Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 30. apríla 1991. # SCP Boscher, Studer et Fromentin proti SA British Motors Wright a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour de cassation - Francúzsko. # Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-239/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. júla 2008.#ASM Brescia SpA proti Comune di Rodengo Saiano.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia - Taliansko.#Články 43 ES, 49 ES a 86 ES - Koncesia na služby vo verejnom záujme distribúcie plynu - Smernica 2003/55 - Predčasné uplynutie prechodného obdobia - Zásada ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty.#Vec C-347/06.

text:
      Vec C‑347/06
      ASM Brescia SpA
      proti
      Comune di Rodengo Saiano
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia)
      „Články 43 ES, 49 ES a 86 ES – Koncesia na služby vo verejnom záujme distribúcie plynu – Smernica 2003/55 – Predčasné uplynutie ku koncu prechodného obdobia – Zásada ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Článok 234 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Právomoc vnútroštátneho súdu
      (Článok 234 ES)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Aproximačné opatrenia – Spoločné pravidlá pre vnútorný trh so zemným plynom – Smernica 2003/55
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/55, článok 23 ods. 1)
      4.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Koncesia na služby vo verejnom záujme pridelená bez
            vyhlásenia výberového konania
      (Články 43 ES, 49 ES a článok 86 ods. 1 ES)
      1.        V rámci konania začatého podľa článku 234 ES nemá Súdny dvor právomoc rozhodovať o zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia
         s právom Spoločenstva. Súdny dvor však zo znenia otázok položených vnútroštátnym súdom, vzhľadom na údaje, ktoré uviedol,
         môže vyvodiť prvky, na ktoré sa vzťahuje výklad práva Spoločenstva, na to, aby mu umožnil vyriešenie právneho problému, ktorý
         prejednáva.

      Okrem toho nie je úlohou Súdneho dvora rozhodnúť o výklade a uplatniteľnosti vnútroštátnych ustanovení alebo zistiť relevantné
         skutkové okolnosti pre riešenie sporu vo veci samej. Súdny dvor totiž musí zohľadniť v rámci rozdelenia právomocí medzi vnútroštátnymi
         súdnymi orgánmi a súdnymi orgánmi Spoločenstva skutkový a právny kontext, do ktorého sa začleňuje prejudiciálna otázka tak,
         ako ju vymedzuje vnútroštátne rozhodnutie.

      (pozri body 25, 28)
      2.        V rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi založenej článkom 234 ES prináleží iba vnútroštátnemu súdu,
         ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil
         tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu
         dvoru. V dôsledku toho, ak sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný
         rozhodnúť.

      (pozri bod 27)
      3.        Smernica 2003/55 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30, nebráni tomu, aby
         právna úprava členského štátu stanovovala za podmienok, ktoré určuje, predĺženie prechodného obdobia, po uplynutí ktorého
         musí predčasne zaniknúť platnosť koncesie na distribúciu zemného plynu, ktorá bola pridelená bez vyhlásenia výberového konania.
         Za týchto podmienok sa treba tiež domnievať, že článok 10 ES a zásada proporcionality takisto nebránia takejto právnej úprave.

      Článok 23 ods. 1 uvedenej smernice totiž upresňuje kalendár liberalizácie dodávok zemného plynu a stanovuje najmä, že členské
         štáty zabezpečia, aby oprávnenými odberateľmi, teda takými, ktorí majú právo obrátiť sa podľa vlastného uváženia na dodávateľa,
         boli do 1. júla 2004 všetci odberatelia. Toto ustanovenie sa týka zemného plynu, a nie jeho distribúcie. Preto nemožno z neho
         vyvodiť žiadnu povinnosť zaväzujúcu členské štáty ukončiť platnosť zákaziek na distribúciu udelených bez výberového konania.
         Smernica 2003/55 neobsahuje okrem toho žiadne ustanovenie o platných koncesiách na distribúciu zemného plynu.

      (pozri body 38 – 41, bod 1 výroku)
      4.        Články 43 ES, 49 ES a článok 86 ods. 1 ES nebránia tomu, aby právna úprava členského štátu, upravujúca spoločné pravidlá pre
         vnútorný trh so zemným plynom prostredníctvom predčasného uplynutia ku koncu prechodného obdobia koncesií na distribúciu zemného
         plynu, ktoré boli udelené bez vyhlásenia výberového konania, stanovovala za určitých podmienok predĺženie uvedeného prechodného
         obdobia, pokiaľ sa takéto predĺženie môže považovať za nevyhnutné na to, aby sa umožnilo zmluvným stranám oslobodiť sa spod
         zmluvných vzťahov za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek služby vo verejnom záujme, ako aj z hospodárskeho hľadiska.

      Bez ohľadu na skutočnosť, že takáto koncesia na službu vo verejnom záujme nepatrí do pôsobnosti smerníc, ktoré sa týkajú rôznych
         kategórií verejných obstarávaní, verejné orgány sú povinné, keď chcú udeliť takúto koncesiu, dodržiavať vo všeobecnosti základné
         pravidlá Zmluvy ES a osobitne zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti. Obzvlášť, pokiaľ takáto koncesia
         vykazuje určitý cezhraničný záujem, jej udelenie podniku usadenému v členskom štáte verejného obstarávateľa bez akejkoľvek
         transparentnosti predstavuje rozdiel v zaobchádzaní na ujmu podnikov usadených v iných členských štátoch, ktoré by mohli mať
         o túto koncesiu záujem. Taký rozdiel v zaobchádzaní, ktorý vylúčením všetkých podnikov nachádzajúcich sa v inom členskom štáte
         spôsobuje hlavne týmto podnikom ujmu, predstavuje, pokiaľ nie je odôvodnený objektívnymi okolnosťami, nepriamu diskrimináciu
         na základe štátnej príslušnosti, ktorá je podľa článkov 43 ES a 49 ES zakázaná. Ďalej článok 86 ods. 1 ES bráni tomu, aby
         členské štáty v prípade verejnoprávnych podnikov a podnikov, ktorým členské štáty priznávajú osobitné alebo výlučné práva,
         ponechali v účinnosti vnútroštátne opatrenia, ktoré sú v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES.

      Takýto rozdiel v zaobchádzaní môže byť odôvodnený nutnosťou dodržiavať zásadu právnej istoty, teda zásadu, ktorá patrí do
         právneho poriadku Spoločenstva a ktorú sú povinné dodržiavať všetky vnútroštátne orgány, ktoré uplatňujú právo Spoločenstva.
         Vzhľadom na to, že smernica 2003/55 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30,
         nestanovuje spochybnenie existujúcich koncesií na distribúciu plynu, na to, že v prejednávanej veci ide o starú koncesiu,
         ktorá má mať účinky počas niekoľkých desaťročí a bola udelená v čase, keď Súdny dvor ešte nerozhodol, že zmluvy vykazujúce
         určitý cezhraničný záujem by mohli byť viazané povinnosťami transparentnosti vyplývajúcich z primárneho práva, zásada právnej
         istoty, ktorá najmä vyžaduje, aby boli právne pravidlá jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky, nielenže umožňuje,
         ale tiež vyžaduje, aby sa so zrušením takejto koncesie spájalo prechodné obdobie, ktoré umožní zmluvným stranám oslobodiť
         sa spod zmluvných vzťahov za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek služby vo verejnom záujme, ako aj z hospodárskeho
         hľadiska. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či sa môže najmä predĺženie prechodného obdobia, ktoré uskutočnila právna
         úprava, považovať za nevyhnutné na to, aby sa dodržala zásada právnej istoty.

      (pozri body 57 – 61, 64, 65, 67 – 73, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 17. júla 2008 (*)

      „Články 43 ES, 49 ES a 86 ES – Koncesia na služby vo verejnom záujme distribúcie plynu – Smernica 2003/55 – Predčasné uplynutie ku koncu prechodného obdobia – Zásada ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty“
      Vo veci C‑347/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale per la Lombardia (Taliansko) z 23. mája 2006 a doručený Súdnemu dvoru 17. augusta 2006, ktorý súvisí s konaním:

      ASM Brescia SpA
      proti
      Comune di Rodengo Saiano,
      za účasti:
      Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. Makarczyk, P. Kūris, J.‑C. Bonichot (spravodajca) a C. Toader,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. februára 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        ASM Brescia SpA, v zastúpení: V. Salvadori, A. Salvadori, G. Caia a N. Aicardi, avvocati,
      –        Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas, v zastúpení: M. Zoppolato a D. Gazzola, avvocati,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: X. Lewis, B. Schima a D. Recchia, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. apríla 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 10 ES, 43 ES, 49 ES a 86 ods. 1 ES, zásad rovnosti zaobchádzania,
         zákazu diskriminácie, transparentnosti a proporcionality, ako aj smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/55/ES z 26. júna
         2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30/ES (Ú. v. EÚ L 176, s. 57; Mim.
         vyd. 12/002, s. 230).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi ASM Brescia SpA (ďalej len „ASM Brescia“) a Comune di Rodengo Saiano, ktorého predmetom
         je rozhodnutie č. 19 obecnej rady tejto obce z 19. júla 2005, ktorým sa potvrdilo k 31. decembru 2005 uplynutie platnosti
         koncesie, ktorú obec udelila spoločnosti ASM Brescia na službu distribúcie zemného plynu na svojom území.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Odôvodnenie č. 4 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Slobody, ktoré zmluva zaručuje obyvateľom Európy – voľný pohyb tovaru, voľné poskytovanie služieb a sloboda usadiť sa –,
         sú možné len v prostredí úplne otvoreného trhu, ktorý umožní všetkým odberateľom slobodne si vyberať dodávateľov a všetkým
         dodávateľom slobodne dodávať svojim odberateľom.“

      4        Odôvodnenie č. 8 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Pre ukončenie budovania vnútorného trhu so zemným plynom má rozhodujúcu úlohu nediskriminačný prístup do siete prevádzkovateľov
         prepravnej a distribučnej sústavy. Prevádzkovateľ prepravnej alebo distribučnej sústavy môže pozostávať z jedného alebo viacerých
         podnikov.“

      5        Odôvodnenie č. 10 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Pre zabezpečenie efektívneho a nediskriminačného prístupu do siete je vhodné, aby tam, kde existujú vertikálne integrované
         podniky, boli prepravné a distribučné sústavy prevádzkované právne samostatnými organizačnými jednotkami. Komisia by mala
         zhodnotiť opatrenia s rovnakým účinkom vyvinuté členskými štátmi na dosiahnutie tejto požiadavky, a tam kde je to vhodné,
         predložiť návrhy na zmenu a doplnenie tejto smernice.

      Je tiež vhodné, aby prevádzkovatelia prepravnej a distribučnej sústavy mali účinné rozhodovacie právomoci týkajúce sa aktív
         potrebných na údržbu, prevádzku a rozvoj sietí, ak spomínané aktíva vlastnia a prevádzkujú vertikálne integrované podniky.

      Je však dôležité rozlišovať medzi takýmto právnym oddelením a oddelením vlastníctva. Právne oddelenie neznamená zmenu vlastníctva
         majetku ani nebráni tomu, aby boli podobné alebo rovnaké podmienky zamestnanosti uplatňované v celej skupine vertikálne integrovaných
         podnikov. Je však potrebné zabezpečiť nediskriminačný charakter rozhodovacieho procesu pomocou organizačných opatrení týkajúcich
         sa nezávislosti osôb s rozhodovacími právomocami.“

      6        Odôvodnenie č. 18 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Odberatelia plynu majú mať možnosť slobodne si vybrať svojho dodávateľa. Pri dokončovaní vnútorného trhu s plynom je však
         potrebné použiť postupný prístup spojený s konkrétnym konečným termínom, ktorý umožní priemyslu, aby sa prispôsobil a aby
         sa zabezpečilo zavedenie vhodných opatrení a systémov na ochranu záujmov odberateľov a zabezpečilo ich reálne a účinné právo
         na výber dodávateľa.“

      7        Článok 1 ods. 1 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Táto smernica ustanovuje spoločné pravidlá pre prepravu, distribúciu, dodávku a uskladňovanie zemného plynu. Definuje pravidlá
         vzťahujúce sa na organizačné usporiadanie a fungovanie plynárenstva, prístup na trh, kritériá a postupy uplatňované pri udeľovaní
         povolení na prepravu, distribúciu, dodávku a uskladňovanie zemného plynu a na prevádzku sústav.“

      8        Článok 2 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      …
      ‚distribúcia‘ znamená dopravu zemného plynu cez miestne alebo regionálne plynovodné siete s cieľom dodania odberateľom, ale
         nezahrňuje samotnú dodávku;

      …
      ‚dodávka‘ znamená predaj, vrátane ďalšieho predaja zemného plynu, vrátane LNG, odberateľom;
      …
      ‚oprávnení odberatelia‘ znamená odberateľov, ktorí môžu slobodne nakupovať plyn od dodávateľa podľa vlastného výberu v zmysle
         článku 23 tejto smernice;

      …“
      9        Článok 23 ods. 1 smernice 2003/55 stanovuje:

      „Členské štáty zabezpečia, aby oprávnenými odberateľmi boli:
      a)      do 1. júla 2004 oprávnení odberatelia stanovení podľa článku 18 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 98/30/ES [z 22. júna
         1998 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom (Ú. v. ES L 204, s. 1; Mim. vyd. 12/002 s. 28)]. Členské štáty
         do 31. januára každého roku uverejnia kritériá pre definovanie oprávnených odberateľov;

      b)      najneskôr od 1. júla 2004 všetci odberatelia okrem domácností;
      c)      od 1. júla 2007 všetci odberatelia.“
       Vnútroštátne právo
      10      Legislatívny dekrét č. 164/2000, ktorým sa vykonáva smernica 98/30/ES o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom
         v súlade s článkom 41 zákona č. 144 zo 17. mája 1999 (decreto legislativo n. 164, attuazione della direttiva n. 98/30/CE recante
         norme comuni per il mercato interno del gas naturale, a norma dell’articolo 41 della legge 17 maggio 1999, n. 144), z 23. mája
         2000 (GURI č. 142 z 20. júna 2000, s. 4, ďalej len „legislatívny dekrét č. 164/2000“), stanovuje, že činnosť distribúcie zemného
         plynu je v zásade službou vo verejnom záujme, ktorej výkonom obce poverujú koncesionárov vybraných výlučne na základe výberového
         konania na obdobie nie dlhšie ako 12 rokov.

      11      Vzhľadom na platné koncesie na distribúciu zemného plynu, ktoré neboli udelené v rámci výberového konania, článok 15 ods. 5
         legislatívneho dekrétu upresňuje:

      „Pokiaľ ide o činnosti distribúcie plynu, koncesie platné ku dňu účinnosti tohto dekrétu, ako aj tie, ktoré sú udelené spoločnostiam
         odvodeným od premeny súčasných prevádzkujúcich štruktúr, zanikajú ku dňu uplynutia v nich stanovenej lehoty, pokiaľ táto lehota
         uplynie skôr ako prechodné obdobie určené odsekom 7. Platné koncesie, v ktorých nie je stanovená lehota zániku ich platnosti,
         alebo pre ktoré je stanovená lehota presahujúca prechodné obdobie, zostávajú platné do uplynutia tohto prechodného obdobia…“

      12      Článok 15 ods. 7 uvedeného legislatívneho dekrétu uvádza:

      „Prechodné obdobie, ktorého dĺžku stanovuje odsek 5 na päť rokov, začína plynúť 31. decembra 2000. Toto obdobie môže byť predĺžené
         za nižšie uvedených podmienok s tým, že nesmie byť dlhšie ako:

      a)      jeden rok, v prípade ak aspoň rok pred uplynutím piatich rokov sa zlúčia alebo splynú obchodné spoločnosti, pričom uvedená
         okolnosť umožní pokryť spotrebu, ktorá nie je súhrnne nižšia ako dvojnásobok pôvodnej spotreby pokrytej najväčšou zo zaniknutých
         spoločností;

      b)      dva roky, v prípade ak pred uplynutím lehoty uvedenej v písmene a) je počet odberateľov vyšší ako stotisíc konečných zákazníkov
         alebo ak objem distribuovaného zemného plynu je vyšší ako sto miliónov metrov kubických za rok, alebo podnik vykonáva činnosť
         v rozsahu, ktorý zodpovedá aspoň územiu provincie;

      c)      dva roky, v prípade ak pred uplynutím lehoty uvedenej v písmene a) súkromný kapitál tvorí aspoň 40 % základného imania spoločnosti.“
      13      Článok 15 ods. 8 legislatívneho dekrétu č. 164/2000 stanovuje, že keď viacero z týchto podmienok je splnených, potom je možné
         kumulovať obdobia predĺženia uvedeného prechodného obdobia.

      14      Článok 1 ods. 69 zákona č. 239, ktorým sa reorganizuje odvetvie energetiky a ktorým sa vláda poveruje reorganizovať ustanovenia
         účinné v oblasti energie (legge n. 239, riordino del settore energetico, nonche’ delega al Governo per il riassetto delle
         disposizioni vigenti in materia di energia), z 23. augusta 2004 (GURI č. 215 z 13. septembra 2004, s. 3), stanovuje:

      „… Prechodné obdobie, ktoré uvádza článok 15 ods. 5 [legislatívneho dekrétu č. 164/2000], uplynie najneskôr 31. decembra 2007,
         pričom sa zachováva právo samosprávnej jednotky predĺžiť prechodné obdobie počas šiestich mesiacov od nadobudnutia účinnosti
         tohto zákona o obdobie jedného roka, ak sa preukážu dôvody verejného záujmu… Článok 15 ods. 8 tohto legislatívneho dekrétu
         [č. 164/2000] sa zrušuje.“

      15      Zákonný dekrét č. 273 o vymedzení a predĺžení lehôt, ako aj o naliehavých ustanoveniach, ktoré z toho vyplývajú (decreto-legge
         n. 273, definizione e proroga dei termini, nonche’ conseguenti disposizioni urgenti), z 30. decembra 2005 (GURI č. 303 z 30. decembra
         2005, s. 8), zmenený na zákon po zmene a doplnení zákonom č. 51 z 23. februára 2006 (riadna príloha GURI č. 49 z 28. februára
         2006, ďalej „zákonný dekrét č. 273/2005“), stanovuje vo svojom článku 23 ods. 1, že prechodné obdobie stanovené článkom 15
         ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 164/2000 sa na jednej strane predlžuje do 31. decembra 2007 a na druhej strane je tiež predĺžené
         do 31. decembra 2009 v prípade, keď sa splní aspoň jedna z podmienok uvedených v článku 15 ods. 7 zmieneného zákonného dekrétu.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      16      ASM Brescia je koncesionárom na službu vo verejnom záujme distribúcie zemného plynu na území Comune di Rodengo Saiano na základe
         zmluvy uzavretej 27. februára 1984, ktorej platnosť bola pôvodne dohodnutá do 31. decembra 2014. Deň zániku platnosti tejto
         koncesie bol dodatkom zmenený na 31. decembra 2029.

      17      Rozhodnutím č. 19 svojej obecnej rady z 19. júla 2005 Comune di Rodengo Saiano stanovilo predčasný deň zániku platnosti koncesie
         udelenej ASM Brescia, a to na 31. decembra 2005, na to, aby mohla vyhlásiť výberové konanie a vybrať nového poskytovateľa
         uvedenej služby. ASM Brescia sa ďalej uznalo právo na náhradu zostatkovej hodnoty odpisov, ktorej výšku znalec určil na 926 000 eur.

      18      ASM Brescia podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na vnútroštátny súd.

      19      Následne zákonný dekrét č. 273/2005, ktorý stanovuje vo svojom článku 23 automatický odklad dňa uplynutia prechodného obdobia
         uvedeného v článku 15 ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 164/2000 z 31. decembra 2005 na 31. decembra 2007, ako aj za určitých
         podmienok automatické predĺženie tohto obdobia z 31. decembra 2007 do 31. decembra 2009, nadobudol účinnosť.

      20      Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia, ktorý sa pýta na súlad tohto textu s právom Spoločenstva, rozhodol prerušiť
         konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je zlučiteľné s článkami 43 ES, 49 ES a 86 ods. 1 ES, ako aj so zásadami rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti
         automatické a všeobecné predĺženie platnosti súčasných koncesií na distribúciu zemného plynu do 31. decembra 2007, ktoré boli
         pôvodne udelené bez toho, aby bolo predtým vyhlásené výberové konanie?

      2.      Sú zlučiteľné s článkami 43 ES, 49 ES a 86 ods. 1 ES, ako aj so zásadami rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti
         neskoršie dodatočné automatické predĺženia platnosti súčasných koncesií na distribúciu zemného plynu do 31. decembra 2009,
         ktoré boli pôvodne udelené bez toho, aby bolo predtým vyhlásené výberové konanie, za týchto predpokladov:

      a)      keď sa koncesionár zlúčil, resp. splynul s inou spoločnosťou, pričom zlúčenie, resp. splynutie dovoľuje pokryť dvojnásobnú
         spotrebu vzhľadom na pôvodnú spotrebu pokrytú zanikajúcou spoločnosťou;

      b)      keď koncesionár získal klientov predstavujúcich spotrebu presahujúcu 100 000 konečných spotrebiteľov, alebo keď distribuuje
         množstvo plynu vyššie ako 100 miliónov metrov kubických za rok alebo rovnaký operačný okruh aspoň na celom území provincie;

      c)      keď aspoň 40 % základného imania koncesionára bolo privatizovaných?
      3.      Je zlučiteľné s odôvodneniami č. 4, 8, 10 a 18 smernice 2003/55/ES…, ako aj s článkom 23 ods. 1 uvedenej smernice a s článkom
         10 ES a so zásadami rozumnosti a primeranosti predĺženie platnosti súčasných koncesií na distribúciu zemného plynu, tak za
         predpokladu uvedeného v prvej otázke, ako aj za predpokladu uvedeného v druhej otázke s osobitným ohľadom na:

      a)      povinnosť [členských] štátov sledovať cieľ liberalizácie trhu so zemným plynom, a to pred 1. júlom 2007;
      b)      zákaz uložený [členským] štátom prijať alebo ponechať v účinnosti vnútroštátne právne normy, ktoré sú v rozpore s liberalizáciou
         trhu so zemným plynom;

      c)      povinnosť [členských] štátov viazať prechodné obdobie na primeranú lehotu a na objektívne požiadavky?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      21      ASM Brescia sa domnieva, že otázky, ktoré položil vnútroštátny súd, sú neprípustné, pretože spočívajú na nepresnom rozbore,
         podľa ktorého talianske právo upravuje predĺženie platnosti predmetných koncesií na distribúciu plynu.

      22      ASM Brescia tvrdí, že vnútroštátne právo uplatniteľné v spore vo veci samej neurčuje zákonné predĺženie platnosti týchto koncesií,
         ale naopak stanovuje, že sa predčasne končí ich platnosť, ak sú udelené na dobu neurčitú, alebo, keď deň zániku ich zmluvnej
         platnosti uplynie až po prechodnom období uvedenom v článku 15 ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 164/2000.

      23      Anigas – Associazione Nazionale Industriali del Gas – tiež tvrdí, že prvá otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, vychádza
         z nesprávneho predpokladu, keďže predmetná právna úprava vo veci samej nestanovuje automatické a všeobecné predĺženie platnosti
         dotknutých koncesií, ale sa ohraničuje na oddialenie dňa, keď predčasne skončí ich platnosť.

       Odpoveď Súdneho dvora
      24      Vnútroštátny súd požiadal Súdny dvor, aby rozhodol o tom, či je s právom Spoločenstva zlučiteľné predĺženie, na základe článku
         23 zákonného dekrétu č. 273/2005, prechodného obdobia, ktoré je uvedené v článku 15 ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 164/2000.

      25      V rámci konania začatého podľa článku 234 ES nemá Súdny dvor právomoc rozhodovať o zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia
         s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 11. júna 1987, X, 14/86, Zb. s. 2545, bod 15). Súdny dvor však zo znenia otázok
         položených vnútroštátnym súdom, vzhľadom na údaje, ktoré uviedol, môže vyvodiť prvky, na ktoré sa vzťahuje výklad práva Spoločenstva,
         na to, aby mu umožnil vyriešenie právneho problému, ktorý prejednáva (rozsudok X, už citovaný, bod 16).

      26      Vnútroštátne rozhodnutie obsahuje dostatočné údaje, ktoré môžu zodpovedať týmto požiadavkám, keďže vnútroštátny súd uviedol,
         že výklad článkov 43 ES, 49 ES, 86 ods. 1 ES, ako aj článku 23 ods. 1 smernice 2003/55 je nevyhnutný na to, aby mohol rozhodnúť
         o tom, či je v súlade s právom Spoločenstva článok 23 zákonného dekrétu č. 273/2005 a článok 15 ods. 5 a 7 legislatívneho
         dekrétu č. 164/2000.

      27      Ďalej v súlade s ustálenou judikatúrou v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi založenej článkom 234 ES
         prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so
         zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj
         dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, ak sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva,
         Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 10. mája 2001, Agorà a Excelsior, C‑223/99 a C‑260/99, Zb.
         s. I‑3605, bod 18).

      28      Dôležité je tiež pripomenúť, že nie je úlohou Súdneho dvora rozhodnúť o výklade a uplatniteľnosti vnútroštátnych ustanovení
         alebo zistiť relevantné skutkové okolnosti pre riešenie sporu vo veci samej. Súdny dvor totiž musí zohľadniť v rámci rozdelenia
         právomocí medzi vnútroštátnymi súdnymi orgánmi a súdnymi orgánmi Spoločenstva skutkový a právny kontext, do ktorého sa začleňuje
         prejudiciálna otázka tak, ako ju vymedzuje vnútroštátne rozhodnutie (pozri najmä rozsudok z 13. novembra 2003, Neri, C‑153/02,
         Zb. s. I‑13555, body 34 a 35).

      29      S tvrdením, podľa ktorého sú prejudiciálne otázky neprípustné, keďže spočívajú na nesprávnom výklade talianskeho práva, sa
         teda nemožno stotožniť.

      30      Z toho vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.

       O veci samej
       O tretej otázke
      31      Svojou treťou otázkou, ktorú treba skúmať ako prvú, vnútroštátny súd v podstate žiada, aby Súdny dvor upresnil, či článok
         10 ES, zásada proporcionality, článok 23 ods. 1 smernice 2003/55, ako aj odôvodnenia č. 4, 8, 10 a 18 tejto smernice bránia
         právnej úprave, akou je úprava vo veci samej, ktorá automaticky predlžuje prechodné obdobie, po uplynutí ktorého predčasne
         zanikne platnosť koncesie na distribúciu zemného plynu, akou je koncesia vo veci samej udelená bez výberového konania.

      –       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      32      ASM Brescia tvrdí, že ani smernica 98/30 prebratá legislatívnym dekrétom č. 164/2000, ani smernica 2003/55 nezakotvujú povinnosť
         skrátiť obdobie platnosti koncesií na distribúciu zemného plynu, ktoré boli udelené bez výberového konania. Domnieva sa, že
         práve preto vnútroštátny zákonodarca na jednej strane slobodne rozhodol, že platnosť týchto koncesií zaniká pred zmluvne stanovenou
         lehotou, a na druhej strane stanovil na tento účel prechodné obdobie a spôsoby jeho uplatnenia.

      33      Dodáva, že predčasné skončenie platnosti dotknutých koncesií a následné vyhlásenie výberových konaní na udelenie nových koncesií
         neumožňujú zaručiť vyšší stupeň hospodárskej súťaže v oblasti distribúcie zemného plynu, pretože každý nový prichádzajúci
         distribútor môže prípadne uprednostniť podnik predaja, s ktorým je spojený. Domnieva sa, že táto obťažnosť môže byť vyriešená
         len tak, že sa dodržia povinnosti nestrannosti a neutrality prevádzkovateľov distribučnej siete, ktoré stanovuje smernica
         2003/55, a obzvlášť právo prístupu tretích osôb do distribučnej siete, ako aj oddelenie z právneho, správneho, funkčného a účtovného
         hľadiska od subjektov, ktoré predávajú zemný plyn a ktoré sú súčasťou toho istého vertikálne integrovaného podniku.

      34      Komisia Európskych spoločenstiev sa tiež domnieva, že smernica 2003/55 neurčuje povinnosť predčasného skončenia platnosti
         koncesií na distribúciu zemného plynu udelených v rozpore s požiadavkami Spoločenstva.

      35      Dodáva, že aj keď spojené ustanovenia článku 13 ods. 1 a článku 33 ods. 2 smernice 2003/55 oprávňujú prevádzkovateľa distribučnej
         sústavy zemného plynu vykonávať tiež činnosť dodávky plynu až do 1. júla 2007, predsa je však povinný na základe článku 12
         ods. 2 tejto smernice zaobchádzať nestranne s rôznymi hospodárskymi subjektmi na trhu so zemným plynom.

      36      Anigas zdôrazňuje, že posledný deň, ku ktorému má byť liberalizovaný trh so zemným plynom, ktorý stanovuje článok 23 ods. 1
         smernice 2003/55 na 1. júl 2007, ukladá jednoducho členským štátom povinnosť, aby všetci kupujúci zemný plyn boli oprávnenými
         odberateľmi, a domnieva sa, že táto smernica neukladá povinnosť zrušiť koncesie na distribúciu zemného plynu, ktoré boli prv
         udelené bez výberového konania.

      –       Odpoveď Súdneho dvora
      37      Tak zo znenia, ako aj zo štruktúry smernice 2003/55 vyplýva, že jej cieľom je zavŕšenie vnútorného trhu v odvetví zemného
         plynu. Na tento účel, ako to stanovuje článok 1 ods. 1 prvá veta smernice, táto smernica stanovuje spoločné pravidlá pre prepravu,
         distribúciu, dodávku a uskladňovanie zemného plynu.

      38      Článok 23 ods. 1 smernice 2003/55 upresňuje kalendár liberalizácie dodávok zemného plynu a stanovuje najmä, že členské štáty
         zabezpečia, aby oprávnenými odberateľmi, teda takými, ktorí majú právo obrátiť sa podľa vlastného uváženia na dodávateľa,
         boli do 1. júla 2004 všetci odberatelia.

      39      Toto ustanovenie sa týka zemného plynu, a nie jeho distribúcie. Preto nemožno z neho vyvodiť žiadnu povinnosť zaväzujúcu členské
         štáty ukončiť platnosť zákaziek na distribúciu udelených bez výberového konania.

      40      Smernica 2003/55 neobsahuje okrem toho žiadne ustanovenie o platných koncesiách na distribúciu zemného plynu.

      41      Treba teda odpovedať na tretiu otázku tak, že smernica 2003/55 nebráni tomu, aby právna úprava členského štátu, akou je úprava
         vo veci samej, stanovovala za podmienok, ktoré určuje, predĺženie prechodného obdobia, po uplynutí ktorého musí predčasne
         zaniknúť platnosť koncesie na distribúciu zemného plynu, akou je koncesia vo veci samej. Za týchto podmienok sa treba tiež
         domnievať, že článok 10 ES a zásada proporcionality tiež nebránia takejto právnej úprave.

       O prvej a druhej otázke
      42      Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 43 ES, 49 ES a 86
         ods. 1 ES, ako aj zásady rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti bránia právnej úprave, akou je úprava
         vo veci samej, ktorá stanovuje za podmienok, ktoré určuje, predĺženie prechodného obdobia, po uplynutí ktorého predčasne zanikne
         platnosť koncesie na distribúciu zemného plynu, akou je koncesia vo veci samej.

      –       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      43      ASM Brescia sa domnieva, že zrušenie koncesií na distribúciu zemného plynu, aké je vo veci samej, je opatrenie, o ktorom môže
         rozhodnúť vnútroštátny zákonodarca diskrečne a autonómne. Dodáva, že toto opatrenie umožňuje Talianskej republike predčasne
         sa zosúladiť so smernicou 2003/55 tak, že ustanoví nových koncesionárov na službu vo verejnom záujme distribúcie zemného plynu.

      44      ASM Brescia uvádza, že stanovenie prechodného obdobia, po uplynutí ktorého predčasne zanikne platnosť dotknutých koncesií,
         je určené na nájdenie kompromisu medzi realizáciou tohto cieľa otvorenia odvetvia zemného plynu hospodárskej súťaži a nutnosťou
         chrániť legitímnu dôveru držiteľov platných koncesií.

      45      Tá istá spoločnosť pripomína, že členské štáty musia dodržiavať zásadu ochrany legitímnej dôvery pri výkone právomocí, ktoré
         vykonávajú pri uplatňovaní smerníc Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 26. apríla 1988, Krücken, 316/86, Zb. s. 2213, bod
         22) a že v čase legislatívnej reformy niektorých právnych inštitúcií a úprav si ochrana legitímnej dôvery hospodárskych subjektov
         nutne vyžaduje prijatie prechodných opatrení alebo prechodných období na prispôsobenie, ak neexistujú naliehavé verejné záujmy,
         ktoré by tomu bránili (pozri najmä rozsudok zo 14. mája 1975, CNTA/Komisia, 74/74, Zb. s. 533, bod 44).

      46      ASM Brescia upresňuje, že až do nadobudnutia účinnosti legislatívneho dekrétu č. 164/2000 talianske právo nepodmieňovalo udelenie
         koncesií na distribúciu zemného plynu uverejnením a umožňovalo okrem iného prijatie koncesií s veľmi dlhou dobou platnosti.

      47      Dodáva, že až do prijatia výkladového oznámenia Komisie o koncesiách v práve Spoločenstva [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 121, s. 2), ako aj do vyhlásenia rozsudku zo 7. decembra 2000, Telaustria a Telefonadress (C‑324/98, Zb. s. I‑10745),
         právo Spoločenstva neobsahovalo ustanovenia, podľa ktorých by boli povinnosti transparentnosti a uverejnenia uložené verejným
         orgánom v súvislosti s udelením koncesií na službu vo verejnom záujme na základe práva Spoločenstva.

      48      ASM Brescia následne pripomína, že zákonný dekrét č. 273/2005 v skutočnosti len o dva roky oddialil deň, keď uplynie prechodné
         obdobie uvedené v článku 15 ods. 5 legislatívneho dekrétu č. 164/2000 z 31. decembra 2005 na 31. decembra 2007 a za určitých
         podmienok z 31. decembra 2007 na 31. decembra 2009. Zastáva názor, že takýto vzťah sám osebe a svojimi účinkami má obmedzený
         rozsah vzhľadom najmä na zostávajúce veľmi často dlhé zmluvné obdobia platnosti dotknutých koncesií a že nezasahuje neprimerane
         do rovnováhy záujmov strán. Zdôrazňuje, že toto predĺženie platnosti je tiež v každom prípade diskrečným opatrením.

      49      ASM Brescia nakoniec pripomína, že pokiaľ ide o koncesie na distribúciu zemného plynu, ktorých platnosť sa končí pred uplynutím
         uvedeného prechodného obdobia, ich platnosť nie je predĺžená, že len v dôsledku pôsobnosti legislatívneho dekrétu č. 164/2000
         deň, keď uplynie prechodné obdobie uvedené v článku 15 ods. 5 tohto dekrétu, môže byť neskorší ako deň, ktorý vyplýva z uplatnenia
         zákonného dekrétu č. 273/2005, a že prijatie tohto zákonného dekrétu umožnilo posilnenie právnej istoty tým, že vyjasnilo
         právny režim uvedeného prechodného obdobia.

      50      Komisia tvrdí, že spor vo veci samej sa týka koncesií na služby vo verejnom záujme a že sa na ne vzťahujú základné pravidla
         Zmluvy ES, obzvlášť články 43 ES a 49 ES, ako aj zásady zákazu diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti a rovnosti zaobchádzania
         medzi uchádzačmi, v dôsledku čoho vzniká najmä povinnosť transparentnosti, ktorá umožní poverujúcemu verejnému orgánu zabezpečiť
         dodržanie týchto zásad (rozsudok zo 6. apríla 2006, ANAV, C‑410/04, Zb. s. I‑3303, bod 21).

      51      Zdôrazňuje, že Súdny dvor sa domnieval, že povinnosť transparentnosti zabezpečuje pre každého potenciálneho uchádzača adekvátny
         stupeň zverejnenia umožňujúci sprístupnenie koncesie na služby vo verejnom záujme konkurencii, ako aj kontrolu nestrannosti
         postupov výberového konania (rozsudok ANAV, už citovaný, bod 21).

      52      Komisia sa domnieva, že nezrušenie koncesie na službu vo verejnom záujme udelenej bez predbežného uverejnenia je tiež v rozpore
         s článkami 43 ES a 49 ES, ako aj so zásadami zákazu diskriminácie, rovnosti zaobchádzania a transparentnosti.

      53      Dodáva, že článok 86 ods. 1 ES bráni pravidlám, akými sú pravidlá vo veci samej, ktoré stanovujú zachovanie účinnosti koncesií
         na služby vo verejnom záujme udelených v rozpore s požiadavkami uverejnenia, ktoré ukladá právo Spoločenstva.

      54      Anigas tvrdí, že články 43 ES, 49 ES a článok 86 ods. 1 ES, ako aj zásady rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti
         nebránia predĺženiu prechodného obdobia, ako to stanovuje právna úprava sporná vo veci samej.

      55      Zdôrazňuje, že podmienky, ktoré upravuje článok 15 ods. 7 legislatívneho dekrétu č. 164/2000, ktorý umožňuje predĺžiť prechodné
         obdobie uvedené v článku 15 ods. 5 tohto dekrétu, sa začleňuje do súboru opatrení majúcich za cieľ vytvorenie konkurenčného
         trhu so zemným plynom.

      56      Anigas sa domnieva, že dodržiavanie zásady ochrany legitímnej dôvery v každom prípade ukladá povinnosť, aby predčasné skončenie
         platnosti koncesií na distribúciu zemného plynu, akým je skončenie vo veci samej, nastalo len po uplynutí prechodného obdobia.

      –       Odpoveď Súdneho dvora
      57      Koncesia na službu vo verejnom záujme, akou je koncesia vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smerníc, ktoré sa týkajú rôznych
         kategórií verejných obstarávaní (pozri najmä rozsudok z 21. júla 2005, Coname, C‑231/03, Zb. s. I‑7287, bod 16).

      58      Súdny dvor však rozhodol tak, že verejné orgány sú povinné, keď chcú udeliť takúto koncesiu, dodržiavať vo všeobecnosti základné
         pravidlá Zmluvy ES a osobitne zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky
         Telaustria a Telefonadress, už citovaný, bod 60; Coname, už citovaný, bod 16; z 13. októbra 2005, Parking Brixen, C‑458/03,
         Zb. s. I‑8585, bod 46, ako aj ANAV, už citovaný, bod 18).

      59      Obzvlášť, pokiaľ takáto koncesia vykazuje určitý cezhraničný záujem, jej udelenie podniku usadenému v členskom štáte verejného
         obstarávateľa bez akejkoľvek transparentnosti predstavuje rozdiel v zaobchádzaní na ujmu podnikov usadených v iných členských
         štátoch, ktoré by mohli mať o túto koncesiu záujem (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. novembra 2007, Komisia/Írsko, C‑507/03,
         Zb. s. I‑9777, bod 30).

      60      Taký rozdiel v zaobchádzaní, ktorý vylúčením všetkých podnikov nachádzajúcich sa v inom členskom štáte spôsobuje hlavne týmto
         podnikom ujmu, predstavuje, pokiaľ nie je odôvodnený objektívnymi okolnosťami, nepriamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti,
         ktorá je podľa článkov 43 ES a 49 ES zakázaná (rozsudok Komisia/Írsko, už citovaný, bod 31).

      61      Ďalej článok 86 ods. 1 ES bráni tomu, aby členské štáty v prípade verejnoprávnych podnikov a podnikov, ktorým členské štáty
         priznávajú osobitné alebo výlučné práva, ponechali v účinnosti vnútroštátne opatrenia, ktoré sú v rozpore s článkami 43 ES
         a 49 ES.

      62      Na druhej strane však nie je vôbec vylúčené, že predmetná koncesia vo veci samej vykazuje vzhľadom na kritériá vyvodené Súdnym
         dvorom, najmä na jej miesto výkonu a na jej hospodársky význam, istý cezhraničný záujem (pozri analogicky rozsudok z 15. mája
         2008, SECAP, C‑147/06 a C‑148/06, bod 31). Platí to o to viac, že vnútroštátna právna úprava sa môže uplatňovať bez rozdielu
         na všetky koncesie.

      63      Na druhej strane právna úprava, akou je úprava vo veci samej, na základe z nej vyplývajúceho odkladu udelenia novej koncesie
         prostredníctvom výberového konania vytvára prinajmenšom počas obdobia tohto odkladu rozdiel v zaobchádzaní na ujmu podnikov
         usadených v iných členských štátoch, ktoré by mohli mať o túto koncesiu záujem.

      64      Tento rozdiel v zaobchádzaní však môže byť odôvodnený objektívnymi okolnosťami, akými je nutnosť dodržiavať zásadu právnej
         istoty.

      65      Táto zásada patrí do právneho poriadku Spoločenstva (rozsudok z 21. septembra 1983, Deutsche Milchkontor, 205/82 až 215/82,
         Zb. s. 2633, bod 30) a sú povinné ju dodržiavať všetky vnútroštátne orgány, ktoré uplatňujú právo Spoločenstva (pozri v tomto
         zmysle rozsudok z 27. septembra 1979, Eridania, 230/78, Zb. s. 2749, bod 31).

      66      V tejto súvislosti treba v usporiadaní, akým je usporiadanie vo veci samej, zohľadniť tri druhy okolností.

      67      Po prvé smernica 2003/55 nestanovuje spochybnenie existujúcich koncesií na distribúciu plynu.

      68      Po druhé z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že koncesia udelená v roku 1984 mala byť účinná až do roku 2029. Takto jej
         predčasné zrušenie na základe zákonného dekrétu č. 273/2005, ktorého účinkom bolo to, že Comune di Rodengo Saiano mala vystaviť
         hospodárskej súťaži udelenie novej koncesie, môže podporiť väčšie dodržiavanie práva Spoločenstva.

      69      Po tretie zásada právnej istoty najmä vyžaduje, aby boli právne pravidlá jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky,
         obzvlášť, keď môžu mať nepriaznivé dôsledky pre jednotlivcov a podniky (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2005, VEMW
         a i., C‑17/03, Zb. s. I‑4983, bod 80 a citovanú judikatúru).

      70      V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že predmetná koncesia vo veci samej bola udelená v roku 1984, zatiaľ čo v tomto čase
         Súdny dvor ešte nerozhodol, že z práva Spoločenstva najmä vyplynulo, že zmluvy, ktoré vykazujú určitý cezhraničný záujem,
         by mohli byť viazané povinnosťami transparentnosti za podmienok uvedených v bodoch 61 a 62 tohto rozsudku.

      71      Za týchto podmienok a bez toho, aby bolo potrebné sa pýtať na zásadu ochrany legitímnej dôvery, zásada právnej istoty nielenže
         umožňuje, ale tiež vyžaduje, aby sa so zrušením takejto koncesie spájalo prechodné obdobie, ktoré umožní zmluvným stranám
         oslobodiť sa spod zmluvných vzťahov za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek služby vo verejnom záujme, ako aj
         z hospodárskeho hľadiska.

      72      Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či sa môže najmä predĺženie prechodného obdobia, ktoré uskutočnila právna úprava, akou
         je úprava vo veci samej, považovať za nevyhnutné na to, aby sa dodržala zásada právnej istoty.

      73      Treba teda odpovedať na prvú a druhú otázku tak, že články 43 ES, 49 ES a článok 86 ods. 1 ES nebránia tomu, aby právna úprava
         členského štátu, akou je úprava vo veci samej, stanovovala za podmienok, ktoré určuje, predĺženie prechodného obdobia, po
         uplynutí ktorého predčasne zanikne platnosť koncesie na distribúciu zemného plynu, akou je koncesia vo veci samej, pokiaľ
         sa takéto predĺženie môže považovať za nevyhnutné na to, aby sa umožnilo zmluvným stranám oslobodiť sa spod zmluvných vzťahov
         za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek služby vo verejnom záujme, ako aj z hospodárskeho hľadiska.

       O trovách
      74      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Smernica Európskeho parlamentu a Rady č. 2003/55/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom,
            ktorou sa ruší smernica 98/30/ES, nebráni tomu, aby právna úprava členského štátu, akou je úprava vo veci samej, stanovovala
            za podmienok, ktoré určuje, predĺženie prechodného obdobia, po uplynutí ktorého musí predčasne zaniknúť platnosť koncesie
            na distribúciu zemného plynu, akou je koncesia vo veci samej. Za týchto podmienok sa treba tiež domnievať, že článok 10 ES
            a zásada proporcionality takisto nebránia takejto právnej úprave.
      2.      Články 43 ES, 49 ES a článok 86 ods. 1 ES nebránia tomu, aby právna úprava členského štátu, akou je úprava vo veci samej,
            stanovovala za podmienok, ktoré určuje, predĺženie prechodného obdobia, po uplynutí ktorého predčasne zanikne platnosť koncesie
            na distribúciu zemného plynu, akou je koncesia vo veci samej, pokiaľ sa takéto predĺženie môže považovať za nevyhnutné na
            to, aby sa umožnilo zmluvným stranám oslobodiť sa spod zmluvných vzťahov za prijateľných podmienok tak z hľadiska požiadaviek
            služby vo verejnom záujme, ako aj z hospodárskeho hľadiska.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 2. februára 2017.#Marcas Costa Brava, SL proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie Cremcaffé by Julius Meinl – Skoršia obrazová ochranná známka Európskej únie café crem – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia riadneho používania skoršej ochrannej známky – Článok 42 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-689/15.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 10. apríla 2014.#ACI Adam BV a i. proti Stichting de Thuiskopie a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Hoge Raad der Nederlanden.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Autorské práva a s nimi súvisiace práva – Zosúladenie niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti – Smernica 2001/29/ES – Článok 5 ods. 2 písm. b) a článok 5 ods. 5 – Právo rozmnožovania – Výnimky a obmedzenia – Rozmnožovanie na súkromné použitie – Legálny pôvod rozmnoženiny – Smernica 2004/48/ES – Pôsobnosť.#Vec C‑435/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 10. apríla 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Duševné vlastníctvo — Autorské práva a s nimi súvisiace práva — Zosúladenie niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti — Smernica 2001/29/ES — Článok 5 ods. 2 písm. b) a článok 5 ods. 5 — Právo rozmnožovania — Výnimky a obmedzenia — Rozmnožovanie na súkromné použitie — Legálny pôvod rozmnoženiny — Smernica 2004/48/ES — Pôsobnosť“
      Vo veci C‑435/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) z 21. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 26. septembra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         ACI Adam BV a i.

      proti

         Stichting de Thuiskopie,

         Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu štvrtej komory, sudcovia M. Safjan, J. Malenovský (spravodajca) a A. Prechal,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. októbra 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               ACI Adam BV a i., v zastúpení: D. Visser, advocaat,

               —

               Stichting de Thuiskopie a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding, v zastúpení: T. Cohen Jehoram a V. Rörsch, advocaten,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: C. Schillemans a M. Noort, splnomocnené zástupkyne,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: M. García‑Valdecasas Dorrego, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas a J. Nasutavičienė, splnomocnení zástupcovia,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda a F. Wilman, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. januára 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 2 písm. b) a článku 5 ods. 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230), ako aj smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 157, s. 45; Mim. vyd. 17/002, s. 32).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou ACI Adam BV a niekoľkými ďalšími podnikmi (ďalej len „ACI Adam a i.“) na jednej strane a Stichting de Thuiskopie (ďalej len „Thuiskopie“) a Stichting Onderhandelingen Thuiskopie vergoeding (ďalej len „SONT“), dvoma nadáciami, pričom prvá je poverená výberom a rozdelením poplatku účtovaného výrobcom alebo dovozcom nosičov určených na rozmnožovanie literárnych, vedeckých alebo umeleckých diel na súkromné použitie (ďalej len „poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie“) a druhá je poverená stanovením výšky tohto poplatku, na druhej strane, týkajúceho sa skutočnosti, že SONT pri stanovení výšky uvedeného poplatku zohľadňuje ujmu vyplývajúcu z rozmnoženín vyhotovených z nelegálneho zdroja.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2001/29

               3

               Odôvodnenia 22, 31, 32, 35, 38 a 44 smernice 2001/29 znejú:

                        „(22)

                        Cieľ, ktorým je primeraná podpora šírenia kultúry sa nesmie dosahovať za cenu obetovania prísnej ochrany práv alebo tolerovaním nelegálnych foriem distribúcie falšovaných alebo pirátskych diel.

                  …

                        (31)

                        Je potrebné zabezpečiť primeranú rovnováhu práv a záujmov medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv, ako aj medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv a používateľmi predmetov ochrany…

                        (32)

                        Táto smernica poskytuje kompletné vymenovanie výnimiek a obmedzení práva rozmnožovania a práva verejného prenosu. Niektoré výnimky alebo obmedzenia platia iba pre právo rozmnožovania, ak je to potrebné. V tomto zozname sa primeraným spôsobom zohľadňujú rôzne právne tradície členských štátov, pričom sa súčasne zameriavajú na zabezpečenie fungovania vnútorného trhu. Členské štáty musia dospieť ku koherentnej aplikácii týchto výnimiek a obmedzení, čo bude možné zhodnotiť pri revíziách uplatňovania legislatívy v budúcnosti.

                  …

                        (35)

                        V niektorých prípadoch výnimiek alebo obmedzení musia byť nositelia práv primerane odškodnení, aby sa im dostatočne vynahradilo používanie ich chránených diel alebo iných predmetov ochrany. Keď sa stanovuje forma, podrobné úpravy a možná úroveň vhodnej kompenzácie, treba zohľadniť osobitné podmienky každého prípadu. Pri posudzovaní týchto podmienok je hodnotným kritériom možné poškodenie nositeľa práv vyplývajúce z daného aktu. V prípadoch, keď nositelia práv už dostali platby nejakou inou formou, napríklad ako súčasť licenčného poplatku, nemusí byť potrebná žiadna osobitná alebo samostatná platba. Úroveň vhodnej kompenzácie by mala v plnej miere zohľadňovať stupeň používania technologických ochranných opatrení uvedených v tejto smernici. V niektorých situáciách, keď je ujma nositeľa práv minimálna, nemusí vzniknúť žiadna povinnosť platby.

                  …

                        (38)

                        Členské štáty musia mať možnosť poskytnúť výnimku alebo obmedzenie v súvislosti s právom rozmnožovania pre niektoré druhy rozmnožovania zvukového, vizuálneho a audiovizuálneho materiálu na súkromné použitie, ktoré sú doplnené vhodnou kompenzáciou. Sem môžu patriť úvodné alebo pokračujúce systémy odmeňovania ako kompenzácie za ujmu nositeľom práv. Napriek tomu, že rozdiely medzi uvedenými systémami odmeňovania ovplyvňujú fungovanie vnútorného trhu, uvedené rozdiely, vzhľadom na analógovú súkromnú reprodukciu, by nemali mať významnejší dopad na rozvoj informačnej spoločnosti. Súkromné digitálne kopírovanie bude pravdepodobne oveľa rozšírenejšie a má väčší ekonomický dopad. Preto je potrebné náležite zohľadniť rozdiely medzi digitálnym a analógovým súkromným kopírovaním a v niektorých ohľadoch treba medzi nimi rozlišovať.

                  ...

                        (44)

                        Ak sa uplatňujú výnimky a obmedzenia uvedené v tejto smernici, musia sa vykonávať v súlade s medzinárodnými záväzkami. Tieto výnimky a obmedzenia sa nemôžu uplatňovať spôsobom, ktorý poškodzuje oprávnené záujmy nositeľa práv, alebo ktorý je v rozpore s normálnym využívaním jeho diela alebo iného predmetu ochrany. Poskytovanie takýchto výnimiek alebo obmedzení členským štátom musí predovšetkým primerane odrážať možný zvýšený ekonomický dopad týchto výnimiek alebo obmedzení v kontexte nového elektronického prostredia. Preto rozsah niektorých výnimiek alebo obmedzení bude možno potrebné viac obmedziť, ak dôjde k niektorým novým spôsobom použitia diel chránených autorským právom a iných predmetov ochrany.“

               4

               Článok 2 písm. a) smernice 2001/29 stanovuje:
               „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:

                        a)

                        pre autorov k ich dielam“.

               5

               Článok 5 ods. 2 a 5 tejto smernice stanovuje:
               „2.   Členské štáty môžu zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich prípadoch:
               …

                        b)

                        vo vzťahu k rozmnožovaniu na akomkoľvek médiu vykonanému fyzickou osobou pre súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný, za podmienky, že nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu, v ktorej sa zohľadní uplatnenie alebo neuplatnenie technologických opatrení uvedených v článku 6 na dotknuté dielo alebo predmet ochrany;

                  …
               5.   Výnimky a obmedzenia ustanovené v odsekoch 1, 2, 3 a 4 sa budú uplatňovať iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv.“

               6

               Podľa článku 6 uvedenej smernice:
               „1.   Členské štáty poskytnú primeranú právnu ochranu proti porušovaniu akýchkoľvek účinných technologických opatrení, ktoré dotknutá osoba vykonáva s vedomím alebo opodstatneným dôvodom znalosti, že sleduje daný cieľ.
               …
               3.   Na účely tejto smernice sa výrazom ‚technologické opatrenia‘ rozumie akákoľvek technológia, zariadenie alebo súčiastka, ktorá pri bežnom spôsobe použitia je navrhnutá na to, aby predchádzala konaniu alebo obmedzovala konanie vo vzťahu k dielam alebo iným predmetom ochrany, ktoré nie je povolené nositeľom autorského práva alebo akéhokoľvek iného práva súvisiaceho s autorským právom ustanoveného vnútroštátnym právnym predpisom alebo práva sui generis ustanoveného v kapitole III [smernice Európskeho parlamentu a Rady 9/96/ES z 11. marca 1996 o právnej ochrane databáz (Ú. v. ES L 77, s. 20; Mim. vyd. 13/015, s. 459)]. Technologické opatrenia sa pokladajú za ‚účinné‘, keď je použitie chráneného diela alebo iného predmetu ochrany pod kontrolou nositeľov práv prostredníctvom uplatnenia kontroly prístupu alebo ochranného procesu, ako je šifrovanie, kódovanie alebo iná úprava diela alebo iného predmetu ochrany, alebo mechanizmu kontroly kopírovania, ktorý má ochranný cieľ.
               4.   Napriek právnej ochrane upravenej v odseku 1, pri absencii dobrovoľných opatrení prijatých zo strany nositeľov práv vrátane dohôd medzi nositeľmi práv a inými dotknutými stranami, členské štáty prijmú príslušné opatrenia, ktoré zabezpečia, že nositelia práv sprístupnia oprávneným osobám, ktorým bola udelená výnimka alebo obmedzenie podľa vnútroštátneho právneho predpisu v súlade s článkom 5 ods. 2 písm. a), c), d), e), ods. 3 písm. b) alebo e) prostriedky, aby mohli využívať danú výnimku alebo obmedzenie v rozsahu, ktorý je nevyhnutný na využívanie danej výnimky alebo obmedzenia, a tam, kde má oprávnená osoba právny prístup k dotknutému chránenému dielu.
               …“

         Smernica 2004/48

               7

               Článok 1 smernice 2004/48 definuje jej predmet takto:
               „Táto smernica sa týka opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy potrebných na zabezpečenie vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva. Na účely tejto smernice pojem ‚práva duševného vlastníctva‘ zahrnuje tiež práva priemyselného vlastníctva.“

               8

               Článok 2 tejto smernice týkajúci sa jej pôsobnosti vo svojom odseku 1 uvádza:
               „Bez toho, aby boli dotknuté prípadné prostriedky, ktoré sú ustanovené v právnych predpisoch Spoločenstva alebo vnútroštátnych právnych predpisoch, ktoré sú priaznivejšie pre vlastníkov práv, opatrenia, postupy a prostriedky právnej nápravy ustanovené touto smernicou sa uplatňujú v súlade s článkom 3 na každé porušenie práv duševného vlastníctva stanovených právom Spoločenstva a/alebo vnútroštátnym právom príslušného členského štátu.“

         Holandské právo

               9

               Článok 1 zákona o autorskom práve (Auteurswet, Stb. 2008, č. 538, ďalej len „autorský zákon“) priznáva autorovi literárneho, vedeckého alebo umeleckého diela alebo jeho právnym nástupcom výlučné právo vyhotovovať najmä rozmnoženiny tohto diela s výhradou obmedzení stanovených zákonom.

               10

               Článok 16c ods. 1 a 2 autorského zákona zavádza zásadu poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie. Toto ustanovenie znie:
               „1.   Za porušenie autorského práva k literárnym, vedeckým alebo umeleckým dielam sa nepovažuje vyhotovenie rozmnoženiny celého alebo časti diela prostredníctvom nosiča určeného na výkon, šírenie alebo výklad diela, pokiaľ vyhotovenie rozmnoženiny priamo alebo nepriamo neslúži na obchodný účel, ale slúži len na osobnú potrebu, štúdium alebo súkromné účely fyzickej osoby, ktorá rozmnoženinu vyhotovuje.
               2.   Za vyhotovenie rozmnoženiny v zmysle odseku 1 sa musí zaplatiť primeraná odmena v prospech autora alebo jeho právnych nástupcov. Povinnosť zaplatiť odmenu má výrobca alebo dovozca nosičov v zmysle odseku 1.“

               11

               Článok 1019h občianskeho súdneho poriadku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering), ktorý predstavuje prebratie článku 14 smernice 2004/48, znie:
               „V rozsahu, v akom je to potrebné, odchylne od prvej knihy druhej hlavy dvanásteho oddielu druhého odseku a článku 843a ods. 1 účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, znáša dostatočné a primerané trovy konania a iné výdavky, ktoré vynaložil účastník konania, ktorý mal vo veci úspech, pokiaľ to umožňuje spravodlivosť.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               ACI Adam a i. sú dovozcovia a/alebo výrobcovia prázdnych nosičov, ako sú CD a CD‑R.

               13

               Podľa článku 16c autorského zákona sú ACI Adam a i. povinní zaplatiť Thuiskopie poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorého výšku stanovila SONT.

               14

               ACI Adam a i. sa domnievajú, že nie je správne, že táto suma zohľadňuje ujmu, ktorá prípadne vznikla nositeľom autorských práv na základe rozmnoženín vyhotovených z nelegálneho zdroja.

               15

               ACI Adam a i. v dôsledku toho podali proti Thuiskopie a SONT na Rechtbank te ’s‑Gravenhage (Súd v Haagu) žalobu, v ktorej v podstate tvrdili, že poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie stanovený v článku 16c ods. 2 autorského zákona je určený výlučne na to, aby kompenzoval ujmu, ktorá vznikne nositeľom autorských práv na základe vyhotovovania rozmnoženín, ktoré patrí do odseku 1 tohto ustanovenia, takže výška tohto poplatku nemá zohľadniť náhradu vzniknutej ujmy vyplývajúcej z rozmnoženín diel vyhotovených z nelegálneho zdroja.

               16

               Rechtbank te ’s‑Gravenhage rozsudkom z 25. júna 2008 zamietol návrh, ktorý podali ACI Adam a i.

               17

               ACI Adam a i. proti tomuto rozsudku podali odvolanie na Gerechtshof te ’s‑Gravenhage (Odvolací súd v Haagu). Uvedený súd rozsudkom z 15. novembra 2010 potvrdil rozsudok, ktorý vydal Rechtbank te ’s‑Gravenhage.

               18

               Vnútroštátny súd rozhodujúci o kasačnom opravnom prostriedku, ktorý podali ACI Adam a i. proti tomuto rozsudku, sa domnieva, že smernica 2001/29 nespresňuje, či pri stanovení primeranej kompenzácie uvedenej v článku 5 ods. 2 písm. b) tejto smernice treba vziať do úvahy rozmnoženiny vyhotovené z nelegálneho zdroja.

               19

               Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 5 ods. 2 písm. b) – prípadne v spojení s článkom 5 ods. 5 – smernice [2001/29] vykladať v tom zmysle, že obmedzenie z autorského práva pre rozmnoženiny, ktoré je v ňom uvedené, pričom tieto rozmnoženiny spĺňajú podmienky uvedené v tomto článku, platí bez ohľadu na to, či sa exempláre diela, z ktorého rozmnoženiny pochádzajú, dostali do dispozičnej moci príslušnej fyzickej osoby legálne (t. j. bez porušenia autorských práv držiteľov), alebo toto obmedzenie platí iba pre rozmnoženiny, ktoré vznikli z vyhotovení pochádzajúcich z exemplárov, ktoré sa do dispozičnej moci príslušnej fyzickej osoby dostali bez toho, aby bolo porušené autorské právo?

                        2.

                                 a)

                                 Pokiaľ sa na prvú otázku odpovie tak, ako je uvedené na konci tejto otázky, môže použitie ‚trojstupňového testu‘ podľa článku 5 ods. 5 smernice [2001/29] viesť k tomu, že sa rozšíri pôsobnosť obmedzenia podľa článku 5 ods. 2 alebo môže uplatnenie testu viesť len k tomu, že sa rozsah obmedzenia obmedzí?

                                 b)

                                 Pokiaľ sa na prvú otázku odpovie tak, ako je uvedené na konci tejto otázky, je norma vnútroštátneho práva, ktorá vedie k tomu, že za rozmnoženiny, ktoré vyhotovuje fyzická osoba na súkromné použitie a ktoré nie sú vyhotovované ani na priame, ani na nepriame komerčné účely, je splatná primeraná kompenzácia bez ohľadu na to, či je vyhotovovanie príslušných rozmnoženín podľa článku 5 ods. 2 smernice [2001/29] dovolené – a bez toho, aby tento predpis obmedzoval právo držiteľa práva udeliť zákaz a jeho nárok na náhradu škody –, v rozpore s článkom 5 tejto smernice alebo iným predpisom práva Únie?
                                 Je pre odpoveď na túto otázku s ohľadom na ‚trojstupňový test‘ podľa článku 5 ods. 5 smernice [2001/29] relevantné, že (ešte) nie sú k dispozícii technické opatrenia, ktoré by umožnili zakročiť proti výrobe nelegálnych rozmnoženín na súkromné použitie?

                        3.

                        Uplatní sa smernica 2004/48 v konaní, ako je konanie vo veci samej, v ktorom – po tom, ako členský štát na základe článku 5 ods. 2 písm. b) smernice [2001/29] uložil výrobcom a dovozcom nosičov, ktoré sú vhodné a určené na výrobu rozmnoženín diel, povinnosť zaplatiť primeranú kompenzáciu, ktorá je tam stanovená, a stanovil, že primeranú kompenzáciu treba odviesť organizácii, ktorú označil tento členský štát a ktorá je poverená výberom a rozdelením primeranej kompenzácie, – osoba povinná zaplatiť navrhne, aby súd s ohľadom na isté sporné okolnosti, ktoré sú relevantné z hľadiska stanovenia primeranej kompenzácie, rozhodol v neprospech uvedenej organizácie, ktorá sa proti tomu bráni?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               20

               Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa právo Únie, konkrétne článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 v spojení s odsekom 5 tohto článku, má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nerozlišuje medzi situáciou, v ktorej je zdroj, z ktorého sa vyhotoví rozmnoženina na súkromné použitie, legálny, a situáciou, v ktorej je tento zdroj nelegálny.

               21

               Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 2 smernice 2001/29 priznávajú členské štáty autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, vcelku alebo časti ich diel, pričom článok 5 ods. 2 tej istej smernice členským štátom zároveň vyhradzuje možnosť stanoviť výnimky a obmedzenia uvedeného práva.

               22

               Pokiaľ ide o rozsah týchto výnimiek a obmedzení, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora ustanovenia smernice, ktoré sa odchyľujú od všeobecnej zásady zakotvenej v tej istej smernici, sa musia vykladať reštriktívne (rozsudok Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 56 a citovaná judikatúra).

               23

               Z tohto vyplýva, že sa jednotlivé výnimky a obmedzenia stanovené v článku 5 ods. 2 smernice 2001/29 majú vykladať reštriktívne.

               24

               Okrem toho treba uviesť, že článok 5 ods. 5 tejto smernice vyžaduje, aby sa výnimky a obmedzenia práva rozmnožovania uplatňovali iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo iného predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa týchto práv.

               25

               Ako však vyplýva z jeho znenia, toto ustanovenie smernice 2001/29 sa obmedzuje na spresnenie podmienok uplatnenia výnimiek a obmedzení práva rozmnožovania, ktoré umožňuje jej článok 5 ods. 2, a to, že uvedené výnimky a obmedzenia možno uplatniť iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo iného predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv. Článok 5 ods. 5 tejto smernice teda nedefinuje vecný obsah jednotlivých výnimiek a obmedzení uvedených v odseku 2 tohto článku, ale uplatní sa až v okamihu uplatnenia týchto výnimiek a obmedzení členskými štátmi.

               26

               Cieľom článku 5 ods. 5 smernice 2001/29 teda nie je ovplyvniť vecný obsah ustanovení patriacich do pôsobnosti článku 5 ods. 2 tejto smernice ani predovšetkým rozšíriť rozsah jednotlivých výnimiek a obmedzení, ktoré tento článok stanovuje.

               27

               Z odôvodnenia 44 smernice 2001/29 okrem toho vyplýva, že zámerom normotvorcu Únie bolo pre prípad, že členské štáty stanovia výnimky alebo obmedzenia uvedené v tejto smernici, predvídať, že rozsah týchto výnimiek a obmedzení možno ešte viac obmedziť, ak dôjde k niektorým novým spôsobom použitia diel chránených autorským právom alebo iných predmetov ochrany. Naopak, ani toto odôvodnenie, ani nijaké ďalšie ustanovenie uvedenej smernice neuvádzajú možnosť, že by členské štáty mohli rozšíriť rozsah takých výnimiek alebo obmedzení.

               28

               Konkrétne, podľa článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 členské štáty môžu stanoviť výnimku z výlučného práva autora rozmnožovať svoje dielo, pokiaľ ide o rozmnožovanie na akomkoľvek médiu vykonané fyzickou osobou na súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný (ďalej len „výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie“).

               29

               Toto ustanovenie sa však výslovne nevyjadruje k legálnosti alebo nelegálnosti zdroja, z ktorého možno vyhotoviť rozmnoženinu diela.

               30

               Ako bolo pripomenuté v bode 23 tohto rozsudku, znenie uvedeného ustanovenia treba vykladať uplatnením zásady doslovného výkladu.

               31

               Takýto výklad vyžaduje, aby sa článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 chápal v tom zmysle, že hoci výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie nositeľom autorských práv zakazuje dovolávať sa svojho výlučného práva udeliť súhlas alebo zakázať rozmnoženiny vo vzťahu k osobám, ktoré vyhotovujú súkromné rozmnoženiny ich diel, bráni tomu, aby sa toto ustanovenie chápalo tak, že nad rámec tohto výslovne stanoveného obmedzenia ukladá nositeľom práv povinnosť znášať porušovanie svojich práv, ktoré môže súvisieť s vyhotovovaním rozmnoženín na súkromné použitie.

               32

               Takýto záver podporuje navyše aj kontext, v ktorom sa nachádza článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, ako aj ciele, na ktorých sa toto ustanovenie zakladá.

               33

               V tejto súvislosti z odôvodnenia 32 smernice 2001/29 na jednej strane vyplýva, že zoznam výnimiek uvedený v jej článku 5 primeraným spôsobom zohľadňuje rôzne právne tradície členských štátov a riadne fungovanie vnútorného trhu.

               34

               Z toho vyplýva, že členské štáty majú možnosť voľby, či zavedú rôzne výnimky stanovené v článku 5 tejto smernice, a to v súlade s právnymi tradíciami, len čo sa však rozhodli zaviesť určitú výnimku, musí sa táto výnimka uplatňovať jednotne, aby nemohla ohroziť cieľ zabezpečenia riadneho fungovania vnútorného trhu sledovaný smernicou 2001/29.

               35

               Ak by ale členské štáty mali možnosť prijať či neprijať právne predpisy, ktoré umožňujú, aby sa rozmnoženiny na súkromné použitie vyhotovili aj z nelegálneho zdroja, išlo by jednoznačne o zásah do riadneho fungovania vnútorného trhu.

               36

               Na druhej strane z odôvodnenia 22 tejto smernice vyplýva, že cieľ, ktorým je primeraná podpora šírenia kultúry, sa nesmie dosahovať za cenu obetovania prísnej ochrany práv alebo tolerovaním nelegálnych foriem distribúcie falšovaných alebo pirátskych diel.

               37

               Nemožno tak tolerovať vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá nerozlišuje medzi rozmnoženinami na súkromné použitie vyhotovenými z legálneho zdroja a rozmnoženinami vyhotovenými z falšovaného alebo pirátskeho zdroja.

               38

               Okrem toho uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nerozlišuje, či zdroj, z ktorého bola vyhotovená rozmnoženina na súkromné použitie, je legálny, alebo nelegálny, môže porušiť určité podmienky stanovené v článku 5 ods. 5 smernice 2001/29.

               39

               Ak by sa na jednej strane totiž pripustilo, že takéto rozmnoženiny možno vyhotoviť z nelegálneho zdroja, podporovalo by to obeh falšovaných alebo pirátskych diel, čím by sa nevyhnutne znížil objem predaja alebo iných legálnych transakcií súvisiacich s chránenými dielami, čo by zasahovalo do bežného používania diel.

               40

               Na druhej strane môže takáto vnútroštátna právna úprava vzhľadom na konštatovanie v bode 31 tohto rozsudku spôsobiť nositeľom autorských práv neodôvodnenú ujmu.

               41

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na prípad, keď sa rozmnoženiny na súkromné použitie vyhotovili z nelegálneho zdroja.

               42

               V rovnakom kontexte článku 5 ods. 5 smernice 2001/29 si vnútroštátny súd kladie tiež otázku, či pri posudzovaní súladu vnútroštátnej právnej úpravy, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, s právom Únie treba vziať do úvahy, že technologické opatrenia v zmysle článku 6 tejto smernice, na ktoré odkazuje článok 5 ods. 2 písm. b) uvedenej smernice, neexistujú alebo zatiaľ neexistujú v čase uplatňovania tejto právnej úpravy.

               43

               Súdny dvor v tejto súvislosti už rozhodol, že účelom technologických opatrení, na ktoré sa odvoláva článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, je obmedziť konania nepovolené nositeľmi práv, t. j. zabezpečiť správne uplatnenie tohto ustanovenia, a zabrániť konaniam, ktoré nespĺňajú prísne podmienky stanovené daným ustanovením (pozri v tomto zmysle rozsudok VG Wort a i., C‑457/11 až C‑460/11, EU:C:2013:426, bod 51).

               44

               Okrem toho v rozsahu, v akom výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie stanovujú členské štáty, a nie nositelia práv, a teda členské štáty na účely vyhotovenia takej rozmnoženiny povoľujú uvedené použitie chránených diel alebo iných predmetov ochrany, prináleží preto členskému štátu, ktorý povolil zavedením tejto výnimky vyhotovenie rozmnoženiny na súkromné použitie, aby zabezpečil správne uplatňovanie uvedenej výnimky a obmedzil tak konania nepovolené nositeľmi práv (pozri v tomto zmysle rozsudok VG Wort a i., EU:C:2013:426, body 52 a 53).

               45

               Z bodov 39 a 40 tohto rozsudku pritom vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nerozlišuje medzi situáciou, v ktorej je zdroj, z ktorého sa vyhotoví rozmnoženina na súkromné použitie, legálny, a situáciou, v ktorej je tento zdroj nelegálny, nemôže zabezpečiť správne uplatnenie výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie. Okolnosť, že neexistuje žiadne technologické opatrenie uplatniteľné v boji proti vyhotovovaniu nelegálnych rozmnoženín na súkromné použitie, nemôže spochybniť toto konštatovanie.

               46

               Z toho vyplýva, že na posúdenie súladu vnútroštátnej právnej úpravy, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, s právom Únie, sa nemá vziať do úvahy okolnosť, že neexistujú alebo zatiaľ neexistujú technologické opatrenia v zmysle článku 6 smernice 2001/29, na ktoré odkazuje článok 5 ods. 2 písm. b) uvedenej smernice.

               47

               Napokon záver, ku ktorému dospel Súdny dvor v bode 41 tohto rozsudku, nie je spochybnený so zreteľom na podmienku „primeranej kompenzácie“ uvedenú v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29.

               48

               V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že podľa znenia tohto ustanovenia členské štáty, ktoré sa rozhodnú zaviesť do svojho vnútroštátneho práva výnimku pre rozmnoženiny na súkromné použitie, sú povinné upraviť vyplatenie „primeranej kompenzácie“ v prospech nositeľov práv.

               49

               Treba tiež pripomenúť, že výklad tohto ustanovenia, podľa ktorého by členské štáty, ktoré zaviedli výnimku pre rozmnoženiny na súkromné použitie, ktorú upravuje právo Únie, zahŕňajúcu podľa odôvodnení 35 a 38 tejto smernice pojem „primeraná kompenzácia“ ako základný prvok, mohli voľne nekonzistentným a neharmonizovaným spôsobom spresniť jej parametre, ktoré by sa mohli v jednotlivých členských štátoch líšiť, by však bol v rozpore s cieľom uvedenej smernice, ktorej cieľom je harmonizovať niektoré aspekty autorského práva a s ním súvisiacich práv v informačnej spoločnosti, ako aj zabrániť narušeniam hospodárskej súťaže na vnútornom trhu vyplývajúcim z rozdielov medzi právnymi úpravami členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, body 35 a 36).

               50

               Podľa judikatúry Súdneho dvora je účelom tejto kompenzácie odškodniť autorov za používanie rozmnoženiny ich chránených diel na súkromné použitie bez ich povolenia, takže ju treba považovať za protihodnotu za ujmu spôsobenú autorom, ktorá vznikla v dôsledku takejto rozmnoženiny bez ich súhlasu (pozri v tomto zmysle rozsudok Padawan, EU:C:2010:620, body 30, 39 a 40).

               51

               Osoba, ktorá spôsobila takúto ujmu, t. j. osoba, ktorá na svoje súkromné použitie vyhotoví rozmnoženinu chráneného diela bez toho, aby predtým požiadala o povolenie uvedeného nositeľa práv, je povinná nahradiť ujmu súvisiacu s týmto vyhotovovaním rozmnoženiny tým, že tomuto nositeľovi práv zaplatí kompenzáciu (pozri v tomto zmysle rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 45, a Stichting de Thuiskopie, C‑462/09, EU:C:2011:397, bod 26).

               52

               Súdny dvor však pripustil, že vzhľadom na praktické ťažkosti súvisiace s takýmto systémom primeranej kompenzácie môžu členské štáty na účely financovania primeranej kompenzácie zaviesť poplatok, ktorý nemajú zaplatiť priamo dotknuté súkromné osoby, ale osoby, ktoré môžu preniesť výšku tohto poplatku do ceny za sprístupnenie zariadení, prístrojov a nosičov na vyhotovovanie rozmnoženín, alebo do ceny služby poskytnutia rozmnoženiny, pričom tento poplatok v konečnom dôsledku znáša súkromný užívateľ, ktorý túto cenu zaplatí (pozri v tomto zmysle rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, body 46 a 48, ako aj Stichting de Thuiskopie, EU:C:2011:397, body 27 a 28).

               53

               V druhom rade z odôvodnenia 31 smernice 2001/29 vyplýva, že systém poplatkov zavedený dotknutým členským štátom musí zachovať primeranú rovnováhu na jednej strane medzi právami a záujmami autorov, ktorí majú nárok na primeranú kompenzáciu, a na druhej strane právami a záujmami užívateľov predmetov ochrany.

               54

               Systém poplatkov za rozmnoženinu na súkromné použitie, ako je systém dotknutý vo veci samej, ktorý nerozlišuje, pokiaľ ide o výpočet primeranej kompenzácie, ktorá sa má vyplatiť oprávneným osobám, medzi situáciou, v ktorej je zdroj, z ktorého sa vyhotoví rozmnoženina na súkromné použitie, legálny, a situáciou, v ktorej je tento zdroj nelegálny, nedodržiava primeranú rovnováhu uvedenú v predchádzajúcom bode.

               55

               V takom systéme sa totiž vzniknutá ujma, a teda výška primeranej kompenzácie, ktorá sa má vyplatiť oprávneným osobám, vypočíta na základe kritéria ujmy spôsobenej autorom tak v dôsledku rozmnoženín na súkromné použitie vyhotovených z legálneho zdroja, ako aj v dôsledku rozmnoženín vyhotovených z nelegálneho zdroja. Takto vypočítaná suma sa potom v konečnom dôsledku odrazí v cene, ktorú užívatelia predmetov ochrany zaplatia v okamihu, keď sa im dajú k dispozícii zariadenia, prístroje a nosiče umožňujúce vyhotoviť rozmnoženiny na súkromné použitie.

               56

               Všetci užívatelia, ktorí nadobudnú takéto zariadenie, prístroje alebo nosiče, sú tak nepriamo potrestaní, pretože tým, že znášajú zaťaž spojenú s poplatkom stanoveným bez ohľadu na to, či je zdroj, z ktorého sa vyhotovujú takéto rozmnoženiny, legálny, či nelegálny, nevyhnutne prispievajú na náhradu ujmy spôsobenej vyhotovovaním rozmnoženín na súkromné použitie z nelegálneho zdroja, ktoré smernica 2001/29 nepovoľuje, a sú tak nútení znášať nezanedbateľnú dodatočnú záťaž, aby mohli vyhotovovať rozmnoženiny na súkromné použitie, na ktoré sa vzťahuje výnimka stanovená v článku 5 ods. 2 písm. b).

               57

               Takúto situáciu však nemožno považovať za situáciu spĺňajúcu podmienku primeranej rovnováhy, ktorú treba nájsť medzi právami a záujmami oprávnených osôb, ktorým prináleží primeraná kompenzácia, na jednej strane a právami a záujmami týchto uvedených užívateľov na druhej strane.

               58

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú a druhú otázku odpovedať, že právo Únie, konkrétne článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 v spojení s odsekom 5 tohto článku, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nerozlišuje medzi situáciou, v ktorej je zdroj, z ktorého sa vyhotoví rozmnoženina na súkromné použitie, legálny, a situáciou, v ktorej je tento zdroj nelegálny.

         O tretej otázke

               59

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 2004/48 má vykladať v tom zmysle, že ju možno uplatniť v konaní, ako je konanie vo veci samej, v ktorom osoby povinné zaplatiť primeranú kompenzáciu navrhujú, aby uvedený súd rozhodol v neprospech organizácie poverenej výberom a rozdelením tejto odmeny medzi nositeľov autorských práv, ktorá sa proti tomuto návrhu bráni.

               60

               Treba pripomenúť, že cieľom smernice 2004/48, ako vyplýva z jej článku 1, je zabezpečiť vymožiteľnosť práv duševného vlastníctva zavedením rôznych opatrení, postupov a prostriedkov právnej nápravy v rámci členských štátov.

               61

               Súdny dvor rozhodol, že ustanovenia smernice 2004/48 nemajú za cieľ upraviť všetky aspekty spojené s právami duševného vlastníctva, ale len tie z nich, ktoré sa na jednej strane týkajú dodržiavania týchto práv a na druhej strane ich porušenia, pričom stanovujú existenciu účinných právnych prostriedkov určených na predchádzanie, ukončenie alebo nápravu akéhokoľvek porušenia existujúceho práva duševného vlastníctva (pozri rozsudok Bericap Záródástechnikai, C‑180/11, EU:C:2012:717, bod 75).

               62

               Okrem toho z článku 2 ods. 1 smernice 2004/48 vyplýva, že predmetné ustanovenia sa obmedzujú na zabezpečenie dodržiavania rôznych práv, ktoré požívajú osoby, ktoré nadobudli práva duševného vlastníctva, teda vlastníci takýchto práv, a nemožno ich vykladať ako ustanovenia, ktoré majú za cieľ upraviť rôzne opatrenia a postupy dané k dispozícii osobám, ktoré nie sú vlastníkmi týchto práv, a ktoré sa netýkajú výlučne porušenia týchto práv (pozri v tomto zmysle rozsudok Bericap Záródástechnikai, EU:C:2012:717, bod 77).

               63

               Takéto konanie, ako je konanie vo veci samej, ktoré sa týka rozsahu systému výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie a jeho dosahu a rozdelenia primeranej kompenzácie, ktorú musia v súlade s článkom 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 zaplatiť dovozcovia a/alebo výrobcovia prázdnych nosičov, nebolo začaté na základe žaloby nositeľov práv smerujúcej k tomu, aby sa zabránilo, ukončilo alebo napravilo každé porušenie existujúceho práva duševného vlastníctva, ale na základe žaloby podanej hospodárskymi subjektmi vo veci primeranej kompenzácie, ktorú sú tieto subjekty povinné zaplatiť.

               64

               Za týchto podmienok nemožno uplatniť smernicu 2004/48.

               65

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať, že smernica 2004/48 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní v konaní, ako je konanie vo veci samej, v ktorom osoby povinné zaplatiť primeranú kompenzáciu navrhujú, aby vnútroštátny súd prijal rozhodnutie v neprospech organizácie poverenej výberom a rozdelením tejto odmeny medzi nositeľov autorských práv, ktorá sa proti tomuto návrhu bráni.

         O trovách

               66

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Právo Únie, konkrétne článok 5 ods. 2 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti v spojení s odsekom 5 tohto článku, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nerozlišuje medzi situáciou, v ktorej je zdroj, z ktorého sa vyhotoví rozmnoženina na súkromné použitie, legálny, a situáciou, v ktorej je tento zdroj nelegálny.

                           2.

                           Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní v konaní, ako je konanie vo veci samej, v ktorom osoby povinné zaplatiť primeranú kompenzáciu navrhujú, aby vnútroštátny súd rozhodol v neprospech organizácie poverenej výberom a rozdelením tejto odmeny medzi nositeľov autorských práv, ktorá sa proti tomuto návrhu bráni.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.