title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. októbra 2006.#Elisa María Mostaza Claro proti Centro Móvil Milenium SL.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Audiencia Provincial de Madrid - Španielsko.#Smernica 93/13/EHS - Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách - Nenapadnutie nekalej povahy podmienky počas rozhodcovského konania - Možnosť vznesenia tejto námietky v rámci konania o odvolaní proti rozhodcovskému rozhodnutiu.#Vec C-168/05.

text:
      Vec C‑168/05
      Elisa María Mostaza Claro
      proti
      Centro Móvil Milenium SL
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Audiencia Provincial de Madrid)
      „Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Nenapadnutie podmienky nekalej povahy počas rozhodcovského konania – Možnosť vznesenia tejto námietky v rámci konania o odvolaní proti rozhodcovskému rozhodnutiu“
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13
      [Smernica Rady 93/13, článok 3 ods. 1 písm. t) a článok 6 ods. 1]
      Smernica 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby vnútroštátny
         súd, na ktorý je podaná žaloba o zrušenie rozhodcovského rozhodnutia, posúdil neplatnosť rozhodcovskej zmluvy a zrušil toto
         rozhodnutie z dôvodu, že uvedená zmluva obsahuje nekalú podmienku, hoci spotrebiteľ sa dovolával tejto neplatnosti nie v rámci
         rozhodcovského konania, ale výlučne v rámci žaloby o zrušenie.

      (pozri bod 39 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 26. októbra 2006 (*)

      „Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Nenapadnutie podmienky nekalej povahy počas rozhodcovského konania – Možnosť vznesenia tejto námietky v rámci konania o odvolaní proti rozhodcovskému rozhodnutiu“
      Vo veci C‑168/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Audiencia Provincial
         de Madrid (Španielsko) z 15. februára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 14. apríla 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Elisa María Mostaza Claro
      proti
      Centro Móvil Milenium SL,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Lenaerts, E. Juhász, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca) a M. Ilešič,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Centro Móvil Milenium SL, v zastúpení: H. García Pi, abogado,
      –        španielska vláda, v zastúpení: E. Braquehais Conesa, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: C. Schulze‑Bahr, splnomocnená zástupkyňa,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: P. Gottfried, splnomocnený zástupca,
      –        fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Aresu a L. Escobar Guerrero, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 27. apríla 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských
         zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288, ďalej len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Mostaza Claro a Centro Móvil Milenium SL (ďalej len „Móvil“), ktorý sa týkal
         platnosti nekalej podmienky uvedenej v zmluve, ktorú uzavrela s uvedenou spoločnosťou.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 3 ods. 1 smernice stanovuje:

      „Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú
         nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.“

      4        Článok 6 ods.1 smernice uvádza:

      „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo
         dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej
         záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

      5        Podľa znenia článku 7 ods. 1 smernice:

      „Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky,
         ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov
         alebo dodávateľov.“

      6        Príloha smernice obsahuje indikatívny zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé. Medzi nimi sa bod 1 písm. q) tejto
         prílohy týka podmienok, ktorých cieľom alebo účinkom je „neposkytnúť spotrebiteľovi právo alebo mu brániť v uplatňovaní práva
         podať žalobu alebo podať akýkoľvek iný opravný prostriedok, najmä vyžadovať od spotrebiteľa, aby riešil spory neupravené právnymi
         ustanoveniami výhradne arbitrážou [rozhodcovským konaním – neoficiálny preklad], nevhodne obmedzovať prístup k dôkazom alebo ukladať mu povinnosť dôkazného bremena, ktoré by podľa práva, ktorým sa riadi
         zmluvný vzťah, malo spočívať na inej zmluvnej strane“.

       Vnútroštátna právna úprava
      7        V španielskom práve bola ochrana spotrebiteľov pred nekalými podmienkami najprv zabezpečená zákonom č. 26/1984 o ochrane spotrebiteľov
         a užívateľov (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) z 19. júla 1984 (BOE č. 176 z 24. júla 1984,
         ďalej len „zákon č. 26/1984“).

      8        Zákon č. 26/1984 bol zmenený a doplnený zákonom č. 7/1998 o všeobecných zmluvných podmienkach (Ley 7/1998 sobre Condiciones
         Generales de la Contratación) z 13. apríla 1998 (BOE č. 89 zo 14. apríla 1998, ďalej len „zákon č. 7/1998“), ktorý smernicu
         prebral do vnútroštátneho právneho poriadku.

      9        Zákon č. 7/1998 do zákona č. 26/1984 najmä doplnil článok 10a a prvé dodatočné ustanovenie.

      10      Podľa článku 10a ods. 1 zákona č. 26/1984 „všetky ustanovenia, ktoré neboli individuálne dohodnuté, sa považujú za nekalé
         podmienky, ak napriek požiadavke dobrej viery spôsobia značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach zmluvných strán vzniknutých
         na základe zmluvy, na úkor spotrebiteľa. V každom prípade, sú za nekalé podmienky považované ustanovenia uvádzané v prvom
         dodatočnom ustanovení tohto zákona. …“

      11      Prvé dodatočné ustanovenie zákona č. 26/1984 v podstate preberá zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé, ktorý
         je pripojený k smernici, upresňujúc, že má iba indikatívnu povahu. Podľa bodu 26 tohto dodatočného ustanovenia je za nekalé
         považované „podriadenie sa rozhodcovskému orgánu inému, ako je rozhodcovský orgán pre spotrebiteľské spory, pokiaľ nejde o rozhodcovské
         orgány zriadené legislatívnymi ustanoveniami v určitom odvetví alebo osobitnom prípade“.

      12      Článok 8 zákona č. 7/1998 stanovuje:

      „1.      Všeobecné zmluvné podmienky, ktoré na ujmu pristupujúcej zmluvnej strany porušujú ustanovenia zákona alebo akékoľvek iné kogentné
         alebo zakazujúce predpisy, sú absolútne neplatné, pokiaľ tieto predpisy inak nesankcionujú ich porušenie.

      2.      V každom prípade, absolútne neplatné sú najmä také nekalé všeobecné zmluvné podmienky uvedené v zmluvách uzavretých so spotrebiteľmi,
         aké sú vymedzené v článku 10a a v prvom dodatočnom ustanovení zákona č. 26/1984…“

      13      V dobe vzniku skutkových okolností relevantných pre rozhodnutie v spore vo veci samej bolo rozhodcovské konanie upravené zákonom
         č. 36/1988 o rozhodcovskom konaní (Ley 36/1988 de Arbitraje) z 5. decembra 1988 (BOE č. 293 zo 7. decembra 1988, ďalej len
         „zákon č. 36/1988“).

      14      Článok 23 ods. 1 zákona č. 36/1988 uvádzal:

      „Námietka nedostatku objektívnej právomoci rozhodcovského orgánu, neexistencie, neplatnosti alebo zániku rozhodcovskej zmluvy
         musí byť podaná zároveň s prvým podaním vyjadrení účastníkov konania.“

      15      Článok 45 zákona č. 36/1988 znel takto:

      „Rozhodcovské rozhodnutie môže byť zrušené iba v týchto prípadoch:
      1.      Ak je rozhodcovská zmluva neplatná.
      …
      5.      Ak rozhodcovské rozhodnutie odporuje verejnému poriadku.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      16      Dňa 2. mája bola medzi Móvil a pani Mostaza Claro uzavretá účastnícka zmluva o predplatenej prevádzke mobilného telefónu.
         Táto zmluva obsahovala nekalú podmienku, ktorá podriaďovala akýkoľvek spor vyplývajúci z predmetnej zmluvy rozhodcovskému
         konaniu pred Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Európska asociácia pre rozhodcovské konanie a riešenie
         sporov zmierom, ďalej len „AEADE“).

      17      Keďže pani Mostaza Claro nerešpektovala minimálnu dobu trvania predplateného účastníctva, Móvil začal pred AEADE rozhodcovské
         konanie. Listom z 25. júla 2003 AEADE stanovil pani Mostaza Claro 10‑dňovú lehotu na odmietnutie rozhodcovského konania, pričom
         upresnil, že v prípade odmietnutia je možné začať súdne konanie. Pani Mostaza Claro uviedla tvrdenia k meritu veci, ale nenamietala
         voči rozhodcovskému konaniu a ani sa nedovolávala neplatnosti rozhodcovskej zmluvy. Spor bol následne rozhodnutý v jej neprospech.

      18      Pani Mostaza Claro napadla rozhodcovské rozhodnutie vydané AEADE na vnútroštátnom súde, tvrdiac, že nekalá povaha podmienky
         na jej ujmu má za následok neplatnosť rozhodcovskej zmluvy.

      19      V rozhodnutí o podaní návrhu na začatie konania o prejudiciálnej otázke Audiencia Provincial de Madrid konštatuje, že je nepochybné,
         že predmetná rozhodcovská zmluva obsahuje nekalú podmienku, a je teda neplatná.

      20      Predsa však, s ohľadom na to, že pani Mostaza Claro sa nedovolávala tejto neplatnosti v rámci rozhodcovského konania a na
         účely výkladu vnútroštátneho práva podľa smernice, sa Audiencia Provincial de Madrid rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Zahŕňa ochrana spotrebiteľov podľa smernice 93/13/EHS… možnosť, aby súd, ktorý rozhoduje o žalobe o zrušenie rozhodcovského
         rozhodnutia, posúdil neplatnosť rozhodcovskej zmluvy a zrušil rozhodcovské rozhodnutie na základe toho, že táto rozhodcovská
         zmluva obsahuje nekalú podmienku, ak spotrebiteľ namietal túto neplatnosť v rámci žaloby o zrušenie, ale nie v rámci rozhodcovského
         konania?“

       Úvodné pripomienky
      21      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom vyplýva, že tento súd konštatoval nekalú povahu podmienky, ktorá je
         uvedená v zmluve uzavretej medzi Móvil a pani Mostaza Claro.

      22      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor sa nemôže vyjadrovať k uplatneniu všeobecných kritérií použitých
         zákonodarcom Spoločenstva pre definovanie pojmu nekalej podmienky na konkrétnu podmienku, ktorá musí byť skúmaná v závislosti
         na vlastných okolnostiach daného prípadu (rozsudok z 1. apríla 2004, Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02, Zb. s. I‑3403, bod
         22).

      23      Vnútroštátnemu súdu teda prináleží určiť, či zmluvná podmienka, akou je podmienka, ktorá je predmetom sporu vo veci samej,
         spĺňa kritériá požadované pre to, aby bola kvalifikovaná ako nekalá v zmysle článku 3 ods. 1 smernice (rozsudok Freiburger
         Kommunalbauten, už citovaný, bod 25).

       O prejudiciálnej otázke
      24      Podľa ustálenej judikatúry, v prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva pre príslušnú oblasť je vecou vnútroštátneho
         právneho poriadku každého členského štátu stanoviť procesné podmienky, ktoré majú zabezpečiť ochranu práv, ktoré jednotlivcom
         vyplývajú z práva Spoločenstva podľa zásady procesnej autonómie členských štátov pod podmienkou, že takéto pravidlá nie sú
         menej priaznivé ako pravidlá upravujúce obdobné situácie vnútroštátnej povahy (zásada rovnocennosti), a že nespôsobujú faktickú
         nemožnosť alebo nadmerné sťaženie výkonu práv priznaných právnym poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudky
         zo 16. mája 2000, Preston a i., C‑78/98, Zb. s. I‑3201, bod 31, a z 19. septembra 2006, i-21Germany a Arcor, C‑392/04 a C‑422/04,
         Zb. s. I‑8559, bod 57).

      25      Systém ochrany zavedený smernicou vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza
         v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu
         na podmienky pripravené vopred predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (rozsudok z 27. júna 2000,
         Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Zb. s. I‑4941, bod 25).

      26      Tento nerovný stav medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom môže byť kompenzovaný iba pozitívnym zásahom, vonkajším
         vo vzťahu k samotným účastníkom zmluvy (rozsudok Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, už citovaný, bod 27).

      27      Na základe týchto zásad Súdny dvor rozhodol, že možnosť súdu skúmať ex offo nekalú povahu podmienky predstavuje prostriedok vhodný zároveň na dosiahnutie výsledku stanoveného v článku 6 smernice, teda
         zabránenie tomu, aby jednotlivý spotrebiteľ nebol viazaný nekalou podmienkou, a na prispenie k splneniu cieľa stanoveného
         v jej článku 7, pretože takéto preskúmanie môže mať odradzujúci účinok prispievajúci k ukončeniu používania nekalých podmienok
         v zmluvách uzavretých so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov (rozsudky Océano Grupo Editorial a Salvat Editores,
         už citovaný, bod 28, ako aj z 21. novembra 2002, Cofidis, C‑473/00, Zb. s. I‑10875, bod 32).

      28      Táto možnosť priznaná súdu bola posúdená ako nevyhnutná pre to, aby bola pre spotrebiteľa zabezpečená účinná ochrana, najmä
         s ohľadom na nezanedbateľné nebezpečenstvo toho, že tento spotrebiteľ o svojich právach nevie, alebo má ťažkosti s ich uplatnením
         (rozsudky Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, už citovaný, bod 26, ako aj Cofidis, už citovaný, bod 33).

      29      Ochrana, ktorú smernica priznáva spotrebiteľom, sa tak vzťahuje na prípady, v ktorých sa spotrebiteľ, ktorý s predajcom alebo
         dodávateľom uzavrel zmluvu obsahujúcu nekalú podmienku, zdrží namietania nekalej povahy tejto podmienky z dôvodu, že buď o svojich
         právach nevie, alebo preto, že je odradený od ich uplatňovania z dôvodov nákladov, ktoré by malo za následok súdne konanie
         (rozsudok Cofidis, už citovaný, bod 34).

      30      Za týchto podmienok by cieľ sledovaný článkom 6 smernice, ktorý, ako bolo pripomenuté v bode 27 tohto rozsudku, ukladá členským
         štátom zabezpečiť, že nekalé podmienky nebudú záväzné pre spotrebiteľa, nemohol byť dosiahnutý, ak by súd, na ktorý bola podaná
         žaloba o zrušenie rozhodcovského rozhodnutia, nemohol posúdiť neplatnosť tohto rozhodnutia iba z dôvodu, že spotrebiteľ neuplatnil
         neplatnosť rozhodcovskej zmluvy v rámci rozhodcovského konania.

      31      Takéto opomenutie zo strany spotrebiteľa by v žiadnom prípade nemohlo byť kompenzované konaním subjektov, ktoré sú vo vzťahu
         k zmluve tretími osobami. Systém zvláštnej ochrany zavedený smernicou by tak bol v konečnom dôsledku ohrozený.

      32      Práve v tomto smere sa vyvíjala španielska právna úprava. Hoci sa totiž neuplatňuje na spor vo veci samej, nie je nezaujímavé
         upresniť, že zákon č. 60/2003 o rozhodcovskom konaní (Ley 60/2003 de Arbitraje) z 23. decembra 2003 (BOE č. 309 z 26. decembra
         2003) už nevyžaduje, aby námietka proti predloženiu sporu na rozhodcovské konanie, najmä z dôvodu neplatnosti rozhodcovskej
         zmluvy, bola formulovaná zároveň s prvým podaním vyjadrení účastníkov konania.

      33      Móvil a nemecká vláda uvádzajú, že ak by súdu bolo umožnené posudzovať neplatnosť rozhodcovskej zmluvy v prípadoch, keď spotrebiteľ
         nevzniesol takúto námietku v rámci rozhodcovského konania, bola by závažne narušená účinnosť rozhodcovských rozhodnutí.

      34      Toto tvrdenie vedie k domnienke, že požiadavky na účinnosť rozhodcovského konania odôvodňujú, aby preskúmavanie rozhodcovských
         rozhodnutí malo obmedzenú povahu a aby k zrušeniu rozhodnutia mohlo dôjsť iba vo výnimočných prípadoch (rozsudok z 1. júna
         1999, Eco Swiss, C‑126/97, Zb. s. I‑3055, bod 35).

      35      Súdny dvor už však rozhodol, že v rozsahu, v akom vnútroštátny súd musí podľa svojich vnútroštátnych procesných predpisov
         vyhovieť návrhu na zrušenie rozhodcovského rozhodnutia založeného na nedodržaní vnútroštátnych predpisov o verejnom poriadku,
         musí tiež vyhovieť takému návrhu založenému na nedodržaní predpisov Spoločenstva tohto typu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Eco Swiss, už citovaný, bod 37).

      36      Význam ochrany spotrebiteľov viedol zákonodarcu Spoločenstva najmä k tomu, že v článku 6 ods. 1 smernice stanovil, aby nekalé
         podmienky uvedené v zmluve uzavretej predajcom alebo dodávateľom so spotrebiteľom „neboli záväzné pre spotrebiteľa“. Ide o kogentné
         ustanovenie, ktoré s ohľadom na nerovné postavenie jednej zo zmluvných strán smeruje k nahradeniu formálnej rovnováhy, ktorú
         zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť.

      37      Okrem toho, smernica, ktorá smeruje k posilneniu ochrany spotrebiteľa, predstavuje podľa článku 3 ods. 1 písm. t) ES opatrenie
         nevyhnutné na splnenie poslania zvereného Spoločenstvu a, najmä, na zvýšenie životnej úrovne a kvality života v celom Spoločenstve
         (pozri analogicky v súvislosti s článkom 81 ES rozsudok Eco Swiss, už citovaný, bod 36).

      38      Povaha a význam verejného záujmu, z ktorého vychádza ochrana, ktorú smernica zaisťuje spotrebiteľom, okrem toho odôvodňujú
         to, že vnútroštátny súd má posudzovať ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky, a tým vyrovnávať nerovnováhu, ktorá existuje medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom.

      39      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje,
         aby vnútroštátny súd, na ktorý je podaná žaloba o zrušenie rozhodcovského rozhodnutia, posúdil neplatnosť rozhodcovskej zmluvy
         a zrušil toto rozhodnutie z dôvodu, že uvedená zmluva obsahuje nekalú podmienku, hoci spotrebiteľ sa dovolával tejto neplatnosti
         nie v rámci rozhodcovského konania, ale výlučne v rámci žaloby o zrušenie.

       O trovách
      40      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Smernica Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že
            vyžaduje, aby vnútroštátny súd, na ktorý je podaná žaloba o zrušenie rozhodcovského rozhodnutia, posúdil neplatnosť rozhodcovskej
            zmluvy a zrušil toto rozhodnutie z dôvodu, že uvedená zmluva obsahuje nekalú podmienku, hoci spotrebiteľ sa dovolával tejto
            neplatnosti nie v rámci rozhodcovského konania, ale výlučne v rámci žaloby o zrušenie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. septembra 2006.#Cristiano Marrosu a Gianluca Sardino proti Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Genova - Taliansko.#Smernica 1999/70/ES - Doložka 1 písm. b) a doložka 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú - Vznik pracovného vzťahu na dobu neurčitú v prípade porušenia ustanovení o opakovane uzatváraných zmluvách na dobu určitú - Možnosť výnimky pre pracovné zmluvy uzavreté s verejnou správou.#Vec C-53/04.

text:
      Vec C-53/04
      Cristiano Marrosu a Gianluca Sardino
      proti
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Genova)
      „Smernica 1999/70/ES – Doložka 1 písm. b) a doložka 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú – Vznik pracovného vzťahu na dobu neurčitú v prípade porušenia ustanovení o opakovane uzatváraných zmluvách na dobu určitú
         – Možnosť výnimky pre pracovné zmluvy uzavreté s verejnou správou“

      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70
      [Smernica Rady 1999/70, príloha, doložka 1 písm. b) a doložka 5]
      Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorá je uvedená ako príloha smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú,
         ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že jej v zásade neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá
         vylučuje, aby sa v prípade zneužívania opakovaného uplatňovania po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu
         určitú zo strany zamestnávateľa vo verejnej správe tieto zmluvy a vzťahy zmenili na pracovné zmluvy alebo vzťahy na dobu neurčitú,
         zatiaľ čo takáto zmena pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú je stanovená pre pracovné zmluvy alebo vzťahy so zamestnávateľom
         v súkromnom sektore, pokiaľ právny poriadok dotknutého členského štátu obsahuje iné účinné opatrenie, ktoré má zabrániť, prípadne
         sankcionovať zneužívanie opakovaného uplatňovania po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv na dobu určitú zo strany zamestnávateľa
         vo verejnom sektore.

      (pozri bod 57 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      „Smernica 1999/70/ES – Doložka 1 písm. b) a doložka 5 rámcovej dohody o práci na dobu určitú – Vznik pracovného vzťahu na dobu neurčitú v prípade porušenia ustanovení o opakovane uzatváraných zmluvách na dobu určitú
         – Možnosť výnimky pre pracovné zmluvy uzavreté s verejnou správou“

      Vo veci C‑53/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale di Genova (Taliansko)
         z 21. januára 2004 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Cristiano Marrosu,

      Gianluca Sardino
      proti
      Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, G. Arestis
         a J. Klučka,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. júla 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        páni Marrosu a Sardino, v zastúpení: G. Bellieni a A. Lanata, avvocati,
      –        Azienda Ospedaliera Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate, v zastúpení: C. Ciminelli, avvocato,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Del Gaizo a P. Gentili, avvocati
         dello Stato,

      –        grécka vláda, v zastúpení: I. Bakopoulos, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: N. Yerrell a A. Aresu, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 20. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad doložky 1 písm. b) a doložky 5 rámcovej dohody o práci na dobu
         určitú, uzavretej 18. marca 1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá je uvedená ako príloha smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna
         1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, s. 43; Mim. vyd. 05/003,
         s. 368).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánmi Marrosu a Sardino na jednej strane a ich zamestnávateľom Azienda Ospedaliera
         Ospedale San Martino di Genova e Cliniche Universitarie Convenzionate (nemocničné zariadenie, nemocnica San Martino Janov
         a univerzitné zmluvné kliniky, ďalej len „nemocničné zariadenie“) na druhej strane, ktorého predmetom je nepredĺženie pracovných
         zmlúv na dobu určitú medzi žalobcami a žalovaným.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa doložky 1 rámcovej dohody „účelom tejto rámcovej dohody je:

      a)      zvýšiť kvalitu práce na dobu určitú zabezpečením uplatňovania zásady nediskriminácie;
      b)      vytvoriť rámec na zamedzovanie nezákonného počínania [zneužívania – neoficiálny preklad] prameniaceho z využívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv a pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú.“

      4        Doložka 2 bod 1 rámcovej dohody stanovuje, že dohoda „sa vzťahuje na pracovníkov na dobu určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú
         zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu, ktorý je zaužívaný v jednotlivých členských
         štátoch“.

      5        Podľa doložky 5 rámcovej dohody:

      „1.      V úsilí zabrániť nezákonnému konaniu [zabrániť zneužívaniu – neoficiálny preklad], ku ktorému dochádza pri opakovanom uzatváraní pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, členské štáty
         po porade so sociálnymi partnermi a v súlade s vnútroštátnymi právom, kolektívnymi dohodami alebo zaužívanými postupmi a/alebo
         sociálni partneri v prípade, že neexistujú ekvivalentné zákonné opatrenia na zamedzenie nezákonného konania [na zamedzenie
         zneužívania – neoficiálny preklad], prijmú spôsobom, ktorý zohľadňuje potreby príslušných rezortov alebo kategórií pracovníkov, jedno alebo viacero z týchto
         opatrení:

      a)      na základe objektívnych dôvodov predĺžiť platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov;
      b)      určiť maximálne prípustné celkové obdobie platnosti opakovane uzatvorených pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov
         na dobu určitú;

      c)      určiť koľkokrát možno platnosť takýchto pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov predĺžiť.
      2.      Členské štáty po porade so sociálnymi partnermi a/alebo sociálni partneri prípadne určia, za akých podmienok sú považované
         za pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú:

      a)      ‚opakovane uzatvorené‘;
      b)      pracovné zmluvy alebo pracovnoprávne vzťahy na dobu neurčitú.“
      6        V súlade s článkom 2 prvým odsekom smernice 1999/70 členské štáty uvedú do platnosti zákony, iné právne predpisy a správne
         opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 10. júla 2001.

       Vnútroštátna právna úprava
      7        Zákonom č. 422 z 29. decembra 2000 o ustanoveniach prijatých s cieľom splniť povinnosti vyplývajúce z členstva Talianska v Európskych
         spoločenstvách – Zákon Spoločenstva 2000 (riadna príloha ku GURI č. 16 z 20. januára 2001, ďalej len „zákon č. 422/2000“)
         vnútroštátny zákonodarca poveril taliansku vládu, aby prijala legislatívne dekréty potrebné na prebratie smerníc Spoločenstva
         uvedených v prílohách A a B tohto zákona. V prílohe B je menovite uvedená smernica 1999/70.

      8        Článok 2 ods. 1 písm. b) zákona č. 422/2000 zvlášť stanovuje, že „s cieľom zabrániť prípadnému nesúladu budú platné predpisy
         v rôznych odvetviach dotknutých právnou úpravou, ktorá sa má uskutočniť, v prípade potreby zmenené alebo doplnené…“ a to isté
         ustanovenie písm. f) uvádza, že „legislatívne dekréty v každom prípade zaručujú, že úprava prijatá v oblastiach dotknutých
         smernicami, ktoré sa majú prebrať, je úplne v súlade s ustanoveniami týchto smerníc…“

      9        Dňa 6. septembra 2001 talianska vláda prijala na základe článku 2 ods. 1 písm. f) zákona č. 422/2000 legislatívny dekrét č. 368
         o vykonaní smernice 1999/70/ES o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (GURI č. 235 z 9. októbra
         2001, s. 4, ďalej len „legislatívny dekrét č. 368/2001“).

      10      Článok 1 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 368/2001 stanovuje, že „pracovná zmluva môže byť uzavretá na dobu určitú z technických
         dôvodov alebo z nevyhnutných dôvodov súvisiacich s výrobou, organizáciou alebo zastupovaním zamestnancov“.

      11      Podľa článku 4 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 368/2001 môže byť doba pracovnej zmluvy len jedenkrát predĺžená, pokiaľ pôvodná
         doba zmluvy bola kratšia ako tri roky a „pod podmienkou, že na to existujú objektívne dôvody a že sa bude týkať rovnakej práce,
         na ktorú bola uzavretá zmluva so stanovenou určitou dobou“. V takom prípade však celkové trvanie takejto zmluvy nemôže presiahnuť
         tri roky.

      12      Článok 5 legislatívneho dekrétu č. 368/2001 s názvom „Uplynutie lehoty a sankcie. Zmluvy nasledujúce po sebe“ stanovuje:

      „1.      Pokiaľ pracovný vzťah trvá po uplynutí doby pôvodne stanovenej alebo neskôr predĺženej v súlade s článkom 4, je zamestnávateľ
         povinný zvýšiť zamestnancovi odmenu o 20 % za deň do desiateho dňa a o 40 % za každý ďalší deň.

      2.      Pokiaľ pracovný vzťah trvá po dvadsiatom dni v prípade zmlúv na dobu kratšiu ako šesť mesiacov, alebo po tridsiatom dni v ostatných
         prípadoch, je zmluva považovaná za zmluvu na dobu neurčitú od uplynutia uvedených lehôt.

      3.      Ak je zamestnanec znovu zamestnaný na dobu určitú podľa článku 1 v lehote desiatich dní odo dňa uplynutia zmluvy na dobu kratšiu
         alebo rovnú šiestim mesiacom alebo v lehote dvadsiatich dní odo dňa uplynutia zmluvy na dobu dlhšiu ako šesť mesiacov, druhá
         zmluva je považovaná za zmluvu uzavretú na dobu neurčitú.

      4.      V prípade dvoch po sebe nasledujúcich zmlúv na dobu určitú, teda bez prerušenia, je pracovná zmluva považovaná za uzavretú
         na dobu neurčitú odo dňa uzatvorenia prvej zmluvy.“

      13      Článok 10 legislatívneho dekrétu č. 368/2001 obsahuje zoznam prípadov, v ktorých je vylúčené uplatnenie novej právnej úpravy
         týkajúcej sa zmlúv na dobu určitú. Ani jeden prípad sa netýka verejnej správy.

      14      Podľa vnútroštátneho súdu legislatívny dekrét č. 368/2001 nadobudol účinnosť 21. septembra 2001. Jeho článok 11 ods. 1 upresňuje,
         že „odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto legislatívneho dekrétu sa zrušujú… všetky legislatívne ustanovenia, ktoré nie sú
         v súlade s týmto dekrétom a nie sú v ňom výslovne uvedené“. Odsek 3 uvedeného článku dopĺňa, že „jednotlivé zmluvy uzavreté
         na základe predchádzajúcej právnej úpravy majú aj naďalej právne účinky až do uplynutia ich doby“.

      15      Okrem toho podľa článku 36 legislatívneho dekrétu č. 165 z 30. marca 2001 o všeobecných pravidlách organizácie práce vo verejnej
         správe (riadna príloha ku GURI č. 106 z 9. mája 2001, ďalej len „legislatívny dekrét č. 165/2001“) platí:

      „1.      Pri dodržovaní ustanovení týkajúcich sa prijímania zamestnancov uvedených v predchádzajúcich odsekoch verejná správa uplatňuje
         pružné zmluvné formy prijímania a zamestnávania zamestnancov stanovené občianskym zákonníkom a zákonmi o pracovných vzťahoch
         v podniku. Celoštátne kolektívne zmluvy upravujú zmluvy na dobu určitú, zmluvy o odbornej príprave a práci a iné vzťahy v oblasti
         odbornej prípravy a dočasnej práce…

      2.      Porušenie kogentných ustanovení v oblasti prijímania alebo zamestnávania zamestnancov vo verejnej správe nemôže v žiadnom
         prípade viesť k vzniku pracovných zmlúv na dobu neurčitú uzavretých s touto verejnou správou bez toho, aby tým bola dotknutá
         zodpovednosť a sankcie, ktoré znáša. Dotknutý zamestnanec má nárok na náhradu škody vyplývajúcu z práce vykonanej za súčasného
         porušenia kogentných ustanovení. Verejná správa je povinná vymáhať sumy vyplatené na základe tohto titulu od zodpovedných
         pracovníkov, pokiaľ porušenie bolo úmyselné alebo vyplýva z hrubej nedbanlivosti.“

      16      Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že Corte costituzionale (Ústavný súd) rozhodol vo svojom rozsudku č. 89 z 13. marca 2003, že
         článok 36 ods. 2 prvá veta legislatívneho dekrétu č. 165/2001 je v súlade s ústavnými zásadami rovnosti a riadnej správy zakotvenými
         v článkoch 3 a 97 talianskej ústavy. Corte costituzionale zastával názor, že základná zásada, na základe ktorej prístup k zamestnaniu
         vo verejných ustanovizniach prebieha podľa článku 97 tretieho odseku ústavy výberovým konaním, odôvodňuje rozdielne zaobchádzanie
         so zamestnancami v súkromnom sektore a zamestnancami vo verejnej správe v prípade zistenia nezákonnosti pri uzatváraní po
         sebe nasledujúcich zmlúv na dobu určitú.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17      Žalobcovia vo veci samej boli zamestnaní v nemocničnom zariadení ako technickí pracovníci v kuchyni na základe niekoľkých
         po sebe nasledujúcich zmlúv na dobu určitú, posledné z nich boli uzavreté v priebehu januára 2002 na dobu šesť mesiacov.

      18      Tieto prijatia do zamestnania prebehli na základe zoznamu vhodných uchádzačov vystaveného na záver výberového konania, ktoré
         usporiadalo nemocničné zariadenie v roku 1998 s cieľom prijať „technických pracovníkov do kuchyne“ na dobu určitú a ktorého
         sa žalobcovia vo veci samej úspešne zúčastnili.

      19      Posledné zmluvy na dobu určitú, ktorých platnosť uplynula v júli 2002, neboli zo strany nemocničného zariadenia predĺžené
         a žalobcov vo veci samej formálne prepustilo v okamihu, keď prišli na svoje pracovisko po uplynutí ich príslušných zmlúv.

      20      Žalobcovia vo veci samej napadli rozhodnutie o prepustení na Tribunale di Genova, a navrhli určiť na základe legislatívneho
         dekrétu č. 368/2001, že existuje pracovný vzťah na dobu neurčitú s nemocničným zariadením od začiatku prvých pracovných vzťahov
         platných pri nadobudnutí účinnosti tohto legislatívneho dekrétu a ďalej navrhli zaviazať toto nemocničné zariadenie na zaplatenie
         dlhovanej odmeny a na náhradu utrpenej škody.

      21      Pri tejto príležitosti vnútroštátny súd konštatuje, že v oboch prípadoch, ktoré prejednáva, odo dňa skončenia predposledných
         zmlúv uzavretých s nemocničným zariadením do dňa uzavretia posledných zmlúv uplynulo osem dní. Článok 5 ods. 3 legislatívneho
         dekrétu č. 368/2001 však stanovuje, že ak je zamestnanec znovu zamestnaný na dobu určitú „v lehote desiatich dní odo dňa uplynutia
         zmluvy, ktorej doba je kratšia alebo rovná šiestim mesiacom“, druhá zmluva sa automaticky považuje za zmluvu uzatvorenú na
         dobu neurčitú.

      22      Nemocničné zariadenie tvrdí, že článok 5 legislatívneho dekrétu č. 368/2001 nie je na tento prípad uplatniteľný, pretože článok
         36 legislatívneho dekrétu č. 165/2001 zakazuje verejnej správe uzatvárať pracovné zmluvy na dobu neurčitú.

      23      Vnútroštátny súd uvádza, že rámcová dohoda neurčuje žiadnu oblasť činnosti, ktorú by bolo možné vylúčiť z jej pôsobnosti,
         s výnimkou určitých vzťahov súvisiacich s odborným výcvikom a pracovných vzťahov uvedených v doložke 2 bode 2 rámcovej dohody,
         ktoré však nesúvisia s prejednávanou vecou. Okrem toho zákon č. 422/2000, ktorým bola vláda poverená na prebratie smernice
         1999/70, nestanovil žiadne obmedzenie, čo sa týka jej uplatnenia na verejnú správu. Legislatívny dekrét č. 368/2001 v tomto
         smere skutočne neobsahuje žiadne obmedzenie. So zreteľom na to, že bol prijatý neskôr ako legislatívny dekrét č. 165/2001,
         výslovne zrušil „všetky legislatívne ustanovenia, ktoré nie sú v súlade s týmto dekrétom a nie sú v ňom výslovne uvedené“.

      24      Vnútroštátny súd si kladie otázku o zlučiteľnosti článku 36 ods. 2 prvej vety legislatívneho dekrétu č. 165/2001 s právom
         Spoločenstva, pretože táto veta pri dôsledkoch porušenia kogentných ustanovení o po sebe nasledujúcich pracovných zmluvách
         na dobu určitú jednoznačne rozlišuje, či boli uzavreté s verejnou správou alebo so zamestnávateľom v súkromnom sektore. Vnútroštátny
         súd z tohto hľadiska uvádza, že ochranu prostredníctvom náhrady škody, ktorá má vo vnútroštátnom právnom poriadku všeobecný
         charakter, nemožno pri zohľadnení najmä dôkazného bremena týkajúceho sa škody, ktoré majú znášať dotknutí zamestnanci, považovať
         za rovnocennú s ochranou spočívajúcu v opätovnom prijatí do zamestnania na pôvodné pracovné miesto. Táto forma ochrany uvedená
         ako posledná lepšie zodpovedá požiadavkám zabrániť zneužívaniu, ktorého sa môže dopustiť zamestnávateľ opakovaným uzatváraním
         po sebe nasledujúcich zmlúv na dobu určitú.

      25      Za týchto okolností Tribunale di Genova rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa smernica 1999/70/ES (článok 1, ako aj doložka 1 písm. b) a doložka 5 [rámcovej dohody]) vykladať v tom zmysle, že jej
         odporuje vnútroštátna právna úprava (platná pred prebratím tejto smernice), ktorá rozlišuje medzi pracovnými zmluvami uzatváranými
         s verejnou správou a zmluvami uzatváranými so súkromnými zamestnávateľmi, pričom zmluvy uvedené ako prvé vylučuje z ochrany
         spočívajúcej v založení pracovného vzťahu na dobu neurčitú v prípade porušenia kogentných ustanovení v oblasti po sebe nasledujúcich
         pracovných zmlúv na dobu určitú?“

       O prejudiciálnej otázke
       O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      26      Nemocničné zariadenie tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania nie je prípustný, pretože smernica 1999/70 nie je
         priamo uplatniteľná na vec pred vnútroštátnym súdom pre nedostatok horizontálneho účinku smerníc, keďže toto zariadenie nie
         je závislé ani od Talianskej republiky, ani od žiadneho ministerstva. Je samostatným zariadením s vlastnými vedúcimi pracovníkmi,
         ktorí sú v rámci svojej činnosti povinní uplatňovať predpisy vnútroštátneho práva, ktoré nemôžu spochybňovať, ani sa od nich
         odchýliť.

      27      Talianska vláda tiež tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania nie je prípustný. Zastáva názor, že návrh je čisto
         hypotetický, pretože uplatniteľnosť článku 5 legislatívneho dekrétu č. 368/2001, ktorý pozmeňuje článok 36 legislatívneho
         dekrétu č. 165/2001, na spor vo veci samej nevyvoláva žiadne pochybnosti pre vnútroštátny súd, ktorý ako jediný má právomoc
         vykladať ustanovenia vnútroštátneho práva.

      28      Ďalej tvrdí, že tento návrh nie je vôbec relevantný pre rozhodnutie v spore vo veci samej, pretože prvé zmluvy boli uzavreté
         pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 1999/70 stanovenej na 10. júla 2001.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      29      Po prvé, pokiaľ ide o námietku neprípustnosti, ktorú vznieslo nemocničné zariadenie, stačí konštatovať, že podľa návrhu na
         začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd považuje za dokázané, že toto zariadenie je ustanovizňou verejného sektora
         naviazanou na verejnú správu. Podľa ustálenej judikatúry je však možné smernicu uplatňovať nielen na štátne orgány, ale aj
         na organizácie a ustanovizne, ktoré podliehajú štátu alebo jeho kontrole, alebo ktoré majú zvláštne oprávnenia presahujúce
         oprávnenia vyplývajúce z predpisov platných pre vzťahy medzi súkromnými osobami, ku ktorým patria miestne spoločenstvá alebo
         ustanovizne a ktoré bez ohľadu na ich právnu formu na základe právneho aktu verejného orgánu a pod jeho kontrolou sú poverené
         vykonávať službu vo verejnom záujme (rozsudky z 22. júna 1989, Fratelli Costanzo, 103/88, Zb. s. 1839, bod 31; z 12. júla
         1990, Foster a i., C‑188/89, Zb. s. I‑3313, bod 19, ako aj z 5. februára 2004, Rieser Internationale Transporte, C‑157/02,
         Zb. s. I‑1477, bod 24).

      30      Na základe uvedeného nemožno v tomto prípade prijať námietku neprípustnosti.

      31      Po druhé, čo sa týka prvej námietky neprípustnosti vznesenej talianskou vládou, je potrebné konštatovať, že podľa judikatúry
         Súdnemu dvoru v rámci konania začatého na základe článku 234 ES určite neprislúcha vyjadrovať sa k výkladu vnútroštátneho
         práva alebo k súladu ustanovení vnútroštátneho práva s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 19. marca 1964, Unger,
         75/63, Zb. s. 347, 365, a z 8. septembra 2005, Yonemoto, C‑40/04, Zb. s. I‑7755, bod 27).

      32      Treba však pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenou
         v článku 234 ES prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie so
         zohľadnením zvláštností konkrétneho prípadu, posúdiť tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania, aby
         mohol vyniesť rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho je Súdny dvor v zásade povinný
         rozhodnúť len vtedy, ak sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 15. decembra
         1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59, a z 10. novembra 2005, Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, C‑316/04,
         Zb. s. I‑9759, bod 29).

      33      Len vo výnimočných prípadoch Súdnemu dvoru prináleží skúmať podmienky, za ktorých mu vnútroštátny súd predloží vec, na ten
         účel, aby si overil svoju vlastnú právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80, Zb. s. 3045,
         bod 21). Odmietnuť rozhodnutie o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné iba vtedy, keď sa preukáže zjavným
         spôsobom, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadny vzťah k realite alebo k predmetu sporu pred vnútroštátnym súdom,
         keď problém má hypotetický charakter, alebo keď Súdny dvor nemá dostatok faktických a právnych prvkov potrebných na to, aby
         odpovedal užitočným spôsobom na otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61, a Stichting
         Zuid-Hollandse Milieufederatie, bod 30).

      34      V tomto prípade však nie je možné jednoznačne tvrdiť, že výklad smernice 1999/70 nemá žiadny vzťah k realite alebo k predmetu
         sporu vo veci samej, alebo že ide o hypotetický problém, pretože výklad požadovaný vnútroštátnym súdom mu má práve umožniť
         odpovedať na otázku týkajúcu sa zlučiteľnosti ustanovení vnútroštátneho práva s touto smernicou.

      35      Túto námietku neprípustnosti teda tiež treba zamietnuť.

      36      Po tretie, pokiaľ ide o druhú námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla talianska vláda, stačí konštatovať, že zo smernice 1999/70,
         ktorej lehota na prebratie uplynula 10. júla 2001, vyplýva, že jej cieľom je predovšetkým zabrániť zneužívaniu uplatňovaním
         po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv a vzťahov na dobu určitú a jej ustanovenia sa týkajú najmä predlžovania zmlúv na dobu
         určitú a na to potrebných podmienok. Predĺženie zmlúv, o ktoré ide vo veci samej, sa uskutočnilo 10. januára, resp. 11. januára
         2002 a teda po dni, do ktorého sa mala uvedená smernica prebrať do vnútroštátneho práva. Za týchto podmienok nie je možné
         uplatňovať, že jej výklad je úplne irelevantný v spore, o ktorom má rozhodnúť.

      37      Z uvedeného vyplýva, že na základe vyššie uvedených úvah je návrh na začatie prejudiciálneho konania prípustný.

       O veci samej
      38      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa rámcová dohoda má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna
         úprava, ktorá vylučuje, aby sa v prípade zneužívania opakovaného uplatňovania po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv alebo
         vzťahov na dobu určitú zo strany zamestnávateľa vo verejnej správe tieto zmluvy a vzťahy zmenili na pracovné zmluvy alebo
         vzťahy na dobu neurčitú, zatiaľ čo takáto zmena pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú je stanovená pre pracovné zmluvy
         alebo vzťahy so zamestnávateľom v súkromnom sektore.

      39      S cieľom užitočne odpovedať na položené otázky je dôležité na úvod upresniť, že smernica 1999/70 a rámcová dohoda, v rozpore
         s tvrdením talianskej vlády, sú uplatniteľné na pracovné zmluvy a vzťahy na dobu určitú, ktoré sú uzavreté so správnymi orgánmi
         a s inými subjektmi verejného sektora (rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, Zb. s. I-6057, bod 54).

      40      Ustanovenia týchto dvoch právnych aktov totiž neobsahujú žiadny údaj, ktorý by umožňoval vyvodzovať záver, že by ich pôsobnosť
         bola obmedzená na zmluvy na dobu určitú uzavreté medzi zamestnancami a zamestnávateľmi iba v súkromnom sektore (rozsudok Adeneler
         a i., už citovaný, bod 55).

      41      Naopak na jednej strane, ako vyplýva zo samotného znenia doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody, jej rozsah pôsobnosti je chápaný
         široko, zameriavajúc sa všeobecne „na pracovníkov [zamestnaných] na dobu určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo
         pracovnoprávny vzťah podľa zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu, ktorý je zaužívaný v jednotlivých členských štátoch“.
         Okrem toho vymedzenie pojmu „pracovník na dobu určitú“ v zmysle rámcovej dohody, uvedené v doložke 3 bode 1, zahŕňa všetkých
         pracovníkov bez toho, že by rozlišovalo, či ďalšou zmluvnou stranou je zamestnávateľ z verejného alebo súkromného sektora
         (rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 56).

      42      Na druhej strane doložka 2 bod 2 rámcovej dohody bez toho, aby určovala vylúčenie pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú
         uzavretých so zamestnávateľom vo verejnom sektore, sa obmedzuje na to, že poskytuje členským štátom a/alebo sociálnym partnerom
         možnosť vyňať z rozsahu pôsobnosti tejto rámcovej dohody „odborný výcvik pri nástupe do zamestnania a výcvik učňov“, ako aj
         zmluvy a pracovnoprávne vzťahy „uzavreté v rámci konkrétneho štátom financovaného alebo štátom dotovaného odborného výcviku,
         začleňovania do pracovného procesu a odbornej rekvalifikácie“ (rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 57).

      43      Je potrebné tiež pripomenúť, že z doložky 1 písm. b) rámcovej dohody vyplýva, že jej účelom je vytvoriť rámec na zamedzovanie
         zneužívania prameniaceho z opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv a pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú.

      44      Na tento účel doložka 5 bod 1 rámcovej dohody ukladá členským štátom povinnosť zaviesť do ich vnútroštátneho poriadku jedno
         alebo viacero opatrení vymenovaných v bode 1 písm. a) až c), pokiaľ ešte neexistujú v dotknutom členskom štáte zodpovedajúce
         zákonné opatrenia určené na účinné zabránenie zneužívaniu opakovaného uzatvárania po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv na
         dobu určitú (rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 65).

      45      Je však dôležité poukázať na to, že uvedené ustanovenie, ako vyplýva z jeho znenia, priznáva členským štátom možnosť, ak je
         to objektívne odôvodnené, zohľadniť zvláštne potreby príslušných rezortov a/alebo kategórií pracovníkov.

      46      Doložka 5 bod 2 rámcovej dohody ale nepriznáva členským štátom rovnakú možnosť stanovenia podmienok, za akých musia byť po
         sebe nasledujúce pracovné zmluvy alebo vzťahy na dobu určitú považované za uzatvorené na dobu neurčitú.

      47      Uvedené ustanovenie však nestanovuje všeobecnú povinnosť členských štátov zakotviť premenu pracovných zmlúv na dobu určitú
         na zmluvy na dobu neurčitú a už vôbec neurčuje presné podmienky, za ktorých možno použiť pracovné zmluvy na dobu určitú (rozsudok
         Adeneler a i., už citovaný, bod 91), ale ponecháva členským štátom v tejto oblasti istú mieru voľnej úvahy.

      48      Z toho vyplýva, že ustanoveniu doložky 5 rámcovej dohody neodporuje, keď členský štát rozdielne upravuje zneužívanie opakovaného
         uplatňovania po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú podľa toho, či tieto zmluvy alebo vzťahy
         boli uzavreté so zamestnávateľom zo súkromného sektora alebo zamestnávateľom vo verejnom sektore.

      49      Ako vyplýva z bodu 105 už citovaného rozsudku Adeneler a i., s cieľom, aby sa vnútroštátna právna úprava, aká je vo veci samej,
         zakazujúca len vo verejnom sektore zmenu po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv na dobu určitú na zmluvy na dobu neurčitú,
         mohla považovať za úpravu v súlade s rámcovou zmluvou, právny poriadok dotknutého členského štátu v predmetnom sektore musí
         obsahovať iné účinné opatrenie, ktoré by zabránilo, prípadne sankcionovalo zneužívanie používaním po sebe nasledujúcich pracovných
         zmlúv na dobu určitú.

      50      Pokiaľ ide o túto posledne uvedenú podmienku, treba pripomenúť, že doložka 5 bod 1 rámcovej dohody zaväzuje členské štáty
         prijať účinne a záväzne minimálne jedno z tam uvedených opatrení na zabránenie zneužívania opakovaného uplatňovania po sebe
         nasledujúcich pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú, pokiaľ vnútroštátne právo ešte neobsahuje ekvivalentné zákonné
         opatrenia.

      51      Keď, ako v danom prípade, právo Spoločenstva nestanovuje osobitné sankcie pre prípad, že bolo zistené zneužívanie, je povinnosťou
         vnútroštátnych orgánov prijať primerané opatrenia na zabránenie takejto situácie, pričom tieto opatrenia musia byť nielen
         primerané, ale tiež dostatočne účinné a zastrašujúce na to, aby bola zaručená úplná účinnosť noriem prijatých s cieľom zabezpečiť
         uplatňovanie rámcovej dohody (rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 94).

      52      Spôsoby vykonávania takýchto noriem spadajú do vnútroštátneho právneho poriadku členských štátov na základe zásady ich procesnej
         autonómie, nemôžu však byť menej priaznivé ako spôsoby týkajúce sa obdobných situácií vnútornej povahy (zásada ekvivalencie)
         a nemôžu prakticky znemožňovať alebo neprimerane sťažovať výkon práv priznávaných právnym poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity)
         (pozri najmä rozsudky zo 14. decembra 1995, Peterbroeck, C‑312/93, Zb. s. I‑4599, bod 12, ako aj Adeneler a i., už citovaný,
         bod 95).

      53      Pokiaľ by predsa len došlo k zneužívaniu opakovaného použitia po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv na dobu určitú, musí
         byť možné uplatniť opatrenie predstavujúce účinné a porovnateľné záruky ochrany pracovníkov s cieľom uložiť primeranú sankciu
         za toto zneužívanie a odstrániť následky porušenia práva Spoločenstva. Podľa znenia článku 2 prvého odseku smernice 1999/70
         sa totiž od členských štátov vyžaduje, aby „prijali všetky potrebné opatrenia, ktoré im umožnia kedykoľvek zaručiť výsledky,
         ktorých dosiahnutie [uvedená] smernica ukladá“ (rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 102).

      54      Súdnemu dvoru neprislúcha vyjadrovať sa k výkladu vnútroštátneho práva, pretože to je vecou výlučne vnútroštátneho súdu, ktorý
         v tomto prípade musí preskúmať, či príslušné ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy spĺňajú požiadavky uvedené v predchádzajúcich
         troch bodoch. Súdny dvor však pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke môže podať prípadne upresnenia na poskytnutie usmernení
         pre vnútroštátny súd pri jeho právnom posúdení (pozri rozsudok z 21. februára 2006, Halifax a i., C‑255/02, Zb. s. I-1609,
         body 76 a 77).

      55      Z tohto hľadiska je potrebné uviesť, že vnútroštátna právna úprava, aká je vo veci samej, ktorá stanovuje kogentné ustanovenia
         o dĺžke a predlžovaní pracovných zmlúv na dobu určitú, ako aj právo na náhradu škody spôsobenej zneužívaním uplatňovania po
         sebe nasledujúcich pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú zo strany verejnej správy, sa na prvý pohľad javí ako spĺňajúca
         požiadavky uvedené v bodoch 51 až 53 z tohto rozsudku.

      56      Je však vecou vnútroštátneho súdu, aby posúdil, do akej miery je článok 36 ods. 2 prvá veta legislatívneho dekrétu č. 165/2001
         z hľadiska podmienok na jeho uplatnenie a jeho skutočné vykonanie opatrením, ktoré je spôsobilé účinne zabrániť, prípadne
         sankcionovať zneužívanie opakovaného uplatňovania po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú zo strany
         verejnej správy.

      57      Na základe vyššie uvedených úvah je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že rámcová dohoda sa má vykladať v tom zmysle,
         že jej v zásade neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aby sa v prípade zneužívania opakovaného uplatňovania
         po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú zo strany zamestnávateľa vo verejnej správe tieto zmluvy
         a vzťahy zmenili na pracovné zmluvy alebo vzťahy na dobu neurčitú, zatiaľ čo takáto zmena pracovných zmlúv alebo vzťahov na
         dobu určitú je stanovená pre pracovné zmluvy alebo vzťahy so zamestnávateľom v súkromnom sektore, pokiaľ právny poriadok dotknutého
         členského štátu obsahuje iné účinné opatrenie, ktoré má zabrániť, prípadne sankcionovať zneužívanie opakovaného uplatňovania
         po sebe nasledujúcich pracovných zmlúv na dobu určitú zo strany zamestnávateľa vo verejnom sektore.

       O trovách
      58      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Rámcová dohoda o práci na dobu určitú uzavretá 18. marca 1999, ktorá je uvedená ako príloha smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna
            1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že jej v zásade
            neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje, aby sa v prípade zneužívania opakovaného uplatňovania po sebe nasledujúcich
            pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú zo strany zamestnávateľa vo verejnej správe tieto zmluvy a vzťahy zmenili na
            pracovné zmluvy alebo vzťahy na dobu neurčitú, zatiaľ čo takáto zmena pracovných zmlúv alebo vzťahov na dobu určitú je stanovená
            pre pracovné zmluvy alebo vzťahy so zamestnávateľom v súkromnom sektore, pokiaľ právny poriadok dotknutého členského štátu
            obsahuje iné účinné opatrenie, ktoré má zabrániť, prípadne sankcionovať zneužívanie opakovaného uplatňovania po sebe nasledujúcich
            pracovných zmlúv na dobu určitú zo strany zamestnávateľa vo verejnom sektore.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. októbra 2007. # Naipes Heraclio Fournier SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Odvolanie - Nariadenie (ES) č. 40/94 - Ochranná známka Spoločenstva - Obrazové ochranné známky obsahujúce vyobrazenie ‚meča‘, ‚jazdca s kyjakom‘ a ‚kráľa s mečom‘ z kartovej hry - Vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky. # Vec C-311/05 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. októbra 2007 – Naipes Heraclio Fournier/ÚHVT
      (vec C‑311/05 P)
      „Odvolanie – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Ochranná známka Spoločenstva – Obrazové ochranné známky obsahujúce vyobrazenie ‚meča‘, ‚jazdca s kyjakom‘ a ‚kráľa s mečom‘ z kartovej hry – Vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky“
      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Právomoc Súdu prvého stupňa (nariadenie Rady č. 40/94, článok 63) (pozri body 39, 42, 43)
      Predmet

               Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 11. mája 2005, Naipes Heraclio Fournier/ÚHVT (vedľajší
                  účastník konania: France Cartes SAS) (spojené veci T‑160/02 až T‑162/02), ktorým Súd prvého stupňa zamietol žaloby proti trom
                  rozhodnutiam druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ÚHVT) z 28. februára 2002, ktorými sa vyhovelo
                  návrhom na vyhlásenie neplatnosti podaným spoločnosťou France Cartes SAS proti trom obrazovým ochranným známkam, ktorých majiteľom
                  je žalobca

            Výrok

                  1.

                  	Odvolanie sa zamieta.

                  2.

                  	Naipes Heraclio Fournier SA je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 1983. # NV Nederlandsche Banden Industrie Michelin proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Zneužitie dominantného postavenia. # Vec 322/81.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 2. decembra 2008. # Georgios Karatzoglou proti Európskej agentúre pre obnovu (AER). # Verejná služba. # Vec T-471/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      z 2. decembra 2008
      Vec T‑471/04
      Georgios Karatzoglou
      proti
      Európskej agentúre pre obnovu (EAR)
      „Verejná služba – Dočasný zamestnanec – Vrátenie Súdu prvého stupňa po zrušení – Výpoveď zmluvy – Povinnosť odôvodnenia – Zneužitie právomoci – Zásada riadnej správy vecí verejných“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia EAR z 26. februára 2004, ktorým bola vypovedaná pracovná zmluva
         žalobcu

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. G. Karatzoglou a Európska agentúra pre obnovu (EAR) znášajú svoje vlastné trovy konania, ktoré vznikli
         pred Súdnym dvorom a Súdom prvého stupňa.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Dočasní zamestnanci – Rozdielne režimy – Výpoveď zmluvy na dobu neurčitú dočasného zamestnanca – Povinnosť odôvodnenia
            – Nedostatok
      [Služobný poriadok úradníkov, článok 25 druhý odsek; podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 11 a článok 47
            bod 2 písm. a)]
      2.      Úradníci – Žaloba – Dôvody – Zneužitie právomoci – Pojem
      3.      Úradníci – Dočasní zamestnanci – Výpoveď zmluvy na dobu neurčitú dočasného zamestnanca – Návrh na preloženie do inej krajiny
            – Odmietnutie
      1.      Jednostranné vypovedanie pracovnej zmluvy na dobu neurčitú dočasného zamestnanca, ktoré je výslovne upravené v článku 47 bode
         2 písm. a) podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov, patrí do širokej miery voľnej úvahy príslušného orgánu, s ktorou
         zamestnanec súhlasil pri jeho prijatí do zamestnania. Má svoje opodstatnenie v pracovnej zmluve a nemusí byť teda odôvodnená.
         Dočasný zamestnanec zamestnaný na základe pracovnej zmluvy, ktorú je možné za predpokladu dodržania platných právnych predpisov
         jednostranne a bez uvedenia dôvodu vypovedať, sa v tomto aspekte zásadne odlišuje od úradníka. Dočasný zamestnanec nemá zaručenú
         stabilitu zamestnania, ako majú úradníci, lebo už zo samotného pojmu vyplýva, že jeho pracovné povinnosti majú byť vykonávané
         len počas obmedzenej doby. Postavenie dočasného zamestnanca sa teda podstatne odlišuje od postavenia úradníka vymenovaného
         podľa služobného poriadku, takže je vylúčené, aby sa analogicky uplatnil článok 25 druhý odsek tohto poriadku vzťahujúci sa
         na povinnosť odôvodnenia rozhodnutí spôsobujúcich ujmu, ako je všeobecne upravené v článku 11 podmienok zamestnávania ostatných
         zamestnancov.

      (pozri body 35 a 36)
      Odkaz: Súdny dvor, 18. októbra 1977, Schertzer/Parlament, 25/68, Zb. s. 1729, body 39 a 40; Súdny dvor, 19. júna 1992, V./Parlament,
         C‑18/91 P, Zb. s. I‑3997, bod 39; Súd prvého stupňa, 28. januára 1992, Speybrouck/Parlament, T‑45/90, Zb. s. II‑33, bod 93;
         Súd prvého stupňa, 17. marca 1994, Hoyer/Komisia, T‑51/91, Zb. VS s. I‑A‑103, II‑341, bod 27; Súd prvého stupňa, 15. februára
         2005, Pyres/Komisia, T‑256/01, Zb. VS s. I‑A‑23, II‑99, bod 43; Súd prvého stupňa, 6. júna 2006, Girardot/Komisia, T‑10/02,
         Zb. VS s. I‑A‑2‑129, II‑A‑2‑609, bod 72

      2.      Pojem zneužitie právomoci má presne vymedzený rozsah, ktorý sa týka prípadu, keď správny orgán uplatní svoje právomoci s iným
         cieľom, ako je ten, na ktorý mu boli udelené. O zneužitie právomoci pri rozhodnutí ide iba vtedy, keď sa zdá na základe objektívnych,
         relevantných a súhlasných nepriamych dôkazov, že rozhodnutie bolo prijaté na dosiahnutie iného ako stanoveného cieľa. V tomto
         smere sa na podporu svojich tvrdení nestačí dovolávať určitých skutočností, ale je potrebné poskytnúť dostatočne presné, objektívne
         a súhlasné nepriame dôkazy, ktoré môžu potvrdiť ich pravdivosť alebo aspoň ich pravdepodobnosť, pričom v opačnom prípade nemožno
         spochybniť vecnú správnosť tvrdenia dotknutej inštitúcie.

      (pozri body 49 a 50)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 5. júla 2000, Samper/Parlament, T‑111/99, Zb. VS s. I‑A‑135, II‑611, bod 64; Súd prvého stupňa,
         19. septembra 2001, E/Komisia, T‑152/00, Zb. VS s. I‑A‑179, II‑813, bod 69; Súd prvého stupňa, 13. decembra 2005, Cwik/Komisia,
         T‑155/03, T‑157/03 a T‑331/03, Zb. VS s. I‑A‑411, II‑1865, body 179 a 180

      3.      Podľa zásady riadnej správy vecí verejných má administratíva pri rozhodovaní o postavení zamestnanca povinnosť zohľadniť všetky
         skutočnosti, ktoré môžu byť relevantné pre jej rozhodnutie, a vziať pritom do úvahy nielen záujem služby, ale aj záujmy dotknutého
         zamestnanca. Administratíva, ktorá navrhla dočasnému zamestnancovi jeho preloženie do iného štátu namiesto ukončenia jeho
         pracovnej zmluvy, pričom tento zamestnanec uvedené preloženie odmietol, vypovedaním pracovnej zmluvy zohľadnila nielen záujmy
         služby, ale aj záujmy daného zamestnanca.

      (pozri body 56 – 58)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 16. marca 2004, Afari/BCE, T‑11/03, Zb. VS s. I‑A‑65, II‑267, bod 42; Sú pre verejnú službu, 13. decembra
         2007, Sequeira Wandschneider/Komisia, F‑28/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 150


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 23. apríla 2009. # PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. proti Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Nógrád Megyei Bíróság - Maďarsko. # Šiesta smernica o DPH - Pristúpenie nového členského štátu - Daň týkajúca sa nákupu zariadení financovaného dotáciami - Právo na odpočet - Vylúčenia stanovené vnútroštátnou právnou úpravou v čase nadobudnutia účinnosti smernice - Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia. # Vec C-74/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 23. apríla 2009 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Pristúpenie nového členského štátu – Daň týkajúca sa nákupu zariadení financovaného dotáciami – Právo na odpočet – Vylúčenie stanovené vnútroštátnou právnou úpravou v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice – Možnosť členských štátov zachovať oslobodenia od dane“
      Vo veci C‑74/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Nógrád Megyei Bíróság
         (Maďarsko) zo 16. júla 2007 a doručený Súdnemu dvoru 30. januára 2008, ktorý súvisí s konaním:

      PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft.
      proti
      Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak‑magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa) a J. Malenovský,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. marca 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        maďarská vláda, v zastúpení: R. Somssich, J. Fazekas, K. Borvölgyi a M. Fehér, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou a K. Talabér‑Ritz, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi podnikom PARAT Automotive Cabrio Textiltetőket Gyártó Kft. (ďalej len „PARAT“)
         a Adó- és Pénzügyi Ellenőrzési Hivatal, Hatósági Főosztály, Észak-magyarországi Kihelyezett Hatósági Osztály (miestny daňový
         úrad podliehajúci daňovému úradu pre správu daní a finančnú kontrolu pre región severné Maďarsko, ďalej len „APEH“) vo veci
         stanovenia pôsobnosti vnútroštátneho daňového práva týkajúceho sa práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty (ďalej len
         „DPH“) zaplatenej pri nákupe tovaru financovaného dotáciami.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 2 prvej smernice Rady 67/227/EHS z 11. apríla 1967 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
         dane z obratu (Ú. v. ES 71, 1967, s. 1301; Mim. vyd. 09/001, s. 3) stanovuje:

      „Princíp spoločného systému [DPH] je založený na zásade, že na tovar a služby sa uplatňuje všeobecná spotrebná daň presne
         proporčne k cene tovaru a služieb, bez ohľadu na počet plnení uskutočnených vo výrobnom a distribučnom procese pred stupňom,
         ktorý je zaťažený daňou.

      Na každé plnenie sa vyrubí [DPH] vypočítaná z ceny tovaru alebo služieb podľa sadzieb platných pre tento tovar alebo služby
         po odrátaní dane z pridanej hodnoty, ktorou boli priamo zaťažené jednotlivé nákladové prvky.

      …“
      4        Podľa článku 17 ods. 2, 6 a 7 šiestej smernice zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102,
         s. 18; Mim. vyd. 09/001, s. 274):

      „2.      Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      [DPH] splatnú alebo zaplatenú na území štátu za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [platiteľ
         dane – neoficiálny preklad];

      …
      6.      Najneskôr do uplynutia 4 rokov od dátumu, kedy táto smernica nadobudla platnosť [účinnosť – neoficiálny preklad], Rada v úzkej spolupráci s a podľa návrhu Komisie [Rada na návrh Komisie jednomyseľne – neoficiálny preklad] rozhodne, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočet [DPH]. [DPH] sa nikdy neodratuje z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne
         do podnikateľských výdavkov ako napr. luxusné výrobky a služby, zábava a pod.

      Pokiaľ hore uvedené pravidlo nenadobudne platnosť, členské štáty si môžu ponechať všetky výnimky, ktoré umožňujú ich národné
         zákony aj po vstúpení tejto smernice do platnosti [Pokiaľ uvedené pravidlo nenadobudne účinnosť, členské štáty si môžu ponechať
         všetky vylúčenia, ktoré umožňuje ich vnútroštátna právna úprava v čase nadobudnutia účinnosti tejto smernice – neoficiálny preklad].

      7.      Na základe konzultácií podľa článku 29, môže každý členský štát, z cyklických ekonomických dôvodov, úplne alebo čiastočne
         vylúčiť všetky alebo niektoré kapitálové tovary alebo iné tovary zo systému zníženia dane. Kvôli zachovaniu identických konkurenčných
         podmienok môžu členské štáty namiesto odmietnutia oslobodenia od dane zdaniť tovary ním vyrobené, v danej krajine nakúpené
         alebo importované tak, aby daň neprevýšila hodnotu dane z pridanej hodnoty, ktorá by bola vyrubená pri akvizícii podobného
         tovaru [V súlade s konzultáciami podľa článku 29, môže každý členský štát z dôvodov konjunkturálneho cyklu úplne alebo čiastočne
         vylúčiť všetok alebo niektorý investičný majetok alebo iný tovar zo systému odpočítania dane. S cieľom zachovať rovnaké podmienky
         hospodárskej súťaže môžu členské štáty namiesto toho, aby odmietli oslobodenie od dane, zdaniť tovar, ktorý platiteľ dane
         sám vyrobil, kúpil v rámci štátu alebo doviezol, a to tak, aby zdanenie neprevýšilo sumu [DPH], ktorá by bola uplatnená na
         nadobudnutie podobného tovaru – neoficiálny preklad].“

       Vnútroštátna právna úprava
      5        Kapitola VIII maďarského zákona č. LXXIV z roku 1992 o dani z pridanej hodnoty (ďalej len „zákon o DPH“), ktorý bol účinný
         k 1. máju 2004 – deň pristúpenia Maďarskej republiky k Európskej únii – obsahovala, v čase skutkového stavu konania vo veci
         samej, vo svojom § 38 ods. 1 písm. a), týkajúcom sa rozdelenia dane zaplatenej na vstupe, pod názvom „Odpočet dane“ nasledujúce
         ustanovenie:

      „Rozdelenie dane na vstupe
      Platiteľ dane je povinný vo svojom účtovníctve osobitne uviesť výšku dane zaplatenej na vstupe, ktorú možno a ktorú nemožno
         odpočítať... Platiteľ dane, ktorému boli priznané dotácie z verejných fondov vylúčené zo základu dane... môže, pokiaľ každoročný
         zákon o rozpočte neustanovuje inak,

      a)      v prípade dotácií získaných na účely nadobudnutia určitého tovaru, uplatniť svoje právo na odpočítanie výlučne vzhľadom na
         toto nadobudnutie a v maximálnej výške rovnajúcej sa nedotovanej časti.

      …“
      6        Uvedené ustanovenie bolo zrušené s účinnosťou od 1. januára 2006. Toto opatrenie však nebolo retroaktívne. Výpočet podľa pomeru
         k dotáciám z verejných fondov sa uplatňoval na každý nákup tovaru uskutočnený pred 31. decembrom 2005.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      7        Na základe zmluvy o poskytnutí dotácie uzavretej 11. mája 2005 s Magyar Fejlesztési Bank (Maďarskou rozvojovou bankou), ktorá
         konala v mene Gazdasági és Közlekedési Minisztérium (ministerstvo hospodárstva a dopravy), uskutočnil PARAT investíciu s cieľom
         rozšíriť svoje kapacity výroby sklápacích striech pre motorové vozidlá v roku 2005. Uvedenou zmluvou bola podniku PARAT priznaná
         nenávratná dotácia vo výške 47 % z celkovej hodnoty investičných výdavkov.

      8        PARAT z titulu tejto investície zaúčtoval štyri faktúry vystavené na nákup strojov v celkovej výške 43 882 853 HUF, pričom
         vo svojom daňovom priznaní k DPH za mesiac september 2005 odpočítal celú DPH uvedenú na týchto faktúrach, to znamená 10 971 718
         HUF.

      9        Následne, Nógrád Megyei Igazgatóság Kiutalás Előtti Ellenőrzési Osztálya (oddelenie kontroly riaditeľstva daňovej správy komitátu
         Nógrád) vykonalo kontrolu tohto priznania, z ktorej vyplynulo, že PARAT musí znížiť čiastku DPH odpočítanú z titulu nákupu
         strojov v rámci uskutočnenej investície, z dôvodu nenávratnej dotácie, ktorú získal.

      10      APEH potom stanovil čiastku odpočítateľnej DPH na základe získaného financovania (47 %) a konštatoval, že namiesto sumy 10 971 718
         HUF, ktorú PARAT odpočítal ako DPH zo zakúpených zariadení, tento podnik mal právo na odpočet vo výške 5 748 000 HUF. APEH
         tak po výpočte zostávajúceho podielu stanovil čiastku neodpočítateľnej DPH na 5 223 718 HUF a táto suma bola pripísaná na
         ťarchu podniku PARAT ako daňový dlh. Okrem toho, táto čiastka bola zvýšená o penále a úroky z omeškania.

      11      V sťažnosti podanej proti tomuto rozhodnutiu PARAT žiadal zrušenie uvedeného daňového dlhu, ako aj penále a úrokov z omeškania.
         Uviedol najmä, že vnútroštátna právna úprava uplatniteľná v čase skutkových okolností konania vo veci samej predstavovala
         obmedzenie práva na odpočet DPH, ktoré je v rozpore s ustanoveniami šiestej smernice. APEH zamietol sťažnosť podniku PARAT.

      12      PARAT teda podal žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu, ktorým mu bolo uložené zaplatiť daňový dlh, zvýšený o penále a úroky
         z omeškania. Zdôraznil najmä, že článok 17 ods. 2 šiestej smernice mu umožňuje úplný odpočet DPH uvedenej na faktúrach, ktoré
         zodpovedajú nákupu zariadenia.

      13      Za týchto podmienok Nógrád Megyei Bíróság rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Bol pri pristúpení Maďarskej republiky k Európskej únii 1. mája 2004 systém stanovený v § 38 ods. 1 písm. a) zákona [o DPH]
         v súlade s ustanovením článku 17 šiestej smernice...?

      2.      V prípade zápornej odpovede, má žalobca pri výkone práva na odpočet dane možnosť odvolávať sa na priame uplatnenie článku
         17 šiestej smernice v rozpore so systémom stanoveným v § 38 ods. 1 písm. a) zákona [o DPH]?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      14      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanovenia uvedené v článku 17 šiestej smernice bránia tomu,
         aby členský štát vylúčil právo na odpočítanie DPH pre časť kúpnej ceny tovaru, ktorá pochádza z dotácie financovanej z verejných
         fondov.

      15      Na účely odpovede na túto otázku je potrebné najskôr pripomenúť, že právo na odpočet DPH, ako neoddeliteľná súčasť mechanizmu
         DPH, predstavuje základnú zásadu, ktorá je vlastná spoločnému systému DPH a v zásade ju nemožno obmedziť (pozri rozsudky z 21. marca
         2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98 až C‑147/98, Zb. s. I‑1577, bod 43; z 8. januára 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Zb. s. I‑81,
         bod 42, ako aj z 26. mája 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Zb. s. I‑4357, bod 33).

      16      Súdny dvor takisto v uvedených bodoch už citovaných rozsudkov rozhodol, že podľa zásad upravujúcich spoločný systém DPH sa
         táto daň uplatňuje na všetky operácie výroby a distribúcie, pričom sa odpočíta DPH, ktorou boli priamo zaťažené plnenia uskutočnené
         na vstupe. Právo na odpočet sa okamžite uplatňuje na celkovú výšku daní, ktoré zaťažujú plnenia uskutočnené na vstupe. Z toho
         vyplýva, že akékoľvek obmedzenie práva na odpočet DPH má vplyv na úroveň daňového zaťaženia a musí sa uplatniť podobným spôsobom
         vo všetkých členských štátoch.

      17      Okrem toho je potrebné uviesť, že článok 17 ods. 2 šiestej smernice výslovne a presne uvádza zásadu, že platiteľ dane odpočítava
         sumy, ktoré sú mu fakturované na základe DPH za dodané tovary alebo poskytnuté služby, v rozsahu, v akom sú tieto tovary alebo
         služby použité pre potreby jeho zdaniteľných činností (pozri rozsudky Metropol a Stadler, už citovaný, bod 43; z 11. decembra
         2008, Danfoss a AstraZeneca, C‑371/07, Zb. s. I‑9549, bod 27, ako aj z 22. decembra 2008, Magoora, C‑414/07, Zb. s. I‑10921,
         bod 29).

      18      Za týchto podmienok sú výnimky prípustné len v prípadoch, ktoré sú výslovne upravené v šiestej smernici (pozri rozsudky z 19. septembra
         2000, Amprafrance a Sanofi, C‑177/99 a C‑181/99, Zb. s. I‑7013, bod 34, ako aj rozsudky Danfoss a AstraZeneca, už citovaný,
         bod 26, a Magoora, už citovaný, bod 28).

      19      Pokiaľ ide o takú vnútroštátnu právnu úpravu, aká je dotknutá v konaní vo veci samej, s názvom „Odpočet dane“, treba pripomenúť,
         že obsahuje všeobecné obmedzenie práva na odpočet DPH, ktoré sa uplatňuje na každé nadobudnutie tovaru financované dotáciami
         z verejných fondov.

      20      Pokiaľ ide o nákup tovarov alebo služieb financovaných dotáciami, táto právna úprava stanovuje obmedzenie práva na odpočet
         dane, ktoré článok 17 ods. 2 šiestej smernice neumožňuje (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. októbra 2005, Komisia/Španielsko,
         C‑204/03, Zb. s. I‑8389, body 26 a 27, ako aj Komisia/Francúzsko, C‑243/03, Zb. s. I‑8411, bod 32).

      21      Zásada práva na odpočet DPH je však zmiernená odchylným ustanovením uvedeným v článku 17 ods. 6 druhom pododseku šiestej smernice.
         Na základe tohto ustanovenia sú členské štáty oprávnené zachovať svoju právnu úpravu v oblasti vylúčenia práva na odpočet
         DPH existujúcu ku dňu nadobudnutia účinnosti šiestej smernice až dovtedy, kým Rada neurčí výdavky, na základe ktorých toto
         právo vzniká (pozri rozsudky Metropol a Stadler, už citovaný, bod 44, ako aj Danfoss a AstraZeneca, už citovaný, bod 28).

      22      Článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice obsahuje ustanovenie „status quo“ počítajúce s tým, že v členskom štáte zostanú
         zachované vnútroštátne vylúčenia z práva na odpočet DPH, ktoré boli uplatniteľné pred nadobudnutím účinnosti šiestej smernice.
         Cieľom tohto ustanovenia je umožniť členským štátom, ktoré čakajú na zriadenie systému Spoločenstva týkajúceho sa vylúčení
         z práva na odpočet DPH Radou, ponechať v platnosti všetky pravidlá vnútroštátneho práva týkajúce sa vylúčenia tohto práva
         na odpočet skutočne uplatňované verejnými orgánmi v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice (pozri rozsudky Metropol
         a Stadler, už citovaný, bod 48; Danfoss a AstraZeneca, už citovaný, body 30 a 31, ako aj Magoora, už citovaný, bod 35).

      23      V každom prípade, pokiaľ ide o systém stanovujúci odchýlky zo zásady práva na odpočet DPH, ktorý je vo všeobecnosti upravený
         v článku 17 ods. 2 šiestej smernice a zabezpečuje neutralitu tejto dane, treba ho vykladať doslovne (pozri rozsudky Metropol
         a Stadler, už citovaný, bod 59, a Magoora, už citovaný, bod 28).

      24      Čo sa týka situácie, akou je tá v prejednávanej veci, a uplatniteľnosti vyššie uvedeného systému odchýlky, je potrebné najskôr
         pripomenúť, že šiesta smernica nadobudla v Maďarsku účinnosť dňom pristúpenia Maďarskej republiky k Európskej únii, čiže 1. mája
         2004. Tento dátum je teda relevantný na účely uplatnenia článku 17 ods. 6 uvedenej smernice v danom členskom štáte (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Magoora, už citovaný, bod 27).

      25      Na účely posúdenia takej vnútroštátnej právnej úpravy, akou je tá v prejednávanej veci, vzhľadom na predmetný systém Spoločenstva
         stanovujúci odchýlku z práva na odpočet dane, treba konštatovať, ako vyplýva z bodu 19 tohto rozsudku, že uvedená úprava predstavuje
         opatrenie všeobecnej povahy, ktoré obmedzuje právo na úplné odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe pri akomkoľvek nadobudnutí
         tovaru financovanom dotáciami pochádzajúcimi z verejných fondov.

      26      Uvedená právna úprava však obsahuje obmedzenie práva na odpočet, ktoré prekračuje to, čo je povolené článkom 17 ods. 6 šiestej
         smernice.

      27      Článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice je potrené vykladať vzhľadom na prvý pododsek tohto ustanovenia, ktoré Rade
         priznáva podľa návrhu Komisie právomoc rozhodnúť, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočet DPH, a zároveň spresňuje, že
         DPH sa nikdy neodpočítava z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov, ako sú napr. luxusné výrobky
         a služby, zábava a pod.

      28      V dôsledku toho a vzhľadom na doslovný výklad, ktorý mu ako ustanoveniu o odchýlke prislúcha, článok 17 ods. 6 druhý pododsek
         šiestej smernice nemožno vykladať tak, že členskému štátu umožňuje zachovať obmedzenie práva na odpočet DPH, ktoré možno uplatniť
         všeobecne na akékoľvek výdavky spojené s nadobudnutím tovaru, bez ohľadu na ich povahu alebo predmet.

      29      Takýto výklad je potrebné uplatniť aj so zreteľom na vývoj tohto ustanovenia, ktorý odzrkadľuje pretrvávajúcu vôľu normotvorcu
         Spoločenstva umožniť vylúčiť zo systému odpočítania DPH len určité výrobky alebo služby, nie však všeobecné vylúčenie z tohto
         systému (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 1999, Royscot a i., C‑305/97, Zb. s. I‑6671, bod 22, ako aj zo 14. júla
         2005, Charles a Charles‑Tijmens, C‑434/03, Zb. s. I‑7037, body 32 a 35).

      30      Preto je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice 91/533 sa má vykladať v tom zmysle,
         že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v prípade nadobudnutia tovaru financovaného dotáciami z verejných fondov
         umožňuje odpočítať DPH, ktorá sa naň vzťahuje, len z nedotovanej časti tohto nadobudnutia.

       O druhej otázke
      31      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa platiteľ DPH môže odvolávať na uplatnenie článku 17 šiestej
         smernice voči právnej úprave, ktorá obmedzuje právo na odpočet DPH spôsobom, ktorý je nezlučiteľný s odsekmi 2 a 6 uvedeného
         článku 17.

      32      Na účely odpovede na túto otázku je opodstatnené pripomenúť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 6. júla 1995, BP Soupergaz
         (C‑62/93, Zb. s. I‑1883, bod 35) uviedol, že článok 17 ods. 2 šiestej smernice presne stanovuje podmienky vzniku a rozsahu
         tohto práva a nenecháva členským štátom žiadne oprávnenie voľnej úvahy, pokiaľ ide o jeho vykonanie.

      33      Súdny dvor preto v bodoch 35 a 36 uvedeného rozsudku rozhodol, že článok 17 ods. 2 šiestej smernice priznáva jednotlivcom
         práva, ktoré môžu uplatniť pred vnútroštátnymi súdmi proti vnútroštátnej právnej úprave, ktorá je nezlučiteľná s uvedeným
         ustanovením.

      34      Súdny dvor takisto zdôraznil, že pokiaľ vylúčenie zo systému odpočítania DPH nebolo zavedené v súlade s ustanoveniami šiestej
         smernice, vnútroštátne daňové orgány sa nemôžu odvolávať proti platiteľovi dane na ustanovenie odchyľujúce sa od zásady práva
         na odpočet DPH (pozri rozsudok zo 14. septembra 2006, Stradasfalti, C‑228/05, Zb. s. I‑8391, bod 66).

      35      Platiteľ dane, ktorý podliehal takémuto opatreniu, musí mať teda právo prepočítať svoj dlh na DPH v súlade s ustanoveniami
         článku 17 ods. 2 šiestej smernice, pokiaľ boli tovary alebo služby použité na účely zdaniteľných plnení (pozri rozsudok Stradasfalti,
         už citovaný, bod 68).

      36      Na základe toho je opodstatnené odpovedať na druhú otázku tak, že článok 17 ods. 2 šiestej smernice priznáva platiteľom dane
         práva, ktoré môžu uplatniť pred vnútroštátnymi súdmi proti vnútroštátnej právnej úprave, ktorá je nezlučiteľná s týmto ustanovením.

       O trovách
      37      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že
            bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá v prípade nadobudnutia tovaru financovaného dotáciami z verejných fondov umožňuje
            odpočítať daň z pridanej hodnoty, ktorá sa naň vzťahuje, len z nedotovanej časti tohto nadobudnutia.
      2.      Článok 17 ods. 2 šiestej smernice 77/388 priznáva platiteľom dane práva, ktoré môžu uplatniť pred vnútroštátnymi súdmi proti
            vnútroštátnej právnej úprave, ktorá je nezlučiteľná s týmto ustanovením.
      Podpisy
      * Jazyk konania: maďarčina.