title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. mája 2012. # Formula One Licensing BV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) a Global Sports Media Ltd. # Odvolanie - Ochranná známka Spoločenstva - Obrazová ochranná známka F1-LIVE - Námietka majiteľa medzinárodných a národných slovných ochranných známok F1 a obrazovej ochrannej známky Spoločenstva F1 Formula 1 - Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti - Opisný prvok - Zrušenie ochrany vyhradenej pre skoršiu národnú ochrannú známku - Pravdepodobnosť zámeny. # Vec C-196/11 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 24. mája 2012 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Ochranná známka Spoločenstva — Obrazová ochranná známka F1-LIVE — Námietka majiteľa medzinárodných a národných slovných ochranných známok F1 a obrazovej ochrannej známky Spoločenstva F1 Formula 1 — Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti — Opisný prvok — Zrušenie ochrany vyhradenej pre skoršiu národnú ochrannú známku — Pravdepodobnosť zámeny“
      Vo veci C-196/11 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 27. apríla 2011,

         Formula One Licensing BV, so sídlom v Rotterdame (Holandsko), v zastúpení: K. Sandberg a B. Klingberg, Rechtsanwältinnen,
      odvolateľ,
      ďalší účastníci konania:

         Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard-Monguiral, splnomocnený zástupca,
      žalovaný v prvostupňovom konaní,

         Global Sports Media Ltd, so sídlom v Hamiltone (Bermudy), v zastúpení: T. de Haan, avocat,
      vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský, E Juhász (spravodajca), G. Arestis a T. von Danwitz,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. decembra 2011,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojím odvolaním Formula One Licensing BV žiada o zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. februára 2011, Formula One Licensing/ÚHVT – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09, Zb. s. II-427, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol jeho žalobu o zrušenie rozhodnutia prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) zo 16. októbra 2008 (vec R 7/2008-1), týkajúcu sa námietkového konania medzi Racing-Live SAS a spoločnosťou Formula One Licensing BV (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

         Právny rámec

               2

               Nariadenie Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 1992/2003 z 27. októbra 2003 (Ú. v. EÚ L 296, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 310), bolo zrušené a nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1), ktoré nadobudlo účinnosť 13. apríla 2009. Vzhľadom na dátum skutkových okolností sa však na tento spor vzťahuje nariadenie č. 40/94.

               3

               Piate odôvodnenie nariadenia č. 40/94 stanovuje:
               „keďže právo Spoločenstva, ktoré sa týka ochranných známok, nenahrádza právne predpisy členských štátov o ochranných známkach; keďže v skutočnosti sa nejaví oprávnené vyžadovať od podnikov, aby požiadali o zápis svojich ochranných známok ako ochranných známok Spoločenstva; keďže národné ochranné známky sú naďalej potrebné pre tie podniky, ktoré si neželajú ochranu svojich ochranných známok na úrovni Spoločenstva“.

               4

               Podľa znenia článku 8 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia nebude na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o zápis ktorej sa žiada, zapísaná, ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou.

               5

               Článok 8 ods. 2 písm. a) uvedeného nariadenia uvádza:
               „Na účely odseku 1 sa pod pojmom ‚skoršie ochranné známky‘ rozumie:

                        a)

                        ochranné známky nasledujúcich druhov s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, berúc do úvahy prípadne uplatnené právo prednosti vzhľadom na tieto ochranné známky:

                                 i)

                                 ochranné známky Spoločenstva;

                                 ii)

                                 ochranné známky zapísané v členskom štáte alebo, v prípade Belgicka, Holandska alebo Luxemburska, na Úrade pre ochranné známky štátov Beneluxu;

                                 iii)

                                 ochranné známky zapísané na základe medzinárodných dohôd, ktoré majú účinnosť v členskom štáte;

                                 iv)

                                 ochranné známky zapísané na základe medzinárodných dohôd s účinkom v Spoločenstve“.

               6

               Podľa článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 nebude na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, zapísaná, ak je zhodná alebo podobná so skoršou ochrannou známkou a má byť zapísaná pre tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je skoršia ochranná známka zapísaná, kde v prípade skoršej ochrannej známky Spoločenstva má táto ochranná známka v Európskej únii dobré meno a v prípade skoršej národnej ochrannej známky ochranná známka má dobré meno v príslušnom členskom štáte a tam, kde používanie bez náležitého dôvodu ochrannej známky, o ktorej zápis sa žiada, by neprávom v rozpore s dobrými mravmi využívalo alebo narúšalo rozlišovaciu spôsobilosť alebo poškodzovalo dobré meno skoršej ochrannej známky.

               7

               Podľa článku 3 ods. 1 písm. b) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92), ako aj článku 3 ods. 1 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/95/ES z 22. októbra 2008 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. EÚ L 299, s. 25), ktorá zrušila a nahradila smernicu 89/104, nebudú ochranné známky, ktoré nemajú žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť, zapísané do registra, alebo ak už sú zapísané, vyhlásia sa za neplatné.

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               8

               Dňa 13. apríla 2004 Racing-Live SAS, ktorého nástupcom ako majiteľ prihlasovanej ochrannej známky je Global Sports Media Ltd (ďalej len „Global Sports Media“), podal na ÚHVT prihlášku ochrannej známky Spoločenstva pre túto ochrannú známku:

               9

               Tovary a služby uvedené v prihláške patria do tried 16, 38 a 41 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „dohoda z Nice“) a pre každú z tried zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        trieda 16: „časopisy, brožúry, knihy, pričom všetky tieto tovary sa týkajú oblasti Formuly 1“,

                        —

                        trieda 38: „sprístupnenie a šírenie kníh, časopisov a denníkov prostredníctvom počítačových terminálov, pričom všetky tieto služby sa týkajú oblasti Formuly 1“ a

                        —

                        trieda 41: „elektronická publikácia kníh, revue a periodík; informácie v oblasti zábavy; organizácia súťaží na Internete; rezervovanie miest na predstavenia; on-line hry, pričom všetky tieto služby sa týkajú oblasti Formuly 1“.

               10

               Po tom, čo bola prihláška zverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 5/2005, spoločnosť Formula One Licensing BV (ďalej len „Formula One Licensing“) podala 2. mája 2005 námietku proti zápisu predmetnej prihlasovanej ochrannej známky na základe článku 8 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94.

               11

               Námietka bola založená na týchto skorších ochranných známkach, vo vzťahu ku ktorým bolo uplatňované dobré meno:

                        —

                        slovná ochranná známka F1 chránená medzinárodným zápisom č. 732 134 z 20. decembra 1999 s účinkami v Dánsku, Nemecku, Španielsku, Francúzsku, Taliansku a v Maďarsku pre tovary a služby patriace do tried 16, 38 a 41 v zmysle dohody z Nice, nemeckého vnútroštátneho zápisu č. 30 007 412 z 10. mája 2000 pre služby patriace do triedy 41 v zmysle uvedenej dohody a britského vnútroštátneho zápisu č. 2 277 746 D z 13. augusta 2001 pre tovary a služby patriace do tried 16 a 38 v zmysle uvedenej dohody a

                        —

                        obrazová ochranná známka F1 Formula 1 chránená zápisom Spoločenstva č. 631531 z 19. mája 2003 pre tovary a služby patriace do tried 16, 38 a 41 v zmysle dohody z Nice, zobrazená nižšie:

               12

               Dňa 17. októbra 2007 námietkové oddelenie ÚHVT, vychádzajúc zo skoršieho medzinárodného zápisu č. 732 134, ktorý sa týkal slovnej ochrannej známky F1, vyhovelo námietke. Námietkové oddelenie konštatovalo, že existovala podobnosť alebo zhoda medzi tovarmi a službami, ktoré označujú kolidujúce ochranné známky, ako aj priemerný stupeň podobnosti medzi kolidujúcimi označeniami, a preto existovala pravdepodobnosť zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               13

               Dňa 14. decembra 2007 podal Racing-Live SAS odvolanie proti tomuto rozhodnutiu. Dňa 16. októbra 2008 prvý odvolací senát ÚHVT vyhovel odvolaniu a sporným rozhodnutím zrušil uvedené rozhodnutie námietkového oddelenia, lebo zastával v podstate názor, že medzi skoršími ochrannými známkami a prihlasovanou ochrannou známkou nemôže vzniknúť pravdepodobnosť zámeny a že skutočnosť, že sú zhodné so slovným prvkom „F1“, v tejto súvislosti nepostačuje, keďže tento prvok sa v uvedenej ochrannej známke vníma ako opisný.

         Žaloba pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               14

               Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. januára 2009 spoločnosť Formula One Licensing podala žalobu o zrušenie sporného rozhodnutia. Túto žalobu obsahujúcu dva žalobné dôvody Všeobecný súd zamietol.

               15

               Svojím prvým žalobným dôvodom sa žalobca dovolával porušenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               16

               V bode 28 napadnutého rozsudku Všeobecný súd, pokiaľ ide o podobnosť predmetných tovarov a služieb, konštatoval, že „odvolací senát v bodoch 25 a 26 [sporného] rozhodnutia zastával názor, že činnosti vedľajšieho účastníka konania týkajúce sa predaja tlačiarenských tovarov a komunikácie prostredníctvom internetu (teda tovary a služby patriace do tried 16 a 38) sú zhodné s činnosťami žalobcu a že služby on-line uverejňovania a on-line zábavy v oblasti formuly 1 (teda služby patriace do triedy 41) a služby ponúkané žalobcom sú veľmi podobné“.

               17

               Pokiaľ ide o porovnanie kolidujúcich označení a ich vnímanie príslušnou skupinou verejnosti, Všeobecný súd po tom, čo uznal, že označenie „F1“ v medzinárodnej ochrannej známke a prvok „F1“ v prihlasovanej ochrannej známke sú spoločné, najprv skúmal úlohu prvku „F1“ v prihlasovanej ochrannej známke, najmä otázku, či je tento prvok „dominantný“.

               18

               Všeobecný súd na základe dôkazov, ktorými disponoval, v bodoch 43 a 44 napadnutého rozsudku zastával názor, že výraz „formula 1“ je použitý druhovo na označenie automobilového pretekárskeho športu a že „skratka F1 je tiež druhová ako výraz formula 1“.

               19

               Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu týkajúce sa skoršej ochrannej známky, Všeobecný súd v bode 46 napadnutého rozsudku konštatoval, že samotná skutočnosť, že skoršia slovná ochranná známka bola zapísaná ako národná alebo medzinárodná ochranná známka, nevylučuje, aby bola z veľkej miery opisnou, alebo inými slovami, aby mala iba malú vnútornú rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k označovaným tovarom a službám. Všeobecný súd však v bode 47 napadnutého rozsudku pripomenul, že platnosť medzinárodnej alebo národnej ochrannej známky, v prejednávanej veci ochranných známok žalobcu, nemožno spochybňovať v rámci konania o zápis ochrannej známky Spoločenstva, ale iba v rámci konania o neplatnosť začatého v dotknutom členskom štáte.

               20

               Všeobecný súd v bode 49 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že „vzhľadom na tieto úvahy a zohľadniac predložené dôkazy treba prijať záver, že príslušná skupina verejnosti nevníma prvok ‚f 1‘ v prihlasovanej ochrannej známke ako rozlišovací prvok, ale ako prvok použitý na opisné účely“. V rovnakom zmysle v bode 57 uvedeného rozsudku Všeobecný súd rozhodol, že spotrebitelia budú považovať označenie F 1 zobrazené obyčajným typom písma za skratku „formula 1“, teda za opisné označenie, a vyvodil z toho, že medzi kolidujúcimi ochrannými známkami neexistuje pravdepodobnosť zámeny.

               21

               V nadväznosti na to Všeobecný súd vykonal vizuálne, fonetické a koncepčné porovnanie prihlasovanej ochrannej známky a skoršej ochrannej známky Spoločenstva a v bode 61 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že „v prejednávanej veci v rámci celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny, charakterizovanej absenciou vizuálnej podobnosti a skutočnosťou, že podobnosť z fonetického a koncepčného hľadiska je iba obmedzená, postačuje konštatovať, že odvolací senát správne prijal záver, že medzi kolidujúcimi označeniami neexistuje pravdepodobnosť zámeny, pretože príslušná skupina verejnosti si nebude zamieňať prihlasovanú ochrannú známku s ochrannou známkou žalobcu. V tejto súvislosti treba poznamenať, že druhový význam, ktorý označeniu F 1 prideľuje verejnosť, zaručuje, že verejnosť pochopí, že prihlasovaná ochranná známka sa týka formuly 1, ale z dôvodu úplne odlišnej štruktúry si nevytvorí súvislosť s činnosťami žalobcu“.

               22

               Svojím druhým žalobným dôvodom sa žalobca pred Všeobecným súdom dovolával porušenia článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94.

               23

               Všeobecný súd pred tým, ako tento žalobný dôvod zamietol, v bode 67 napadnutého rozsudku konštatoval:
               „Ako vyplýva z bodu 66 [sporného] rozhodnutia, označením, ktorého používanie a prípadné dobré meno žalobca preukázal, je výlučne označenie, ktoré je predmetom zápisu Spoločenstva č. 631 531, teda verzia logotypu. Preto prvá otázka, ktorá vzniká, je otázka, či predmetné obrazové ochranné známky sú zhodné, alebo podobné. Rozlišovacia spôsobilosť a dobré meno označenia spočívajú vo virtuálnej fúzii písmena ‚f‘ a číslice ‚1‘, zobrazených veľmi kontrastnými farbami. Samotná prítomnosť písmena ‚f‘ a číslice ‚1‘ v prihlasovanej ochrannej známke, teda prítomnosť, ktorá nemá žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť, nemôže postačovať na prijatie záveru o súvislosti medzi predmetnými ochrannými známkami. V dôsledku toho, napriek určitej podobnosti z fonetického a koncepčného hľadiska, záver odvolacieho senátu, podľa ktorého žiadny prvok prihlasovanej ochrannej známky nepripomína verejnosti logotyp F 1, musí byť potvrdený, keďže kolidujúce označenia nemôžu byť považované za podobné.“

         Návrhy účastníkov konania

               24

               Svojím odvolaním Formula One Licensing žiada, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok, vyhovel jeho návrhu na zrušenie sporného rozhodnutia alebo, subsidiárne, vrátil vec na konanie pred Všeobecným súdom na opätovné preskúmanie, ako aj zaviazal ÚHVT a Global Sports Media na náhradu trov konania vrátane trov prvostupňového konania.

               25

               ÚHVT navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.

               26

               Global Sports Media navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.

         O odvolaní

               27

               Formula One Licensing uvádza na podporu svojho odvolania tri odvolacie dôvody.

               28

               Prvý odvolací dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, pokiaľ ide o rozlišovaciu spôsobilosť prvku „F1“, obsahuje štyri časti. Tieto časti vychádzajú v uvedenom poradí z absencie odkazu na konkrétne tovary a služby, zo skreslenia skutočností, pokiaľ ide o prvok „F1“ a výraz „formula 1“, z neuznania nadobudnutia rozlišovacej spôsobilosti vyplývajúceho z používania ako časti zapísanej ochrannej známky Spoločenstva a nakoniec z nezákonného zrušenia ochrany vyhradenej pre skoršiu ochrannú známku.

               29

               Druhý a tretí odvolací dôvod sú založené na jednej strane na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 vyplývajúcom z nesprávneho posúdenia pravdepodobnosti zámeny a na druhej strane na porušení článku 8 ods. 5 tohto istého nariadenia.

               30

               V prvom rade treba preskúmať štvrtú časť prvého odvolacieho dôvodu.

         Argumentácia účastníkov konania

               31

               Štvrtou časťou svojho prvého odvolacieho dôvodu Formula One Licensing uvádza, že Všeobecný súd v bodoch 44, 49, 51, 57, 61 a 67 napadnutého rozsudku redukoval rozlišovaciu spôsobilosť a ochranu skoršej slovnej ochrannej známky F1 na minimum a tak porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               32

               Formula One Licensing zastáva názor, že záver Všeobecného súdu, podľa ktorého sa označenie „F1“ vníma ako druhové, vychádza z nesprávneho právneho posúdenia, čo by podľa neho malo za dôsledok de facto zrušenie jeho v štandardnej typografii zapísaných ochranných známok F1, čo je neprípustné. Odvolateľ pripomína, že Všeobecný súd v tejto súvislosti v bode 48 napadnutého rozsudku potvrdil, že ÚHVT bol povinný overiť, ako príslušná skupina verejnosti vníma prvok „F1“ v prihlasovanej ochrannej známke. Zastáva však názor, že toto overenie má svoje hranice a nemôže viesť k tomu, že rozlišovacia spôsobilosť skorších ochranných známok, čiže rozsah ich ochrany, bude redukovaný na minimum.

               33

               Odvolateľ poznamenáva, že pri preskúmaní konania o zápise ochrannej známky Spoločenstva Všeobecnému súdu neprislúcha popierať existenciu rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky uvádzanej na podporu námietky a spochybňovať jej platnosť. V tejto súvislosti odkazuje na rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2007, Xentral/ÚHVT – Pages Jaunes (PAGESJAUNES.COM) (T-134/06, Zb. s. II-5213, bod 36), podľa ktorého platnosť národnej ochrannej známky nemožno spochybniť v rámci konania o zápise ochrannej známky Spoločenstva, ale iba v rámci konania o neplatnosť začatého v dotknutom členskom štáte.

               34

               Podľa spoločnosti Formula One Licensing sa v dôsledku toho Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď poprel rozlišovaciu spôsobilosť skorších ochranných známok v štandardnej typografii.

               35

               ÚHVT poznamenáva, že odvolateľ tým, že tvrdí, že skoršia slovná ochranná známka F1 nemala akúkoľvek ochranu, odkazuje na body 44, 49, 51, 57, 61 a 67 napadnutého rozsudku, pričom ale tieto body obsahujú iba vyhlásenia týkajúce sa vnímania slovného prvku „F1“ v prihlasovanej ochrannej známke. ÚHVT pripomína, že reprodukcia skoršieho označenia v spornej ochrannej známke Spoločenstva nemôže viesť ku konštatovaniu pravdepodobnosti zámeny, pokiaľ sa používanie tohto označenia v spornej ochrannej známke vykonáva na čisto opisné účely a ak, v prejednávanej veci, Všeobecný súd správne v bode 51 napadnutého rozsudku prijal záver, že označenie „F1“ nemá v prihlasovanej ochrannej známke autonómne rozlišovacie postavenie, keďže jeho úloha v spornom označení jednoducho nie je úlohou rozlišujúceho prvku.

               36

               Global Sports Media zastáva názor, že štvrtá časť prvého odvolacieho dôvodu vychádza z nesprávneho pochopenia napadnutého rozsudku, pretože Všeobecný súd nezrušil slovnú ochrannú známku F1, ale iba konštatoval, že príslušná skupina verejnosti vníma prvok „F1“ v ochrannej známke F1-LIVE ako druhový pojem. Dodáva, že používanie výrazu „F1“ na opisné účely je povolené, keďže takéto použitie prvku nemožno napadnúť z hľadiska práva ochranných známok (rozsudky zo 7. januára 2004, Gerolsteiner Brunnen, C-100/02, Zb. s. I-691, bod 19, ako aj z 25. januára 2007, Adam Opel, C-48/05, Zb. s. I-1017, body 42 a 43).

         Posúdenie Súdnym dvorom

               37

               Podľa znenia piateho odôvodnenia nariadenia č. 40/94, ako aj znenia šiesteho odôvodnenia nariadenia č. 207/2009 „právo Spoločenstva… nenahrádza právne predpisy členských štátov o ochranných známkach“.

               38

               Všeobecný súd v bode 47 napadnutého rozsudku pripomenul, že podľa jeho vlastnej judikatúry nemožno platnosť medzinárodnej alebo národnej ochrannej známky, v prejednávanej veci ochranných známok žalobcu, spochybňovať v rámci konania o zápise ochrannej známky Spoločenstva, ale iba v rámci konania o neplatnosť začatého v dotknutom členskom štáte [rozsudok z 12. novembra 2008, Shaker/ÚHVT – Limiñana y Botella (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T-7/04, Zb. s. II-3085, bod 26]. Treba poznamenať, že táto judikatúra vychádza z myšlienky, podľa ktorej normotvorca Únie zaviedol systém založený na koexistencii ochrannej známky Spoločenstva s národnými ochrannými známkami, ako citoval Súd prvého stupňa v bode 26 uvedeného rozsudku svoj rozsudok z 23. októbra 2002, Matratzen Concord/ÚHVT – Hukla Germany (MATRATZEN) (T-6/01, Zb. s. II-4335, bod 55).

               39

               Tento záver Všeobecného súdu treba overiť.

               40

               Z koexistencie ochranných známok Spoločenstva a národných ochranných známok, ako aj zo skutočnosti, že zápis národných ochranných známok nepatrí do pôsobnosti ÚHVT a ani do právomoci súdneho preskúmania Všeobecného súdu, vyplýva, že v námietkovom konaní voči prihláške ochrannej známky Spoločenstva nemožno spochybniť platnosť národných ochranných známok.

               41

               Preto v rámci takého námietkového konania tiež nemožno vo vzťahu k označeniu, ktoré je zhodné s ochrannou známkou chránenou v niektorom členskom štáte, konštatovať absolútny dôvod zamietnutia, ako je absencia rozlišovacej spôsobilosti uvedená v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, ako aj v článku 3 ods. 1 písm. b) smerníc 89/104 a 2008/95. V tejto súvislosti treba konštatovať, že charakterizovanie označenia ako opisného alebo druhového sa vyrovnáva popieraniu jeho rozlišovacej spôsobilosti.

               42

               Je pravda, ako vyplýva z bodu 48 napadnutého rozsudku, že ak je proti prihláške ochrannej známky Spoločenstva podaná námietka založená na existencii skoršej národnej ochrannej známky, ÚHVT a v dôsledku toho aj Všeobecný súd sú povinní overiť, ako príslušná skupina verejnosti vníma označenie zhodné s touto národnou ochrannou známkou v prihlasovanej ochrannej známke, a prípadne posúdiť mieru rozlišovacej spôsobilosti tohto označenia.

               43

               Toto overenie má však, ako to správne uvádza odvolateľ, svoje hranice.

               44

               Uvedené overovania nemôžu viesť ku konštatovaniu absencie rozlišovacej spôsobilosti označenia, ktoré je zhodné s národnou zapísanou a chránenou ochrannou známkou, pretože takéto konštatovanie by nebolo zlučiteľné ani s koexistenciou ochranných známok Spoločenstva a národných ochranných známok, ani s článkom 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 vykladaným v spojení s odsekom 2 písm. a) bodom ii) toho istého článku.

               45

               Toto konštatovanie by poškodzovalo národné ochranné známky, ktoré sú zhodné s označením považovaným za označenie bez rozlišovacej spôsobilosti, pretože zápis takej ochrannej známky Spoločenstva by predstavoval situáciu, ktorá by mohla zrušiť národnú ochranu týchto ochranných známok. Uvedené konštatovanie teda nerešpektuje systém zavedený nariadením č. 40/94, ktorý vychádza z koexistencie ochranných známok Spoločenstva a národných ochranných známok, ako to uvádza piate odôvodnenie tohto nariadenia, keďže platnosť medzinárodnej alebo národnej ochrannej známky možno z dôvodu absencie rozlišovacej spôsobilosti spochybňovať iba v rámci konania o neplatnosť začatého v dotknutom členskom štáte podľa článku 3 ods. 1 písm. b) smerníc 89/104 a 2008/95.

               46

               Treba pripomenúť, že článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii) nariadenia č. 40/94 výslovne uvádza zohľadnenie ochranných známok zapísaných v členskom štáte ako skorších ochranných známok v rámci námietkového konania.

               47

               Z toho vyplýva, že aby sa predišlo porušeniu článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, treba národnej ochrannej známke uvádzanej na podporu námietky voči zápisu ochrannej známky Spoločenstva priznať určitú mieru rozlišovacej spôsobilosti.

               48

               Všeobecný súd v prejednávanej veci takto nepostupoval.

               49

               Všeobecný súd najprv v bode 44 napadnutého rozsudku konštatoval, že označenie „F1“ sa môže používať v opisnom kontexte a že ako skratka je tiež druhové ako výraz „formula 1“. V bodoch 49 a 51 tohto rozsudku konštatoval, že prvok „f1“ v prihlasovanej ochrannej známke sa nevníma ako rozlišovací prvok, ale ako prvok použitý na opisné účely.

               50

               Všeobecný súd v nadväznosti na to v bodoch 57 a 61 napadnutého rozsudku poznamenal, že spotrebitelia budú považovať označenie „F1“ zobrazené obyčajným typom písma za skratku „formula 1“, teda za opisné označenie, a že verejnosť pridelí označeniu „F1“ druhový význam. V bode 67 uvedeného rozsudku nakoniec dodal, že prítomnosť písmena „f“ a číslice „1“ v prihlasovanej ochrannej známke nemá žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť.

               51

               Hoci konštatovania uvedené v bodoch 44, 49, 51, 57, 61 a 67 napadnutého rozsudku boli uvedené k označeniu v skoršej ochrannej známke alebo prvku „F1“ v prihlasovanej ochrannej známke, vzhľadom na to, že Všeobecný súd v bode 54 predmetného rozsudku konštatoval, že toto označenie a tento prvok sú spoločné, za takýchto okolností Všeobecný súd rovnako rozhodol, že uvedené označenie je druhové, opisné a nemá žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť.

               52

               Všeobecný súd preto spochybnil platnosť týchto skorších ochranných známok v rámci konania o zápise ochrannej známky Spoločenstva a tým porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               53

               Za týchto okolností Formula One Licensing dôvodne tvrdí, že v napadnutom rozsudku došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu.

               54

               Preto treba napadnutý rozsudok bez toho, aby bolo potrebné skúmať ďalšie odvolacie dôvody uvádzané odvolateľom, zrušiť.

               55

               Z článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že ak Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu, môže v danej veci vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.

               56

               V prejednávanej veci nie sú splnené podmienky na to, aby Súdny dvor mohol sám s konečnou platnosťou rozhodnúť o spore.

               57

               Rozhodnutie vo veci si vyžaduje preskúmať otázku či, bez pristúpenia ku konštatovaniu absencie rozlišovacej spôsobilosti označenia „F1“ v skorších ochranných známkach, možno uplatnenie článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 vylúčiť. To predpokladá skúmanie skutkových okolností, na čo je príslušný Všeobecný súd.

               58

               V dôsledku toho treba vec vrátiť na konanie pred Všeobecným súdom a rozhodnutie o trovách konania ponechať na neskôr.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. februára 2011, Formula One Licensing/ÚHVT – Global Sports Media (F1-LIVE) (T-10/09), sa zrušuje.

                           2.

                           Vec sa vracia na konanie pred Všeobecným súdom Európskej únie.

                           3.

                           O trovách konania sa rozhodne neskôr.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. júna 1976. # Kurt Kampffmeyer Mühlenvereinigung KG a iní proti Komisii a Rade Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 56 až 60-74.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 11. decembra 2008.#Kanal 5 Ltd a TV 4 AB proti Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Marknadsdomstolen - Švédsko.#Autorské právo - Organizácia správy autorských práv majúca postavenie faktického monopolu - Výber poplatku za televízne vysielanie hudobných diel - Metóda výpočtu tohto poplatku - Dominantné postavenie - Zneužitie.#Vec C-52/07.

text:
      Vec C‑52/07
      Kanal 5 Ltd a TV 4 AB
      proti
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Marknadsdomstolen)
      „Autorské právo – Organizácia správy autorských práv majúca postavenie faktického monopolu – Výber poplatku za televízne vysielanie hudobných diel – Metóda výpočtu tohto poplatku – Dominantné postavenie – Zneužitie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Organizácia správy autorských práv disponujúca faktickým monopolom – Výber poplatkov
            zodpovedajúci časti príjmov súkromných televíznych kanálov v celkovom pomere k množstvu vysielaných diel, pokiaľ neexistujú
            iné metódy umožňujúce presnejšie zmerať použitie týchto diel, ako aj množstvo divákov
      (Článok 82 ES)
      2.        Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Organizácia správy autorských práv disponujúca faktickým monopolom – Výber poplatkov
            vypočítaných odlišne pre súkromné televízne vysielacie spoločnosti a pre verejnoprávne spoločnosti
      (Článok 82 ES)
      1.        Článok 82 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že organizácia kolektívnej správy autorských práv majúca dominantné postavenie
         v podstatnej časti spoločného trhu toto postavenie nezneužíva, ak pri stanovovaní odmeny za televízne vysielanie hudobných
         diel chránených autorskými právami uplatňuje voči televíznym kanálom sadzobník poplatkov, podľa ktorého výška poplatkov zodpovedá
         časti príjmov týchto kanálov, pod podmienkou, že táto časť bude v celkovom pomere k množstvu skutočne vysielaných hudobných
         diel chránených autorskými právami alebo takých, ktoré by mohli byť vysielané, a že iná metóda nedovoľuje presnejšie identifikovať
         a kvantifikovať použitie týchto diel, ako aj množstvo divákov bez toho, aby to viedlo k neprimeranému zvýšeniu výdavkov vyplývajúcich
         zo správy zmlúv a z dohľadu nad použitím uvedených diel.

      (pozri bod 41, bod 1 výroku)
      2.        Článok 82 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že pri výpočte poplatkov vyberaných ako odmena za televízne vysielanie hudobných
         diel chránených autorskými právami odlišným spôsobom v závislosti od toho, či ide o súkromné televízne vysielacie spoločnosti,
         alebo o verejnoprávne spoločnosti, by organizácia kolektívnej správy autorských práv mohla zneužívať svoje dominantné postavenie
         v zmysle tohto článku v prípade, že uplatňuje voči týmto spoločnostiam nerovnaké podmienky pri rovnakých plneniach, čím ich
         znevýhodňuje v hospodárskej súťaži, ibaže by takýto postup mohol byť objektívne odôvodnený.

      Čo sa týka preskúmania prípadnej existencie takéhoto zneužitia, treba najmä zohľadniť okolnosť, že na rozdiel od súkromných
         televíznych vysielacích spoločností verejnoprávne spoločnosti nemôžu mať príjmy z reklamy, ani príjmy vyplývajúce zo zmlúv
         o pripojení, ako aj skutočnosť, že poplatok platený verejnoprávnou spoločnosťou môže byť vyberaný bez ohľadu na množstvo skutočne
         vysielaných hudobných diel chránených autorskými právami. Navyše je potrebné tiež overiť, či súkromné televízne vysielacie
         spoločnosti sú konkurentmi verejnoprávnej spoločnosti na jednom trhu.

      Čo sa týka preskúmania prípadnej existencie objektívneho odôvodnenia, takéto odôvodnenie by mohlo vyplývať najmä z úloh a zo
         spôsobu financovania verejnoprávnych spoločností.

      (pozri body 44 – 48, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 11. decembra 2008 (*)

      „Autorské právo – Organizácia správy autorských práv majúca postavenie faktického monopolu – Výber poplatku za televízne vysielanie hudobných diel – Metóda výpočtu tohto poplatku – Dominantné postavenie – Zneužitie“
      Vo veci C‑52/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES podaný rozhodnutím Marknadsdomstolen (Švédsko)
         z 2. februára 2007 a doručený Súdnemu dvoru 6. februára 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Kanal 5 Ltd,
      TV 4 AB
      proti
      Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), E. Juhász, G. Arestis a J. Malenovský,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. júna 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Kanal 5 Ltd a TV 4 AB, v zastúpení: C. Wetter a P. Karlsson, advokater, za právnej pomoci M. Johansson, jur. kand.,
      –        Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa, v zastúpení: A. Calissendorff, L. Johansson, E. Arbrandt,
         neskôr K. Cederlund a M. Jonson, advokater,

      –        poľská vláda, v zastúpení: E. Ośniecka‑Tamecka, splnomocnená zástupkyňa,
      –        vláda Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: T. Harris, splnomocnená zástupkyňa, za právnej
         pomoci M. Gray, barrister,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Arbault, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci U. Öberg, advokát,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 11. septembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 82 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Kanal 5 Ltd (ďalej len „Kanal 5“) a TV 4 AB (ďalej len „TV 4“) na jednej strane
         a Föreningen Svenska Tonsättares Internationella Musikbyrå (STIM) upa (švédska organizácia kolektívnej správy autorských práv
         v oblasti hudby, ďalej len „STIM“) na druhej strane týkajúceho sa sadzobníka poplatkov za televízne vysielanie hudobných diel
         chránených autorským právom uplatňovaným STIM.

       Právny rámec
      3        Vo Švédsku sú autorské práva upravené zákonom 1960:729 o autorských právach k literárnym a umeleckým dielam [lagen (1960:729)
         om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk].

      4        Podľa článkov 42a a 42e tohto zákona môžu televízne vysielacie spoločnosti používajúce diela chránené autorským právom uzavrieť
         licenčnú zmluvu s organizáciou kolektívnej správy autorských práv, na základe ktorej sa im môže poskytnúť všeobecné právo
         televízneho vysielania týchto diel.

      5        Článok 23 zákona 1993:20 o hospodárskej súťaži [konkurrenslagen (1993:20), ďalej len „KL“] stanovuje:

      „Konkurrensverket (švédsky protimonopolný úrad) môže podniku nariadiť, aby upustil od porušovania zákazu stanoveného článkami
         6 a 19 tohto zákona alebo článkami 81 ES a 82 ES.

      Ak Konkurrensverket rozhodne o tom, že takéto opatrenie nenariadi, každý podnik, ktorý je poškodený porušením, sa môže obrátiť
         na Marknadsdomstolen. …“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      6        Kanal 5 a TV 4 sú súkromnými televíznymi vysielacími spoločnosťami.

      7        STIM je združenie, ktoré má vo Švédsku postavenie faktického monopolu na trhu prenechávania hudobných diel chránených autorským
         právom na sprístupňovanie televíznym vysielaním.

      8        Členmi STIM sú autori a vydavatelia hudobných diel.

      9        S týmto združením uzavreli zmluvu o členstve, ktorou postupujú STIM právo na odmenu za verejný prenos diela (práva na verejný
         prenos diela), ako aj za jeho záznam a rozmnožovanie (mechanické práva).

      10      Čo sa týka uplatňovania práv na verejný prenos diela, STIM vyžaduje od Kanal 5 a TV 4 platbu poplatkov zodpovedajúcich percentuálnemu
         podielu z ich príjmov z vysielania relácií určených širokej verejnosti alebo subsidiárne z reklamy a/alebo zo zmlúv o pripojení.

      11      Tieto percentuálne podiely sa menia v závislosti od objemu televízne vysielanej hudby.

      12      Čo sa týka verejnoprávneho televízneho kanálu Sveriges Television (ďalej len „SVT“), ten platí združeniu STIM paušálny poplatok,
         ktorého výška je dohodnutá vopred.

      13      V októbri 2004 sa Kanal 5 a TV 4 na základe článku 23 prvého odseku KL obrátili na Konkurrensverket s návrhom na začatie konania
         z dôvodu, že STIM podľa nich zneužíva svoje dominantné postavenie.

      14      Rozhodnutím z 28. apríla 2005 Konkurrensverket tento návrh zamietol z dôvodu, že niet dostatočných dôkazov, ktoré by odôvodňovali
         začatie vyšetrovania.

      15      Kanal 5 a TV 4 teda na základe článku 23 druhého odseku KL podali na vnútroštátny súd žalobu proti STIM.

      16      Za týchto okolností Marknadsdomstolen rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 82 ES vykladať v tom zmysle, že za zneužitie dominantného postavenia sa musí považovať také konanie organizácie
         kolektívnej správy autorských práv v oblasti hudby majúcej postavenie faktického monopolu v členskom štáte, ktorá uplatňuje
         alebo ukladá súkromným televíznym kanálom sadzobník poplatkov na to, aby získali právo vysielať hudobné diela v televíznych
         reláciách určených širokej verejnosti, pričom tento sadzobník určuje poplatky ako podiel príjmov týchto kanálov z uvedených
         relácií?

      2.      Má sa článok 82 ES vykladať v tom zmysle, že za zneužitie dominantného postavenia sa musí považovať také konanie organizácie
         kolektívnej správy autorských práv v oblasti hudby majúcej postavenie faktického monopolu v členskom štáte, ktorá uplatňuje
         alebo ukladá súkromným televíznym kanálom sadzobník poplatkov na to, aby získali právo vysielať hudobné diela v televíznych
         reláciách určených širokej verejnosti, pričom tento sadzobník určuje poplatky ako podiel príjmov týchto kanálov z uvedených
         relácií bez toho, aby existoval zjavný vzťah medzi príjmami a plneniami tejto organizácie, konkrétne poskytnutím práva vysielať
         hudobné dielo chránené autorským právom, tak ako je to bežné napríklad pri spravodajských a športových reláciách, ale aj v prípadoch,
         keď príjmy narastajú z dôvodu zmien v programovej štruktúre, technologických investícií a vývoja prispôsobeného zákazníkom?

      3.      Môže odpoveď na prvú a druhú otázku ovplyvniť skutočnosť, že je možné identifikovať a presne vyčísliť tak vysielanú hudbu,
         ako aj sledovanosť?

      4.      Môže odpoveď na prvú a druhú otázku ovplyvniť skutočnosť, že sadzobník poplatkov (založený na príjmoch) sa neuplatňuje rovnakým
         spôsobom na verejnoprávne spoločnosti?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej až tretej prejudiciálnej otázke
      17      Na základe týchto troch prejudiciálnych otázok, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta na
         jednej strane, či je zneužitím dominantného postavenia, ktoré článok 82 ES zakazuje, skutočnosť, že organizácia kolektívnej
         správy autorských práv, ktorá má v členskom štáte postavenie faktického monopolu na trhu prenechania hudobných diel chránených
         autorskými právami na sprístupňovanie televíznym vysielaním, uplatňuje na výpočet odmeny za toto plnenie sadzobník poplatkov,
         podľa ktorého sa výška týchto poplatkov vypočítava na základe príjmov spoločností vysielajúcich tieto diela, ako aj v závislosti
         od množstva televízne vysielanej hudby, a na druhej strane, či môže mať vplyv na túto kvalifikáciu skutočnosť, že iná metóda
         umožňuje presnejšie zistiť a kvantifikovať použitie uvedených diel, ako aj množstvo divákov.

      18      Podľa prvého odseku tohto článku akékoľvek zneužívanie dominantného postavenia na spoločnom trhu či jeho podstatnej časti
         jedným alebo viacerými podnikateľmi sa zakazuje ako nezlučiteľné so spoločným trhom, ak sa tým ovplyvní obchod medzi členskými
         štátmi.

      19      Na účely preskúmania, či podnik má dominantné postavenie v zmysle článku 82 prvého odseku ES, sa musí zásadná dôležitosť prikladať
         určeniu relevantného trhu a vymedzeniu podstatnej časti spoločného trhu, v ktorej by dotknutý podnik mohol uplatňovať zneužívajúce
         postupy a tým brániť účinnej hospodárskej súťaži (pozri rozsudok z 26. novembra 1998, Bronner, C‑7/97, Zb. s. I‑7791, bod
         32).

      20      Čo sa týka relevantného trhu vo veci samej, vnútroštátny súd uvádza, že ním je trh prenechávania hudobných diel chránených
         autorskými právami na sprístupňovanie televíznym vysielaním vo Švédsku.

      21      Tento súd taktiež uvádza, že STIM má na tomto trhu postavenie faktického monopolu.

      22      Z toho vyplýva, že STIM má na relevantnom trhu vo veci samej dominantné postavenie (pozri v tomto zmysle rozsudok Bronner,
         už citovaný, bod 35), a keďže sa toto dominantné postavenie vzťahuje na celé územie členského štátu, mohlo by ísť o dominantné
         postavenie v podstatnej časti relevantného trhu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. júna 1998, Dusseldorp a i., C‑203/96,
         Zb. s. I‑4075, bod 60; Bronner, už citovaný, bod 36; zo 17. mája 2001, TNT Traco, C‑340/99, Zb. s. I‑4109, bod 43, a z 22. mája
         2003, Connect Austria, C‑462/99, Zb. s. I‑5197, bod 79).

      23      Nakoniec vnútroštátny súd spresňuje, že obchod medzi členskými štátmi je ovplyvnený z dôvodu, že sadzobník poplatkov sporný
         vo veci samej sa týka použitia hudobných diel vnútroštátnych a zahraničných autorov, že časť kupujúcich reklamných priestorov
         Kanal 5 a TV 4 má sídlo v iných členských štátoch ako Švédske kráľovstvo a že Kanal 5 vysiela zo Spojeného kráľovstva.

      24      Za týchto podmienok je potrebné skúmať, či je skutočnosť, že STIM uplatňuje uvedený sadzobník na Kanal 5 a TV 4, zneužitím
         dominantného postavenia v zmysle článku 82 prvého odseku ES.

      25      Pojem zneužitie je objektívnym pojmom, ktorý sa týka takého správania podniku v dominantnom postavení, ktoré môže ovplyvniť
         štruktúru trhu, na ktorom je práve z dôvodu prítomnosti takéhoto podniku úroveň hospodárskej súťaže už oslabená, a ktorého
         dôsledkom je bránenie zachovaniu existujúcej úrovne hospodárskej súťaže na trhu alebo rozvoju tejto hospodárskej súťaže, a to
         použitím iných prostriedkov než tie, ktorými sa vedie obvyklá súťaž výrobkov alebo služieb na základe plnení hospodárskych
         subjektov (rozsudky z 13. februára 1979, Hoffmann‑La Roche/Komisia, 85/76, Zb. s. 461, bod 91, a z 3. júla 1991, AKZO/Komisia,
         C‑62/86, Zb. s. I‑3359, bod 69).

      26      Hoci je pravda, že dominantné postavenie nemôže podnik nachádzajúci sa v takomto postavení zbavovať práva chrániť svoje vlastné
         obchodné záujmy v prípade ich ohrozenia a musí mu byť v primeranej miere umožnené, aby podnikol kroky, ktoré považuje za vhodné
         z hľadiska ochrany týchto záujmov, takéto správanie nie je prípustné, ak je jeho cieľom práve posilnenie tohto dominantného
         postavania a jeho zneužívanie (pozri rozsudky zo 14. februára 1978, United Brands a United Brands Continentaal/Komisia, 27/76,
         Zb. s. 207, bod 189, ako aj zo 16. septembra 2008, Sot. Lélos kai Sia a i., C‑468/06 až C‑478/06, Zb. s. I‑7139, bod 50).

      27      V tomto kontexte je teda potrebné zistiť, či podnik v tomto postavení využil možnosti, ktoré mu z neho vyplývajú, s cieľom
         získať také výhody z transakcií, ktoré by v prípade skutočnej a dostatočne účinnej hospodárskej súťaže inak nezískal (rozsudok
         United Brands a United Brands Continentaal/Komisia, už citovaný, bod 249).

      28      Podľa judikatúry Súdneho dvora by takéto zneužitie mohlo spočívať v uplatňovaní nadmerných cien bez primeraného pomeru k hospodárskej
         hodnote poskytnutého plnenia (pozri rozsudky z 13. novembra 1975, General Motors Continental/Komisia, 26/75, Zb. s. 1367,
         bod 12, ako aj United Brands a United Brands Continentaal/Komisia, už citovaný, bod 250).

      29      Vo veci samej je teda potrebné overiť, či poplatky požadované STIM sú v primeranom pomere k hospodárskej hodnote plnení poskytnutých
         touto organizáciou, ktoré spočíva v prenechávaní súboru hudobných diel chránených autorskými právami, ktoré spravuje, na sprístupňovanie
         televíznym vysielacím spoločnostiam, ktoré s ňou uzavreli dohody o poskytnutí licencií.

      30      V rozsahu, v ktorom tieto poplatky slúžia na odmenenie autorov hudobných diel chránených autorskými právami z dôvodu televízneho
         vysielania týchto diel, je potrebné zohľadniť osobitnú povahu týchto práv.

      31      V tomto kontexte je vhodné hľadať primeranú rovnováhu medzi záujmom autorov hudobných diel chránených autorskými právami na
         získaní odmeny za televízne vysielanie týchto diel a záujmom televíznych vysielacích spoločností na možnosti vysielať uvedené
         diela za primeraných podmienok.

      32      Pokiaľ ide o poplatky vyberané ako odplata za poskytnutie autorských práv na verejné vykonanie nahrávok hudobných diel na
         diskotéke, ktorých výška bola vypočítavaná na základe obratu tejto diskotéky, Súdny dvor rozhodol, že takéto poplatky sa musia
         považovať za bežné využitie autorských práv a že ich výber sám osebe nie je zneužívajúcim správaním v zmysle článku 82 ES
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. apríla 1987, Basset, 402/85, Zb. s. 1747, body 15, 16, 18 a 21).

      33      Čo sa týka zneužívajúcej povahy výšky obdobných poplatkov, ktorá tiež zodpovedala percentuálnemu obratu diskotéky, Súdny dvor
         rozhodol, že globálnu povahu týchto poplatkov možno spochybniť na základe zákazu uvedeného v článku 82 ES len vtedy, ak by
         sa ten istý legitímny cieľ, ktorým je ochrana záujmov hudobných autorov, skladateľov a vydavateľov, dal dosiahnuť inými spôsobmi
         bez toho, aby to viedlo k zvýšeniu výdavkov vyplývajúcich zo správy zmlúv a z dohľadu nad použitím chránených hudobných diel
         (pozri rozsudok z 13. júla 1989 Tournier, 395/87, Zb. s. 2521, bod 45).

      34      Rovnako uplatnenie sadzobníka poplatkov sporného vo veci samej prostredníctvom STIM nie je samo osebe zneužitím v zmysle článku
         82 ES a musí sa v zásade považovať za bežné využitie autorských práv.

      35      Nemožno totiž spochybniť, že STIM výberom týchto poplatkov ako odmeny za televízne vysielanie hudobných diel chránených autorskými
         právami sleduje legitímny cieľ, konkrétne ochranu práv a záujmov svojich členov vo vzťahu k používateľom ich hudobných diel
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Tournier, už citovaný, bod 31).

      36      Tieto poplatky, ktoré predstavujú odmenu za použitie hudobných diel chránených autorskými právami na účely televízneho vysielania
         sa musia analyzovať najmä vo vzťahu k hospodárskej hodnote tohto použitia.

      37      V tomto ohľade, pokiaľ sú tieto poplatky vypočítavané na základe príjmov televíznych vysielacích spoločností, v zásade sú
         v primeranom pomere k hospodárskej hodnote plnenia poskytnutého STIM.

      38      Okrem toho držiteľ autorského práva a jeho právni nástupcovia majú legitímny záujem na výpočte poplatkov za povolenie sprístupňovania
         diela chráneného autorskými právami v závislosti od skutočného alebo pravdepodobného počtu sprístupnení (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 18. marca 1980, Coditel a i., 62/79, Zb. s. 881, bod 13, a Tournier, už citovaný, bod 12).

      39      Sadzobník poplatkov uplatňovaný STIM zohľadňuje množstvo skutočne vysielaných hudobných diel chránených autorskými právami,
         pretože, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, výška týchto poplatkov sa mení v závislosti nielen od príjmov televíznych
         vysielacích spoločností, ale aj od objemu televízne vysielanej hudby.

      40      Nemožno však vylúčiť, že za určitých okolností by mohlo mať uplatnenie takéhoto sadzobníka poplatkov povahu zneužitia, najmä
         ak existuje metóda umožňujúca presnejšie identifikovať a kvantifikovať použitie týchto diel, ako aj množstvo divákov a ak
         sa ňou dá dosiahnuť ten istý legitímny cieľ spočívajúci v ochrane záujmov hudobných autorov, skladateľov a vydavateľov bez
         toho, aby to viedlo k neprimeranému zvýšeniu výdavkov vyplývajúcich zo správy zmlúv a z dohľadu nad použitím hudobných diel
         chránených autorskými právami.

      41      V dôsledku toho je potrebné na prvú až tretiu otázku odpovedať tak, že článok 82 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že organizácia
         kolektívnej správy autorských práv majúca dominantné postavenie v podstatnej časti spoločného trhu toto postavenie nezneužíva,
         ak pri stanovovaní odmeny za televízne vysielanie hudobných diel chránených autorskými právami uplatňuje voči televíznym kanálom
         sadzobník poplatkov, podľa ktorého výška poplatkov zodpovedá časti príjmov týchto kanálov, pod podmienkou, že táto časť bude
         v celkovom pomere k množstvu skutočne vysielaných hudobných diel chránených autorskými právami alebo takých, ktoré by mohli
         byť vysielané, a že iná metóda nedovoľuje presnejšie identifikovať a kvantifikovať použitie týchto diel, ako aj množstvo divákov
         bez toho, aby to viedlo k neprimeranému zvýšeniu výdavkov vyplývajúcich zo správy zmlúv a z dohľadu nad použitím uvedených
         diel.

       O štvrtej prejudiciálnej otázke
      42      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či okolnosť, že organizácia kolektívnej správy autorských práv
         vypočítava poplatky vyberané ako odmena za televízne vysielanie hudobných diel chránených autorskými právami odlišným spôsobom
         v závislosti od toho, či ide o súkromné televízne vysielacie spoločnosti, alebo o verejnoprávne spoločnosti, predstavuje zneužitie
         dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES.

      43      Podľa druhého odseku písm. c) tohto článku môže zneužitie spočívať najmä v uplatňovaní nerovnakých podmienok voči obchodným
         partnerom pri rovnakých plneniach, čím sa títo partneri v hospodárskej súťaži znevýhodňujú.

      44      Čo sa týka prípadnej existencie takéhoto zneužitia v spore vo veci samej, vnútroštátnemu súdu prináleží, aby skúmal po prvé,
         či STIM tým, že iným spôsobom vypočítavalo poplatky, ktoré Kanal 5 a TV 4 na jednej strane a SVT na strane druhej platili
         ako odmenu za televízne vysielanie hudobných diel chránených autorskými právami, uplatňovalo voči nim nerovnaké podmienky
         pri rovnakých plneniach, a po druhé, či televízne vysielacie spoločnosti sú z tohto dôvodu znevýhodnené v hospodárskej súťaži.

      45      V rámci tohto skúmania uvedený súd musí najmä zohľadniť okolnosť, že na rozdiel od Kanal 5 a TV 4 nemá SVT k dispozícii ani
         príjmy z reklamy, ani príjmy vyplývajúce zo zmlúv o pripojení, ako aj skutočnosť, že poplatok platený SVT sa vyberá bez ohľadu
         na množstvo skutočne vysielaných hudobných diel chránených autorskými právami.

      46      Navyše vnútroštátny súd musí tiež overiť, či Kanal 5 a TV 4, alebo jedna z týchto dvoch spoločností, sú konkurentmi SVT na
         jednom trhu.

      47      S cieľom určiť, či okolnosť, že organizácia kolektívnej správy autorských práv vypočítava poplatky vyberané ako odmena za
         televízne vysielanie hudobných diel chránených autorskými právami odlišným spôsobom v závislosti od toho, či ide o súkromné
         televízne vysielacie spoločnosti, alebo o verejnoprávne spoločnosti, predstavuje zneužitie dominantného postavenia v zmysle
         článku 82 ES, nakoniec pripadá tomuto súdu, aby preskúmal, či takýto postup možno objektívne odôvodniť (pozri v tomto zmysle
         rozsudky United Brands a United Brands Continentaal/Komisia, už citovaný, bod 184; Tournier, už citovaný, body 38 a 46; z 15. marca
         2007, British Airways/Komisia, C‑95/04 P, Zb. s. I‑2331, bod 69, a Sot. Lélos kai Sia a i., už citovaný, bod 39). Takéto odôvodnenie
         by mohlo vyplývať najmä z úloh a zo spôsobu financovania verejnoprávnych spoločností.

      48      V dôsledku toho je potrebné na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 82 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že pri výpočte
         poplatkov vyberaných ako odmena za televízne vysielanie hudobných diel chránených autorskými právami odlišným spôsobom v závislosti
         od toho, či ide o súkromné televízne vysielacie spoločnosti, alebo o verejnoprávne spoločnosti, by organizácia kolektívnej
         správy autorských práv mohla zneužívať svoje dominantné postavenie v zmysle tohto článku v prípade, že uplatňuje voči týmto
         spoločnostiam nerovnaké podmienky pri rovnakých plneniach, čím ich znevýhodňuje v hospodárskej súťaži, ibaže by takýto postup
         mohol byť objektívne odôvodnený.

       O trovách
      49      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 82 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že organizácia kolektívnej správy autorských práv majúca dominantné postavenie
            v podstatnej časti spoločného trhu toto postavenie nezneužíva, ak pri stanovovaní odmeny za televízne vysielanie hudobných
            diel chránených autorskými právami uplatňuje voči televíznym kanálom sadzobník poplatkov, podľa ktorého výška poplatkov zodpovedá
            časti príjmov týchto kanálov, pod podmienkou, že táto časť bude v celkovom pomere k množstvu skutočne vysielaných hudobných
            diel chránených autorskými právami alebo takých, ktoré by mohli byť vysielané, a že iná metóda nedovoľuje presnejšie identifikovať
            a kvantifikovať použitie týchto diel, ako aj množstvo divákov bez toho, aby to viedlo k neprimeranému zvýšeniu výdavkov vyplývajúcich
            zo správy zmlúv a z dohľadu nad použitím uvedených diel.
      2.      Článok 82 ES sa musí vykladať v tom zmysle, že pri výpočte poplatkov vyberaných ako odmena za televízne vysielanie hudobných
            diel chránených autorskými právami odlišným spôsobom v závislosti od toho, či ide o súkromné televízne vysielacie spoločnosti,
            alebo o verejnoprávne spoločnosti, by organizácia kolektívnej správy autorských práv mohla zneužívať svoje dominantné postavenie
            v zmysle tohto článku v prípade, že uplatňuje voči týmto spoločnostiam nerovnaké podmienky pri rovnakých plneniach, čím ich
            znevýhodňuje v hospodárskej súťaži, ibaže by takýto postup mohol byť objektívne odôvodnený.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. októbra 1998. # Trestné konanie proti Ibiyinka Awoyemi. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hof van Cassatie - Belgicko. # Vec C-230/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. marca 2012.#Phonographic Performance (Ireland) Limited proti Írsku a Attorney General.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court (Commercial Division) (Írsko).#Autorské práva a súvisiace práva – Smernica 2006/115/ES – Články 8 a 10 – Pojem ‚používateľ‘ a ‚verejný prenos‘ – Vysielanie zvukových záznamov prostredníctvom televíznych alebo rádiových prijímačov umiestnených v hotelových izbách.#Vec C-162/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 15. marca 2012 (
            *1
         )
      „Autorské práva a súvisiace práva — Smernica 2006/115/ES — Články 8 a 10 — Pojem ‚používateľ‘ a ‚verejný prenos‘ — Vysielanie zvukových záznamov prostredníctvom televíznych alebo rádiových prijímačov umiestnených v hotelových izbách“
      Vo veci C-162/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím High Court (Commercial Division) (Írsko) z 23. marca 2010 a doručený Súdnemu dvoru 7. apríla 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Phonographic Performance (Ireland) Limited

      proti

         Írsku,

         Attorney General,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), E. Juhász, G. Arestis a T. von Danwitz,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. apríla 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Phonographic Performance (Ireland) Limited, v zastúpení: H. Sheehy, solicitor, za právnej pomoci J. Newman, BL,

               —

               Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci E. Fitzsimons a J. Jeffers, BL,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: G. Papadaki, M. Germani a G. Alexaki, splnomocnené zástupkyne,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: P. Gentili, splnomocnený zástupca,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: J. Gstalter, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda a S. La Pergola, splnomocnené zástupkyne,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 29. júna 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 8 a 10 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 376, s. 28).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Phonographic Performance (Ireland) Limited (ďalej len „PPL“) a Írskom.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

               3

               Svetová organizácia duševného vlastníctva (WIPO) prijala v Ženeve 20. decembra 1996 zmluvu WIPO o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch (ďalej len „WPPT“), ako aj zmluvu WIPO o autorských právach. Tieto dve zmluvy boli schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (Ú. v. ES L 89, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208).

               4

               Podľa článku 2 písm. b), d) a g) WPPT:
               „Na účely tejto zmluvy:

                        b)

                        ‚zvukový záznam‘ (fonogram) je záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov, alebo vyjadrenia zvukov iné ako vo forme záznamu, ktorý je súčasťou filmového alebo iného audiovizuálneho diela;

                  …

                        d)

                        ‚výrobca zvukového záznamu‘ je osoba alebo právny subjekt, ktorý dal podnet a zodpovedá za prvý záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov, alebo vyjadrenia zvukov;

                  …

                        g)

                        ‚verejné predvedenie‘ umeleckého výkonu alebo zvukového záznamu je prenos zvukov umeleckého výkonu alebo zvukov, alebo vyjadrenia zvukov zaznamenaných v zvukovom zázname pre verejnosť akýmkoľvek prostriedkom iným ako vysielanie. Na účely článku 15 je ‚verejné predvedenie‘ aj verejne počuteľná reprodukcia zvukov alebo vyjadrení zvukov zaznamenaných v zvukovom zázname.“

               5

               Článok 15 WPPT znie:
               „1.   Výkonní umelci a výrobcovia zvukových záznamov majú výhradné právo na jednorazovú spravodlivú odmenu za priame alebo nepriame využitie zvukových záznamov uverejnených na obchodné účely, na vysielanie alebo na akékoľvek verejné predvedenie.
               2.   Zmluvné strany môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch ustanoviť, že jednorazovú spravodlivú odmenu uplatňuje od užívateľa buď výkonný umelec, alebo výrobca zvukového záznamu, alebo obaja. Zmluvné strany môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch uzákoniť, aby v prípade chýbajúcej dohody medzi výkonným umelcom a výrobcom zvukového záznamu platili podmienky, podľa ktorých sa jednorazová spravodlivá odmena rozdelí medzi výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov.
               3.   Ktorákoľvek zmluvná strana môže oznámením uloženým u generálneho riaditeľa WIPO vyhlásiť, že bude ustanovenia odseku 1 uplatňovať len v súvislosti s niektorými spôsobmi využitia, alebo že vymedzí ich uplatňovanie iným spôsobom, alebo ich nebude uplatňovať vôbec.
               4.   Na účely tohto článku sa zvukové záznamy, sprístupnené verejnosti drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že jednotlivci môžu mať k nim prístup z miesta a v čase, ktorý si individuálne zvolia, považujú za uverejnené na obchodné účely.“

         Právo Únie

               6

               Podľa odôvodnení č. 5, 7 a 16 smernice 2006/115:

                        „(5)

                        Autori a výkonní umelci potrebujú k výkonu svojej tvorivej činnosti primerané príjmy, ktoré sú základom pre ďalšiu tvorivú a umeleckú činnosť[,] a investície potrebné najmä na výrobu zvukových záznamov a filmov sú mimoriadne vysoké a riskantné. Možnosť zabezpečenia takéhoto príjmu a návratnosti takejto investície môže byť efektívne zaručená len pomocou primeranej právnej ochrany príslušných majiteľov práv.

                  …

                        (7)

                        Právne predpisy členských štátov by mali byť upravené tak, aby neboli v rozpore s medzinárodnými zmluvami, na ktorých je založené autorské právo a súvisiace práva vo väčšine členských štátov.

                  …

                        (16)

                        Členské štáty by mali mať možnosť ustanoviť širšiu ochranu pre majiteľov práv súvisiacich s autorským právom, ako sa vyžaduje v ustanoveniach tejto smernice pre oblasť verejného vysielania a spravodajstva.“

               7

               V článku 7 smernice 2006/115 sa uvádza:
               „1.   Členské štáty ustanovia pre výkonných umelcov výhradné právo povoliť alebo zakázať záznam ich výkonov.
               2.   Členské štáty ustanovia pre vysielacie organizácie výhradné právo povoliť alebo zakázať záznam ich vysielania, a to bez ohľadu na to, či sa tieto vysielania uskutočňujú bezdrôtovo alebo po drôte, káblom alebo pomocou družice.
               3.   Organizácia pre káblové šírenie nemá právo podľa odseku 2, pokiaľ iba prenáša po kábli vysielanie iných vysielacích organizácií.“

               8

               Článok 8 ods. 2 tejto smernice upravuje:
               „Členské štáty ustanovia právo na zabezpečenie platby jedinej primeranej odmeny zo strany používateľa, ak je použitý zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženiny takéhoto zvukového záznamu k bezdrôtovému vysielaniu alebo akémukoľvek inému verejnému šíreniu [ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos – neoficiálny preklad], a na zabezpečenie toho, aby sa táto odmena rozdelila medzi príslušných výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov. Členské štáty môžu, ak nie je dohoda medzi výkonnými umelcami a výrobcami zvukových záznamov, ustanoviť podmienky, za ktorých sa táto odmena medzi nimi delí.“

               9

               Článok 10 uvedenej smernice znie:
               „1.   Členské štáty môžu obmedziť práva uvedené v tejto kapitole, pokiaľ ide o:

                        a)

                        súkromné použitie;

                  …
               2.   Bez ohľadu na ustanovenie odseku 1 môže každý členský štát ustanoviť, pokiaľ ide o ochranu výkonných umelcov, výrobcov zvukových záznamov, vysielacích organizácií a výrobcov prvých záznamov filmov, obmedzenia takého istého druhu, aké sú ustanovené v súvislosti s ochranou autorského práva pri literárnych a umeleckých dielach.
               Nútené licencie môžu byť ustanovené len v rozsahu zlučiteľnom s Rímskym dohovorom.
               3.   Obmedzenia uvedené v odsekoch 1 a 2 sa uplatnia iba v niektorých osobitných prípadoch, ktoré nie sú v rozpore s normálnym využívaním predmetu ochrany a neprimerane nepoškodzujú oprávnené záujmy majiteľa práv.“

               10

               Smernicou 2006/115 bola kodifikovaná a zrušená smernica Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, s. 61; Mim. vyd. 17/001, s. 120).

               11

               Podľa odôvodnenia č. 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230):
               „Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. Ich ochrana pomáha zaistiť udržiavanie a rozvoj tvorivosti v záujme autorov, interpretov, producentov, spotrebiteľov, kultúry, priemyslu a verejnosti ako celku. Duševné vlastníctvo sa preto považuje za integrálnu súčasť vlastníctva.“

               12

               V článku 3 tejto smernice sa uvádza:
               „1.   Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.
               2.   Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom:

                        a)

                        pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;

                        b)

                        pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;

                        c)

                        pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov;

                        d)

                        pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.

                  3.   Práva uvedené v odseku 1 a 2 nezaniknú žiadnym aktom verejného prenosu alebo sprístupnenia verejnosti[,] ako je uvedené v tomto článku.“

         Vnútroštátne právo

               13

               Zákon z roku 2000 o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom (Copyright and Related Rights Act 2000, ďalej len „zákon z roku 2000“) vo svojom článku 97 upravuje:
               „1.   S výhradou odseku 2 porušením autorského práva k zvukovej nahrávke, vysielaniu alebo káblovému programu nie je sprístupnenie zvukovej nahrávky, vysielania alebo káblového programu zvukom alebo obrazom, ak je takto sprístupnené

                        a)

                        v časti priestorov, kde sa poskytuje ubytovanie ubytovaným alebo umiestneným osobám, a

                        b)

                        ako súčasť služieb poskytovaných výlučne alebo prevažne ubytovaným alebo umiestneným osobám.

                  2.   Odsek 1 sa nepoužije v prípade časti priestorov, na ktoré sa vzťahuje uvedený odsek, ak sa za vstup do časti priestorov, kde sa zvuková nahrávka, vysielanie alebo káblový program sprístupňuje zvukom alebo obrazom, vyberá osobitná úhrada.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               14

               PPL je organizácia kolektívnej správy práv zastupujúca práva výrobcov zvukových záznamov k zvukovým nahrávkam alebo zvukovým záznamom v Írsku.

               15

               Konanie vo veci samej sa týka žaloby, ktorú podala PPL proti Írsku s cieľom určenia, že Írsko tým, že prijalo a ponechalo v platnosti článok 97 zákona z roku 2000, porušilo článok 4 ZEÚ, a náhrady škody, ktorá tým vznikla.

               16

               PPL tvrdí, že z dôvodu výnimky zo zodpovednosti stanovenej v článku 97 ods. 1 zákona z roku 2000 jej prevádzkovatelia hotelov a rodinných penziónov (ďalej spoločne len „hotely“) nezaplatili primeranú odmenu za to, že v hotelových izbách v Írsku sa prostredníctvom prístrojov poskytovaných osobami zodpovednými za prevádzkovanie týchto hotelov a v rámci nimi poskytovaných služieb používajú zvukové záznamy, ktoré boli PPL postúpené v rámci licencie.

               17

               Výnimka zo zodpovednosti v prospech prevádzkovateľov hotelov, ktorí vysielajú chránené zvukové záznamy, je však v rozpore s niektorými európskymi smernicami, ktoré boli prijaté v oblasti práv súvisiacich s autorským právom a ktoré stanovujú právo výrobcov zvukových záznamov na zaplatenie primeranej odmeny, ak boli ich zvukové záznamy použité za určitých okolností.

               18

               High Court (Commercial Division) spresňuje, že konanie vo veci samej sa týka iba zvukových nahrávok alebo zvukových záznamov sprístupňovaných hosťom v hotelových izbách v Írsku, a nie v iných častiach týchto zariadení. Netýka sa ani interaktívnych prenosov alebo prenosov na vyžiadanie.

               19

               Navyše podľa vnútroštátneho súdu, ak prevádzkovateľ hotela poskytuje v izbách svojho zariadenia v Írsku televízne alebo rozhlasové prijímače a káblom alebo akoukoľvek inou technológiou prenáša do týchto prijímačov centrálne prijímaný signál, nemá prevádzkovateľ na základe článku 97 ods. 1 zákona z roku 2000 povinnosť zaplatiť primeranú odmenu výrobcom zvukových záznamov za zvukové nahrávky vysielané prostredníctvom televízie alebo rozhlasu.

               20

               Takisto, ak prevádzkovateľ hotela umiestni do izieb svojho zariadenia iný prístroj a sprístupní svojim hosťom zvukové nahrávky vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré môžu hostia prostredníctvom tohto prístroja počúvať, nemá ani povinnosť zaplatiť výrobcom zvukových záznamov primeranú odmenu na základe článku 97 ods. 1 zákona z roku 2000.

               21

               Okrem toho, hoci žaloba vo veci samej sa týka používania zvukových nahrávok v hotelových izbách, vnútroštátny súd uvádza, že podľa článku 97 ods. 1 zákona z roku 2000 sa takisto nevyžaduje zaplatenie primeranej odmeny za také používanie v nemocniciach, poliklinikách, liečebných zariadeniach, nápravnovýchovných ústavoch a akýchkoľvek iných podobných zariadeniach.

               22

               Vnútroštátny súd spresňuje, že zvukové nahrávky, ktoré sú predmetom tohto konania, sú zvukovými záznamami vydanými na obchodné účely.

               23

               V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd domnieva, že Súdny dvor by vzhľadom na rozdiely medzi právami, ktoré sú chránené článkom 3 ods. 1 smernice 2001/29 a článkom 8 ods. 2 smernice 2006/115, kontext, v ktorom sa používa výraz „verejný prenos“ a cieľ príslušných ustanovení, nemusel prisúdiť pojmu „verejný prenos“ rovnaký význam ako v rozsudku zo 7. decembra 2006, SGAE (C-306/05, Zb. s. I-11519).

               24

               Za týchto okolností High Court (Commercial Division) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je prevádzkovateľ hotela, ktorý poskytuje v izbách televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, ‚používateľom‘, ktorý uskutočňuje ‚verejný prenos‘ zvukového záznamu, ktorý môže byť súčasťou vysielania, na účely článku 8 ods. 2 smernice 2006/115…?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Ukladá článok 8 ods. 2 smernice 2006/115… členským štátom povinnosť priznať právo na primeranú odmenu od prevádzkovateľa hotela popri primeranej odmene od vysielateľa za prehrávanie zvukového záznamu?

                        3.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Umožňuje článok 10 smernice 2006/115… členským štátom, aby oslobodili prevádzkovateľov hotelov od povinnosti platiť ‚jedinú primeranú odmenu‘ na základe ‚súkromného použitia‘ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. a) [tejto smernice]?

                        4.

                        Je prevádzkovateľ hotela, ktorý poskytuje v hotelovej izbe prístroj (okrem televízneho alebo rozhlasového prijímača) a zvukové záznamy vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno prehrávať na tomto prístroji alebo počúvať z tohto prístroja, ‚používateľom‘, ktorý uskutočňuje ‚verejný prenos‘ zvukových záznamov v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115…?

                        5.

                        V prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku: Umožňuje článok 10 smernice 2006/115… členským štátom, aby oslobodili prevádzkovateľov hotelov od povinnosti platiť ‚jedinú primeranú odmenu‘ na základe ‚súkromného použitia‘ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. a)…?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               25

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, „používateľom“, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ vysielaného zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

               26

               Najskôr treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 členské štáty ustanovia právo na zabezpečenie platby primeranej a jedinej odmeny zo strany používateľa, ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos.

               27

               Z tohto ustanovenia vyplýva, že ten, kto používa zvukový záznam na účely rozhlasového vysielania alebo verejného prenosu, sa musí považovať za „používateľa“ v zmysle uvedeného ustanovenia.

               28

               Za týchto podmienok treba posúdiť, či v takej veci, o akú ide v konaní pred vnútroštátnym súdom, ide o „verejný prenos“.

               29

               Pokiaľ ide o pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100, ktorá bola kodifikovaná smernicou 2006/115, Súdny dvor v bode 76 rozsudku z 15. marca 2012, SCF (C-135/10), rozhodol, že tento pojem vyžaduje individuálne posúdenie. To isté platí aj v prípade identity používateľa a otázky používania predmetného zvukového záznamu (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 78).

               30

               Súdny dvor navyše spresnil, že na účely takého posúdenia treba zohľadniť viacero dodatočných kritérií, ktoré nie sú samostatné a sú navzájom závislé. Preto ich treba uplatňovať tak jednotlivo, ako aj vo vzájomnej súvislosti, keďže je zrejmé, že v rôznych konkrétnych situáciách môžu mať veľmi premenlivú intenzitu (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 79).

               31

               Spomedzi týchto kritérií Súdny dvor po prvé zdôraznil nezastupiteľnú úlohu používateľa. Tento používateľ totiž uskutočňuje prenos, ak s vedomím dôsledkov svojho konania sprostredkúva svojim zákazníkom prístup k rádiovému vysielaniu obsahujúcemu chránené dielo. Bez tohto zásahu by totiž títo zákazníci nemohli v zásade počúvať vysielané dielo, hoci sa nachádzajú vnútri oblasti pokrytej uvedeným vysielaním (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 82).

               32

               Po druhé Súdny dvor už spresnil niektoré prvky, ktoré sú vlastné pojmu verejný.

               33

               V tejto súvislosti sa Súdny dvor domnieva, že pojem „verejný“ pozostáva z neurčitého počtu potenciálnych adresátov a zahrnuje celkom významný počet osôb (pozri v tomto zmysle rozsudok SCF, už citovaný, bod 84).

               34

               Predovšetkým, pokiaľ ide o „neurčitú“ povahu pojmu verejný, Súdny dvor pripomenul, že v súlade s definíciou pojmu „verejný prenos“ v slovníku WIPO, ktorý hoci nemá právnu silu, prispieva k výkladu pojmu verejný, ide o „sprístupnenie diela... akýmkoľvek spôsobom osobám vo všeobecnosti, teda nielen konkrétnym jednotlivcom patriacim k uzavretej skupine“ (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 85).

               35

               Následne, pokiaľ ide o kritérium týkajúce sa „celkom významného počtu osôb“, Súdny dvor na jednej strane spresnil, že jeho účelom je poukázať na to, že pojem verejný obsahuje určitú prahovú hodnotu de minimis, na základe ktorej je z tohto pojmu vylúčená skupinu dotknutých osôb, ktorá je veľmi malá, ba dokonca bezvýznamná (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 86). Na druhej strane na účely určenia tohto počtu treba zohľadniť kumulatívne účinky vyplývajúce zo sprístupňovania diel potenciálnym adresátom. V tejto súvislosti je nielen relevantné, koľko osôb má paralelne prístup k tomu istému dielu, ale takisto treba vedieť, koľko z týchto osôb má postupne prístup k tomuto dielu (pozri rozsudok SCF, už citovaný, body 86 a 87).

               36

               Po tretie Súdny dvor rozhodol, že ak odplatná povaha „verejného prenosu“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 nie je irelevantná, potom to platí o to viac v prípade existencie práva na primeranú odmenu podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115, ktoré má v podstate hospodársku povahu a ktorým disponujú výkonní umelci a výrobcovia zvukových záznamov (pozri v tomto zmysle rozsudok SCF, už citovaný, body 88 a 89).

               37

               Podľa Súdneho dvora sa tak naznačuje, že verejnosť, ktorej je určený prenos, jednak predstavuje cieľovú skupinu používateľa a jednak je určitým spôsobom prijímateľom jeho prenosu, a nie je „zachytená“ náhodou (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 91).

               38

               Najmä vzhľadom na tieto kritériá a v súlade s individuálnym posúdením, aké bolo konštatované v bode 29 tohto rozsudku, treba posúdiť, či v takej veci ako v prejednávanom prípade prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, uskutočňuje verejný prenos v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

               39

               Hoci vnútroštátnym súdom v zásade prináleží určiť, či je to tak aj v osobitnom prípade, a v tejto súvislosti vykonať konečné posúdenie všetkých skutkových okolností, treba konštatovať, že pokiaľ ide o konanie vo veci samej, Súdny dvor má k dispozícii všetky prostriedky nevyhnutné na posúdenie toho, či ide o uvedený verejný prenos.

               40

               Najskôr treba uviesť, že v situácii, ktorou sa zaoberá vnútroštátny súd, keď prevádzkovateľ hotelového zariadenia poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, tak ako vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok SGAE (bod 42), hoci sa hostia takého hotelového zariadenia nachádzajú v zóne, ktorá je pokrytá signálom prenášajúcim zvukové záznamy, môžu počúvať zvukové záznamy len vďaka úmyselnému zásahu tohto prevádzkovateľa. Jeho úloha je tak v zmysle bodu 31 tohto rozsudku nezastupiteľná.

               41

               Ďalej, pokiaľ ide o hostí hotelového zariadenia, akými sú hostia, o ktorých ide vo veci samej, treba uviesť, že hostia takého hotelového zariadenia predstavujú neurčitý počet potenciálnych adresátov, keďže prístup týchto hostí k službám uvedeného zariadenia v zásade vyplýva z vlastného výberu, ktorý uskutočnil každý hosť, a je obmedzený iba kapacitou predmetného zariadenia. V takom prípade ide teda o „osoby vo všeobecnosti“ v zmysle bodu 34 tohto rozsudku.

               42

               Navyše v súlade s bodom 33 tohto rozsudku, pokiaľ ide o význam počtu potenciálnych adresátov, treba uviesť, že Súdny dvor už rozhodol, že hostia hotelového zariadenia predstavujú celkom významný počet osôb, takže sa musia považovať za verejnosť (pozri rozsudok SGAE, už citovaný, bod 38).

               43

               Napokon, pokiaľ ide o odplatnú povahu, aká sa uvádza v bodoch 36 a 37 tohto rozsudku, treba konštatovať, že v prejednávanom prípade môžu byť hostia hotelového zariadenia posúdení ako „cieľová skupina“ a „prijímatelia“.

               44

               Sprostredkovanie prístupu k dielu prevádzkovateľom hotelového zariadenia prostredníctvom vysielania pre jeho hostí totiž predstavuje poskytnutie dodatočnej služby, ktorá ovplyvňuje úroveň tohto zariadenia a tým aj cenu izieb (pozri v tomto zmysle rozsudok SGAE, už citovaný, bod 44). Okrem toho môže prilákať ďalších zákazníkov, ktorí majú záujem o túto dodatočnú službu (pozri analogicky rozsudok zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i., C-403/08 a C-429/08, Zb. s. I-9083, bod 205).

               45

               Z toho vyplýva, že vo veci, o akú ide v konaní pred vnútroštátnym súdom, má vysielanie zvukových záznamov zo strany prevádzkovateľa hotelového zariadenia odplatnú povahu.

               46

               Z uvedených úvah vyplýva, že v takej situácii, o akú ide vo veci samej, prevádzkovateľ hotelového zariadenia uskutočňuje „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

               47

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na prvú otázku odpovedať tak, že prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, je „používateľom“, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ vysielaného zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

         O druhej otázke

               48

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, má popri primeranej odmene od vysielateľa povinnosť zaplatiť podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 primeranú odmenu za vysielanie zvukových záznamov.

               49

               Najskôr treba pripomenúť, že Súdny dvor, pokiaľ ide o pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, už spresnil, že prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý uskutočňuje verejný prenos, sprístupňuje chránené dielo novej časti verejnosti, t. j. verejnosti, ktorú autor chráneného diela nezohľadnil, keď povolil jeho používanie prostredníctvom pôvodného verejného prenosu (pozri v tomto zmysle rozsudok SGAE, už citovaný, body 40 a 42).

               50

               Je potrebné zdôrazniť, že segment „nová časť verejnosti“, ktorý vyplýva z judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode, musí byť takisto zohľadnený v rámci uplatnenia článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

               51

               Pokiaľ však prevádzkovateľ hotelového zariadenia prenáša vysielaný zvukový záznam do izieb svojich hostí, potom používa tento zvukový záznam samostatne a prenáša ho verejnosti, ktorá je odlišná a dodatočná vo vzťahu k verejnosti, ktorej je určený pôvodný prenos. Okrem toho v prípade tohto prenosu uvedený prevádzkovateľ, ako bolo konštatované v bode 45 tohto rozsudku, má hospodárske výhody nezávislé od výhod, ktoré získava vysielateľ alebo výrobca zvukových záznamov.

               52

               Prevádzkovateľ hotelového zariadenia je preto v takom prípade povinný zaplatiť podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 popri primeranej odmene od vysielateľa primeranú odmenu za prenos tohto zvukového záznamu.

               53

               Vzhľadom na to nemôže uspieť tvrdenie Írska, podľa ktorého zo slov „alebo“ a „jediná“ uvedených v článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 vyplýva, že prevádzkovateľ hotela nemusí zaplatiť odmenu za verejný prenos zvukových záznamov, keď už primeranú odmenu za používanie týchto zvukových záznamov v jeho vysielaní zaplatil rozhlasový vysielateľ.

               54

               Použitím slova „jediná“ v tomto ustanovení chcel normotvorca Únie zdôrazniť, že členské štáty nemajú povinnosť stanoviť, aby používateľ zaplatil viaceré rôzne odmeny za ten istý verejný prenos, takže táto jediná odmena, ako jasne vyplýva z druhej vety tohto ustanovenia, sa rozdelí medzi rôznych príjemcov primeranej odmeny, akými sú výkonní umelci a výrobcovia zvukových záznamov. Pokiaľ ide o priraďovaciu spojku „alebo“, ktorá sa nachádza v slovnom spojení „k bezdrôtovému vysielaniu alebo akémukoľvek inému verejnému šíreniu [na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos – neoficiálny preklad]“, túto spojku treba vykladať v tom zmysle, že odmena sa má zaplatiť tak v prípade vysielania, ako aj v prípade verejného prenosu.

               55

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na druhú otázku odpovedať tak, že prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, má popri primeranej odmene od vysielateľa povinnosť zaplatiť podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 primeranú odmenu za vysielanie zvukových záznamov.

         O štvrtej otázke

               56

               Svojou štvrtou otázkou, ktorú treba skúmať v treťom rade, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či prevádzkovateľ hotelového zaradenia, ktorý neposkytuje v izbách svojich hostí televízne ani rozhlasové prijímače, ale poskytuje iný prístroj, ako aj zvukové záznamy vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno vysielať alebo počúvať prostredníctvom tohto prístroja, je „používateľom“, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

               57

               Za týchto okolností Súdny dvor musí preskúmať, či si úvahy, ktoré sú základom jeho odpovede na prvú otázku, zachovajú svoju relevantnú povahu aj v prípade, že prevádzkovateľ hotelového zariadenia poskytuje svojim hosťom iný prístroj než televízny alebo rozhlasový prijímač a zvukové záznamy vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno vysielať alebo počúvať prostredníctvom tohto prístroja.

               58

               V tejto súvislosti treba uviesť, že pojem „verejný prenos“, ktorý sa nachádza v článku 8 ods. 2 smernice 2006/115, sa má vykladať vo svetle rovnocenných pojmov obsiahnutých najmä vo WPPT a tak, aby bol zlučiteľný s týmito pojmami, pričom sa takisto zohľadní kontext, v ktorom sa používajú, a ciele sledované príslušnými ustanoveniami dohovorov (pozri rozsudok SCF, už citovaný, bod 55).

               59

               Článok 2 písm. g) WPPT týkajúci sa verejného prenosu a odkazujúci na článok 15 tejto zmluvy však spresňuje, že uvedeným pojmom sa rozumie aj verejne počuteľná reprodukcia zvukov alebo vyjadrení zvukov zaznamenaných na zvukovom zázname.

               60

               Za týchto okolností sa pojem „verejný prenos“ uvedený v článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 má vykladať v tom zmysle, že sa ním rozumie aj verejne počuteľná reprodukcia zvukov alebo vyjadrení zvukov zaznamenaných na zvukovom zázname.

               61

               Tento záver je podporený samotným znením článku 8 ods. 2 smernice 2006/115, ktorý spresňuje, že sa týka „akéhokoľvek“ verejného prenosu, teda akejkoľvek predstaviteľnej a uskutočniteľnej formy prenosu.

               62

               Prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, ako aj zvukové záznamy vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno vysielať alebo počúvať prostredníctvom tohto prístroja, však poskytuje oba prvky umožňujúce verejne počuteľnú reprodukciu zvukov alebo vyjadrení zvukov zaznamenaných na týchto zvukových záznamoch a nosičoch týchto zvukov alebo vyjadrení zvukov, teda zvukových záznamov.

               63

               Táto forma prenosu preto patrí do pôsobnosti článku 8 ods. 2 smernice 2006/115, ktorá bola vyložená vo svetle článku 2 písm. g) WPPT v spojení s článkom 15 WPPT.

               64

               Keďže štvrtá otázka, ako vyplýva z bodu 57 tohto rozsudku, sa odlišuje od prvej otázky, iba pokiaľ ide o formu prenosu zvukových záznamov, možno z toho vyvodiť, že pokiaľ ide o prevádzkovateľa, ako aj jeho hostí, zdá sa, že v rámci týchto dvoch otázok ide o toho istého prevádzkovateľa a tých istých hostí.

               65

               Preto možno predpokladať, že jednak prevádzkovateľ tohto hotelového zariadenia sa má považovať za „používateľa“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 a jednak hostia tohto zariadenia sa majú považovať za „verejnosť“ v zmysle tohto ustanovenia, pokiaľ by osobitný prvok neviedol Súdny dvor k prijatiu iného záveru.

               66

               V tejto súvislosti treba posúdiť, či osobitná forma prenosu prostredníctvom prístroja, ako aj zvukových záznamov vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno vysielať alebo počúvať prostredníctvom tohto prístroja, môže viesť k rozdielnemu záveru, než bol prijatý v bode 40 tohto rozsudku.

               67

               O taký prípad však nejde. Keďže prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý umiestni do izieb svojho hotela také prístroje a vysiela uvedené zvukové záznamy, týmto spôsobom poskytuje svojim hosťom obidva potrebné prvky, ktoré im umožňujú využívať predmetné diela, z toho vyplýva, že hostia by bez jeho zásahu nemali k týmto zvukovým záznamom prístup. Preto je jeho úloha nezastupiteľná.

               68

               Keďže neexistuje akýkoľvek ďalší osobitný prvok, ktorý by bolo potrebné preskúmať, treba dospieť k záveru, že v takej situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, došlo k uskutočneniu „verejného prenosu“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115.

               69

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý neposkytuje v izbách svojich hostí televízne ani rozhlasové prijímače, ale poskytuje iný prístroj, ako aj zvukové záznamy vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno vysielať alebo počúvať prostredníctvom tohto prístroja, je „používateľom“, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115. Má preto povinnosť zaplatiť za prenos uvedených zvukových záznamov „primeranú odmenu“ v zmysle tohto ustanovenia.

         O tretej a piatej otázke

               70

               Svojou treťou a piatou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 10 ods. 1 písm. a) smernice 2006/115, ktorý stanovuje obmedzenie práva na primeranú odmenu upravenú v článku 8 ods. 2 tejto smernice v prípade, že ide o „súkromné použitie“, umožňuje členským štátom oslobodiť prevádzkovateľa hotelového zariadenia, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 uvedenej smernice, od povinnosti zaplatiť takú odmenu.

               71

               Najskôr treba spresniť, ako uviedla generálna advokátka v bode 153 svojich návrhov, že na účely určenia, či sa prevádzkovateľ takého zariadenia môže dovolávať obmedzenia z dôvodu „súkromného použitia“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. a) smernice 2006/115, nie je relevantné to, či má súkromný charakter používanie diela hosťami hotelového zariadenia, ale to, či má súkromný charakter používanie zo strany samotného prevádzkovateľa.

               72

               „Súkromné použitie“ chráneného diela, ktorého verejný prenos uskutočnil jeho používateľ, však má rozpornú povahu, keďže „verejný“ sa významovo javí ako „nie súkromný“.

               73

               V prípade verejného prenosu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 sa preto obmedzenie z dôvodu „súkromného použitia“ v zmysle článku 10 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice nemôže uplatniť.

               74

               Taký výklad však nemôže zbaviť toto ustanovenie potrebného účinku. Toto ustanovenie si totiž zachováva širší rozsah pôsobnosti tým, že sa týka iných použití než verejného prenosu, ako napríklad „záznamu“ v zmysle článku 7 tejto smernice.

               75

               Navyše to, že používateľ by využil obmedzenie upravené v článku 10 ods. 1 písm. a) smernice 2006/115 v prípade, že uskutočňuje prenos, o ktorý ide vo veci samej, by bolo v rozpore s článkom 10 ods. 3 tejto smernice, podľa ktorého sa toto obmedzenie uplatní iba v niektorých osobitných prípadoch, ktoré nie sú v rozpore s obvyklým využívaním diela alebo iného predmetu ochrany a neprimerane nepoškodzujú oprávnené záujmy majiteľa práv.

               76

               Taký výklad by totiž zbavoval používateľa povinnosti zaplatiť primeranú odmenu za formy používania diela, ktoré zodpovedajú jeho obchodnej činnosti, čím by boli neprimerane poškodené oprávnené záujmy výkonných umelcov, ktoré sú chránené konkrétne prostredníctvom práva na primeranú odmenu.

               77

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na tretiu a piatu otázku odpovedať tak, že článok 10 ods. 1 písm. a) smernice 2006/115, ktorý stanovuje obmedzenie práva na primeranú odmenu upravenú v článku 8 ods. 2 tejto smernice v prípade, že ide o „súkromné použitie“, neumožňuje členským štátom oslobodiť prevádzkovateľa hotelového zariadenia, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 uvedenej smernice, od povinnosti zaplatiť takú odmenu.

         O trovách

               78

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                        1.

                           Prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, je „používateľom“, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ vysielaného zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva.

                        2.

                           Prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý poskytuje v izbách svojich hostí televízne alebo rozhlasové prijímače, do ktorých prenáša vysielaný signál, má popri primeranej odmene od vysielateľa povinnosť zaplatiť podľa článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 primeranú odmenu za vysielanie zvukových záznamov.

                        3.

                           Prevádzkovateľ hotelového zariadenia, ktorý neposkytuje v izbách svojich hostí televízne ani rozhlasové prijímače, ale poskytuje iný prístroj, ako aj zvukové záznamy vo fyzickej alebo v digitálnej forme, ktoré možno vysielať alebo počúvať prostredníctvom tohto prístroja, je „používateľom“, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 2006/115. Má preto povinnosť zaplatiť za prenos uvedených zvukových záznamov „primeranú odmenu“ v zmysle tohto ustanovenia.

                        4.

                           Článok 10 ods. 1 písm. a) smernice 2006/115, ktorý stanovuje obmedzenie práva na primeranú odmenu upraveného v článku 8 ods. 2 tejto smernice v prípade, že ide o „súkromné použitie“, neumožňuje členským štátom oslobodiť prevádzkovateľa hotelového zariadenia, ktorý uskutočňuje „verejný prenos“ zvukového záznamu v zmysle článku 8 ods. 2 uvedenej smernice, od povinnosti zaplatiť takú odmenu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá rozšírená komora) z 24. októbra 1997. # Association des acieries européennes indépendantes (EISA) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # ESUO - Žaloba o neplatnosť - Štátna pomoc. # Vec T-239/94.