title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 9. marca 2010.#Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA a Syndial SpA proti Ministero dello Sviluppo economico a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale amministrativo regionale della Sicilia - Taliansko.#Zásada znečisťovateľ platí - Smernica 2004/35/ES - Environmentálna zodpovednosť - Uplatnenie ratione temporis - Znečistenie, ktoré predchádza dňu stanovenému na prevzatie tejto smernice a ktoré pokračuje po tomto dni - Štátna úprava, ktorá pričíta náklady na náhradu škôd súvisiacich s týmto znečistením väčšine podnikov - Požiadavka zavinenia alebo nedbanlivosti - Požiadavka príčinnej súvislosti - Verejné zákazky na práce.#Vec C-378/08.

text:
      Vec C‑378/08
      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA a i.
      proti
      Ministero dello Sviluppo economico a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale amministrativo regionale della Sicilia)
      „Zásada znečisťovateľ platí – Smernica 2004/35/ES – Environmentálna zodpovednosť – Uplatnenie ratione temporis – Znečistenie, ktoré predchádza dňu stanovenému na prebratie tejto smernice a ktoré pokračuje po tomto dni – Vnútroštátna právna úprava, ktorá pripisuje náklady na náhradu škôd súvisiacich s týmto znečistením viacerým podnikom – Požiadavka zavinenia alebo nedbanlivosti – Požiadavka príčinnej súvislosti – Verejné zákazky na práce“
      Abstrakt rozsudku
      Životné prostredie – Prevencia a odstraňovanie environmentálnych škôd – Environmentálna zodpovednosť – Smernica 2004/35 –
            Zásada znečisťovateľ platí
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/35, článok 3 ods. 1, článok 4 ods. 5, článok 11 ods. 2 a článok 16 ods. 1)
      Keď v situácii znečistenia životného prostredia nie sú splnené podmienky uplatnenia ratione temporis a/alebo ratione materiae smernice 2004/35 o environmentálnej zodpovednosti pri prevencii a odstraňovaní environmentálnych škôd, potom takáto situácia
         bude patriť do pôsobnosti vnútroštátneho práva pod podmienkou dodržania pravidiel Zmluvy a bez toho, aby tým boli dotknuté
         ďalšie akty sekundárneho práva.

      Smernica 2004/35 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje príslušnému orgánu konajúcemu v rámci tejto smernice
         predpokladať existenciu príčinnej súvislosti, vrátane prípadu znečistení plošného charakteru, medzi prevádzkovateľmi a zisteným
         znečistením, a to z dôvodu, že znečistená zóna sa nachádza v blízkosti ich zariadení. V súlade so zásadou znečisťovateľ platí
         však na účely predpokladu druhu takejto príčinnej súvislosti musí mať tento orgán konkrétne a prípustné dôkazy, ktoré môžu
         opodstatniť jeho predpoklad, ako napríklad to, že zistené znečistenie sa nachádza v blízkosti zariadenia prevádzkovateľa,
         a to, že nájdené znečisťujúce látky sa zhodujú so zložkami, ktoré používa uvedený prevádzkovateľ v rámci svojich činností.

      Článok 3 ods. 1, článok 4 ods. 5 a článok 11 ods. 2 smernice 2004/35 sa majú vykladať tak, že keď príslušný orgán rozhoduje
         o uložení nápravných opatrení environmentálnych škôd prevádzkovateľom, ktorých činnosti patria do prílohy III tejto smernice,
         potom uvedený orgán nie je povinný preukázať nedbanlivosť a ani úmyselný zámer prevádzkovateľov, ktorých činnosti sa považujú
         za spôsobujúce environmentálne škody. Naopak, je úlohou tohto orgánu na jednej strane najskôr vyhľadať pôvod zisteného znečistenia,
         keďže uvedený orgán má v tejto súvislosti mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konania, použité prostriedky a o dĺžku takéhoto
         vyhľadávania. Na druhej strane je tento orgán povinný preukázať podľa vnútroštátnych pravidiel upravujúcich dokazovanie príčinnú
         súvislosť medzi činnosťami prevádzkovateľov, na ktorých sa zameriavajú nápravné opatrenia, a týmto znečistením.

      Okrem toho, keďže článok 16 ods. 1 smernice 2004/35 výslovne stanovuje, podľa vzoru článku 176 ES, že smernica nebráni členským
         štátom, aby si ponechali alebo prijali prísnejšie ustanovenia v súvislosti s prevenciou a odstraňovaním environmentálnych
         škôd, členský štát môže najmä rozhodnúť, že voči prevádzkovateľom iných činností, ako sú tie, ktoré stanovuje príloha III
         uvedenej smernice, bude môcť byť objektívne vyvodená zodpovednosť za environmentálne škody, to znamená v zmysle článku 2 ods. 1
         písm. a) až c) tejto smernice, nielen za škody spôsobené na chránených druhoch a prirodzených biotopoch, ale tiež za škody
         na vodách a pôde.

      (pozri body 44, 57, 65, 68 – 70 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 9. marca 2010 (*)

      „Zásada znečisťovateľ platí – Smernica 2004/35/ES – Environmentálna zodpovednosť – Uplatnenie ratione temporis – Znečistenie, ktoré predchádza dňu stanovenému na prebratie tejto smernice a ktoré pokračuje po tomto dni – Vnútroštátna právna úprava, ktorá pripisuje náklady na náhradu škôd súvisiacich s týmto znečistením viacerým podnikom – Požiadavka zavinenia alebo nedbanlivosti – Požiadavka príčinnej súvislosti – Verejné zákazky na práce“
      Vo veci C‑378/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale della Sicilia (Taliansko) z 5. júna 2008 a doručený Súdnemu dvoru 21. augusta 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA,
      Polimeri Europa SpA,
      Syndial SpA
      proti
      Ministero dello Sviluppo economico,
      Ministero della Salute,
      Ministero Ambiente e Tutela del Territorio e del Mare,
      Ministero delle Infrastrutture,
      Ministero dei Trasporti,
      Presidenza del Consiglio dei Ministri,
      Ministero dell’Interno,
      Regione siciliana,
      Assessorato regionale Territorio ed Ambiente (Sicilia),
      Assessorato regionale Industria (Sicilia),
      Prefettura di Siracusa,
      Istituto superiore di Sanità,
      Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),
      Vice Commissario Delegato per Emergenza Rifiuti e Tutela Acque (Sicilia),
      Agenzia Protezione Ambiente e Servizi tecnici (APAT),
      Agenzia regionale Protezione Ambiente (ARPA Sicilia),
      Istituto centrale Ricerca scientifica e tecnologica applicata al Mare,
      Subcommissario per la Bonifica dei Siti contaminati,
      Provincia regionale di Siracusa,
      Consorzio ASI Sicilia orientale Zona Sud,
      Comune di Siracusa,
      Comune di Augusta,
      Comune di Melilli,
      Comune di Priolo Gargallo,
      Azienda Unità sanitaria locale N. 8,
      Sviluppo Italia Aree Produttive SpA,
      Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa SpA), predtým Sviluppo Italia SpA,

      za účasti:
      ENI Divisione Exploration and Production SpA,
      ENI SpA,
      Edison SpA,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta,
         P. Lindh a C. Toader (spravodajkyňa), sudcovia C. W. A. Timmermans, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, A. Arabadjiev a J.‑J. Kasel,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. septembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, v zastúpení: D. De Luca, M. Caldarera, L. Acquarone a G. Acquarone, avvocati,
      –        Polimeri Europa SpA a Syndial SpA, v zastúpení: P. Amara, S. Grassi, G. M. Roberti a I. Perego, avvocati,
      –        Sviluppo Italia Aree Produttive SpA a Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione degli investimenti e lo sviluppo d’impresa)
         SpA, pôvodne Sviluppo Italia SpA v zastúpení: F. Sciaudone, avvocato,

      –        ENI SpA, v zastúpení: G. M. Roberti, I. Perego, S. Grassi a C. Giuliano, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
      –        grécka vláda, v zastúpení: A. Samoni‑Rantou a G. Karipsiadis, splnomocnení zástupcovia,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, B. Koopman a D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Zadra a D. Recchia, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 22. októbra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásady znečisťovateľ platí, smernice Európskeho parlamentu a Rady
         2004/35/ES z 21. apríla 2004 o environmentálnej zodpovednosti pri prevencii a odstraňovaní environmentálnych škôd (Ú. v. EÚ
         L 143, s. 56; Mim. vyd. 15/008, s. 357) a najmä smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii
         postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ
         L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporov medzi obchodnými spoločnosťami Raffinerie Mediterranee (ERG) SpA, Polimeri Europa SpA
         a Syndial SpA a rôznymi talianskymi vnútroštátnymi, regionálnymi a obecnými orgánmi vo veci opatrení, ktoré sa týkajú náhrady
         enviromentálnych škôd, prijatými týmito orgánmi, pokiaľ ide o zátoku Augusta (Taliansko), okolo ktorej sa nachádzajú zariadenia
         a/alebo pozemky uvedených spoločností.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Odôvodnenia smernice 2004/35, ktoré sú relevantné v tejto právnej veci, znejú takto:

      „(1)      v súčasnosti je v spoločenstve veľa kontaminovaných miest, ktoré predstavujú závažné zdravotné riziká, a strata biodiverzity
         sa v posledných desaťročiach dramaticky zrýchlila. Nečinnosť by mohla mať za následok väčšiu kontamináciu miest a väčšie straty
         biodiverzity v budúcnosti…

      (2)      … Základnou zásadou tejto smernice by preto malo byť, aby sa prevádzkovateľ, ktorého činnosť environmentálnu škodu spôsobila
         alebo predstavuje bezprostrednú hrozbu vzniku takejto škody, považoval za finančne zodpovedného…

      (8)      táto smernica by sa mala uplatňovať, pokiaľ ide o environmentálne škody, na pracovné činnosti, ktoré predstavujú riziko pre
         zdravie ľudí alebo pre životné prostredie. Tieto činnosti by sa mali v zásade identifikovať odkazom na príslušné právne predpisy
         spoločenstva, ktoré stanovujú regulačné požiadavky vo vzťahu k určitým činnostiam alebo praktikám, ktoré sa považujú za činnosti
         a praktiky predstavujúce potenciálne alebo skutočné riziko pre zdravie ľudí alebo životné prostredie;

      (9)      čo sa týka škôd na chránených druhoch alebo prirodzených biotopoch, táto smernica by sa mala tiež uplatňovať na pracovné činnosti
         iné ako sú činnosti priamo alebo nepriamo identifikované odkazom na právne predpisy spoločenstva, ak predstavujú skutočné
         alebo potenciálne riziko pre zdravie ľudí alebo pre životné prostredie. V takých prípadoch by mal byť prevádzkovateľ podľa
         tejto smernice zodpovedný len vtedy, ak ide o jeho zavinenie alebo nedbalosť [nedbanlivosť – neoficiálny preklad];

      …
      (13)      nie všetky formy environmentálnych škôd je možné odstrániť prostredníctvom mechanizmu zodpovednosti. Aby bol tento mechanizmus
         účinný, musia existovať jeden alebo viacerí identifikovateľní znečisťovatelia, škoda by mala byť konkrétna a kvantifikovateľná
         a malo by byť možné určiť príčinnú súvislosť medzi škodou a identifikovaným znečisťovateľom (znečisťovateľmi). Zodpovednosť
         nie je preto vhodný nástroj na riešenie znečistenia rozsiahleho difúzneho charakteru, kde nie je možné spojiť negatívne účinky
         na životné prostredie s konaním alebo nekonaním určitých individuálnych aktérov;

      …
      (24)      je potrebné zabezpečiť, aby boli k dispozícii účinné spôsoby vykonávania a vymožiteľnosti pri súčasnom zabezpečení, aby boli
         primerane chránené legitímne záujmy príslušných prevádzkovateľov a ostatných zainteresovaných strán. Príslušné orgány by mali
         byť zodpovedné za špecifické úlohy, ktoré si vyžadujú príslušné administratívne rozhodovanie [pre ktoré disponujú právomocou
         voľnej úvahy – neoficiálny preklad], konkrétne povinnosť posúdiť závažnosť škody a určiť, aké nápravné opatrenia by sa mali prijať;

      …
      (30)      ustanovenia tejto smernice by sa nemali vzťahovať na škody vzniknuté pred uplynutím lehoty na vykonávanie [prevzatie – neoficiálny preklad] tejto smernice.

      …“
      4        Podľa článku 3 ods. 1 smernice 2004/35, nazvaného „Pôsobnosť“, táto smernica sa vzťahuje na:

      „a)      environmentálne škody spôsobené ktoroukoľvek z pracovných činností uvedených v prílohe III a na akúkoľvek bezprostrednú hrozbu
         vzniku takejto škody z dôvodu ktorejkoľvek z uvedených činností;

      b)      škody na chránených druhoch a prirodzených biotopoch spôsobené pracovnými činnosťami inými, ako sú činnosti uvedené v prílohe
         III a na akúkoľvek bezprostrednú hrozbu vzniku takýchto škôd z dôvodu ktorejkoľvek z týchto činností, ku ktorej dôjde zo zavinenia
         alebo nedbalosti [nedbanlivosti – neoficiálny preklad] prevádzkovateľa.“

      5        Článok 4 ods. 5 smernice stanovuje, že táto smernica „sa vzťahuje len na environmentálne škody alebo na bezprostrednú hrozbu
         vzniku takýchto škôd spôsobených znečistením plošného charakteru, pri ktorých je možné nájsť príčinnú súvislosť medzi škodou
         a činnosťami jednotlivých prevádzkovateľov“.

      6        Pod názvom „Nápravná činnosť“ článok 6 smernice stanovuje:

      „1.      Ak došlo k vzniku environmentálnej škody, prevádzkovateľ bezodkladne informuje príslušný orgán o všetkých príslušných aspektoch
         situácie a vykoná:

      …
      b)      potrebné nápravné opatrenia v súlade s článkom 7.
      2.      Príslušný orgán môže kedykoľvek:
      …
      c)      požiadať prevádzkovateľa [uložiť povinnosť prevádzkovateľovi – neoficiálny preklad], aby prijal potrebné nápravné opatrenia;

      d)      dať prevádzkovateľovi pokyny, ktorými sa má riadiť pri prijímaní potrebných nápravných opatrení; alebo
      e)      sám prijať potrebné preventívne opatrenia.
      3.      Príslušný orgán vyžaduje, aby nápravné opatrenia prijal prevádzkovateľ. Ak prevádzkovateľ nesplní svoje povinnosti ustanovené
         v odseku 1 alebo 2 písm… c) alebo d), nie je možné ho identifikovať alebo sa od neho podľa tejto smernice nevyžaduje, aby
         znášal náklady, príslušný orgán môže prijať tieto opatrenia sám, ako poslednú možnosť.“

      7        Pokiaľ ide o náklady na prevenciu a nápravu, článok 8 smernice 2004/35 uvádza:

      „1.      Prevádzkovateľ znáša náklady na preventívne a nápravné opatrenia prijaté podľa tejto smernice.
      2.      S výhradou odsekov 3 a 4 príslušný orgán… vymáha späť od prevádzkovateľa, ktorý škodu alebo bezprostrednú hrozbu vzniku škody
         spôsobil, náklady, ktoré mu vznikli v súvislosti s preventívnymi alebo nápravnými opatreniami prijatými podľa tejto smernice,
         okrem iného prostredníctvom zabezpečenia majetkom alebo inými vhodnými zárukami.

      Príslušný orgán však môže rozhodnúť, že nebude vymáhať späť všetky náklady, ak by výdavky na ich vymáhanie boli vyššie, ako
         vymožiteľná suma alebo ak prevádzkovateľa nie je možné identifikovať.

      3.      Od prevádzkovateľa sa nevyžaduje, aby znášal náklady na preventívne a nápravne opatrenia prijaté podľa tejto smernice, ak
         môže dokázať, že environmentálnu škodu alebo bezprostrednú hrozbu takejto škody:

      a)      spôsobila tretia osoba a vznikla napriek tomu, že boli vykonané príslušné bezpečnostné opatrenia;
      …
      V takých prípadoch členské štáty prijmú vhodné opatrenia, ktoré prevádzkovateľovi umožnia získať späť vynaložené náklady.
      …“
      8        Článok 9 smernice, nazvaný „Rozdelenie nákladov v prípade škôd zapríčinených viacerými stranami“, je sformulovaný takto:

      „Táto smernica platí bez toho, aby mala vplyv na akékoľvek ustanovenia vnútroštátnych predpisov, ktoré sa týkajú rozdelenia
         nákladov v prípade škôd zapríčinených viacerými stranami, najmä tými, ktoré sa týkajú rozdelenia zodpovednosti medzi výrobcom
         a používateľom výrobku.“

      9        Článok 11 smernice, nazvaný „Príslušný orgán“, stanovuje:

      „1.      Členské štáty určia príslušný(é) orgán(y) zodpovedné za plnenie povinností ustanovených v tejto smernici.
      2.      Povinnosť určiť, ktorý prevádzkovateľ spôsobil škodu alebo bezprostrednú hrozbu vzniku škody, posúdiť závažnosť škody a určiť,
         aké nápravné opatrenia by sa mali prijať s odkazom na prílohu II, spočíva na príslušnom orgáne. Za týmto účelom príslušný
         je orgán oprávnený požadovať od príslušného prevádzkovateľa, aby vykonal svoje vlastné posúdenie a poskytol všetky potrebné
         informácie a údaje.

      …
      4.      Každé rozhodnutie prijaté podľa tejto smernice, ktoré ukladá preventívne a nápravne opatrenia, musí obsahovať presné dôvody,
         na ktorých je založené. Takéto rozhodnutie sa oznámi bezodkladne príslušnému prevádzkovateľovi, ktorý bude súčasne informovaný
         o dostupných opravných prostriedkoch podľa zákonov platných v príslušnom členskom štáte a o lehotách, ktorým takéto opravné
         prostriedky podliehajú.“

      10      Pod názvom „Vzťah s vnútroštátnym právom“ článok 16 smernice 2004/35 uvádza vo svojom odseku 1, že táto smernica „nebráni
         členským štátom, aby si ponechali alebo prijali prísnejšie ustanovenia v súvislosti s prevenciou a odstraňovaním environmentálnych
         škôd, vrátane identifikácie dodatočných činností, ktoré by mali podliehať preventívnym a nápravným požiadavkám tejto smernice
         a identifikácie ďalších zodpovedných strán“.

      11      Článok 17 tej istej smernice, nazvaný „Dočasné uplatňovanie [Časová pôsobnosť – neoficiálny preklad]“ stanovuje, že táto smernica sa nepoužije na:

      „…
      –      škody spôsobené emisiou, udalosťou alebo haváriou, ku ktorej došlo pred dátumom uvedeným v článku 19 ods. 1,
      –        škody spôsobené emisiou, udalosťou alebo haváriou, ku ktorej dôjde po dátume uvedenom v článku 19 ods. 1, ak sú spôsobené
         špecifickou činnosťou, ktorá bola vykonaná a skončila pred uvedeným dátumom,

      –        škody, ak od emisie, udalosti alebo havárie, ktoré škodu spôsobili, uplynulo viac ako 30 rokov.“
      12      Článok 19 ods. 1 prvý pododsek smernice upresňuje, že členské štáty mali uviesť do 30. apríla 2007 do účinnosti zákony, iné
         právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou.

      13      Bod 1 prílohy III smernice 2004/35 sa zameriava na prevádzku zariadení podliehajúcich povoleniu podľa smernice Rady 96/61/ES
         z 24. septembra 1996 o integrovanej prevencii a kontrole znečisťovania životného prostredia (Ú. v. ES L 257, s. 26; Mim. vyd.
         15/003 s. 80).

      14      Podľa článku 1 smernice 96/61 jej účelom je dosiahnuť integrovanú prevenciu a kontrolu znečisťovania životného prostredia
         pochádzajúceho z činností uvedených v prílohe I tejto smernice. Body 2.1 a 2.4 tejto prílohy sa zameriavajú na „energetický
         priemysel“ a „chemický priemysel“.

       Vnútroštátne právo
      15      Vnútroštátny súd odkazuje na legislatívny dekrét č. 22 z 5. februára 1997, ktorým sa preberá smernica 91/156/EHS [Rady z 18. marca
         1991, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 75/442/EHS o odpadoch] (Ú. v. ES L 178, s. 32; Mim. vyd. 15/002, s. 3), smernica 91/689/EHS
         [Rady z 12. decembra 1991] o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20; Mim. vyd. 15/002 s. 78) a smernica 94/62/ES [Európskeho
         Parlamentu a Rady z 20. decembra 1994] o obaloch a odpadoch z obalov (Ú. v. ES L 365, s. 10; Mim. vyd. 13/013, s. 349) (riadna
         príloha GURI č. 38 z 15. februára 1997, ďalej len „legislatívny dekrét č. 22/1997“). Tento dekrét nahradil a zrušil legislatívny
         dekrét č. 152 z 3. apríla 2006 o enviromentálnych normách (riadna príloha GURI č. 88 zo 14. apríla 2006), ktorý vo svojich
         článkoch 299 až 318 prevzal smernicu 2004/35 do talianskeho právneho poriadku.

      16      Článok 17 legislatívneho dekrétu č. 22/1997 stanovoval, že „… každý, kto hoci aj náhodne prekročí hranice stanovené v odseku 1
         písm. a) alebo vyvolá skutočné a konkrétne nebezpečenstvo prekročenia uvedených hraníc, je povinný na vlastné náklady vykonať
         opatrenia smerujúce k zaisteniu bezpečnosti, k ‚bonifikácii‘ a k obnoveniu znečistených zón a zariadení, ktoré predstavujú
         nebezpečenstvo znečistenia…“.

      17      Článok 9 ministerského dekrétu č. 471 z 25. októbra 1999, ktorý vymedzuje kritériá, postupy a spôsoby zaistenia bezpečnosti,
         „bonifikácie“ a obnovenie znečistených miest, v súlade s článkom 17 legislatívneho dekrétu č. 22 z 5. februára 1997 v znení
         zmien a doplnení (riadna príloha GURI č. 293 z 15. decembra 1999), je sformulovaný takto:

      „Vlastník miesta alebo iná osoba, ktorá… chce z vlastnej iniciatívy začať konania týkajúce sa naliehavých bezpečnostných opatrení,
         ‚bonifikácie‘ a obnovenia v súlade s článkom 17 ods. 13a legislatívneho dekrétu [č. 22/1997], je povinný oznámiť regiónu,
         provincii a obci zistené znečistenie, ako aj prípadné naliehavé bezpečnostné opatrenia, nevyhnutné na zabezpečenie zdravia
         a životného prostredia, ktoré prijal a ktoré vykonáva. K oznámeniu musí byť priložená primeraná technická dokumentácia, z ktorej
         musí vyplývať charakteristika uvedených opatrení… Obec alebo, ak sa znečistenie týka územia viacerých obcí, región overí účinnosť
         prijatých naliehavých bezpečnostných opatrení a môže uložiť povinnosti a dodatočné opatrenia, obzvlášť opatrenia dohľadu,
         ktoré sa majú vykonať na overenie podmienok znečistenia a kontroly, s cieľom overiť účinnosť opatrení uskutočnených na účely
         ochrany verejného zdravia a okolitého životného prostredia…“

      18      Článok 311 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 152 z 3. apríla 2006 stanovuje:

      „Ktokoľvek, kto sa dopustil protiprávneho činu alebo sa zdržal výkonu činností alebo prijatia nutných postupov, kto porušil
         zákon, nariadenia alebo správne opatrenia z nedbanlivosti, neznalosti, neopatrnosti alebo v dôsledku porušenia technických
         pravidiel, spôsobí environmentálne škody tým, že zmení, zhorší, alebo zničí úplne alebo sčasti životné prostredie, je povinný
         navrátiť situáciu do pôvodného stavu a pokiaľ tak neurobí, vyplatiť štátu náhradu v zodpovedajúcej sume.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      19      Spor vo veci samej sa týka regiónu Priolo Gargallo (Sicília), ktorý bol vyhlásený za „lokalitu národného záujmu na účely ‚bonifikácie‘“,
         a obzvlášť časti Rada di Augusta (zátoka Augusta). Táto je postihnutá opakovanými javmi znečistenia životného prostredia,
         ktorého pôvod siaha až do 60. rokov, keď bolo vytvorené ropné pole Augusta – Priolo – Melilli. Odvtedy sa v tejto oblasti
         usadilo a/alebo striedalo veľké množstvo podnikov činných v petrochemickom a ropnom priemysle.

      20      Oblasť bola predmetom „charakterizácie“, ktorej cieľom bolo vyhodnotiť stav pôdy, podzemných vôd, pobrežného mora a morského
         dna. V súlade s článkom 9 ministerského dekrétu č. 471 z 25. októbra 1999 podniky usadené v petrochemickom centre, ako vlastníci
         pozemných priemyselných zón zahrnutých do lokality národného záujmu, predložili projekt zaistenia naliehavej bezpečnosti a „bonifikácie“
         podzemných vôd, ktoré schválil medziministerský dekrét.

      21      Rôznymi po sebe nasledujúcimi opatreniami a z dôvodu oneskoreného plnenia intervenčných projektov, čo sa vytýkalo dotknutým
         podnikom, im príslušný orgán nariadil vykonať „bonifikáciu“ a revitalizáciu morského dna zátoky Augusta a najmä odvoz kontaminovaných
         sedimentov, ktoré sú prítomné na dne, a to do hĺbky dvoch metrov, pod hrozbou toho, že ak uvedené podniky nevykonajú tieto
         práce, potom budú uvedené práce vykonané z úradnej moci na ťarchu a na účet týchto podnikov. Počas prípravnej medzirezortnej
         konferencie 21. júla 2006 sa tiež rozhodlo o doplnení prv schválených opatrení o fyzické prehradenie vodnej plochy.

      22      Keďže dotknuté podniky tvrdia, že takéto dielo bolo nerealizovateľné a že jeho realizácia by im spôsobila neprimerané náklady,
         napadli žalobami uvedené správne rozhodnutia na vnútroštátnom súde. Rozsudkom č. 1254/2007 z 21. júla 2007 tento súd vyhovel
         žalobám, pričom uviedol, že povinnosti „bonifikácie“ boli nezákonné, pretože v čase ich uloženia sa nezohľadnila zásada znečisťovateľ
         platí ani vnútroštátne pravidlá, ktoré upravujú konania o „bonifikácii“, a ani zásada kontradiktórnosti. Okrem toho neprebehla
         žiadna diskusia s predmetnými podnikmi o podmienkach uskutočnenia takejto „bonifikácie.“

      23      Tento rozsudok napadli správne orgány na Consiglio di Giustizia amministrativa della Regione Sicilia, ktorý v uznesení o nariadení
         predbežného opatrenia z 2. apríla 2008 uviedol, že fumus boni iuris odvolania bol preukázaný a so zreteľom na škodlivé dôsledky súvisiace s oneskorením pri vykonávaní opatrení, ktoré uložili
         uvedené orgány, nariadil odklad výkonu rozsudku č. 1254/2007.

      24      Správne orgány sa ďalej domnievali, že prv schválené opatrenia neboli schopné napraviť existujúci stav znečistenia v zátoke
         Augusta. So zreteľom okrem iného na to, že spoločnosti žalobkyne odmietli splniť uložené opatrenia, rozhodovacia medzirezortná
         konferencia, ktorá sa konala 20. decembra 2007, uložila týmto spoločnostiam ďalšie opatrenia, medzi ktorými bolo zhotovenie
         priehrady, ktorej projekt a realizácia boli zverené spoločnosti Sviluppo Italia Aree produttive SpA (ďalej len „Sviluppo“).
         Tieto opatrenia boli potvrdené počas rozhodovacej medzirezortnej konferencie 6. marca a 16. apríla 2008. Nakoniec bol prijatý
         dekrét č. 4378 z 21. februára 2008, ktorého predmetom je „konečné opatrenie o prijatí… rozhodovacej medzirezortnej konferencie
         z 20. decembra 2007 o lokalite národného záujmu Priolo“ (ďalej len „dekrét z 21. februára 2008“).

      25      Proti tomuto dekrétu, ako aj proti ďalším správnym aktom súvisiacim s uvedeným dekrétom podali žalobkyne vo veci samej novú
         žalobu na vnútroštátny súd. V rámci nej najmä tvrdia, že schválený projekt, ktorého vypracovanie zabezpečila spoločnosť Sviluppo
         a ktorý jej bol zadaný bez verejného obstarávania, nesleduje environmentálny cieľ, ale slúži skôr na vybudovanie verejnej
         infraštruktúry, to znamená úpravu umelého ostrova vo vnútri zátoky Augusta prostredníctvom kontaminovaných sedimentov.

      26      Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že v skorších rozhodnutiach týkajúcich sa toho istého sporu Consiglio di Giustizia amministrativa
         della Regione Sicilia ako odvolací súd sa najmä domnieval, že „sa nezdá ako relevantné… určenie stupňa alebo absencie zodpovednosti
         súčasných vlastníkov alebo koncesionárov priemyselných zón a ani preukázanie existencie prípadnej zodpovednosti správnych
         orgánov, ktoré v minulosti povolili prevádzku znečisťujúcich činností“. Podľa tohto súdu totiž „rovnováhu medzi rôznymi záujmami
         ústavnoprávneho významu ochrany zdravia, životného prostredia a súkromného hospodárenia treba… hľadať v kritériu objektívnej
         zodpovednosti podnikov, na základe ktorého sú hospodárske subjekty, ktoré majú a využívajú prospech tým, že vykonávajú nebezpečné
         činnosti, povinné znášať všetky náklady nevyhnutné na zabezpečenie ochrany životného prostredia a ľudského zdravia… sú v príčinnej
         súvislosti so všetkými javmi ohrozujúcimi životné prostredie, pokiaľ tieto činnosti znečisťujú životné prostredie samy osebe,
         alebo ak predmetné podniky využívajú kontaminované štruktúry výroby a zdroje s pretrvávajúcou kontamináciou“.

      27      Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že prax príslušného vnútroštátneho orgánu potvrdená odvolacím súdom teda spočíva, v stave v akom
         je, v prenesení zodpovednosti za existujúce environmentálne znečistenie na podniky, ktoré podnikajú v zátoke Augusta, bez
         toho, aby rozlišoval medzi skorším znečistením a súčasným znečistením, tiež bez toho, aby preskúmal mieru priamej zodpovednosti
         na vzniku škody každého z dotknutých podnikov.

      28      Tým, že sa zamýšľa nad prípadným vývojom svojej judikatúry v rovnakom zmysle, ako je judikatúra odvolacieho súdu, vnútroštátny
         súd zdôrazňuje osobitnú situáciu znečistenia v zátoke Augusta. Najmä zdôrazňuje, že početnosť petrochemických podnikov, ktoré
         sa vystriedali v zóne, takže je nielenže nemožné, ale aj neužitočné určiť mieru zodpovednosti každého z nich, obzvlášť ak
         sa domnievame, že prevádzka činností, ktoré sú samy osebe nebezpečné, v kontaminovanom mieste, by mala byť považovaná za dostatočnú
         pre vyvodenie zodpovednosti týchto podnikov.

      29      Za týchto okolností Tribunale amministrativo regionale della Sicilia rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa zásada znečisťovateľ platí (článok 174 ES…), ako aj ustanovenia smernice [2004/35] vykladať tak, že bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, ktorá zveruje právomoc správnemu orgánu, aby uložil súkromným podnikateľom – iba z toho dôvodu, že v danom
         čase sa nachádzajú v oblasti, ktorá je dlhodobo znečistená alebo ktorá hraničí s touto oblasťou, a že tu prevádzkujú svoju
         činnosť – vykonať opatrenia na nápravu bez ohľadu na vykonanie akéhokoľvek šetrenia na účely zistenia totožnosti osoby zodpovednej
         za predmetné znečistenie?

      2.      Majú sa zásada znečisťovateľ platí (článok 174 ES…), ako aj ustanovenia smernice [2004/35] vykladať tak, že bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, ktorá zveruje právomoc správnemu orgánu, aby voči subjektu, ktorý je držiteľom vecných práv a/alebo subjektu,
         ktorý podniká na znečistenom území, vyvodil zodpovednosť vo forme náhrady špecifickej environmentálnej škody bez toho, aby
         potreboval vopred zistiť, či existuje príčinná súvislosť medzi správaním predmetného subjektu a udalosťou, ktorá je pôvodom
         znečistenia, iba na základe vzťahu ‚postavenia‘, v ktorom sa tento subjekt ocitá (to znamená, keď je osobou, ktorá vykonáva
         činnosť na tomto území)?

      3.      Má sa právna úprava Spoločenstva zakotvená v článku 174 ES…, ako aj právna úprava smernice [2004/35] vykladať tak, že bráni
         vnútroštátnej právnej úprave, ktorá prekročením zásady ‚znečisťovateľ platí‘, zveruje právomoc správnemu orgánu, aby voči
         subjektu, ktorý je držiteľom vecných práv a/alebo podniku na území postihnutom kontamináciou vyvodil zodpovednosť vo forme
         náhrady špecifickej environmentálnej škody bez toho, aby potreboval vopred zistiť, či okrem príčinnej súvislosti medzi správaním
         subjektu a udalosťou, ktorá je pôvodom znečistenia, existuje aj subjektívny predpoklad nedbanlivosti alebo zavinenia?

      4.      Bránia zásady Spoločenstva týkajúce sa ochrany hospodárskej súťaže podľa Zmluvy ES a smernica [2004/18], smernica [Rady 93/37/EHS
         zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác (Ú. v. ES L 199, s. 54; Mim. vyd. 06/002 s. 163)], smernica
         89/665/EHS [Rady z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania
         postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001 s. 246)] vnútroštátnej
         právnej úprave, ktorá zveruje právomoc správnemu orgánu, aby súkromným osobám (spoločnostiam Sviluppo SpA. a [Sviluppo]) zveril
         činnosti týkajúce sa opisu, vypracovania projektu a vykonania ‚bonifikácie‘ (sanačných opatrení) – teda realizáciu verejných
         prác – na území vo vlastníctve štátu, priamym zadaním zákazky bez predchádzajúceho vyhlásenia potrebného verejného obstarávania?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      30      Talianska vláda tvrdí, že prejudiciálny návrh je neprípustný najmä z toho dôvodu, že na jednej strane položené otázky spôsobili,
         že Súdny dvor preskúmava vnútroštátnu právnu úpravu a že na druhej strane cieľom vnútroštátneho súdu by malo byť nie vyriešenie
         sporu, o ktorom rozhoduje, ale skôr zmena judikatúry odvolacieho súdu.

      31      V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že aj keď sa Súdny dvor v rámci prejudiciálneho konania bezpochyby nemôže vysloviť o zlučiteľnosti
         vnútroštátneho opatrenia s právom Únie, má napriek tomu právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky relevantné informácie
         o výklade tohto práva, ktoré mu pomôžu posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozhodnutia sporu, ktorý prejednáva (rozsudok z 22. mája
         2008, citiworks, C‑439/06, Zb. s. I‑3913, bod 21 a citovaná judikatúra).

      32      Súd, ktorý nerozhoduje v poslednom stupni, musí mať možnosť podať na základe svojho voľného uváženia návrh Súdnemu dvoru,
         ktorý obsahuje prejudiciálne otázky, ktoré mu robia starosti, najmä ak sa domnieva, že právne posúdenie súdom vyššieho stupňa
         by ho mohlo viesť k vyhláseniu rozsudku, ktorý je v rozpore s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. januára 1974,
         Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, Zb. s. 33, bod 4).

      33      So zreteľom na predchádzajúce pripomienky je tento prejudiciálny návrh prípustný, a preto treba skúmať rôzne otázky položené
         Tribunale amministrativo regionale della Sicilia.

       O prvých troch otázkach
      34      Svojimi troma prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd snaží v podstate zistiť, či zásada
         znečisťovateľ platí, tak ako ju zakotvuje článok 174 ods. 2 prvý pododsek ES a ustanovenia smernice 2004/35, ktorá smeruje
         ku konkretizácii tejto zásady v oblasti environmentálnej zodpovednosti, bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje
         príslušnému orgánu uložiť prevádzkovateľom z dôvodu blízkosti ich zariadení so znečistenou zónou opatrenia náhrady environmentálnej
         škody bez toho, aby najskôr prešetril udalosť, ktorá je pôvodom znečistenia, a bez toho, aby preukázal príčinnú súvislosť
         medzi uvedenými škodami a týmito prevádzkovateľmi, alebo tiež nedbanlivosť alebo úmysel uvedených prevádzkovateľov.

      35      So zreteľom na okolnosti veci samej, ako ich uviedol vnútroštátny súd a ako sa k nim vyjadrili talianska, grécka a holandská
         vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev, treba predtým, ako sa odpovie na položené otázky, určiť podmienky uplatniteľnosti
         ratione temporis smernice 2004/35 za takýchto okolností.

       O uplatniteľnosti ratione temporis smernice 2004/35

      –       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      36      Talianska, holandská vláda, ako aj Komisia pochybujú o tom, že sa smernica 2004/35 môže uplatniť ratione temporis na skutkové okolnosti sporu vo veci samej, keďže environmentálna škoda predchádza 30. aprílu 2007 a/alebo v každom prípade
         vyplýva z predchádzajúcich činností, ktorých výkon bol ukončený pred uvedeným dňom. Komisia však zastáva názor, že táto smernica
         by sa mohla uplatniť, pokiaľ ide o škody po 30. apríli 2007, ktoré vyplývajú zo súčasnej činnosti dotknutých prevádzkovateľov.
         Nemôže byť však uplatniteľná na znečistenie pred týmto dňom, ktoré spôsobili iní prevádzkovatelia, ako sú prevádzkovatelia
         vykonávajúci v súčasnosti činnosti v zátoke Augusta, a voči ktorým je snaha pripísať im za to zodpovednosť.

      37      Grécka vláda sa naopak domnieva, že smernica 2004/35 je uplatniteľná na skutkové okolnosti vo veci samej. Tým, že číta a contrario článok 17 druhú zarážku tejto smernice, sa domnieva, že táto smernica sa použije, aj keď činnosť, ktorá je pôvodom škody,
         začala pred 30. aprílom 2007, pokiaľ sa táto činnosť neskončila pred týmto dňom a pokračovala po tomto dni.

      –       Odpoveď Súdneho dvora
      38      Tak ako vyplýva z odôvodnenia č. 30 smernice 2004/35, zákonodarca Únie zastával názor, že ustanovenia týkajúce sa režimu environmentálnej
         zodpovednosti, ktorý zakladá táto smernica, „by sa nemali vzťahovať na škody vzniknuté pred uplynutím lehoty na vykonávanie“
         tejto smernice, teda pred 30. aprílom 2007.

      39      Tento zákonodarca v článku 17 smernice 2004/35 výslovne uviedol druhy situácií, v ktorých sa táto smernica neuplatňuje. Keďže
         situácie, ktoré nepatria do aplikačnej pôsobnosti ratione temporis tejto smernice, boli takto negatívne vymedzené, treba z toho vyvodiť záver, že akákoľvek iná situácia patrí v zásade z časového
         hľadiska do režimu environmentálnej zodpovednosti zavedeného touto smernicou.

      40      Z článku 17 prvej a druhej zarážky smernice 2004/35 vyplýva, že táto smernica sa nepoužije na škody spôsobené emisiou, udalosťou
         alebo haváriou pred 30. aprílom 2007 ani na tie, ktoré majú svoju príčinu po tomto dni, keď vyplývajú zo špecifickej činnosti,
         ktorá bola vykonávaná a ukončená pred týmto dňom.

      41      Z toho treba vyvodiť, že táto smernica sa použije na škody spôsobené emisiou, udalosťou alebo haváriou, ktoré nastali po 30. apríli
         2007, keď tieto škody vyplývajú buď z činností vykonávaných po tomto dni, alebo z činností vykonávaných pred týmto dňom, ale
         ktoré neboli ukončené pred uplynutím uvedeného dňa.

      42      Na základe článku 267 ZFEÚ, ktorý vychádza z jasného oddelenia funkcií medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, len Súdny
         dvor je oprávnený podať výklad alebo rozhodnúť o platnosti právneho dokumentu Únie, a to na základe skutkových okolností,
         ktoré mu uviedol vnútroštátny súd. Z toho vyplýva, že v rámci konania, ktoré upravuje uvedený článok, nie je úlohou Súdneho
         dvora, ale vnútroštátneho súdu uplatniť na vnútroštátne opatrenia alebo situácie právne pravidlá Únie, ktorých výklad podal
         Súdny dvor (pozri rozsudok z 11. septembra 2008, CEPSA, C‑279/06, Zb. s. I‑6681, bod 28).

      43      Preto je úlohou vnútroštátneho súdu na základe skutkových okolností, ktoré je on sám schopný posúdiť, overiť, či vo veci samej
         škody, ktoré sú predmetom environmentálnych nápravných opatrení, o ktorých rozhodli príslušné vnútroštátne orgány, sú jednou
         zo situácii uvedených v bode 41 tohto rozsudku.

      44      Ak by tento súd dospel k záveru, že smernica 2004/35 nie je uplatniteľná vo veci ktorú prejednáva, potom takáto situácia bude
         patriť do pôsobnosti vnútroštátneho práva pod podmienkou dodržania pravidiel Zmluvy a bez toho, aby tým boli dotknuté ďalšie
         akty sekundárneho práva.

      45      V tejto súvislosti článok 174 ES uvádza, že politika Spoločenstva v environmentálnej oblasti sa zameriava na vysokú úroveň
         ochrany a je založená najmä na zásade znečisťovateľ platí. Toto ustanovenie sa obmedzuje na definovanie všeobecných cieľov
         Spoločenstva v environmentálnej oblasti, keďže článok 175 ES priznáva právomoc rozhodnúť o opatrení, ktoré treba prijať, Rade
         Európskej únie, prípadne spoločne Európskemu parlamentu v prípade konania spolurozhodovaním (pozri v tomto zmysle rozsudok
         zo 14. júla 1994, Peralta, C‑379/92, Zb. s. I‑3453, body 57 a 58).

      46      Tak ako správne zdôraznila holandská vláda, keďže článok 174 ES, ktorý zakotvuje zásadu znečisťovateľ platí, sa obracia na
         opatrenie Spoločenstva, jednotlivci sa nemôžu odvolať na toto opatrenie ako také s cieľom vylúčiť použitie vnútroštátnej právnej
         úpravy, takej ako vo veci samej, ktorá má účinky v oblasti patriacej do environmentálnej politiky, pokiaľ žiadna právna úprava
         Spoločenstva, ktorá bola prijatá na základe článku 175 ES a ktorá sa špecificky vzťahuje na dotknutú situáciu, nie je uplatniteľná.

      47      Pokiaľ vnútroštátny súd dospeje k záveru, že smernica 2004/35 je uplatniteľná ratione temporis vo veci samej, treba sa ďalej zaoberať prejudiciálnymi otázkami.

       O režime environmentálnej zodpovednosti, ktorý stanovuje smernica 2004/35
      –       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      48      Talianska a grécka vláda sa domnievajú, že podľa článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2004/35, keď ide o činnosti, ktoré patria
         do jej prílohy III, platí domnienka o zodpovednosti prevádzkovateľov za zistené znečistenie bez toho, aby bolo nevyhnutné
         preukázať zavinenie alebo príčinnú súvislosti medzi ich činnosťami a environmentálnymi škodami.

      49      Podľa gréckej vlády príslušný orgán musí s cieľom uložiť opatrenia týkajúce sa environmentálnej zodpovednosti podľa smernice
         2004/35 preukázať v súlade s jej článkom 3 ods. 1 písm. b) zavinenie alebo nedbanlivosť prevádzkovateľov iba vtedy, ak činnosti
         prevádzkovateľov nepatria do prílohy III smernice 2004/35. Tento orgán ani nenesie dôkazné bremeno o stupni účasti prevádzkovateľov,
         pretože článok 8 ods. 3 uvedenej smernice uvádza, že dôkazné bremeno o príčinnej súvislosti medzi škodou a skutočným znečisťovateľom
         v skutočnosti nesie prevádzkovateľ, ktorý nechce znášať náklady za škody, o ktorých dokáže preukázať, že ich spôsobila tretia
         osoba. Takto možnosť dotknutých podnikov podať prípadne žaloby regresného typu založené na vnútroštátnych pravidlách upravujúcich
         zodpovednosť by mohla predstavovať pragmatické riešenie.

      50      Talianska vláda zdôrazňuje, že v každom prípade vo veci samej sa príčinná súvislosť logicky predpokladá bez toho, aby bolo
         nevyhnutné viesť vyšetrovanie s cieľom preukázať ju, keďže ju dotknuté podniky sami oznámili, a existuje zjavná zhoda medzi
         látkami, ktoré vyrábajú, a nájdenými znečisteniami. Okrem toho článok 16 ods. 1 smernice 2004/35 umožňuje členským štátom
         stanoviť prísnejšie ustanovenia, ako sú tie, ktoré stanovuje smernica.

      51      Komisia sa domnieva, že smernica 2004/35 sa neuplatní, keď nie je možné presne zistiť totožnosť prevádzkovateľa, ktorého činnosť
         spôsobila environmentálne škody. Vychádzajúc z článku 16 ods. 1 tejto smernice však zastáva ten názor, že smernica nebráni
         použitiu prísnejšieho režimu, ako je vo veci samej, pokiaľ ide o možnosť členských štátov zistiť iné činnosti s cieľom ich
         podriadenia požiadavkám uvedenej smernice, ako aj zistiť totožnosť zodpovedných subjektov, pretože v každom prípade takýto
         režim smeruje k posilneniu povinností vymedzených smernicou.

      –       Odpoveď Súdneho dvora
      52      Tak ako uvádza odôvodnenie č. 13 smernice 2004/35, nie všetky formy environmentálny škôd je možné odstrániť prostredníctvom
         mechanizmu zodpovednosti a aby bol tento mechanizmus účinný, musí byť najmä preukázaná príčinná súvislosť medzi jedným alebo
         viacerými identifikovateľnými znečisťovateľmi a konkrétnymi a kvantifikovateľnými environmentálnymi škodami.

      53      Tak ako vyplýva z článku 4 ods. 5 a článku 11 ods. 2 smernice 2004/35, hoci je na účely uloženia nápravných opatrení prevádzkovateľom
         nevyhnutné, aby príslušný orgán preukázal takúto príčinnú súvislosť bez ohľadu na typ predmetného znečistenia, táto požiadavka
         je tiež podmienkou uplatniteľnosti uvedenej smernice na znečistenie plošného a rozsiahleho charakteru.

      54      Takúto príčinnú súvislosť možno ľahko preukázať, keď príslušný orgán rieši znečistenie ohraničené v priestore a čase, ktoré
         vzniklo v dôsledku činnosti obmedzeného počtu hospodárskych subjektov. Naopak, takým nie je prípad znečistenia plošného charakteru,
         čiže zákonodarca Únie sa domnieval, že v prípade takéhoto znečistenia režim zodpovednosti nie je primeraným nástrojom, ak
         nie je možné preukázať uvedenú príčinnú súvislosť. Preto sa podľa článku 4 ods. 5 smernice 2004/35 táto smernica vzťahuje
         na tento typ znečistenia len vtedy, keď je možné preukázať príčinnú súvislosť medzi škodami a činnosťami jednotlivých prevádzkovateľov.

      55      V tejto súvislosti je nutné uviesť, že smernica 2004/35 nedefinuje spôsob, akým má byť preukázaná príčinná súvislosť. V rámci
         delenej právomoci medzi Úniou a jej členskými štátmi v oblasti životného prostredia, pokiaľ právny nástroj, ktorý je nevyhnutný
         na uplatnenie smernice prijatej na základe článku 175 ES nebol definovaný v jej rámci, potom takéto definovanie patrí do právomoci
         týchto štátov a v tejto súvislosti majú uvedené štáty pri dodržaní pravidiel Zmluvy širokú mieru voľnej úvahy pri stanovení
         vnútroštátnej právnej úpravy upravujúcej alebo konkretizujúcej zásadu znečisťovateľ platí (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla
         2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 48, 52 a 55).

      56      Z tohto hľadiska právna úprava členského štátu môže stanoviť, že príslušný orgán má možnosť uložiť nápravné opatrenia environmentálnych
         škôd tým, že predpokladá príčinnú súvislosť medzi zisteným znečistením a činnosťami prevádzkovateľa alebo prevádzkovateľov
         a to z dôvodu, že toto znečistenie sa nachádza v blízkosti zariadení prevádzkovateľov.

      57      Keďže však v súlade so zásadou znečisťovateľ platí povinnosť náhrady zaväzuje prevádzkovateľov len v prípade ich účasti na
         vzniku znečistenia alebo bezprostrednej hrozby znečistenia (pozri analogicky rozsudok z 24. júna 2008, Commune de Mesquer,
         C‑188/07, Zb. s. I‑4501, bod 77), na to, aby príslušný orgán mohol predpokladať druh takejto príčinnej súvislosti, musí mať
         konkrétne a prípustné dôkazy, ktoré môžu založiť jeho predpoklad, ako napríklad to, že zistené znečistenie sa nachádza v blízkosti
         zariadenia prevádzkovateľa, a to, že nájdené znečisťujúce látky sa zhodujú so zložkami, ktoré používa uvedený prevádzkovateľ
         v rámci svojich činností.

      58      Keď má príslušný orgán k dispozícii takéto ukazovatele, potom môže preukázať príčinnú súvislosť medzi činnosťami prevádzkovateľov
         a zisteným znečistením plošného charakteru. V súlade s článkom 4 ods. 5 smernice 2004/35 bude takáto situácia patriť do pôsobnosti
         tejto smernica, ibaže by títo prevádzkovatelia dokázali vyvrátiť túto domnienku.

      59      Z toho vyplýva, že ak sa vnútroštátny súd domnieva, že znečistenie vo veci samej má plošný charakter a že príčinnú súvislosť
         nemožno preukázať, potom takáto situácia nebude patriť do pôsobnosti ratione materiae smernice 2004/35, ale do vnútroštátneho práva za podmienok vymedzených v bode 44 tohto rozsudku.

      60      Naopak, pokiaľ vnútroštátny súd dospeje k záveru, že smernica je uplatniteľná na vec, o ktorej koná, potom treba pokračovať
         v nasledujúcich úvahách.

      61      Z článku 3 ods. 1 písm. b) smernice 2004/35 vyplýva, že keď škody na chránených druhoch a prirodzených biotopoch boli spôsobené
         pracovnými činnosťami inými, ako sú činnosti uvedené v prílohe III tejto smernice, potom sa táto smernica uplatní pod podmienkou,
         že sa preukáže, že prevádzkovateľ sa dopustil úmyslu alebo nedbanlivosti. Naopak, takáto podmienka sa nevyžaduje, pokiaľ jedna
         z pracovných činností uvedených v tejto prílohe spôsobila environmentálne škody, to znamená podľa článku 2 ods. 1 písm. a)
         až c) uvedenej smernice škody na chránených druhoch a prirodzených biotopoch, ako aj škody na vodách a pôde.

      62      S výhradou skutkových zistení, ktoré musí urobiť vnútroštátny súd, platí, že keď environmentálne škody spôsobili prevádzkovatelia
         aktívni v odvetviach energetického a chemického priemyslu v zmysle bodov 2.1 a 2.4 smernice 96/61 svojimi činnosťami, ktoré
         patria z tohto dôvodu do prílohy III smernice 2004/35, týmto prevádzkovateľom možno uložiť preventívne alebo nápravné opatrenia
         bez toho, aby príslušný orgán musel preukázať ich zavinenie alebo nedbanlivosť.

      63      V prípade pracovných činností, ktoré patria do prílohy III smernice 2004/35, je environmentálna zodpovednosť voči prevádzkovateľom
         pôsobiacim v týchto oblastiach vyvodená objektívne.

      64      Ako totiž správne zdôraznili žalobkyne vo veci samej, z článku 11 ods. 2 smernice 2004/35 v spojení s jej odôvodnením č. 13
         vyplýva, že na účely uloženia nápravných opatrení, je príslušný orgán povinný v súlade s vnútroštátnymi predpismi upravujúcimi
         dokazovanie preukázať, ktorý prevádzkovateľ spôsobil environmentálne škody. Z toho vyplýva, že na tento účel musí tento orgán
         najskôr hľadať pôvod zisteného znečistenia a, ako sa skonštatovalo v bode 53 tohto rozsudku, nemôže uložiť nápravné opatrenia
         bez toho, aby vopred nepreukázal príčinnú súvislosť medzi zistenými škodami a činnosťou hospodárskeho subjektu, ktorého považuje
         za zodpovedného za uvedené škody.

      65      Článok 3 ods. 1, článok 4 ods. 5 a článok 11 ods. 2 smernice 2004/35 treba teda vykladať tak, že keď príslušný orgán rozhoduje
         o uložení nápravných opatrení prevádzkovateľom, ktorých činnosti patria do prílohy III tejto smernice, potom uvedený orgán
         nie je povinný preukázať ani nedbanlivosť a ani úmyselný zámer prevádzkovateľov, ktorých činnosti sa považujú za spôsobujúce
         environmentálne škody. Naopak, je úlohou tohto orgánu na jednej strane najskôr vyhľadať pôvod zisteného znečistenia, keďže
         uvedený orgán má v tejto súvislosti mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konania, použité prostriedky a o dĺžku takéhoto vyhľadávania.
         Na druhej strane je tento orgán povinný preukázať podľa vnútroštátnych pravidiel upravujúcich dokazovanie príčinnú súvislosť
         medzi činnosťami prevádzkovateľov, na ktorých sa zameriavajú nápravné opatrenia, a týmto znečistením.

      66      Žalobcovia vo veci samej tvrdia, že znečistenie zátoky Augusta je výsledkom činnosti spoločnosti Montedison SpA, ako aj obchodného
         a vojenského námorníctva. Preto im podľa ich názoru príslušný orgán nemôže uložiť nápravné opatrenia, ako ich stanovuje dekrét
         z 21. februára 2008.

      67      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na jednej strane v súlade s článkom 11 ods. 4 smernice 2004/35 prevádzkovatelia disponujú
         opravnými prostriedkami na napadnutie nápravných opatrení prijatých na základe tejto smernice, ako aj existencie akéhokoľvek
         príčinného vzťahu medzi svojimi činnosťami a zisteným znečistením. Na druhej strane v súlade s článkom 8 ods. 3 tejto smernice
         uvedení prevádzkovatelia nie sú povinní znášať náklady na nápravné činnosti, ak vedia preukázať, že predmetné škody spôsobila
         tretia osoba, napriek primeraným bezpečnostným opatreniam, pretože zásada znečisťovateľ platí v skutočnosti neznamená, že
         prevádzkovatelia musia znášať náklady súvisiace s odstraňovaním znečistenia, na ktorom sa nezúčastnili (pozri analogicky rozsudok
         z 29. apríla 1999, Standley a i., C‑293/97, Zb. s. I‑2603, bod 51).

      68      Treba ešte dodať, že článok 16 ods. 1 smernice 2004/35 podľa vzoru článku 176 ES výslovne stanovuje, že smernica nebráni členským
         štátom, aby si ponechali alebo prijali prísnejšie ustanovenia v súvislosti s prevenciou a odstraňovaním environmentálnych
         škôd. Toto ustanovenie tiež uvádza, že tieto opatrenia môžu najmä spočívať v identifikácii na jednej strane dodatočných činností
         preto, aby podliehali požiadavkám tejto smernice, a na druhej strane ďalších zodpovedných strán.

      69      Z toho vyplýva, že členský štát môže najmä rozhodnúť, že voči prevádzkovateľom iných činností, ako sú tie, ktoré stanovuje
         príloha III smernice 2004/35, bude môcť byť objektívne vyvodená zodpovednosť za environmentálne škody, to znamená v zmysle
         článku 2 ods. 1 písm. a) až c) uvedenej smernice, nielen za škody spôsobené na chránených druhoch a prirodzených biotopoch,
         ale tiež za škody na vodách a pôde.

      70      So zreteľom na predchádzajúce treba odpovedať na prvé tri otázky takto:

      –        keď v situácii znečistenia životného prostredia nie sú splnené podmienky uplatnenia ratione temporis a/alebo ratione materiae smernice 2004/35, potom takáto situácia bude patriť do pôsobnosti vnútroštátneho práva pod podmienkou dodržania pravidiel
         Zmluvy a bez toho, aby tým boli dotknuté ďalšie akty sekundárneho práva.

      –        smernica 2004/35 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje príslušnému orgánu konajúcemu v rámci tejto smernice
         predpokladať existenciu príčinnej súvislosti, vrátane prípadu znečistení plošného charakteru, medzi prevádzkovateľmi a zisteným
         znečistením, a to z dôvodu, že znečistená zóna sa nachádza v blízkosti ich zariadení. V súlade so zásadou znečisťovateľ platí
         však na účely predpokladu druhu takejto príčinnej súvislosti musí mať tento orgán konkrétne a prípustné dôkazy, ktoré môžu
         opodstatniť jeho predpoklad, ako napríklad to, že zistené znečistenie sa nachádza v blízkosti zariadenia prevádzkovateľa,
         a to, že nájdené znečisťujúce látky sa zhodujú so zložkami, ktoré používa uvedený prevádzkovateľ v rámci svojich činností.

      –        článok 3 ods. 1, článok 4 ods. 5 a článok 11 ods. 2 smernice 2004/35 sa majú vykladať tak, že keď príslušný orgán rozhoduje
         o uložení nápravných opatrení environmentálnych škôd prevádzkovateľom, ktorých činnosti patria do prílohy III tejto smernice,
         potom uvedený orgán nie je povinný preukázať nedbanlivosť a ani úmyselný zámer prevádzkovateľov, ktorých činnosti sa považujú
         za spôsobujúce environmentálne škody. Naopak, je úlohou tohto orgánu na jednej strane najskôr vyhľadať pôvod zisteného znečistenia,
         keďže uvedený orgán má v tejto súvislosti mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konania, použité prostriedky a o dĺžku takéhoto
         vyhľadávania. Na druhej strane je tento orgán povinný preukázať podľa vnútroštátnych pravidiel upravujúcich dokazovanie príčinnú
         súvislosť medzi činnosťami prevádzkovateľov, na ktorých sa zameriavajú nápravné opatrenia, a týmto znečistením.

       O štvrtej prejudiciálnej otázke
      71      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora na to, či smernice v oblasti verejného obstarávania,
         najmä smernica 2004/18, bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje príslušnému orgánu zveriť priamo súkromnoprávnemu
         podniku vypracovanie a uskutočnenie verejných diel, ako aj vykonanie ‚bonifikácie‘ a uvedenie znečisteného miesta do pôvodného
         stavu.

      72      Podľa ustálenej judikatúry konanie zavedené článkom 267 ZFEÚ je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi
         súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Únie, ktorý potrebujú na riešenie sporov, o ktorých
         majú rozhodovať (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke, C‑83/91, Zb. s. I‑4871, bod 22, ako aj zo 16. októbra 2008,
         Kirtruna a Vigano, C‑313/07, Zb. s. I‑7907, bod 25).

      73      V rámci tejto spolupráce je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý je jediný priamo oboznámený so skutkovými
         okolnosťami sporu a ktorý nesie zodpovednosť za vydané súdne rozhodnutie, posúdiť so zreteľom na osobitosti veci tak nevyhnutnosť
         podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru.
         Preto ak sa otázky položené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu ustanovenia práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť
         (rozsudok z 19. apríla 2007, Asemfo, C‑295/05, Zb. s. I‑2999, bod 30 a citovaná judikatúra).

      74      Súdny dvor však zamietne návrhu vnútroštátneho súdu, keď nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na to, aby
         mohol dať užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri v tomto zmysle rozsudok Commune de Mesquer, už citovaný,
         bod 30).

      75      V tejto súvislosti, pokiaľ ide o túto otázku, sa však zdá, že vnútroštátny súd neupresnil ani verejnoprávny subjekt, ktorý
         zveril výkon prác uvedených v uvedenej otázke, ani hodnoty uvedených prác a ani akt, na základe ktorého boli tieto práce zverené
         obom spoločnostiam uvedeným v predmetnej otázke.

      76      Tribunale amministrativo regionale della Sicilia sa totiž odvoláva výlučne na práce, „ktorých dopad na životné prostredie
         je značný a výdavky na ich vykonanie veľmi vysoké“, ktoré by takto príslušný orgán zveril dotknutným spoločnostiam bez toho,
         aby sa tieto ocitli v súťaži s inými súkromnoprávnymi spoločnosťami.

      77      Okrem toho napriek písomnej otázke položenej Súdnym dvorom talianskej vláde, ako aj obsahu pojednávania nebolo možné objasniť
         podmienky, za akých predmetné práce boli zverené uvedeným spoločnostiam. Spoločnosť Invitalia (Agenzia nazionale per l’attrazione
         degli investimenti e lo sviluppo d’impresa) SpA rovnako tvrdila, že jej bola zadaná len zákazka na vypracovanie koncepcie
         a že príslušné orgány upustili od infraštruktúrnych prác uvedených v štvrtej prejudiciálnej otázke.

      78      Za týchto podmienok Súdny dvor sa nepovažuje za dostatočne oboznámený so skutkovými okolnosťami štvrtej otázky, ktorú položil
         vnútroštátny súd, a teda treba vyhlásiť túto otázku za neprípustnú.

       O trovách
      79      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Keď v situácii znečistenia životného prostredia nie sú splnené podmienky uplatnenia ratione temporis a/alebo ratione materiae smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/35/ES z 21. apríla 2004 o environmentálnej zodpovednosti pri prevencii a odstraňovaní
            environmentálnych škôd, potom takáto situácia bude patriť do pôsobnosti vnútroštátneho práva pod podmienkou dodržania pravidiel
            Zmluvy a bez toho, aby tým boli dotknuté ďalšie akty sekundárneho práva.
      Smernica 2004/35 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje príslušnému orgánu konajúcemu v rámci tejto smernice
            predpokladať existenciu príčinnej súvislosti, vrátane prípadu znečistení plošného charakteru, medzi prevádzkovateľmi a zisteným
            znečistením, a to z dôvodu, že znečistená zóna sa nachádza v blízkosti ich zariadení. V súlade so zásadou znečisťovateľ platí
            však na účely predpokladu druhu takejto príčinnej súvislosti musí mať tento orgán konkrétne a prípustné dôkazy, ktoré môžu
            opodstatniť jeho predpoklad, ako napríklad to, že zistené znečistenie sa nachádza v blízkosti zariadenia prevádzkovateľa,
            a to, že nájdené znečisťujúce látky sa zhodujú so zložkami, ktoré používa uvedený prevádzkovateľ v rámci svojich činností.
      Článok 3 ods. 1, článok 4 ods. 5 a článok 11 ods. 2 smernice 2004/35 sa majú vykladať tak, že keď príslušný orgán rozhoduje
            o uložení nápravných opatrení environmentálnych škôd prevádzkovateľom, ktorých činnosti patria do prílohy III tejto smernice,
            potom uvedený orgán nie je povinný preukázať nedbanlivosť a ani úmyselný zámer prevádzkovateľov, ktorých činnosti sa považujú
            za spôsobujúce environmentálne škody. Naopak, je úlohou tohto orgánu na jednej strane najskôr vyhľadať pôvod zisteného znečistenia,
            keďže uvedený orgán má v tejto súvislosti mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konania, použité prostriedky a o dĺžku takéhoto
            vyhľadávania. Na druhej strane je tento orgán povinný preukázať podľa vnútroštátnych pravidiel upravujúcich dokazovanie príčinnú
            súvislosť medzi činnosťami prevádzkovateľov, na ktorých sa zameriavajú nápravné opatrenia, a týmto znečistením.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1962. # Mannesmann AG proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 19/61.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. januára 2010.#Európska komisia proti Spolkovej republike Nemecko.#Verejné zmluvy na poskytnutie služieb - Služby zneškodňovania biologicky odbúrateľného a rastlinného odpadu - Uzavretie zmluvy bez začatých konaní o uzavretie verejných zmlúv.#Vec C-17/09.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. januára 2010 – Komisia/Nemecko
      (vec C‑17/09)
      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Služby zneškodňovania biologicky odbúrateľného a rastlinného odpadu – Uzavretie zmluvy bez začatých konaní o uzavretie verejných zmlúv“
      1.                     Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Nesplnenie povinnosti (smernica
            Rady 92/50) (pozri body 15 – 18)
      2.                     Aproximácia právnych predpisov – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác – Smernica 89/665 (článok
            226 ES; smernica Rady 89/665) (pozri body 22, 23)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článku 8 v spojení s ustanoveniami hláv III až VI smernice Rady 92/50/EHS
                  z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 332) – Nevyhlásenie
                  formálneho celoeurópskeho verejného obstarávania pred uzatvorením zmluvy o likvidácii biologicky odbúrateľného a rastlinného
                  odpadu medzi mestom Bonn a súkromnou spoločnosťou

            Výrok

                  1.

                  	Spolková republika Nemecko si tým, že Magistrát mesta Bonn a Müllverwertungsanlage Bonn GmbH uzavreli verejnú zmluvu na služby
                     likvidácie biologicky odbúrateľného a rastlinného odpadu bez toho, aby bolo vyhlásené formálne celoeurópske verejné obstarávanie,
                     nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 8 a hláv III až VI smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii
                     postupov verejného obstarávania služieb.

                  2.

                  	Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) zo 14. decembra 2016.#Viara Todorova Androva proti Rada Európskej únie.#Odvolanie – Verejná služba – Úradníci – Povýšenie – Povyšovanie za rok 2011 – Nezapísanie do zoznamu úradníkov prichádzajúcich do úvahy na povýšenie – Zamietnutie žaloby v prvostupňovom konaní – Článok 45 služobného poriadku – Doložka 4 Rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Rovnosť zaobchádzania – Povinnosť odôvodnenia – Dôkazné bremeno – Povinnosť súdu rozhodujúceho vo veci samej vykonať dokazovanie – Námietka nezákonnosti – Pravidlo zhody medzi sťažnosťou a žalobou podanou na súd Únie.#Vec T-366/15 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 9. marca 1999.#Centros Ltd proti Erhvervs- og Selskabsstyrelsen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Højesteret - Dánsko.#Sloboda usadiť sa.#Vec C-212/97.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 9. marca 1999 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Zriadenie organizačnej zložky spoločnosťou, ktorá nevykonáva skutočnú činnosť – Obchádzanie vnútroštátneho práva – Odmietnutie zápisu“
      Vo veci C‑212/97,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy ES, ktorým Højesteret (Dánsko) navrhuje, aby v súvislosti s konaním
         pred týmto vnútroštátnym súdom medzi:

      Centros Ltd
      a
      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen,
      Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 52, 56 a 58 Zmluvy ES,
      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr P. J. G. Kapteyn, J.‑P. Puissochet, G. Hirsch a P. Jann, sudcovia
         G. F. Mancini, J. C. Moitinho de Almeida, C. Gulmann, J. L. Murray, D. A. O. Edward, H. Ragnemalm, L. Sevón, M. Wathelet (spravodajca),
         R. Schintgen a K. M. Ioannou,

      generálny advokát: A. La Pergola,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, v zastúpení: Kammeradvokaten, prostredníctvom Karsten Hagel-Sørensen, advokát v Kodani,
      –        dánska vláda, v zastúpení: Peter Biering, vedúci sekcie ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený zástupca,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: Kareen Rispal-Bellanger, zástupkyňa riaditeľa oddelenia pre právne záležitosti ministerstva
         zahraničných vecí, a Gautier Mignot, tajomník ministerstva zahraničných vecí v rámci toho istého oddelenia, splnomocnení zástupcovia,

      –        holandská vláda, v zastúpení: Adriaan Bos, právny poradca na ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Stephanie Ridley, z Treasury Solicitor’s Department, splnomocnená zástupkyňa, za
         právnej pomoci Derrick Wyatt, QC,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Antonio Caeiro, právny poradca, a Hans Støvlbæk, člen právneho oddelenia, splnomocnení
         zástupcovia,

      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, v zastúpení: Karsten Hagel-Sørensen, francúzska
         vláda, v zastúpení: Gautier Mignot, holandská vláda, v zastúpení: Marc Fierstra, právny poradca na ministerstve zahraničných
         vecí, splnomocnený zástupca, švédska vláda, v zastúpení: Erik Brattgård, departementsråd právneho sekretariátu ministerstva
         zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Derrick Wyatt, a Komisia, v zastúpení:
         Antonio Caeiro a Hans Støvlbæk, na pojednávaní 19. mája 1998,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. júla 1998,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 3. júna 1997 doručeným Súdnemu dvoru 5. júna 1997 predložil Højesteret v zmysle článku 177 Zmluvy o ES prejudiciálnu
         otázku o výklade článkov 52, 56 a 58 tejto Zmluvy.

      2        Táto otázka bola predložená v rámci sporu medzi Centros Ltd (ďalej len „spoločnosť Centros“), „private limited company“, spoločnosťou
         zapísanou 18. mája 1992 v Anglicku a vo Walese, a Erhvervs- og Selskabsstyrelsen (ústredný orgán pre obchod a spoločnosti),
         ktorá podlieha dánskemu ministerstvu obchodu, týkajúceho sa odmietnutia tohto úradu zapísať organizačnú zložku spoločnosti
         Centros v Dánsku.

      3        Zo spisu vo veci samej vyplýva, že spoločnosť Centros od svojho založenia nevykonávala žiadnu činnosť. Keďže právo Spojeného
         kráľovstva nestanovuje pre spoločnosti s ručením obmedzeným žiadnu požiadavku týkajúcu sa vytvorenia a splatenia minimálneho
         základného imania, základné imanie spoločnosti Centros, ktoré dosahuje 100 GBP, nebolo ani splatené, ani poskytnuté k dispozícii
         spoločnosti. Je rozdelené na dva obchodné podiely, ktorých vlastníkmi sú pán a pani Brydeovci, dánski štátni príslušníci s bydliskom
         v Dánsku. Pani Brydeová je riaditeľkou spoločnosti Centros, ktorej sídlo je v Spojenom kráľovstve, na adrese priateľa pána
         Brydea.

      4        Podľa dánskeho práva sa spoločnosť Centros ako „private limited company“ pokladá za zahraničnú spoločnosť s ručením obmedzeným.
         Predpisy upravujúce zápis organizačných zložiek („filialer“) týchto spoločností sú stanovené v Anpartsselskabslov (zákon o spoločnostiach
         s ručením obmedzeným).

      5        § 117 tohto zákona stanovuje najmä:

      „1.      Zahraničné spoločnosti s ručením obmedzeným a spoločnosti s obdobnou právnou formou, ktoré sú usadené v niektorom členskom
         štáte Európskych spoločenstiev, môžu v Dánsku vykonávať činnosť prostredníctvom svojej organizačnej zložky.“

      6        V lete 1992 požiadala pani Brydeová Erhvervs- og Selskabsstyrelsen o zápis pobočky spoločnosti Centros v Dánsku.

      7        Erhvervs- og Selskabsstyrelsen zápis odmietol predovšetkým z dôvodu, že spoločnosť Centros, ktorá v Spojenom kráľovstve nevykonáva
         žiadnu podnikateľskú činnosť, v skutočnosti chcela v Dánsku založiť nie organizačnú zložku, ale hlavný podnik, čím chcela
         obísť vnútroštátne predpisy týkajúce sa najmä splatenia minimálneho základného imania, ktoré je zákonom č. 886 z 21. decembra
         1991 stanovené na 200 000 DKK.

      8        Spoločnosť Centros podala žalobu proti odmietavému rozhodnutiu Erhvervs- og Selskabsstyrelsen na Østre Landsret.

      9        Østre Landsret potvrdil rozsudkom z 8. septembra 1995 tvrdenia Erhvervs- og Selskabsstyrelsen, proti čomu sa spoločnosť Centros
         odvolala na Højesteret.

      10      V rámci tohto konania spoločnosť Centros tvrdí, že spĺňa podmienky, ktoré zákon o spoločnostiach s ručením obmedzeným stanovuje
         pre organizačnú zložku zahraničnej spoločnosti. Keďže bola legálne založená v Spojenom kráľovstve, má právo zriadiť organizačnú
         zložku v Dánsku podľa článku 52 v spojení s článkom 58 Zmluvy.

      11      Podľa spoločnosti Centros nemá skutočnosť, že od svojho vzniku v Spojenom kráľovstve nevykonávala žiadnu činnosť, žiadny vplyv
         na jej právo usadiť sa. V rozsudku z 10. júla 1986, Segers (79/85, Zb. s. 2375), Súdny dvor totiž rozhodol, že články 52 a 58
         Zmluvy zakazujú, aby príslušné úrady členského štátu neumožnili riaditeľovi spoločnosti vstúpiť do vnútroštátneho systému
         nemocenského poistenia len z dôvodu, že spoločnosť mala sídlo v inom členskom štáte, aj keď tam nevykonávala žiadnu podnikateľskú
         činnosť.

      12      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen však tvrdí, že odmietnutie zápisu nie je v rozpore s článkami 52 a 58 Zmluvy, keďže zriadenie
         organizačnej zložky v Dánsku sa javilo ako prostriedok na obídenie vnútroštátnych predpisov týkajúcich sa vytvorenia a splatenia
         minimálneho základného imania. Odmietnutie zápisu je ďalej odôvodnené potrebou chrániť verejných alebo súkromných veriteľov
         a zmluvné strany a tiež potrebou bojovať proti podvodným konkurzom.

      13      Za týchto podmienok rozhodol Højesteret prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Je v súlade s článkom 52, ako aj s článkami 56 a 58 Zmluvy ES odmietnutie zápisu organizačnej zložky spoločnosti so sídlom
         v inom členskom štáte, ktorá bola legálne založená so základným imaním vo výške 100 GBP (približne 1 000 DKK) a existuje v súlade
         s právom tohto členského štátu, pričom táto spoločnosť samotná nevykonáva žiadnu podnikateľskú činnosť, ale má v úmysle zriadiť
         organizačnú zložku, aby všetku svoju činnosť vykonávala v krajine, kde je táto organizačná zložka zriadená, pričom treba vziať
         do úvahy, že tento postup smeruje k tomu, aby sa v tomto naposledy uvedenom členskom štáte nemusela založiť spoločnosť s cieľom
         vyhnúť sa splateniu minimálneho základného imania vo výške 200 000 DKK (v súčasnosti 125 000 DKK)?“

      14      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 52 a 58 Zmluvy vylučujú, aby členský štát odmietol zapísať organizačnú
         zložku spoločnosti založenej v súlade s právom iného členského štátu, v ktorom má svoje sídlo, kde ale nevykonáva žiadnu podnikateľskú
         činnosť, pričom organizačná zložka má slúžiť na to, aby tejto spoločnosti umožnila vykonávať všetky činnosti v štáte, v ktorom
         bude zriadená táto pobočka, čím sa vyhne založeniu spoločnosti v tomto štáte a uplatneniu predpisov o zakladaní spoločností,
         ktoré sú tam prísnejšie, pokiaľ ide o splatenie minimálneho základného imania.

      15      Na úvod je vhodné upresniť, že Erhvervs- og Selskabsstyrelsen vôbec nepopiera, že akákoľvek akciová spoločnosť alebo spoločnosť
         s ručením obmedzeným so sídlom v inom členskom štáte môže v Dánsku vykonávať činnosť prostredníctvom organizačnej zložky.
         Všeobecne teda akceptuje možnosť zapísať v Dánsku organizačnú zložku spoločnosti založenej podľa práva iného členského štátu.
         Dodáva najmä, že ak by spoločnosť Centros vykonávala podnikateľskú činnosť v Anglicku a vo Walese, povolil by zápis jej organizačnej
         zložky v Dánsku.

      16      Podľa dánskej vlády nie je článok 52 Zmluvy v hlavnom spore uplatniteľný, pretože ide o výlučne vnútornú záležitosť Dánska.
         Pán a pani Brydeovci, dánski štátni príslušníci, založili v Spojenom kráľovstve spoločnosť, ktorá tam nevykonávala v skutočnosti
         žiadnu činnosť, s jediným cieľom vykonávať činnosť v Dánsku prostredníctvom organizačnej zložky a vyhnúť sa tak uplatneniu
         dánskych predpisov o zakladaní spoločností s ručením obmedzeným. Za týchto okolností netvorí založenie spoločnosti štátnymi
         príslušníkmi jedného členského štátu v inom členskom štáte relevantný cudzí prvok z pohľadu práva Spoločenstva, a najmä slobody
         usadiť sa.

      17      V tomto ohľade je vhodné poukázať na to, že situácia, keď spoločnosť založená podľa práva členského štátu, v ktorom má svoje
         sídlo, chce zriadiť organizačnú zložku v inom členskom štáte, podlieha právu Spoločenstva. Z tohto hľadiska nie je dôležité,
         či spoločnosť bola založená v prvom členskom štáte len za účelom usadiť sa v druhom, kde by vykonávala podstatnú časť alebo
         dokonca všetky svoje hospodárske činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Segers, už citovaný, bod 16).

      18      Okolnosť, že manželia Brydeovci založili spoločnosť Centros v Spojenom kráľovstve na účely obídenia dánskych predpisov, ktoré
         vyžadujú splatenie minimálneho základného imania, čo nebolo spochybnené ani v písomných pripomienkach, ani počas pojednávania,
         nemení nič na tom, že na zriadenie organizačnej zložky v Dánsku touto britskou spoločnosťou sa vzťahuje sloboda usadiť sa
         v zmysle článkov 52 a 58 Zmluvy. Otázka uplatnenia článkov 52 a 58 Zmluvy je totiž odlišná od otázky, či členský štát môže
         prijať opatrenia, aby zabránil tomu, že pri využití možností daných Zmluvou sa budú niektorí jeho štátni príslušníci snažiť
         nečestne sa vyhnúť uplatneniu ich vnútroštátneho práva.

      19      Pokiaľ ide o otázku, či tak, ako to tvrdia manželia Brydeovci, je odmietnutie zápisu organizačnej zložky ich spoločnosti založenej
         podľa práva iného členského štátu, kde má spoločnosť svoje sídlo, v Dánsku prekážkou slobody usadiť sa, treba pripomenúť,
         že sloboda usadiť sa priznaná článkom 52 Zmluvy príslušníkom Spoločenstva zahŕňa pre nich právo začať a vykonávať samostatnú
         zárobkovú činnosť, ako aj právo riadiť a zakladať podniky za rovnakých podmienok, aké sú stanovené právom členského štátu,
         kde má dôjsť k usadeniu, pre jeho vlastných štátnych príslušníkov. Ďalej, podľa článku 58 Zmluvy so spoločnosťami založenými
         podľa zákonov členského štátu a ktoré majú svoje sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Spoločenstve,
         sa zaobchádza rovnako ako s fyzickými osobami, ktoré sú štátnymi príslušníkmi členských štátov.

      20      Z toho priamo vyplýva, že tieto spoločnosti majú právo vykonávať svoju činnosť v inom členskom štáte prostredníctvom pobočky,
         organizačnej zložky alebo dcérskej spoločnosti, pričom umiestnenie ich sídla, ústredia alebo hlavného miesta podnikateľskej
         činnosti slúži na určenie ich príslušnosti k právnemu poriadku určitého členského štátu, rovnako ako štátna príslušnosť v prípade
         fyzických osôb (pozri v tomto zmysle rozsudky Segers, bod 13; z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273,
         bod 18; z 13. júla 1993, Commerzbank, C‑330/91, Zb. s. I‑4017, bod 13, a zo 16. júla 1998, ICI, C‑264/96, Zb. s. I‑4695, bod
         20).

      21      Teda prax, keď členský štát odmietne za určitých okolností zapísať organizačnú zložku spoločnosti, ktorá má sídlo v inom členskom
         štáte, vedie k tomu, že spoločnostiam založeným v súlade s právom tohto druhého členského štátu sa zabráni vykonať právo usadiť
         sa, ktoré im priznávajú články 52 a 58 Zmluvy.

      22      V dôsledku toho je táto prax prekážkou pre výkon slobôd, ktoré tieto ustanovenia zaručujú.

      23      Podľa dánskych úradov sa však manželia Brydeovci nemôžu odvolávať na tieto ustanovenia, pretože vznik spoločnosti, ktorý plánovali,
         mal jediný cieľ, a to vyhnúť sa uplatneniu vnútroštátneho práva o spoločnostiach s ručením obmedzeným, a preto ide o zneužitie
         práva usadiť sa. Dánske kráľovstvo malo preto právo prijať opatrenia, aby zabránilo takémuto zneužitiu tým, že odmietlo zapísať
         organizačnú zložku.

      24      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členský štát má právo prijať opatrenia, aby zabránil tomu, že pri využití možností
         daných Zmluvou sa budú niektorí jeho štátni príslušníci snažiť vyhnúť sa uplatneniu ich vnútroštátneho práva, a aby jednotlivci
         nemohli zneužívať alebo podvodne sa odvolávať na ustanovenia práva Spoločenstva (pozri najmä, v oblasti slobody poskytovať,
         služby rozsudky z 3. decembra 1974, Van Binsbergen, 33/74, Zb. s. 1299, bod 13; z 3. februára 1993, Veronica Omroep Organisatie,
         C‑148/91, Zb. s. I‑487, bod 12, a z 5. októbra 1994, TV10, C‑23/93, Zb. s. I‑4795, bod 21; v oblasti slobody usadiť sa, rozsudky
         zo 7. februára 1979, Knoors, 115/78, Zb. s. 399, bod 25, a z 3. októbra 1990, Bouchoucha, C‑61/89, Zb. s. I‑3551, bod 14;
         v oblasti voľného pohybu tovaru, rozsudok z 10. januára 1985, Leclerc a i., 229/83, Zb. s. 1, bod 27; v oblasti sociálneho
         poistenia, rozsudok z 2. mája 1996, Paletta, C‑206/94, Zb. s. I‑2357, bod 24; v oblasti voľného pohybu pracovníkov, rozsudok
         z 21. júna 1988, Lair, 39/86, Zb. s. 3161, bod 43; v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky, rozsudok z 3. marca 1993,
         General Milk Products, C‑8/92, Zb. s. I‑779, bod 21; v oblasti práva obchodných spoločností, rozsudok z 12. mája 1998, Kefalas
         a i., C‑367/96, Zb. s. I‑2843, bod 20).

      25      Hoci vnútroštátne súdy môžu za týchto okolností na základe objektívnych skutočností vziať v jednotlivých prípadoch do úvahy
         zneužívajúce alebo podvodné správanie dotknutých osôb, aby im prípadne odopreli nároky z ustanovení práva Spoločenstva, ktorých
         sa dovolávajú, musia zároveň pri posudzovaní takéhoto správania vziať do úvahy ciele, ktoré sledujú tieto ustanovenia Spoločenstva
         (rozsudok Paletta, už citovaný, bod 25).

      26      V spore vo veci samej treba poukázať na to, že vnútroštátne ustanovenia, ktorých uplatneniu sa dotknuté strany chceli vyhnúť,
         sú predpismi, ktoré upravujú zakladanie spoločností a nie vykonávanie určitých odborných činností. Ustanovenia Zmluvy týkajúce
         sa slobody usadiť sa majú za cieľ práve umožniť spoločnostiam založeným v súlade s právom niektorého členského štátu a so
         sídlom, ústredím alebo hlavným miestom podnikateľskej činnosti v Spoločenstve, aby prostredníctvom pobočky, organizačnej zložky
         alebo dcérskej spoločnosti mohli vykonávať činnosti v iných členských štátoch.

      27      Za týchto podmienok skutočnosť, že štátny príslušník niektorého členského štátu, ktorý chce založiť spoločnosť, sa rozhodne
         založiť ju v členskom štáte, ktorého predpisy o práve obchodných spoločností sa mu zdajú ako najmenej obmedzujúce, a zriadiť
         organizačné zložky v iných členských štátoch, nemôže byť sama osebe zneužitím práva usadiť sa. Právo založiť spoločnosť v súlade
         s právom niektorého členského štátu a zriadiť organizačné zložky v iných členských štátoch je totiž na jednotnom trhu súčasťou
         výkonu Zmluvou zaručenej slobody usadiť sa.

      28      V tomto ohľade má malý význam okolnosť, že právo obchodných spoločností nie je v Spoločenstve úplne zosúladené; navyše Rada
         má vždy možnosť dosiahnuť úplnú harmonizáciu na základe právomocí, ktoré sú jej dané článkom 54 ods. 3 písm. g) Zmluvy ES.

      29      Ďalej, z bodu 16 už citovaného rozsudku Segers vyplýva, že skutočnosť, že spoločnosť nevykonáva žiadnu činnosť v členskom
         štáte, kde má sídlo, a vykonáva svoje činnosti výlučne v členskom štáte, kde má organizačnú zložku, nepostačuje ako dôkaz
         existencie zneužívajúceho alebo podvodného správania, ktoré by tomuto členskému štátu umožnilo odoprieť tejto spoločnosti
         nároky z ustanovení práva Spoločenstva týkajúce sa práva usadiť sa.

      30      Za týchto podmienok odmietnutie členského štátu zapísať organizačnú zložku spoločnosti založenej v súlade s právom iného členského
         štátu, v ktorom má sídlo, z dôvodu, že organizačná zložka je určená na to, aby umožnila spoločnosti vykonávať všetky hospodárske
         činnosti v prijímajúcom štáte, čo má za následok, že organizačná zložka sa vyhne vnútroštátnym predpisom o vytvorení a splatení
         minimálneho základného imania, je nezlučiteľné s článkami 52 a 58 Zmluvy, keďže bráni výkonu práva voľne zriadiť organizačnú
         zložku, ktoré zaručujú práve články 52 a 58.

      31      Napokon je vhodné položiť si otázku, či by táto vnútroštátna prax nemohla byť ospravedlnená dôvodmi uvádzanými dánskymi úradmi.

      32      Odvolávajúc sa na článok 56 Zmluvy, ako aj na judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa naliehavých dôvodov všeobecného záujmu,
         Erhvervs- og Selskabsstyrelsen tvrdí, že povinnosť spoločností s ručením obmedzeným vytvoriť a splatiť určité minimálne základné
         imanie sleduje dvojaký cieľ: na jednej strane posilniť finančnú spoľahlivosť spoločností na účely ochrany verejných veriteľov
         proti riziku, že by sa ich verejné pohľadávky stali nevymožiteľnými, pretože, na rozdiel od súkromných veriteľov, nemôžu zabezpečiť
         svoje pohľadávky formou ručenia alebo zábezpeky, a na druhej strane zo všeobecnejšieho hľadiska chrániť všetkých veriteľov,
         verejných alebo súkromných, tým, že sa predíde riziku podvodných konkurzov z dôvodu platobnej neschopnosti spoločností, ktorých
         vstupný kapitál bol nedostatočný.

      33      Erhvervs- og Selskabsstyrelsen dodáva, že neexistuje iný menej obmedzujúci prostriedok na dosiahnutie tohto dvojakého cieľa.
         Iný spôsob ochrany veriteľov, t. j. zavedenie predpisov, ktoré by stanovovali možnosť dovolávať sa za určitých podmienok osobnej
         zodpovednosti spoločníkov, by bol totiž ešte viac obmedzujúci ako povinnosť vytvoriť a splatiť minimálne základné imanie spoločnosti.

      34      Po tom, ako bolo zdôraznené, že uvedené dôvody nespadajú pod článok 56 Zmluvy, treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho
         dvora musia vnútroštátne opatrenia, ktoré môžu brániť alebo robiť menej atraktívnym výkon základných slobôd zaručených Zmluvou,
         spĺňať štyri podmienky: musia byť uplatňované bez diskriminácie, musia byť odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu,
         musia byť schopné zaručiť splnenie sledovaného cieľa a nesmú presahovať hranice potrebné na jeho dosiahnutie (pozri rozsudky
         z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb. s. I‑1663, bod 32, a z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 37).

      35      Tieto podmienky nie sú v spore vo veci samej splnené. Predovšetkým uvedená prax nemôže dosiahnuť sledovaný cieľ ochrany veriteľov,
         pretože ak by dotknutá spoločnosť vykonávala činnosť v Spojenom kráľovstve, pričom jej organizačná zložka by bola zapísaná
         v Dánsku, dánski veritelia by mohli byť rovnako ohrození.

      36      Ďalej, spoločnosť v hlavnom spore vystupuje ako spoločnosť podľa anglického práva a nie ako spoločnosť podľa dánskeho práva,
         a teda jej veritelia sú informovaní o tom, že podlieha pod iné právo ako právo upravujúce zakladanie spoločností s ručením
         obmedzeným v Dánsku a môžu sa odvolávať na určité predpisy práva Spoločenstva, ktoré ich chránia, akými sú štvrtá smernica
         Rady z 25. júla 1978 o ročnej účtovnej závierke niektorých typov spoločností, vychádzajúca z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy
         (Ú. v. ES L 222, s. 11; Mim. vyd. 17/001, s 21) a jedenásta smernica Rady z 21. decembra 1989 o požiadavkách na sprístupnenie
         údajov týkajúcich sa pobočiek zriadených v určitom členskom štáte určitými druhmi obchodných spoločností, ktoré sa spravujú
         právom iného štátu (Ú. v. ES L 395, s. 36; Mim. vyd. 17/001, s. 100).

      37      Ďalej, v rozpore s tým, čo tvrdili dánske úrady, je možné prijať opatrenia, ktoré sú menej obmedzujúce alebo ktoré menej ohrozujú
         základné slobody, napríklad poskytnúť verejným veriteľom legálnu možnosť prijímať potrebné záruky.

      38      Nakoniec skutočnosť, že členský štát nemôže odmietnuť zapísať organizačnú zložku spoločnosti založenej v súlade s právom iného
         členského štátu, v ktorom má svoje sídlo, nebráni tomu, aby tento prvý štát prijal všetky opatrenia, ktorými by predchádzal
         alebo potrestal podvody, a to buď vo vzťahu k samotnej spoločnosti, za prípadnej spolupráce s členským štátom, v ktorom bola
         založená, alebo vo vzťahu k spoločníkom, ktorým sa dokázalo, že v skutočnosti sa chcú prostredníctvom založenia spoločnosti
         vyhnúť svojim povinnostiam voči súkromným alebo verejným veriteľom usadeným na území dotknutého členského štátu. V každom
         prípade, boj proti podvodom nemôže odôvodniť odmietnutie zapísania organizačnej zložky spoločnosti, ktorá má sídlo v inom
         členskom štáte.

      39      Na predloženú otázku teda treba odpovedať tak, že články 52 a 58 Zmluvy bránia tomu, aby členský štát odmietol zapísať organizačnú
         zložku spoločnosti založenej v súlade s právom iného členského štátu, v ktorom má svoje sídlo, ale v ktorom nevykonáva žiadnu
         podnikateľskú činnosť, keď je organizačná zložka určená na to, aby tejto spoločnosti umožnila vykonávať všetku svoju činnosť
         v štáte, kde je zriadená táto organizačná zložka, čím sa vyhne potrebe založiť spoločnosť a uplatniť predpisy o zakladaní
         spoločností, ktoré sú v ňom prísnejšie, pokiaľ ide o splatenie minimálneho základného imania spoločnosti. Tento výklad však
         nevylučuje, aby úrady dotknutého členského štátu prijali všetky opatrenia, ktorými by predchádzali alebo potrestali podvody,
         a to buď vo vzťahu k samotnej spoločnosti, za prípadnej spolupráce s členským štátom, v ktorom bola založená, alebo vo vzťahu
         k spoločníkom, ktorým sa dokázalo, že v skutočnosti sa chcú prostredníctvom založenia spoločnosti vyhnúť svojim povinnostiam
         voči súkromným alebo verejným veriteľom usadeným na území dotknutého členského štátu.

       O trovách
      40      Dánska, francúzska, holandská, švédska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu trov konania,
         ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má
         vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní
         pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR
      o prejudiciálnej otázke, ktorú mu predložil Højesteret uznesením z 3. júna 1997, rozhodol takto:
      Články 52 a 58 Zmluvy ES bránia tomu, aby členský štát odmietol zapísať organizačnú zložku spoločnosti založenej v súlade
            s právom iného členského štátu, v ktorom má svoje sídlo, ale v ktorom nevykonáva žiadnu podnikateľskú činnosť, keď je organizačná
            zložka určená na to, aby tejto spoločnosti umožnila vykonávať všetku svoju činnosť v štáte, kde je zriadená táto organizačná
            zložka, čím sa vyhne potrebe založiť spoločnosť a uplatniť predpisy o zakladaní spoločností, ktoré sú v ňom prísnejšie, pokiaľ
            ide o splatenie minimálneho základného imania spoločnosti. Tento výklad však nevylučuje, aby úrady dotknutého členského štátu
            prijali všetky opatrenia, ktorými by predchádzali alebo potrestali podvody, a to buď vo vzťahu k samotnej spoločnosti, za
            prípadnej spolupráce s členským štátom, v ktorom bola založená, alebo vo vzťahu k spoločníkom, ktorým sa dokázalo, že v skutočnosti
            sa chcú prostredníctvom založenia spoločnosti vyhnúť svojim povinnostiam voči súkromným alebo verejným veriteľom usadeným
            na území dotknutého členského štátu.

               Rodríguez Iglesias

               Kapteyn

               Puissochet

               Hirsch

               Jann

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Gulmann

               Murray

               Edward

               Ragnemalm

               Sevón

               Wathelet

               Schintgen

               Ioannou

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. marca 1999.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: dánčina.