title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. októbra 2005.#Levob Verzekeringen BV a OV Bank NV proti Staatssecretaris van Financiën.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko.#Šiesta smernica o DPH - Články 2, 5, 6 a 9 - Prevod operačného systému zapísaného na nosiči - Neskoršie prispôsobenie operačného systému osobitným potrebám nadobúdateľa - Jediné zdaniteľné plnenie - Plnenie spočívajúce v službách - Miesto plnenia.#Vec C-41/04.

text:
      Vec C‑41/04
      Levob Verzekeringen BV a OV Bank NV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šiesta smernica o DPH – Články 2, 5, 6 a 9 – Prevod softvéru uloženého na nosiči – Neskoršie prispôsobenie softvéru osobitným potrebám nadobúdateľa – Jediné zdaniteľné plnenie – Poskytovanie služieb – Miesto poskytnutia“
      Návrhy prednesené 12. mája 2005 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. októbra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb – Plnenia skladajúce sa z viacerých prvkov – Plnenie, ktoré sa má považovať za jediné plnenie – Kritériá – Dodanie
            bežného softvéru uloženého na nosiči a následné prispôsobenie tohto softvéru osobitným potrebám spotrebiteľa
      (Smernica Rady 77/388, článok 2 ods. 1)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb – Pojem – Dodanie bežného softéru uloženého na nosiči a následné prispôsobenie tohto softvéru osobitným potrebám spotrebiteľa
            – Zahrnutie – Podmienky
      (Smernica Rady 77/388, článok 6 ods. 1)
      3.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb – Určenie miesta daňovej povinnosti – Služby poradcov, technikov, konzultačných agentúr, právnikov, účtovníkov a iné
            podobné služby – Pojem – Prispôsobenie softvéru osobitným potrebám spotrebiteľa – Zahrnutie
      [Smernica Rady 77/388, článok 9 ods. 2 písm. e) tretia zarážka]
      1.     Článok 2 ods. 1 šiestej smernice 77/388/EHS o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa
         má vykladať v tom zmysle, že keď dva alebo viaceré prvky alebo činnosti poskytnuté platiteľom dane v prospech spotrebiteľa,
         považovaného za priemerného spotrebiteľa, sú úzko spojené tak, že tvoria objektívne z hospodárskeho hľadiska celok, ktorého
         rozčlenenie by bolo neprirodzené, súbor týchto prvkov alebo týchto činností tvorí jediné plnenie s cieľom uplatniť daň z pridanej
         hodnoty. Takým je prípad plnenia, ktorým platiteľ dane dodá spotrebiteľovi predtým vyvinutý a predávaný bežný softvér uložený
         na nosiči a následne prispôsobí tento softvér osobitným potrebám tohto nadobúdateľa, aj keď ako úhrada sú zaplatené rôzne
         ceny.

      (pozri bod 30, body 1 a 2 výroku)
      2.     Článok 6 ods. 1 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má
         vykladať v tom zmysle, že jediné plnenie, akým je dodanie bežného softvéru a jeho následné prispôsobenie osobitným potrebám
         spotrebiteľa sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb“, keď prispôsobenie nie je ani druhoradé, ani vedľajšie, ale že
         má naopak určujúci charakter; takým je najmä prípad, keď vzhľadom na prvky, ako sú rozsah, dĺžka alebo cena prispôsobenia,
         toto prispôsobenie je rozhodujúco dôležité preto, aby umožnilo používanie softvéru „na mieru“ nadobúdateľom.

      (pozri body 28 – 30, bod 3 výroku)
      3.     Článok 9 ods. 2 písm. e) tretia zarážka šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu, ktorý určuje miesto daňovej povinnosti pre služby poradcov, technikov, konzultačných agentúr, právnikov,
         účtovníkov a iné podobné služby, ako aj spracovanie údajov a poskytovanie informácií, sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje
         na jediné poskytnutie služieb, akým je dodanie bežného softvéru a jeho následné prispôsobenie osobitným potrebám spotrebiteľa,
         ktoré je poskytnuté platiteľovi dane usadenému v Spoločenstve, ale mimo krajiny, kde je usadený dodávateľ.

      Uvedené ustanovenie sa totiž nezameriava na povolania, akými sú právnici, poradcovia, účtovníci alebo inžinieri, ale na poskytnutia
         služieb vykonané týmito profesionálmi a iné podobné služby. Normotvorca Spoločenstva použil povolania, ktoré sú uvedené v tomto
         ustanovení, ako prostriedok pre vymedzenie kategórií poskytovaní služieb, ktoré sú v ňom upravené. V tejto súvislosti zaujímajú
         informatické vedy, teda programovanie a vývoj informatických systémov, dôležité miesto v univerzitnom vzdelávaní poskytovanom
         budúcim inžinierom, a dokonca tvoria často jedno z rôznych odvetví špecializácie ponúkaných týmto inžinierom v priebehu vzdelávania.
         Plnenie, akým je prispôsobenie softvéru osobitným potrebám spotrebiteľa, môže teda byť poskytované raz inžiniermi, inokedy
         inými osobami so vzdelaním umožňujúcim splniť rovnaký účel. Z toho vyplýva, že takéto poskytnutie patrí buď do kategórie poskytovaní
         služieb vykonaných inžiniermi, alebo do kategórie poskytovaní služieb, ktoré sú podobné vzhľadom na činnosti inžiniera.

      (pozri body 37 – 41, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 27. októbra 2005 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Články 2, 5, 6 a 9 – Prevod softvéru uloženého na nosiči – Neskoršie prispôsobenie softvéru osobitným potrebám nadobúdateľa – Jediné zdaniteľné plnenie – Poskytovanie služieb – Miesto poskytnutia“
      Vo veci C‑41/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Holandsko) z 30. januára 2004 a doručený Súdnemu dvoru 2. februára 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Levob Verzekeringen BV,
      OV Bank NV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, K. Schiemann (spravodajca), sudcovia N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, a E. Levits,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. februára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Levob Verzekeringen BV a OV Bank NV, v zastúpení: J. van Dongen, advocaat, G. C. Bulk, adviseur, a W. Nieuwenhuizen, belastingadviseur,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. Sevenster a J. van Bakel, ako aj M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Ström van Lier a A. Weimar, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 12. mája 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 1, článku 5 ods. 1, článku 6 ods. 1 a článku 9 šiestej
         smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
         systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta
         smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi daňovým subjektom Levob Verzekeringen BV a OV Bank NV (ďalej len „Levob“) a Staatssecretaris
         van Financïen (štátny tajomník pre financie) o zaplatení dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) z rôznych plnení zahŕňajúcich
         získanie softvéru, jeho neskoršie prispôsobenie potrebám Levob‑u, jeho zavedenie a školenie pracovníkov Levob‑u pre jeho použitie.

       Právny rámec
      3       Článok 2 šiestej smernice určuje:
      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani,
      2.      dovoz tovaru.“
      4       V zmysle článku 5 ods. 1 zmienenej smernice „‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného
         majiteľa“.

      5       Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
      „Pojem ‚poskytovanie služieb‘ predstavuje každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru v zmysle článku 5.
      …“
      6       Článok 9 šiestej smernice uvádza:
      „1.      Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik alebo kde má trvalé pôsobisko,
         z ktorého poskytuje služby…

      2.      Ale:
      …
      e)      miestom poskytovania nasledujúcich služieb zákazníkom sídliacim v spoločenstve alebo osobám podliehajúcim dani sídliacim v spoločenstve
         alebo osobám podliehajúcim dani sídliacim v spoločenstve ale v inej krajine ako dodávateľ je miesto, kde zákazník založil
         svoj podnik, alebo kde má trvalé pôsobisko, kde sa služby poskytujú, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest,
         miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava:

      –       …
      –       …
      –       služby poradcov, technikov, konzultačných agentúr, právnikov, účtovníkov a iné podobné služby, ako aj spracovanie údajov a poskytovanie
         informácií,

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      7       Levob, ktorý má sídlo v Amersfoorte (Holandsko), vykonáva poisťovacie činnosti. Dňa 2. októbra 1997 uzavrel zmluvu (ďalej
         len „zmluva“) s podnikom Financial Data Planning Corporation (ďalej „FDP“), ktorý má sídlo v Spojených štátoch amerických.

      8       Podľa zmluvy sa FDP zaviazal dodať Levob‑u počítačový program, ktorý predával poisťovacím spoločnostiam v USA (ďalej len „základný
         softvér“). Licencia, ktorú nemožno ďalej previesť, bola poskytnutá Levob‑u na tento softvér na neobmedzené obdobie za úhradu
         vo výške 713 000 USD, ktorej splátka vo výške 101 000 USD bola splatná pri podpísaní zmluvy a zostatok bol splatný v 17 mesačných
         splátkach, každej vo výške 36 000 USD. Úhrada mala byť faktúrovaná oddelene od ostatných splatných súm na základe zmluvy.
         Zmluva tiež vymedzovala, že odovzdanie licencie prebehne v USA, a teda Levob bude konať ako dovozca tovaru do Holandska.

      9       Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že informatické nosiče obsahujúce základný softvér FDP boli riadne odovzdané Levob-u
         na území USA a že následne boli dovezené do Holandska zamestnancami Levob‑u.

      10     Ďalej táto zmluva stanovovala, že FDP prispôsobí softvér tak, aby ho Levob mohol používať v rámci spravovania poistných zmlúv,
         ktoré tento uzatvára. V podstate išlo o prevedenie tohto programu do holandského jazyka a vyhotovenie nevyhnutných zmien súvisiacich
         so skutočnosťou, že v Holandsku sprostredkovatelia vstupujú do rámca takýchto poistných zmlúv. Cena tohto prispôsobenia sa
         mala pohybovať v rozpätí od 793 000 USD do 970 000 USD, a to v závislosti od konečných špecifikácií určených zmluvnými stranami
         v priebehu plnenia zmluvy.

      11     Okrem toho sa FDP zaviazalo zaviesť základný softvér a jeho prispôsobenie do informatického systému, v ktorom pracuje Levob,
         ako aj vyškoliť zamestnancov Levob-u počas piatich dní za úhradu vo forme dvoch splátok vo výške 7 500 USD. Nakoniec zmluva
         stanovovala, že prispôsobený softvér bude predmetom jedného všeobecného testu medzi zmluvnými stranami.

      12     Prispôsobenie softvéru, jeho zavedenie a dohodnuté školenie sa uskutočnili v období rokov 1997 a 1999.
      13     Levob neoznámil zaplatenú sumu za základný softvér vo svojich daňových priznaniach týkajúcich sa DPH. Dňa 25. januára 2000
         požiadal a posteriori daňovú správu o vydanie rozhodnutia o uplatnení práva na odpočítanie dane, pokiaľ ide o sumy zaplatené z dôvodu prispôsobenia
         uvedeného softvéru, jeho zavedenia a školenia zabezpečeného FDP.

      14     Keďže daňová správa sa domnievala, že služba dodaná FDP spočívala v jedinom plnení, ktorého predmetom bolo prispôsobenie softvéru,
         vydala rozhodnutie o uplatnení práva na odpočítanie dane zo všetkých súm zaplatených Levob‑om na základe zmluvného vzťahu.

      15     Žaloba, ktorú podal Levob na Gerechtshof te Amsterdam, bola zamietnutá rozsudkom z 31. decembra 2001 a Levob napadol kasačným
         opravným prostriedkom tento rozsudok na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Na podporu
         svojho opravného prostriedku Levob najmä vytýka Gerechtshof te Amsterdam, že zastával názor, že dodanie základného softvéru
         a jeho prispôsobenie tvorili jediné zdaniteľné plnenie a že okrem toho posúdilo zmienenú operáciu ako „poskytnutie služby“.
         Podľa Levob‑u však dodanie základného softvéru tvorí dodávku tovaru.

      16     Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      a)     Majú sa vzájomne súvisiace ustanovenia článku 2 ods. 1, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice vykladať v tom
         zmysle, že dodanie softvéru takého typu ako v tomto prípade a rovnakým spôsobom, v rámci ktorého na jednej strane štandardný
         softvér vyvinutý a predávaný dodávateľom a uložený na nosiči a na strane druhej jeho neskoršie prispôsobenie potrebám kupujúceho
         sú predmetom rôznych cien, má byť považované za vykonanie jedného plnenia?

      b)      V prípade kladnej odpovede majú sa tieto ustanovenia vykladať v tom zmysle, že toto plnenie má byť považované za službu (ktorej
         neoddeliteľnou súčasťou je dodávka tovaru, teda nosiča)?

      c)      V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku má sa v dôsledku toho vykladať článok 9 šiestej smernice (v jej znení
         k 6. máju 2002) v tom zmysle, že táto služba je považovaná za poskytnutú v mieste uvedenom v odseku 1 tohto ustanovenia?

      d)      V prípade zápornej odpovede na predchádzajúcu otázku, ktorá časť článku 9 ods. 2 šiestej smernice je uplatniteľná?
      2.      a)     V prípade zápornej odpovede na prvú otázku písm. a) majú sa v ňom spomenuté ustanovenia vykladať v tom zmysle, že dodanie
         neprispôsobeného softvéru na nosiči má byť považované za dodávku hmotného majetku za dohodnutú odlišnú cenu, ktorá tvorí protihodnotu
         stanovenú v článku 11 A ods. 1 písm. a) šiestej smernice?

      b)      V prípade zápornej odpovede na túto otázku má sa v dôsledku toho článok 9 šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že poskytnutie
         služby je považované za splnené v mieste uvedenom v odseku 1 tohto ustanovenia alebo v jednom z miest uvedených v odseku 2
         tohto istého článku?

      c)      Je rovnaká situácia v prípade služby spočívajúcej v prispôsobení softvéru, ako v prípade dodania bežného softvéru?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej prejudiciálnej otázke písm. a) a b)
      17     Svojou prvou otázkou písm. a) a b), ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či na účely výberu DPH
         má byť dodanie bežného softvéru vyvinutého, predávaného a uloženého na nosiči, ako aj následné prispôsobenie tohto softvéru
         dodávateľom podľa osobitných potrieb nadobúdateľa prostredníctvom zaplatenia rôznych cien, za takých okolností ako vo veci
         samej, považované za dve rôzne plnenia alebo jediné plnenie a v poslednom uvedenom prípade, či má byť zmienené jediné plnenie
         posudzované ako poskytnutie služby.

      18     Na úvod je potrebné pripomenúť, že otázka týkajúca sa rozsahu plnenia má mimoriadne dôležitý význam z hľadiska DPH a to tak
         pre zistenie miesta zdaniteľných plnení, ako aj pre uplatnenie daňovej sadzby alebo prípadne ustanovení týkajúcich sa oslobodenia
         stanovených šiestou smernicou (rozsudok z 25. februára 1999, CPP, C‑349/96, Zb. s. I‑973, bod 27).

      19     Ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, keď súbor prvkov a úkonov tvorí jedno plnenie, potom je opodstatnené vziať
         do úvahy všetky okolnosti, za ktorých sa vykonáva predmetné plnenie s cieľom určiť, či na jednej strane sú tu dve alebo viacero
         odlišných plnení alebo jediné plnenie a na druhej strane či v poslednom menovanom prípade toto jediné plnenie má byť považované
         za poskytnutie služby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. mája 1996, Faaborg‑Gelting Linien, C‑231/94, Zb. s. I‑2395, body
         12 až 14, a CPP, už citovaný, body 28 a 29).

      20     Berúc do úvahy dvojitú okolnosť, a síce to, že na jednej strane vyplýva z článku 2 ods. 1 šiestej smernice, že každé plnenie
         má byť zvyčajne považované za odlišné a nezávislé a že na druhej strane plnenie pozostávajúce z jediného plnenia z hospodárskeho
         hľadiska nesmie byť umelo členené, aby sa nezmenila funkčnosť systému DPH, je dôležité po prvé hľadať charakteristické prvky
         predmetného plnenia preto, aby sa určilo či platiteľ dane odovzdá spotrebiteľovi, považovaného za priemerného spotrebiteľa,
         viacero hlavných rôznych plnení alebo jediné plnenie (pozri analogicky rozsudok CPP, už citovaný, bod 29).

      21     V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že existuje jediné plnenie najmä v prípade, keď jeden alebo viaceré prvky majú byť
         považované za hlavné plnenie, zatiaľ čo na jeden alebo viacero prvkov treba hľadieť ako na jedno alebo viaceré vedľajšie plnenia
         sledujúce daňový režim hlavného plnenia (rozsudky CPP, už citovaný, bod 30, a z 15. mája 2001, Primback,C‑34/99, Zb. s. I‑3833,
         bod 45).

      22     Rovnako je tomu aj vtedy, keď dva alebo viaceré prvky alebo úkony poskytnuté platiteľom dane v prospech spotrebiteľa, považovaného
         za priemerného spotrebiteľa, sú tak úzko zviazané, že tvoria objektívne jediné nerozlučné hospodárske plnenie, ktorého rozčlenenie
         by bolo neprirodzené.

      23     V rámci spolupráce stanovenej na základe článku 234 ES je určite povinnosťou vnútroštátnych súdov určiť, či je tomu tak aj
         v konkrétnom prípade a v tejto súvislosti posúdiť všetky skutkové okolnosti. Je však povinnosťou Súdneho dvora poskytnúť uvedeným
         súdom všetky prvky výkladu týkajúce sa práva Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutie vo veciach, ktorých návrhy
         im boli podané.

      24     Pokiaľ ide o spor vo veci samej, zdá sa, ako už uviedol Gerechtshof te Amsterdam, ktorého rozhodnutie je predmetom konania
         o kasačnom opravnom prostriedku prebiehajúceho pred vnútroštátnym súdom, že hospodárskym cieľom plnenia, aký je medzi FDP
         a Levob‑om, je dodanie funkčného softvéru platiteľom dane spotrebiteľovi, pričom tento softvér má byť špecificky prispôsobený
         potrebám uvedeného spotrebiteľa. V tejto súvislosti a ako to správne tvrdí holandská vláda bez toho, aby nešlo o zavádzanie,
         nemožno sa domnievať, že spotrebiteľ získal u tohto istého dodávateľa najskôr existujúci softvér, ktorý v odovzdanom stave
         nebol predsa vôbec použiteľný pre jeho hospodársku činnosť, a až následne jeho prispôsobenie, na základe ktorého mohol byť
         zmienený softvér použiteľný.

      25     Okolnosť uvedená v otázke, a síce to, že boli zmluvne dohodnuté rôzne ceny na jednej strane pre dodanie softvéru a na strane
         druhej pre jeho prispôsobenie, nie je rozhodujúca. Takáto okolnosť totiž nemôže ovplyvniť úzky objektívny vzťah, ktorý sa
         práve zdôrazňuje pre zmienené dodanie a prispôsobenie, a ani ich príslušnosť k jedinému hospodárskemu plneniu (pozri v tomto
         zmysle rozsudok CPP, už citovaný, bod 31).

      26     Z toho vyplýva, že článok 2 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že takéto dodanie a takéto neskoršie prispôsobenie
         softvéru majú byť v zásade považované za tvoriace jediné plnenie v súvislosti s DPH.

      27     Pokiaľ ide o otázku, po druhé, či takéto zložené jediné plnenie má byť kvalifikované ako poskytnutie služby, toto si vyžaduje
         zistiť prevládajúce prvky zmieneného plnenia (pozri najmä rozsudok Faaborg‑Gelting Linien, už citovaný, bod 14).

      28     Okrem dôležitosti prispôsobenia základného softvéru preto, aby bol použiteľný pre odborné činnosti vykonávané nadobúdateľom,
         rozsah, dĺžka a cena spomenutých prispôsobení tvoria v tejto súvislosti tiež dôležité prvky.

      29     Na základe týchto rôznych kritérií Gerechtshof te Amsterdam správne prišiel k záveru, že existuje jedno jediné poskytnutie
         služby v zmysle článku 6 ods. 1 šiestej smernice, pričom spomenuté kritériá umožňujú naozaj sa domnievať, že namiesto toho,
         aby takéto prispôsobenia mali druhoradý alebo vedľajší charakter, majú určujúci charakter vzhľadom na ich rozhodujúcu dôležitosť
         preto, aby umožnili nadobúdateľovi používať nadobúdaný softvér prispôsobený jeho osobitným potrebám.

      30     Vzhľadom na všetky tieto prvky treba odpovedať na prvú otázku písm. a) a b), že:
      –       článok 2 ods. 1 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že keď dva alebo viaceré prvky alebo činnosti poskytnuté platiteľom
         dane v prospech spotrebiteľa, považovaného za priemerného spotrebiteľa, sú úzko spojené tak, že tvoria objektívne z hospodárskeho
         hľadiska celok, ktorého rozčlenenie by bolo neprirodzené, súbor týchto prvkov alebo týchto činností tvorí jediné plnenie s cieľom
         uplatniť DPH,

      –       takým je prípad plnenia, ktorým platiteľ dane dodá spotrebiteľovi predtým vyvinutý a predávaný bežný softvér uložený na nosiči,
         ako aj následne prispôsobí tento softvér osobitným potrebám tohto nadobúdateľa, aj keď ako úhrada sú zaplatené rôzne ceny,

      –       článok 6 ods. 1 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že jediné plnenie sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb“,
         keď prispôsobenie nie je ani druhoradé, ani vedľajšie, ale že má naopak určujúci charakter; takým je najmä prípad, keď vzhľadom
         na prvky, ako sú rozsah, dĺžka alebo cena prispôsobenia, toto prispôsobenie je rozhodujúco dôležité preto, aby umožnilo používanie
         softvéru „na mieru“ nadobúdateľom.

       O prvej otázke písm. c) a d)
      31     Svojou prvou otázkou písm. c) a d) sa vnútroštátny súd pýta, ktoré miesto sa má považovať za miesto, kde sa poskytuje služba,
         ako je to, ktoré je uvedené v odpovedi na prvú otázku písm. a) a b).

      32     V tejto súvislosti článok 9 šiestej smernice obsahuje pravidlá pre určenie miesta pre daňové účely. Zatiaľ čo odsek 1 tohto
         ustanovenia určuje všeobecné pravidlo, jeho odsek 2 uvádza rad špecifických miest poskytnutia služby. Cieľom týchto ustanovení
         je predísť po prvé konfliktu právomocí, ktorý by mohol viesť k dvojitému zdaneniu, a po druhé k nezdaneniu príjmov [pozri
         najmä rozsudok z 12. mája 2005, RAL (Channel Island) a i., C‑452/03, Zb. s. I‑3947, bod 32 a citovanú judikatúru].

      33     Pokiaľ ide o vzťah medzi prvými dvoma odsekmi článku 9 šiestej smernice, Súdny dvor už rozhodol, že odsek 1 nemá prednosť
         pred odsekom 2 tohto ustanovenia. V každom jednotlivom prípade vzniká otázka, či ide o jeden z prípadov uvedených v článku
         9 ods. 2 a ak nie, platí odsek 1 [rozsudok RAL (Channel Island) a i., už citovaný, bod 24 a citovaná judikatúra].

      34     Z tohto dôvodu nemožno najmä tvrdiť, že článok 9 ods. 2 písm. e) šiestej smernice sa má ako výnimka z pravidla vykladať reštriktívne
         (rozsudok z 15. marca 2001, SPI, C‑108/00, Zb. s. I‑2361, bod 17).

      35     Treba teda skúmať, či plnenie, aké je v prípade vo veci samej, môže patriť do pôsobnosti článku 9 ods. 2 šiestej smernice.
      36     V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd pýta na prípadné uplatnenie článku 9 ods. 2 písm. e) tretej zarážky spomenutej smernice,
         ktorý na daňové účely určuje miesto pre „služby poradcov, technikov, konzultačných agentúr, právnikov, účtovníkov a iné podobné
         služby, ako aj spracovanie údajov a poskytovanie informácií“. Uvedený súd sa pýta podrobnejšie, či predmetné plnenie vo veci
         samej nemá byť kvalifikované ako „spracovanie údajov a poskytovanie informácií“ v zmysle tohto ustanovenia. V pripomienkach,
         ktoré predložili tak holandská vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev, sa tieto stotožňujú s týmto výkladom.

      37     Treba pripomenúť, že vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, že článok 9 ods. 2 písm. e) tretia zarážka šiestej smernice
         sa nezameriava na povolania, akými sú právnici, poradcovia, účtovníci alebo inžinieri, ale na poskytnutia služieb vykonané
         týmito profesionálmi a iné podobné služby. Normotvorca použil povolania, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení ako prostriedok
         pre vymedzenie kategórií poskytovania služieb, ktoré sú v ňom upravené (rozsudok zo 16. septembra 1997, von Hoffmann, C‑145/96,
         Zb. s. I‑4857, bod 15).

      38     V tejto súvislosti treba najmä zdôrazniť, že informatické vedy, teda programovanie a vývoj informatických systémov, zaujímajú
         dôležité miesto v univerzitnom vzdelávaní poskytovanom budúcim inžinierom, a dokonca tvoria často jedno z rôznych odvetví
         špecializácie ponúkaných týmto inžinierom v priebehu vzdelávania.

      39     Plnenie, akým je prispôsobenie softvéru osobitným potrebám spotrebiteľa, môže teda byť poskytované raz inžiniermi, inokedy
         inými osobami so vzdelaním umožňujúcim splniť rovnaký účel.

      40     Z toho vyplýva, že takéto plnenie patrí buď do kategórie poskytovaní služieb vykonaných inžiniermi, alebo do kategórie poskytovaní
         služieb, ktoré sú podobné vzhľadom na činnosti inžiniera.

      41     Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, treba odpovedať na prvú otázku písm. c) a d), že článok 9 ods. 2 písm. e) tretia zarážka
         šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na jediné poskytnutie služieb uvedené v odpovedi na prvú otázku
         písm. a) a b), ktoré je poskytnuté platiteľovi dane usadenému v Spoločenstve, ale mimo krajiny, kde je usadený dodávateľ.

       O druhej otázke
      42     Druhá otázka bola položená len pre prípad zápornej odpovede na prvú otázku písm. a). Vzhľadom na kladnú odpoveď na túto otázku,
         nie je potrebné skúmať druhú otázku.

       O trovách
      43     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 2 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že
            keď dva alebo viaceré prvky alebo činnosti poskytnuté platiteľom dane v prospech spotrebiteľa, považovaného za priemerného
            spotrebiteľa, sú úzko spojené tak, že tvoria objektívne z hospodárskeho hľadiska celok, ktorého rozčlenenie by bolo neprirodzené,
            súbor týchto prvkov alebo týchto činností tvorí jediné plnenie s cieľom uplatniť DPH.
      2.      Takým je prípad plnenia, ktorým platiteľ dane dodá spotrebiteľovi predtým vyvinutý a predávaný bežný softvér uložený na nosiči,
            a následne prispôsobí tento softvér osobitným potrebám tohto nadobúdateľa, aj keď ako úhrada sú zaplatené rôzne ceny.
      3.      Článok 6 ods. 1 šiestej smernice 77/388 sa má vykladať v tom zmysle, že jediné plnenie, ako to, ktoré je uvedené v bode 2
            tohto výroku, sa má kvalifikovať ako „poskytovanie služieb“, keď prispôsobenie nie je ani druhoradé, ani vedľajšie, ale že
            má naopak určujúci charakter; takým je najmä prípad, keď vzhľadom na prvky, ako sú rozsah, dĺžka alebo cena prispôsobenia,
            toto prispôsobenie je rozhodujúco dôležité preto, aby umožnilo používanie softvéru „na mieru“ nadobúdateľom.
      4.      Článok 9 ods. 2 písm. e) tretia zarážka šiestej smernice 77/388 sa má vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na jediné poskytnutie
            služieb, ako to, ktoré je uvedené v bode 3 tohto výroku, ktoré je poskytnuté platiteľovi dane usadenému v Spoločenstve, ale
            mimo krajiny, kde je usadený dodávateľ.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 1977. # The Queen proti A National Insurance Commissioner, ex parte Christine Margaret Warry. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Vec 41-77.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 9. októbra 2008. # Marguerite Chetcuti proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Verejná služba - Výberové konanie v rámci inštitúcie - Zamietnutie kandidatúry - Podmienky pripustenia. # Vec C-16/07 P.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 9. októbra 2008
      Vec C‑16/07 P
      Marguerite Chetcuti
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Verejná služba – Interné výberové konanie v rámci inštitúcie – Zamietnutie kandidatúry – Podmienky pripustenia“
      Predmet: Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 8. novembra 2006, Chetcuti/Komisia (T‑357/04,
         zatiaľ neuverejnený v Zbierke), ktorým sa navrhuje zrušenie tohto rozsudku

      Rozhodnutie: Odvolanie sa zamieta.

      Abstrakt
      1.        Úradníci – Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov – Dočasný zamestnanec – Pomocný zamestnanec – Rozlišovacie kritérium
      (Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, články 2 a 3)
      2.        Úradníci – Prijímanie – Interné výberové konanie v rámci inštitúcie – Účasť rozšírená na pomocných zamestnancov – Povinnosť
            – Neexistencia
      1.        Z ustanovení služobného poriadku a podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov vyplýva, že medzi administratívnym postavením,
         požiadavkami na prijatie a podmienkami prijímania pomocných zamestnancov a administratívnym postavením, požiadavkami na prijatie
         a podmienkami prijímania úradníkov aj dočasných zamestnancov existujú rozdiely. Z týchto rozdielov vyplýva, že pomocní zamestnanci
         nie sú prijímaní s cieľom plniť v inštitúciách Spoločenstva trvalé úlohy. Naopak, charakteristika, ktorou sa odlišuje zmluva
         pomocného zamestnanca, spočíva v jej dočasnosti, vzhľadom na to, že táto zmluva môže byť využívaná iba na zabezpečenie dočasnej
         náhrady alebo na umožnenie výkonu administratívnych úloh prechodnej alebo veľmi naliehavej povahy alebo jasne nedefinovaných
         úloh. Pomocní zamestnanci preto predstavujú odlišnú kategóriu zamestnancov, ktorá zodpovedá odlišným potrebám inštitúcií,
         ktoré ich zamestnávajú.

      2.        V súlade so štruktúrou a s cieľom služobného poriadku a podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov, hoci menovací orgán
         má možnosť pripustiť pomocných zamestnancov do interného výberového konania v rámci inštitúcie, nie je povinný pripustiť do
         každého interného výberového konania všetky osoby, ktoré sú v jeho službe. Takáto povinnosť by porušovala širokú mieru voľnej
         úvahy, ktorá je priznaná inštitúciám Spoločenstva pri organizovaní ich služieb a najmä pri určovaní, v záujme služby, podmienok
         výberového konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 29. novembra 1989. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti - Poľnohospodárstvo. # Vec C-281/87.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. júla 1977. # Bela-Mühle Josef Bergmann KG proti Grows-Farm GmbH & CO. KG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht Oldenburg - Nemecko. # Vec 114-76.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 25. januára 2011.#Michael Neukirchinger proti Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich - Rakúsko.#Letecká doprava - Licencia na organizovanie komerčných letov balónom -Článok 12 ES - Podmienka bydliska alebo sídla - Správne sankcie.#Vec C-382/08.

text:
      Vec C‑382/08
      Michael Neukirchinger
      proti
      Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich)
      „Letecká doprava – Licencia na organizovanie komerčných letov balónom – Článok 12 ES – Podmienka bydliska alebo sídla – Správne sankcie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Doprava – Letecká doprava – Pojem – Komerčná letecká preprava osôb teplovzdušným balónom
      (Články 12 ES, 49 ES, článok 51 ods. 1 ES a článok 80 ods. 2 ES)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia založená na štátnej príslušnosti – Zákaz
      (Článok 12 ES)
      3.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia založená na štátnej príslušnosti – Zákaz
      (Článok 12 ES)
      1.        Komerčná letecká komerčná preprava osôb teplovzdušným balónom spadá do oblasti dopravy a presnejšie do oblasti leteckej dopravy
         uvedenej v článku 80 ods. 2 ES.

      Hoci sa podľa uvedeného článku 80 ods. 2 ES na námornú a leteckú dopravu, pokiaľ normotvorca Spoločenstva nerozhodne inak,
         nevzťahujú pravidlá hlavy V tretej časti Zmluvy týkajúce sa spoločnej politiky v oblasti dopravy, naďalej táto doprava spadá
         tak, ako aj ostatné druhy dopravy pod všeobecné pravidlá Zmluvy. Pokiaľ však ide o slobodné poskytovanie služieb podľa článku
         51 ods. 1 ES, článok 49 ES sa ako taký nevzťahuje na oblasť leteckej dopravy. Komerčná letecká preprava osôb teplovzdušným
         balónom však spadá do pôsobnosti Zmluvy, a teda sa na ňu vzťahuje jej všeobecné pravidlo, akým je článok 12 ES. Normotvorca
         Spoločenstva totiž na základe článku 80 ods. 2 ES prijal viacero opatrení, ktoré sa môžu vzťahovať na takúto leteckú dopravu.
         Pokiaľ ide o nariadenie č. 2407/92 o licenciách leteckých dopravcov, z prvých dvoch odôvodnení vyplýva, že prijatím tohto
         nariadenia Rada sledovala cieľ stanoviť k 31. decembru 1992 leteckú dopravnú politiku na účely postupného vytvárania vnútorného
         trhu, ktorý predstavuje priestor bez vnútorných hraníc, v ktorom je zaručený voľný pohyb tovaru, osôb, služieb a kapitálu.
         Takto široko definovaný cieľ sa pritom vzťahuje na komerčnú leteckú prepravu osôb teplovzdušným balónom.

      (pozri body 19, 21 – 23, 26, 27, 29)
      2.        Článok 12 ES bráni právnej úprave členského štátu, ktorá na organizáciu letov balónom v tomto členskom štáte a pod hrozbou
         správnych sankcií v prípade nedodržania tejto právnej úpravy vyžaduje, aby osoba s bydliskom alebo usadená v inom členskom
         štáte, ktorá je majiteľom licencie na organizáciu komerčných letov balónom v tomto druhom členskom štáte, mala na území prvého
         členského štátu bydlisko alebo sídlo.

      Na jednej strane totiž rozlišovacie kritérium podľa bydliska vedie k rovnakému výsledku ako diskriminácia založená na štátnej
         príslušnosti, pretože hrozí, že znevýhodní najmä štátnych príslušníkov iných členských štátov, keďže nerezidentmi sú najčastejšie
         cudzinci. Na druhej strane rozlišovacie kritérium podľa miesta sídla v zásade vytvára diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti.

      (pozri body 34, 37, 44 a výrok)
      3.        Článok 12 ES bráni právnej úprave členského štátu, ktorá na organizáciu letov balónom v tomto členskom štáte a pod hrozbou
         správnych sankcií v prípade nedodržania tejto právnej úpravy ukladá osobe s bydliskom alebo usadenej v inom členskom štáte,
         ktorá je majiteľom licencie na organizáciu komerčných letov balónom v tomto druhom členskom štáte, aby získala novú licenciu,
         pričom primerane nezohľadňuje skutočnosť, že podmienky na jej vydanie sú v podstate totožné s podmienkami na udelenie licencie,
         ktorá jej už bola vydaná v druhom členskom štáte.

      Uvedená právna úprava totiž zavádza rozlišovacie kritérium, ktoré v skutočnosti vedie k rovnakému výsledku ako kritérium založené
         na štátnej príslušnosti, keďže povinnosť uložená touto úpravou sa v praxi vzťahuje najmä na štátnych príslušníkov iných členských
         štátov alebo na spoločnosti, ktoré majú sídlo v iných členských štátoch.

      Záujem ochrany života a zdravia prepravovaných osôb a záujem bezpečnosti leteckej dopravy nepopierateľne predstavujú legitímne
         ciele. Skutočnosť, že členský štát ukladá osobe povinnosť získať novú licenciu, pričom primerane nezohľadňuje okolnosť, že
         podmienky na jej udelenie sú v podstate totožné s podmienkami na udelenie licencie, ktorá jej už bola vydaná v inom členskom
         štáte, však nie je primeraná sledovaným legitímnym cieľom. Vzhľadom na to, že podmienky udelenia prepravnej licencie sú v oboch
         členských štátoch v podstate totožné, treba totiž konštatovať, že uvedené legitímne záujmy boli zohľadnené pri udelení prvej
         licencie v inom členskom štáte.

      (pozri body 38, 39, 42, 44 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 25. januára 2011 (*)

      „Letecká doprava – Licencia na organizovanie komerčných letov balónom – Článok 12 ES – Podmienka bydliska alebo sídla – Správne sankcie“
      Vo veci C‑382/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Unabhängiger Verwaltungssenat
         des Landes Oberösterreich (Rakúsko) z 19. augusta 2008 a doručený Súdnemu dvoru 25. augusta 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Michael Neukirchinger
      proti
      Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, D. Šváby,
         sudcovia A. Rosas, U. Lõhmus, E. Levits, L. Bay Larsen (spravodajca) a M. Berger,

      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. júna 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        M. Neukirchinger, osobne,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer a G. Eberhard, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz a M. Szpunar, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: E. Traversa a B.‑R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,
      –        Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: X. Lewis, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. septembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 a nasl. ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi M. Neukirchingerom a Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen (správny orgán okresu
         Grieskirchen) vo veci rozhodnutia tohto orgánu, ktorým bola žalobcovi vo veci samej uložená správna pokuta za nedodržanie
         predpisov týkajúcich sa organizácie letov balónom.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Prvé tri odôvodnenia nariadenia Rady (EHS) č. 2407/92 z 23. júla 1992 o licenciách leteckých dopravcov (Ú. v. ES L 20, s. 1;
         Mim. vyd. 06/001, s. 3) stanovujú:

      „… je dôležité stanoviť leteckú dopravnú politiku pre vnútorný trh na obdobie presahujúce 31. december 1992, ako je uvedené
         v článku 8a zmluvy;

      … vnútorný trh má tvoriť oblasť bez vnútorných hraníc, v ktorom je zabezpečený voľný pohyb tovaru, osôb, služieb a kapitálu;
      … zásada voľného poskytovania služieb v odvetví leteckej prepravy by mala brať do úvahy špecifické charakteristiky tohto odvetvia“.
      4        Podľa článku 1 nariadenia č. 2407/92:

      „1.      Toto nariadenie sa týka podmienok udeľovania a udržovania prevádzkových licencií členskými štátmi leteckým dopravcom v rámci
         spoločenstva.

      2.      Toto nariadenie sa nevzťahuje na leteckú prepravu cestujúcich, pošty a/alebo nákladu bezmotorovým lietadlom a/alebo ultraľahkým
         motorovým lietadlom a tiež na lokálne lety, ktoré nezahŕňajú prepravu medzi rozdielnymi letiskami. Tieto operácie sa spravujú
         vnútroštátnymi právnymi predpismi o prevádzkových licenciách, ak existujú, a právnymi predpismi spoločenstva a vnútroštátnymi
         právnymi predpismi o osvedčeniach leteckého prevádzkovateľa (AOC).“

      5        Nariadenie č. 2407/92 bolo zrušené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1008/2008 z 24. septembra 2008 o spoločných
         pravidlách prevádzky leteckých dopravných služieb v Spoločenstve (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 293, s. 3). Podľa jeho
         článku 28 nazvaného „Nadobudnutie účinnosti“ toto posledné uvedené nariadenie nadobúda účinnosť dňom po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie, pričom dňom uverejnenia je 31. október 2008.

       Vnútroštátna právna úprava
      6        Zákon z 2. decembra 1957 o leteckej doprave (Luftfahrtgesetz, BGBl. 253/1957), v znení zákona uverejneného 26. júna 2008 [BGBl.
         I, 83/2008 (ďalej len „LFG“)] v § 11 ods. 1 stanovuje:

      „Lietadlá sú dopravné prostriedky prispôsobené na prepravu osôb alebo nákladu vo vzduchu bez mechanického spojenia so zemských
         povrchom, či už ide o prostriedky ťažšie ako vzduch (napríklad: lietadlá, vetrone, padákové a závesné klzáky, ornitoptéry,
         helikoptéry, jednomiestne gyroplány a padáky) alebo prostriedky ľahšie ako vzduch (napríklad: ovládateľné padáky a neukotvené
         balóny).“

      7        § 102 ods. 1 LFG uvádza:

      „Podniky, ktoré chcú prostredníctvom bezmotorových lietadiel alebo ultraľahkých motorových lietadiel prepravovať v rámci komerčnej
         leteckej dopravy osoby, poštové zásielky a/alebo tovar, alebo vykonávať len okružné lety bez toho, aby išlo dopravnú činnosť,
         medzi viacerými letovými územiami, musia v zmysle oprávnenia podľa § 140b požiadať spolkového ministra pre dopravu, inováciu
         a technológiu, alebo príslušný orgán o vydanie prepravnej licencie v zmysle § 104 a nasl., ako aj prevádzkovej licencie v zmysle
         § 108.“

      8        § 104 LFG stanovuje:

      „1.      Žiadosť o vydanie prepravnej licencie musí hodnoverne uvádzať dostupné finančné prostriedky určené na založenie a prevádzku
         podniku.

      2.      V žiadosti musí byť navyše uvedené:
      a)      meno a priezvisko (názov spoločnosti), bydlisko (sídlo) a miesto prevádzky podniku;
      b)      meno, bydlisko a štátna príslušnosť osôb oprávnených na zastupovanie spoločnosti;
      c)      plánované činnosti, napríklad: okružné lety;
      d)      …
      e)      plánovaná letová oblasť, t. j. územie, na ktorom musí podnik vykonávať svoju činnosť;
      f)      počet a druh plánovaných lietadiel;
      g)      predpokladaná organizácia podniku;
      …“
      9        § 106 LFG stanovuje:

      „1.      Prepravná licencia sa udelí:
      a)      ak je žiadateľ štátny príslušník štátu, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o Európskom hospodárskom priestore [z 2. mája 1992
         (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 1)], má bydlisko v Rakúsku, je spoľahlivý a odborne spôsobilý;

      b)      ak je zabezpečená bezpečnosť prevádzky a preukáže sa finančná spôsobilosť podniku;
      c)      ak bolo poistenie stanovené v § 164 LFG alebo v nariadení (ES) č. 785/2004 zmluvne uzavreté.
      2.      Ak prevádzkovateľ nie je fyzická osoba, podnik musí mať sídlo v Rakúsku a základné imanie musí byť vo väčšinovom vlastníctve
         štátnych príslušníkov štátu, ktorý je zmluvnou stranou dohody o Európskom hospodárskom priestore.“

      10      Podľa § 108 LFG:

      „1.      Prevádzka leteckého dopravného podniku sa povolí len na základe licencie udelenej spolkovým ministrom pre dopravu, inováciu
         a technológiu, alebo príslušným orgánom na základe žiadosti majiteľa prepravnej licencie podľa oprávnenia v zmysle § 140b
         (prevádzková licencia).

      2.      Prevádzka sa povolí, ak sú podmienky stanovené v prepravnej licencii splnené a je zabezpečená bezpečnosť prepravy. Licencia
         musí byť udelená v písomnej forme, inak je neplatná.“

      11      Podľa § 169 ods. 1 štvrtého pododseku LFG sa výkon činnosti komerčnej leteckej prepravy osôb bez licencií požadovaných v § 102
         LFG postihuje pokutou vo výške minimálne 3 630 eur.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Bezirkshauptmannschaft Grieskirchen prijal 22. januára 2008 správne rozhodnutie
         represívnej povahy a uložil M. Neukirchingerovi pokutu vo výške 3 630 eur a v prípade nemožnosti vymôcť túto sumu stanovil
         trest odňatia slobody v trvaní 181 dní.

      13      Dotknutej osobe bolo vytýkané, že 19. júna 2007 z lúky pri obci Wies uskutočnila komerčnú leteckú prepravu osôb teplovzdušným
         balónom do Kallhamu v spolkovej krajine Horné Rakúsko v rozpore s § 104 a nasl. a § 108 LFG bez prepravnej licencie a prevádzkovej
         licencie.

      14      M. Neukirchinger, ktorý je majiteľom prevádzkovej licencie na výkon činnosti v oblasti komerčnej leteckej prepravy osôb a nákladu
         balónmi vydanej v Nemecku, podal proti správnemu rozhodnutiu žalobu na vnútroštátny súd, v ktorej najmä tvrdí, že sloboda
         pohybu dovoľuje prevádzkovateľovi leteckej dopravy, ktorý je majiteľom licencie v Nemecku, vykonávať svoju činnosť v Rakúsku.

      15      Vzhľadom na skutočnosť, že M. Neukirchinger sa dočasne premiestnil do iného členského štátu, aby tam poskytoval služby, vnútroštátny
         súd uvádza, že skutkové okolnosti vo veci samej sa a priori týkajú práva na slobodné poskytovanie služieb.

      16      Vnútroštátny súd takisto poukazuje na to, že Landeshauptmann (krajinský župan) spolkovej krajiny Horné Rakúsko, konajúci ako
         príslušný letecký prvostupňový orgán pre dotknutú oblasť činnosti, udelil M. Neukirchingerovi v zmysle § 9 LFG všeobecné povolenie
         na vzlet platné na rok 2008 pre celé územie uvedenej spolkovej krajiny. Vydanie tohto povolenia navyše preukazuje, že tento
         orgán uznal platnosť licencie, ktorá bola M. Neukirchingerovi udelená v Nemecku.

      17      Keďže sa Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich domnieval, že vyriešenie sporu, o ktorom rozhoduje, závisí
         od výkladu článku 49 a nasl. ES, rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 49 a nasl. [ES]… vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej norme, ktorá od osoby usadenej v inom
         členskom štáte, konkrétne v Nemecku, ktorá je v tomto štáte majiteľom licencie na vykonávanie komerčných letov balónom udelenej
         v súlade s právnym poriadkom tohto členského štátu, požaduje na vykonávanie letov balónom v Rakúsku, aby takáto osoba mala
         sídlo alebo bydlisko v Rakúsku (§ 106 [LFG])?

      2.      Má sa článok 49 a nasl. [ES]… vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej norme, podľa ktorej majiteľ licencie na
         organizáciu komerčných letov balónom, ktorý je usadený v inom členskom štáte, než je štát, v ktorom platí dotknutá právna
         norma, a ktorý je podľa právneho poriadku tohto štátu oprávnený na organizáciu komerčných letov balónom, musí získať na vykonávanie
         tejto činnosti v inom členskom štáte ďalšiu licenciu, pričom požiadavky na jej udelenie sú v podstate totožné s požiadavkami
         na licenciu už udelenú v jeho krajine pôvodu, a navyše s dodatočnou požiadavkou, že žiadateľ o udelenie licencie musí mať
         sídlo alebo bydlisko v krajine, v ktorej sa lety organizujú, v tomto prípade v Rakúsku?

      3.      Sú ustanovenia § 102, § 104 a § 106 [LFG] v rozpore s článkom 49 [ES], ak je majiteľ licencie usadený v Nemecku povinný znášať
         za použitie svojej licencie v Rakúsku správne sankcie, čím mu je v podstate odmietnutý prístup na trh, a takisto v rozsahu,
         v ktorom podľa § 106 ods. 1 [LFG] uvedenú licenciu, ako ani prevádzkovú licenciu nemožno získať bez zriadenia pobočky a/alebo
         prihlásenia bydliska a bez zapísania teplovzdušného balóna, ktorý už je zaregistrovaný v Nemecku, do evidencie v Rakúsku?“

      18      Uznesením z 21. apríla 2010 bola ústna časť konania opätovne otvorená a dotknuté osoby uvedené v článku 23 Štatútu Súdneho
         dvora Európskej únie boli vyzvané, aby sa prípadne vyjadrili k otázke, ktoré pravidlo primárneho alebo sekundárneho práva
         Únie by bolo možné so zreteľom na článok 51 ods. 1 ES prípadne uplatniť na slobodné poskytovanie služieb spočívajúcich v komerčnej
         leteckej preprave osôb teplovzdušným balónom.

       O prejudiciálnych otázkach
       Úvodné pripomienky
      19      Ako tvrdí generálny advokát v bodoch 25 až 30 svojich návrhov, služba, o akú ide vo veci samej, spadá do oblasti dopravy a presnejšie
         do oblasti leteckej dopravy uvedenej v článku 80 ods. 2 ES.

      20      Keďže v Zmluve o ES nie je stanovené inak, pojem letecká doprava sa v zmysle uvedeného ustanovenia musí chápať ako pojem,
         ktorý takisto zahŕňa dopravu, ktorú vnútroštátny súd kvalifikuje ako komerčná letecká preprava osôb teplovzdušným balónom.
         Navyše, ako tvrdí generálny advokát v bode 26 svojich návrhov, do pôsobnosti Dohovoru o medzinárodnom civilnom letectve podpísaného
         v Chicagu 7. decembra 1944 spadajú aj teplovzdušné balóny.

      21      Hoci sa podľa článku 80 ods. 2 ES na námornú a leteckú dopravu, pokiaľ normotvorca Spoločenstva nerozhodne inak, nevzťahujú
         pravidlá hlavy V tretej časti Zmluvy týkajúce sa spoločnej politiky v oblasti dopravy, naďalej táto doprava spadá tak, ako
         aj ostatné druhy dopravy pod všeobecné pravidlá Zmluvy (rozsudky zo 4. apríla 1974, Komisia/Francúzsko, 167/73, Zb. s. 359,
         bod 32, ako aj z 30. apríla 1986, Asjes a i., 209/84 až 213/84, Zb. s. 1425, bod 45).

      22      Pokiaľ však ide o slobodné poskytovanie služieb podľa článku 51 ods. 1 ES, článok 49 ES sa ako taký nevzťahuje na oblasť leteckej
         dopravy [pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. decembra 1989, Corsica Ferries (France), C‑49/89, Zb. s. 4441, bod 10 a citovanú
         judikatúru, ako aj z 5. novembra 2002, Komisia/Dánsko, nazývaný „otvorené nebo“, C‑467/98, Zb. s. I‑9519, bod 123].

      23      Čo sa týka komerčnej leteckej dopravy, o akú ide vo veci samej, treba uviesť, že normotvorca Spoločenstva prijal na základe
         článku 80 ods. 2 ES viacero opatrení, ktoré, ako uvádza aj Európska komisia, sa môžu vzťahovať na tento druh leteckej dopravy.
         V čase skutkových okolností vo veci samej išlo o nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1592/2002 z 15. júla 2002
         o spoločných pravidlách v oblasti civilného letectva a zriadení Európskej agentúry pre bezpečnosť letectva (Ú. v. ES L 240,
         s. 1; Mim. vyd. 07/007, s. 30), ako aj o nariadenie Rady (EHS) č. 3922/91 zo 16. decembra 1991 o harmonizácii technických
         požiadaviek a správnych postupov v oblasti civilného letectva (Ú. v. ES L 373, s. 4; Mim. vyd. 07/011, s. 348), zmenené a doplnené
         nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1900/2006 z 20. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 377, s. 176).

      24      Pokiaľ ide osobitne o licencie leteckých dopravcov, článok 84 ods. 2 Zmluvy o EHS (zmenený na článok 84 ods. 2 Zmluvy o ES,
         ďalej zmenený, teraz článok 80 ods. 2 ES) sa vykonal prijatím nariadenia č. 2407/92, ktoré sa uplatňovalo v čase skutkových
         okolností vo veci samej.

      25      Je istotne pravda, že podľa článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2407/92 Rada vylúčila z pôsobnosti uvedeného nariadenia licencie
         leteckých dopravcov najmä v prípade, keď sa letecká preprava osôb uskutočňuje nemotorovými lietadlami, teda vrátane teplovzdušných
         balónov. Pokiaľ ide o dopravu tohto druhu, Rada v uvedenom ustanovení výslovne spresnila, že pod vnútroštátnu právnu úpravu
         spadajú len prevádzkové licencie a pod vnútroštátnu právnu úpravu a úpravu Únie osvedčenie leteckého dopravcu.

      26      Ako však vyplýva z prvých dvoch odôvodnení nariadenia č. 2407/92, prijatím tohto nariadenia Rada sledovala cieľ stanoviť k 31. decembru
         1992 leteckú dopravnú politiku na účely postupného vytvárania vnútorného trhu, ktorý predstavuje priestor bez vnútorných hraníc,
         v ktorom je zaručený voľný pohyb tovaru, osôb, služieb a kapitálu. Povinnosť Komisie vytvoriť k tomuto dátumu vnútorný trh
         vrátane oblasti dopravy stanovoval článok 8A Zmluvy o EHS (zmenený na článok 7A Zmluvy o ES, ďalej zmenený, teraz článok 14 ES).

      27      Takto široko definovaný cieľ sa pritom vzťahuje na komerčnú leteckú prepravu osôb teplovzdušným balónom, o akú ide vo veci
         samej.

      28      Hoci odchýlku stanovenú v článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2407/92 zjavne vysvetľuje skutočnosť, že osobitosti odvetvia leteckej
         dopravy neodôvodňujú, že komerčná letecká preprava osôb teplovzdušným balónom, o akú ide vo veci samej, by mala spadať pod
         pravidlá stanovené uvedeným nariadením, nevyplýva z toho, že touto odchýlkou sa normotvorca Spoločenstva snažil tento druh
         dopravy úplne vylúčiť z rozsahu pôsobnosti Zmluvy.

      29      Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že komerčná letecká preprava osôb teplovzdušným balónom, o akú ide vo veci samej, spadá
         do rozsahu pôsobnosti Zmluvy o ES, a že sa teda na ňu vzťahuje jej všeobecné pravidlo, akým je článok 12 ES.

      30      Aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla účinná odpoveď, je potrebné preskúmať položené otázky so zreteľom na článok 12 ES, ktorý
         stanovuje všeobecnú zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti (pozri najmä rozsudky z 11. januára 2007,
         Lyyski, C‑40/05, Zb. s. I‑99, bod 33, a z 5. marca 2009, UTECA, C‑222/07, Zb. s. I‑1407, bod 37).

       O prvej a tretej otázke
      31      Prvou a treťou otázkou, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 12 ES bráni právnej
         úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá na organizáciu letov balónom v tomto členskom štáte a pod hrozbou správnych
         sankcií v prípade nedodržania tejto právnej úpravy

      –        vyžaduje, aby osoba s bydliskom alebo usadená v inom členskom štáte, ktorá je majiteľom licencie na organizáciu komerčných
         letov balónom v tomto druhom členskom štáte, mala na území prvého členského štátu bydlisko alebo sídlo, a

      –        ukladá tejto osobe povinnosť získať novú licenciu, pričom primerane nezohľadňuje skutočnosť, že podmienky na jej udelenie
         sú v podstate totožné s podmienkami na udelenie licencie, ktorá jej už bola vydaná v druhom členskom štáte.

      32      V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že predpisy rovnosti zaobchádzania medzi štátnymi príslušníkmi a cudzincami
         zakazujú nielen zjavnú diskrimináciu založenú na štátnej príslušnosti alebo, pokiaľ ide o spoločnosti, na mieste sídla, ale
         aj všetky skryté formy diskriminácie, ktoré pri uplatnení ďalších rozlišovacích kritérií v skutočnosti vedú k tomu istému
         výsledku (rozsudok z 27. októbra 2009, ČEZ, C‑115/08, Zb. s. I‑10265, bod 92 a citovaná judikatúra).

      33      Po prvé, pokiaľ právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, na organizáciu komerčných letov balónom vyžaduje existenciu
         bydliska alebo sídla v tomto štáte, vytvára rozlišovacie kritérium, ktoré sa v prípade fyzických osôb zakladá na mieste ich
         bydliska a v prípade spoločností na mieste ich sídla.

      34      Čo sa týka rozlišovacieho kritéria podľa bydliska, toto kritérium vedie k rovnakému výsledku ako diskriminácia založená na
         štátnej príslušnosti, pretože hrozí, že znevýhodní najmä štátnych príslušníkov iných členských štátov, keďže nerezidentmi
         sú najčastejšie cudzinci (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 29. apríla 1999, Ciola, C‑224/97, Zb. s. I‑2517, bod 14; zo
         16. januára 2003, Komisia/Taliansko, C‑388/01, Zb. s. I‑721, bod 14, a z 15. marca 2005, Bidar, C‑209/03, Zb. s. I‑2119, bod
         53).

      35      Takéto rozdielne zaobchádzanie možno odôvodniť iba vtedy, ak sa opiera o objektívne dôvody nezávislé od štátnej príslušnosti
         dotknutých osôb a primerané cieľu legitímne sledovanému vnútroštátnym právom (rozsudok Bidar, už citovaný, bod 54 a citovaná
         judikatúra).

      36      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru však nevyplýva, že by v súvislosti s právnou úpravou, akou je tá vo veci samej, išlo o takéto
         odôvodnenie.

      37      Okrem toho, pokiaľ ide o rozlišovacie kritérium podľa miesta sídla, toto kritérium, ako vyplýva z už citovanej judikatúry
         v bode 32 tohto rozsudku, v zásade vytvára diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti.

      38      Po druhé právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, ukladá osobe s bydliskom alebo usadenej v inom členskom štáte,
         ktorá je majiteľom licencie na organizáciu komerčných letov balónom v tomto druhom členskom štáte, aby získala v prvom členskom
         štáte novú licenciu, pričom primerane nezohľadňuje skutočnosť, že podmienky na jej vydanie sú v podstate totožné s podmienkami
         na udelenie licencie, ktorá jej už bola vydaná v druhom členskom štáte. Týmto spôsobom uvedená právna úprava zavádza rozlišovacie
         kritérium, ktoré vedie k rovnakému výsledku ako kritérium založené na štátnej príslušnosti.

      39      Právna úprava, ktorá odmieta zohľadniť licenciu udelenú v druhom členskom štáte, totiž ukladá dotknutej osobe, ktorá chce
         na území prvého členského štátu organizovať komerčné lety balónom, povinnosť opätovne splniť všetky náležitosti potrebné na
         získanie licencie. Povinnosť uložená týmto členským štátom sa pritom v praxi vzťahuje najmä na štátnych príslušníkov iných
         členských štátov alebo na spoločnosti, ktoré majú sídlo v iných členských štátoch.

      40      Rakúska vláda tvrdí, že povinnosť získať licenciu vydanú rakúskymi orgánmi je odôvodnená záujmom ochrany života a zdravia
         prepravovaných osôb a záujmom bezpečnosti leteckej dopravy. Táto vláda navyše spochybňuje konštatovanie vnútroštátneho súdu
         spočívajúce v tom, že podmienky udelenia licencie vydanej M. Neukirchingerovi v Nemecku a podmienky požadované na udelenie
         licencie v Rakúsku sú v podstate totožné.

      41      Pokiaľ ide o uvedené konštatovanie, treba pripomenúť, že Súdny dvor v rámci rozdelenia právomoci medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi
         súdmi musí zohľadniť skutkové a právne okolnosti, do ktorých spadá prejudiciálna otázka, tak, ako ich definuje vnútroštátny
         súd (rozsudky z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99, Zb. s. I‑8089, bod 10, a z 13. novembra 2003, Neri, C‑153/02,
         Zb. s. I‑13555, bod 35). Súdnemu dvoru teda neprislúcha vyjadriť sa k posúdeniu vnútroštátneho súdu v súvislosti s podobnosťou
         medzi právnymi úpravami oboch dotknutých členských štátov, ktoré sa týkajú podmienok udeľovania predmetných licencií vo veci
         samej.

      42      Pokiaľ ide o ochranu záujmov, na ktoré odkazuje rakúska vláda, nepopierateľne predstavujú legitímne ciele. Skutočnosť, že
         členský štát, ktorý ukladá osobe, akou je M. Neukirchinger, povinnosť získať novú licenciu, pričom primerane nezohľadňuje
         skutočnosť, že podmienky na jej udelenie sú v podstate totožné s podmienkami na udelenie licencie, ktorá jej už bola vydaná
         v inom členskom štáte, však nie je, ako to správne tvrdí poľská vláda a Komisia, primeraná k sledovaným legitímnym cieľom.
         Keďže podmienky udelenia prepravnej licencie, o akú ide vo veci samej, sú v oboch členských štátoch v podstate totožné, treba
         konštatovať, že záujmy, na ktoré poukazuje rakúska vláda, boli zohľadnené pri udelení prvej licencie v Nemecku.

      43      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že právna úprava, o akú ide vo veci samej, v skutočnosti predstavuje diskrimináciu na základe
         štátnej príslušnosti sprevádzanú správnymi sankciami uloženými v prípade nedodržania tejto úpravy.

      44      Na položené otázky je preto potrebné odpovedať, že článok 12 ES bráni právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej,
         ktorá na organizáciu letov balónom v tomto členskom štáte a pod hrozbou správnych sankcií v prípade nedodržania tejto právnej
         úpravy.

      –        vyžaduje, aby osoba s bydliskom alebo usadená v inom členskom štáte, ktorá je majiteľom licencie na organizáciu komerčných
         letov balónom v tomto druhom členskom štáte, mala na území prvého členského štátu bydlisko alebo sídlo, a

      –        ukladá tejto osobe povinnosť získať novú licenciu, pričom primerane nezohľadňuje skutočnosť, že podmienky na jej vydanie sú
         v podstate totožné s podmienkami na udelenie licencie, ktorá jej už bola vydaná v druhom členskom štáte.

       O trovách
      45      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článok 12 ES bráni právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá na organizáciu letov balónom v tomto členskom
            štáte a pod hrozbou správnych sankcií v prípade nedodržania tejto právnej úpravy
      –        vyžaduje, aby osoba s bydliskom alebo usadená v inom členskom štáte, ktorá je majiteľom licencie na organizáciu komerčných
            letov balónom v tomto druhom členskom štáte, mala na území prvého členského štátu bydlisko alebo sídlo, a
      –        ukladá tejto osobe povinnosť získať novú licenciu, pričom primerane nezohľadňuje skutočnosť, že podmienky na jej vydanie sú
            v podstate totožné s podmienkami na udelenie licencie, ktorá jej už bola vydaná v druhom členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 1975. # Filippo Galli. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Pretura di Roma - Taliansko. # Vec 31-74.