozri najmä rozsudok Súdneho dvora z 2. apríla
         1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, Zb. s. I‑1719, bod 63, a tam citovanú judikatúru).

      119    Z týchto zásad predovšetkým vyplýva, že Komisia je povinná preukázať, že uvedené opatrenie je štátnou pomocou a že je nezlučiteľné
         so spoločným trhom. Komisia však naproti tomu nie je povinná podrobne sa vyjadriť k tvrdeniam dotknutých vnútroštátnych orgánov
         alebo tretích osôb ako vedľajších účastníkov konania, ktoré sú irelevantné (rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2006,
         Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid a Federación Catalana de Estaciones de Servicio/Komisia, T‑95/03, Zb. s. II‑4739,
         bod 108).

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o uplatnenie podmienky selektívnosti
      120    Pokiaľ ide o prvý nedostatok odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, Súd prvého stupňa sa domnieva, že informácie uvedené v bode
         66 vyššie, ktoré sa nachádzajú v tomto rozhodnutí, sú na účely konštatovania selektívnosti dotknutého opatrenia ako celok
         postačujúce a jasné.

      121    V dôsledku toho musí byť prvá časť tohto žalobného dôvodu zamietnutá.

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o identifikáciu príjemcu pomoci poskytnutej na základe dotknutého
         opatrenia

      122    Súd prvého stupňa najprv pripomína, že napadnuté rozhodnutie v odôvodnení č. 18 uvádza dve kategórie možných subjektov, na
         ktoré sa vzťahuje dotknuté opatrenie, a to:

      –        nadobúdateľov podnikov v ťažkostiach podliehajúcich mimoriadnej správe, ktoré zamestnávajú minimálne 1 000 zamestnancov a ktoré
         do 30. apríla 2003 uzavreli s ministerstvom práce a sociálnych vecí kolektívnu zmluvu o schválení prevodu zamestnancov, a/alebo

      –        podniky v ťažkostiach podliehajúce mimoriadnej správe, ktoré zamestnávajú minimálne 1 000 zamestnancov a sú predmetom prevodu.
      123    Súd prvého stupňa sa následne domnieva, že napriek opačnému tvrdeniu Talianskej republiky Komisia nebola vo svojom rozhodnutí
         povinná presne identifikovať príjemcu pomoci poskytnutej na základe dotknutého opatrenia a bola oprávnená sa obmedziť, ako
         to aj urobila v odôvodnení č. 18 napadnutého rozhodnutia, iba na uvedenie dvoch osobitných kategórií príjemcov pomoci. Okrem
         toho Súd prvého stupňa pripomína, že v jedinom prípade uplatnenia dotknutého opatrenia mala poskytnutá pomoc za cieľ uľahčiť
         prevod podniku v ťažkostiach. Týmto spôsobom pomoc uľahčila dobrovoľnú hospodársku transakciu medzi dvoma subjektmi. Súd prvého
         stupňa v tejto súvislosti poukazuje na judikatúru, podľa ktorej zvýhodnené subjekty, na ktoré sa opatrenie vzťahuje, nie sú
         nevyhnutne totožné s osobami, ktorým štát priamo poskytuje reálne plnenie alebo úľavy (rozsudok Nemecko/Komisia, už citovaný,
         bod 28).

      124    Vzhľadom na to, že Komisia preskúmala opatrenie, opierajúc sa iba o informácie poskytnuté talianskymi orgánmi, ktoré nezahŕňali
         špecifické dokumenty týkajúce sa jediného prípadu uplatnenia, Súd prvého stupňa považuje súhrn údajov obsiahnutých v odôvodnení
         č. 18 napadnutého rozhodnutia vrátane príkladného výpočtu faktorov, od ktorých môže závisieť identifikácia skutočného príjemcu
         štátnej pomoci, za postačujúci.

      125    V dôsledku toho je druhú časť tohto žalobného dôvodu potrebné zamietnuť.

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o negatívne dopady dotknutého opatrenia na obchod v Spoločenstve
         a na hospodársku súťaž

      126    Súd prvého stupňa pripomína, že podľa ustálenej judikatúry, ak zo samotných okolností, za ktorých bola pomoc poskytnutá, možno
         v určitých prípadoch vyvodiť, že táto pomoc je spôsobilá ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a narušiť hospodársku súťaž
         alebo hroziť jej narušením, potom je Komisia povinná prinajmenšom uviesť tieto okolnosti v odôvodnení svojho rozhodnutia (pozri
         rozsudky Taliansko a Sardegna Lines/Komisia, už citovaný, bod 66, a tam citovanú judikatúru, a Regione autonoma della Sardegna/Komisia,
         už citovaný, body 73 a 74).

      127    Komisia však nie je povinná preukázať skutočný dopad, ktorý mala protiprávna pomoc na hospodársku súťaž a na obchod medzi
         členskými štátmi. Povinnosť Komisie predložiť takýto dôkaz by totiž mala za následok zvýhodnenie členských štátov, ktoré poskytnú
         pomoc v rozpore s oznamovacou povinnosťou podľa článku 88 ods. 3 ES v neprospech štátov, ktoré oznámili zámer pomoci (pozri
         rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. apríla 1998, Vlaamse Gewest/Komisia, T‑214/95, Zb. s. II‑717, bod 67, a z 30. januára 2002,
         Keller a Keller Meccanica/Komisia, T‑35/99, Zb. s. II‑261, bod 85, a tam citovanú judikatúru). Túto judikatúru navyše podporuje
         znenie článku 87 ods. 1 ES, podľa ktorého so spoločným trhom nie je zlučiteľná nielen pomoc, ktorá „narúša“ hospodársku súťaž,
         ale ani štátna pomoc, ktorá „hrozí“ narušením hospodárskej súťaže (rozsudok Keller a Keller Meccanica/Komisia, už citovaný,
         bod 85).

      128    V prejednávanej veci Súd prvého stupňa poukazuje na to, že Komisia v odôvodnení č. 20 napadnutého rozhodnutia uvádza nasledujúce
         skutočnosti:

      „Na základe tretej a štvrtej podmienky uplatnenia článku 87 ods. 1 [ES] má opatrenie narúšať hospodársku súťaž alebo hroziť
         narušením hospodárskej súťaže a postihovať obchod medzi členskými štátmi Spoločenstva. Skúmané opatrenie hrozí narušením hospodárskej
         súťaže tým, že posilňuje finančnú situáciu niektorých podnikov v porovnaní s ich konkurentmi. Konkrétne toto opatrenie hrozí
         narušením hospodárskej súťaže a postihnutím obchodu vtedy, ak príjemcovia pomoci budú konkurovať výrobkom pochádzajúcim z iných
         členských štátov, a to aj ak príjemcovia pomoci vlastné výrobky nevyvážajú. Ak podniky, príjemcovia pomoci, vlastné výrobky
         nevyvážajú, predstavuje poskytovaná pomoc ekonomickú výhodu na domácom trhu z dôvodu, že možnosti podnikov situovaných v iných
         členských štátoch vyvážať vlastné výrobky na tento trh budú o to menšie.“ [neoficiálny preklad]

      129    Súd prvého stupňa okrem toho zdôrazňuje, že tak, ako to uviedol v bodoch 86 až 90 vyššie, Komisia sa v odôvodnení č. 22 napadnutého
         rozhodnutia oprávnene domnieva, že talianske orgány si tým, že dotknuté opatrenie vykonali prv, než ho schválila Komisia,
         nesplnili povinnosť vyplývajúcu z článku 88 ods. 3 ES.

      130    Preto sa Súd prvého stupňa v súlade s citovanou judikatúrou domnieva, že odôvodnenie č. 20 napadnutého rozhodnutia je primerané
         a dostatočné.

      131    Vzhľadom na vyššie uvedené je tretiu časť tohto žalobného dôvodu potrebné zamietnuť.

      –       O nevhodnom odôvodnení napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o posúdenie zlučiteľnosti dotknutého opatrenia so spoločným trhom
         s ohľadom na nariadenie č. 2204/2002 a na usmernenia Spoločenstva pre štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov
         v ťažkostiach

      132    Pokiaľ ide o ďalší údajný nedostatok odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, Súd prvého stupňa sa domnieva, že odôvodnenie obsiahnuté
         v bodoch 5.4 a 5.5 napadnutého rozhodnutia jasne a dostatočne objasňuje postoj Komisie, keďže úvahy obsiahnuté v rozhodnutí
         sa zhodujú s úvahami Súdu prvého stupňa v bodoch 93 až 96 a 99 až 103 vyššie.

      –       O nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o vymáhanie pomoci
      133    Súd prvého stupňa pripomína, že podľa ustálenej judikatúry zrušenie protiprávnej pomoci prostredníctvom jej vymáhania aj súvisiacich
         úrokov je logickým dôsledkom vyhlásenia jej nezlučiteľnosti so spoločným trhom (rozsudky Súdneho dvora z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia,
         C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 66, zo 14. januára 1997, Španielsko/Komisia, C‑169/95, Zb. s. I‑135, bod 47, a z 29. júna 2004,
         Komisia/Rada, C‑110/02, Zb. s. I‑6333, bod 41).

      134    V prejednávanej veci Komisia v článku 1 napadnutého rozhodnutia konštatovala, že dotknuté opatrenie je nezlučiteľné so spoločným
         trhom, čo potvrdil Súd prvého stupňa v bode 104 vyššie.

      135    V dôsledku uvedeného v zmysle citovanej judikatúry a vzhľadom na to, že Komisia nebola povinná individuálne skúmať prípad
         podniku Brandt, ako sa uvádza v bodoch 140 až 145 nižšie, Súd prvého stupňa sa domnieva, že Komisia si aj v tomto bode napadnutého
         rozhodnutia splnila svoju povinnosť odôvodnenia.

      136    So zreteľom na uvedené musí byť štvrtá časť tohto žalobného dôvodu zamietnutá.

      137    Tento žalobný dôvod preto musí byť v celom rozsahu zamietnutý.

       O vymáhaní pomoci
       O porušení nariadenia č. 659/1999
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      138    Brandt uvádza, že Komisia vyvodila príkaz adresovaný Talianskej republike, aby prijala všetky opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie
         vymáhania štátnej pomoci, ktorú Brandt individuálne získal na základe dotknutého opatrenia, výlučne zo skúmania tohto opatrenia,
         ktoré napriek tomu kvalifikovala ako všeobecný režim. Komisia však nevykonala zodpovedajúce skúmanie prípadu konkrétneho uplatnenia,
         ktorý predstavuje údajnú pomoc. Brandt sa domnieva, že príkazom, aby Talianska republika zabezpečila vymáhanie tejto pomoci,
         ktorá sa v nadväznosti na bežné skúmanie vykonané v súlade s nariadením č. 659/1999 môže zdať úplne zlučiteľnou so spoločným
         trhom, Komisia porušila najmä ustanovenia tohto nariadenia (rozsudok Súdneho dvora z 29. októbra 1980, Boussac, 22/80, Zb.
         s. 3427, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Alber k rozsudku z 22. marca 2001, Francúzsko/Komisia, už citovaný,
         Zb. s. I‑2484, bod 40). Ak Komisia zamýšľala nariadiť akékoľvek vymáhanie údajnej pomoci od podniku Brandt, bola povinná dodržať
         postup stanovený v článku 11 nariadenia č. 659/1999.

      139    Komisia uvádza, že napadnuté rozhodnutie neobsahuje nijaký príkaz predbežne vrátiť pomoc v zmysle článku 11 nariadenia č. 659/1999.
         Vymáhanie pomoci bolo nariadené výlučne na základe napadnutého rozhodnutia v súlade s článkom 14 uvedeného nariadenia, z čoho
         vyplýva, že hmotnoprávne a formálne podmienky článku 11 tohto nariadenia nemuseli byť zohľadnené. Takýto postup bol úplne
         zákonný, ako to vyplýva z viacerých rozsudkov, ktoré potvrdili negatívne rozhodnutia týkajúce sa schém pomoci a kde Komisia
         oprávnene nariadila vymáhanie pomoci poskytnutej na základe týchto schém (rozsudky Súdneho dvora zo 17. júna 1999, Belgicko/Komisia,
         už citovaný, body 64 a nasl.; Nemecko/Komisia, už citovaný, body 112 a nasl.; zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia, C‑310/99,
         Zb. s. I‑2289, body 98 a nasl.; z 19. septembra 2002, Španielsko/Komisia, C‑114/00, Zb. s. I‑7657, body 107 a nasl.; z 29. apríla
         2004, Taliansko/Komisia, C‑298/00 P, Zb. s. I‑4087, body 86 a nasl., ktorým bol potvrdený rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna
         2000, Alzetta a i./Komisia, T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97 až T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98 až T‑6/98 a T‑23/97,
         Zb. s. II‑2319, a z 29. apríla 2004, Grécko/Komisia, C‑278/00, Zb. s. I‑3997, body 103 až 108).

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      140    Pokiaľ ide o tvrdenie podniku Brandt, že Komisia bola povinná individuálne preskúmať jeho prípad, Súd prvého stupňa najprv
         pripomína, že listom z 12. februára 2003 talianske orgány oznámili dotknuté opatrenie. V odpovedi na žiadosť o poskytnutie
         doplňujúcich informácií o dotknutom opatrení, ktorú Talianskej republike zaslala Komisia, a v priebehu celého správneho konania
         Talianska republika zastávala názor, že dotknuté opatrenie je všeobecným režimom zahŕňajúcim jediný prípad uplatnenia, a to
         nadobudnutie podniku Ocean podnikom Brandt. Talianska republika však Komisii neoznámila nijaké údaje týkajúce sa konkrétne
         podniku Brandt, ako napríklad plán reštrukturalizácie.

      141    Súd prvého stupňa ďalej zdôrazňuje, že, ako bolo uvedené v bode 13 vyššie, rozhodnutie Komisie začať konanie vo veci formálneho
         zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES bolo zverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie 18. decembra 2003. Napriek tomuto zverejneniu však Brandt nepovažoval za nevyhnutné podať v priebehu konania vo veci formálneho
         zisťovania svoje pripomienky. Podľa ustálenej judikatúry je však uverejnenie oznámenia v Úradnom vestníku primeraným prostriedkom
         na upovedomenie všetkých dotknutých subjektov o začatí takéhoto konania [rozsudky Súdneho dvora zo 14. novembra 1984, Intermills/Komisia,
         323/82, Zb. s. 3809, bod 17; rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. mája 2005; Saxonia Edelmetalle/Komisia, T‑111/01 a T‑133/01,
         Zb. s. II‑1579, bod 48, alebo aj z 31. mája 2006, Kuwait Petroleum (Holandsko)/Komisia, T‑354/99, Zb. s. II‑1475, bod 81].
         Napriek tomuto zverejneniu však Brandt nezasiahol do konania vo veci formálneho zisťovania a nepredložil Komisii nijaké dodatočné
         pripomienky.

      142    V dôsledku toho sa Súd prvého stupňa domnieva, že Komisia mala k dispozícii oznámenie dotknutého opatrenia, a teda mala informácie
         postačujúce na jeho preskúmanie. Ak by aj Súd prvého stupňa pripustil, že by mohli existovať pochybnosti o tom, či dotknuté
         opatrenie môže predstavovať individuálnu pomoc, je potrebné si uvedomiť, že Komisia nemala nijakú konkrétnu informáciu, ktorá
         by jej umožňovala po prijatí Talianskou republikou dospieť k záveru, že dotknuté opatrenie bolo uplatnené iba v jedinom prípade.
         Súd prvého stupňa v tejto súvislosti pripomína, že v prípade schémy pomoci sa môže Komisia na účely overenia, či táto schéma
         má prvky pomoci, obmedziť na skúmanie všeobecných znakov dotknutej schémy bez toho, aby bola povinná osobitne skúmať každý
         prípad uplatnenia (rozsudky Súdneho dvora Taliansko a Sardegna Lines/Komisia, už citovaný, bod 51; Grécko/Komisia, už citovaný,
         bod 24; a z 15. decembra 2005, Unicredito Italiano, C‑148/04, Zb. s. I‑11137, bod 67).

      143    Súd prvého stupňa okrem toho zdôrazňuje, že napadnuté rozhodnutie v odôvodnení č. 28 jasne uvádza, že sa týka dotknutého opatrenia
         a prípadov jeho uplatnenia, avšak ponecháva otvorenú možnosť, že individuálne pomoci získané na základe schémy pomoci môžu
         byť vzhľadom na ich špecifické znaky rozhodnutím Komisie v budúcnosti považované za úplne alebo čiastočne zlučiteľné so spoločným
         trhom.

      144    V dôsledku toho sa Súd prvého stupňa domnieva, že Komisia v súlade s právnymi predpismi preskúmala dotknuté opatrenie, ktoré
         jej bolo oznámené Talianskou republikou, a že neukrátila podnik Brandt na jeho procesných právach.

      145    Vzhľadom na vyššie uvedené je prvú časť tohto žalobného dôvodu potrebné zamietnuť.

       O porušení zásady ochrany legitímnej dôvery
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      146    Pokiaľ ide o nariadenie vymáhať pomoc, Brandt sa v podstate odvoláva na zásadu ochrany legitímnej dôvery a tvrdí, že bola
         porušená povinnosť odôvodnenia.

      147    Komisia uvádza, že pred samotným prijatím nariadenia č. 659/1999 a nezávisle od existencie výslovného ustanovenia v tejto
         otázke Súdny dvor pripustil, že zrušenie protiprávnej pomoci prostredníctvom jej vymáhania aj súvisiacich úrokov je logickým
         dôsledkom vyhlásenia jej nezlučiteľnosti so spoločným trhom (rozsudky Súdneho dvora z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, už
         citovaný, bod 66; zo 14. septembra 1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92, Zb. s. I‑4103, bod 75; zo 14. januára 1997,
         Španielsko/Komisia, už citovaný, bod 47; zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia, už citovaný, bod 98, a Komisia/Rada, už citovaný,
         bod 41).

      148    Článok 14 nariadenia č. 659/1999 Komisii výslovne ukladá povinnosť do budúcnosti zabezpečiť vymáhanie pomoci od jej príjemcu
         okrem prípadu, ak by to bolo v rozpore so všeobecnou zásadou práva Spoločenstva, akou je zásada ochrany legitímnej dôvery.

      149    Komisia však tvrdí, že podľa ustálenej judikatúry podniky, ktoré sú príjemcami štátnej pomoci, môžu mať legitímnu dôveru v zákonnosť
         pomoci v zásade len vtedy, ak sa táto pomoc poskytla v súlade s postupom stanoveným v článku 88 ES. Obozretne konajúci hospodársky
         subjekt musí byť totiž za normálnych okolností schopný ubezpečiť sa o tom, že uvedený postup bol dodržaný, aj keď protiprávnu
         povahu rozhodnutia o poskytnutí pomoci možno pripisovať dotknutému členskému štátu v rozsahu, v akom sa jeho zrušenie zdá
         byť v rozpore so zásadou dobrej viery (rozsudky Súdneho dvora z 20. septembra 1990, Komisia/Nemecko, C‑5/89, Zb. s. I‑3437,
         bod 14, a z 20. marca 1997, Alcan Deutschland, C‑24/95, Zb. s. I‑1591, bod 25).

      150    Komisia navyše pripustila, že príjemcovia pomoci sa môžu odvolávať na mimoriadne okolnosti, na základe ktorých mohli mať legitímnu
         dôveru, pokiaľ ide o zákonnosť pomoci, a teda môžu namietať vymáhanie tejto pomoci, a zdôraznila, že podľa ustálenej judikatúry
         je v takomto prípade úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý vec prejednáva, aby po predložení prejudiciálnych otázok so žiadosťou
         o výklad Súdnemu dvoru prípadne posúdil predmetné okolnosti (rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 16, a zo 7. marca
         2002, Taliansko/Komisia, už citovaný, bod 103).

      151    Komisia konštatuje, že dotknuté opatrenie v prejednávanej veci bolo zavedené zákonným dekrétom, ktorý bol okamžite uplatniteľný.
         Je teda zjavné, že hoci Talianska republika toto opatrenie oznámila a hoci v tejto súvislosti pripustila, že sa týka schémy
         pomoci, nesplnila si povinnosť stanovenú v článku 88 ods. 3 ES a protiprávne vykonala dotknuté opatrenie, keďže Komisia ešte
         dovtedy nerozhodla o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom. Komisia sa navyše domnieva, že samotný list s oznámením zo 7. februára
         2003 ju vyzval na posúdenie zlučiteľnosti dotknutého opatrenia so spoločným trhom so zreteľom na usmernenia Spoločenstva pre
         štátnu pomoc na záchranu a reštrukturalizáciu podnikov v ťažkostiach.

      152    Bolo teda od začiatku jasné, že uplatnené dotknuté opatrenie mohlo predstavovať štátnu pomoc a že článok 88 ods. 3 ES bol
         porušený. Podľa Komisie to úplne postačuje na vylúčenie akéhokoľvek predpokladu legitímnej dôvery.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      153    Ako vyplýva zo skutkových okolností a ako tiež bolo konštatované v bodoch 70 a 104 vyššie, dotknuté opatrenie je nezlučiteľné
         so spoločným trhom, keďže bolo prijaté v rozpore s predpismi Spoločenstva týkajúcimi sa štátnej pomoci, a to tak hmotnoprávnymi,
         ako aj procesnými.

      154    Súd prvého stupňa sa domnieva, že v prejednávanej veci je zrejme nemožné, aby obozretne konajúci hospodársky subjekt, akým
         je Brandt, nezohľadnil protiprávnu povahu dotknutého opatrenia. Súd prvého stupňa v tejto súvislosti zdôrazňuje, že podľa
         ustálenej judikatúry vzhľadom na imperatívnu povahu kontroly štátnej pomoci vykonávanej Komisiou podľa článku 88 ES podniky,
         ktoré sú príjemcami pomoci, môžu mať v zásade legitímnu dôveru v zákonnosť pomoci len vtedy, ak pri jej poskytnutí bol dodržaný
         uvedený postup (rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 14, a Alcan Deutschland, už citovaný, bod 25). Obozretne konajúci
         hospodársky subjekt musí byť totiž za normálnych okolností schopný ubezpečiť sa, že uvedený postup bol dodržaný, aj keď protiprávnosť
         rozhodnutia o priznaní pomoci možno pripisovať dotknutému členskému štátu v rozsahu, v ktorom sa jeho zrušenie zdá byť v rozpore
         so zásadou dobrej viery (rozsudok Alcan Deutschland, už citovaný, bod 41, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. januára 2004,
         Fleuren Compost/Komisia, T‑109/01, Zb. s. II‑127, bod 135).

      155    Súd prvého stupňa napokon pripomína, že rovnako z ustálenej judikatúry vyplýva, že ak sa príjemca pomoci, akým je v tomto
         prípade Brandt, domnieva, že existujú mimoriadne okolnosti, na základe ktorých mohol mať legitímnu dôveru v zákonnosť pomoci,
         je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý vec prejednáva, aby po predložení prejudiciálnych otázok so žiadosťou o výklad Súdnemu
         dvoru prípadne posúdil predmetné okolnosti (rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 16; a zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia,
         už citovaný, bod 103, a rozsudok Fleuren Compost/Komisia, už citovaný, bod 136).

      156    V dôsledku toho musí byť druhá časť tohto žalobného dôvodu rovnako zamietnutá.

      157    Vzhľadom na vyššie uvedené musí byť tento žalobný dôvod v celom rozsahu zamietnutý.

       O trovách
      158    Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže vo veci T‑239/04 Talianska republika nemala úspech, je opodstatnené zaviazať ju
         na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie. Keďže vo veci T‑323/04 podnik Brandt nemal úspech, je opodstatnené zaviazať
         ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloby sa zamietajú.
      2.      Talianska republika znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Komisie vo veci T‑239/04.
      3.      Brandt Italia SpA znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Komisie vo veci T‑323/04.

               García‑Valdecasas

               Cooke

               Labucka

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. septembra 2007.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     J. D. Cooke

         * Jazyk konania: taliančina.