title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 8. mája 2014.#H. N. proti Minister for Justice, Equality and Law Reform a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Supreme Court (Írsko).#Smernica 2004/83/ES – Minimálne ustanovenia pre podmienky priznania postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu – Smernica 2005/85/ES – Minimálne štandardy pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca – Vnútroštátne procesné pravidlo podmieňujúce skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu predchádzajúcim zamietnutím žiadosti smerujúcej k získaniu postavenia utečenca – Prípustnosť – Procesná autonómia členských štátov – Zásada efektivity – Právo na riadnu správu vecí verejných – Charta základných práv Európskej únie – Článok 41 – Nestrannosť a rýchlosť konania.#Vec C‑604/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 8. mája 2014 (
            *1
         )
      „Smernica 2004/83/ES — Minimálne ustanovenia pre podmienky priznania postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu — Smernica 2005/85/ES — Minimálne štandardy pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca — Vnútroštátne procesné pravidlo podmieňujúce skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu predchádzajúcim zamietnutím žiadosti smerujúcej k získaniu postavenia utečenca — Prípustnosť — Procesná autonómia členských štátov — Zásada efektivity — Právo na riadnu správu vecí verejných — Charta základných práv Európskej únie — Článok 41 — Nestrannosť a rýchlosť konania“
      Vo veci C‑604/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Supreme Court (Írsko) z 19. decembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 27. decembra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         H. N.

      proti

         Minister for Justice, Equality and Law Reform,

         Ireland,

         Attorney General,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen (spravodajca), podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu štvrtej komory, sudcovia M. Safjan, J. Malenovský a A. Prechal,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. októbra 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               H. N., v zastúpení: T. Coughlan, solicitor, J. O’Reilly, SC, a M. McGrath, BL,

               —

               Minister for Justice, Equality and Law Reform, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: T. Materne a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Palatiello, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. novembra 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96), ako aj článku 41 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, v ktorom proti sebe stoja na jednej strane pán N., pakistanský štátny príslušník, a na druhej strane Minister for Justice, Equality and Law Reform (ministerstvo spravodlivosti, rovnosti a reformy práva, ďalej len „ministerstvo“) Írsko a Attorney General, v súvislosti s tým, že ministerstvo odmietlo skúmať žiadosť pána N. o priznanie postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu vzhľadom na to, že nepodal predchádzajúcu žiadosť o priznanie postavenia utečenca.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2004/83

               3

               Podľa odôvodnení 5, 6 a 24 smernice 2004/83:

                        „(5)

                        Závery z Tampere tiež ustanovujú, že pravidlá týkajúce sa postavenia utečenca by sa mali doplniť opatreniami o doplnkových formách ochrany, zabezpečujúcimi primerané postavenie akejkoľvek osobe, ktorá potrebuje takúto ochranu.

                        (6)

                        Hlavným cieľom tejto smernice je na jednej strane zaistiť, aby členské štáty uplatňovali spoločné kritériá pre identifikáciu osôb, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu a na druhej strane zaistiť, aby bola k dispozícii minimálna úroveň výhod pre tieto osoby vo všetkých členských štátoch.

                  …

                        (24)

                        Mali by sa stanoviť tiež minimálne pravidlá pre definíciu a obsah postavenia doplnkovej ochrany. Doplnková ochrana by mala byť doplnková a ďalšia k ochrane utečenca uloženej v [dohovore týkajúcom sa postavenia utečencov uzavretom v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], ktorý nadobudol účinnosť 22. apríla 1954 (ďalej len ‚Ženevský dohovor‘)].“

               4

               Podľa článku 2 písm. a), c), e) a f) smernice 2004/83 na účely tejto smernice:

                        „a)

                        ‚medzinárodná ochrana‘ znamená postavenie utečenca a postavenie doplnkovej ochrany ako je definované v písm. d) a f);

                  …

                        c)

                        ‚utečenec‘ znamená štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý kvôli oprávnenej obave pred prenasledovaním z rasových, náboženských dôvodov, dôvodov štátnej príslušnosti, politických dôvodov, z dôvodu zastávania určitého politického názoru alebo príslušnosti k určitej sociálnej skupine, nemôže prijať alebo v dôsledku uvedených obáv odmieta ochranu tejto krajiny; alebo osobu bez štátneho občianstva, ktorá sa nachádza mimo štátu svojho doterajšieho pobytu z dôvodov ako je uvedené vyššie alebo ktorá sa tam vzhľadom na uvedené obavy nemôže alebo nechce vrátiť a na ktorú sa neuplatňuje článok 12;

                  …

                        e)

                        ‚osoba oprávnená na doplnkovú ochranu‘ znamená štátneho príslušníka tretej krajiny…, ktorá nie je oprávnená ako utečenec, ale vzhľadom, ku ktorej boli preukázané podstatné dôvody domnievať sa, že dotknutá osoba v prípade, ak by bola vrátená do svojej krajiny pôvodu…, čelila by reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia, ako je definované v článku 15…

                        f)

                        ‚postavenie doplnkovej ochrany‘ znamená uznanie členským štátom štátneho príslušníka tretej krajiny alebo osoby bez štátneho občianstva za osobu oprávnenú na doplnkovú ochranu“.

               5

               Kapitola V, nazvaná „Oprávnenie na doplnkovú ochranu“, obsahuje článok 15 písm. c) smernice 2004/83, ktorý pod nadpisom „Vážne bezprávie“ stanovuje, že podmienkami na oprávnenie na doplnkovú ochranu sú:

                        „c)

                        vážn[e] a individuáln[e] ohrozen[ie] života občana alebo osoby z dôvodu nediskriminačného násilia v situáciách medzinárodného alebo vnútroštátneho ozbrojeného konfliktu“.

               6

               Článok 18 smernice 2004/83 stanovuje:
               „Členské štáty priznajú postavenie doplnkovej ochrany štátnemu príslušníkovi tretej krajiny alebo osobe bez štátneho občianstva oprávnenej na doplnkovú ochranu v súlade s kapitolami II a V.“

         Smernica 2005/85/ES

               7

               Smernica Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca (Ú. v. EÚ L 326, s. 13) vo svojom článku 3 ods. 3 a 4 stanovuje:
               „3.   Ak členské štáty použijú alebo zavedú konanie, v ktorom sa skúma žiadosť o azyl ako žiadosť na základe Ženevského dohovoru a aj ako žiadosť o iný druh medzinárodnej ochrany za okolností, vymedzených článkom 15 smernice 2004/83/ES, počas celého tohto konania uplatňujú túto smernicu.
               4.   Okrem toho sa členské štáty môžu rozhodnúť uplatňovať túto smernicu v konaniach pri rozhodovaní o žiadostiach o akýkoľvek druh medzinárodnej ochrany.“

               8

               Podľa článku 23 ods. 4 tejto smernice môžu členské štáty urýchliť prieskumné konanie týkajúce sa podmienok na získanie postavenia utečenca, okrem iného ak žiadateľ jasne nespĺňa požiadavku na postavenie utečenca.

         Írske právo

               9

               V Írsku je na účely získania medzinárodnej ochrany vhodné rozlišovať medzi dvoma typmi žiadostí, a to:

                        —

                        žiadosťou o azyl a v prípade záporného rozhodnutia o tejto žiadosti

                        —

                        žiadosťou o doplnkovú ochranu.

               10

               V tomto členskom štáte je každá z týchto dvoch žiadostí predmetom osobitného konania, pričom jedno nadväzuje na druhé.

               11

               Ustanovenia upravujúce posudzovanie žiadostí o azyl sú obsiahnuté hlavne v zákone o utečencoch z roku 1996 (Refugee Act 1996) v znení účinnom v čase okolností veci samej.

               12

               Paragraf 3 zákona o prisťahovalectve z roku 1999 (Immigration Act 1999) zveril ministerstvu právomoc vydávať príkazy na vyhostenie osôb, okrem iného podľa odseku 2 písm. f) uvedeného § 3 „osoby, ktorej žiadosť o azyl [ministerstvo] zamietlo“.

               13

               Ustanovenia upravujúce posudzovanie žiadostí o doplnkovú ochranu sú obsiahnuté vo vyhláške z roku 2006 o Európskych spoločenstvách (podmienky priznania ochrany) [European Communities (Eligibility for Protection) Regulations 2006 (Statutory Instrument No 518/2006)], ktorej predmetom je najmä prebratie smernice 2004/83 (ďalej len „vyhláška z roku 2006“).

               14

               Paragraf 3 vyhlášky z roku 2006 stanovuje:
               „1.   … táto vyhláška sa vzťahuje na tieto rozhodnutia…:
               …

                        c)

                        oznámenie o zámere vydať na základe § 3 ods. 3 [zákona z roku 1999 o prisťahovalectve] príkaz na vyhostenie osoby, na ktorú sa vzťahuje § 3 ods. 2 písm. f)…

                  …“

               15

               Paragraf 4 tejto vyhlášky stanovuje:
               „1. a)   Oznámenie o návrhu na základe § 3 ods. 3 [zákona z roku 1999 o prisťahovalectve] obsahuje vyhlásenie, že ak sa osoba, na ktorú sa vzťahuje § 3 ods. 2 písm. f) uvedeného zákona, domnieva, že spĺňa podmienky priznania doplnkovej ochrany, táto osoba môže okrem predloženia pripomienok podľa § 3 ods. 3 písm. b) uvedeného zákona predložiť [ministerstvu] žiadosť o doplnkovú ochranu v rámci 15‑dňovej lehoty stanovenej v oznámení.
               …
               2.   [Ministerstvo] nie je povinné skúmať žiadosť o doplnkovú ochranu, ktorú podala osoba, na ktorú sa nevzťahuje § 3 ods. 2 písm. f) [zákona z roku 1999 o prisťahovalectve], alebo ktorá nebola podaná prostredníctvom formulára uvedeného v odseku 1 písm. b).“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               16

               Pán N. je pakistanský štátny príslušník, ktorý na írske územie vstúpil v roku 2003, pričom mal vízum s údajom „študent“.

               17

               V nadväznosti na sobáš s írskou štátnou príslušníčkou mu bolo udelené povolenie na pobyt v Írsku do 31. decembra 2005.

               18

               Dňa 23. februára 2006 ho ministerstvo informovalo jednak o tom, že jeho povolenie na pobyt nebude predĺžené vzhľadom na zánik spoločného bydliska s manželkou, a jednak o svojom úmysle vydať v rámci svojich zákonných oprávnení príkaz na jeho vyhostenie.

               19

               Pán N. 16. júna 2009 bez podania predchádzajúcej žiadosti o azyl požiadal ministerstvo o skúmanie jeho žiadosti o doplnkovú ochranu, pričom primárne tvrdil, že síce nemá obavy z prenasledovania, no návratu do krajiny svojho pôvodu sa obáva z dôvodu, že by čelil riziku utrpenia „vážneho bezprávia“ v zmysle článku 15 smernice 2004/83.

               20

               Dňa 23. júna 2009 ministerstvo informovalo pána N., že nie je možné skúmať jeho žiadosť o doplnkovú ochranu, pretože možnosť podať žiadosť o postavenie osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu je podľa írskeho práva podmienená zamietnutím žiadosti o priznanie postavenia utečenca.

               21

               V nadväznosti na nové kroky pána N. smerujúce k skúmaniu jeho žiadosti o doplnkovú ochranu ministerstvo v liste z 27. júla 2009 zopakovalo dôvod, pre ktorý odmietlo skúmať túto žiadosť.

               22

               Dňa 12. októbra 2009 podal pán N. na High Court žalobu o neplatnosť rozhodnutia ministra, pretože usudzoval, že vnútroštátne právo preberajúce smernicu 2004/83 mu musí priznávať právo na podanie „samostatnej“ žiadosti o doplnkovú ochranu.

               23

               Keďže táto žaloba o neplatnosť bola zamietnutá, pán N. podal kasačný opravný prostriedok na Supreme Court.

               24

               Za týchto okolností Supreme Court rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Umožňuje smernica [2004/83], ak sa vykladá vzhľadom na zásadu riadnej správy vecí verejných zakotvenú v práve Európskej únie, najmä v článku 41 Charty…, aby členský štát prijal také právne predpisy, podľa ktorých možno žiadosť o doplnkovú ochranu skúmať iba vtedy, ak žiadateľ požiadal o priznanie postavenia utečenca a táto žiadosť bola zamietnutá v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi?“

         O prejudiciálnej otázke

               25

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 2004/83 a právo na riadnu správu vecí verejných majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá je charakteristická existenciou dvoch oddelených a po sebe nasledujúcich konaní na účely skúmania na jednej strane žiadosti o azyl a na druhej strane žiadosti o doplnkovú ochranu a ktorá skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu podmieňuje predchádzajúcim zamietnutím žiadosti smerujúcej k získaniu postavenia utečenca.

               26

               Na úvod treba pripomenúť, že smernica 2004/83 v rámci konceptu „medzinárodnej ochrany“ upravuje dva odlišné režimy ochrany, a to na jednej strane postavenie utečenca a na druhej strane postavenie osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu.

               27

               V tejto súvislosti je vhodné uviesť, že ako vyplýva z odôvodnení 3, 16 a 17 smernice 2004/83, Ženevský dohovor predstavuje základný kameň medzinárodného právneho režimu ochrany utečencov a ustanovenia tejto smernice boli prijaté s cieľom pomôcť príslušným orgánom členských štátov pri uplatňovaní tohto dohovoru, opierajúc sa o spoločné pojmy a kritériá (rozsudok X a i., C‑199/12 až C‑201/12, EU:C:2013:720, bod 39, ako aj citovaná judikatúra).

               28

               Ustanovenia uvedenej smernice je preto potrebné vykladať z hľadiska jej celkovej štruktúry a cieľa a pri rešpektovaní uvedeného dohovoru a iných relevantných zmlúv, na ktoré odkazuje článok 78 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok Abed El Karem El Kott a i., C‑364/11, EU:C:2012:826, bod 43, ako aj citovaná judikatúra).

               29

               V tejto súvislosti treba uviesť, že znenie článku 2 písm. e) smernice 2004/83 definuje osobu oprávnenú na doplnkovú ochranu ako príslušníka tretej krajiny alebo osobu bez štátneho občianstva, ktorí nie sú oprávnení na postavenie utečenca.

               30

               Použitie pojmu „doplnková“, ako aj znenie tohto článku naznačujú, že postavenie osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu je určené príslušníkom tretích krajín, ktorí nespĺňajú podmienky vyžadované na priznanie postavenia utečenca.

               31

               Ďalej z odôvodnení 5, 6 a 24 smernice 2004/83 vyplýva, že minimálne kritériá na poskytnutie doplnkovej ochrany musia umožniť doplnenie ochrany utečencov zakotvenej v Ženevskom dohovore tým, že identifikujú osoby, ktoré skutočne potrebujú medzinárodnú ochranu, a poskytnú im zodpovedajúce právne postavenie (rozsudok Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, bod 33).

               32

               Z týchto podkladov vyplýva, že doplnková ochrana upravená smernicou 2004/83 predstavuje doplnok k ochrane utečencov zakotvenej v Ženevskom dohovore.

               33

               Takýto výklad je navyše v súlade s cieľmi stanovenými článkom 78 ods. 2 písm. a) a b) ZFEÚ, podľa ktorého Európsky parlament a Rada Európskej únie prijmú opatrenia týkajúce sa spoločného európskeho azylového systému, ktorý okrem iného zahŕňa „jednotný štatút doplnkovej ochrany pre štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí bez toho, aby získali európsky azyl, potrebujú medzinárodnú ochranu“.

               34

               Okrem toho, ako uvádza generálny advokát v bodoch 46 a 49 svojich návrhov, keďže žiadateľ o medzinárodnú ochranu nemusí byť nutne schopný posúdiť, akého typu ochrany sa týka jeho žiadosť, a navyše postavenie utečenca poskytuje širšiu ochranu ako postavenie osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu, určenie postavenia, ktoré je v situácii tohto žiadateľa najvhodnejšie, v zásade prináleží príslušnému orgánu.

               35

               Z týchto úvah vyplýva, že žiadosť o doplnkovú ochranu sa v zásade nemôže skúmať predtým, ako príslušný orgán určí, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu nespĺňa podmienky odôvodňujúce priznanie postavenia utečenca.

               36

               V nadväznosti na to smernica 2004/83 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ukladá skúmanie podmienok týkajúcich sa priznania postavenia utečenca pred skúmaním podmienok týkajúcich sa doplnkovej ochrany.

               37

               Treba však ešte skúmať, či vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá zavádza dve oddelené konania na účely skúmania na jednej strane žiadosti o azyl a na druhej strane žiadosti o doplnkovú ochranu, pričom druhú z týchto žiadostí možno podať len po zamietnutí prvej, nebránia iné pravidlá práva Únie.

               38

               Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že smernica 2004/83 neobsahuje procesné pravidlá vzťahujúce sa na skúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu. Minimálne štandardy pre konania o skúmaní žiadostí upravuje smernica 2005/85, ktorá spresňuje aj práva žiadateľov o azyl.

               39

               Smernica 2005/85 sa však v prípade žiadostí o doplnkovú ochranu uplatní len vtedy, ak členský štát zavádza jediné konanie, v rámci ktorého skúma žiadosť s ohľadom na oba druhy medzinárodnej ochrany, konkrétne na prvý týkajúci sa postavenia utečenca a na druhý týkajúci sa postavenia doplnkovej ochrany (rozsudok M., C‑277/11, EU:C:2012:744, bod 79).

               40

               Ako vyplýva z bodu 37 tohto rozsudku, v Írsku o takúto situáciu nejde.

               41

               V prípade neexistencie pravidiel stanovených právom Únie, pokiaľ ide o procesné postupy týkajúce sa skúmania žiadosti o doplnkovú ochranu, teda členské štáty v súlade so zásadou procesnej autonómie zostávajú oprávnené upraviť tieto postupy, pričom sa musí zabezpečiť dodržiavanie základných práv a úplná efektivita ustanovení práva Únie týkajúcich sa doplnkovej ochrany (pozri v tomto zmysle rozsudok VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 64).

               42

               Z toho vyplýva, že také vnútroštátne procesné pravidlo, o aké ide vo veci samej, ktoré podmieňuje skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu predchádzajúcim zamietnutím žiadosti smerujúcej k získaniu postavenia utečenca, musí zaručiť efektívny prístup osôb žiadajúcich o doplnkovú ochranu k právam, ktoré im priznáva smernica 2004/83.

               43

               V tejto súvislosti, ako vyplýva z odôvodnení uvedených v bodoch 29 až 35 tohto rozsudku, samotná skutočnosť, že žiadosť o doplnkovú ochranu sa skúma až v nadväznosti na rozhodnutie o zamietnutí postavenia utečenca, v zásade nemôže ohroziť efektívny prístup žiadateľov o doplnkovú ochranu k právam, ktoré im priznáva smernica 2004/83.

               44

               Z takej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, však vyplýva, že príslušník tretej krajiny, ktorý chce využiť len doplnkovú ochranu, je nutne vystavený dvom odlišným procesným štádiám, pričom hrozí, že toto zdvojenie konania o priznaní medzinárodnej ochrany predĺži jeho trvanie, a teda oneskorí posúdenie žiadosti o doplnkovú ochranu.

               45

               Efektivita prístupu k postaveniu osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu však vyžaduje, aby na jednej strane bolo možné podať žiadosť o priznanie postavenia utečenca a žiadosť o doplnkovú ochranu spoločne a aby na druhej strane k skúmaniu žiadosti o doplnkovú ochranu došlo v primeranej lehote, pričom preverenie týchto okolností prináleží vnútroštátnemu súdu.

               46

               V tejto súvislosti je vhodné zohľadniť tak dĺžku trvania skúmania žiadosti o priznanie postavenia utečenca, ktoré viedlo k jej zamietnutiu, ako aj dĺžku trvania skúmania žiadosti o doplnkovú ochranu.

               47

               Treba tiež uviesť, že pokiaľ príslušník tretieho štátu podá žiadosť o medzinárodnú ochranu, z ktorej nevyplýva žiadny údaj umožňujúci určiť, že má oprávnené obavy z prenasledovania, prináleží príslušnému orgánu, aby v čo najkratšom čase určil, že ide o osobu, ktorá sa nemôže domáhať postavenia utečenca, vďaka čomu bude možné v primeranom čase pristúpiť k skúmaniu žiadosti o doplnkovú ochranu.

               48

               Orgány poverené skúmaním žiadostí o medzinárodnú ochranu majú okrem iného možnosť urýchliť prieskumné konanie týkajúce sa podmienok na získanie postavenia utečenca v súlade s článkom 23 ods. 4 smernice 2005/85, ak žiadateľ jasne nespĺňa požiadavku na postavenie „utečenca“ v zmysle článku 2 písm. c) smernice 2004/83.

               49

               Pokiaľ ide o právo na riadnu správu vecí verejných, zakotvené v článku 41 Charty, treba pripomenúť, že toto právo odráža všeobecnú zásadu práva Únie.

               50

               Pokiaľ vo veci samej členský štát vykonáva právo Únie, v rámci konania o priznanie doplnkovej ochrany, o aké ide vo veci samej, ktoré vedie príslušný vnútroštátny orgán, sa musia uplatniť požiadavky vyplývajúce z práva na riadnu správu vecí verejných, najmä právo každého na nestranné prejednanie jeho vecí v primeranej lehote.

               51

               Treba teda preveriť, či právo na riadnu správu vecí verejných bráni tomu, aby členský štát vo svojom vnútroštátnom práve upravil procesný postup, podľa ktorého musí byť žiadosť o doplnkovú ochranu predmetom odlišného konania, ktoré nutne nasleduje po zamietnutí žiadosti o azyl.

               52

               Pokiaľ ide konkrétnejšie o požiadavku nestrannosti, táto požiadavka zahŕňa okrem iného objektívnu nestrannosť v tom zmysle, že vnútroštátny orgán musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek oprávnených pochybností o prípadnej zaujatosti (pozri analogicky rozsudok Ziegler/Komisia, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 155).

               53

               Je vhodné na úvod uviesť, že za okolností, o aké ide vo veci samej, skutočnosť, že vnútroštátny orgán pred začatím skúmania žiadosti o doplnkovú ochranu informoval žiadateľa o túto ochranu o svojom úmysle prijať rozhodnutie o vyhostení, nemôže sama osebe znamenať nedostatok objektívnej nestrannosti tohto orgánu.

               54

               Je totiž nesporné, že tento úmysel príslušného orgánu je odôvodnený tvrdením, že príslušník tretej krajiny nespĺňa podmienky vyžadované na priznanie postavenia utečenca. Z tohto konštatovania teda nevyplýva, že príslušný orgán už prijal stanovisko k otázke, či tento príslušník spĺňa podmienky priznania doplnkovej ochrany.

               55

               Preto procesné pravidlo, o ktoré ide vo veci samej, neporušuje požiadavku nestrannosti vyplývajúcu z práva na riadnu správu vecí verejných.

               56

               Naproti tomu toto právo, ako aj podmienky uložené zásadou efektivity, ktoré sú uvedené v bodoch 41 a 42 tohto rozsudku, zaručujú, že trvanie celého prieskumného konania týkajúceho sa žiadosti o medzinárodnú ochranu nepresiahne primeranú lehotu, čo preveriť prináleží vnútroštátnemu súdu.

               57

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že smernica 2004/83, ako ani zásada efektivity a právo na riadnu správu vecí verejných nebránia takému vnútroštátnemu procesnému pravidlu, o aké ide vo veci samej, ktoré skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu podmieňuje predchádzajúcim zamietnutím žiadosti smerujúcej k získaniu postavenia utečenca, pokiaľ jednak žiadosť o priznanie postavenia utečenca a žiadosť o doplnkovú ochranu môžu byť podané spoločne a jednak toto vnútroštátne procesné pravidlo nevedie k tomu, že k skúmaniu žiadosti o doplnkovú ochranu dochádza v neprimeranej lehote, pričom preveriť tieto okolností prináleží vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               58

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Smernica Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, ako ani zásada efektivity a právo na riadnu správu vecí verejných nebránia takému vnútroštátnemu procesnému pravidlu, o aké ide vo veci samej, ktoré skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu podmieňuje predchádzajúcim zamietnutím žiadosti smerujúcej k získaniu postavenia utečenca, pokiaľ jednak žiadosť o priznanie postavenia utečenca a žiadosť o doplnkovú ochranu môžu byť podané spoločne a jednak toto vnútroštátne procesné pravidlo nevedie k tomu, že k skúmaniu žiadosti o doplnkovú ochranu dochádza v neprimeranej lehote, pričom preveriť tieto okolnosti prináleží vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 12. septembra 2017.#Laufen Austria AG v. Európska komisia.#Hospodárska súťaž – Kartely – Belgický, nemecký, francúzsky, taliansky, holandský a rakúsky trh s kúpeľňovými doplnkami a príslušenstvom – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o EHP – Pokuty – Solidárne uloženie pokuty materskej spoločnosti a jej dcérskej spoločnosti – Horná hranica 10 % obratu – Výpočet hornej hranice iba na základe obratu dcérskej spoločnosti za obdobie porušovania predchádzajúce jej nadobudnutiu materskou spoločnosťou.#Vec T-411/10 RENV.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. marca 1983. # Gesellschaft zur Verwertung von Leistungsschutzrechten mbH (GVL) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 7/82.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. februára 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-219/99.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. novembra 1992. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Vec C-105/91.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 6. marca 2007.#Wienand Meilicke, Heidi Christa Weyde a Marina Stöffler proti Finanzamt Bonn-Innenstadt.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Köln - Nemecko.#Daň z príjmov - Zápočet dane pri dividendách vyplácaných spoločnosťami rezidentmi - Články 56 ES a 58 ES - Obmedzenie časových účinkov rozsudku.#Vec C-292/04.

text:
      Vec C‑292/04
      Wienand Meilicke a i.
      proti
      Finanzamt Bonn-Innenstadt
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Köln)
      „Daň z príjmov – Zápočet dane pri dividendách vyplácaných spoločnosťami rezidentmi – Články 56 ES a 58 ES – Obmedzenie časových účinkov rozsudku“
      Návrhy prednesené 10. novembra 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Návrhy prednesené 5. októbra 2006 – generálna advokátka C. Stix‑Hackl
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 6. marca 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia
      (Články 56 ES a 58 ES)
      2.     Prejudiciálne otázky – Výklad – Časové účinky rozsudkov o výklade
      (Článok 234 ES)
      1.     Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia daňovej právnej úprave, podľa ktorej pri vyplácaní dividend
         kapitálovou spoločnosťou má akcionár, ktorý je daňovníkom s neobmedzenou daňovou povinnosťou v členskom štáte, nárok na zápočet
         dane vypočítaný v závislosti od sadzby dane z vyplácaných plnení z titulu dane z príjmov právnických osôb vtedy, ak má vyplácajúca
         spoločnosť sídlo v tom istom členskom štáte, ale nie vtedy, ak má uvedená spoločnosť sídlo v inom členskom štáte.

      Právna úprava predstavuje obmedzenie voľnému pohybu kapitálu, pokiaľ môže odradiť daňovníkov dane z príjmov s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou v dotknutom členskom štáte od investovania svojho kapitálu do spoločností so sídlom v iných členských
         štátoch; rovnako môže mať obmedzujúci účinok vo vzťahu k týmto spoločnostiam v tom, že tvorí prekážku výplaty kapitálu v dotknutom
         členskom štáte v neprospech uvedených spoločností.

      Aj keď je táto daňová právna úprava založená na spojitosti medzi daňovou výhodou a kompenzačným daňovým odvodom, keďže stanovuje,
         že zápočet dane priznaný akcionárovi, ktorý je daňovníkom dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom členskom
         štáte, sa vypočíta v závislosti od dane z príjmov právnických osôb, ktorú zaplatila spoločnosť so sídlom v tomto členskom
         štáte z rozdeľovaného zisku, takáto právna úprava sa nezdá byť nevyhnutnou na zachovanie vnútornej súdržnosti vnútroštátneho
         daňového systému. Vzhľadom na cieľ, a to odstrániť dvojité zdanenie ziskov spoločností, ktoré boli vyplatené vo forme dividend,
         by totiž priznanie zápočtu dane akcionárovi, ktorý je daňovníkom dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom
         členskom štáte a držiteľom akcií spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, pričom zápočet dane by sa vypočítal v závislosti
         od dane zaplatenej touto spoločnosťou z titulu dane z príjmov právnických osôb v štáte, v ktorom sídli, nespochybnilo vnútornú
         súdržnosť vnútroštátneho daňového systému a išlo by o menej reštriktívne opatrenie pre voľný pohyb kapitálu.

      Pokiaľ ide o zníženie daňových príjmov týkajúcich sa dividend, ktoré vyplatili spoločnosti so sídlom v iných členských štátoch,
         nemôže sa považovať za naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorého by sa bolo možné dovolávať pri odôvodnení opatrenia, ktoré
         je v zásade v rozpore so základnou slobodou.

      (pozri body 20, 23, 24, 28, 29, 30, 31 a výrok)
      2.     Pri výkone svojej právomoci podľa článku 234 ES iba výnimočne môže Súdny dvor uplatnením všeobecnej zásady právnej istoty,
         ktorá je súčasťou právneho poriadku Spoločenstva, dospieť k tomu, že obmedzí možnosť všetkých dotknutých osôb dovolávať sa
         ustanovenia, ktoré vyložil, so zreteľom na spochybnenie právnych vzťahov vzniknutých v dobrej viere. Také obmedzenie možno
         pripustiť iba v samotnom rozsudku, ktorým sa rozhoduje o požadovanom výklade. Časové účinky požadovaného výkladu, ktorý Súdny
         dvor dáva ustanoveniu práva Spoločenstva, totiž treba nevyhnutne určiť v jediný moment. Zásada, že obmedzenie možno pripustiť
         iba v samotnom rozsudku, ktorým sa rozhoduje o požadovanom výklade, v tomto ohľade zabezpečuje rovnosť zaobchádzania s členskými
         štátmi a ďalšími subjektmi so zreteľom na toto právo, a tým spĺňa požiadavky vyplývajúce zo zásady právnej istoty.

      (pozri body 34 – 37)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 6. marca 2007 (*)

      „Daň z príjmov – Zápočet dane pri dividendách vyplácaných spoločnosťami rezidentmi – Články 56 ES a 58 ES – Obmedzenie časových účinkov rozsudku“
      Vo veci C‑292/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Köln (Nemecko)
         z 24. júna 2004 a doručený Súdnemu dvoru 9. júla 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Wienand Meilicke,
      Heidi Christa Weyde,
      Marina Stöffler
      proti
      Finanzamt Bonn-Innenstadt,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, R. Schintgen a J. Klučka,
         sudcovia J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus a E. Levits (spravodajca),

      generálny advokát: A. Tizzano, neskôr C. Stix‑Hackl,
      tajomníci: B. Fülöp a K. Sztranc‑Sławiczek, referenti,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. septembra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Meilicke, pani Weyde a pani Stöffler, v zastúpení: W. Meilicke a R. Portner, Rechtsanwälte,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: C. Quassowski, A. Tiemann a R. Stotz, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci K.‑T. Stopp,
         Rechtsanwalt,

      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: T. Ward, barrister,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: K. Gross a R. Lyal, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Tizzano na pojednávaní 10. novembra 2005,
      so zreteľom na uznesenie zo 7. apríla 2006 o opätovnom otvorení ústnej časti konania a po pojednávaní z 30. mája 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Meilicke, pani Weyde a pani Stöffler, v zastúpení: W. Meilicke a D. E. Rabback, Rechtsanwälte,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, R. Stotz a V. Rietmeyer, splnomocnení zástupcovia,
      –       česká vláda, v zastúpení: T. Boček, splnomocnený zástupca,
      –       dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca,
      –       grécka vláda, v zastúpení: K. Georgiadi, splnomocnený zástupca,
      –       španielska vláda, v zastúpení: J. M. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: J.‑C. Gracia, splnomocnený zástupca,
      –       maďarská vláda, v zastúpení: R. Somssich a A. Müller, splnomocnené zástupkyne,
      –       holandská vláda, v zastúpení: M. de Grave, splnomocnený zástupca,
      –       rakúska vláda, v zastúpení: H. Dossi, splnomocnený zástupca,
      –       švédska vláda, v zastúpení: K. Wistrand a A. Falk, splnomocnené zástupkyne,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: P. Baker, QC,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: K. Gross a R. Lyal, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Stix‑Hackl na pojednávaní 5. októbra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 56 ES a 58 ES.
      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi W. Meilickem, ako aj H. C. Weydeovou a M. Stöfflerovou ako dedičmi H. Meilickeho,
         zosnulého 3. mája 1997, a Finanzamt Bonn-Innenstadt (ďalej len „Finanzamt“), ktorého predmetom je zdanenie dividend vyplatených
         zosnulému v priebehu rokov 1995 až 1997 spoločnosťami so sídlom v Dánsku a Holandsku.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3       Článok 56 ods. 1 ES, ktorý sa nachádza v kapitole 4 s nadpisom „Kapitál a platby“ hlavy III s názvom „Voľný pohyb osôb, služieb
         a kapitálu“ tretej časti Zmluvy ES venovanej politikám Spoločenstva, znie:

      „V rámci ustanovení tejto kapitoly sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami.“
      4       Článok 58 ods. 1 ES stanovuje:
      „Ustanovenia článku 56 majú bez toho, aby boli dotknuté práva členských štátov:
      a)      uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov podľa miesta bydliska alebo podľa
         miesta, kde investovali kapitál;

      …“
      5       Článok 58 ods. 3 ES uvádza:
      „Opatrenia a postupy uvedené v odsekoch 1 a 2 však nesmú byť prostriedkom pre svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie
         voľného pohybu kapitálu a platieb vymedzených v článku 56.“

       Nemecké právo uplatniteľné počas rokov 1995 až 1997
      6       V zmysle § 1, 2 a 20 zákona o dani z príjmov (Einkommensteuergesetz) zo 7. septembra 1990 (BGBl. I, 1990, s. 1898) v znení
         zákona z 13. septembra 1993 (BGBl. I, 1993, s. 1569, ďalej len „EStG“) sú dividendy, ktoré poberá osoba s bydliskom v Nemecku,
         teda daňovník dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou, zdaňované v tomto štáte ako príjem z kapitálového majetku.

      7       V zmysle § 27 ods. 1 zákona o dani z príjmov právnických osôb (Körperschaftsteuergesetz) z 11. marca 1991 (BGBl. I, 1991,
         s. 638) v znení zákona z 13. septembra 1993 sú dividendy vyplácané kapitálovými spoločnosťami, ktoré sú daňovníkmi dane z príjmov
         právnických osôb s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku, zdaňované sadzbou vo výške 30 %. Táto skutočnosť sa prejavuje
         rozdelením 70 % zisku pred zdanením a zápočtom dane vo výške 30/70, teda 3/7 nadobudnutých dividend.

      8       Podľa § 36 ods. 2 bodu 3 EStG sa tento zápočet dane uplatní iba na dividendy vyplatené kapitálovými spoločnosťami, ktoré sú
         daňovníkmi s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku. V dôsledku toho daňovníci dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         v Nemecku majú na uvedený zápočet dane nárok, pokiaľ poberajú dividendy nemeckých spoločností, ale nie vtedy, ak poberajú
         dividendy zahraničných spoločností.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9       Nebohý H. Meilicke, ktorý mal bydlisko v Nemecku, vlastnil akcie spoločností so sídlom v Holandsku a Dánsku. V priebehu rokov
         1995 až 1997 dostal z tohto dôvodu dividendy v celkovej výške 39 631,32 DEM, teda 20 263,17 eur.

      10     Listom z 30. októbra 2000 žalobcovia vo veci samej požiadali Finanzamt, aby uskutočnil zápočet dane vo výške 3/7 týchto dividend
         na daň z príjmov, ktorú evidoval na meno H. Meilicke.

      11     Finanzamt túto žiadosť zamietol z dôvodu, že na daň z príjmov možno započítať iba daň z príjmov právnických osôb zaplatenú
         spoločnosťou, ktorá je daňovníkom dane z príjmov právnických osôb s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku.

      12     Žalobcovia vo veci samej podali proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Finanzgericht Köln.
      13     Za týchto podmienok Finanzgericht Köln rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Je § 36 ods. 2 bod 3 [EStG], podľa ktorého sa na daň z príjmov započíta vo výške 3/7 príjmov v zmysle § 20 ods. 1 bodu 1
         alebo 2 EStG len daň z príjmov právnických osôb spoločnosti alebo združenia osôb, ktoré sú daňovníkmi dane z príjmov právnických
         osôb s neobmedzenou daňovou povinnosťou, zlučiteľný s článkom 56 ods. 1 ES a článkom 58 ods. 1 písm. a) a ods. 3 ES?“

       O prejudiciálnej otázke
       O veci samej
      14     Ako zdôraznili žalobcovia vo veci samej, Finanzgericht Köln podal svoj návrh na začatie prejudiciálneho konania pred vyhlásením
         rozsudku zo 7. septembra 2004, Manninen (C‑319/02, Zb. s. I‑7477).

      15     V bode 54 tohto rozsudku dospel Súdny dvor k záveru, že výpočet nároku na zápočet dane priznaného akcionárovi s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou vo Fínsku, ktorému boli vyplatené dividendy spoločnosťou so sídlom vo Švédsku, musí vychádzať z dane skutočne
         zaplatenej spoločnosťou so sídlom v tomto inom členskom štáte, ako to vyplýva zo všeobecných pravidiel uplatňovaných na výpočet
         daňového základu, ako aj zo sadzby dane z príjmov právnických osôb v tomto inom členskom štáte.

      16     Zo spisu, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, vyplýva, že v predmetných rokoch bola sadzba dane z príjmov právnických osôb
         34 % v Dánsku a 35 % v Holandsku. Vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru žalobcovia vo veci samej tvrdili, že
         žiadosť podaná na nemecký daňový úrad teda mala zahŕňať uplatnenie nároku na zápočet dane, ktorý nie je vo výške 3/7 príjmov
         v zmysle § 20 ods. 1 bodov 1 alebo 2 EStG, ale 34/66 uvedených príjmov pri dividendách pochádzajúcich z Dánska a 35/65 pri
         dividendách pochádzajúcich z Holandska.

      17     Nemecká vláda na druhej strane tvrdí, že už citovaný rozsudok Manninen nemožno prebrať na spor vo veci samej, pričom spresňuje,
         že v rámci systému úplného zápočtu, ktorý stanovuje nemecká právna úprava pri vyplácaní dividend vnútroštátneho pôvodu, nie
         je zlomok 3/7 dividend stanovený uvedenou právnou úpravou paušálnym zápočtom, ale je spojený s výškou zdanenia pri sadzbe
         dane z príjmov právnických osôb 30 % v prípade vyplatenia dividend. V prípade vyplácania dividend zahraničného pôvodu teda
         nemožno priznať zápočet dane vo výške 3/7 vyplatených dividend, ktorý by nebol spojený so sadzbou dane uplatňovanou na vyplácané
         plnenia podľa právnej úpravy týkajúcej sa dane z príjmov právnických osôb členského štátu, na území ktorého má sídlo spoločnosť,
         ktorá tieto dividendy vyplatila.

      18     Za týchto podmienok je namieste usúdiť, že vnútroštátny súd sa svojou prejudiciálnou otázkou v podstate usiluje zistiť, či
         sa články 56 ES a 58 ES majú vykladať v tom zmysle, že bránia daňovej právnej úprave, podľa ktorej pri vyplácaní dividend
         kapitálovou spoločnosťou má akcionár, ktorý je daňovníkom s neobmedzenou daňovou povinnosťou v členskom štáte, nárok na zápočet
         dane vypočítaný v závislosti od sadzby dane z vyplácaných plnení z titulu dane z príjmov právnických osôb vtedy, ak má vyplácajúca
         spoločnosť sídlo v tom istom členskom štáte, ale nie vtedy, ak má uvedená spoločnosť sídlo v inom členskom štáte.

      19     Je ustálenou judikatúrou, že priame dane síce patria do právomoci členských štátov, tieto štáty však musia skúmať, či sú v súlade
         s právom Spoločenstva (rozsudky z 29. apríla 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 19, a Manninen, už
         citovaný, bod 19).

      20     Daňová právna úprava, o akú ide vo veci samej, pritom predstavuje obmedzenie v zmysle článku 56 ES.
      21     Je totiž dôležité uviesť, že účelom zápočtu dane, ktorý stanovuje nemecká daňová právna úprava relevantná vo veci samej, je
         rovnako ako v prípade zápočtu dane, ktorý stanovovala fínska daňová právna úprava opísaná v už citovanom rozsudku Manninen,
         predísť dvojitému zdaneniu ziskov nemeckých spoločností, ktoré sú vyplácané akcionárom, a to započítaním dane z príjmov právnických
         osôb, ktorú zaplatila spoločnosť vyplácajúca dividendy, na daň z príjmov z kapitálového majetku ukladanú akcionárovi. Konečným
         výsledkom takéhoto systému je, že dividendy sa u akcionára ďalej zdaňujú už iba v tom rozsahu, v akom neboli zdanené pri spoločnosti
         ako vyplácaný zisk (pozri v tomto zmysle rozsudok Manninen, už citovaný, bod 20).

      22     Keďže zápočet dane sa uplatňuje len na dividendy vyplácané spoločnosťami so sídlom v Nemecku, znevýhodňuje táto právna úprava
         daňovníkov dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou v tomto členskom štáte, ktorí poberajú dividendy od spoločností
         so sídlom v iných členských štátoch. Tieto osoby sú totiž zdanené bez toho, aby si mohli na daň z príjmov z kapitálového majetku
         započítať daň z príjmov právnických osôb, ktorú spoločnosti zaplatili v štáte, kde majú sídlo (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Manninen, už citovaný, bod 20).

      23     Z toho vyplýva, že daňová právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, môže odradiť daňovníkov dane z príjmov s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou v Nemecku od investovania svojho kapitálu do spoločností so sídlom v iných členských štátoch.

      24     Naopak, táto právna úprava môže mať obmedzujúci účinok vo vzťahu k týmto spoločnostiam v tom, že tvorí prekážku výplaty kapitálu
         v Nemecku v neprospech uvedených spoločností. Pokiaľ sú totiž dividendy, ktoré nemajú pôvod v Nemecku, zdaňované menej výhodným
         spôsobom ako dividendy vyplácané spoločnosťami so sídlom v Nemecku, akcie spoločností so sídlom v iných členských štátoch
         sú pre investorov s bydliskom v Nemecku menej atraktívne ako akcie spoločností, ktoré majú sídlo v tomto členskom štáte (pozri
         rozsudky zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod 35; Manninen, už citovaný, bod 23, a z 12. decembra 2006,
         Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Zb. s. I‑11753, bod 64).

      25     Nemecká vláda odkazuje na rozsudky z 28. januára 1992, Bachmann (C‑204/90, Zb. s. I‑249) a Komisia/Belgicko (C‑300/90, Zb.
         s. I‑305), a tvrdí, že právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, je odôvodnená nevyhnutnosťou zabezpečiť vnútornú súdržnosť
         vnútroštátneho daňového systému.

      26     V tomto ohľade je namieste pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je na to, aby argument založený na takomto odôvodnení
         mohol obstáť, po prvé potrebné preukázať existenciu priamej spojitosti medzi predmetnou daňovou výhodou a kompenzáciou tejto
         výhody určitým daňovým odvodom (rozsudok Manninen, už citovaný, bod 42).

      27     Po druhé, argument založený na nevyhnutnosti zachovať vnútornú súdržnosť daňového systému musí byť skúmaný so zreteľom na
         cieľ, ktorý sleduje predmetná daňová právna úprava (rozsudok Manninen, už citovaný, bod 43).

      28     Aj keď je nemecká daňová právna úprava založená na spojitosti medzi daňovou výhodou a kompenzačným daňovým odvodom, keďže
         stanovuje, že zápočet dane priznaný akcionárovi, ktorý je daňovníkom dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku,
         sa vypočíta v závislosti od dane z príjmov právnických osôb, ktorú zaplatila spoločnosť so sídlom v tomto členskom štáte z rozdeľovaného
         zisku, takáto právna úprava sa nezdá byť nevyhnutnou na zachovanie vnútornej súdržnosti nemeckého daňového systému (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Manninen, už citovaný, bod 45).

      29     Cieľom, ktorý sleduje nemecká daňová právna úprava, je totiž odstrániť dvojité zdanenie ziskov spoločností, ktoré boli vyplatené
         vo forme dividend. Vzhľadom na tento cieľ zostáva vnútorná súdržnosť uvedeného daňového systému zachovaná dovtedy, kým je
         dodržaná súvzťažnosť medzi daňovou výhodou poskytnutou akcionárovi a uhrádzanou daňou z príjmov právnických osôb. Preto ak
         by sa v prípade, o aký ide vo veci samej, priznal akcionárovi, ktorý je daňovníkom dane z príjmov s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         v Nemecku a držiteľom akcií spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, zápočet dane, ktorý by bol vypočítaný v závislosti
         od dane zaplatenej touto spoločnosťou z titulu dane z príjmov právnických osôb v štáte, v ktorom sídli, nespochybnilo by to
         vnútornú súdržnosť nemeckého daňového systému a išlo by o menej reštriktívne opatrenie pre voľný pohyb kapitálu, než stanovuje
         nemecká daňová právna úprava (pozri analogicky rozsudok Manninen, už citovaný, bod 46).

      30     Je zrejmé, že priznanie zápočtu dane z dôvodu dane z príjmov právnických osôb, ktorá bola zaplatená v inom členskom štáte,
         môže Spolkovej republike Nemecko spôsobiť zníženie jej daňových príjmov týkajúcich sa dividend, ktoré vyplatili spoločnosti
         so sídlom v iných členských štátoch. Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že zníženie daňových príjmov sa nemôže považovať
         za naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorého by sa bolo možné dovolávať pri odôvodnení opatrenia, ktoré je v zásade v rozpore
         so základnou slobodou (rozsudky Verkooijen, už citovaný, bod 59, a Manninen, už citovaný, bod 49).

      31     Vzhľadom na uvedené okolnosti je namieste odpovedať na položenú otázku tak, že články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom
         zmysle, že bránia daňovej právnej úprave, podľa ktorej pri vyplácaní dividend kapitálovou spoločnosťou má akcionár, ktorý
         je daňovníkom s neobmedzenou daňovou povinnosťou v členskom štáte, nárok na zápočet dane vypočítaný v závislosti od sadzby
         dane z vyplácaných plnení z titulu dane z príjmov právnických osôb vtedy, ak má vyplácajúca spoločnosť sídlo v tom istom členskom
         štáte, ale nie vtedy, ak má uvedená spoločnosť sídlo v inom členskom štáte.

       O časových účinkov tohto rozsudku
      32     Vo svojich pripomienkach nemecká vláda poukázala na možnosť, aby Súdny dvor v prípade, ak rozhodne, že vnútroštátna právna
         úprava, o akú ide vo veci samej, je nezlučiteľná s článkami 56 ES a 58 ES, obmedzil časové účinky tohto rozsudku.

      33     Na podporu svojho návrhu uvedená vláda jednak upriamila pozornosť Súdneho dvora na vážne finančné dôsledky, ktoré by mal rozsudok
         s takým výrokom. Jednak uviedla, že pred vyhlásením už citovaného rozsudku Verkooijen sa Spolková republika Nemecko mohla
         domnievať, že sporná právna úprava je v súlade s právom Spoločenstva.

      34     V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry výklad, ktorý Súdny dvor dáva pravidlu práva Spoločenstva pri
         výkone svojej právomoci podľa článku 234 ES, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa musí alebo by
         sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a musí
         uplatňovať aj na právne vzťahy vzniknuté a vytvorené pred vydaním rozsudku, ktorým sa rozhodlo o návrhu na výklad, ak sú inak
         splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušnému súdu spor, ktorý sa týka uplatnenia uvedeného pravidla (pozri najmä rozsudky
         z 3. októbra 2002, Barreira Pérez, C‑347/00, Zb. s. I‑8191, bod 44, a zo 17. februára 2005, Linneweber a Akritidis, C‑453/02
         a C‑462/02, Zb. s. I‑1131, bod 41).

      35     Iba výnimočne môže Súdny dvor uplatnením všeobecnej zásady právnej istoty, ktorá je súčasťou právneho poriadku Spoločenstva,
         dospieť k tomu, že obmedzí možnosť všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, so zreteľom na spochybnenie
         právnych vzťahov vzniknutých v dobrej viere (pozri najmä rozsudky z 23. mája 2000, Buchner a i., C‑104/98, Zb. s. I‑3625,
         bod 39, ako aj Linneweber a Akritidis, už citovaný, bod 42).

      36     Navyše také obmedzenie možno podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pripustiť iba v samotnom rozsudku, ktorým sa rozhoduje
         o požadovanom výklade (rozsudky z 2. februára 1988, Barra, 309/85, Zb. s. 355, bod 13, a Blaizot, 24/86, Zb. s. 379, bod 28;
         zo 16. júla 1992, Legros a i., C‑163/90, Zb. s. I‑4625, bod 30; z 15. decembra 1995, Bosman a i., C‑415/93, Zb. s. I‑4921,
         bod 142, a z 9. marca 2000, EKW a Wein & Co., C‑437/97, Zb. s. I‑1157, bod 57).

      37     Časové účinky požadovaného výkladu, ktorý Súdny dvor dáva ustanoveniu práva Spoločenstva, totiž treba nevyhnutne určiť v jediný
         moment. Zásada, že obmedzenie možno pripustiť iba v samotnom rozsudku, ktorým sa rozhoduje o požadovanom výklade, v tomto
         ohľade zabezpečuje rovnosť zaobchádzania s členskými štátmi a ďalšími subjektmi so zreteľom na toto právo, a tým spĺňa požiadavky
         vyplývajúce zo zásady právnej istoty.

      38     Výklad požadovaný v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa týka toho, ako má členský štát v rámci vnútroštátneho
         systému, ktorého účelom je zamedziť alebo zmierniť dvojité hospodárske zdanenie, daňovo zaobchádzať s dividendami, ktoré vypláca
         spoločnosť so sídlom v inom členskom štáte. V tomto ohľade z bodu 62 už citovaného rozsudku Verkooijen vyplýva, že právo Spoločenstva
         bráni vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, ktorá podriaďuje poskytnutie oslobodenia od dane z príjmov pre dividendy
         vyplácané akcionárom fyzickým osobám podmienke, že uvedené dividendy vyplácajú spoločnosti, ktoré majú svoje sídlo v uvedenom
         členskom štáte.

      39     Pritom je nutné konštatovať, že Súdny dvor neobmedzil časové účinky uvedeného rozsudku.
      40     Okrem toho zásady vyjadrené v už citovanom rozsudku Verkooijen, ktoré tak vyjasnili požiadavky vyplývajúce zo zásady voľného
         pohybu kapitálu v oblasti dividend, ktoré poberajú osoby rezidenti od spoločností nerezidentov, boli potvrdené rozsudkami
         z 15. júla 2004, Lenz (C‑315/02, Zb. s. I‑7063), a Manninen, už citovaným (pozri takisto rozsudok Test Claimants in the FII
         Group Litigation, už citovaný, bod 215).

      41     Preto nie je namieste obmedziť časové účinky tohto rozsudku.
       O trovách
      42     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia daňovej právnej úprave, podľa ktorej pri vyplácaní dividend
            kapitálovou spoločnosťou má akcionár, ktorý je daňovníkom s neobmedzenou daňovou povinnosťou v členskom štáte, nárok na zápočet
            dane vypočítaný v závislosti od sadzby dane z vyplácaných plnení z titulu dane z príjmov právnických osôb vtedy, ak má vyplácajúca
            spoločnosť sídlo v tom istom členskom štáte, ale nie vtedy, ak má uvedená spoločnosť sídlo v inom členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. februára 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Vlastné zdroje Spoločenstiev - Colný kódex Spoločenstva - Postupy pri vyberaní dovozných a vývozných ciel - Oneskorený prevod vlastných zdrojov vzťahujúcich sa na tieto clá a nezaplatenie úrokov z omeškania. # Vec C-546/03.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. februára 2006, Komisia/Španielsko
      (Vec C‑546/03)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Colný kódex Spoločenstva – Postupy pri vyberaní dovozných a vývozných ciel – Oneskorený prevod vlastných zdrojov vzťahujúcich sa na tieto clá a nezaplatenie úrokov z omeškania“
      Vlastné zdroje Európskych Spoločenstiev – Určenie a poskytnutie členskými štátmi (nariadenia Rady č. 1552/89, článok 11, č. 1854/89, článok 5, č. 1150/2000, článok
         11, a č. 2913/92, článok 220 ods. 1) (pozri body 28, 32, 35 a výrok)

      Predmet:

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 220 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje
                  Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1, Mim. vyd. 02/004, s. 307), a článok 5 nariadenia Rady (EHS) č. 1854/89 zo
                  14. júna 1989 o zapisovaní do účtovnej evidencie a lehotách platby súm dovozného cla alebo vývozného cla vyplývajúcich z colného
                  dlhu (Ú. v. ES L 186, s. 1) – Oneskorený prevod časti vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev v prípade dodatočného vybratia
                  ciel – Odmietnutie zaplatiť úroky z omeškania dlžné v dôsledku omeškania s pripísaním na účet Komisie

            Výrok:

                  a)

                  Tým, že Španielske kráľovstvo nerešpektovalo lehoty na dodatočné zohľadnenie výšky ciel vyplývajúcich z colného dlhu upraveného
                     článkom 5 nariadenia Rady (EHS) č. 1854/89 zo 14. júna 1989 o zapisovaní do účtovnej evidencie a  lehotách platby súm dovozného
                     cla alebo vývozného cla vyplývajúcich z colného dlhu a od 1. januára 1994 článkom 220 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92
                     z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, spôsobilo oneskorenie v poskytovaní vlastných zdrojov a

            b)     tým, že nepreviedlo na Komisiu Európskych spoločenstiev úroky vzťahujúce sa k tomuto oneskoreniu na základe uplatnenia článku
         11 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme
         vlastných zdrojov spoločenstiev, a od 31. mája 2000 článku 11 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000,
         ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev,

      si Španielske kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo súhrnu týchto ustanovení.

                  Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.

                  Dánske kráľovstvo, Fínska republika a Švédske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.