title: Rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1997. # Hellmut Marschall proti Land Nordrhein-Westfalen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Gelsenkirchen - Nemecko. # Vec C-409/95.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 11. novembra 1997 (*)

      „Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami – Rovnaké kvalifikačné predpoklady kandidátov rozdielneho pohlavia – Prednosť ženským kandidátkam – Ustanovenie o výnimke“
      Vo veci C‑409/95,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy ES, ktorým Verwaltungsgericht Gelsenkirchen (Nemecko) navrhuje, aby
         v súvislosti s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi

      Hellmut Marschall
      a
      Land Nordrhein-Westfalen
      Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 2 ods. 1 a 4 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní
         zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní
         a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 187),

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr C. Gulmann, H. Ragnemalm a M. Wathelet, sudcovia G. F. Mancini,
         J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn (spravodajca), J. L. Murray, D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann
         a L. Sevón,

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Land Nordrhein-Westfalen, v zastúpení: Bezirksregierung Arnsberg, Juliane Kokott, profesorka na Heinrich Heine Universität
         Düsseldorf,

      –        španielska vláda, v zastúpení: Alberto José Navarro González, generálny riaditeľ právnej a inštitucionálnej koordinácie Spoločenstva,
         a Gloria Calvo Díaz, abogado del Estado, štátneho právneho servisu, splnomocnení zástupcovia,

      –        francúzska vláda, v zastúpení: Catherine de Salins, zástupkyňa riaditeľa riaditeľstva právnych vecí ministerstva zahraničných
         vecí, a Anne de Bourgoing, poverená výkonom úloh na riaditeľstve právnych vecí ministerstva zahraničných vecí, splnomocnení
         zástupcovia,

      –        rakúska vláda, v zastúpení: Wolf Okresek, Ministerialrat na Bundeskanzleramt, Verfassungsdienst, splnomocnený zástupca,
      –        fínska vláda, v zastúpení: Tuula Pynnä, právna poradkyňa ministerstva zahraničných vecí, splnomocnená zástupkyňa,
      –        švédska vláda, v zastúpení: Lotty Nordling, rättschef na odbore zahraničného obchodu ministerstva zahraničných vecí, splnomocnená
         zástupkyňa,

      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Lindsey Nicoll z Treasury Solicitor's Department, splnomocnená zástupkyňa, za právnej
         pomoci Eleanor Sharpston, barrister,

      –        nórska vláda, v zastúpení: Beate B. Ekeberg, poverená výkonom funkcie vedúcej servisu na ministerstve zahraničných vecí, splnomocnená
         zástupkyňa,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Jürgen Grunwald, právny poradca, a Marie Wolfcarius, členka právneho servisu,
         splnomocnení zástupcovia,

      –        zo zreteľom na správu pre pojednávanie,
      –        po vypočutí ústnych pripomienok Land Nordrhein-Westfalen, v zastúpení: Juliane Kokott, holandskej vlády, v zastúpení: Hans
         van den Oosterkamp, právny poradca ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, fínskej vlády, v zastúpení: Holger
         Rotkirch, vedúci právneho servisu ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, švédskej vlády, v zastúpení: Lotty
         Nordling, vlády Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Lindsey Nicoll, Eleanor Sharpston a Michael Beloff, QC, a Komisie, v zastúpení:
         Jürgen Grunwald a Marie Wolfcarius na pojednávaní 11. marca 1997,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. mája 1997,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 21. decembra 1995 doručeným Súdnemu dvoru 29. decembra 1995 predložil Verwaltungsgericht Gelsenkirchen (Nemecko)
         v zmysle článku 177 Zmluvy ES prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu článku 2 ods. 1 a 4 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára
         1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu
         v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001 s. 187, ďalej len „smernica“).

      2        Táto otázka bola predložená v rámci sporu medzi Hellmutom Marschallom a Land Nordrhein-Westfalen (ďalej len „Land“) vo veci
         jeho uchádzania sa o postup v zamestnaní v školskom zariadení Gesamtschule Schwerte (Nemecko).

      3        Článok 25 ods. 5 druhá veta Beamtengesetz (služobného poriadku úradníkov v Land) v znení uverejnenom 1. mája 1981 (GVNW, s. 234),
         naposledy zmenenom a doplnenom prvým článkom siedmeho zákona o zmene niektorých predpisov o verejnej službe zo 7. februára
         1995 (GVNW, s. 102, ďalej len „sporné ustanovenie“), stanovuje:

      „Ak je na úseku orgánu príslušného rozhodnúť o postupe v zamestnaní menej žien než mužov na úrovni príslušného pracovného
         miesta, treba pri tomto postupe uprednostniť ženy s rovnakými schopnosťami, spôsobilosťou a profesionálnymi výkonmi, aké majú
         mužskí uchádzači, pokiaľ však neprevážia dôvody k uprednostneniu mužského uchádzača“.

      4        Vo svojich pripomienkach Land uvádza, že pravidlo uprednostňovania zakotvené v tomto ustanovení zavádza doplnkové kritérium
         postupu v zamestnaní, t. j. príslušnosť k ženskému pohlaviu, ktorého cieľom je odstrániť nerovnosť postavenia, v akom sa nachádzajú
         uchádzačky ženského pohlavia vo vzťahu k ich mužským konkurentom. V prípade rovnakých kvalifikačných predpokladov majú zamestnávatelia
         tendenciu pri postupe v zamestnaní uprednostňovať muža pred ženou, pretože uplatňujú isté tradičné kritériá postupu v zamestnaní,
         ktoré prakticky znevýhodňujú ženy, ako napr. vek, prax a skutočnosť, že muž je hlavou rodiny a jej jediným živiteľom.

      5        Tým, že zákonodarca stanovil, že ženy treba pri postupe v zamestnaní uprednostňovať, „pokiaľ však neprevážia dôvody k uprednostneniu
         mužského uchádzača“, vedome si zvolil, podľa tvrdení Land, neurčitý právny pojem, aby zaistil dostatočnú pružnosť, a najmä
         aby poskytol správnym orgánom priestor pre voľnú úvahu na zohľadnenie všetkých dôvodov, ktoré môžu byť u každého uchádzača
         špecifické. Na základe toho môžu správne orgány, napriek pravidlu uprednostňovania, stále na základe tradičných alebo iných
         kritérií postupu uprednostniť mužského uchádzača.

      6        Z uznesenia o predložení prejudiciálnej otázky vyplýva, že pán Marschall pracuje ako učiteľ v stálej službe pre Land a jeho
         plat zodpovedá základnej úrovni v platovej triede A 12.

      7        8. februára 1994 predložil žiadosť o postúpenie do funkcie pre platovú triedu A 13 („vyučujúci s oprávnením vyučovať na stredných
         školách prvého stupňa so zodpovedajúcim zameraním“) v školskom zariadení vo Schwerte. Bezirksregierung Arnsberg ho však informoval,
         že na uvedené miesto plánuje vymenovať jeho protikandidátku.

      8        Pán Marschall podal sťažnosť, ktorú Bezirksregierung zamietol rozhodnutím z 29. júla 1994 z dôvodu, že vybranej protikandidátke
         sa musí, vzhľadom na sporné ustanovenie, vyhovieť, hoci podľa posudkov mal pán Marschall rovnaké kvalifikačné predpoklady,
         a že počet žien v platovej triede A 13 v okamihu uvoľnenia miesta bol nižší než počet mužov.

      9        Pán Marschall podal žalobu na Verwaltungsgericht Gelsenkirchen žiadajúc, aby Land nariadila jeho postup na predmetné miesto.

      10      Vychádzajúc z toho, že pán Marschall a vybraná protikandidátka majú rovnaké kvalifikačné predpoklady na voľné miesto, vnútroštátny
         súd zastáva ten názor, že vyriešenie sporu závisí od zlučiteľnosti sporného ustanovenia s článkom 2 ods. 1 a 4 smernice.

      11      Na základe uvedeného a vychádzajúc z rozsudku Súdneho dvora zo 17. októbra 1995 vo veci Kalanke (C‑450/93, Zb. s. I‑3051)
         zastáva Verwaltungsgericht Gelsenkirchen názor, že principiálne uprednostňovanie žien zakotvené v spornom ustanovení je diskrimináciou
         v zmysle článku 2 ods. 1 smernice. Túto diskrimináciu nemožno odstrániť poskytnutím možnosti uprednostniť vo výnimočných prípadoch
         uchádzačov mužského pohlavia.

      12      Vnútroštátny súd takisto pochybuje o tom, že sporné ustanovenie patrí do pôsobnosti výnimky stanovenej článkom 2 ods. 4 smernice,
         ktorý sa týka opatrení na podporu rovnakých príležitostí pre mužov a ženy. Základňa pre posudzovanie uchádzačov by sa tak
         náležite zúžila, pretože by sa zachoval iba pomer medzi počtom mužov a počtom žien na danej úrovni. Sporné ustanovenie navyše
         nezlepšuje konkurencieschopnosť žien na trhu práce a ich schopnosť budovať si kariéru na báze rovnosti s mužmi, ale dopredu
         určuje výsledok, zatiaľ čo článok 2 ods. 4 smernice iba povoľuje opatrenia na zabezpečenie rovnosti príležitostí.

      13      Za daných okolností sa vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Je v rozpore s článkom 2 ods. 1 a 4 smernice Rady Európskych spoločenstiev z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého
         zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné
         podmienky (76/207/EHS) predpis vnútroštátneho práva, ktorý ukladá povinnosť pri postupe v zamestnaní v takých oblastiach verejnej
         služby, kde je na úrovni príslušného miesta menej žien než mužov uprednostniť ženy, ak majú mužskí a ženskí uchádzači rovnaké
         kvalifikačné predpoklady (schopnosť, odborná spôsobilosť a profesionálne výkony), a pokiaľ neprevážia dôvody k uprednostneniu
         mužského uchádzača (‚sofern nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers liegende Gründe überwiegen‘)?“

      14      Land, rakúska, španielska, fínska, nórska a švédska vláda, ako aj Komisia sa domnievajú, že vnútroštátny predpis, akým je
         sporné ustanovenie, je opatrením zameraným na podporu rovnosti príležitostí pre mužov a ženy, ktorá patrí do oblasti aplikácie
         článku 2 ods. 4 smernice.

      15      Land vychádza z toho, že uprednostňovanie ženských uchádzačiek má za cieľ vytvoriť protiváhu tradičných kritérií postupu v zamestnaní,
         ale nenahrádzať ich. Rakúska vláda sa domnieva, že predmetný vnútroštátny predpis je určený na nápravu diskriminačných postupov
         pri výbere zamestnancov.

      16      Fínska, švédska a nórska vláda zastávajú názor, že predmetný vnútroštátny predpis podporuje prístup žien k vedúcim funkciám,
         a tým prispieva k rovnováhe na trhoch práce, na ktorých je za súčasného stavu ešte stále v širokom meradle uplatňované kritérium
         pohlavia, následkom čoho sa ženská práca koncentruje na miestach na nižšom stupni profesijnej hierarchie. Podľa fínskej vlády
         skúsenosť z minulosti svedčí hlavne o tom, že opatrenia zamerané na pôsobenie v oblasti voľby povolania a odborného vzdelávania
         žien alebo rozdelenie pracovných a rodinných povinností nestačia na odstránenie obmedzení existujúcich na trhoch práce.

      17      Land a všetky tieto vlády zastávajú názor, že sporné ustanovenie nezaručuje absolútne a bezpodmienečné uprednostňovanie žien.
         Nevybočuje z rámca vymedzeného Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Kalanke.

      18      Na druhej strane sa francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska domnievajú, že na sporné
         ustanovenie sa nevzťahuje výnimka článku 2 ods. 4 smernice.

      19      Z tohto pohľadu tvrdia, že uprednostňovaním uchádzačiek ženského pohlavia prekračuje toto ustanovenie rámec podpory rovnosti
         príležitostí a že jeho cieľom je nastoliť rovnaké početné zastúpenie mužov a žien. To znamená, že aplikuje úvahu rozvinutú
         v citovanom rozsudku Kalanke.

      20      Francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska ďalej uvádzajú, že ustanovenie o výnimke nič
         nemení na diskriminačnom charaktere sporného ustanovenia. Ustanovenie o výnimke sa používa iba výnimočne, a nemá preto vplyv
         „v normálnom“ prípade, keď žiadny špecifický dôvod súvisiaci s osobou mužského uchádzača nie je taký, že by prevážil všeobecnú
         povinnosť uprednostniť pri postupe v zamestnaní uchádzača ženského pohlavia. Navyše je toto ustanovenie formulované všeobecne
         a neurčito a je v rozpore so zásadou právnej istoty.

      21      Z článku 1 ods. 1 smernice vyplýva, že jej cieľom je uplatňovať v členských štátoch zásadu rovnakého zaobchádzania s mužmi
         a ženami, najmä pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, vrátane postupu v zamestnaní. Zásada rovnakého zaobchádzania znamená podľa
         článku 2 ods. 1 smernice „neexistenciu akejkoľvek priamej, či nepriamej diskriminácie na základe pohlavia “.

      22      Podľa článku 2 ods. 4 smernica „sa nedotýka opatrení na podporu rovnakej príležitosti pre mužov a ženy, najmä prostredníctvom
         odstraňovania existujúcich nerovností ovplyvňujúcich príležitosti žien v oblastiach uvedených v článku 1 ods.1.“

      23      V bode 16 rozsudku Kalanke Súdny dvor konštatoval, že vnútroštátny predpis, ktorý pri postupe v zamestnaní automaticky uprednostňuje
         uchádzačky ženského pohlavia, ktoré majú rovnaké kvalifikačné predpoklady ako ich mužskí konkurenti v oblastiach činností,
         kde je oveľa menej žien než mužov na úrovni daného miesta, predstavuje diskrimináciu na základe pohlavia.

      24      Treba uviesť, že na rozdiel od predmetného ustanovenia rozsudku v prípade Kalanke, sporné ustanovenie v tomto prípade obsahuje
         ustanovenie o výnimke („Öffnungsklausel“, ďalej len „ustanovenie o výnimke“), podľa ktorého ženy nemôžu byť pri postupe v zamestnaní
         uprednostňované, ak prevážia dôvody k uprednostneniu mužského uchádzača.

      25      Následne treba preskúmať, či cieľom vnútroštátneho predpisu obsahujúceho takéto ustanovenie o výnimke je podporiť rovnosť
         príležitostí pre mužov a ženy v zmysle článku 2 ods. 4 smernice.

      26      Ustanovenie článku 2 ods. 4 smernice má presný a vymedzený cieľ povoliť opatrenia, ktoré, hoci sa zdajú diskriminačné, majú
         odstrániť alebo zmierniť nerovnosti, ktoré môžu existovať v reálnom spoločenskom živote (rozsudok z 25. októbra 1988 vo veci
         Komisia/Francúzsko, 312/86, Zb. s. 6315, bod 15, a už citovaný rozsudok Kalanke, bod 18).

      27      Takto povoľuje toto ustanovenie vnútroštátne opatrenia v oblasti prístupu k zamestnaniu, vrátane postupu v zamestnaní, ktoré
         zvýhodňujú osobitne ženy, s cieľom zvýšiť ich konkurencieschopnosť na trhu práce a umožniť im budovať si kariéru na zásade
         rovnosti s mužmi (rozsudok Kalanke, už citovaný, bod 19).

      28      Ako uviedla Rada v treťom odôvodnení svojho odporúčania 84/635/EHS z 13. decembra 1984 o podpore pozitívnych opatrení v prospech
         žien (Ú. v. ES L 331, 1984, s. 34) „právne normy existujúce v súvislosti s rovnosťou zaobchádzania, ktorých účelom je priznať
         jednotlivcom práva, nie sú dostatočné na to, aby odstránili všetky formy existujúcej nerovnosti, ak vlády, sociálni partneri
         a iné zainteresované orgány neuskutočňujú zároveň opatrenia na kompenzáciu poškodzujúcich účinkov, ktoré pre ženy v aktívnom
         živote vyplývajú z postojov, správania a štruktúr spoločnosti“ (rozsudok Kalanke, bod 20).

      29      Ako zdôraznila Land a niekoľko zúčastnených vlád, ukazuje sa, že aj vtedy, keď majú uchádzačky rovnaké kvalifikačné predpoklady
         ako ich mužskí kolegovia, prejavuje sa tendencia uprednostňovať pri postupe v zamestnaní mužov, hlavne pre niektoré predsudky
         a prežívajúce idey o úlohe a schopnostiach ženy v pracovnom živote a napríklad z obavy, že ženy častejšie prerušujú svoju
         kariéru z dôvodu domácich a rodinných povinností, že sú menej flexibilné v organizácii pracovného času, alebo že častejšie
         chýbajú v zamestnaní pre tehotenstvo, narodenie detí a obdobia dojčenia.

      30      Z týchto dôvodov skutočnosť, že dvaja uchádzači rozdielneho pohlavia majú rovnaké kvalifikačné predpoklady, sama osebe neznamená,
         že obaja majú rovnaké príležitosti.

      31      Z toho vyplýva, že do pôsobnosti článku 2 ods. 4 spadá vnútroštátny predpis, podľa ktorého pri postupe v zamestnaní ženy majúce
         rovnakú kvalifikáciu ako ich mužskí konkurenti majú byť, podľa ustanovenia o výnimke, uprednostňované v oblastiach, v ktorých
         sú menej zastúpené, pokiaľ takýto predpis môže pôsobiť ako protiváha škodlivých následkov postojov a už uvedeného správania,
         a zmenšiť tak existujúce nerovnosti, ktoré sa môžu vyskytovať v reálnom živote.

      32      Treba však pripomenúť, že článok 2 ods. 4, ktorý predstavuje výnimku z individuálneho práva zakotveného v smernici, nemôže,
         ako vnútroštátne opatrenie podporujúce osobitne ženské uchádzačky, zabezpečiť absolútne a bezpodmienečné uprednostňovanie
         žien pri postupe v zamestnaní bez toho, aby bol prekročený rámec výnimky určenej v tomto ustanovení (už citovaný rozsudok
         Kalanke, body 21 a 22).

      33      Na rozdiel od sporného predpisu v rozsudku Kalanke vnútroštátna práva úprava, ktorá rovnako ako v konaní vo veci samej obsahuje
         ustanovenie o výnimke, neprekračuje stanovené hranice vtedy, ak v každom individuálnom prípade zaručuje mužským uchádzačom
         s rovnakou kvalifikáciou, akú majú ženské uchádzačky, že všetky žiadosti budú predmetom objektívneho posúdenia, pri ktorom
         sa zohľadnia všetky kritériá týkajúce sa osôb uchádzačov a ktoré vylúči uprednostnenie ženských uchádzačiek, ak jedno alebo
         viaceré kritériá prevážia v prospech mužského uchádzača. V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že také kritériá nesmú
         byť diskriminačné voči ženským uchádzačkám.

      34      Práve vnútroštátnemu súdu prislúcha určiť, či sú tieto podmienky splnené, a to preskúmaním dosahu sporného ustanovenia, tak
         ako to urobila Land.

      35      Vnútroštátnemu súdu treba odpovedať tak, že s článkom 2 ods. 1 a 4 smernice nie je v rozpore vnútroštátny predpis, ktorý ukladá
         povinnosť pri postupe v zamestnaní pri rovnakých kvalifikačných predpokladoch uchádzačov rozdielneho pohlavia, pokiaľ ide
         o ich schopnosť, spôsobilosť a profesionálne výkony, uprednostniť ženy v takých oblastiach verejnej služby, kde je na úrovni
         príslušného miesta menej žien než mužov, pokiaľ však neprevážia dôvody k uprednostneniu mužského uchádzača, za predpokladu
         že:

      –        v každom jednotlivom prípade zaručuje mužským uchádzačom s rovnakými kvalifikačnými predpokladmi, aké majú uchádzačky ženského
         pohlavia, že žiadosti uchádzačov sa budú posudzovať objektívne s ohľadom na všetky kritériá týkajúce sa osoby uchádzačov a nebude
         uplatňovať uprednostňovanie uchádzačiek ženského pohlavia, ak jedno alebo niekoľko kritérií preváži v prospech mužského uchádzača,
         a

      –        tieto kritériá nie sú diskriminujúce voči uchádzačkám ženského pohlavia.
       O trovách
      36      Španielska, francúzska, holandská, fínska a švédska vláda, vláda Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska a nórska
         vláda, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu
         dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter
         a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
         súd.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených uznesením Verwaltungsgericht Gelsenkirchen z 21. decembra 1995
         takto:

      S článkom 2 ods. 1 a 4 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami,
            pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky, nie je v rozpore vnútroštátny
            predpis, ktorý ukladá povinnosť pri postupe v zamestnaní pri rovnakých kvalifikačných predpokladoch uchádzačov rozdielneho
            pohlavia, pokiaľ ide o ich schopnosť, spôsobilosť a profesionálne výkony, uprednostniť ženy v takých oblastiach verejnej služby,
            kde je na úrovni príslušného miesta menej žien než mužov, pokiaľ však neprevážia dôvody k uprednostneniu mužského uchádzača,
            za predpokladu že:
      –        v každom jednotlivom prípade zaručuje mužským uchádzačom s rovnakými kvalifikačnými predpokladmi, aké majú uchádzačky ženského
            pohlavia, že žiadosti uchádzačov sa budú posudzovať objektívne s ohľadom na všetky kritériá týkajúce sa osoby uchádzačov a nebude
            uplatňovať uprednostňovanie uchádzačiek ženského pohlavia, ak jedno alebo niekoľko kritérií preváži v prospech mužského uchádzača,
            a
      –        tieto kritériá nie sú diskriminujúce voči uchádzačkám ženského pohlavia.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann      Ragnemalm

               Wathelet

               Mancini

               Moitinho de Almeida      Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet      Hirsch      Jann

               Sevón

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. novembra 1997.

               Tajomník

               Predseda

               R. Grass

               G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 23. januára 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Rakúskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Aproximácia právnych predpisov. # Vec C-221/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia rozšírená komora) zo 6. marca 2002. # Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (T-127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco a Gasteizko Industria Lurra, SA (T-129/99) a Daewoo Electronics Manufacturing España, SA (T-148/99) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Spojené veci T-127/99, T-129/99 a T-148/99.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 14. decembra 1995. # Trestné konanie proti Patrick Colin a Daniel Dupré. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Bourges a Tribunal de grande instance de Paris - Francúzsko. # Colné zaradenie. # Spojené veci C-106/94 a C-139/94.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 25. novembra 2015.#Masafi Co. LLC proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva masafi – Skoršia národná slovná ochranná známka masafi – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-249/14.


Rozsudok Súdneho dvora z 29. novembra 2001. # Joseph Griesmar proti Ministre de l'Economie, des Finances et de l'Industrie a Ministre de la Fonction publique, de la Réforme de l'Etat et de la Décentralisation. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'Etat - Francúzsko. # Sociálna politika. # Vec C-366/99.


Rozsudok Súdneho dvora z 24. novembra 1992. # Anklagemyndigheden proti Peter Michael Poulsen a Diva Navigation Corp. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Kriminal- og Skifteretten i Hjørring - Dánsko. # Vec C-286/90.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 17. septembra 1998. # Primex Produkte Import-Export GmbH & Co. KG, Gebr. Kruse GmbH, Interporc Im- und Export GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť. # Vec T-50/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. júla 1996. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Voľný pohyb osôb. # Vec C-173/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. januára 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 43 ES a 49 ES - Obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb - Súkromné bezpečnostné služby - Podmienky - Právnická osoba - Minimálne základné imanie - Zábezpeka - Minimálny počet spolupracovníkov - Smernice 89/48/EHS a 92/51/EHS - Uznávanie odborných kvalifikácií. # Vec C-514/03.

text:
      Vec C‑514/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Španielskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 49 ES – Obmedzenia usadenia sa a slobodného poskytovania služieb – Súkromné bezpečnostné služby – Podmienky – Právnická osoba – Minimálne základné imanie – Zábezpeka – Minimálny počet spolupracovníkov – Smernice 89/48/EHS a 92/51/EHS – Uznávanie odborných kvalifikácií“
      Návrhy prednesené 7. júla 2005 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. januára 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia
      (Články 43 ES a 49 ES)
      2.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Uznávanie diplomov a dokladov o vzdelaní – Smernica
            92/51
      (Smernica Rady 92/51)
      1.     Členský štát, ktorý stanovuje zahraničným súkromným bezpečnostným službám podmienky na výkon ich činnosti na vnútroštátnom
         území, a to povinnosť:

      –       mať právnu formu právnickej osoby,
      –       vlastniť stanovené minimálne základné imanie,
      –       zaplatiť zábezpeku španielskemu orgánu,
      –       zamestnávať minimálny počet zamestnancov v rozsahu, v akom sporný podnik vykonáva svoje činnosti v iných oblastiach ako preprava
         a distribúcia výbušnín,

      –       všeobecne pre členov ich personálu získať špeciálne úradné povolenie vydávané vnútroštátnymi orgánmi,
      si nesplnil svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 43 ES a 49 ES.
      (pozri body 31, 36, 41, 48, 50, 55, 56 a výrok)
      2.     Členský štát si tým, že neprijal potrebné ustanovenia na zabezpečenie uznávania potvrdení o odbornej spôsobilosti na výkon
         činnosti súkromného detektíva, nesplnil svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 92/51 o druhom všeobecnom systéme
         uznávania odborného vzdelania a prípravy, ktorou sa dopĺňa smernica 89/48.

      (pozri bod 65 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 26. januára 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 49 ES – Obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb – Súkromné bezpečnostné služby – Podmienky – Právnická osoba – Minimálne základné imanie – Zábezpeka – Minimálny počet spolupracovníkov – Smernice 89/48/EHS a 92/51/EHS – Uznávanie odborných kvalifikácií“
      Vo veci C‑514/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 8. decembra 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia a L. Escobar Guerrero, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Španielskemu kráľovstvu, v zastúpení: E. Braquehais Conesa, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues a E. Levits (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 7. júla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou žiada Súdny dvor, aby určil, že Španielske kráľovstvo si tým, že:
      –       podľa vykonávacích ustanovení súkromné bezpečnostné služby a členovia ich personálu sú povinné mať španielsku štátnu príslušnosť,
      –       v rámci evidencie cudzincov sú súkromné bezpečnostné služby povinné:
      a)      byť v každom prípade právnickou osobou;
      b)      mať špecifické základne imanie bez ohľadu na skutočnosť, že tento podnik nepodlieha takejto povinnosti vo svojom štáte usadenia
         sa;

      c)      zložiť zábezpeku u Caja General de Depósitos bez ohľadu na to, že prípadne zaplatil zábezpeku v členskom štáte pôvodu;
      d)      zamestnávať určitý minimálny počet zamestnancov,
      –       personál zahraničnej súkromnej bezpečnostnej služby musí vlastniť osobitnú novú licenciu v Španielsku, hoci je už majiteľom
         obdobnej licencie v členskom štáte usadenia sa daného podniku,

      a nepodriadením povolaní v oblasti súkromnej bezpečnosti systému uznávania odborných kvalifikácií v Spoločenstve,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 43 ES a 49 ES, ako aj zo smernice Rady 89/48/EHS z 21. decembra 1988 o všeobecnom
         systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň
         troch rokov (Ú. v. ES L 19, s. 16; Mim. vyd. 05/001, s. 337) a smernice Rady 92/51/EHS z 18. júna 1992 o druhom všeobecnom
         systéme uznávania odborného vzdelania a prípravy, ktorou sa dopĺňa smernica 89/48 (Ú. v. ES L 209, s. 25; Mim. vyd. 05/002,
         s. 47).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2       Cieľom smerníc 89/48 a 92/51 je zaviesť systémy uznávania diplomov, aby sa európskym občanom uľahčil výkon všetkých povolaní,
         ktoré v nejakom hostiteľskom členskom štáte závisia od ukončenia pomaturitného vzdelania. Zatiaľ čo smernica 89/48 pri vysokoškolských
         diplomoch vyžaduje odbornú prípravu trvajúcu minimálne tri roky, smernica 92/51 sa uplatňuje na diplomy vyžadujúce pomaturitné
         vzdelanie v dĺžke od jedného mesiaca do jedného roka alebo v ekvivalentnej dĺžke, definované v článku 1 tejto smernice.

      3       Článok 1 smernice 92/51 stanovuje:
      „Na účely tejto smernice sa budú používať nasledujúce definície:
      …
      c)      ‚potvrdenie o odbornej spôsobilosti‘: akýkoľvek doklad o kvalifikácii:
      –       potvrdzujúci vzdelanie a odbornú prípravu, ktoré netvoria súčasť súboru predstavujúceho diplom, podľa smernice 89/48/EHS,
         prípadne diplom alebo osvedčenie podľa tejto smernice,

      alebo
      –       udelený po posúdení osobných kvalít, zručností alebo vedomostí, ktoré považuje za nevyhnutné na výkon povolania orgán, príslušný
         podľa ustanovení zákonov, iných právnych predpisov a správnymi opatrení členského štátu bez toho, aby požadoval doklady o predchádzajúcom
         vzdelávaní a odbornej príprave,

      …
      e)      ‚regulované povolanie‘: regulovaná odborná činnosť alebo rozsah činností, ktoré tvoria toto povolanie v členskom štáte,

      f)      ‚regulovaná odborná činnosť‘: odborná činnosť, ktorej začatie alebo vykonávanie, alebo jeden zo spôsobov jej vykonávania v členskom štáte, je priamo
         alebo nepriamo podmienené v súlade s ustanoveniami zákonov, iných právnych predpisov a správnymi opatrení vlastníctvo dokladu
         o vzdelaní a odbornej príprave alebo potvrdením o odbornej spôsobilosti. Najmä nasledujúce predstavuje spôsob vykonávania
         regulovanej odbornej činnosti:

      –       vykonávanie činnosti na základe profesijného titulu, ktorý je vyhradený držiteľom dokladov o vzdelaní a odbornej príprave
         alebo o odbornej spôsobilosti v zmysle ustanovení zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení…

      …“
      4       Článok 8 smernice 92/51 znie takto:
      „Tam, kde je v hostiteľskom členskom štáte vykonávanie regulovaného povolania podmienené vlastníctvom potvrdenia o odbornej
         spôsobilosti, nesmie príslušný orgán z dôvodu nedostatočnej kvalifikácie odmietnuť povoliť štátnemu príslušníkovi členského
         štátu začať a vykonávať toto povolanie za rovnakých podmienok, aké platia pre jeho vlastných štátnych príslušníkov:

      a)      ak má žiadateľ potvrdenie o odbornej spôsobilosti vyžadované v inom členskom štáte na vykonávanie tohto povolania na svojom
         území a takéto potvrdenie bolo udelené v inom členskom štáte

      alebo
      b)      ak žiadateľ poskytne doklad o kvalifikáciách nadobudnutých v iných členských štátoch
      a dáva záruky, najmä v oblasti zdravia, bezpečnosti, ochrany životného prostredia a ochrany spotrebiteľa, rovnocenné tým,
         ktoré vyžadujú ustanovenia zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení hostiteľského členského štátu

      Ak žiadateľ neposkytne doklad o takejto spôsobilosti alebo kvalifikáciách, platia ustanovenia zákonov, iných právnych predpisov
         alebo správnych opatrení hostiteľského členského štátu.“

       Vnútroštátna právna úprava
      5       Činnosť súkromnej bezpečnostnej služby v Španielsku je upravená zákonom č. 23/1992 z 30. júla 1992 o súkromnej bezpečnostnej
         službe (BOE č. 186 zo 4. augusta 1992, s. 27116, ďalej len „zákon o súkromnej bezpečnostnej službe“) a kráľovským dekrétom
         č. 2364/1994 z 9. decembra 1994 o schválení nariadenia o súkromnej bezpečnostnej službe (BOE č. 8 z 10. januára 1995, s. 779,
         ďalej len „nariadenie o súkromnej bezpečnostnej službe“).

      6       Článok 5 ods.1 zákona o súkromnej bezpečnostnej službe obsahuje taxatívny zoznam šiestich kategórií služieb, ktoré môžu byť
         poskytované súkromnými bezpečnostnými službami, a to:

      –       stráženie a ochrana majetku, budov, podujatí, zápasov alebo zhromaždení,
      –       ochrana určených osôb,
      –       úschova, stráženie, overovanie a výber peňazí, bankoviek, cenných papierov a cenín alebo nebezpečných látok, ako aj preprava
         a distribúcia týchto vecí,

      –       inštalácia a prevádzkovanie bezpečnostných prístrojov, zariadení a systémov,
      –       prevádzkovanie centrál na prijímanie, preverovanie a prenos poplašných signálov a ich oznamovanie štátnym bezpečnostným zložkám,
         ako aj poskytovanie služieb odpovede, ktoré nepatria do oblasti týchto štátnych bezpečnostných zložiek,

      –       programovanie a poradenstvo týkajúce sa bezpečnostných služieb v zmysle zákona.
      7       Podľa článku 7 ods. 1 tohto zákona musí podnik, ktorý chce poskytovať takéto služby, získať úradné povolenie vo forme zápisu
         do registra vedeného na ministerstve vnútra. Aby dotyčný podnik získal takéto povolenie, musí byť právnickou osobou zodpovedajúcou
         jednému zo štyroch typov spoločností definovaných vo vnútroštátnom práve. Okrem toho nariadenie o súkromnej bezpečnostnej
         službe stanovuje aj ďalšie podmienky na udelenie vyššie uvedeného povolenia v závislosti od druhu činnosti alebo činností
         vykonávaných predmetným podnikom.

      8       Dotknutý podnik musí mať minimálne základné imanie a musí preukázať zloženie zábezpeky. Výška tohto imania a tejto zábezpeky
         je odstupňovaná nielen podľa druhu alebo druhov činností, ktoré podnik vykonáva, ale aj podľa rozsahu jeho územnej pôsobnosti
         v rámci územia štátu. Pokiaľ ide o zábezpeku, táto zábezpeka musí byť zložená do rúk štátneho orgánu Caja General de Depósitos.

      9       Nariadenie o súkromnej bezpečnostnej službe v prílohe stanovuje niektorým bezpečnostným službám osobitné podmienky v závislosti
         od typov činností, ktoré vykonávajú. V prípade, ak touto činnosťou je preprava a distribúcia cenín alebo nebezpečných látok
         alebo inštalácia a údržba bezpečnostných prístrojov, zariadení a systémov vyžaduje sa, aby:

      „1.      Ceniny alebo nebezpečné látky
      a)      …
      b)      Druhá časť
      1.°      Skupinu tvorí vedúci bezpečnostnej skupiny a minimálne tridsiati strážnici pri činnosti na úrovni národného podniku a šesť
         strážnikov, minimálne traja za provinciu pri činnosti na úrovni autonómnej oblasti.

      …
      2.      Výbušniny
      a)      …
      b)      Druhá časť
      1.°      Skupinu tvoria minimálne dvaja strážnici špecializovaní na výbušniny pre každé vozidlo prepravujúce výbušniny, ktoré patria
         podniku a vedúci bezpečnostnej skupiny, ak počet strážnikov je vyšší ako pätnásť.

      …
      5.      Inštalácia a údržba bezpečnostných prístrojov, zariadení a systémov
      …
      2.°      Druhá časť
      a)      Skupinu tvoria minimálne jeden technik a päť inštalatérov u podnikov pôsobiacich na národnej úrovni a jeden technik a dvaja
         inštalatéri u podnikov pôsobiacich na úrovni autonómnej oblasti.“

      10     Podľa článku 10 zákona o súkromnej bezpečnostnej službe v spojení s článkom 53 nariadenia o súkromnej bezpečnostnej službe
         každý člen personálu súkromnej bezpečnostnej služby musí byť držiteľom povolenia ministerstva vnútra. Na tento účel člen personálu
         musí byť plnoletý, nesmie presiahnuť vekovú hranicu stanovenú právnymi predpismi, musí byť fyzicky a psychicky zdatný na výkon
         svojej funkcie a musí zložiť predpísané skúšky, v ktorých sa testujú jeho poznatky a jeho schopnosti.

      11     Ďalej, pokiaľ ide o výkon povolania súkromnej detektívnej služby, článok 54 ods. 5 písm. b) nariadenia o súkromnej bezpečnostnej
         službe okrem iného vyžaduje, aby dotyčné osoby vlastnili diplom súkromného detektíva. Na získanie tohto diplomu je potrebné
         mať určitú úroveň vzdelania a odbornej prípravy, absolvovať špeciálne kurzy a zložiť skúšky o odbornej spôsobilosti.

      12     Smernice 89/48 a 92/51 boli prebraté do vnútroštátneho práva kráľovským dekrétom č. 1665/1991 z 25. októbra 1991 upravujúcim
         všeobecný systém uznávania diplomov vyššieho vzdelania vydaných v členských štátoch Európskej únie, ktoré vyžadujú vzdelávanie
         v dĺžke trvania aspoň troch rokov (BOE č. 280 z 22. novembra 1991, s. 37916), a kráľovským dekrétom č. 1396/1995 zo 4. augusta
         1995 upravujúcim druhý všeobecný systém uznávania odborných príprav členských štátov Európskej únie a iných signatárskych
         štátov dohody o Európskom hospodárskom priestore, ktorý doplňuje systém vytvorený kráľovským dekrétom č. 1665/1991 (BOE č. 197
         z 18. augusta 1995, s. 25657). Prílohy týchto dvoch dekrétov obsahujú zoznamy regulovaných povolaní patriacich do predmetného
         systému uznávania. Povolania uvedené v nariadení o súkromnej bezpečnostnej službe sa však na týchto zoznamoch nenachádzajú.

       Konanie pred podaním žaloby a písomná časť konania pred Súdnym dvorom
      13     V roku 1997 Komisia podala prvú žalobu o nesplnenie povinnosti proti Španielskemu kráľovstvu, ktorá sa týkala niektorých ustanovení
         zákona a nariadenia o súkromnej bezpečnostnej službe. V rozsudku z 29. októbra 1998, Komisia/Španielsko (C‑114/97, Zb. s. I‑6717),
         vynesenom v rámci tejto žaloby Súdny dvor rozhodol, že Španielske kráľovstvo si tým, že prijalo články 7, 8 a 10 zákona o súkromnej
         bezpečnostnej službe, ktoré vyhradzujú udelenie povolenia na výkon činností súkromnej bezpečnostnej služby pre podniky so
         španielskou štátnou príslušnosťou a ktoré udeľujú licencie výlučne personálu bezpečnostnej služby so španielskou štátnou príslušnosťou,
         nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy ES.

      14     Listom z 29. novembra 1999 Komisia oznámila španielskej vláde, že vnútroštátne zákony a iné právne predpisy v oblasti súkromnej
         bezpečnostnej služby stále porušujú právo Spoločenstva.

      15     Keďže španielska vláda neodpovedala v stanovenej lehote, vydala Komisia 24. júla 2000 odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala
         Španielske kráľovstvo, aby prijalo nevyhnutné opatrenia na ukončenie uvedených porušení v lehote dvoch mesiacov od doručenia
         tohto stanoviska. Keďže pripomienky španielskych orgánov uvedené v odpovedi na odôvodnené stanovisko neboli dostačujúce, Komisia
         podala uvedenú žalobu.

      16     Komisia vo svojej replike zohľadnila skutočnosť, že v dôsledku už citovaného rozsudku Komisia/Španielsko španielske orgány
         zmenili zákon a nariadenie o súkromnej bezpečnostnej službe vypustením podmienky štátnej príslušnosti. Komisia vzala späť
         žalobný dôvod týkajúci sa tejto podmienky, pričom trvá na ostatných žalobných dôvodoch.

       O žalobe
      17     Na podporu svojej žaloby Komisia uvádza šesť žalobných dôvodov, ktoré sa týkajú podmienok, ktorých splnenie vyžaduje španielska
         legislatíva na výkon činnosti súkromnej bezpečnostnej služby v Španielsku.

      18     Tieto žalobné dôvody znejú takto:
      1.      nesúlad podmienky, podľa ktorej súkromná bezpečnostná služba musí mať vždy jednu z právnych foriem právnickej osoby, s článkami 43
         ES a 49 ES;

      2.      nesúlad podmienky, podľa ktorej takýto podnik musí mať minimálne základné imanie, s článkami 43 ES a 49 ES;
      3.      nesúlad podmienky, podľa ktorej takýto podnik musí zaplatiť zábezpeku španielskemu orgánu Caja General de Depósitos, s článkami 43
         ES a 49 ES;

      4.      nesúlad podmienky, podľa ktorej takýto podnik zamestnáva minimálny počet zamestnancov, s článkami 43 ES a 49 ES;
      5.      nesúlad podmienky, podľa ktorej sa od personálu bezpečnostných služieb vyžaduje špeciálne povolenie na výkon jeho činnosti
         v Španielsku, s článkami 43 ES a 49 ES;

      6.      porušenie smerníc 89/48 a 92/51 absenciou uznávania odborných kvalifikácií.
      19     Pred skúmaním opodstatnenosti každého z uvedených žalobných dôvodov treba uviesť tvrdenia uvádzané účastníkmi konania v úvode,
         ako aj pripomenúť všeobecné zásady definované ustálenou judikatúrou Súdneho dvora.

       Všeobecné poznámky
       Argumentácia účastníkov konania
      20     Komisia uznáva, že činnosti súkromných bezpečnostných služieb nie sú predmetom aproximácie na úrovni Spoločenstva. Reštriktívne
         ustanovenia španielskeho práva v tejto oblasti však nedodržiavajú základné požiadavky definované ustálenou judikatúrou Súdneho
         dvora, ktoré sa týkajú článkov 43 ES a 49 ES. Komisia predovšetkým popiera údajný vzťah medzi súkromnou bezpečnostnou službou
         a verejnou bezpečnosťou. Podľa nej prínos dotknutých podnikov k činnosti uvedenej ako poslednej sa neodlišuje od prínosu,
         na ktorý sa môže odvolať každý jednotlivec. V tomto prípade Komisia tvrdí, že skutočnosť, že zahraničné súkromné bezpečnostné
         služby podliehajú tým istým podmienkam, akým podliehajú španielske podniky – bez ohľadu na povinnosti, zábezpeky a predpisy,
         ktoré už prípadne zaväzujú tento podnik v inom členskom štáte – predstavuje neodôvodnenú prekážku pre jeho usadenie sa na
         španielskom území a vysoko odstrašujúci faktor pre poskytovanie cezhraničných služieb v tejto oblasti, najmä pokiaľ ide o malé
         a stredné podniky.

      21     Podľa španielskej vlády je súkromná bezpečnosť dôverne prepojená s verejnou bezpečnosťou a prirodzene na ňu nadväzuje. Prevažná
         časť činností v danej oblasti zahŕňa aj použitie určitých prostriedkov, ktoré nie sú bežne povolené (najmä zbraní). Tieto
         činnosti môžu mať za následok vážny zásah do slobodného výkonu práv a slobôd občanov. V tejto oblasti členský štát teda môže
         legitímne použiť také prostriedky intervencie a kontroly, ktoré nie sú oprávnené v iných oblastiach. Pretože ide o oblasť,
         ktorá nie je na úrovni Spoločenstva jednotne upravená, môže byť právna úprava v iných členských štátoch radikálne odlišná
         od španielskej právnej úpravy vyžadujúcej dodržiavanie osobitných podmienok existujúcich v Španielsku, ktoré sú spojené najmä
         s problémom terorizmu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      22     Vo svojej žalobe sa Komisia odvoláva jednak na článok 43 ES, ktorý zaručuje slobodu usadiť sa, a jednak na článok 49 ES, ktorý
         sa týka slobodného poskytovania služieb. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že kľúčovým prvkom na vymedzenie rozsahu pôsobnosti
         týchto dvoch ustanovení je otázka, či príslušný podnikateľský subjekt je, alebo nie je usadený v členskom štáte, v ktorom
         predmetnú službu poskytuje (hostiteľský členský štát). Ak tam má hlavné sídlo alebo tam sídli jeho pobočka, patrí tento prípad
         do rozsahu pôsobnosti zásady slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES. V opačnom prípade ho treba považovať za „cezhraničného
         poskytovateľa služieb“, na ktorého sa vzťahuje zásada slobodného poskytovania služieb stanovená v článku 49 ES (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, body 25 až 28, a z 11. decembra 2003, Schnitzer, C‑215/01,
         Zb. s. I‑14847, body 28 až 32). V rámci predmetnej žaloby sa zdá, že sporné vnútroštátne zákony a iné právne predpisy sa uplatňujú
         rovnako tak na súkromné bezpečnostné služby usadené na území Španielska, ako aj na súkromné bezpečnostné služby usadené v iných
         členských štátoch, ktoré vykonávajú svoje činnosti v Španielsku príležitostne alebo dočasne.

      23     Činnosti súkromných bezpečnostných služieb neboli doteraz harmonizované na úrovni Spoločenstva. V takomto prípade však platí,
         že v zásade sú členské štáty naďalej príslušné stanovovať podmienky výkonu činností v tejto oblasti, súčasne však musia v tejto
         oblasti dodržiavať základné slobody garantované Zmluvou (pozri rozsudky z 3. októbra 2000, Corsten, C‑58/98, Zb. s. I‑7919,
         bod 31; z 1. februára 2001, Mac Quen a i., C‑108/96, Zb. s. I‑837, bod 24, a z 11. júla 2002, Gräbner, C‑294/00, Zb. s. I‑6515,
         bod 26).

      24     Podľa judikatúry Súdneho dvora článok 59 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 49 ES) vyžaduje nielen odstránenie akejkoľvek diskriminácie
         voči poskytovateľovi služieb usadenému v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale takisto odstránenie všetkých
         obmedzení, aj keď sa takéto obmedzenie uplatňuje rovnako na vnútroštátnych poskytovateľov, ako aj na poskytovateľov z iných
         členských štátov, ak sú takej povahy, že môžu zakázať alebo výrazne obmedziť činnosti poskytovateľa usadeného v inom členskom
         štáte, v ktorom legálne poskytuje podobné služby (rozsudky z 9. augusta 1994, Vander Elst, C‑43/93, Zb. s. I‑3803, bod 14,
         a z 29. novembra 2001, De Coster, C‑17/00, Zb. s. I‑9445, bod 29).

      25     Ďalej Súdny dvor už rozhodol, že uvedený článok 59 vylučuje uplatnenie akejkoľvek vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku
         ktorej je sťažené poskytovanie služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu služieb len v rámci jedného členského štátu
         (rozsudok De Coster, už citovaný, bod 30).

      26     Treba súčasne pripomenúť, že každé vnútroštátne opatrenie schopné obmedziť alebo urobiť menej atraktívnym výkon takýchto slobôd
         je oprávnené len vtedy, ak spĺňa štyri podmienky: uplatňuje sa nediskriminačným spôsobom, zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného
         záujmu, je primerané na dosiahnutie sledovaného cieľa a nesmie ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (pozri
         najmä rozsudky z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb. s. I‑1663, bod 32; zo 4. júla 2000, Haim, C‑424/97, Zb. s. I‑5123, bod 57,
         a Mac Quen a i., už citovaný, bod 26).

      27     Vo všeobecnosti takéto opatrenie v rozsahu, v akom obsahuje stanovenie určitých podmienok na výkon garantovaných práv, môže
         byť oprávnené len v miere, v akej spomínaný všeobecný záujem nie je chránený predpismi, ktorým podlieha poskytovateľ služby
         v členskom štáte usadenia (rozsudok Corsten, už citovaný, bod 35). Inými slovami, ako uviedla generálna advokátka v bode 45
         svojich návrhov, orgány hostiteľského členského štátu v zásade musia zohľadniť podmienky, ktoré dotyčné podnikateľské subjekty
         a ich zamestnanci už spĺňajú v ich krajinách pôvodu.

      28     Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie španielskej vlády o prepojení medzi oblasťou súkromnej bezpečnosti a oblasťou verejnej bezpečnosti,
         Súdny dvor už rozhodol, že výnimka stanovená v článku 46 ods. 1 ES oprávňujúca členské štáty zaviesť osobitné režimy pre cudzích
         štátnych príslušníkov z dôvodov verejného poriadku sa neuplatňuje na všeobecný režim súkromných bezpečnostných služieb (rozsudky
         Komisia/Španielsko, už citovaný, body 45 a 46, ako aj z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko, C‑355/98, Zb. s. I‑1221, body 28
         a 30).

       O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa právnej formy podniku
       Argumentácia účastníkov konania
      29     Podľa Komisie povinnosť súkromnej bezpečnostnej služby byť právnickou osobou vo všetkých prípadoch znamená, že osoba usadená
         v inom členskom štáte poskytujúca tam legálne služby, o ktoré ide vo veci samej, je nútená zriadiť právnickú osobu, aby mohla
         vykonávať svoje činnosti v Španielsku, aj keď len dočasne a príležitostne. Táto požiadavka v zásade priamo nesúvisí s tou
         istou činnosťou podniku a nie je potrebná na zabezpečenie ochrany príjemcov týchto služieb a zachovanie verejného poriadku.
         Všetky podmienky stanovené španielskou právnou úpravou možno reálne splniť bez toho, aby podnik bol právnickou osobou.

      30     Španielska vláda odpovedá, že prípadné poskytovanie sporných služieb fyzickými osobami spôsobuje nielen celý rad praktických
         problémov, ale je neprípustné aj z hľadiska verejného poriadku. Po prvé, aby fyzické osoby mohli poskytovať všetky predmetné
         služby, bolo by nutné zmeniť existujúce povinnosti v oblasti držania zbraní, ktoré sú v Španielsku veľmi striktné. Po druhé
         poskytovanie určitých služieb fyzickou osobou vylučuje možnosť efektívnej komunikácie medzi strážnikom a sídlom spoločnosti,
         komunikácie, ktorá môže byť životne dôležitá pre bezpečnosť chránených osôb a samotného strážnika. Po tretie existuje riziko
         zámeny z dôvodu zvýšenia počtu osobných uniforiem. Vo všeobecnosti zmiernenie vyššie uvedených predpisov znižuje záruky bezpečnosti,
         ktoré španielske orgány považujú za primerané.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      31     Na začiatku treba pripomenúť, že pri podobnej španielskej právnej úprave, ktorú kritizovala Komisia, Súdny dvor už rozhodol,
         že podmienka, na základe ktorej súkromná bezpečnostná služba musí mať formu právnickej osoby, aby mohla vykonávať svoje činnosti,
         predstavuje obmedzenie, ktoré je v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES (rozsudok z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, C‑171/02,
         Zb. s. I‑5645, body 41 až 44).

      32     V tomto prípade sa španielska vláda pri odôvodnení tohto obmedzenia odvoláva na ochranu bezpečnosti príjemcov sporných služieb
         a zvyšku populácie. Z dôvodov podrobnejšie rozpísaných v bode 52 návrhov generálnej advokátky nie je požiadavka právnickej
         osoby adekvátnym opatrením umožňujúcim dosiahnuť sledované ciele. Žiaden z praktických problémov, ktoré uvádza táto vláda,
         totiž priamo nesúvisí s právnou formou podniku.

      33     Za týchto podmienok prvý žalobný dôvod je dôvodný.
       O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa požiadavky minimálneho základného imania
       Argumentácia účastníkov konania
      34     Komisia uvádza, že zahraničná bezpečnostná služba sa môže usadiť v Španielsku alebo tam poskytovať cezhraničné služby, ak
         spĺňa podmienku minimálneho základného imania. Táto podmienka teda nemôže byť oprávnená ani z dôvodov verejného poriadku,
         ani ochrany príjemcov predmetných služieb. Súkromné bezpečnostné služby totiž pravdepodobne spĺňajú tieto ciele bez toho,
         aby museli spĺňať podmienky špecifického základného imania.

      35     Španielska vláda pripomína, že súkromné bezpečnostné služby nie sú harmonizované na úrovni Spoločenstva a môžu existovať veľmi
         významné rozdiely medzi Španielskym kráľovstvom a inými členskými štátmi, najmä pokiaľ ide o spôsoby nosenia a používania
         zbraní. Berúc teda do úvahy osobitnú situáciu v tomto členskom štáte, ktorý je vystavený hrozbe terorizmu, je tento štát oprávnený
         stanoviť prísnejšie požiadavky než iné členské štáty. Je pravdou, že v Španielsku súkromné bezpečnostné služby musia spĺňať
         aj ďalšie dve záruky, a to povinná zábezpeka a povinné poistenie, každá z nich má osobitnú funkciu. Splnenie týchto dvoch
         záruk však samo osebe nepostačuje na dosiahnutie stanovených cieľov bezpečnosti a ochrany občanov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      36     O tomto bode už Súdny dvor rozhodol, že podmienka zaväzujúca súkromné bezpečnostné služby vlastniť minimálne základné imanie
         je v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES (rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 53 až 57). Dôvody, ktoré uvádza španielska
         vláda, predovšetkým osobitná hrozba terorizmu existujúca v Španielsku, nemajú žiadnu priamu súvislosť s výškou základného
         imania podniku a neodôvodňujú slobodné poskytovanie služieb a slobodu usadiť sa.

      37     Napokon existujú miernejšie donucovacie prostriedky ako zábezpeka alebo uzatvorenie poistnej zmluvy, ktoré umožňujú dosiahnuť
         cieľ ochrany príjemcov sporných služieb. Aj keď ako tvrdí španielska vláda, za určitých predpokladov každé z týchto dvoch
         opatrení sa môže samo osebe zdať nedostatočné, vždy existuje možnosť uplatňovať obidve kumulatívnym spôsobom. Španielska vláda
         teda nepredložila dôkazy, ktorými by preukázala, že vyššie uvedené dve opatrenia nepostačujú na splnenie cieľov bezpečnosti
         a ochrany občanov.

      38     Za týchto podmienok aj druhý žalobný dôvod je dôvodný.
       O treťom žalobnom dôvode, ktorý sa týka zloženia zábezpeky španielskemu orgánu
       Argumentácia účastníkov konania
      39     Komisia chápe hlavný cieľ tejto požiadavky ako cieľ poskytnúť španielskym orgánom peňažné sumy na pokrytie rizík spojených
         s prípadnými zodpovednosťami, alebo ak bude vyrubená pokuta. Tvrdí však, že takáto podmienka je neprimeraná sledovanému cieľu.
         Osobitne vnútroštátne ustanovenia neumožňujú zohľadniť prípadné zaplatenie zábezpeky v členskom štáte pôvodu podniku, ktoré
         musí byť v zásade postačujúce.

      40     Pre španielsku vládu zaplatenie zábezpeky alebo podpísanie poistnej zmluvy sú legitímne prostriedky na zabezpečenie ochrany
         príjemcov predmetných služieb. Nariadenie o súkromnej bezpečnostnej službe skutočne ukladá príslušným podnikom povinnosť uzatvoriť
         poistnú zmluvu o zodpovednosti za škodu. Z hľadiska ekonomických faktorov typických pre poistný trh však tento prostriedok
         môže poskytnúť len obmedzenú záruku. Inými slovami úloha zábezpeky je doplnková, ale nenahradzuje dve ďalšie ochranné opatrenia,
         a to minimálne základné imanie a poistenie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      41     Treba zdôrazniť, že povinnosť zložiť zábezpeku do rúk Caja General de Depósitos, ako stanovuje španielske právo, môže obmedziť
         alebo urobiť menej atraktívnym výkon slobody usadiť sa a výkon slobody poskytovania služieb v zmysle článkov 43 ES a 49 ES.
         Zloženie zábezpeky totiž robí poskytovanie služieb alebo zriadenie organizačnej zložky alebo ďalšej prevádzkarne v Španielsku
         nákladnejším pre súkromné bezpečnostné služby usadené v iných členských štátoch v porovnaní s bezpečnostnými službami usadenými
         v Španielsku. Treba zistiť, či táto podmienka je oprávnená.

      42     Súdny dvor už výslovne rozhodol, že stanovenie zábezpeky menej obmedzuje slobodu usadiť sa a slobodné poskytovanie služieb
         ako stanovenie minimálneho základného imania na zabezpečenie ochrany veriteľov (rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný,
         bod 55).

      43     V ustálenej judikatúre sa však uvádza, že takáto prekážka môže byť oprávnená len v rozsahu, v akom sledovaný všeobecný záujem
         už nie je chránený predpismi, ktorým podlieha poskytovateľ služieb v členskom štáte usadenia sa (pozri rozsudok Corsten, už
         citovaný, bod 35). Sporná španielska právna úprava teda vyžaduje zloženie zábezpeky do rúk španielskeho orgánu Caja General
         de Depósitos bez ohľadu na prípadnú zábezpeku zloženú v členskom štáte pôvodu. Okrem toho pri súčasnom stave rozvoja systému
         cezhraničného vymáhania pohľadávok a výkonu cudzích rozsudkov v rámci Európskej únie sa zdá takáto prísnosť neprimeraná. Povinnosť
         zložiť zábezpeku presahuje rámec toho, čo je nevyhnutné na zabezpečenie adekvátnej ochrany veriteľov.

      44     Z pripomienok španielskej vlády iste vyplýva, že vyhlásila, že je pripravená zohľadniť zábezpeky zložené do rúk finančných
         orgánov v iných členských štátoch za podmienky, že sa vyčlenia a poskytnú sumy týkajúce sa činností vykonávaných na španielskom
         území. Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa má existencia nesplnenia povinnosti hodnotiť vo
         vzťahu ku konkrétnemu členskému štátu ku dňu ukončenia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať
         do úvahy neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudky z 30. januára 2002, Komisia/Grécko, C‑103/00, Zb. s. I‑1147, bod 23, a z 30. mája
         2002, Komisia/Taliansko, C‑323/01, Zb. s. I‑4711, bod 8). Napokon ide len o samotné vyhlásenie žalovanej vlády a nie o zákonné
         opatrenie alebo konkrétny predpis.

      45     Za týchto podmienok tretí žalobný dôvod je dôvodný.
       O štvrtom žalobnom dôvode týkajúcom sa minimálneho počtu zamestnancov
       Argumentácia účastníkov konania
      46     Podľa Komisie každý zahraničný podnik legálne poskytujúci súkromnú bezpečnostnú službu v jeho členskom štáte usadenia sa,
         ktorý ale nemá počet zamestnancov stanovený španielskou legislatívou, musí zvýšiť stav zamestnancov napriek tomu, že to jeho
         vlastné činnosti nevyžadujú. Táto podmienka má odstrašujúci účinok predovšetkým pre malé a stredné podniky, pokiaľ ide jednak
         o výkon práva zriadiť ďalšiu prevádzkareň a jednak o slobodné poskytovanie cezhraničných služieb. Články 43 ES a 49 ES zakazujú
         uplatňovanie takejto legislatívy na podnik usadený v inom členskom štáte bez toho, aby španielske orgány zohľadnili predchádzajúce
         splnenie buď rovnakých, alebo aspoň obdobných povinností tohto podniku v jeho štáte usadenia sa.

      47     Španielska vláda zdôrazňuje všeobecnú redukciu angažovanosti španielskych orgánov v 50 % minimálnych požiadaviek v oblasti
         ľudských, materiálnych a technických prostriedkov. Legislatívne požiadavky na počet zamestnancov v oblasti prepravy výbušnín
         sú naopak oprávnené z bezpečnostných dôvodov úzko súvisiacich so situáciou v Španielsku.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      48     Na úvod treba zdôrazniť, že ustanovenia, ktoré stanovujú minimálny počet osôb zamestnávaných bezpečnostnými službami, predstavujú
         prekážku slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb v rozsahu, v akom zvyšujú náklady na zriadenie ďalších prevádzkarní
         alebo organizačných zložiek v Španielsku, a odrádzajú zahraničné súkromné bezpečnostné služby od poskytovania ich služieb
         na španielskom trhu.

      49     Pokiaľ ide o zdôvodnenie tohto obmedzenia, treba pripomenúť, že samotná skutočnosť, že členský štát stanovuje menej prísne
         predpisy, ako sú predpisy platné v inom členskom štáte, neznamená sama osebe, že prísnejšie predpisy sú neprimerané, a teda
         v rozpore s právom Spoločenstva (rozsudky z 10. mája 1995, Alpine Investments, C‑384/93, Zb. s. I‑1141, bod 51; z 12. decembra
         1996, Reisebüro Broede, C‑3/95, Zb. s. I‑6511, bod 42; Mac Quen a i., už citovaný, body 33 a 34, ako aj Gräbner, už citovaný,
         body 46 a 47).

      50     S výnimkou prepravy výbušnín španielska vláda dostatočne nepreukázala, že minimálny počet zamestnancov, ktorý stanovuje platná
         legislatíva, nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, a to zabezpečiť požadovanú úroveň ochrany
         v oblasti prepravy cenín a nebezpečných látok, ako aj v oblasti inštalácie a prevádzkovania bezpečnostných a poplašných systémov.
         V tomto rozsahu teda musí byť štvrtý žalobný dôvod považovaný za dôvodný.

      51     Pokiaľ ide o požiadavku na minimálny počet zamestnancov v podnikoch pôsobiacich v oblasti prepravy výbušnín, uvedenú v bode 2
         písm. b) prílohy nariadenia o súkromnej bezpečnostnej službe, treba konštatovať, že požiadavka je oprávnená. Vzhľadom na bezpečnostné
         dôvody uvádzané španielskou vládou sa totiž táto požiadavka javí ako primeraná na realizáciu tohto cieľa a nejde nad rámec
         toho, čo je nevyhnutné na realizáciu.

      52     Štvrtý žalobný dôvod teda treba zamietnuť v rozsahu, v akom uvedená španielska legislatíva vyžaduje minimálny počet zamestnancov
         v podnikoch pôsobiacich v oblasti prepravy a distribúcie výbušnín.

       O piatom žalobnom dôvode týkajúcom sa povolenia pre personál
       Argumentácia účastníkov konania
      53     Komisia uvádza, že v Španielsku musia členovia personálu zahraničnej súkromnej bezpečnostnej služby v každom prípade získať
         osobitné úradné povolenie. Neexistuje však žiadna klauzula o uznávaní povolenia, ktoré už bolo vydané v členskom štáte usadenia
         sa sporného podniku, hoci požiadavky sú v danej oblasti podobné tým, ktoré platia v Španielsku. Táto formalita je významnou
         prekážkou slobodného poskytovania služieb, pretože zahraničný podnik nemôže do Španielska premiestniť personál prijatý v štáte
         usadenia sa.

      54     Španielska vláda vysvetľuje, že vnútroštátna právna úprava od personálu bezpečnostnej služby vyžaduje dlhšie vzdelanie na
         európskej úrovni. Jej požiadavky sú teda veľmi odlišné od požiadaviek platných v iných členských štátoch, takže v zásade nie
         je možné porovnávanie „obdobných požiadaviek“ v právnych režimoch.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      55     Súdny dvor už rozhodol, že podmienka, na základe ktorej členovia personálu súkromnej bezpečnostnej služby musia získať nové
         osobitné povolenie v hostiteľskom členskom štáte, predstavuje neoprávnené obmedzenie slobodného poskytovania služieb tohto
         podniku v zmysle článku 49 ES v rozsahu, v akom nezohľadňuje kontroly a preverovania už uskutočnené v členskom štáte pôvodu
         (rozsudky Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 66, a zo 7. októbra 2004, Komisia/Holandsko, C‑189/03, Zb. s. I‑9289, bod 30).

      56     Rovnako čo sa týka slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES vyššie uvedená podmienka môže sťažiť zriadenie ďalšej prevádzkarne
         v hostiteľskom členskom štáte. Pre zahraničné súkromné bezpečnostné služby teda predstavuje prekážku výkonu ich slobody usadiť
         sa v Španielsku.

      57     Čo sa týka oprávnenosti tejto prekážky, Súdny dvor už rozhodol, že v prípade usadenia sa v inom členskom štáte je v zásade
         podnik povinný spĺňať rovnaké podmienky, aké platia pre štátnych príslušníkov hostiteľského členského štátu (rozsudok Gebhard,
         už citovaný, bod 36). Z týchto dôvodov všeobecné uplatňovanie správneho povoľovacieho konania na zahraničné bezpečnostné služby
         ako také neodporuje článku 43 ES. Ako však správne uviedla generálna advokátka v bodoch 84 a 85 svojich návrhov, španielska
         právna úprava neumožňuje zohľadniť požiadavky, ktoré rôzni členovia personálu týchto podnikov už spĺňajú v ich členskom štáte
         pôvodu. Takáto prísnosť teda presahuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie legitímneho cieľa kontroly spomínaného
         personálu.

      58     Tvrdenie španielskej vlády, podľa ktorého sa jej požiadavky výrazne odlišujú od požiadaviek platných v iných členských štátoch,
         takže v zásade nie je možné porovnávanie „obdobných požiadaviek“ v právnych režimoch, je irelevantné.

      59     Za týchto podmienok aj piaty žalobný dôvod je dôvodný.
       O šiestom žalobnom dôvode týkajúcom sa uznávania odborných kvalifikácií
       Argumentácia účastníkov konania
      60     Komisia pripomína, že povolania, ktoré upravuje nariadenie o súkromnej bezpečnostnej službe, sú regulovanými povolaniami v zmysle
         smerníc 89/48 a 92/51 v rozsahu, v akom je ich výkon podriadený dosiahnutiu určitých kvalifikácií. Tieto povolania však nie
         sú zahrnuté do zoznamov, ktoré sú prílohou dekrétov, ktorými sa obidve tieto smernice prebrali do vnútroštátneho práva, a žiadne
         iné ustanovenie španielskeho práva nestanovuje možnosť uznávania kvalifikácií získaných v danej oblasti v iných členských
         štátoch. Komisia pripomína, že oprávnenie požadované španielskym nariadením vzhľadom na jeho stálu a neobmedzenú platnosť
         predstavuje v skutočnosti „potvrdenie o odbornej spôsobilosti“ upravené v smernici 92/51.

      61     Podľa španielskej vlády žiadna z týchto smerníc nebola porušená. Ani prístup k povolaniam v oblasti súkromnej bezpečnostnej
         služby, ani ich výkon totiž nie je podmienený vlastníctvom akéhokoľvek „potvrdenia o odbornej spôsobilosti“. Čo sa týka vzdelávania
         a odbornej prípravy požadovanej vnútroštátnou legislatívou, získava sa až po prijatí dotyčného do pracovného pomeru. Navyše,
         na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, oprávnenie požadované zákonom o súkromnej bezpečnostnej službe je časovo obmedzené.
         Podľa článku 10 uvedeného zákona totiž, ak člen personálu súkromnej bezpečnostnej služby „viac ako dva roky nie je v činnej
         službe, musí absolvovať nové skúšky na získanie oprávnenia na výkon svojich funkcií“. Nejde teda o „potvrdenie o odbornej
         spôsobilosti“ a situácia uvedená v žalobnom dôvode nepatrí do oblasti pôsobnosti smerníc 89/48 a 92/51.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      62     Na začiatku treba konštatovať, že Komisia uvádza nesplnenie povinnosti oboch smerníc, smernice 89/48 a smernice 92/51. Treba
         však poukázať na to, že tieto dve smernice majú odlišnú oblasť pôsobnosti. Predovšetkým smernica 89/48 sa vzťahuje na uznávanie
         diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov. Zo
         žaloby predloženej Komisiou však nevyplýva, že kvalifikácie, ktoré musia získať v Španielsku členovia personálu súkromných
         bezpečnostných služieb a súkromní detektívi, majú zahŕňať odborné vzdelávanie a prípravu v dĺžke trvania aspoň troch rokov.
         Komisia teda nedokázala, v čom a ako vyššie uvedené povolania patria do oblasti pôsobnosti smernice 89/48.

      63     Pokiaľ ide o smernicu 92/51, účastníci konania zhodne tvrdia, že personál súkromných bezpečnostných služieb v Španielsku vykonáva
         regulované povolanie v zmysle článku 1 písm. e) tejto smernice. Pred zisťovaním, či táto smernica sa uplatňuje na túto činnosť,
         však treba skúmať, či podľa španielskej právnej úpravy je udelenie úradného povolenia personálu súkromnej bezpečnostnej služby
         podmienené vlastníctvom potvrdenia o odbornej spôsobilosti v zmysle článku 1 písm. c) tejto smernice. Ako teda správne uviedla
         generálna advokátka v bodoch 96 až 100 jej návrhov, Komisia jasne nešpecifikovala, ktoré konkrétne potvrdenia o odbornej spôsobilosti
         španielske orgány vyžadujú v oblasti súkromnej bezpečnostnej služby. Preto aj žalobný dôvod týkajúci sa smernice 92/51 nie
         je dôvodný v rozsahu, v akom sa vzťahuje na túto oblasť.

      64     Naopak, čo sa týka povolania súkromného detektíva, článok 54 ods. 5 písm. b) nariadenia o súkromnej bezpečnostnej službe vyžaduje
         od príslušných osôb, aby boli držiteľmi diplomu súkromného detektíva. Získanie tohto diplomu je podmienené dosiahnutím určitej
         úrovne vzdelania a odbornej prípravy, absolvovaním špeciálnych kurzov a zložením skúšok podľa ustanovení osobitných právnych
         predpisov. Treba konštatovať, že aj keď tento doklad nie je v užšom zmysle slova „diplomom“ a v tomto zmysle nevyžaduje vzdelávanie
         a odbornú prípravu v dĺžke trvania minimálne jedného roka, nepochybne zodpovedá pojmu „potvrdenie o odbornej spôsobilosti“
         v zmysle článku 1 písm. c) druhej zarážky smernice 92/51 v rozsahu, v akom sa vydáva v závislosti od posúdenia osobných vlastností,
         schopností alebo poznatkov dotknutej osoby, ktoré sú nevyhnutné na výkon príslušných povolaní. Španielska právna úprava teda
         patrí do oblasti pôsobnosti tejto smernice.

      65     Treba teda konštatovať, že čo sa týka povolania súkromného detektíva, neexistuje do dnešného dňa v Španielsku žiadny systém
         vzájomného uznávania odborných kvalifikácií, čo je v rozpore s požiadavkami smernice 92/51.

      66     Za týchto podmienok šiesty žalobný dôvod je dôvodný v rozsahu, v akom sa týka uznávania potvrdení o odbornej spôsobilosti
         na výkon činnosti súkromného detektíva.

       O trovách
      67     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže v predmetnej veci Komisia navrhla zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu trov
         konania a Španielske kráľovstvo nemalo úspech v prvom až treťom, ako aj v piatom žalobnom dôvode uvádzanom Komisiou, je opodstatnené
         zaviazať ho na náhradu trov konania.

      68     Pokiaľ ide o žalobný dôvod týkajúci sa štátnej príslušnosti, ktorý Komisia vzala späť, každý účastník konania žiadal, aby
         druhá strana bola zaviazaná na náhradu trov konania. Treba uplatniť článok 69 ods. 5 prvý pododsek rokovacieho poriadku a Komisia
         je povinná nahradiť trovy konania, iba ak by sa zdalo oprávnené zaviazať žalovaného na náhradu trov konania vzhľadom na jeho
         správanie. Ako správne vysvetlila generálna advokátka v bodoch 109 a 110 svojich návrhov, Španielske kráľovstvo svojou oneskorenou
         zmenou nariadenia o súkromnej bezpečnostnej službe zapríčinilo podanie žaloby Komisie. Za týchto podmienok musí tento členský
         štát znášať trovy konania spojené so žalobným dôvodom, ktorý bol vzatý späť.

      69     Vzhľadom na vyššie uvedené a s ohľadom na skutočnosť týkajúcu sa štvrtého a šiesteho žalobného dôvodu Komisie, ktorému bolo
         vyhovené len čiastočne, treba zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu troch štvrtín trov konania Komisie a rozhodnúť, že
         v zostávajúcej časti každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Ponechaním v platnosti ustanovení zákona č. 23/1992 z 30. júla 1992 o súkromnej bezpečnostnej službe a kráľovského dekrétu
            č. 2364/1994 z 9. decembra 1994, ktorým sa schvaľuje nariadenie o súkromnej bezpečnostnej službe, ktoré stanovujú zahraničným
            súkromným bezpečnostným službám podmienky na výkon ich činnosti v Španielsku, a to povinnosť:
      –       mať právnu formu právnickej osoby,
      –       vlastniť stanovené minimálne základné imanie,
      –       zaplatiť zábezpeku španielskemu orgánu,
      –       zamestnávať minimálny počet zamestnancov v rozsahu, v akom sporný podnik vykonáva svoje činnosti v iných oblastiach ako preprava
            a distribúcia výbušnín,
      –       všeobecne pre členov ich personálu získať špeciálne úradné povolenie vydávané španielskymi orgánmi a
      tým, že neprijalo potrebné ustanovenia na zabezpečenie uznávania potvrdení o odbornej spôsobilosti na výkon činnosti súkromného
            detektíva, si Španielske kráľovstvo nesplnilo svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú jednak z článkov 43 ES a 49 ES a jednak
            zo smernice Rady 92/51/EHS z 18. júna 1992 o druhom všeobecnom systéme uznávania odborného vzdelania a prípravy, ktorou sa
            dopĺňa smernica Rady 89/48/EHS z 21. decembra 1988 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri
            ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov.
      2.      Žaloba sa vo zvyšnej časti zamieta.
      3.      Španielske kráľovstvo znáša tri štvrtiny trov konania Komisie Európskych spoločenstiev a znáša svoje vlastné trovy konania.
      4.      Komisia Európskych spoločenstiev znáša štvrtinu svojich vlastných trov konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 16. marca 2016.#Hydrex NV proti Európskej komisii.#Dohoda o grante, ktorej predmetom je projekt týkajúci sa finančného nástroja pre životné prostredie – Príkaz na vymáhanie – Rozhodnutie, ktoré predstavuje exekučný titul v zmysle článku 299 ZFEÚ – Povinnosť odôvodnenia – Nesprávne posúdenie – Vyššia moc.#Vec T-45/15.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. februára 1996. # Francúzska republika a Írsko proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci C-296/93 a C-307/93.