title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 19. júna 2007.#John Davis a i. proti Rade Európskej únie.#Vec F-54/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      z 19. júna 2007
      Vec F‑54/06
      John Davis a i.
      proti
      Rade Európskej únie
      „Verejná služba – Úradníci – Dôchodky – Opravné koeficienty – Odchod do dôchodku po nadobudnutí účinnosti služobného poriadku v jeho znení uplatniteľnom od 1. mája 2004 – Uplatnenie opravných koeficientov vypočítaných podľa priemerných životných nákladov v krajine bydliska dôchodcov – Prechodný režim – Zrušenie opravných koeficientov na práva na dôchodok získané po nadobudnutí účinnosti služobného poriadku v jeho znení uplatniteľnom
         od 1. mája 2004“

      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou J. Davis a ďalší traja úradníci Rady navrhujú zrušiť rozhodnutia
         Rady o stanovení ich práv na dôchodok, keďže na jednej strane sa na časť týchto nárokov získaných po 30. apríli 2004 nevzťahoval
         opravný koeficient a na druhej strane opravný koeficient, uplatnený na časť ich práv na dôchodok získaných pred 1. májom 2004
         sa líši od koeficientu, ktorý sa vzťahuje na odmenu úradníkov Európskeho spoločenstva v činnej službe v Spojenom kráľovstve
         alebo Dánsku

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Dôchodky – Opravný koeficient – Zrušenie na práva na dôchodok získané po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 723/2004
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 82 ods. 1; príloha XIII, článok 20; nariadenie Rady č. 723/2004)
      2.      Úradníci – Dôchodky – Opravný koeficient – Zrušenie na práva na dôchodok získané po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 723/2004
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 82 ods. 1; príloha XIII, článok 20; nariadenie Rady č. 723/2004)
      3.      Úradníci – Dôchodky – Opravný koeficient – Zrušenie na práva na dôchodok získané po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 723/2004
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 82 ods. 1)
      4.      Voľný pohyb osôb – Pracovník – Pojem – Úradník Spoločenstva – Zahrnutie – Úradník Spoločenstva na dôchodku – Vylúčenie
      (Články 18 ES a 39 ES)
      5.      Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Úradníci Spoločenstva na dôchodku
      (Článok 18 ES; Služobný poriadok úradníkov, článok 82 ods. 1)
      1.      Zásada rovnosti zaobchádzania nie je porušená, pokiaľ rozdiely v zaobchádzaní medzi rôznymi kategóriami úradníkov sú odôvodnené
         na základe objektívneho a primeraného kritéria a tieto rozdiely sú primerané k cieľu sledovaného predmetným rozlišovaním.

      Pokiaľ ide o zrušenie opravného koeficientu na práva na dôchodok získané od 1. mája 2004 uskutočnené nariadením č. 723/2004,
         ktorým sa mení a dopĺňa Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, rozdielnosť zaobchádzania
         medzi úradníkmi odchádzajúcimi do dôchodku po nadobudnutí účinnosti reformy služobného poriadku a úradníkmi, ktorí odišli
         do dôchodku niekoľko mesiacov pred jej účinnosťou tým, že iba u posledných menovaných sa uplatní koeficient na ich celý dôchodok,
         je v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania. Tento rozdiel je odôvodnený na základe objektívneho a primeraného kritéria,
         teda odchodu úradníkov do dôchodku pred alebo po nadobudnutí účinnosti reformy služobného poriadku. Okrem toho so zreteľom
         na ciele uvedenej reformy služobného poriadku táto rozdielnosť zaobchádzania dodržuje požiadavku primeranosti, lebo bez ohľadu
         na skutočnosť, že prví uvedení úradníci odišli do dôchodku po nadobudnutí účinnosti reformy služobného poriadku, na všetky
         ich práva získané pred týmto dátumom sa vzťahujú opravné koeficienty, ktoré sú navyše rovnaké ako koeficienty, ktoré sa uplatnia
         na úradníkov, ktorí odišli do dôchodku pred týmto dátumom. Tieto konštatovania sú posilnené okrem toho úvahou, že zákonodarca
         neprijal pravidlá s negatívnym účinkom iba na práva na dôchodok získané od 1. mája 2004, ale aj pravidlá s negatívnym účinkom
         na práva na dôchodok získané pred týmto dátumom, keď stanovil, že opravné koeficienty pre hlavné mestá budú postupne v prechodnom
         období končiacom 30. apríla 2008 nahrádzané koeficientmi pre jednotlivé krajiny menej výhodnými pre dôchodcov.

      O to viac sa rozdielnosť zaobchádzania nemôže považovať za svojvoľnú diskrimináciu alebo za diskrimináciu zjavne neprimeranú
         k cieľom reformy služobného poriadku. Iba v prípade existencie takej diskriminácie je možné vyhovieť žalobnému dôvodu vychádzajúcemu
         z porušenia zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, pokiaľ sa uplatňuje proti opatreniu prijatému v oblasti,
         v ktorej zákonodarca disponuje diskrečnou právomocou, ako je to v oblasti úpravy dôchodkového systému.

      (pozri body 64, 74 a 75)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 16. marca 2004, Afari/ECB, T‑11/03, Zb. VS s. I‑A‑65, II‑267, bod 65
      Súd pre verejnú službu: 23. januára 2007, Chassagne/Komisia, F‑43/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 91
      2.      V oblasti, v ktorej zákonodarca disponuje diskrečnou právomocou, ako je to v oblasti úpravy dôchodkového systému, sa súd pri
         preskúmavaní dodržania zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie obmedzí na overenie, že dotknutá inštitúcia nevykonala
         svojvoľné alebo zjavne neprimerané rozlišovanie.

      Zákonodarca neprekročil tieto hranice zrušením všetkých opravných koeficientov na práva na dôchodok získané od 1. mája 2004
         prostredníctvom nariadenia č. 723/2004, ktorým sa mení a dopĺňa Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných
         zamestnancov. V práve Spoločenstva totiž neexistuje zásada vyššej právnej sily „rovnosti zaobchádzania vo vzťahu ku kúpnej
         sile“ dôchodcov Spoločenstva, ale všeobecná zásada rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, ktorú má vykonávať zákonodarca
         spôsobom a prostriedkami, ktoré považuje za najvhodnejšie. So zreteľom na diskrečnú právomoc zákonodarcu v oblasti úpravy
         dôchodkového systému bola Rada na vykonanie rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie plne oprávnená prijať systém zrušením
         opravných koeficientov a zaručením, že pri rovnakej výške príspevkov dostanú dôchodcovia dôchodok v rovnakej nominálnej hodnote,
         čo je okrem iného všeobecným pravidlom v prípade dôchodkových systémov existujúcich v iných medzinárodných organizáciách.
         Na tento účel bolo dôvodné sa domnievať, že európska integrácia potrebuje čoraz menej existenciu opravných koeficientov a že
         dôchodcovia si stále častejšie založia bydlisko v ich bývalej krajine pridelenia alebo v inom štáte, ako je štát ich pôvodu;
         Rada okrem toho mohla vziať do úvahy snahu zabrániť tak podvodom, ako aj nákladným a zložitým konaniam na overenie skutočného
         bydliska dôchodcov.

      Zákonodarca je okrem iného oprávnený zmeniť služobný poriadok prijatím ustanovení, ktoré sú pre dotknutých úradníkov menej
         výhodné ako predtým uplatňované ustanovenia, a slobode výkonu tohto oprávnenia nemožno brániť dovolávaním sa nejakej zásady
         rovnosti „vo vzťahu ku kúpnej sile“. Pokiaľ totiž existujú práva získané úradníkmi, zákonodarca je povinný stanoviť dostatočne
         dlhé prechodné obdobie v rámci dôchodkového systému, aby zabránil neočakávaným zmenám spôsobu zúčtovania práv na dôchodok.
         V tejto súvislosti za predpokladu, že sa táto ochrana týka úradníkov, ktorí odišli do dôchodku po nadobudnutí účinnosti reformy
         služobného poriadku, sa môže vzťahovať iba na práva získané pred reformou.

      (pozri body 65, 78 a 80 – 82)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 30. septembra 1998, Losch/Súdny dvor, T‑13/97, Zb. VS s. I‑A‑543, II‑1633, body 113, 121 a 122; 30. septembra
         1998, Busacca a i./Dvor audítorov, T‑164/97, Zb. VS s. I‑A‑565, II‑1699, body 49, 58 a 59; 6. júla 1999, Séché/Komisia, T‑112/96
         a T‑115/96, Zb. VS s. I‑A‑115, II‑623, body 127 a 132; 8. januára 2003, Hirsch a i./ECB, T‑94/01, T‑152/01 a T‑286/01, Zb.
         VS s. I‑A‑1, II‑27, bod 51; 26. februára 2003, Drouvis/Komisia, T‑184/00, Zb. VS s. I‑A‑51 a II‑297, bod 57, potvrdený Súdnym
         dvorom 29. apríla 2004, Drouvis/Komisia, C‑187/03 P, neuverejnený v Zbierke; 29. novembra 2006, Campoli/Komisia, T‑135/05,
         Zb. VS s. I‑A-2-297, II‑A-2-1527, body 71, 72, 78, 79, 85, 87, 97, 100 a 105

      Súd pre verejnú službu: 23. januára 2007, Chassagne/Komisia, F‑43/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 62
      3.      Zrušenie opravných koeficientov na práva na dôchodok získané od 1. mája 2004, vykonané nariadením č. 723/2004, ktorým sa mení
         a dopĺňa Služobný poriadok úradníkov a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, neporušuje zásadu rovnosti zaobchádzania
         a zákaz diskriminácie vo vzťahu k dôchodcom s bydliskom v členskom štáte, kde sú vysoké životné náklady v porovnaní s dôchodcami,
         ktorí majú bydlisko v členskom štáte s nižšími životnými nákladmi. Tento záver platí aj pokiaľ ide o porovnanie medzi dôchodcami,
         ktorí nemajú bydlisko v Belgicku a ktorí ho tam majú.

      Aj keď totiž uvedené zrušenie opravných koeficientov spôsobuje rozdiely medzi dôchodcami, pokiaľ ide o kúpnu silu podľa toho,
         či sa usadia v krajinách s vysokými či nízkymi životnými nákladmi, sú tieto rozdiely jednak založené na objektívnom a primeranom
         kritériu a to rovnakej sume príspevkov zaplatených úradníkmi v priebehu ich služby a jednak sú rozdiely prinajmenšom v prvých
         rokoch uplatňovania nového dôchodkového systému primerané so zreteľom na cieľ reformy služobného poriadku. Počas týchto rokov
         úradníci, ktorí odišli do dôchodku po nadobudnutí účinnosti reformy služobného poriadku, už totiž získali podstatnú časť svojich
         práv na dôchodok a v dôsledku toho sa na ne uplatnia syntetické koeficienty dosť podobné tým, ktoré by sa na ne uplatnili,
         keby reforma zachovala systém opravných koeficientov. Iba v prípade, že by na rozdiel od odhadov Rady rozdiely v životných
         nákladoch medzi členskými štátmi pretrvávali aj v budúcnosti, mohlo by sa rozdielne zaobchádzanie medzi dôchodcami usadenými
         v miestach s vysokými životnými nákladmi a dôchodcami usadenými v miestach, kde sú tieto náklady nízke, so zreteľom na neexistenciu
         koeficientov na podstatnú časť práv na dôchodok a pod podmienkou, že by Rada neprijala opravné opatrenia, zdať ako neprimerané
         vo vzťahu k cieľom reformy služobného poriadku.

      Takisto na základe rovnakých úvah a so zreteľom na diskrečnú právomoc zákonodarcu v oblasti úpravy dôchodkového systému dôsledky
         zrušenia opravných koeficientov nemôžu predstavovať svojvoľnú alebo zjavne neprimeranú diskrimináciu vo vzťahu k cieľom reformy
         služobného poriadku.

      (pozri body 84 – 87)
      4.      Úradník Spoločenstva je kvalifikovaný ako migrujúci pracovník a ako štátny príslušník členského štátu Spoločenstva, ktorý
         pracuje v inom členskom štáte, ako je štát jeho pôvodu, nestráca postavenie „pracovníka“ v zmysle článku 39 ods. 1 ES z dôvodu,
         že vykonáva zamestnanie v medzinárodnej organizácii, aj keď podmienky jeho vstupu a pobytu v krajine, v ktorej pracuje, sú
         osobitne upravené medzinárodnou zmluvou. Naopak dôchodcovia Spoločenstva sa nemôžu dovolávať zásady voľného pohybu a slobody
         usadiť sa, ktoré sa týkajú v prvom rade výkonu hospodárskej činnosti, ale iba článku 18 ES, ktorý zaručuje príslušníkom Spoločenstva
         právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov.

      (pozri body 96 – 98)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 15. marca 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Zb. s. 723, bod 11; 16. decembra 2004, My, C‑293/03, Zb.
         s. I‑12013, bod 37; 16. februára 2006, Öberg, C‑185/04, Zb. s. I‑1453, bod 12

      5.      Článok 18 ES zaručuje príslušníkom Spoločenstva právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, právo,
         ktoré vyplýva priamo zo štatútu občana Európskej únie, priznané článkom 17 ES, ktorého poslaním je byť základným štatútom
         štátnych príslušníkov členských štátov. S výhradou obmedzení a podmienok ustanovených v Zmluve a sekundárnom práve môže článok
         18 ES sám osebe zakladať pre občanov Európskej únie práva, ktoré môžu uplatniť na súde. Toto ustanovenie môže za neexistencie
         osobitného pravidla na tento účel zakladať pre úradníkov na dôchodku právo usadiť sa v členskom štáte podľa ich výberu.

      Nielen opatrenia obsahujúce priame zákazy a obmedzenia, ale aj opatrenia, ktoré by dotknuté osoby odrádzali od usadenia sa
         v inom členskom štáte, zasahujú do práva na voľný pohyb. Z článku 18 ES však nemožno vyvodiť pozitívnu povinnosť uloženú zákonodarcom
         Spoločenstva priznať poberateľom dôchodku Spoločenstva finančný príplatok vo forme opravných koeficientov na vyrovnanie vyšších
         životných nákladov v členskom štáte, v ktorom sa dôchodca chce usadiť; keďže v rozsahu, v akom nejde o otázku nerovnosti zaobchádzania
         vo vzťahu k iným dôchodcom Spoločenstva, ktorí sa rozhodli usadiť sa v tom istom členskom štáte, sú nevýhody spojené s usadením
         sa v tomto štáte vyplývajúce zo všeobecných a objektívnych situácií, ktoré sa môžu týkať každého dôchodcu, prípadne každej
         inej osoby usadenej v tomto štáte, dôsledkami slobodnej voľby dotknutej osoby o mieste jej bydliska po zohľadnení všetkých
         výhod a nevýhod tejto voľby a vôbec sa nemôžu považovať za implicitné prekážky pre voľný pohyb.

      (pozri body 98 – 100)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 1. februára 1996, Perfili, C‑177/94, Zb. s. I‑161, body 17 až 19; 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99,
         Zb. s. I‑7091, body 82, 84 a 86; 2. októbra 2003, Garcia Avello, C‑148/02, Zb. s. I‑11613, body 21 až 24; 12. júla 2005, Schempp,
         C‑403/03, Zb. s. I‑6421, body 45 až 47; 16. februára 2006, Rockler, C‑137/04, Zb. s. I‑1441, body 17 až 19; 26. októbra 2006,
         Tas‑Hagen a Tas, C‑192/05, Zb. s. I‑10451; 9. novembra 2006, Turpeinen, C‑520/04, Zb. s. I‑10685, bod 13; 11. januára 2007,
         ITC, C‑208/05, Zb. s. I‑181, body 31 a 33; 30. januára 2007, Komisia/Dánsko, C‑150/04, Zb. s. I‑1163, body 41 až 45


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. januára 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Oneskorené platenie vlastných zdrojov - Dlžné úroky z omeškania - Pravidlá účtovania - Režim ATA. # Vec C-150/07.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. januára 2009 – Komisia/Portugalsko
      (vec C‑150/07)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Oneskorené platenie vlastných zdrojov – Dlžné úroky z omeškania – Pravidlá účtovania – Režim ATA“
      1.                     Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi (nariadenie Rady č. 1552/89, článok 2, článok
            6 ods. 2 a článok 10) (pozri body 61 – 64)
      2.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Dôkaz o nesplnení povinnosti – Bremeno zaťažujúce Komisiu (článok 226 ES) (pozri body 65,
            66, 68)
      Predmet

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článku 2, článku 6 ods. 2 a článkov 9, 10 a 11 nariadenia Rady (EHS, Euratom)
                  č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [

               neoficiálny preklad
               ] (Ú. v. ES L 155, s. 1) – Odmietnutie zaplatiť úroky z omeškania v prípade oneskoreného platenia vlastných zdrojov v rámci
                  režimu ATA – Pravidlá účtovania

            Výrok

                  1.

                  	Portugalská republika si tým, že odmietla zaplatiť Komisii Európskych spoločenstiev úroky z omeškania splatné v dôsledku omeškania
                     s platením vlastných zdrojov v rámci režimu ATA, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 2, článku 6 ods. 2 a článkov
                     9, 10 a 11 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme
                     vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad].

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	Portugalská republika znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť tri štvrtiny trov konania Komisie Európskych spoločenstiev.

                  4.

                  	Komisia Európskych spoločenstiev znáša zostávajúcu časť svojich trov konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 12. marca 2014. # Tubes Radiatori Srl proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-315/12.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 8. septembra 2010.#Winner Wetten GmbH proti Bürgermeisterin der Stadt Bergheim.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Verwaltungsgericht Köln - Nemecko.#Články 43 ES a 49 ES - Sloboda usadiť sa - Slobodné poskytovanie služieb - Usporadúvanie stávok na športové podujatia podliehajúce verejnému monopolu na úrovni spolkovej krajiny - Rozhodnutie Bundesverfassungsgericht, ktoré konštatuje nezlučiteľnosť právnej úpravy týkajúcej sa tohto monopolu s nemeckou ústavou, ale ponecháva ju v platnosti počas prechodného obdobia určeného na dosiahnutie súladu tejto právnej úpravy s ústavou - Zásada prednosti práva Únie - Prípustnosť a prípadné podmienky prechodného obdobia tohto druhu, pokiaľ dotknutá vnútroštátna právna úprava porušuje aj články 43 ES a 49 ES.#Vec C-409/06.

text:
      Vec C‑409/06
      Winner Wetten GmbH
      proti
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgericht Köln)
      „Články 43 ES a 49 ES – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Usporadúvanie stávok na športové podujatia podliehajúce verejnému monopolu na úrovni spolkovej krajiny – Rozhodnutie Bundesverfassungsgericht, ktoré konštatuje nezlučiteľnosť právnej úpravy týkajúcej sa tohto monopolu s nemeckou
         ústavou, ale ponecháva ju v platnosti počas prechodného obdobia určeného na dosiahnutie súladu tejto právnej úpravy s ústavou
         – Zásada prednosti práva Únie – Prípustnosť a prípadné podmienky prechodného obdobia tohto druhu, pokiaľ dotknutá vnútroštátna právna úprava porušuje aj
         články 43 ES a 49 ES“

      Abstrakt rozsudku
      Právo Únie – Priamy účinok – Prednosť – Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa verejného monopolu na stávky na športové podujatia
      (Články 43 ES a 49 ES)
      Z dôvodu prednosti priamo uplatniteľného práva Únie vnútroštátna právna úprava týkajúca sa verejného monopolu na stávky na
         športové podujatia, ktorá podľa konštatovaní vnútroštátneho súdu obsahuje neprípustné obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného
         poskytovania služieb, ktoré jednotným a systematickým spôsobom neprispievajú k obmedzeniu stávkovej činnosti, ako to vyžaduje
         aj judikatúra Súdneho dvora, sa nemôže ďalej uplatňovať počas prechodného obdobia.

      Nemožno totiž pripustiť, aby pravidlá vnútroštátneho práva, hoci majú právnu silu ústavy alebo ústavného zákona, ohrozovali
         jednotu a účinnosť práva Únie.

      Aj za predpokladu, že podobné úvahy, ako sú úvahy týkajúce sa zachovania účinkov aktu Únie, ktorý bol zrušený alebo vyhlásený
         za neplatný, ktorého cieľom je zabrániť vzniku právneho vákua, až pokým nový akt nenahradí akt takto zrušený alebo vyhlásený
         za neplatný, môžu analogicky a výnimočne viesť k dočasnému pozastaveniu účinku neuplatnenia, ktorý spôsobuje priamo uplatniteľné
         právne pravidlo Únie voči vnútroštátnemu právu, ktoré mu odporuje, pričom takéto pozastavenie, ktorého podmienky môže stanoviť
         len Súdny dvor, treba okamžite vylúčiť pri neexistencii naliehavých dôvodov právnej istoty, ktoré by ho mohli odôvodniť.

      (pozri body 61, 66, 67, 69 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 8. septembra 2010 (*)

      „Články 43 ES a 49 ES – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Usporadúvanie stávok na športové podujatia podliehajúce verejnému monopolu na úrovni spolkovej krajiny – Rozhodnutie Bundesverfassungsgericht, ktoré konštatuje nezlučiteľnosť právnej úpravy týkajúcej sa tohto monopolu s nemeckou
         ústavou, ale ponecháva ju v platnosti počas prechodného obdobia určeného na dosiahnutie súladu tejto právnej úpravy s ústavou
         – Zásada prednosti práva Únie – Prípustnosť a prípadné podmienky prechodného obdobia tohto druhu, pokiaľ dotknutá vnútroštátna právna úprava porušuje aj
         články 43 ES a 49 ES“

      Vo veci C‑409/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Köln
         (Nemecko) z 21. septembra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 9. októbra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Winner Wetten GmbH
      proti
      Bürgermeisterin der Stadt Bergheim,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot a P. Lindh,
         sudcovia K. Schiemann (spravodajca), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: N. Nančev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. decembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Winner Wetten GmbH, v zastúpení: O. Bludovsky a D. Pawlick, Rechtsanwälte,
      –        Bürgermeisterin der Stadt Bergheim, v zastúpení: M. Hecker, M. Ruttig a H. Sicking, Rechtsanwälte,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, C. Schulze‑Bahr, B. Klein a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        belgická vláda, v zastúpení: A. Hubert, neskôr L. Van den Broeck, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci P. Vlaemminck
         a S. Verhulst, advocaten,

      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        grécka vláda, v zastúpení: A. Samoni‑Rantou, G. Skiani, M. Tassopoulou a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: E. Belliard, G. de Bergues, C. Jurgensen, C. Bergeot‑Nunes a A. Adam, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, P. Mateus Calado a A. P. Barros, splnomocnení zástupcovia,
      –        slovinská vláda, v zastúpení: M. Remic, splnomocnená zástupkyňa,
      –        nórska vláda, v zastúpení: F. Sejersted, G. Hansson Bull, K. B. Moen a Ø. Andersen, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: E. Traversa a K. Gross, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. januára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 49 ES, ako aj dôsledkov vyplývajúcich zo zásady prednosti
         práva Spoločenstva.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Winner Wetten GmbH (ďalej len „WW“) a Bürgermeisterin der Stadt Bergheim
         (starostka mesta Bergheim) vo veci rozhodnutia starostky, ktorým zakázala spoločnosti WW pokračovať v činnosti usporadúvania
         stávok na športové podujatia.

       Vnútroštátny právny rámec
       Vnútroštátna právna úprava
      3        Článok 12 ods. 1 ústavy (Grundgesetz) uvádza:

      „Všetci Nemci majú právo slobodne si vybrať povolanie, miesto výkonu práce a miesto vzdelávania. Výkon povolania môže byť
         upravený zákonom alebo na základe zákona.“

      4        § 31 zákona o spolkovom ústavnom súde (Bundesverfassungsgerichtsgesetz) stanovuje:

      „1.      Rozhodnutia Bundesverfassungsgericht sú záväzné pre ústavné orgány spolkovej republiky a spolkových krajín, ako aj všetky
         súdy a orgány.

      2.      ... rozhodnutie Bundesverfassungsgericht má silu zákona..., ak Bundesver‑fassungsgericht vyhlási, že zákon je zlučiteľný alebo
         nezlučiteľný s ústavou alebo neplatný. V rozsahu, v akom je zákon vyhlásený za zlučiteľný alebo nezlučiteľný s ústavou alebo
         s inými ustanoveniami spolkového práva, alebo neplatný, musí byť výrok rozhodnutia zverejnený v Bundesgesetzblatt...“

      5        Podľa § 35 zákona o spolkovom ústavnom súde:

      „Bundesverfassungsgericht môže svojím rozhodnutím určiť, kto toto rozhodnutie vykoná; takisto môže upraviť spôsob, akým sa
         výkon uskutoční.“

      6        § 284 trestného zákona (Strafgesetzsbuch) stanovuje:

      „1.      Kto verejne prevádzkuje alebo organizuje hazardné hry bez úradného povolenia alebo na to poskytuje potrebné zariadenie, potrestá
         sa trestom odňatia slobody až na dva roky alebo pokutou.

      ...
      3.      Kto v prípadoch uvedených v odseku 1 koná
      (1)      v rámci profesijnej činnosti...
      ...
      potrestá sa odňatím slobody na tri mesiace až päť rokov.
      ...“
      7        Štátnou zmluvou o lotériách v Nemecku (Staatsvertrag zum Lotteriewesen in Deutschland, ďalej len „LottStV“), ktorá sa stala
         účinnou 1. júla 2004, vytvorili spolkové krajiny jednotný rámec pre podnikateľskú činnosť pri organizovaní, prevádzkovaní
         a umiestňovaní hazardných hier s výnimkou kasín.

      8        Článok 1 LottStV uvádza:

      „Cieľom štátnej zmluvy je
      1.      stanoveným spôsobom a pod dohľadom usmerňovať prirodzenú ľudskú náklonnosť k hrám a zvlášť vyhnúť sa tomu, aby sa preniesla
         na nepovolené hazardné hry;

      2.      zabrániť neprimeranému podnecovaniu na hru;
      3.      vylúčiť zneužitie hráčskej vášne na účely súkromných alebo podnikateľských ziskov;
      4.      zaručiť, že hazardné hry sa budú odohrávať riadnym spôsobom a že ich logika bude zrozumiteľná, a
      5.      zabezpečiť, že významná časť príjmov pochádzajúcich z hazardných hier bude použitá na podporu verejných cieľov alebo bude
         mať privilegovaný daňový štatút v zmysle daňového zákonníka.“

      9        Článok 5 ods. 1 a 2 LottStV stanovuje:

      „1.      Spolkové krajiny majú v rámci cieľov uvedených v článku 1 právnu povinnosť dozerať nad [existenciou] dostatočnej ponuky hazardných
         hier.

      2.      Na základe zákona môžu spolkové krajiny samy zabezpečiť túto povinnosť alebo ju nechať zabezpečiť prostredníctvom právnických
         osôb zriadených podľa verejného práva alebo spoločností zriadených podľa súkromného práva, v ktorých právnické osoby zriadené
         podľa verejného práva držia priamo alebo nepriamo rozhodujúci podiel.“

      10      V spolkovej krajine Severné Porýnie-Vestfálsko (ďalej len „spolková krajina SPV“) sa LottStV vykonáva prostredníctvom zákona
         o športových stávkach (Sportwettengesetz Nordrhein‑Westfalen) z 3. mája 1955 (ďalej len „SWG NRW“), ktorého § 1 ods. 1 uvádza:

      „Krajinská vláda môže stávkovým spoločnostiam povoliť stávky na športové podujatia. Tieto stávkové spoločnosti musia byť povinne
         právnickou osobou zriadenou podľa verejného práva alebo právnickou osobou zriadenou podľa súkromného práva, ktorej väčšinový
         podiel patrí právnickým osobám podľa verejného práva...“

      11      V spolkovej krajine SPV bolo vydané len jedno povolenie tohto druhu, a to spoločnosti Westdeutsche Lotterie & Co. OHG.

       Rozsudok Bundesverfassungsgericht z 28. marca 2006
      12      V rozsudku z 28. marca 2006 Bundesverfassungsgericht vzhľadom na právnu úpravu zabezpečujúcu prebratie LottStV v spolkovej
         krajine Bavorsko rozhodol, že verejný monopol v oblasti stávok na športové podujatia existujúci v uvedenej spolkovej krajine
         porušuje článok 12 ods. 1 ústavy, ktorý zabezpečuje slobodnú voľbu povolania. Tento súd najmä zastával názor, že uvedený monopol
         tým, že neumožňuje, aby stávky usporadúvali súkromní prevádzkovatelia bez existencie regulačného rámca, ktorý by formálne
         a vecne zabezpečoval tak právne, ako aj fakticky, aby bol účinne sledovaný cieľ obmedzenia stávkovej náruživosti a boja proti
         stávkovej závislosti, neprimerane poškodzuje slobodnú voľbu povolania zaručenú daným článkom.

      13      Bundesverfassungsgericht po tom, ako zdôraznil, že zákonodarca má k dispozícii viaceré prostriedky na nápravu uvedenej protiústavnosti,
         to znamená buď systematickú organizáciu monopolu na účely dosiahnutia uvedeného cieľa, alebo zákonné stanovenie druhov povolenia
         v oblasti usporadúvania stávok súkromnými spoločnosťami na obchodné účely, rozhodol, že nezruší spornú právnu úpravu a zachová
         jej účinky až do 31. decembra 2007, pričom spresnil, že k tomuto dátumu musí zákonodarca uplatniť svoju právomoc voľnej úvahy
         a zmeniť pravidlá považované za nezlučiteľné s ústavou tak, aby zabezpečil ich súlad s ústavou.

      14      Bundesverfassungsgericht okrem toho rozhodol, že existujúci právny stav možno provizórne zachovať len za predpokladu, že bude
         bezodkladne zabezpečená minimálna koherencia medzi cieľom obmedzenia stávkovej náruživosti a boja proti stávkovej závislosti
         a účinnou existenciou monopolu. Počas stanoveného prechodného obdobia bolo najmä zakázané zvyšovať ponuku stávok a uskutočňovať
         reklamu, ktorá by prekračovala jednoduché oznámenie o povahe a spôsobe vykonania ponúkaných stávok. Okrem toho sa malo okamžite
         pristúpiť k aktívnemu informovaniu o nebezpečenstvách spojených so stávkami.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Spoločnosť WW vlastní obchodné priestory v Bergheime (Nemecko), v ktorých sprostredkúva stávky na športové podujatia pre spoločnosť
         Tipico Co. Ltd so sídlom na Malte.

      16      Poriadkovým výnosom z 28. júna 2005 Bürgermeisterin der Stadt Bergheim zakázala spoločnosti WW pokračovať vo výkone tejto
         činnosti s upozornením, že nedodržanie uvedeného zákazu môže viesť k uzatvoreniu a úradnému zapečateniu obchodných priestorov
         tejto spoločnosti.

      17      Sťažnosť, ktorú spoločnosť WW podala proti tomuto výnosu, bola rozhodnutím Landrat des Rhein-Erft-Kreises (krajinský radca
         Rhein‑Erft‑Kreis) z 22. septembra 2005 zamietnutá z dôvodu, že spoločnosť WW sa uvedenou činnosťou stala, ak nie spolupáchateľom
         prevádzkovania hazardných hier, pričom táto činnosť je trestná podľa § 284 trestného zákona, minimálne vinnou z porušenia
         § 1 SWG NRW, ktorý každú organizáciu stávok na športové podujatia podriaďuje získaniu predchádzajúceho povolenia vydávaného
         spolkovou krajinou SPV.

      18      Spoločnosť WW podala proti uvedenému rozhodnutiu a výnosu z 28. júna 2005 na Verwaltungsgericht Köln (Správny súd v Kolíne)
         žalobu, v ktorej tvrdila, že verejný monopol na stávky na športové podujatia platný v spolkovej krajine SPV, z ktorého vychádzajú
         tieto akty, je v rozpore so slobodným poskytovaním služieb, ktoré zaručuje článok 49 ES.

      19      Verwaltungsgericht Köln uvádza, že ani spoločnosť WW, ani spoločnosť Tipico Co. Ltd nie sú držiteľmi povolenia vyžadovaného
         na základe § 1 SWG NRW na vykonávanie činnosti dotknutej vo veci samej a toto povolenie im ani nemožno udeliť vzhľadom na
         existenciu monopolu zriadeného právnou úpravou platnou v spolkovej krajine SPV.

      20      V tomto ohľade sa však Verwaltungsgericht Köln domnieva, že z rozsudku zo 6. novembra 2003, Gambelli a i. (C‑243/01, Zb. s. I‑13031),
         vyplýva, že obmedzujúce opatrenie, akým je uvedený monopol, nemožno v prejednávanej veci odôvodniť údajným cieľom, ktorým
         je prevencia podnecovania na neprimerané výdavky súvisiace s hrou a boj proti závislosti od hry, keďže je nesporné, že účasť
         na športových stávkach je podporovaná vnútroštátnymi organizáciami oprávnenými usporadúvať takéto stávky, a preto uvedené
         opatrenie neprispieva k obmedzeniu stávkovej činnosti jednotným a systematickým spôsobom.

      21      Z uvedeného rozsudku Bundesverfassungsgericht z 28. marca 2006, vydaného vzhľadom na právnu úpravu spolkovej krajiny Bavorsko,
         a analogického uznesenia toho istého súdu z 2. augusta 2006 vzhľadom na porovnateľnú právnu úpravu spolkovej krajiny SPV podľa
         Verwaltungsgericht Köln vyplýva, že verejný monopol v oblasti stávok na športové podujatia existujúci v spolkovej krajine
         SPV porušuje článok 12 ods. 1 ústavy z dôvodu, že platný regulačný rámec nemôže ani právne, ani fakticky viesť k tomu, aby
         bol účinne sledovaný cieľ obmedzenia stávkovej náruživosti a boja proti stávkovej závislosti.

      22      V tomto rozsudku podľa neho Bundesverfassungsgericht okrem iného výslovne zdôraznil, že požiadavky vyplývajúce z uvedeného
         ústavného ustanovenia a tie, ktoré vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora, konkrétne z už citovaného rozsudku Gambelli a i.,
         sa v tomto ohľade stretávajú.

      23      Podľa Verwaltungsgericht Köln z predchádzajúceho vyplýva, že monopol existujúci v spolkovej krajine SPV treba považovať za
         monopol v rozpore tak s právom Spoločenstva, ako aj s ústavou, ako o tom rozhodol aj Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen
         (vyšší správny súd spolkovej krajiny Severné Porýnie-Vestfálsko).

      24      Podľa posledného uvedeného súdu okolnosť, že spoločnosť Westdeutsche Lotterie & Co. OHG sa po vydaní uvedeného rozsudku Bundesverfassungsgericht
         z 28. marca 2006 usilovala uspokojivým spôsobom prispôsobiť svoju činnosť prechodným požiadavkám, ktoré tento súd stanovil,
         ako boli opísané v bode 14 tohto rozsudku, nepostačuje na to, aby bolo ukončené porušovanie práva Spoločenstva; na tieto účely
         je nevyhnutná zmena platného právneho rámca.

      25      Verwaltungsgericht Köln však pripomína, napriek nezlučiteľnosti medzi právnou úpravou spolkovej krajiny SPV a právom Spoločenstva,
         ktorú konštatoval Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen, že tento posledný uvedený súd rozhodol, že na uvedenú právnu
         úpravu by sa mali uplatňovať rovnaké prechodné opatrenia, ako sú tie, o ktorých rozhodol Bundesverfassungsgericht v uvedenom
         rozsudku z 28. marca 2006, teda ako vyplýva z bodov 13 a 14 tohto rozsudku, zachovanie jej účinkov až do 31. decembra 2007.

      26      Podľa Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen totiž všeobecná zásada právnej istoty a požiadavka nespôsobiť právne vákuum,
         ktoré by bolo hrozbou pre základné verejné záujmy, vyžadujú predbežne uprednostniť uvedené záujmy nad záujmom organizátorov
         súkromných stávok na voľnom prístupe na trh tak, že prostredníctvom výnimky zo zásady prednosti práva Spoločenstva stanovia
         prechodné obdobie, počas ktorého by mohla dotknutá právna úprava zostať uplatniteľná.

      27      Verwaltungsgericht Köln má pochybnosti, pokiaľ ide o zlučiteľnosť zavedenia tohto prechodného obdobia s požiadavkami vyplývajúcimi
         zo zásady prednosti práva Spoločenstva, ktorá, ako vyplýva z rozsudku z 9. marca 1978, Simmenthal (106/77, Zb. s. 629), bezpodmienečne
         vyžaduje, aby sa vnútroštátna právna úprava nezlučiteľná s článkom 43 ES alebo článkom 49 ES okamžite prestala uplatňovať.

      28      Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Köln rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa články 43 ES a 49 ES vykladať v tom zmysle, že vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa verejného monopolu na stávky
         na športové podujatia, ktoré obsahujú neprípustné obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb zaručených
         v uvedených článkoch, pretože neprispievajú jednotným a systematickým spôsobom k obmedzeniu stávkovej činnosti podľa judikatúry
         Súdneho dvora (rozsudok [Gambelli a i., už citovaný]), sa môžu výnimočne ďalej uplatňovať počas prechodného obdobia napriek
         zásade prednosti priamo uplatniteľného práva Spoločenstva?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, za akých podmienok možno pripustiť výnimku zo zásady prednosti práva Spoločenstva
         a ako sa má stanoviť prechodné obdobie?“

       O prípustnosti prejudiciálnych otázok
      29      Nórska vláda sa domnieva, že prejudiciálne otázky majú hypotetickú povahu. Podľa nej totiž z rozhodnutia vnútroštátneho súdu
         vyplýva, že vnútroštátny súd bez toho, aby preskúmal monopol zavedený v spolkovej krajine SPV vzhľadom na právo Spoločenstva,
         predpokladal nezlučiteľnosť monopolu s pravidlami Zmluvy ES, pričom sa odvolával na uvedený rozsudok Bundesverfassungsgericht
         z 28. marca 2006. Na jednej strane pritom Bundesverfassungsgericht v uvedenom rozsudku výslovne konštatoval, že nebolo v jeho
         právomoci vyjadrovať sa o zlučiteľnosti sporného monopolu s právom Spoločenstva. Na druhej strane skutočnosť, že Bundesverfassungsgericht
         sa domnieval, že uvedený monopol bol v rozpore s ústavou, podľa tejto vlády nijako nenaznačuje jeho prípadnú nezlučiteľnosť
         s právom Spoločenstva.

      30      Nemecká a belgická vláda a Európska komisia zastávali názor, že vnútroštátny súd namiesto toho, aby vyvodil záver o nezlučiteľnosti
         monopolu sporného vo veci samej s právom Spoločenstva len na základe konštatovaní, ktoré uviedol Bundesverfassungericht v uvedenom
         rozsudku z 28. marca 2006, mal skôr preskúmať, či táto nezlučiteľnosť pretrvávala vzhľadom na podmienky, ktorým Bundesverfassungsgericht
         uvedeným rozhodnutím podriadil dočasné zachovanie účinkov predmetnej právnej úpravy, ako sú opísané v bode 14 tohto rozsudku.

      31      Belgická vláda a Komisia sa domnievajú, že vzhľadom na to, že takéto preskúmanie nebolo vykonané, relevantnosť prejudiciálnych
         otázok pre vyriešenie sporu vo veci samej nie je zjavná. Nemecká vláda navrhuje, aby Súdny dvor preformuloval prejudiciálne
         otázky a odpovedal na ne tak, že monopol, ktorý bol takto dočasne upravený, je v súlade s požiadavkami stanovenými v už citovanom
         rozsudku Gambelli a i.

      32      Vnútroštátny súd v snahe reagovať na uvedené námietky zaslal Súdnemu dvoru list z 11. mája 2007, v ktorom spresnil, že na
         účely rozhodnutia sporu vo veci samej bude musieť zohľadniť ten právny a skutkový stav, ktorý existoval v čase prijatia rozhodnutia
         dotknutého vo veci samej, teda 22. septembra 2005, a preto prípadné zmeny, ktoré by nastali po vydaní uvedeného rozsudku Bundesverfassungsgericht
         z 28. marca 2006, nemožno na účely vyriešenia sporu vo veci samej brať do úvahy.

      33      Vzhľadom na obsah tohto listu Súdny dvor na základe článku 104 ods. 5 svojho rokovacieho poriadku 16. júla 2008 zaslal vnútroštátnemu
         súdu list, v ktorom ho vyzval, aby uviedol, či so zreteľom na spresnenia, ktoré medzitým priniesol Bundesverfassungsgericht
         v uznesení z 22. novembra 2007, zostáva zodpovedanie prejudiciálnych otázok nevyhnutné na vyriešenie sporu vo veci samej.
         V uvedenom uznesení Bundesverfassungsgericht vzhľadom na právnu úpravu spornú vo veci, ktorá bola predmetom uvedeného rozsudku
         z 28. marca 2006, rozhodol, že zachovanie účinkov tejto právnej úpravy, o ktorom sa rozhodlo týmto rozsudkom, nemohlo viesť
         k odstráneniu nesúladu správnych rozhodnutí prijatých pred vydaním uvedeného rozsudku s ústavou.

      34      Vnútroštátny súd vo svojej odpovedi z 8. augusta 2008 spresnil, že odpoveď na prejudiciálne otázky je nevyhnutná v rozsahu,
         v akom na rozdiel od toho, čo uviedol predtým, bude musieť na účely rozhodnutia o zákonnosti rozhodnutia dotknutého vo veci
         samej zohľadniť právny a skutkový stav existujúci k 31. decembru 2007. Judikatúra sa totiž vyvinula v tom zmysle, že zákonnosť
         rozhodnutia, akým je rozhodnutie dotknuté vo veci samej, sa musí posudzovať k dátumu, ku ktorému je vydané súdne rozhodnutie.
         Pokiaľ však ide o spor vo veci samej, treba zohľadniť dátum 31. december 2007, keďže nová právna úprava, podstatne odlišná
         od predchádzajúcej a zbavená akéhokoľvek retroaktívneho účinku, nadobudla účinnosť 1. januára 2008.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      35      V prvom rade treba pripomenúť, že Súdny dvor nie je príslušný vykladať vnútroštátne právo, pretože takýto výklad patrí výlučne
         do právomoci vnútroštátnych súdov. Súdny dvor, na ktorý sa vnútroštátny súd obrátil s návrhom na začatie prejudiciálneho konania,
         sa musí pridŕžať výkladu vnútroštátneho práva, ktorý mu bol uvedeným súdom predložený (rozsudok z 27. októbra 2009, ČEZ, C‑115/08,
         Zb. s. I‑10265, bod 57 a citovaná judikatúra).

      36      Ďalej z ustálenej judikatúry vyplýva, že v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý
         vec prejednáva a ktorý musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti konkrétneho prípadu
         posúdil potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru.
         Preto v prípade, že sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky
         z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38, a z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07, Zb. s. I‑1721,
         bod 24).

      37      Odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, možno len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný
         výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k existencii alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy,
         alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré
         sú mu položené (pozri rozsudok PreussenElektra, už citovaný, bod 39, a Hartlauer, už citovaný, bod 25).

      38      Prejudiciálna otázka totiž nesmeruje k formulácii poradných stanovísk o všeobecných alebo hypotetických otázkach, ale je odôvodnená
         potrebou spojenou s účinným vyriešením sporu (pozri najmä rozsudok z 2. apríla 2009, Elshani, C‑459/07, Zb. s. I‑2759, bod
         42 a citovanú judikatúru).

      39      V týchto rôznych súvislostiach je však potrebné po prvé pripomenúť, že z judikatúry vyplýva, že vzhľadom na rozdelenie právomocí
         medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom nemožno vyžadovať, aby vnútroštátny súd predtým, ako podá návrh na Súdny dvor,
         vykonal všetky faktické a právne posúdenia, ktoré mu prináležia v rámci jeho súdnej právomoci. V skutočnosti postačuje, aby
         tak predmet sporu vo veci samej, ako aj jeho hlavné súvislosti s významom pre právny poriadok Spoločenstva vyplývali z návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania, aby mohli členské štáty predložiť pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora
         a aby sa mohli užitočne zúčastniť na konaní pred Súdnym dvorom (pozri rozsudok z 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol
         Profissional a Bwin International, C‑42/07, Zb. s. I‑7633, bod 41).

      40      Po druhé je opodstatnené pripomenúť, že zo spresnení obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že
         Oberverwaltungsgericht Nordrhein‑Westfalen ako súd rozhodujúci o odvolaniach podaných proti rozhodnutiam vydaným vnútroštátnym
         súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, už rozhodol jednak, že monopol dotknutý vo veci samej je nezlučiteľný
         s právom Únie, a jednak, že rešpektovanie prechodných podmienok, ktoré stanovil Bundesverfassungsgericht v uvedenom rozsudku
         z 28. marca 2006 a ktoré sú pripomenuté v bode 14 tohto rozsudku, nemôže postačovať na ukončenie takejto nezlučiteľnosti.

      41      Vzhľadom na predchádzajúce nie je zjavné, že by požadovaný výklad nemal nijaký vzťah k existencii alebo predmetu sporu vo
         veci samej, alebo že by išlo o problém hypotetickej povahy. Z toho vyplýva, že prejudiciálne otázky musia byť považované za
         prípustné.

       O určení relevantných ustanovení práva Únie
      42      Komisia vyjadrila pochybnosti týkajúce sa relevantnosti odkazu na článok 43 ES obsiahnutého v prvej otázke, pričom uvedená
         inštitúcia tvrdila, že na situáciu, ako je situácia dotknutá vo veci samej, sa môže uplatniť len článok 49 ES.

      43      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z ustálenej judikatúry, činnosti spočívajúce v umožnení záujemcom za
         odplatu sa zúčastniť na peňažnej hre sú službami v zmysle článku 49 ES (pozri najmä rozsudky z 24. marca 1994, Schindler,
         C‑275/92, Zb. s. I‑1039, bod 25, a z 21. októbra 1999, Zenatti, C‑67/98, Zb. s. I‑7289, bod 24). To isté platí aj pre činnosť
         propagovania a uvádzania peňažných hier, keďže takáto činnosť je len konkrétnym spôsobom organizácie a fungovania hier, ku
         ktorým sa viaže (pozri najmä rozsudok Schindler, už citovaný, body 22 a 23).

      44      Také poskytovanie služieb, akým je poskytovanie služieb dotknuté vo veci samej, môže teda patriť do pôsobnosti článku 49 ES,
         pokiaľ má aspoň jeden z poskytovateľov, tak ako vo veci samej, sídlo v inom členskom štáte než v členskom štáte, v ktorom
         sa služba ponúka (pozri najmä rozsudok Zenatti, už citovaný, bod 24), avšak okrem prípadu, že by sa uplatnil článok 43 ES.

      45      Pokiaľ ide o článok 43 ES, je potrebné pripomenúť, že uvedené ustanovenie zakazuje obmedzenia slobody štátnych príslušníkov
         určitého členského štátu usadiť sa na území iného členského štátu, vrátane obmedzení zakladať výhradné obchodné zastúpenia,
         organizačné zložky alebo dcérske spoločnosti (pozri rozsudok Gambelli a i., už citovaný, bod 45).

      46      V tomto ohľade z judikatúry vyplýva, že pojem usadenie sa je veľmi široký a pre štátneho príslušníka Spoločenstva zahŕňa možnosť
         trvale a nepretržite sa zúčastňovať na hospodárskom živote v inom členskom štáte než vo svojom štáte pôvodu a mať z toho prospech,
         čím podporuje vzájomné hospodárske a sociálne prenikanie vnútri Európskeho spoločenstva v oblasti samostatných zárobkových
         činností (pozri najmä rozsudok z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 25). Zachovávanie trvalej prítomnosti
         v určitom členskom štáte podnikom so sídlom v inom členskom štáte by teda mohlo patriť do pôsobnosti ustanovení Zmluvy týkajúcich
         sa slobody usadiť sa, aj keď táto prítomnosť nemá formu organizačnej zložky alebo výhradného obchodného zastúpenia, ale sa
         vykonáva prostredníctvom kancelárie spravovanej prípadne nezávislou osobou, ktorá má však poverenie trvale konať za tento
         podnik, ako by to robilo výhradné obchodné zastúpenie (pozri rozsudok zo 4. decembra 1986, Komisia/Nemecko, 205/84, Zb. s. 3755,
         bod 21).

      47      Pokiaľ ide o oblasť hier a stávok, Súdny dvor sa v už citovanom rozsudku Gambelli a i. domnieval, že článok 43 ES je určený
         na to, aby sa uplatnil na situáciu, v ktorej podnik so sídlom v členskom štáte, ktorého prítomnosť v inom členskom štáte sa
         konkretizuje existenciou obchodných zmlúv uzavretých s poskytovateľmi služieb alebo sprostredkovateľmi týkajúcich sa vytvorenia
         centier na prenos údajov, ktoré poskytujú užívateľom prostriedky diaľkového prenosu, zhromažďujú a registrujú záujem o stávky
         a odosielajú ich uvedenej spoločnosti. Pokiaľ podnik vykonáva činnosť spočívajúcu v uzatváraní stávok prostredníctvom siete
         takých obchodných zastúpení so sídlami v inom členskom štáte, potom obmedzenia stanovené vo vzťahu k činnostiam týchto obchodných
         zastúpení predstavujú prekážku slobody usadiť sa (pozri rozsudok Gambelli a i., už citovaný, body 14 a 46, ako aj zo 6. marca
         2007, Placanica a i., C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Zb. s. I‑1891,bod 43).

      48      V prejednávanej veci údaje, ktoré obsahuje návrh na začatie prejudiciálneho konania, pokiaľ ide o vzťahy existujúce medzi
         spoločnosťami Tipico Co. Ltd a WW, neumožňujú ani potvrdiť, ani vyvrátiť skutočnosť, že by sa spoločnosť WW mala považovať
         za dcérsku spoločnosť, pobočku alebo výhradné obchodné zastúpenie v zmysle článku 43 ES.

      49      Za týchto podmienok treba pripomenúť, že v rámci konania upraveného v článku 267 ZFEÚ založeného na jasnej deľbe právomocí
         medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom patrí posúdenie skutkových okolností vo veci samej do právomoci vnútroštátneho
         súdu (pozri najmä rozsudok z 25. februára 2003, IKA, C‑326/00, Zb. s. I‑1703, bod 27 a citovanú judikatúru).

      50      Okrem toho, ako bolo pripomenuté v bode 36 tohto rozsudku, výlučne vnútroštátnemu súdu prináleží, aby posúdil tak nevyhnutnosť
         prejudiciálneho rozhodnutia, aby mohol vyhlásiť svoj rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré v tomto ohľade kladie Súdnemu
         dvoru.

      51      Vnútroštátnemu súdu teda prináleží, aby vzhľadom na okolnosti vlastné prejednávanej veci stanovil, či situácia dotknutá vo
         veci samej podlieha článku 43 ES alebo článku 49 ES.

      52      Vzhľadom na predchádzajúce je potrebné preskúmať prejudiciálne otázky tak vo vzťahu k článku 43 ES, ako aj vo vzťahu k článku
         49 ES.

       O veci samej
       O prvej otázke
      53      Najskôr je potrebné pripomenúť, ako vyplýva z ustálenej judikatúry, že podľa zásady prednosti práva Únie je účinkom z dôvodu
         nadobudnutia účinnosti priamo uplatniteľných ustanovení Zmluvy a aktov inštitúcií vo vzťahu k vnútroštátnemu právu členských
         štátov strata použiteľnosti každého ustanovenia vnútroštátneho predpisu, ktoré je s nimi v rozpore (pozri najmä rozsudky Simmenthal,
         už citovaný, bod 17, ako aj z 19. júna 1990, Factortame a i., C‑213/89, Zb. s. I‑2433, bod 18).

      54      Ako totiž zdôraznil Súdny dvor, priamo uplatniteľné ustanovenia práva Únie, ktoré zakladajú s okamžitým účinkom práva a povinnosti
         pre všetkých, ktorých sa týkajú, či už ide o členské štáty, alebo o jednotlivcov, ktorí sú účastníkmi právnych vzťahov vyplývajúcich
         z práva Únie, musia byť plne účinné a uplatňované jednotným spôsobom vo všetkých členských štátoch odo dňa nadobudnutia účinnosti
         a počas celej doby trvania ich platnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky Simmenthal, už citovaný, body 14 a 15, ako aj Factortame
         a i., už citovaný, bod 18).

      55      Z tejto ustálenej judikatúry vyplýva, že podľa zásady spolupráce uvedenej v článku 10 ES je každý vnútroštátny súd, ktorému
         bolo v rámci jeho právomoci predložené podanie, ako orgán členského štátu povinný v plnej miere uplatniť právo Únie a chrániť
         práva, ktoré toto právo priznáva jednotlivcom, pričom musí prípadne neuplatniť akékoľvek vnútroštátne ustanovenie právneho
         predpisu, ktoré je s ním v rozpore, bez ohľadu na to, či bolo prijaté skôr alebo neskôr ako predpis Únie (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudky Simmenthal, už citovaný, body 16 a 21, ako aj Factortame a i., už citovaný, bod 19).

      56      Z toho vyplýva, že akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho právneho poriadku, ako aj legislatívna administratívna alebo súdna
         prax, ktoré by mohli oslabiť účinnosť uplatňovania práva Únie tým, že príslušnému vnútroštátnemu súdu, ktorý aplikuje toto
         právo, nepriznávajú ani v momente tohto uplatnenia právomoc, aby urobil všetko, čo je nevyhnutné na neuplatnenie ustanovení
         vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sú prekážkou plnej účinnosti priamo uplatniteľných právnych noriem Únie, sú nezlučiteľné
         s požiadavkami, ktoré sú podstatou práva Únie (rozsudky Simmenthal, už citovaný, bod 22, ako aj Factortame a i., už citovaný,
         bod 20).

      57      Súdny dvor spresnil, že tak je to najmä v prípade, v ktorom za predpokladu, že existuje rozpor medzi ustanovením práva Únie
         a neskorším vnútroštátnym zákonom, je riešenie tohto sporu vyhradené inému orgánu súdu, ktorý má zabezpečiť uplatnenie práva
         Únie, ktorý má vlastnú právomoc voľnej úvahy, hoci prekážka, ktorá vznikne plnej účinnosti práva Únie, je len dočasná (rozsudok
         Simmenthal, už citovaný, bod 23).

      58      Okrem toho je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zásada účinnej súdnej ochrany predstavuje všeobecnú zásadu
         práva Únie, ktorá vyplýva z ústavných tradícií spoločných pre všetky členské štáty, je zakotvená v článkoch 6 a 13 Európskeho
         dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, a bola takisto potvrdená v článku 47
         Charty základných práv Európskej únie, a v tejto súvislosti prináleží súdom členských štátov, aby podľa zásady spolupráce
         uvedenej v článku 10 ES zabezpečili súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie
         (rozsudok z 13. marca 2007, Unibet, C‑432/05, Zb. s. I‑2271, body 37 a 38, ako aj citovaná judikatúra).

      59      V prejednávanej veci možno uviesť, že Bundesverfassungsgericht tým, že v rozsudku z 28. marca 2006 a uznesení z 2. augusta
         2006, uvedených vyššie, rozhodol, že monopol, akým je monopol dotknutý vo veci samej, porušuje požiadavky ústavy, sa nevyjadril
         o zlučiteľnosti tohto monopolu s právom Spoločenstva, pričom uvedený súd naopak v danom rozsudku zdôraznil, že sa domnieva,
         že v prejednávanej veci nemá takúto právomoc.

      60      Pokiaľ ide o skutočnosť, že Bundesverfassungsgericht po tom, ako konštatoval túto nezlučiteľnosť s ústavou, rozhodol za podmienok
         uvedených v bodoch 13 a 14 tohto rozsudku prechodne zachovať účinky vnútroštátnej právnej úpravy týkajúcej sa uvedeného monopolu,
         z judikatúry pripomenutej v bodoch 53 až 58 tohto rozsudku vyplýva, že táto skutočnosť nemôže byť prekážkou toho, aby vnútroštátny
         súd, ktorý konštatuje, že táto právna úprava porušuje priamo uplatniteľné ustanovenia práva Únie, ako sú články 43 ES a 49 ES,
         v súlade so zásadou prednosti práva Únie rozhodol neuplatniť uvedenú právnu úpravu v rámci sporu, o ktorom rozhoduje (pozri
         analogicky rozsudok z 19. novembra 2009, Filipiak, C‑314/08, Zb. s. I‑11049, bod 84).

      61      Nemožno totiž pripustiť, aby pravidlá vnútroštátneho práva, hoci majú právnu silu ústavy alebo ústavného zákona, ohrozovali
         jednotu a účinnosť práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70,
         Zb. s. 1125, bod 3).

      62      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a zo samotného znenia prvej prejudiciálnej otázky vyplýva, že vnútroštátny súd
         sa tiež snaží zistiť, či účinok neuplatnenia vnútroštátnej právnej úpravy považovanej za odporujúcu článkom 43 ES a 49 ES,
         ktorý vyplýva zo zásady prednosti práva Únie, možno všeobecne, teda nezávisle od existencie rozhodnutia Bundesverfassungsgericht
         z 28. marca 2006, pozastaviť na obdobie nevyhnutné na zosúladenie tejto právnej úpravy s ustanoveniami Zmluvy. Ako vyplýva
         z bodu 26 tohto rozsudku, vnútroštátny súd predkladá túto otázku najmä vzhľadom na okolnosť, že Oberverwaltungsgericht Nordrhein-Westfalen,
         domnievajúc sa, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že právna úprava dotknutá vo veci samej porušuje články 43 ES a 49 ES,
         rozhodol, že takúto dočasnú platnosť možno vzhľadom na uvedenú právnu úpravu odôvodniť tým, že požiadavkám ochrany sociálneho
         poriadku a občanov proti rizikám spojeným s peňažnými hrami odporuje situácia právneho vákua, ktorá by vznikla okamžitým neuplatnením
         tejto právnej úpravy.

      63      Všetky členské štáty, ktoré predložili svoje pripomienky, v podstate tvrdili, že priznanie existencie zásady, ktorá za výnimočných
         okolností umožňuje dočasné zachovanie účinkov vnútroštátnej normy považovanej za odporujúcu priamo uplatniteľnej norme práva
         Únie, možno na základe judikatúry, ktorú vypracoval Súdny dvor na základe článku 231 druhého odseku ES, analogicky prirovnať
         k účinku dočasného zachovania účinkov právnych aktov Spoločenstva, ktoré Súdny dvor zrušil podľa článku 230 ES alebo vyhlásil
         za neplatné podľa článku 234 ES.

      64      V tejto súvislosti je však opodstatnené pripomenúť, že na základe článku 231 druhého odseku ES, teraz článku 264 druhého odseku
         ZFEÚ, uplatniteľného analogicky aj v rámci prejudiciálneho konania na posúdenie platnosti aktov na základe článku 234 ES,
         teraz článku 267 ZFEÚ, Súdny dvor disponuje voľnou úvahou, aby v každom konkrétnom prípade uviedol, ktoré z účinkov právneho
         aktu Únie, ktorý zrušuje alebo vyhlasuje za neplatný, musia byť považované za konečné (pozri najmä rozsudok z 22. decembra
         2008, Régie Networks, C‑333/07, Zb. s. I‑10807, bod 121 a citovanú judikatúru).

      65      V rámci výkonu tejto právomoci môže Súdny dvor najmä pozastaviť účinky zrušenia alebo určenia neplatnosti tohto aktu až do
         prijatia nového aktu, ktorý napráva konštatovanú protiprávnosť (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 3. septembra 2008, Kadi
         a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351, body 373 až 376, pokiaľ ide
         o zrušenie, a Régie Networks, už citovaný, bod 126, pokiaľ ide o určenie neplatnosti).

      66      Ako vyplýva z judikatúry, zachovanie účinkov aktu Únie, ktorý bol zrušený alebo vyhlásený za neplatný, ktorého cieľom je zabrániť
         vzniku právneho vákua, až pokým nový akt nenahradí akt takto zrušený alebo vyhlásený za neplatný (pozri najmä rozsudok z 5. februára
         2004, Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Zb. s. I‑1477, bod 60), možno odôvodniť naliehavými dôvodmi právnej istoty
         súvisiacimi so všetkými záujmami, tak verejnými, ako aj súkromnými, ktoré boli dotknuté (pozri najmä rozsudok Régie Networks,
         už citovaný, bod 122 a citovanú judikatúru), a počas obdobia, ktoré je nevyhnutné na účely nápravy tejto protiprávnosti (pozri
         v tomto zmysle najmä rozsudky Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, už citovaný, bod 375, ako aj Régie
         Networks, už citovaný, bod 126).

      67      V tomto ohľade však stačí uviesť, že aj za predpokladu, že podobné úvahy, ako sú úvahy, o ktoré sa opiera uvedená judikatúra,
         vzniknuté vzhľadom na akty Únie, môžu analogicky a výnimočne viesť k dočasnému pozastaveniu účinku neuplatnenia, ktorý spôsobuje
         priamo uplatniteľné právne pravidlo Únie voči vnútroštátnemu právu, ktoré mu odporuje, pričom takéto pozastavenie, ktorého
         podmienky môže stanoviť len Súdny dvor, treba v predmetnej veci okamžite vylúčiť vzhľadom na neexistenciu naliehavých dôvodov
         právnej istoty, ktoré by ho mohli odôvodniť.

      68      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž vyplýva, že vnútroštátny súd, ktorý jediný je oprávnený vykonať posúdenie
         skutkového stavu sporu, o ktorom rozhoduje, sa v tomto štádiu domnieval, že obmedzujúca právna úprava dotknutá vo veci samej
         neprispievala účinne k tomu, aby bola jednotným a systematickým spôsobom obmedzená stávková činnosť, keďže zo skoršej judikatúry
         Súdneho dvora vyplýva, že taká právna úprava, ktorú nemožno odôvodniť cieľom prevencie podnecovania na neprimerané výdavky
         súvisiace s hrou a boja proti závislosti od hry, porušuje články 43 ES a 49 ES.

      69      Vzhľadom na predchádzajúce je potrebné na prvú otázku odpovedať, že z dôvodu prednosti priamo uplatniteľného práva Únie vnútroštátna
         právna úprava týkajúca sa verejného monopolu na stávky na športové podujatia, ktorá podľa konštatovaní vnútroštátneho súdu
         obsahuje neprípustné obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, ktoré jednotným a systematickým spôsobom
         neprispievajú k obmedzeniu stávkovej činnosti, sa nemôže ďalej uplatňovať počas prechodného obdobia.

       O druhej otázke
      70      So zreteľom na odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      71      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Z dôvodu prednosti priamo uplatniteľného práva Únie vnútroštátna právna úprava týkajúca sa verejného monopolu na stávky na
            športové podujatia, ktorá podľa konštatovaní vnútroštátneho súdu obsahuje neprípustné obmedzenia slobody usadiť sa a slobodného
            poskytovania služieb, ktoré jednotným a systematickým spôsobom neprispievajú k obmedzeniu stávkovej činnosti, sa nemôže ďalej
            uplatňovať počas prechodného obdobia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 5. novembra 1997. # Anna Barnett proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-12/97.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 9. marca 2000. # Evangelischer Krankenhausverein Wien proti Abgabenberufungskommission Wien a Wein & Co. HandelsgesmbH proti Oberösterreichische Landesregierung. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-437/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. septembra 2013.#Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer proti Anneliese Kusovej.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof.#Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami – Smernica 76/207/EHS – Pracovná zmluva na dobu určitú uzatvorená pred pristúpením členského štátu – Uplynutie obdobia po pristúpení – Služobný poriadok stanovujúci deň skončenia platnosti zmluvy ako posledný deň kalendárneho roka, v ktorom zamestnanec dosiahol vek odchodu do dôchodku – Rozdielny vek mužov a žien.#Vec C‑614/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 12. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Sociálna politika — Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami — Smernica 76/207/EHS — Pracovná zmluva na dobu určitú uzatvorená pred pristúpením členského štátu — Uplynutie obdobia po pristúpení — Služobný poriadok stanovujúci deň skončenia platnosti zmluvy ako posledný deň kalendárneho roka, v ktorom zamestnanec dosiahol vek odchodu do dôchodku — Rozdielny vek mužov a žien“
      Vo veci C‑614/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakúsko) z 25. októbra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 30. novembra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer

      proti

         Anneliese Kusovej,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory T. von Danwitz, sudcovia A. Rosas (spravodajca), E. Juhász, D. Šváby a C. Vajda,
      generálny advokát: N. Wahl,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 31. januára 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer, v zastúpení: B. Hainz, Rechtsanwalt,

               —

               A. Kuso, v zastúpení: C. Henseler, H. Pflaum, P. Karlberger, W. Opetnik, Rechtsanwälte, a P. Rindler, Rechtsanwältin,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: V. Kreuschitz a C. Gheorghiu, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 písm. a) a c) smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 187), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 269, s. 15; Mim. vyd. 05/004, s. 255, ďalej len „smernica 76/207“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Niederösterreichische Landes‑Landwirtschaftskammer (Dolnorakúska krajinská poľnohospodárska komora, ďalej len „NÖ-LLWK“) a Anneliese Kusovou, ktorého predmetom je skončenie jej pracovného pomeru.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 2 smernice 76/207 stanovuje:
               „1.   Na účely týchto ustanovení zásada rovnakého zaobchádzania znamená, že neexistuje žiadna diskriminácia akéhokoľvek druhu na základe pohlavia, či už priama alebo nepriama, s odvolaním sa najmä na manželský alebo rodinný stav.
               2.   Na účely tejto smernice platia tieto definície:

                        —

                        ‚priama diskriminácia‘: kde sa s jednou osobou zaobchádza menej priaznivo na základe pohlavia než sa zaobchádzalo alebo by sa zaobchádzalo s inou v porovnateľnej situácii,

                  …“

               4

               Článok 3 uvedenej smernice uvádza:
               „1.   Uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania znamená, že neexistuje žiadna priama alebo nepriama diskriminácia na základe pohlavia vo verejnom alebo súkromnom sektore vrátane verejných orgánov, v súvislosti:

                        a)

                        s podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatne[j] zárobkovej činnosti alebo k povolaniu vrátane výberových kritérií a podmienok náboru bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie vrátane postupu v zamestnaní;

                  …

                        c)

                        so zamestnaním a pracovnými podmienkami vrátane prepustení, rovnako ako odmenami, ako je stanovené v smernici 75/117/EHS;

                  …“

               5

               Smernica 76/207 bola zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (Ú. v. EÚ L 204, s. 23) s účinnosťou od 15. augusta 2009, ako stanovoval jej článok 34. Smernica 2006/54 sa na okolnosti konania vo veci samej neuplatní.

         Rakúske právo

               6

               Zákon o rovnakom zaobchádzaní (Gleichbehandlungsgesetz, BGBl. I, 66/2004), ktorým sa okrem iného preberá smernica 76/207, vo svojom § 3 s názvom „Rovnaké zaobchádzanie v pracovnoprávnych vzťahoch“ stanovuje:
               „V rámci pracovnoprávnych vzťahov nemôže byť žiadna osoba predmetom priamej alebo nepriamej diskriminácie na základe pohlavia, predovšetkým s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav, najmä:

                        (1)

                        pri vzniku pracovného pomeru,

                  …

                        (3)

                        pri priznaní sociálnych dávok iných ako mzda,

                  …

                        (7)

                        pri skončení pracovného pomeru.“

               7

               Pracovný pomer pani Kusovej upravuje zákon o zamestnancoch z roku 1921 (Angestelltengesetz 1921). Konkrétne § 19 ods. 1 tohto zákona stanovuje, že pracovná zmluva sa skončí uplynutím obdobia, na ktoré bola uzavretá.

               8

               Z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že pracovná zmluva na dobu určitú, ktorú uzatvorila pani Kuso, sa spravovala služobným a mzdovým poriadkom Dolnorakúskej krajinskej poľnohospodárskej komory (Dienst‑ und Besoldungsordnung der Niederösterreichischen Landes‑Landwirtschaftskammer, ďalej len „DO“). Podľa vnútroštátneho súdu treba tento právny predpis považovať za súčasť vnútroštátnej právnej úpravy, v súvislosti s ktorou žiada Súdny dvor o poskytnutie výkladu práva Únie.

               9

               Uvedený poriadok obmedzuje právo zamestnávateľa dať výpoveď tým, že zavádza osobitné opatrenie, podľa ktorého môžu byť zamestnanci prepustení len na základe presne stanovených dôvodov, okrem prípadu závažného pochybenia.

               10

               DO obsahuje nasledujúce ustanovenia:
               „§ 25 – Skončenie služobného pomeru
               1.   Služobný pomer zamestnancov, ktorí získali nárok na starobný dôchodok, sa končí:

                        a)

                        odchodom do dočasného alebo trvalého dôchodku

                  …
               2.   Služobný pomer zamestnancov, ktorí získali postavenie zamestnanca, ktorého nemožno prepustiť, sa končí:

                        a)

                        dosiahnutím stanoveného veku

                  …
               3.   Zamestnávateľ môže okrem iného ukončiť pracovný pomer zamestnanca, ktorý získal postavenie zamestnanca, ktorého nemožno prepustiť, proti jeho vôli, ak:
               …

                        c)

                        v okamihu skončenia služobného pomeru získal zamestnanec podľa právnej úpravy v oblasti sociálneho zabezpečenia nárok na samostatné poberanie dôchodku.

                  § 26 – Odchod do dôchodku
               1.   O odchode zamestnanca do dočasného alebo trvalého dôchodku, s ktorým zamestnanec nesúhlasí, rozhoduje ústredná komisia [NÖ‑LLWK] podľa ustanovení dôchodkového poriadku.
               …
               § 65 – Odchod do trvalého dôchodku
               Do trvalého dôchodku odchádza zamestnanec po uplynutí kalendárneho roka, v ktorom dovŕšil vek 65 rokov, zamestnankyňa odchádza do trvalého dôchodku po uplynutí kalendárneho roka, v ktorom dovŕšila vek 60 rokov.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               11

               Anneliese Kuso bola od 1. marca 1967 zamestnankyňou NÖ‑LLWK v rámci pracovného pomeru na dobu neurčitú. Dňa 1. januára 1980 podpísala vzorovú zmluvu, ktorá je súčasťou DO, čím súhlasila so získaním postavenia zamestnanca, ktorého nemožno prepustiť, v dôsledku čoho bola jej pracovná zmluva obmedzená podľa § 25 ods. 2 DO.

               12

               Pani Kuso dovŕšila vek 60 rokov v roku 2008. Vedúci personálneho oddelenia ju 18. júla 2008 telefonicky informoval, že jej žiadosť o pokračovanie v zamestnaní aj po dosiahnutí veku odchodu do dôchodku bola na zasadnutí predsedníctva NÖ‑LLWK 14. júla 2008 zamietnutá. NÖ-LLWK zastáva názor, že služobný pomer pani Kusovej sa končí uplynutím kalendárneho roka 2008. V liste z 25. júla 2008 bola pani Kuso oboznámená so skutočnosťou, že predĺženie jej služobného pomeru na obdobie po 31. decembri 2008 sa neschvaľuje a služobný pomer sa považuje za skončený k 31. decembru 2008.

               13

               Pani Kuso namietala voči zákonnosti skončenia jej služobného pomeru na Landesgericht Korneuburg. Rozsudok, ktorý tento súd vydal 21. januára 2009 v jej neprospech, bol zmenený rozsudkom Oberlandesgericht Wien z 18. marca 2010, ktorý rozhoduje ako odvolací súd v oblasti pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia. NÖ-LLWK následne podala na Oberster Gerichtshof opravný prostriedok „Revision“.

               14

               Vnútroštátny súd na jednej strane zdôrazňuje, že DO tvoriaci súčasť pracovnej zmluvy pani Kusovej okrem iného stanovuje, že služobný pomer sa končí posledným dňom kalendárneho roka, v ktorom zamestnanec dosiahol vek odchodu do dôchodku. Vek odchodu do dôchodku sa však líši v závislosti od pohlavia zamestnancov, t. j. 60 rokov pre ženy a 65 rokov pre mužov. Navyše predmetná pracovná zmluva bola uzatvorená pred pristúpením Rakúskej republiky k Európskej únii, zatiaľ čo platnosť tejto zmluvy sa skončila po jej pristúpení. So zreteľom na zásadu právnej istoty a zásadu ochrany legitímnej dôvery, ako aj na postavenie, ktorá zastáva právo na rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami, si vnútroštátny súd kladie otázky týkajúce sa časovej a vecnej pôsobnosti smernice 76/207.

               15

               Oberster Gerichtshof na druhej strane uvádza, že hoci sa konanie vo veci samej podobá veci, ktorá viedla k prijatiu rozsudku z 18. novembra 2010, Kleist (C-356/09, Zb. s. I-11939), odlišuje sa minimálne v dvoch súvislostiach.

               16

               Po prvé vnútroštátny súd uvádza, že vo veci, ktorá viedla k prijatiu už citovaného rozsudku Kleist, bol pracovný pomer pani Kleistovej ukončený na základe kolektívnej zmluvy považovanej za všeobecne uplatniteľný právny predpis, zatiaľ čo služobný pomer pani Kusovej sa spravoval pracovnou zmluvou uzatvorenou na dobu určitú.

               17

               Po druhé sa v uvedenej veci ukončenie pracovného pomeru uskutočnilo na základe prepustenia. V prípade pani Kusovej však k takémuto prepusteniu nedošlo. V konaní vo veci samej sa služobný pomer zakladal na pracovnej zmluve na dobu určitú a skončil sa uplynutím obdobia dohodnutého v zmluve. Takéto pracovné pomery sa bežne končia uplynutím obdobia bez nevyhnutnosti ďalšieho vyhlásenia, a preto sa vnútroštátny súd pýta, či je potrebné rozlišovať okolnosti konania vo veci samej od okolností, ktoré viedli Súdny dvor k vyhláseniu už citovaného rozsudku Kleist, alebo je možné na konanie vo veci samej uplatniť riešenie prijaté v uvedenej veci Súdnym dvorom.

               18

               Keďže na rozhodnutie sporu vo veci samej je potrebný výklad práva Únie, Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bráni článok 3 ods. 1 písm. a) a c) smernice 76/207… vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa otázka diskriminácie na základe pohlavia v súvislosti so skončením pracovného pomeru, ku ktorému dochádza na základe pracovnej zmluvy na dobu určitú uzatvorenej pred nadobudnutím účinnosti uvedenej smernice (v tomto prípade pred pristúpením Rakúskej republiky k Európskej únii) výlučne uplynutím dohodnutého obdobia, nemá posudzovať na základe zmluvného ustanovenia o dobe určitej ako ‚podmienke prepustenia‘ prijatého pred týmto pristúpením, ale len v súvislosti s odmietnutím žiadosti o predĺženie platnosti zmluvy ako ‚podmienke zamestnania‘?“

         O prejudiciálnej otázke

               19

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 1 písm. a) a c) smernice 76/207 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej, skladajúca sa zo služobného poriadku tvoriaceho súčasť pracovnej zmluvy uzatvorenej pred pristúpením predmetného členského štátu k Únii, ktorá stanovuje, že pracovný pomer sa končí z dôvodu dosiahnutia veku odchodu do dôchodku stanoveného odlišne v závislosti od pohlavia pracovníka, predstavuje diskrimináciu zakázanú touto smernicou, ak predmetný pracovník dosiahne vek odchodu do dôchodku po uvedenom pristúpení.

         Pripomienky predložené Súdnemu dvoru

               20

               NÖ-LLWK sa domnieva, že vo veci samej na skončenie pracovného pomeru postačuje samotné uplynutie obdobia uvedeného v zmluve. Služobný pomer pani Kusovej sa pritom neskončil na základe prepustenia, ale z dôvodu uplynutia obdobia uvedeného v pracovnej zmluve na dobu určitú. Keďže článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 76/207 sa týka jedine prepustenia, nemožno sa naň odvolávať. Okrem toho vzhľadom na skutočnosť, že služobný poriadok upravujúci predmetnú pracovnú zmluvu bol vo veci samej prijatý pred pristúpením Rakúskej republiky k Únii, nemôže vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej, predstavovať diskrimináciu v zmysle uvedenej smernice. NÖ‑LLWK sa teda domnieva, že položená otázka sa má skúmať výlučne z hľadiska „podmienky zamestnania“, z čoho vyplýva potreba skúmať túto otázku s ohľadom na článok 3 ods. 1 písm. a) smernice 76/207.

               21

               Naproti tomu pani Kuso a Európska komisia uvádzajú, že položená otázka sa má skúmať jedine z hľadiska skončenia pracovného pomeru. Keďže pracovná zmluva predstavuje zmluvu o pokračujúcom plnení, je potrebné uviesť, že odo dňa pristúpenia Rakúskej republiky k Únii patria účinky takejto zmluvy do pôsobnosti smernice 76/207. Z toho vyplýva, že v danom prípade pôjde o zamietnutie tvrdenia založeného na skoršom uzatvorení predmetnej pracovnej zmluvy vo veci samej vo vzťahu k uvedenému pristúpeniu a o preskúmanie uvedenej otázky s ohľadom na článok 3 ods. 1 písm. c) tejto smernice.

         Odpoveď Súdneho dvora

               22

               Je potrebné určiť, či sa na skončenie pracovného pomeru na základe § 25 ods. 2 písm. a) DO patrí, ako uvádza pani Kuso a Komisia, do pôsobnosti článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 76/207.

               23

               Po prvé treba zistiť, či sa uvedené ustanovenie uplatňuje ratione temporis na situáciu ako vo veci samej.

               24

               Hmotnoprávne predpisy práva Únie sa majú na zabezpečenie dodržiavania zásady právnej istoty a zásady ochrany legitímnej dôvery vykladať ako pravidlá vzťahujúce sa na situácie, ktoré vznikli pred nadobudnutím ich účinnosti, iba vtedy, ak z ich znenia, účelu alebo zo štruktúry jasne vyplýva, že im má byť takýto účinok priznaný (pozri najmä rozsudok z 29. januára 2002, Pokrzeptowicz‑Meyer, C-162/00, Zb. s. I-1049, bod 49 a citovanú judikatúru).

               25

               Treba však pripomenúť, že nové pravidlo sa musí bezodkladne uplatniť na budúce právne účinky situácie, ktorá vznikla za účinnosti predchádzajúceho pravidla (rozsudky z 10. júla 1986, Licata/CES, 270/84, Zb. s. 2305, bod 31, a Pokrzeptowicz‑Meyer, už citovaný, bod 50). Súdny dvor tiež rozhodol, že ustanovenia pôvodných zmlúv sú pre nové členské štáty záväzné od dátumu pristúpenia a uplatňujú sa v nich za podmienok stanovených v týchto zmluvách a v predmetnom akte o pristúpení (pozri rozsudok z 2. októbra 1997, Saldanha a MTS, C-122/96, Zb. s. I-5325, bod 13).

               26

               Pokiaľ ide o smernicu 76/207 a konanie vo veci samej, akt o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 241, 1994, s. 21, a Ú. v. ES L 1, 1995, s. 1), nadobudol účinnosť 1. januára 1995. Článok 2 tohto aktu stanovuje, že „odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných zmlúv a aktov prijatých orgánmi pred pristúpením záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto zmluvách a v tomto akte“. V tejto súvislosti sa príloha XV uvedeného aktu, na ktorú sa odvoláva jej článok 151, vyslovene zameriava na smernicu 76/207.

               27

               Ustanovenia tohto aktu neupravujú osobitné podmienky týkajúce sa uplatnenia smernice 76/207, s výnimkou jej časovej pôsobnosti, pokiaľ ide o prácu žien v noci, ktoré sa nachádzajú v prílohe XV bode V aktu o pristúpení uvedeného v predchádzajúcom bode, avšak keďže takáto situácia nie je predmetom konania vo veci samej, uvedená smernica Rakúsku republiku zaväzuje odo dňa pristúpenia k Únii takým spôsobom, že sa uplatňuje na budúce následky situácií, ktoré nastali pred pristúpením tohto členského štátu k Únii (pozri v tomto zmysle rozsudok Saldanha a MTS, už citovaný, bod 14).

               28

               Ďalej je potrebné zamietnuť tvrdenie NÖ-LLKW, podľa ktorého sa pani Kuso, odvolávajúc sa na uplatnenie ustanovení smernice 76/207 odo dňa pristúpenia Rakúskej republiky k Únii s cieľom namietať voči skončeniu jej služobného pomeru, snaží spochybniť práva nadobudnuté pred uvedeným pristúpením a ohrozuje zásadu ochrany legitímnej dôvery jej zamestnávateľa.

               29

               Súdny dvor už totiž rozhodol, že pracovná zmluva na dobu určitú uzatvorená pred nadobudnutím účinnosti Európskej dohody o pridružení medzi Európskymi spoločenstvami a ich členskými štátmi na jednej strane a Poľskou republikou na strane druhej, schválenej rozhodnutím Rady a Komisie 93/743/Euratom, ESUO, ES z 13. decembra 1993 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 348, s. 1), nestráca právne účinky ku dňu podpísania, ale naopak, naďalej ich vytvára počas celej dĺžky svojho trvania (pozri v tomto zmysle rozsudok Pokrzeptowicz‑Meyer, už citovaný, bod 52).

               30

               Okrem toho pôsobnosť zásady legitímnej dôvery nemôže byť rozšírená tak, aby všeobecne bránila uplatneniu novej právnej úpravy na budúce účinky situácií vzniknutých za pôsobnosti skoršej právnej úpravy (pozri v tomto zmysle rozsudok Pokrzeptowicz‑Meyer, už citovaný, bod 55).

               31

               Za týchto okolnosti NÖ-LLKW nemohla legitímne očakávať, že smernica 76/207 neovplyvní poriadok upravujúci zmluvu uzatvorenú v roku 1980, ale sa stane relevantnou až pri jej skončení. Z toho vyplýva, že uplatnenie tejto smernice odo dňa pristúpenia Rakúskej republiky k Únii s cieľom namietať voči skončeniu služobného pomeru vo veci samej nemožno považovať za uplatnenie ovplyvňujúce situáciu, ktorá vznikla skôr.

               32

               Po druhé je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol jednak, že článok 3 smernice 76/207, ktorý zodpovedá článku 5 tejto smernice v jej pôvodnom znení, je nepodmienený a dostatočne presný na to, aby sa ho jednotlivec mohol dovolávať voči štátu (pozri rozsudky z 26. februára 1986, Marshall, 152/84, Zb. s. 723, bod 52, ako aj z 12. júla 1990, Foster a i., C-188/89, Zb. s. I-3313, bod 21), a jednak, že medzi subjekty, voči ktorým sa možno dovolávať ustanovení smernice, ktoré môžu mať priame účinky, patrí orgán, ktorý bol bez ohľadu na svoju právnu formu v zmysle aktu verejnej moci poverený plniť pod kontrolou tejto moci službu vo verejnom záujme a na tento účel disponuje väčšími právomocami v porovnaní s pravidlami uplatniteľnými vo vzťahoch medzi jednotlivcami (pozri v tomto zmysle rozsudok Foster a i., už citovaný, bod 22). Ako uvádza vnútroštátny súd, pričom voči tomuto tvrdeniu nenamietajú ani účastníci konania vo veci samej, ani Komisia, NÖ-LLWK patrí medzi orgány disponujúce väčšími právomocami v porovnaní s pravidlami uplatniteľnými vo vzťahoch medzi jednotlivcami.

               33

               Po tretie treba určiť, či sa má článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 76/207 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá upravuje skončenie pracovného pomeru z dôvodu uplynutia obdobia uvedeného v pracovnej zmluve s odvolaním sa na rozdielny vek v prípade mužov a žien, predstavuje diskrimináciu v zmysle tejto smernice.

               34

               Na jednej strane je potrebné pripomenúť, že skončenie platnosti predmetnej pracovnej zmluvy na dobu určitú v konaní vo veci samej je stanovené s odvolaním sa na služobný poriadok, DO, ktorý je súčasťou uvedenej pracovnej zmluvy, a na strane druhej tento služobný poriadok upravuje rozdielny vek vzniku nároku na starobný dôchodok pre pracovníkov a pracovníčky.

               35

               Je pravda, že Súdny dvor rozhodol, že neobnovenie pracovnej zmluvy na dobu určitú v prípade uplynutia obdobia, ktoré je v nej uvedené, nemožno považovať za prepustenie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. októbra 2001, Jiménez Melgar, C-438/99, Zb. s. I-6915, bod 45).

               36

               Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že v oblasti rovnakého zaobchádzania sa pojem prepustenie vykladá v širšom zmysle (pozri rozsudky zo 16. februára 1982, Burton, 19/81, Zb. s. 555, bod 9; Marshall, už citovaný, bod 34; z 26. februára 1986, Beets-Proper, 262/84, Zb. s. 773, bod 36; z 21. júla 2005, Vergani, C-207/04, Zb. s. I-7453, bod 27, a Kleist, už citovaný, bod 26).

               37

               Konkrétne Súdny dvor rozhodol, že v rámci smernice 76/207 sa má pojem „prepustenie“ vykladať spôsobom, ktorý zahŕňa skončenie pracovného vzťahu medzi zamestnancom a jeho zamestnávateľom aj vtedy, keď k nemu došlo na základe právnej úpravy o dobrovoľnom ukončení (rozsudok Burton, už citovaný, bod 9), a ďalej, že všeobecná politika prepúšťania zo zamestnania, ktorá vedie k prepusteniu pracovníčky len na základe toho, že dosiahla alebo prekročila vekovú hranicu na vznik nároku na starobný dôchodok, ktorá je podľa vnútroštátnych predpisov rozdielna pre mužov a ženy, predstavuje diskrimináciu na základe pohlavia, ktorú uvedená smernica zakazuje (pozri rozsudky Marshall, už citovaný, bod 38, a Kleist, už citovaný, bod 28).

               38

               Ako však vo svojich písomných pripomienkach zdôrazňuje Komisia, predmetný služobný poriadok v konaní vo veci samej je jednak svojím záväzným charakterom a jednak odvolaním sa na rozdielnu vekovú hranicu vzniku nároku na starobný dôchodok pre zamestnancov a zamestnankyne porovnateľný so služobným poriadkom, ktorý Súdny dvor skúmal v už citovanom rozsudku Kleist.

               39

               Preto je v konaní vo veci samej skončenie služobného pomeru pani Kusovej podľa § 25 ods. 2 písm. a) DO podobné prepusteniu v zmysle článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 76/207.

               40

               Ďalej je potrebné určiť, či uvedené skončenie pracovného pomeru predstavuje zakázané prepustenie v zmysle článku 3 ods. 1 písm. c) smernice 76/207. Preto je potrebné skúmať, či dôvod tohto prepustenia predstavoval priamu alebo nepriamu diskrimináciu na základe pohlavia podľa článku 2 tejto smernice.

               41

               Podľa článku 2 ods. 2 prvej zarážky smernice 76/207 predstavuje „priama diskriminácia“ situáciu, keď sa na základe pohlavia s určitou osobou zaobchádza menej priaznivo, než sa zaobchádzalo alebo by sa zaobchádzalo s inou v porovnateľnej situácii.

               42

               V prejednávanom prípade z § 25 DO vyplýva, že služobný pomer zamestnancov sa končí dosiahnutím veku odchodu do dôchodku. Podľa § 26 a 65 DO je vek odchodu do dôchodku 65 rokov pre zamestnancov, zatiaľ čo v prípade zamestnankýň je tento vek 60 rokov.

               43

               Keďže kritérium použité v uvedených ustanoveniach sa vyslovene odvoláva na pohlavie pracovníkov, treba konštatovať, že vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej, predstavuje rozdielne zaobchádzanie na základe pohlavia.

               44

               Na určenie, či uvedené rozdielne zaobchádzanie predstavuje zakázanú diskrimináciu v zmysle smernice 76/207, je nevyhnutné skúmať, či sa za okolností vo veci samej nachádzajú pracovníci a pracovníčky v porovnateľnej situácii.

               45

               Podľa ustálenej judikatúry sa môže porovnateľnosť situácií skúmať najmä vzhľadom na predmet vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej rozdielne zaobchádzanie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. decembra 2004, Hlozek, C-19/02, Zb. s. I-11491, bod 46, a Kleist, už citovaný, bod 34).

               46

               V konaní vo veci samej sú predmetom § 25, 26 a 65 DO, ktoré stanovujú rozdielne zaobchádzanie s mužmi a so ženami, podmienky skončenia služobného pomeru zamestnancov.

               47

               Výhoda poskytnutá pracovníčkam pozostávajúca z možnosti požiadať o starobný dôchodok o päť rokov skôr v porovnaní s pracovníkmi priamo nesúvisí s predmetom nariadenia, ktoré stanovuje rozdielne zaobchádzanie.

               48

               Uvedená výhoda pracovníčkam nepriznáva osobitné postavenie v porovnaní s pracovníkmi, a pokiaľ ide o podmienky skončenia pracovného vzťahu, muži a ženy sa nachádzajú v rovnakej situácii (pozri rozsudok Kleist, už citovaný, bod 37 a citovanú judikatúru).

               49

               Preto je potrebné uviesť, že pracovníci a pracovníčky sa nachádzajú v porovnateľnej situácii.

               50

               Podľa článku 2 ods. 2 smernice 76/207, ktorý stanovuje rozdiel medzi priamou a nepriamou diskrimináciou, jedine nepriama diskriminácia sa môže vyňať z označenia diskriminácia, ak je „objektívne zdôvodnen[á] legitímnym cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a potrebné“. V prípade priamej diskriminácie takáto možno naopak upravená nie je.

               51

               Keďže vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej, predstavuje, ako vyplýva z bodu 43 tohto rozsudku, rozdielne zaobchádzanie založené priamo na pohlaví, diskriminácia, ktorú stanovuje, nemôže byť objektívne odôvodnená.

               52

               Za týchto okolností vzhľadom na skutočnosť, že Súdny dvor uviedol na jednej strane, že rozdielne zaobchádzanie zavedené právnou úpravou, akou je právna úprava vo veci samej, sa zakladá priamo na pohlaví a že pracovníci a pracovníčky sa nachádzajú v porovnateľnej situácii, a na druhej strane, že smernica 76/207 neobsahuje výnimku uplatniteľnú na priamu diskrimináciu, je potrebné dospieť k záveru, že rozdielne zaobchádzanie predstavuje priamu diskrimináciu založenú na pohlaví, ktorú táto smernica zakazuje.

               53

               Na položenú otázku je preto potrebné odpovedať, že článok 3 ods. 1 písm. c) smernice 76/207 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej, skladajúca sa zo služobného poriadku tvoriaceho súčasť pracovnej zmluvy uzatvorenej pred pristúpením predmetného členského štátu k Únii, ktorá stanovuje, že pracovný pomer sa končí z dôvodu dosiahnutia veku odchodu do dôchodku stanoveného odlišne v závislosti od pohlavia pracovníka, predstavuje priamu diskrimináciu zakázanú touto smernicou, ak dotknutý pracovník dosiahne vek odchodu do dôchodku po uvedenom pristúpení.

         O trovách

               54

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 ods. 1 písm. c) smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002, sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej, skladajúca sa zo služobného poriadku tvoriaceho súčasť pracovnej zmluvy uzatvorenej pred pristúpením predmetného členského štátu k Európskej únii, ktorá stanovuje, že pracovný pomer sa končí z dôvodu dosiahnutia veku odchodu do dôchodku stanoveného odlišne v závislosti od pohlavia pracovníka, predstavuje priamu diskrimináciu zakázanú touto smernicou, ak dotknutý pracovník dosiahne vek odchodu do dôchodku po uvedenom pristúpení.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.