title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. júla 2009.#Jacques Damseaux proti Belgickému kráľovstvu.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal de première instance de Liège - Belgicko.#Voľný pohyb kapitálu - Zdanenie príjmu z hnuteľného majetku - Dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia - Povinnosť členského štátu na základe článku 293 ES.#Vec C-128/08.

text:
      Vec C‑128/08
      Jacques Damseaux
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Tribunal de première instance de Liège)
      „Voľný pohyb kapitálu – Zdanenie príjmu z hnuteľného majetku – Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia – Povinnosť členských štátov na základe článku 293 ES“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Článok 234 ES)
      2.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Zdanenie dividend
      (Článok 56 ES)
      1.        Súdny dvor nemá v rámci článku 234 ES právomoc rozhodovať o prípadnom porušení ustanovení dvojstranných dohôd zo strany zmluvného
         členského štátu, teda dohôd uzatvorených členskými štátmi s cieľom odstrániť alebo zmierniť negatívne účinky koexistencie
         vnútroštátnych daňových systémov. Súdny dvor nemôže ani skúmať vzťah medzi vnútroštátnym opatrením a ustanoveniami zmluvy
         o zamedzení dvojitého zdanenia, akou je dvojstranná daňová zmluva, keďže táto otázka nespadá do rámca výkladu práva Spoločenstva.

      (pozri bod 22)
      2.        Vzhľadom na to, že právo Spoločenstva v jeho súčasnej podobe nestanovuje všeobecné kritériá rozdelenia právomocí medzi členskými
         štátmi, pokiaľ ide o zamedzenie dvojitého zdanenia vnútri Spoločenstva, článok 56 ES nebráni dvojstrannej daňovej zmluve,
         podľa ktorej dividendy vyplatené spoločnosťou so sídlom v jednom členskom štáte akcionárovi s bydliskom v druhom členskom
         štáte môžu byť zdanené v oboch týchto členských štátoch a podľa ktorej členský štát bydliska akcionára nie je bezpodmienečne
         povinný zamedziť dvojitému zdaneniu, ktoré z toho vyplýva.

      Dividendy vyplácané spoločnosťou so sídlom v jednom členskom štáte akcionárovi s bydliskom v druhom členskom štáte môžu totiž
         byť predmetom dvojitého zdanenia, ak sa oba členské štáty rozhodnú uplatniť svoje daňové právomoci a zdaniť tieto dividendy
         u akcionára. Nevýhody, ktoré môžu vyplývať z paralelného výkonu daňových právomocí rôznych členských štátov, nepredstavujú
         v prípade, že takýto výkon nie je diskriminačný, obmedzenia zakázané Zmluvou.

      Z toho vyplýva, že v situácii, v ktorej môže tieto dividendy zdaniť tak členský štát, z ktorého dividendy pochádzajú, ako
         aj členský štát, v ktorom má akcionár bydlisko, by predpoklad, že zamedziť tomuto dvojitému zdanenie prináleží nevyhnutne
         členskému štátu bydliska, znamenal priznať prednosť v zdanení tohto typu príjmov členskému štátu, z ktorého dividendy pochádzajú.
         Aj keby takéto rozdelenie právomocí bolo v súlade najmä s medzinárodnou právnou praxou, ako sa odráža vo vzorovej daňovej
         zmluve týkajúcej sa príjmu a majetku, ktorú vypracovala Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD), je nepochybné,
         že právo Spoločenstva v jeho súčasnej podobe a v takejto situácii, nestanovuje všeobecné kritériá na rozdelenie právomocí
         medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o zamedzenie dvojitého zdanenia vnútri Spoločenstva. Z toho vyplýva, že hoci sa členský
         štát nemôže odvolávať na dvojstrannú zmluvu s cieľom vyhnúť sa povinnostiam, ktoré má podľa Zmluvy, okolnosť, že tak členský
         štát, z ktorého dividendy pochádzajú, ako aj členský štát, v ktorom má akcionár bydlisko, môžu tieto dividendy zdaniť, neznamená,
         že členský štát bydliska je v zmysle práva Spoločenstva povinný zabrániť nevýhodám, ktoré by mohli vyplývať z výkonu právomoci
         takto rozdelenej medzi oba členské štáty.

      (pozri body 26, 27, 32 – 35 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 16. júla 2009 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Zdanenie príjmu z hnuteľného majetku – Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia – Povinnosť členských štátov na základe článku 293 ES“
      Vo veci C‑128/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal de première
         instance de Liège (Belgicko) z 20. marca 2008 a doručený Súdnemu dvoru 28. marca 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Jacques Damseaux
      proti
      Belgickému kráľovstvu,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits (spravodajca) a J.‑J. Kasel,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. februára 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        J. Damseaux, v zastúpení: E. Traversa, advokát,
      –        belgická vláda, v zastúpení: J.‑C. Halleux, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.‑C. Gracia, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        holandská vláda, v zastúpení: M. Noort, C. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Seeboruth a S. Ford, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a J.‑P. Keppenne, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 56 ES a 293 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. Damseauxom a belgickou daňovou správou, týkajúceho sa zdanenia dividend v Belgicku,
         ktoré J. Damseaux získal od spoločnosti so sídlom vo Francúzsku a v súvislosti s ktorými už v tomto štáte zaplatil daň.

       Právny rámec
      3        Zmluva z 10. marca 1964 medzi Belgickom a Francúzskom o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej administratívnej
         a právnej pomoci v oblasti daní z príjmov, zmenená a doplnená dodatkom podpísaným 8. februára 1999 (ďalej len „francúzsko-belgická
         zmluva“) vo svojom článku 15 stanovuje:

      „1.      Dividendy pochádzajúce zo zmluvného štátu, ktoré sú vyplatené rezidentovi druhého zmluvného štátu, sa zdaňujú v tomto druhom
         štáte.

      2.      S výhradou ustanovení odseku 3 však môžu byť tieto dividendy zdanené v zmluvnom štáte, ktorého je spoločnosť, ktorá vypláca
         dividendy rezidentom, a podľa právnej úpravy tohto štátu, avšak takto stanovená daň nemôže byť vyššia ako:

      …
      b)      15 % hrubej sumy dividend…
      Tento odsek sa nevzťahuje na zdanenie zisku spoločnosti, ktorý slúži na vyplatenie dividend.
      …
      4.      Pokiaľ nemá prospech z platby stanovenej v odseku 3, môže rezident Belgicka, ktorý prijíma dividendy spoločnosti rezidenta
         Francúzska, požiadať o vrátenie zálohovej dane súvisiacej s týmito dividendami, ktorá bola prípadne zaplatená rozdeľujúcou
         spoločnosťou. Francúzsko je oprávnené z hodnoty vrátených súm vybrať zrážkovú daň, stanovenú v odseku 2 tohto článku, podľa
         sadzby uplatniteľnej na dividendy, ktoré súvisia s vrátenými sumami.

      …“
      4        Článok 19 A francúzsko-belgickej zmluvy stanovuje:

      „Dvojitému zdaneniu sa zamedzí nasledujúcim spôsobom:
      A.      Pokiaľ ide o Belgicko:
      1.      Príjmy a výnosy z kapitálového hnuteľného majetku, ktoré spadajú do pôsobnosti režimu vymedzeného v článku 15 ods. 2 až 4,
         z ktorých bola vo Francúzsku skutočne odvedená zrážková daň, a ktoré sú prijímané spoločnosťami rezidentmi Belgicka podliehajúcimi
         dani z príjmu právnických osôb, sú prostredníctvom výberu zálohovej dane z príjmu z hnuteľného majetku pri bežnej sadzbe francúzskej
         dane z ich sumy, oslobodené od dane z príjmu právnických osôb a dane z rozdelenia v podmienkach stanovených belgickou vnútroštátnou
         právnou úpravou.

      Pre príjmy a výnosy uvedené v predchádzajúcom odseku, ktoré sú prijímané inými rezidentmi Belgicka…, z ktorých bola vo Francúzsku
         skutočne odvedená zrážková daň, bude daň splatná v Belgicku z ich čistej sumy po odpočítaní francúzskej zrážkovej dane znížená,
         na jednej stane o zálohovú daň z príjmu z hnuteľného majetku vyberanú pri bežnej sadzbe, a na druhej strane o paušálnu časť
         zahraničnej dane odpočítateľnej v podmienkach stanovených belgickou právnou úpravou, pričom táto časť nemôže byť nižšia ako
         15 % uvedenej čistej sumy.

      Pokiaľ ide o dividendy, ktoré spadajú do pôsobnosti režimu vymedzeného v článku 15 ods. 2 a 3 a ktoré sú pripísané fyzickej
         osobe rezidentovi Belgicka, táto osoba môže namiesto započítania paušálnej časti zahraničnej dane uvedenej vyššie dosiahnuť
         pri týchto príjmoch započítanie daňovej úľavy vo výške a za podmienok stanovených v belgickej právnej úprave v prospech dividend
         vyplácaných spoločnosťami rezidentmi Belgicka, pod podmienkou podania písomnej žiadosti najneskôr v lehote stanovenej na účely
         podania jej ročného daňového priznania.

      …“
      5        Článok 171 Code des impôts sur les revenues (zákonník o daniach z príjmov), koordinovaného kráľovským nariadením z 10. apríla
         1992 a potvrdeného zákonom z 12. júna 1992 (príloha Moniteur belge z 30. júla 1992, ďalej len „ZDP z roku 1992“) stanovuje:

      „Odchylne od článkov 130 až 168 a okrem prípadu, ak je takto vypočítaná daň, zvýšená o daň súvisiacu s iným príjmami, vyššia
         ako daň, z ktorej vyplýva uplatňovanie uvedených článkov na všetky zdaniteľné príjmy, sú oddelene zdaňované:

      …
      2a vo výške 15 %:
      …
      b)      dividendy uvedené v článku 269, druhom odseku, bode 2, treťom odseku a jedenástom odseku.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      6        J. Damseaux má bydlisko v Belgicku a v priebehu rokov 2005 až 2007 mu boli vyplatené dividendy akciovej spoločnosti Total
         so sídlom vo Francúzsku, v ktorej vlastnil 5 463 akcií.

      7        Tieto dividendy boli najprv vo Francúzku predmetom zrážkovej dane vo výške 25 %. Podľa článku 15 ods. 2 francúzsko-belgickej
         zmluvy mohol J. Damseaux požiadať o vrátenie časti tejto dane, a to tak, aby uvedené dividendy boli vo Francúzsku zdanené
         len zrážkovou daňou vo výške 15 %.

      8        Suma bola po tomto zdanení v Belgicku predmetom zálohovej dane z príjmu z hnuteľného majetku vo výške 15 %.

      9        J. Damseaux sa domnieva, že jeho francúzske dividendy znášajú vyššie daňové zaťaženie ako dividendy belgického pôvodu a že
         vzhľadom na to, že Belgické kráľovstvo prijalo skutočnosť, že Francúzska republika vyberá zrážkovú daň, je ako členský štát
         bydliska povinné umožniť započítanie francúzskej dane do belgickej zálohovej dane z príjmu z hnuteľného majetku alebo upustiť
         od vyberania zálohovej dane z príjmu z hnuteľného majetku na účely zamedzenia dvojitého zdanenia a preto podal proti daňovým
         výmerom belgickej daňovej správy týkajúcim sa vyplatených dividend sťažnosti.

      10      Keďže belgická daňová správa tieto sťažnosti zamietla vzhľadom na to, že z článku 15 francúzsko-belgickej zmluvy vyplýva zdanenie
         dividend tak vo Francúzsku, ako aj v Belgicku, J. Damseaux sa obrátil na tribunal de première instance de Liège.

      11      Uvedený súd zastáva názor, že aj keď situácie belgických rezidentov sú objektívne porovnateľné, vzťahujú sa na nich rozdielne
         daňové režimy podľa toho, či sú im vyplácané dividendy spoločnosťou, ktorá má sídlo v Belgicku alebo spoločnosťou so sídlom
         v inom členskom štáte. Kým totiž dividendy vyplácané belgickému rezidentovi zahraničnou spoločnosťou sú predmetom medzinárodného
         dvojitého zdanenia, dividendy vyplatené belgickému rezidentovi belgickými spoločnosťami sú zdaňované len sadzbou 15 % podľa
         článku 171 ods. 2a písm. b) ZDP z roku 1992 a nie sú predmetom dvojitého zdanenia.

      12      Keďže tribunal de première instance de Liège zdôraznil, že francúzsko-belgická zmluva nebola predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Kerckhaert a Morres (C‑513/04, Zb. s. I‑10967), je podľa tohto súdu súčasťou
         belgickej daňovej právnej úpravy, a preto musí byť v súlade s právom Spoločenstva. Uvedený súd tiež zdôrazňuje, že Belgické
         kráľovstvo neprijalo žiadne opatrenie na zamedzenie dvojitého zdanenia dotknutých dividend.

      13      Za týchto okolností tribunal de première instance de Liège rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa článok 56 [ES] vykladať tak, že zakazuje obmedzenie vyplývajúce z [francúzsko-belgickej zmluvy], ktoré zachováva čiastočné
         dvojité zdanenie dividend z akcií spoločností so sídlom vo Francúzsku a ktoré spôsobuje, že daňové zaťaženie týchto dividend
         je vyššie, ako je samotná belgická zálohová daň z príjmu z hnuteľného majetku uplatňovaná na dividendy vyplácané belgickou
         spoločnosťou akcionárovi, ktorý je belgickým rezidentom?

      2.      Má sa článok 293 [ES] vykladať tak, že v dôsledku neho sa opomenutie [Belgického kráľovstva] opätovne prerokovať s [Francúzskou
         republikou] nový spôsob zamedzenia dvojitého zdanenia dividend z akcií spoločností so sídlom vo Francúzsku považuje za protiprávne?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      14      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 56 ES bráni dvojstrannej daňovej zmluve, podľa ktorej môžu byť dividendy,
         ktoré vyplatila spoločnosť so sídlom v členskom štáte akcionárovi s bydliskom v inom členskom štáte, zdanené v oboch týchto
         členských štátoch, a to bez toho, aby členský štát, v ktorom má akcionár bydlisko, zabránil z toho vyplývajúcemu dvojitému
         zdaneniu.

      15      V tomto prípade z článku 15 francúzsko-belgickej zmluvy vyplýva, že dividendy pochádzajúce z jedného zmluvného štátu, ktoré
         sú vyplatené rezidentovi druhého zmluvného štátu, sú v tomto druhom členskom štáte zdaniteľné, ale v zmluvnom štáte, v ktorom
         má sídlo spoločnosť vyplácajúca dividendy, môžu byť predmetom dane nepresahujúcej 15 % hrubej sumy dividend.

      16      Aj keď tak dividendy vyplácané spoločnosťou so sídlom vo Francúzsku akcionárovi rezidentovi Belgicka môžu byť zdanené v oboch
         týchto členských štátoch, z francúzsko-belgickej zmluvy vyplýva – ako to napokon uvádza aj vnútroštátny súd – že táto zmluva
         obsahuje aj ustanovenia týkajúce sa zamedzenia dvojitého zdanenia.

      17      Podľa článku 19 A ods. 1 druhého pododseku francúzsko-belgickej zmluvy, pokiaľ ide o dividendy prijaté akcionármi rezidentmi
         Belgicka, ktorí vo Francúzsku zaplatili zrážkovú daň, bude daň splatná v Belgicku z ich čistej sumy po odpočítaní francúzskej
         zrážkovej dane znížená, na jednej stane o zálohovú daň z príjmu z hnuteľného majetku vyberanú pri bežnej sadzbe, a na druhej
         strane o paušálnu časť zahraničnej dane odpočítateľnej v podmienkach stanovených belgickou právnou úpravou, pričom táto časť
         nemôže byť nižšia ako 15 % uvedenej čistej sumy. Podľa článku 19A ods. 1 tretieho pododseku uvedenej zmluvy, pokiaľ ide o dividendy,
         ktoré spadajú do pôsobnosti režimu vymedzeného v článku 15 ods. 2 a 3 tejto zmluvy a ktoré sú pripísané fyzickej osobe rezidentovi
         Belgicka, táto osoba môže namiesto započítania paušálnej časti vyššie uvedenej zahraničnej dane dosiahnuť pri týchto príjmoch
         započítanie daňovej úľavy vo výške a za podmienok stanovených v belgickej právnej úprave v prospech dividend vyplácaných spoločnosťami
         rezidentmi Belgicka, pod podmienkou podania písomnej žiadosti najneskôr v lehote stanovenej na účely podania jej ročného daňového
         priznania.

      18      V tejto súvislosti francúzska vláda tvrdí, že vzhľadom na to, že cieľom a účinkom francúzsko-belgickej zmluvy je odstránenie
         dvojitého zdanenia, ktorého predmetom sú dividendy vyplatené spoločnosťou so sídlom vo Francúzsku akcionárovi s bydliskom
         v Belgicku, nie je potrebné na prvú otázku odpovedať.

      19      Žalobca vo veci samej sa tiež domnieva, že zo správneho uplatnenia článku 19 A francúzsko‑belgickej zmluvy zo strany Belgického
         kráľovstva by vyplývalo zamedzenie dvojitého zdanenia francúzskych dividend vyplácaných akcionárovi s bydliskom v Belgicku.
         Belgické kráľovstvo však článok 19 A neuplatnilo, keďže belgická právna úprava viac neupravuje spôsoby započítania paušálnej
         časti, čo predstavuje nielen porušenie francúzsko‑belgickej zmluvy, ale aj diskrimináciu zakázanú článkom 56 ES.

      20      Súdnemu dvoru neprináleží v rámci konania začatého na základe 234 ES vykladať článok 19 A francúzsko-belgickej zmluvy a určovať
         povinnosti, ktoré z nej vyplývajú, keďže takýto výklad spadá do právomoci vnútroštátnych súdov.

      21      Ak vnútroštátny súd v rámci takého výkladu dospeje k záveru, že článok 19 A francúzsko-belgickej zmluvy obsahuje povinnosť
         Belgického kráľovstva zabrániť dvojitému zdaneniu prostredníctvom paušálnej časti alebo daňovej úľavy, tomuto súdu tiež prináleží
         vyvodiť v zmysle vnútroštátneho práva dôsledky z nevykonania článku 19 A.

      22      Z judikatúry totiž vyplýva, že Súdny dvor nemá v rámci článku 234 ES právomoc rozhodovať o prípadnom porušení ustanovení dvojstranných
         dohôd zo strany zmluvného členského štátu, teda dohôd uzatvorených členskými štátmi s cieľom odstrániť alebo zmierniť negatívne
         účinky koexistencie vnútroštátnych daňových systémov (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. decembra 2007, Columbus Container
         Services, C‑298/05, Zb. s. I‑10451, bod 46). Súdny dvor nemôže ani skúmať vzťah medzi vnútroštátnym opatrením a ustanoveniami
         zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia, akou je dvojstranná daňová zmluva vo veci samej, keďže táto otázka nespadá do rámca
         výkladu práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 2000, AMID, C‑141/99, Zb. s. I‑11619, bod 18, ako
         aj Columbus Container Services, už citovaný, bod 47).

      23      Z formulácie prvej otázky však vyplýva, že vnútroštátny súd vychádza z domnienky, že francúzsko-belgická zmluva umožňuje zachovanie
         dvojitého právneho zdanenia dividend vyplácaných spoločnosťou so sídlom vo Francúzsku akcionárovi s bydliskom v Belgicku.
         Prvú otázku vnútroštátneho súdu preto treba chápať tak, že tento súd sa ňou pýta, či článok 56 ES bráni dvojstrannej daňovej
         zmluve, akou je zmluva vo veci samej, v zmysle ktorej môžu byť dividendy vyplácané spoločnosťou so sídlom v jednom členskom
         štáte akcionárovi s bydliskom v druhom členskom štáte zdanené v oboch týchto členských štátoch a ktorá nevyžaduje, aby bola
         členskému štátu, kde má akcionár bydlisko, uložená bezpodmienečná povinnosť zabrániť dvojitému zdaneniu, ktoré z toho vyplýva.

      24      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, tieto štáty ich musia
         uplatňovať v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 13. decembra 2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Zb. s. I‑10837,
         bod 29; z 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Zb. s. I‑7995, bod 40; z 12. decembra
         2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Zb. s. I‑11673, bod 36, a z 8. novembra 2007, Amurta,
         C‑379/05, Zb. s. I‑9569, bod 16).

      25      Každému členskému štátu najmä prináleží, aby v súlade s právom Spoločenstva upravil svoj systém zdaňovania rozdeľovaných ziskov
         a v tomto rámci určil základ dane, ako aj sadzbu dane, ktorá sa uplatní, pokiaľ ide o akcionára, ktorému bol tento zisk vyplatený
         (pozri najmä rozsudky Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, už citovaný, bod 50; z 12. decembra 2006, Test
         Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Zb. s. I‑11753, bod 47, a z 20. mája 2008, Orange European Smallcap Fund,
         C‑194/06, Zb. s. I‑3747, bod 30).

      26      Z toho po prvé vyplýva, že dividendy vyplácané spoločnosťou so sídlom v jednom členskom štáte akcionárovi s bydliskom v druhom
         členskom štáte môžu byť predmetom dvojitého zdanenia, ak sa oba členské štáty rozhodnú uplatniť svoje daňové právomoci a zdaniť
         tieto dividendy u akcionára.

      27      Po druhé Súdny dvor už rozhodol, že nevýhody, ktoré môžu vyplývať z paralelného výkonu daňových právomocí rôznych členských
         štátov, nepredstavujú v prípade, že takýto výkon nie je diskriminačný, obmedzenia zakázané Zmluvou ES (pozri v tomto zmysle
         rozsudky Kerckhaert a Morres, už citovaný, body 19, 20 a 24, ako aj Orange European Smallcap Fund, už citovaný, body 41, 42
         a 47).

      28      Aj keď sa zamedzenie dvojitého zdanenia v rámci Európskeho spoločenstva nachádza medzi cieľmi Zmluvy, je potrebné konštatovať,
         že v súčasnosti okrem zmluvy z 23. júla 1990 o zamedzení dvojitého zdanenia v súvislosti s úpravou ziskov združených podnikov
         [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 225, s. 10), členské štáty v tejto súvislosti neprijali na základe článku 293 ES nijakú viacstrannú zmluvu (pozri
         rozsudok z 12. mája 1998, Gilly, C‑336/96, Zb. s. I‑2793, bod 23).

      29      Odhliadnuc od smernice Rady 90/435/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností
         a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch (Ú. v. ES L 225, s. 6; Mim. vyd. 09/001, s. 147) a smernice Rady 2003/48/ES
         z 3. júna 2003 o zdaňovaní príjmu z úspor v podobe výplaty úrokov (Ú. v. ES L 157, s. 38; Mim. vyd. 09/001, s. 369), totiž
         v rámci práva Spoločenstva doposiaľ nebolo prijaté žiadne opatrenie na zjednotenie alebo harmonizáciu smerujúce k zamedzeniu
         situácií dvojitého zdanenia (pozri najmä rozsudok Orange European Smallcap Fund, už citovaný, bod 32).

      30      V prípade neexistencie opatrení na zjednotenie alebo harmonizáciu na úrovni Spoločenstva majú členské štáty naďalej právomoc,
         aby prostredníctvom zmluvy alebo jednostranne definovali kritériá rozdelenia svojej daňovej právomoci najmä so zreteľom na
         zamedzenie dvojitého zdanenia (rozsudky Gilly, už citovaný, body 24 a 30; z 21. septembra1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97,
         Zb. s. I‑6161, bod 57; Amurta, už citovaný, bod 17, ako aj Orange European Smallcap Fund, už citovaný, bod 32). Preto prináleží
         členským štátom, aby prijali potrebné opatrenia na zamedzenie situácií dvojitého zdanenia, a to najmä tým, že uplatnia kritériá
         používané v medzinárodnej daňovej praxi (pozri rozsudok Kerckhaert a Morres, už citovaný, bod 23).

      31      Ako bolo uvedené v bode 15 tohto rozsudku, v prejednávanej veci môžu byť v súlade s rozdelením daňových právomocí, na ktorom
         sa dohodli Francúzska republika a Belgické kráľovstvo, dividendy vyplácané spoločnosťou so sídlom vo Francúzsku belgickému
         rezidentovi zdanené v oboch týchto členských štátoch.

      32      V situácii, v ktorej môže tieto dividendy zdaniť tak členský štát, z ktorého dividendy pochádzajú, ako aj členský štát, v ktorom
         má akcionár bydlisko, by predpoklad, že zamedziť tomuto dvojitému zdanenie prináleží nevyhnutne členskému štátu bydliska,
         znamenal priznať prednosť v zdanení tohto typu príjmov členskému štátu, z ktorého dividendy pochádzajú.

      33      Aj keby takéto rozdelenie právomocí bolo v súlade najmä s medzinárodnou právnou praxou, ako sa odráža vo vzorovej daňovej
         zmluve týkajúcej sa príjmu a majetku, ktorú vypracovala Organizácia pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD), najmä v jej
         článku 23 B, je nepochybné, že právo Spoločenstva v jeho súčasnej podobe a v situácii, akou je tá vo veci samej, nestanovuje
         všeobecné kritériá na rozdelenie právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o zamedzenie dvojitého zdanenia vnútri Spoločenstva
         (pozri rozsudky Kerckhaert a Morres, už citovaný, bod 22, ako aj Columbus Container Services, už citovaný, bod 45).

      34      Z toho vyplýva, že hoci sa členský štát nemôže odvolávať na dvojstrannú zmluvu s cieľom vyhnúť sa povinnostiam, ktoré má podľa
         Zmluvy (pozri rozsudky zo 14. decembra 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C‑170/05, Zb. s. I‑11949, bod 53,
         a Amurta, už citovaný, bod 55), okolnosť, že tak členský štát, z ktorého dividendy pochádzajú, ako aj členský štát, v ktorom
         má akcionár bydlisko, môžu tieto dividendy zdaniť, neznamená, že členský štát bydliska je v zmysle práva Spoločenstva povinný
         zabrániť nevýhodám, ktoré by mohli vyplývať z výkonu právomoci takto rozdelenej medzi oba členské štáty.

      35      Za týchto okolností a v rozsahu, v akom je predmetom prvej otázky vnútroštátneho súdu len francúzsko-belgická zmluva, je potrebné
         na ňu odpovedať v tom zmysle, že vzhľadom na to, že právo Spoločenstva v jeho súčasnej podobe a v situácii, akou je tá vo
         veci samej, nestanovuje všeobecné kritériá rozdelenia právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o zamedzenie dvojitého
         zdanenia vnútri Spoločenstva, článok 56 ES nebráni dvojstrannej daňovej zmluve, ako je tá vo veci samej, podľa ktorej dividendy
         vyplatené spoločnosťou so sídlom v jednom členskom štáte akcionárovi s bydliskom v druhom členskom štáte môžu byť zdanené
         v oboch týchto členských štátoch a podľa ktorej členský štát bydliska akcionára nie je bezpodmienečne povinný zamedziť dvojitému
         právnemu zdaneniu, ktoré z toho vyplýva.

       O druhej otázke
      36      Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      37      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Vzhľadom na to, že právo Spoločenstva v jeho súčasnej podobe a v situácii, akou je tá vo veci samej, nestanovuje všeobecné
            kritériá rozdelenia právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o zamedzenie dvojitého zdanenia vnútri Spoločenstva, článok
            56 ES nebráni dvojstrannej daňovej zmluve, ako je tá vo veci samej, podľa ktorej dividendy vyplatené spoločnosťou so sídlom
            v jednom členskom štáte akcionárovi s bydliskom v druhom členskom štáte môžu byť zdanené v oboch týchto členských štátoch
            a podľa ktorej členský štát bydliska akcionára nie je bezpodmienečne povinný zamedziť dvojitému zdaneniu, ktoré z toho vyplýva.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 16. decembra 2010. # José Manuel Baena Grupo, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Dizajny Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Zapísané dizajny Spoločenstva predstavujúce sediacu osobu - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva - Dôvod neplatnosti - Osobitný charakter - Odlišný celkový dojem - Článok 6 a článok 25 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 6/2002. # Vec T-513/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 16. decembra 2010 – Baena Grupo/ÚHVT – Neuman a Galdeano del Sel (Sediaca osoba)
      (vec T‑513/09)
      „Dizajn Spoločenstva – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Zapísaný dizajn Spoločenstva predstavujúci sediacu osobu – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva – Dôvod výmazu – Osobitý charakter – Odlišný celkový dojem – Článok 6 a článok 25 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 6/2002“
      Dizajny Spoločenstva – Dôvody výmazu – Nedostatok osobitého charakteru – Porovnanie celkového dojmu, ktorý vyvoláva sporný dizajn, a celkového dojmu, ktorý vyvoláva skorší dizajn [nariadenie Rady
         č. 6/2002, článok 6 ods. 1 a článok 25 ods. 1 písm. b)] (pozri body 21 – 26)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu tretieho odvolacieho senátu ÚHVT zo 14. októbra 2009 (vec R 1323/2008‑3) týkajúcemu sa konania
                  o vyhlásenie neplatnosti medzi Herbertom Neumanom a Andonim Galdeano del Selom na jednej strane a spoločnosťou José Manuel
                  Baena Grupo, SA, na druhej strane

            Údaje týkajúce sa veci

               Zapísaný dizajn Spoločenstva, ktorý je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti:

               zapísaný dizajn Spoločenstva č. 000426895‑0002 pre tieto tovary: „ozdoby na tričkách, na šiltovkách, na nálepkách, na tlačivách,
                  vrátane reklamného materiálu“

               Majiteľ dizajnu Spoločenstva:

               José Manuel Baena Grupo, SA

               Účastníci konania, ktorí sa domáhajú vyhlásenia neplatnosti dizajnu Spoločenstva:

               Herbert Neuman a Andoni Galdeano del Sel

               Ochranná známka alebo dizajn účastníka konania, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti:

               obrazová ochranná známka Spoločenstva č. 1312651 pre tovary zaradené do tried 25, 28 a 32 v zmysle Niceskej dohody

               Rozhodnutie výmazového oddelenia odboru „Dizajny“:

               vyhovenie návrhu a výmaz dizajnu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie napadnutého rozhodnutia, na základe oprávnenia podľa článku 60 ods. 1 nariadenia č. 6/2002 o dizajnoch spoločenstva
                  rozhodnutie vo veci samej a výmaz dizajnu Spoločenstva

      Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie tretieho odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) zo 14. októbra
                     2009 (vec R 1323/2008‑3) sa zrušuje.

                  2.

                  	ÚHVT znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli spoločnosti José Manuel Baena Grupo, SA.
                     Herbert Neuman a Andoni Galdeano del Sel znášajú svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. decembra 2009.#Eva Martín Martín proti EDP Editores SL.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Audiencia Provincial de Salamanca - Španielsko.#Smernica 85/577/EHS - Článok 4 - Ochrana spotrebiteľa - Zmluvy uzatvárané mimo prevádzkových priestorov - Právo na odstúpenie od zmluvy - Povinnosť upozornenia predajcom - Neplatnosť zmluvy - Vhodné opatrenia.#Vec C-227/08.

text:
      Vec C‑227/08
      Eva Martín Martín
      proti
      EDP Editores SL
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Audiencia Provincial de Salamanca)
      „Smernica 85/577/EHS – Článok 4 – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzatvárané mimo prevádzkových priestorov – Právo na odstúpenie od zmluvy – Povinnosť upozornenia predajcom – Neplatnosť zmluvy – Vhodné opatrenia“
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Ochrana spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov – Smernica 85/577
            – Právo spotrebiteľa na vypovedanie
      (Smernica Rady 85/577, článok 4 a článok 5 ods. 1)
      Článok 4 smernice Rady 85/577 na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov nebráni tomu,
         aby vnútroštátny súd ex offo vyhlásil zmluvu patriacu do pôsobnosti tejto smernice za neplatnú z dôvodu, že spotrebiteľ nebol upozornený na jeho právo
         odstúpiť od zmluvy, hoci sa tejto neplatnosti pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi nikdy nedovolával.

      Uvedené ustanovenie sa totiž môže zaradiť pod verejný záujem, ktorý môže odôvodniť pozitívny zásah vnútroštátneho súdu, aby
         tým vyrovnával nerovnováhu medzi spotrebiteľom a predajcom pri uzatváraní zmlúv mimo prevádzkových priestorov predajcu.

      Okrem toho opatrenie spočívajúce vo vyhlásení spornej zmluvy za neplatnú môže byť považované za „vhodné“ v zmysle článku 4
         tretieho odseku smernice 85/577 tým, že sankcionuje porušenie povinnosti, ktorej dodržiavanie je nevyhnutné na porozmýšľanie
         spotrebiteľa a na zabezpečenie úrovne ochrany sledovanej normotvorcom Spoločenstva.

      Tento záver však nevylučuje, že aj iné opatrenia môžu rovnako zabezpečiť sledovanú úroveň ochrany, ako napríklad nové začatie
         plynutia lehôt na odstúpenie od zmluvy, ktoré by spotrebiteľovi umožnilo uplatniť právo uvedené v článku 5 ods. 1 smernice.
         Ďalej by dotknutý vnútroštátny súd mohol tiež v niektorých prípadoch zohľadniť vôľu spotrebiteľa, ktorý by nechcel zrušiť
         dotknutú zmluvu.

      (pozri body 28, 34 – 36 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 17. decembra 2009 (*)

      „Smernica 85/577/EHS – Článok 4 – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzatvárané mimo prevádzkových priestorov – Právo na odstúpenie od zmluvy – Povinnosť upozornenia predajcom – Neplatnosť zmluvy – Vhodné opatrenia“
      Vo veci C‑227/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Audiencia Provincial
         de Salamanca (Španielsko) z 20. mája 2008 a doručený Súdnemu dvoru 26. mája 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Eva Martín Martín
      proti
      EDP Editores SL,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu prvej komory, sudcovia A. Borg Barthet
         a M. Ilešič,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. marca 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        EDP Editores SL, v zastúpení: J. M. Sanchez Garcia, abogado,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        španielska vláda, v zastúpení: B. Plaza Cruz a J. López‑Medel Bascones, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Vidal Puig a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 7. mája 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 smernice Rady 85/577/EHS z 20. decembra 1985 na ochranu
         spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových priestorov (Ú. v. ES L 372, s. 31; Mim. vyd. 15/001, s. 262, ďalej
         len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi EDP Editores SL (ďalej len „EDP“) a pani Martínovou Martínovou po tom, ako odmietla
         dodržať záväzok, na ktorý sa zaviazala podpísaním zmluvy so zástupcom podniku EDP vo svojom bydlisku.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Štvrté až šieste odôvodnenie smernice stanovujú:

      „… je špeciálnou charakteristikou zmlúv uzatváraných mimo prevádzkových priestorov predajcu, že spravidla je to predajca,
         ktorý začína zmluvné vyjednávanie, na ktoré je spotrebiteľ nepripravený, alebo ktoré neočakáva;… spotrebiteľ je často neschopný
         porovnať kvalitu a cenu ponuky s inými ponukami;…

      … spotrebiteľovi [by sa malo] umožniť právo zrušiť zmluvu v dobe najmenej 7 dní, aby mu bolo umožnené určiť záväzky vyplývajúce
         so zmluvy;

      … [mali by sa] prijať vhodné opatrenia na zaistenie toho, že spotrebiteľ je písomne informovaný o príslušnej dobe na zrušenie
         zmluvy“.

      4        Článok 1 ods. 1 smernice stanovuje:

      „Táto smernica sa vzťahuje na zmluvy, pri ktorých predajca poskytuje spotrebiteľovi tovar alebo služby, ktoré sú zahrnuté:
      …
      –        počas návštevy predajcu
      i)      v spotrebiteľovom dome alebo v dome iného spotrebiteľa;
      …
      pokiaľ sa návšteva nekoná výslovne na požiadanie spotrebiteľa.“
      5        Podľa článku 4 smernice:

      „V prípade transakcie v pôsobnosti článku 1, predajca môže byť požiadaný podať spotrebiteľom písomné upozornenie o ich práve
         na zrušenie [odstúpenie od – neoficiálny preklad] zmluvy v dobe uvedenej v článku 5 spolu s menom a adresou osoby, u ktorej sa toto právo môže uplatniť.

      Takéto upozornenie musí byť datované a obsahovať údaje umožňujúce identifikáciu zmluvy. Musí byť spotrebiteľovi dané:
      a)      v prípade článku 1 ods. 1 v čase uzatvorenia zmluvy;
      …
      Členské štáty povinne zaistia aby ich národné zákonodárstvo stanovovalo opatrenia vhodnej ochrany spotrebiteľa v prípadoch,
         v ktorých sa informácie uvádzané v tomto článku neposkytujú.“

      6        Podľa článku 5 smernice:

      „1.      Spotrebiteľ má právo vypovedať vplyvy svojho konania [oslobodiť sa od svojich záväzkov – neoficiálny preklad] zaslaním upozornenia [písomného odstúpenia – neoficiálny preklad] v dobe nie kratšej ako sedem dní od získania upozornenia spotrebiteľom uvedenom v článku 4 [od okamihu, kedy bol upozornený
         podľa článku 4 – neoficiálny preklad] v súlade s postupom popísaným národnými právnymi predpismi. …

      2.      Podanie upozornenia [Zaslanie písomného odstúpenia – neoficiálny preklad] má za následok oslobodenie spotrebiteľa od všetkých záväzkov zrušenej zmluvy.“

      7        Článok 8 tejto smernice stanovuje:

      „Táto smernica nebráni členským štátom prijať alebo zachovať priaznivejšie ustanovenia na ochranu spotrebiteľov v oblasti
         svojej pôsobnosti.“

       Vnútroštátna právna úprava
      8        Zákon 26/1991 z 21. novembra 1991 o zmluvách uzatváraných mimo obchodných priestorov (BOE č. 283 z 26. novembra 1991) preberá
         uvedenú smernicu do španielskeho práva.

      9        Článok 3 tohto zákona stanovuje:

      „1.      Zmluva alebo zmluvná ponuka uvedené v článku 1 musia mať písomnú formu, musia byť vyhotovené v dvoch exemplároch, musí k nim
         byť pripojený dokument o odstúpení od zmluvy a musia byť označené dátumom a vlastnoručne podpísané spotrebiteľom.

      2.      Zmluvný dokument musí obsahovať zvýrazneným písmom bezprostredne nad miestom vyhradeným na podpis spotrebiteľa jasný a presný
         odkaz na právo spotrebiteľa odvolať udelený súhlas a na podmienky a dôsledky jeho výkonu.

      3.      V dokumente o odstúpení od zmluvy musí byť zvýrazneným písmom uvedené ‚odstúpenie od zmluvy‘ a tiež meno a adresa osoby, ktorej
         ho treba zaslať a identifikačné údaje zmluvy a zmluvných strán.

      4.      Po podpise zmluvy podnikateľ alebo osoba vystupujúca v jeho mene odovzdá spotrebiteľovi jeden jej exemplár a dokument o odstúpení
         od zmluvy.

      5.      Dôkazné bremeno o splnení povinností uvedených v tomto článku nesie podnikateľ.“
      10      Článok 4 zákona 26/1991 stanovuje následky nesplnenia požiadaviek uvedených v jeho článku 3 a stanovuje:

      „Uzavretá zmluva alebo predložená ponuka, ktoré porušujú požiadavky uvedené v predchádzajúcom článku, môžu byť na návrh spotrebiteľa
         zrušené.

      Podnikateľ sa v žiadnom prípade nemôže odvolať na dôvod neplatnosti, ibaže by nesplnenie bolo výlučne na strane spotrebiteľa.“
      11      Podľa článku 9 tohto zákona:

      „Práv, ktoré spotrebiteľovi priznáva tento zákon, sa nemožno vzdať. Za platné sa však považujú zmluvné ustanovenia, ktoré
         sú pre spotrebiteľa výhodnejšie.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      12      Dňa 20. mája 2003 podpísala pani Martín Martín so zástupcom spoločnosti EDP v mieste svojho bydliska zmluvu, ktorej predmetom
         bola kúpa pätnástich kníh, piatich DVD a jedného DVD prehrávača. Tento tovar bol dodaný 2. júna 2003.

      13      Keďže spoločnosť EDP neobdržala platbu za tovar, podala na Juzgado de Primera Instancia n° 1 de Salamanca návrh na vydanie
         platobného rozkazu proti pani Martínovej Martínovej, ktorým sa domáhala zaplatenia čiastky 1 861,52 eura zvýšenej o zákonné
         úroky z omeškania a náhrady trov konania.

      14      Keďže žalovaná bola rozhodnutím zo 14. júna 2007 zaviazaná na úhradu požadovanej sumy, odvolala sa na Audiencia Provincial
         de Salamanca.

      15      Audiencia Provincial de Salamanca sa vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prvom rade domnieva, že dotknutá
         zmluva by mohla byť neplatná, pretože žalovaná nebola riadne upozornená na jej právo odstúpiť od zmluvy v lehote siedmich
         dní od prevzatia tovaru a o podmienkach a následkoch uplatnenia tohto práva. Tento súd však tiež uvádza, že pani Martín Martín
         nepredložila nijaké tvrdenie o neplatnosti zmluvy ani na prvostupňovom súde, ani v rámci konania o odvolaní.

      16      Vzhľadom na skutočnosť, že podľa článku 4 zákona 26/1991 sa vyžaduje, aby sa spotrebiteľ domáhal zrušenia zmluvy uzavretej
         v rozpore s podmienkami stanovenými v článku 3 tohto zákona, a že podľa španielskeho práva sa v občianskom súdnom konaní vo
         všeobecnosti uplatňuje tzv. „dispozičná“ zásada („de justicia rogada“), podľa ktorej súd nemôže ex offo posúdiť skutkové okolnosti, dôkazy a návrhy, ktoré účastníci konania nepredložili, Audiencia Provincial de Salamanca sa pýta,
         či má pri rozhodovaní o odvolaní podanom proti rozhodnutiu prvostupňového súdu zohľadniť iba dôvody uplatňované v rámci prvostupňového
         a odvolacieho konania alebo či mu naopak ustanovenia smernice umožňujú ex offo rozhodnúť o prípadnej neplatnosti zmluvy.

      17      Za týchto okolností Audiencia Provincial de Salamanca rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Treba článok 153 ES v spojení s článkami 3 ES a 95 ES, ako aj s článkom 38 Charty základných práv Európskej únie [vyhlásenej
         v Nice 7. decembra 2000 (Ú. v. ES C 364, s. 1)] a [so smernicou], konkrétne s jej článkom 4, vykladať tak, že súdu, ktorý
         prejednáva odvolanie proti rozsudku vydanému v prvom stupni, umožňuje ex offo určiť, že zmluva uzavretá v oblasti, na ktorú sa vzťahuje uvedená smernica, je neplatná, hoci sa žalovaný spotrebiteľ nikdy
         počas prejednávania odporu proti platobnému rozkazu, počas ústneho pojednávania, ani v rámci odvolania neplatnosti zmluvy
         nedovolával?“

       O prejudiciálnej otázke
      18      Svojou otázkou sa Audiencia Provincial de Salamanca v podstate pýta, či sa má článok 4 smernice vykladať v tom zmysle, že
         vnútroštátnemu súdu umožňuje ex offo rozhodnúť o porušení tohto ustanovenia a vyhlásiť zmluvu patriacu do pôsobnosti tejto smernice za neplatnú z dôvodu, že spotrebiteľ
         nebol upozornený na jeho právo odstúpiť od zmluvy, hoci sa tejto neplatnosti nikdy pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi nedovolával.

      19      Na to, aby bolo možné odpovedať na túto otázku, na úvod treba pripomenúť, že právo Spoločenstva v zásade nevyžaduje, aby vnútroštátne
         súdy ex offo prijali dôvod založený na porušení ustanovení práva Spoločenstva, pokiaľ by ich skúmanie tohto dôvodu nútilo prekročiť rámec
         sporu vymedzeného účastníkmi konania a oprieť sa o iné skutočnosti a okolnosti ako tie, na ktorých účastník konania, ktorý
         má záujem na uplatnení uvedených ustanovení, založil svoj návrh (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky zo 14. decembra 1995,
         van Schijndel a van Veen, C‑430/93, Zb. s. I‑4705, bod 22, ako aj zo 7. júna 2007, van der Weerd a i., C‑222/05 až C‑225/05,
         Zb. s. I‑4233, bod 36).

      20      Toto obmedzenie právomoci vnútroštátneho súdu je odôvodnené zásadou, podľa ktorej procesná iniciatíva prináleží účastníkom
         konania, a v dôsledku toho môže súd konať ex offo iba vo výnimočných prípadoch, keď to vyžaduje verejný záujem (pozri rozsudky van Schijndel a van Veen, už citovaný, bod 21,
         ako aj van der Weerd a i., už citovaný, bod 35).

      21      Je teda potrebné v prvom rade určiť, či je možné ustanovenie práva Spoločenstva dotknuté vo veci samej, konkrétne článok 4
         smernice, považovať za založené na takom verejnom záujme.

      22      V tejto súvislosti treba uviesť, že ako vyplýva predovšetkým zo štvrtého a piateho odôvodnenia smernice, jej cieľom je ochrana
         spotrebiteľa proti riziku vyplývajúcemu z okolností pri uzatváraní zmlúv mimo prevádzkových priestorov predajcu (rozsudok
         z 10. apríla 2008, Hamilton, C‑412/06, Zb. s. I‑2383, bod 32), pričom charakteristikou týchto zmlúv je, že spravidla je to
         predajca, kto začína zmluvné vyjednávanie, a spotrebiteľ nie je nijako pripravený na podomový predaj predovšetkým tým, že
         by mohol porovnať najmä kvalitu a cenu ponuky s inými ponukami.

      23      Vzhľadom na túto nerovnováhu smernica zabezpečuje ochranu spotrebiteľa tak, že najmä stanovuje v jeho prospech právo odstúpiť
         od zmluvy. Cieľom tohto práva je totiž kompenzovanie nevýhody, ktorú má spotrebiteľ pri podomovom predaji mimo prevádzkových
         priestorov predajcu, pričom je mu daná možnosť, aby v lehote minimálne siedmich dní posúdil záväzky, ktoré mu vyplývajú zo
         zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok Hamilton, už citovaný, bod 33).

      24      S cieľom posilniť ochranu spotrebiteľa v situácii, ktorú neočakáva, smernica okrem toho vo svojom článkom 4 vyžaduje, aby
         predajca písomne upozornil spotrebiteľa na jeho právo odstúpiť od zmluvy, ako aj na podmienky a postupy, ktorým výkon tohto
         práva podlieha.

      25      Napokon z článku 5 ods. 1 smernice vyplýva, že uvedená minimálna lehota siedmich dní má byť počítaná od momentu upozornenia
         spotrebiteľa predajcom. Táto požiadavka sa vysvetľuje, ako už Súdny dvor mal príležitosť spresniť, skutočnosťou, že pokiaľ
         spotrebiteľ nevie o existencii práva na odstúpenie, nemôže toto právo uplatniť (rozsudok z 13. decembra 2001, Heininger, C‑481/99,
         Zb. s. I‑9945, bod 45).

      26      Inak povedané, režim ochrany zavedený smernicou predpokladá nielen to, že spotrebiteľ má ako slabšia strana zmluvy právo odstúpiť
         od zmluvy, ale aj že sa dozvie o svojich právach tak, že mu budú písomne oznámené.

      27      Je teda potrebné konštatovať, že povinnosť upozornenia stanovená v článku 4 má centrálne postavenie v celkovej štruktúre smernice,
         ako uviedla generálna advokátka v bodoch 55 a 56 svojich návrhov, ako nevyhnutná záruka efektívneho výkonu práva odstúpenia
         od zmluvy, a teda skutočného účinku ochrany spotrebiteľov, sledovaného normotvorcom Spoločenstva.

      28      Takéto ustanovenie teda je možné zaradiť pod verejný záujem, ktorý môže v zmysle judikatúry uvedenej v bode 20 tohto rozsudku
         odôvodniť pozitívny zásah vnútroštátneho súdu, aby tým vyrovnával nerovnováhu medzi spotrebiteľom a predajcom pri uzatváraní
         zmlúv mimo prevádzkových priestorov predajcu.

      29      Vzhľadom na tieto okolnosti treba uviesť, že ak spotrebiteľ nebol riadne upozornený na jeho právo odstúpiť od zmluvy, vnútroštátny
         súd rozhodujúci v danej veci môže ex offo prihliadnuť na porušenie požiadaviek stanovených v článku 4 smernice.

      30      V nadväznosti na to je v druhom rade potrebné, s cieľom odpovedať na otázku Audiencia Provincial de Salamanca, spresniť dôsledky,
         ktoré môže mať porušenie takej povinnosti, a konkrétne možnosť vnútroštátneho súdu, ktorý o veci rozhoduje, vyhlásiť zmluvu
         uzavretú v rozpore s dotknutou povinnosťou upozornenia za neplatnú.

      31      V tejto súvislosti Súdny dvor už spresnil, že vzhľadom na to, že článok 4 tretí odsek smernice dáva členským štátom zodpovednosť
         za upravenie dôsledkov porušenia povinnosti upozornenia, vnútroštátne súdy rozhodujúce o spore medzi jednotlivcami majú samé
         zohľadniť všetky pravidlá vnútroštátneho práva a vykladať ich v maximálnom možnom rozsahu v súlade so znením a účelom smernice
         tak, aby dospeli k výsledku, ktorý je v súlade s jej sledovaným cieľom (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 25. októbra
         2005, Schulte, C‑350/03, Zb. s. I‑9215, body 69, 71 a 102).

      32      V tomto kontexte treba ďalej uviesť, že na jednej strane pojem „opatrenia vhodnej ochrany spotrebiteľa“, na ktorý sa odvoláva
         článok 4 tretí odsek smernice, priznáva vnútroštátnym orgánom širokú mieru voľnej úvahy, čo sa týka upravenia dôsledkov vyplývajúcich
         z neupozornenia, aby sa táto miera voľnej úvahy vykonávala v súlade s cieľom smernice vhodným spôsobom zabezpečiť ochranu
         spotrebiteľov s ohľadom na konkrétne okolnosti danej veci.

      33      Na druhej strane treba tiež pripomenúť, že smernica vykonáva minimálnu harmonizáciu, keďže podľa svojho článku 8 členským
         štátom nebráni prijať alebo zachovať priaznivejšie ustanovenia na ochranu spotrebiteľov v oblasti jej pôsobnosti (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Hamilton, už citovaný, bod 48).

      34      Za daných okolností môže také opatrenie, ako uviedol vnútroštátny súd, spočívajúce vo vyhlásení spornej zmluvy za neplatnú,
         byť považované za „vhodné“ v zmysle uvedeného článku 4 tretieho odseku tým, že sankcionuje porušenie povinnosti, ktorej dodržiavanie,
         ako už bolo uvedené v bodoch 26 a 27 tohto rozsudku, je nevyhnutné na porozmýšľanie spotrebiteľa a na zabezpečenie úrovne
         ochrany sledovanej normotvorcom Spoločenstva.

      35      Napokon treba spresniť, že na jednej strane tento záver nevylučuje, že aj iné opatrenia môžu rovnako zabezpečiť sledovanú
         úroveň ochrany, ako napríklad nové začatie plynutia lehôt na odstúpenie od zmluvy, ktoré by spotrebiteľovi umožnilo uplatniť
         právo uvedené v článku 5 ods. 1 smernice. Na druhej strane by dotknutý vnútroštátny súd mohol tiež v niektorých prípadoch
         zohľadniť vôľu spotrebiteľa, ktorý by nechcel zrušiť dotknutú zmluvu (pozri analogicky rozsudok zo 4. júna 2009, Pannon GSM,
         C‑243/08, Zb. s. I‑4713, bod 33).

      36      S prihliadnutím na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať, že článok 4 smernice nebráni tomu,
         aby vnútroštátny súd ex offo vyhlásil zmluvu patriacu do pôsobnosti tejto smernice za neplatnú z dôvodu, že spotrebiteľ nebol upozornený na jeho právo
         odstúpiť od zmluvy, hoci sa tejto neplatnosti pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi nikdy nedovolával.

       O trovách
      37      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 4 smernice Rady 85/577/EHS z 20. decembra 1985 na ochranu spotrebiteľa pri zmluvách uzatváraných mimo prevádzkových
            priestorov nebráni tomu, aby vnútroštátny súd ex offo vyhlásil zmluvu patriacu do pôsobnosti tejto smernice za neplatnú z dôvodu, že spotrebiteľ nebol upozornený na jeho právo
            odstúpiť od zmluvy, hoci sa tejto neplatnosti pred príslušnými vnútroštátnymi súdmi nikdy nedovolával.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 7. novembra 2002. # Eila Päivikki Maaheimo. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tarkastuslautakunta - Fínsko. # Vec C-333/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. mája 1994. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Vec C-47/93.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. novembra 1989. # Mathilde Becker a Josyane Starquit proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Spojené veci C-41/88 a C-178/88.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. júna 1984. # Siegfried Zelger proti Sebastiano Salinitri. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberlandesgericht München - Nemecko. # Vec 129/83.


Rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1998. # Francúzska republika a Société commerciale des potasses et de l'azote (SCPA) a Entreprise minière et chimique (EMC) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci C-68/94 a C-30/95.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 2. apríla 2009.#Veli Elshani proti Hauptzollamt Linz.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz - Rakúsko.#Colný kódex Spoločenstva - Článok 202 a článok 233 prvý odsek písm. d) - Vznik colného dlhu - Nezákonný vstup tovaru - Zaistenie so zhabaním - Zánik colného dlhu - Okamih, v ktorom musí dôjsť k zaisteniu.#Vec C-459/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 2. apríla 2009 (*)

      „Colný kódex Spoločenstva – Článok 202 a článok 233 prvý odsek písm. d) – Vznik colného dlhu – Nezákonný vstup tovaru – Zaistenie so zhabaním – Zánik colného dlhu – Okamih, v ktorom musí dôjsť k zaisteniu“
      Vo veci C‑459/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Unabhängiger Finanzsenat,
         Außenstelle Graz (Rakúsko) z 20. septembra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 9. októbra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Veli Elshani
      proti
      Hauptzollamt Linz,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Klučka, U. Lõhmus (spravodajca), P. Lindh a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. septembra 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        dánska vláda, v zastúpení: B. Weis Fogh, splnomocnená zástupkyňa,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        fínska vláda, v zastúpení: J. Heliskoski, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: S. Schønberg a M. Šimerdová, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci M. Núñez‑Müller,
         Rechtsanwalt,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 4. novembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 202 a článku 233 prvého odseku písm. d) nariadenia Rady (EHS)
         č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307),
         zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000 (Ú. v. ES L 311, s. 17;
         Mim. vyd. 02/010, s. 239, ďalej len „colný kódex“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Elshanim a Hauptzollamt Linz (Hlavný colný úrad v Linzi, Rakúsko, ďalej len
         „Hauptzollamt“) týkajúceho sa vzniku a zániku colného dlhu.

       Právny rámec
      3        Článok 4 colného kódexu stanovuje:

      „Na účely tohto kódexu sa rozumie:
      …
      19.      ‚predložením tovaru colnému úradu‘ oznámenie colným orgánom stanoveným spôsobom, že tovar sa nachádza na colnom úrade alebo
         na akomkoľvek inom mieste určenom alebo schválenom colnými orgánmi;

      …“
      4        Podľa článku 38 colného kódexu:

      „1.      Osoba, ktorá tovar prepravila na colné územie Spoločenstva, je povinná ho prepraviť bez zbytočného odkladu a prípadne po ceste
         určenej colnými orgánmi a v súlade s ich pokynmi:

      a)      na colný úrad určený colnými orgánmi alebo na akékoľvek iné miesto určené alebo schválené týmito orgánmi; alebo
      …
      2.      Každá osoba, ktorá preberá zodpovednosť za prepravu tovaru po tom, ako bol tovar prepravený na colné územie Spoločenstva,
         hlavne v dôsledku prekládky, je taktiež zodpovedná aj za dodržiavanie povinností uvedených v odseku 1.

      …“
      5        Článok 40 colného kódexu stanovuje:

      „Tovar, ktorý bol podľa článku 38 odsek 1 písmeno a) prepravený na colný úrad alebo na iné miesto stanovené alebo schválené
         colnými orgánmi, predloží colným orgánom osoba, ktorá tovar na colné územie Spoločenstva prepravila alebo prípadne osoba,
         ktorá preberá zodpovednosť za prepravu tohto tovaru po jeho vstupe na toto územie.“

      6        Článok 202 colného kódexu znie:

      „1.      Colný dlh pri dovoze vzniká
      a)      nezákonným dovozom [vstupom – neoficiálny preklad] tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu na colné územie Spoločenstva, alebo

      …
      Na účely tohto článku nezákonným dovozom [vstupom – neoficiálny preklad] sa rozumie akýkoľvek dovoz tovaru v rozpore s ustanoveniami článkov 38 až 41 a článku 177, druhá zarážka.

      2.      Colný dlh vzniká v okamihu nezákonného dovozu [vstupu – neoficiálny preklad] tovaru.

      3.      Dlžníkmi sú:
      –        osoba, ktorá takýto tovar nezákonne doviezla,
      …“
      7        Článok 203 colného kódexu uvádza:

      „1.      Colný dlh pri dovoze vzniká:
      –        nezákonným odňatím tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu spod colného dohľadu.
      2.      Colný dlh vzniká v okamihu, keď je tovar odňatý spod colného dohľadu.
      …“
      8        Podľa článku 233 colného kódexu:

      „Bez tohto, aby tým boli dotknuté platné právne predpisy týkajúce sa premlčania colného dlhu a nevybratia tohto dlhu z dôvodu
         vyhlásenia platobnej neschopnosti dlžníka súdom, colný dlh zaniká:

      a)      zaplatením sumy cla;
      b)      odpustením sumy cla;
      c)      ak je pri tovare navrhnutom v colnom vyhlásení do režimu s povinnosťou zaplatiť clo:
      –        platnosť colného vyhlásenia zrušená v súlade s článkom 66,
      –        tovar pred jeho prepustením zaistený a súčasne alebo následne zhabaný, zničený na pokyn colných orgánov, zničený alebo prenechaný
         v prospech štátu podľa článku 182, alebo zničený či nenahraditeľne stratený v dôsledku jeho povahy alebo nepredvídateľných
         okolností alebo vyššej moci;

      d)      ak je tovar, pri ktorom vznikol colný dlh podľa článku 202, zaistený pri nezákonnom dovoze [vstupe – neoficiálny preklad] a súčasne alebo následne zhabaný.

      V prípade zaistenia a zhabania pre účely trestného práva sa považuje colný dlh za nezaniknutý, ak sú podľa trestného práva
         členského štátu colné platby základom pre určenie trestu alebo ak je existencia colného dlhu podkladom na začatie trestného
         konania.“

      9        Pokiaľ ide o dovoz tovaru do Spoločenstva, článok 163 nariadenia (EHS) č. 2454/93 Komisie z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva
         nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Komisie
         (ES) č. 2787/2000 z 15. decembra 2000 (Ú. v. ES L 330, s. 1; Mim. vyd. 02/011, s. 3), stanovuje:

      „1.      Na účely článku 32 (1) e) a článku 33 a) [colného] kódexu, miesto vstupu na colné územie Spoločenstva znamená:
      …
      c)      pri tovare prepravovanom železnicou, vnútrozemskou vodnou cestou alebo po cestnej komunikácii, miesto, kde sa nachádza prvý
         colný úrad;

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že žandári spolkovej krajiny Horné Rakúsko pristúpili k telefonickému odpočúvaniu
         v regióne Eferding v súvislosti s obchodovaním s cigaretami. Podozrenie sa týkalo pána Elshaniho a jeho brata, ktorí boli
         podozriví z pašovania cigariet z Kosova do Rakúska prostredníctvom dvoch turistických autobusov.

      11      Vďaka tomuto telefonickému odpočúvaniu bol pán Elshani zadržaný v bezprostrednej blízkosti mesta Wels (Rakúsko) v jednom z týchto
         autobusov, v ktorom bolo na úrovni stredovej uličky ukrytých 150 kartónov cigariet. Autobus ešte neprišiel na miesto určenia
         v Eferdingu. Cigarety boli zaistené rakúskymi colnými orgánmi a neskôr zhabané a zničené pod úradným dohľadom.

      12      Žalobca vo veci samej zodpovedá za colný dlh vzniknutý v priebehu obdobia od 19. do 21. mája 2001. Presný dátum sa musí určiť
         v závislosti od okamihu, v ktorom tieto kartóny neoprávnene vstúpili na colné územie Spoločenstva, vychádzajúc z danej trasy,
         vedúcej najskôr z Kosova do Brindisi (Taliansko) cez Albánsko a potom do Rakúska.

      13      Rozhodnutím z 13. novembra 2002 Hauptzollamt žiadal od žalobcu vo veci samej zaplatenie dovozného cla z týchto kartónov vo
         výške 961,46 eura.

      14      Žalobca podal 13. decembra 2002 proti tomuto rozhodnutiu námietky. Rozhodnutím zo 7. júla 2003 Hauptzollamt zamietol tieto
         námietky ako nedôvodné.

      15      Unabhängiger Finanzsenat, Außenstelle Graz (Nezávislý finančný senát, oddelenie v Grazi), ktorý rozhoduje o žalobe podanej
         pánom Elshanim proti tomuto poslednému rozhodnutiu, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Podmienky uplatnenia zániku colného dlhu uvedené v článku 233 prvom odseku písm. d) [colného kódexu] sa neviažu na okamih
         vzniku colného dlhu, ale na dobu po vzniku colného dlhu, pretože jeho predpokladom je colný dlh, ktorý ‚vznikol‘ podľa článku
         202 colného kódexu. Treba slovné spojenie ‚pri nezákonnom dovoze [vstupe – neoficiálny preklad]‘ v zmysle článku 233 prvého odseku písm. d) colného kódexu vykladať tak, že:

      –      vstup tovaru na colné územie Spoločenstva, pri ktorom vznikol colný dlh podľa článku 202 colného kódexu, sa končí už jeho
         vstupom na pohraničnú colnicu alebo na iné miesto určené colnými orgánmi, najneskôr však v okamihu opustenia colných priestorov
         pohraničnej colnice alebo iného miesta určeného colnými orgánmi, pretože tovar sa tým dostal dovnútra colného územia, takže
         zaistenie a zhabanie tovaru po tomto okamihu už nevedie k zániku colného dlhu,

      alebo vykladať tak, že
      –      vstup tovaru na colné územie Spoločenstva, pri ktorom vznikol colný dlh podľa článku 202 colného kódexu, trvá v zmysle hospodárskeho
         prístupu tak dlho, dokedy ešte trvá jeho preprava ako jednotný proces nadväzujúci na vstup tovaru na colné územie, a teda
         tovar na colnom území ešte neprišiel na prvé miesto určenia a jeho pohyb sa nezastavil, takže zaistenie a zhabanie tovaru
         až do tohto okamihu vedie k zániku colného dlhu?

      2.      V prípade nezákonného konania v zmysle článku 202 colného kódexu, ktoré je odhalené pri dovoze tovaru, colný dlh povinne zaniká.
         Zaistenie tovaru bezprostredne pri vyňatí spod colného dohľadu ako nezákonnom konaní v zmysle článku 203 colného kódexu nevedie
         naproti tomu k okamžitému zániku colného dlhu. Treba článok 233 prvý odsek písm. d) colného kódexu vykladať tak, že tento
         zánik colného dlhu výslovne obmedzený na prípady vzniku colného dlhu podľa článku 202 colného kódexu napriek tomu spĺňa zásadu
         rovnosti zaobchádzania s nezákonným konaním?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      16      Vnútroštátny súd sa touto otázkou v podstate pýta, či článok 202 a článok 233 prvý odsek písm. d) colného kódexu musia byť
         vykladané v tom zmysle, že zaistenie tovaru, ktorý nezákonne vstúpil na colné územie Spoločenstva, má za následok zánik colného
         dlhu iba vtedy, ak k nemu došlo predtým, ako tovar opustil colné priestory pohraničnej colnice, alebo či má za následok takýto
         zánik aj vtedy, keď k nemu dôjde neskôr v priebehu prepravy, ale predtým, než príde na prvé miesto určenia.

      17      Rakúska vláda tvrdí, že výraz „pri nezákonnom vstupe“ uvedený v článku 233 prvom odseku písm. d) colného kódexu predstavuje
         autonómny pojem, ktorý zahŕňa časový úsek, ktorý sa nekryje s okamihom vstupu na colné územie per se, ktorý by bol dokonaný samotným prekročením hranice.

      18      Podľa rakúskej a fínskej vlády vstup tovaru, pri ktorom vznikol colný dlh podľa článku 202 tohto kódexu, trvá v zmysle hospodárskeho
         prístupu tak dlho, dokedy ešte trvá jeho preprava chápaná ako jednotný proces, až dovtedy, kým tovar nepríde na prvé miesto
         určenia, takže zaistenie a zhabanie tovaru až do tohto okamihu vedie k zániku colného dlhu. Tento výklad je v súlade s hospodárskou
         funkciou colných poplatkov, ako aj s ich účelom, ktoré v sebe zahŕňajú, že colný dlh zanikne, ak bol tovar, ktorý nezákonne
         vstúpil na územie, zaistený a zhabaný predtým, než vstúpil do hospodárskeho obehu.

      19      V tejto súvislosti treba uviesť, že vstup tovaru na colné územie Spoločenstva tak, ako je upravený článkami 37 až 57 colného
         kódexu, teda ustanoveniami uplatniteľnými na tovar, ktorý vstúpil na toto územie do okamihu, keď získal colné určenie, sa
         končí, v prípade vstupu po súši, samotným prekročením hranice tovarom a že tento pojem sa nekryje s pojmom „nezákonného vstupu“
         v zmysle článku 202 tohto kódexu.

      20      Z článku 202 ods. 1 colného kódexu totiž vyplýva, že „nezákonným vstupom“ v zmysle tohto ustanovenia sa rozumie najmä akýkoľvek
         vstup v rozpore s článkami 38 až 41 tohto kódexu.

      21      Súdny dvor rozhodol, že nezákonným vstupom je dovoz tovaru, pri ktorom nie sú dodržané nasledujúce postupy stanovené colným
         kódexom. V prvom rade podľa článku 38 ods. 1 tohto kódexu tovar prepravený na colné územie Spoločenstva musí byť bez zbytočného
         odkladu prepravený na colný úrad určený colnými orgánmi alebo do slobodného pásma. V druhom rade v súlade s ustanovením článku
         40 uvedeného kódexu, keď je tovar prepravený na colný úrad, musí tam byť predložený. Predloženie tovaru colnému úradu je v článku
         4 bode 19 toho istého kódexu definované ako oznámenie colným orgánom stanoveným spôsobom, že tovar sa nachádza na tomto úrade
         alebo na akomkoľvek inom určenom alebo schválenom mieste (rozsudok z 3. marca 2005, Papismedov a i., C‑195/03, Zb. s. I‑1667,
         bod 26).

      22      Zo samotného znenia článkov 38 až 41 colného kódexu vyplýva, že na to, aby bolo možné dospieť k záveru, že tovar zákonne vstúpil
         na colné územie Spoločenstva, musí byť po jeho príchode prepravený na colný úrad alebo do slobodného pásma a predložený colnému
         úradu. Účelom tejto povinnosti, ktorú má osoba prepravujúca tovar alebo osoba preberajúca zodpovednosť za prepravu, je zabezpečiť,
         aby colné orgány boli informované nielen o skutočnosti, že tovar bol prepravený, ale aj o všetkých dôležitých údajoch týkajúcich
         sa druhu tovaru alebo výrobku, o ktorý ide, ako aj jeho množstva. Tieto informácie totiž umožnia správnu identifikáciu tovaru
         na účely jeho nomenklatúrneho zaradenia, prípadne výpočtu dovozného cla (rozsudok Papismedov a i., už citovaný, bod 27).

      23      Súdny dvor v tejto súvislosti uviedol, že zo znenia a systematiky článku 4 bodu 19, článku 38 ods. 1 a článku 40 colného kódexu
         jasne vyplýva, že všetok tovar, ktorý vstúpil na colné územie Spoločenstva, musí byť predložený colnému úradu. Okolnosť, že
         určitý tovar je ukrytý v priestoroch vozidla, v ktorom je prepravovaný, nemá za následok jeho vyňatie z tejto povinnosti (rozsudok
         zo 4. marca 2004, Viluckas a Jonusas, C‑238/02 a C‑246/02, Zb. s. I‑2141, bod 22).

      24      Treba doplniť, že na účely určenia hodnoty dovezených tovarov, ako vyplýva z článku 163 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 2454/93,
         zmeneného a doplneného nariadením č. 2787/2000, „miesto vstupu na colné územie Spoločenstva“ znamená pri tovare prepravovanom
         po cestnej komunikácii miesto, kde sa nachádza prvý colný úrad.

      25      Z toho vyplýva, ako správne uvádza Komisia Európskych spoločenstiev, že k nezákonnému vstupu tovaru dôjde vtedy, ak tento
         tovar prejde prvým colným úradom nachádzajúcim sa v rámci colného územia Spoločenstva bez toho, aby v ňom bol predložený.

      26      V dôsledku toho sa treba domnievať, že k „nezákonnému vstupu“ na toto územie v zmysle článku 202 colného kódexu dochádza v prípade
         tovaru, ktorý sa po prechode vonkajšej pozemnej hranice Spoločenstva nachádza na tomto území mimo prvého colného úradu bez
         toho, aby tam bol dopravený, a bez toho, aby bol predložený na colnom úrade, výsledkom čoho je, že colné úrady nedostali oznámenie
         o vstupe týchto tovarov zo strany osôb zodpovedných za splnenie tejto povinnosti.

      27      Zo znenia článku 202 ods. 2 a 3 colného kódexu okrem toho vyplýva, že dovoz tovaru na colné územie Spoločenstva, ktorý sa
         uskutoční za podmienok opísaných v predchádzajúcom bode, má za následok vznik colného dlhu najmä na ťarchu osoby, ktorá uskutočnila
         takýto dovoz, v okamihu nezákonného vstupu, a to v okamihu, keď je nepochybné, že formality upravené najmä v článkoch 38 až
         41 tohto kódexu neboli splnené. Nezákonný vstup a vznik dlhu tak prebiehajú súčasne.

      28      Vzhľadom na to, že zaistenie tovaru pri jeho nezákonnom vstupe a jeho zhabanie, súčasné alebo neskoršie, spôsobujú podľa článku
         233 prvého odseku písm. d) colného kódexu zánik colného dlhu, vzniká otázka, kedy sa musí uskutočniť toto zaistenie, aby malo
         pre dlžníka účinky splnenia povinnosti.

      29      Treba konštatovať, že účelom zániku colného dlhu upraveného v článku 233 prvom odseku písm. d) colného kódexu je vyhnúť sa
         zdaneniu v prípade, ak tovar, hoci nezákonne vstúpil na územie Spoločenstva, nemohol byť uvedený na trh, a tak z hľadiska
         hospodárskej súťaže nepredstavoval hrozbu pre tovar Spoločenstva.

      30      V kontexte colného dlhu zaistenie spolu so zhabaním tovaru pri jeho nezákonnom vstupe upravené v článku 233 prvom odseku písm. d)
         tohto kódexu predstavuje podľa vzoru prípadov uvedených v bodoch a) až c) tohto článku 233 prvého odseku, a to zaplatenie
         sumy cla, odpustenie sumy cla, neplatnosť colného vyhlásenia, ako aj pred jeho prepustením zaistenie a zhabanie, zničenie
         alebo nenahraditeľná strata prihláseného tovaru, príčinu zániku colného dlhu, ktorá musí byť vykladaná zužujúco.

      31      Túto analýzu potvrdzuje judikatúra Súdneho dvora, ktorá v rozsudku zo 14. novembra 2002, SPKR (C‑112/01, Zb. s. I‑10655, bod
         31), dospela k záveru, že článok 233 colného kódexu zodpovedá nevyhnutnosti chrániť vlastné zdroje Spoločenstva, čo je cieľ,
         ktorého sa nemožno dotknúť zavedením nových dôvodov zániku colného dlhu. Táto potreba je ešte naliehavejšia, pokiaľ ide o určenie
         okamihu, keď musí dôjsť k zaisteniu tovaru, ktoré môže spôsobiť zánik colného dlhu vzťahujúceho sa na tento tovar.

      32      V tejto súvislosti treba uviesť, že prítomnosť tovaru, ktorý nezákonne vstúpil na colné územie Spoločenstva, na tomto území
         sama osebe predstavuje veľmi vysoké riziko, že tento tovar vstúpi do hospodárskeho obehu členských štátov, a že ak tento tovar
         prekročí zónu, v ktorej sa nachádza prvý colný úrad v rámci tohto územia, existuje menšia pravdepodobnosť, že bude náhodne
         odhalený colnými úradmi v rámci neočakávaných kontrol.

      33      Na colných úradoch strategicky umiestnených na vstupných miestach na vonkajších hraniciach sú totiž úrady najlepšie prispôsobené
         na výkon intenzívnej kontroly tovaru vstupujúceho na colné územie Spoločenstva s cieľom vyhnúť sa tak nekalej súťaži voči
         výrobcom Spoločenstva, ako aj strate príjmov, ktoré v sebe zahŕňajú nezákonné dovozy.

      34      Z toho vyplýva, že zaistenie tovaru, ktorý vstúpil na colné územie Spoločenstva za porušenia formalít uvedených v článkoch
         38 až 41 colného kódexu, ku ktorému dôjde mimo prvého colného úradu nachádzajúceho sa v rámci tohto územia a v podstate náhodou,
         nemôže mať za následok zánik colného dlhu v zmysle článku 233 prvého odseku písm. d) colného kódexu.

      35      Fínska vláda tvrdí, že takýto výklad článku 233 prvého odseku písm. d) colného kódexu porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania,
         keďže osoby, ktoré nezákonne doviezli tovar v zmysle článku 202 colného kódexu, sa nachádzajú v rozdielnej situácii podľa
         toho, či je ich správanie odhalené v colnom úrade na hranici, alebo mimo neho.

      36      Podľa ustálenej judikatúry diskriminácia spočíva v uplatnení rôznych pravidiel na porovnateľné situácie alebo v uplatnení
         rovnakého pravidla na rôzne situácie (pozri rozsudok z 22. decembra 2008, Truck Center, C‑282/07, Zb. s. I‑10767, bod 37 a citovanú
         judikatúru).

      37      V tejto súvislosti treba uviesť, že rozdiel v zaobchádzaní zavedený článkom 233 prvým odsekom písm. d) colného kódexu, čo
         sa týka zániku colného dlhu, podľa ktorého tovar, ktorý je predmetom nezákonného vstupu, je zaistený buď počas tohto vstupu,
         alebo neskôr, sa týka dvoch situácií, ktoré, ako vyplýva z bodov 32 a 33 tohto rozsudku, nie sú objektívne porovnateľné, čo
         sa týka rizika, ktoré prítomnosť tohto tovaru na colnom území Spoločenstva predstavuje pre jeho záujmy.

      38      Vzhľadom na vyššie uvedené treba odpovedať na prvú položenú otázku tak, že článok 202 a článok 233 prvý odsek písm. d) colného
         kódexu musia byť vykladané v tom zmysle, že na to, aby zaistenie tovaru, ktorý nezákonne vstúpil na colné územie Spoločenstva,
         spôsobilo zánik colného dlhu, musí k nemu dôjsť predtým, než tento tovar prekročí prvý colný úrad nachádzajúci sa v rámci
         tohto územia.

       O druhej otázke
      39      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či z dôvodu, že obmedzuje zánik colného dlhu na predpoklad zaistenia
         tovaru pri jeho nezákonnom vstupe, s výnimkou zaistenia vykonaného v iných prípadoch nezákonného konania, akým je vyňatie
         tovaru spod colného dohľadu uvedené v článku 203 colného kódexu, je článok 233 prvý odsek písm. d) tohto kódexu v rozpore
         so zásadou rovnosti zaobchádzania.

      40      Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry prináleží len vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý
         musí prevziať zodpovednosť za prijaté súdne rozhodnutie, aby s ohľadom na konkrétne okolnosti veci posúdil tak nevyhnutnosť
         prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položí Súdnemu dvoru (pozri rozsudok
         z 15. júna 2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Zb. s. I‑5341, bod 47 a citovanú judikatúru).

      41      Súdny dvor však dospel k záveru, že nemôže rozhodovať o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom, pokiaľ je zjavné,
         že výklad alebo posúdenie platnosti predpisu Spoločenstva, o ktoré žiada vnútroštátny súd, nemajú žiadny vzťah k existencii
         alebo predmetu sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo pokiaľ Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo
         právne skutočnosti potrebné na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri rozsudok Acereda Herrera, už citovaný,
         bod 48).

      42      Prejudiciálna otázka totiž nesmeruje k formulácii poradných stanovísk o všeobecných alebo hypotetických otázkach, ale je odôvodnená
         potrebou spojenou s účinným vyriešením sporu (pozri rozsudky z 12. marca 1998, Djabali, C‑314/96, Zb. s. I‑1149, bod 19, a Acereda
         Herrera, už citovaný, bod 49).

      43      V predmetnej veci, ako vyplýva zo samotného znenia druhej otázky a dôvodov uvedených vnútroštátnym súdom na podporu tejto
         otázky, má táto otázka za cieľ predložiť na posúdenie Súdnemu dvoru platnosť článku 233 prvého odseku písm. d) colného kódexu,
         pretože skutočnosť, že toto ustanovenie neupravuje zánik colného dlhu ani za predpokladu uvedeného v článku 203 colného kódexu,
         a to pri vyňatí tovaru spod colného dohľadu, môže predstavovať porušenie zásady rovnosti zaobchádzania.

      44      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že vyňatie tovaru spod colného
         dohľadu upravené v článku 203 colného kódexu ako skutočnosť spôsobujúca vznik colného dlhu nie je spochybnené v rámci konania
         vo veci samej.

      45      Je preto nutné konštatovať, že táto otázka, ako tvrdia rakúska vláda a Komisia vo svojich pripomienkach, je zjavne bez vzťahu
         k predmetu sporu vo veci samej, ktorý sa týka colného dlhu vzniknutého podľa článku 202 colného kódexu v nadväznosti na nezákonný
         vstup tovaru na colné územie Spoločenstva.

      46      Preto na druhú položenú otázku nie je potrebné odpovedať.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 202 a článok 233 prvý odsek písm. d) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný
            kódex Spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000,
            musia byť vykladané v tom zmysle, že na to, aby zaistenie tovaru, ktorý nezákonne vstúpil na colné územie Európskeho spoločenstva,
            spôsobilo zánik colného dlhu, musí k nemu dôjsť predtým, než tento tovar prekročí prvý colný úrad nachádzajúci sa v rámci
            tohto územia.
      2.      Na druhú otázku odpovedať netreba.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.