title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá rozšírená komora) z 25. októbra 2011.#Microban International Ltd a Microban (Europe) Ltd proti Európskej komisii.#Verejné zdravie – Zoznam obsahujúci prídavné látky, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami – Späťvzatie žiadosti o zaradenie prídavnej látky do zoznamu pôvodným žiadateľom – Rozhodnutie Komisie nezaradiť 2,4,4’‑trichloro‑2’‑hydroxydifenyl éter do zoznamu – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Regulačný akt – Priama dotknutosť – Neexistencia vykonávacích opatrení – Právny základ.#Vec T-262/10.

text:
      Vec T‑262/10
      Microban International Ltd
      a Microban (Europe) Ltd
      proti
      Európskej komisii
      „Verejné zdravie – Zoznam obsahujúci prídavné látky, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku
         s potravinami – Späťvzatie žiadosti o zaradenie prídavnej látky do zoznamu pôvodným žiadateľom – Rozhodnutie Komisie nezaradiť 2,4,4’‑trichloro‑2’‑hydroxydifenyl éter do zoznamu – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Regulačný akt – Priama dotknutosť – Neexistencia vykonávacích opatrení – Právny základ“

      Abstrakt rozsudku
      1.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Pojem regulačný akt v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ – Každý
            všeobecne platný akt s výnimkou legislatívnych aktov
      (Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ)
      2.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Priama dotknutosť – Kritériá
      (Článok 230 štvrtý odsek ES; článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ)
      3.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo týkajú – Rozhodnutie Komisie týkajúce sa nezaradenia
            prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho povolené prídavné látky stanoveného smernicou 2002/72 – Žaloba podaná podnikmi, ktoré
            používajú danú prídavnú látku pri výrobe svojich výrobkov – Prípustnosť
      (Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ)
      4.      Aproximácia právnych predpisov – Materiály a predmety určené na styk s potravinami – Rozhodnutie Komisie týkajúce sa nezaradenia
            prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho povolené prídavné látky stanoveného smernicou 2002/72 – Právny základ – Článok 11
            ods. 3 nariadenia č. 1935/2004 – Neprípustnosť
      (Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1935/2004, článok 11 ods. 3; smernica Komisie 2002/72)
      5.      Aproximácia právnych predpisov – Materiály a predmety určené na styk s potravinami – Rozhodnutie Komisie týkajúce sa nezaradenia
            prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho povolené prídavné látky stanoveného smernicou 2002/72 – Prijatie rozhodnutia po späťvzatí
            žiadosti o zaradenie pôvodným žiadateľom
      (Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1935/2004; smernica Komisie 2002/72)
      1.      Pojem regulačný akt sa má v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ chápať tak, že sa týka akéhokoľvek aktu so všeobecnou pôsobnosťou
         s výnimkou legislatívnych aktov.

      V tejto súvislosti rozhodnutie Komisie týkajúce sa nezaradenia prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho prídavné látky, ktoré
         sa podľa smernice 2002/72, ktorá sa týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, môžu
         používať na výrobu takýchto materiálov a výrobkov, prijaté na základe článku 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004 o materiáloch
         a predmetoch určených na styk s potravinami a o zrušení smerníc 80/590 a 89/109, predstavuje regulačný akt v zmysle článku
         263 štvrtého odseku ZFEÚ. Takéto rozhodnutie je totiž prijaté Komisiou pri výkone výkonnej právomoci, a nie legislatívnej
         právomoci. Navyše, keďže sa uplatňuje na všetky fyzické a právnické osoby, ktorých činnosť spočíva vo výrobe alebo v uvádzaní
         tejto prídavnej látky alebo výrobkov a materiálov obsahujúcich túto látku na trh, má toto rozhodnutie všeobecnú pôsobnosť,
         pretože sa uplatňuje na objektívne určené situácie a má právne účinky na kategóriu osôb určených všeobecným a abstraktným
         spôsobom.

      (pozri body 21 – 25)
      2.      Podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môže akákoľvek fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti aktom, ktoré sú jej
         určené alebo ktoré sa jej priamo a osobne týkajú, ako aj voči regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie
         opatrenia.

      Čo sa týka pojmu priama dotknutosť, výraz „ktoré sa jej priamo týkajú“ sa v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ vyskytuje dvakrát.
         Jednak toto ustanovenie zodpovedá zneniu článku 230 štvrtého odseku ES, pričom odkazuje na „akty… ktoré sa jej priamo… týkajú“.
         Jednak článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ zavádza pojem „regulačné akty, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia“.

      Podmienka priamej dotknutosti, ako je uvedená v článku 230 štvrtom odseku ES, vyžaduje, aby predmetné opatrenie priamo ovplyvňovalo
         právne postavenie jednotlivca a aby neponechávalo nijaký priestor na voľnú úvahu osobám, ktorým je určené a ktoré sú poverené
         jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej dotknutej právnej úpravy, a to bez uplatnenia
         iných sprostredkujúcich ustanovení. Článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ tým, že fyzickej alebo právnickej osobe umožňuje podať žalobu
         proti regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia, sleduje cieľ, ktorým je uvoľniť podmienky
         na podanie priamych žalôb. Pojem priama dotknutosť, ako je po novom stanovený v tomto ustanovení, teda v žiadnom prípade nemôže
         byť vykladaný reštriktívnejšie než pojem priama dotknutosť, ktorý bol uvedený v článku 230 štvrtom odseku ES. Pokiaľ teda
         bolo preukázané, že žalobca je priamo dotknutý rozhodnutím Komisie v zmysle pojmu priama dotknutosť stanoveného v článku 230
         štvrtom odseku ES, treba predpokladať, že je rovnako priamo dotknutý týmto rozhodnutím v zmysle pojmu priama dotknutosť stanoveného
         po novom v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.

      (pozri body 18, 26, 27, 32)
      3.      Rozhodnutie Komisie týkajúce sa nezaradenia prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho prídavné látky, ktoré sa podľa smernice
         2002/72, ktorá sa týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, môžu používať na výrobu
         takýchto materiálov a výrobkov, ktorého dôsledkom je zákaz uvádzania na trh materiálov a výrobkov obsahujúcich túto prídavnú
         latku, treba považovať za rozhodnutie, ktoré má priame účinky na právne postavenie podnikov, ktoré kupujú túto prídavnú látku
         a používajú ju na výrobu tovaru s antibakteriálnymi a antimikrobiotickými vlastnosťami, ktorý ďalej predávajú, aby sa používal
         pri výrobe plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami.

      (pozri body 28, 30)
      4.      Rozhodnutie Komisie týkajúce sa nezaradenia prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho prídavné látky, ktoré sa podľa smernice
         2002/72, ktorá sa týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, môžu používať na výrobu
         takýchto materiálov a výrobkov, ktorým Komisia zakázala uvádzanie určitej prídavnej látky na trh ako prídavnej látky používanej
         na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, a aby to dosiahla, jednak odmietla zaradiť
         túto prídavnú latku do pozitívneho zoznamu a jednak odstránila túto látku z dočasného zoznamu, sa nemôže zakladať na článku
         11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004 o materiáloch a predmetoch určených na styk s potravinami a o zrušení smerníc 80/590 a 89/109.
         Článok 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004 sa totiž týka len tých prípadov, v ktorých chce Komisia povoliť používanie a uvádzanie
         látok pridaných do materiálov a predmetov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, na trh v Únii.

      (pozri body 46 – 48)
      5.      Komisia poruší postup stanovený nariadením č. 1935/2004 o materiáloch a predmetoch určených na styk s potravinami a o zrušení
         smerníc 80/590 a 89/109, ako aj smernicou 2002/72, ktorá sa týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku
         s potravinami, tým, že rozhodne o nezaradení prídavnej látky do zoznamu obsahujúceho prídavné látky, ktoré sa podľa smernice
         2002/72 môžu používať na výrobu takýchto materiálov a výrobkov po späťvzatí žiadosti o zaradenie prídavnej látky do zoznamu
         povolených prídavných látok pôvodným žiadateľom, napriek tomu, že neexistuje rozhodnutie o riadení rizík v zmysle odôvodnenia
         14 nariadenia č. 1935/2004.

      (pozri body 67, 69)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (štvrtá rozšírená komora)
      z 25. októbra 2011 (*)

      „Verejné zdravie – Zoznam obsahujúci prídavné látky, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku
         s potravinami – Späťvzatie žiadosti o zaradenie prídavnej látky do zoznamu pôvodným žiadateľom – Rozhodnutie Komisie nezaradiť 2,4,4’‑trichloro‑2’‑hydroxydifenyl éter do zoznamu – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Regulačný akt – Priama dotknutosť – Neexistencia vykonávacích opatrení – Právny základ“

      Vo veci T‑262/10,
      Microban International Ltd, so sídlom v Huntersville, Severná Karolína (Spojené štáty),

      Microban (Europe) Ltd, so sídlom v Cannocku (Spojené kráľovstvo),

      v zastúpení: M. Sánchez Rydelski, advokát,
      žalobcovia,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: L. Pignataro a T. Scharf, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2010/169/EÚ z 19. marca 2010 týkajúceho sa nezaradenia 2,4,4’-trichloro-2’-hydroxydifenyl
         éteru do zoznamu Únie obsahujúceho prídavné látky, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré
         prichádzajú do styku s potravinami, podľa smernice 2002/72/ES (Ú. v. EÚ L 75, s. 25),

      VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá rozšírená komora),
      v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová, sudcovia V. Vadapalas, K. Jürimäe (spravodajkyňa), K. O’Higgins a M. van der
         Woude,

      tajomník: N. Rosner, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. septembra 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Žalobcovia, Microban International Ltd a Microban (Europe) Ltd pôsobia v odvetví výroby a predaja antimikrobiálnych a antibakteriálnych
         prídavných látok určených na vytváranie antibakteriálnej a antimikrobiálnej ochrany pre široké spektrum výrobkov. Microban
         International vyrába uvedené prídavné látky a predáva ich na celom svete. Microban (Europe) je poverený uvádzať prídavné látky
         vyrobené podnikom Microban International na trh v Európskej únii.

      2        Dňa 23. marca 1998 RCC Registration and Consulting Company Ltd podala Európskej komisii v mene spoločnosti Ciba Inc. návrh
         na zaradenie prídavnej látky 2,4,4’-trichloro-2’-hydroxydifenyl éter (ďalej len „triklozán“) do zoznamu prídavných látok povolených
         smernicou Komisie 90/128/EHS z 23. februára 1990, ktorá sa týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku
         s potravinami [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 75, s. 19).

      3        Dňa 22. júna 2000 Vedecký výbor pre potraviny, s ktorým sa má Komisia poradiť podľa článku 3 ods. 3 smernice Rady 89/109/EHS
         z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa materiálov a predmetov, ktoré prichádzajú
         do styku s potravinami (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 38; Mim. vyd. 13/009, s. 322), prijal stanovisko týkajúce sa viacerých monomérov
         a prídavných látok materiálov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami. V tomto stanovisku najmä rozhodol, že triklozán je
         síce látka, pri ktorej nie je možné stanoviť dennú prípustnú alebo tolerovanú dávku, jej použitie je však akceptovateľné.

      4        Dňa 15. novembra 2002 po tom, ako Vedecký výbor pre potraviny aktualizoval svoje usmernenia, Ciba predložila žiadosť o prehodnotenie
         triklozánu.

      5        Dňa 15. marca 2004 po prehodnotení triklozánu Európsky úrad pre bezpečnosť potravín (EFSA) – ktorý v súlade s článkom 62 nariadenia
         Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 178/2002 z 28. januára 2002, ktorým sa ustanovujú všeobecné zásady a požiadavky potravinového
         práva, zriaďuje Európsky úrad pre bezpečnosť potravín a stanovujú postupy v záležitostiach bezpečnosti potravín (Ú. v. ES
         L 31, s. 1; Mim. vyd. 15/006 s. 463), nahradil Vedecký výbor pre potraviny – prijal stanovisko, v ktorom potvrdil názor vyjadrený
         Vedeckým výborom pre potraviny v stanovisku z 22. júna 2000.

      6        Dňa 10. apríla 2008 bol triklozán zaradený do dočasného zoznamu prídavných látok (ďalej len „dočasný zoznam“) uvedeného v článku
         4a ods. 3 smernice 2002/72/ES zo 6. augusta 2002, ktorá sa týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku
         s potravinami (Ú. v. ES L 220, s. 18; Mim. vyd. 13/029 s. 535), v znení zmien a doplnení. Podľa článku 4a ods. 4 tejto smernice
         sa prídavné látky, ktoré nie sú zahrnuté do zoznamu Únie (ďalej len „pozitívny zoznam“, v súlade s označením použitým v článku
         4 ods. 1 treťom pododseku tej istej smernice), môžu podľa vnútroštátnych právnych predpisov naďalej používať tak dlho, ako
         sú uvedené na dočasnom zozname.

      7        Dňa 21. apríla 2009 Ciba oznámila Komisii, že sa rozhodla zobrať späť svoju žiadosť o povolenie na používanie triklozánu ako
         prídavnej látky na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami.

      8        Dňa 19. marca 2010 Komisia prijala rozhodnutie 2010/169/EÚ týkajúce sa nezaradenia triklozánu do zoznamu Únie obsahujúceho
         prídavné látky, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami,
         podľa smernice 2002/72/ES (Ú. v. EÚ L 75, s. 25; ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Právny základ, na ktorý Komisia v tomto
         rozhodnutí poukázala, predstavoval článok 11 ods. 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1935/2004 z 27. októbra
         2004 o materiáloch a predmetoch určených na styk s potravinami a o zrušení smerníc 80/590/EHS a 89/109 (Ú. v. EÚ L 338, s. 4)
         v znení zmien a doplnení.

      9        V napadnutom rozhodnutí Komisia uviedla, že Ciba jej oznámila svoje rozhodnutie zobrať späť svoju žiadosť o povolenie na používanie
         triklozánu ako prídavnej látky na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami. Keďže
         už neexistovala nijaká platná žiadosť o použitie triklozán u ako prídavnej látky v plastoch, ktoré prichádzajú do styku s potravinami,
         Komisia rozhodla, že táto látka sa nezaraďuje do prílohy III smernice 2002/72 obsahujúcej pozitívny zoznam. V dôsledku toho
         Komisia presnejšie rozhodla, že dotknutá látka sa má odstrániť aj z dočasného zoznamu. Považovala však za potrebné stanoviť
         prechodné obdobie, počas ktorého môžu uvádzanie plastových materiálov a výrobkov obsahujúcich triklozán na trh povoliť členské
         štáty.

      10      Výrok napadnutého rozhodnutia znie takto:

      „Článok 1
      [triklozán] (č. CAS 0003380‑34‑5, ref. č. 93930) sa nezaraďuje do prílohy III k smernici 2002/72…
      Článok 2
      Plastové materiály a výrobky vyrobené s [triklozánom] a uvedené na trh pred 1. novembrom 2010 môžu byť naďalej uvádzané na
         trh do 1. novembra 2011 podľa vnútroštátnych právnych predpisov.

      Článok 3
      Toto rozhodnutie je určené členským štátom.“
       Konanie a návrhy účastníkov konania
      11      Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 7. júna 2010 podali žalobcovia žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

      12      Dňa 31. marca 2011 žalobcovia podali žiadosť o prednostné prejednanie veci podľa článku 55 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného
         súdu.

      13      Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o začatí ústnej časti konania a o tom, že vec bude prejednaná prednostne
         podľa článku 55 ods. 2 rokovacieho poriadku.

      14      Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 28. septembra
         2011.

      15      Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      16      Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu ako neprípustnú,
      –        subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –        zaviazal žalobcov na náhradu trov konania.
       O prípustnosti
      17      Komisia bez toho, aby formálne predložila námietku neprípustnosti, tvrdí, že žaloba je neprípustná, pretože napadnuté rozhodnutie
         nie je regulačným aktom, ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ a ani sa žalobcov
         priamo a osobne netýka.

      18      Podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ môže akákoľvek fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti aktom, ktoré sú jej
         určené alebo ktoré sa jej priamo a osobne týkajú, ako aj voči regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú a nevyžadujú vykonávacie
         opatrenia.

      19      V prejednávanej veci je nesporné, že žalobcovia neboli adresátmi napadnutého rozhodnutia, a teda im tento akt nebol určený.
         Za týchto podmienok môžu žalobcovia podať podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ žalobu o neplatnosť proti uvedenému aktu,
         len ak predstavuje regulačný akt, ktorý sa ich priamo týka a ktorý nevyžaduje vykonávacie opatrenia, alebo ak sa toto rozhodnutie
         žalobcov priamo a osobne týka.

      20      V prvom rade treba overiť, či napadnuté rozhodnutie predstavuje regulačný akt v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ.

      21      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry sa má pojem „regulačný akt“ v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ
         chápať tak, že sa týka akéhokoľvek aktu so všeobecnou pôsobnosťou s výnimkou legislatívnych aktov (uznesenie Všeobecného súdu
         zo 6. septembra 2011, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, T‑18/10, Zb. s. II‑75* uverejnenie abstraktu, bod 56).

      22      V prejednávanej veci je v napadnutom rozhodnutí uvedené, že jeho právnym základom je článok 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004.
         Podľa tohto článku opatrenie prijaté Komisiou na jeho základe sa prijme v súlade s postupom upraveným v článku 5a ods. 1 až
         4 a článku 5a ods. 5 písm. b) rozhodnutia Rady 1999/468/ES z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích
         právomocí prenesených na Komisiu (Ú. v. ES L 184, s. 23; Mim. vyd. 01/003, s. 124), v znení zmien a doplnení. Napadnuté rozhodnutie
         bolo teda prijaté Komisiou pri výkone výkonnej právomoci, a nie legislatívnej právomoci.

      23      Navyše napadnuté rozhodnutie má všeobecnú pôsobnosť, pretože sa uplatňuje na objektívne určené situácie a má právne účinky
         na kategóriu osôb určených všeobecným a abstraktným spôsobom.

      24      Ako totiž vyplýva z bodu 9 vyššie, predmetom napadnutého rozhodnutia je nezaradenie triklozánu do pozitívneho zoznamu. Podľa
         článku 4a ods. 6 písm. b) smernice 2002/72 bol triklozán z dôvodu tohto nezaradenia odstránený aj z dočasného zoznamu. Priamym
         dôsledkom tohto nezaradenia do pozitívneho zoznamu a odstránenia z dočasného zoznamu je to, že triklozán už nebude môcť byť
         po 1. novembri 2011 uvádzaný na trh v Únii. Napadnuté rozhodnutie sa teda uplatňuje na všetky fyzické a právnické osoby, ktorých
         činnosť spočíva vo výrobe alebo v uvádzaní triklozánu alebo výrobkov a materiálov obsahujúcich triklozán na trh.

      25      Na základe uvedeného treba dospieť k záveru, že napadnuté rozhodnutie predstavuje regulačný akt v zmysle článku 263 štvrtého
         odseku ZFEÚ.

      26      V druhom rade, čo sa týka pojmu priama dotknutosť, treba uviesť, že výraz „ktoré sa jej priamo týkajú“ sa v článku 263 štvrtom
         odseku ZFEÚ vyskytuje dvakrát. Jednak toto ustanovenie zodpovedá zneniu článku 230 štvrtého odseku ES, pričom odkazuje na
         „akty… ktoré sa jej priamo… týkajú“. Jednak článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ zavádza pojem „regulačné akty, ktoré sa jej priamo
         týkajú a nevyžadujú vykonávacie opatrenia“.

      27      Po prvé, pokiaľ ide o podmienku priamej dotknutosti, ako je uvedená v článku 230 štvrtom odseku ES, už bolo rozhodnuté, že
         podľa tejto podmienky sa vyžaduje, aby predmetné opatrenie priamo ovplyvňovalo právne postavenie jednotlivca a aby neponechávalo
         nijaký priestor na voľnú úvahu osobám, ktorým je určené a ktoré sú poverené jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický
         charakter a vyplýva zo samotnej dotknutej právnej úpravy, a to bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení (rozsudky
         Súdneho dvora z 5. mája 1998, Dreyfus/Komisia, C‑386/96 P, Zb. s. I‑2309, bod 43, a z 10. septembra 2009, Komisia/Ente per
         le Ville vesuviane a Ente per le Ville vesuviane/Komisia, C‑445/07 P a C‑455/07 P, Zb. s. I‑7993, bod 45).

      28      V prejednávanej veci, ako bolo uvedené v bod 24 vyššie, je dôsledkom napadnutého rozhodnutia zákaz uvádzania materiálov a výrobkov
         obsahujúcich triklozán, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, na trh. Keďže, ako bolo spresnené na pojednávaní, žalobcovia
         kupujú triklozán a používajú ho na výrobu tovaru s antibakteriálnymi a antimikrobiotickými vlastnosťami, ktorý ďalej predávajú,
         aby sa používal pri výrobe plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, napadnuté rozhodnutie
         má priame účinky na ich právne postavenie.

      29      Navyše treba konštatovať, že napadnuté rozhodnutie neponecháva členským štátom, ktorým je určené, nijakú mieru voľnej úvahy,
         a teda sú povinné ho vykonať. Isteže, z článku 2 uvedeného rozhodnutia vyplýva, že uvádzanie materiálov a výrobkov obsahujúcich
         triklozán na trh môže, ak to povoľuje vnútroštátna právna úprava, pokračovať až do 1. novembra 2011, znamená to však len to,
         že členské štáty môžu už pred týmto dátumom uvádzanie takých materiálov a výrobkov na trh zakázať. Hoci členské štáty majú
         určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o moment, keď chcú uvádzanie triklozánu na trh zakázať, k výkonu tohto zákazu dôjde
         v každom prípade automaticky a povinne od 1. novembra 2011. Navyše treba uviesť, že cieľom prechodného obdobia stanoveného
         v článku 2 napadnutého rozhodnutia je uľahčiť výkon opatrenia o nezaradení triklozánu do pozitívneho zoznamu v tom zmysle,
         že jeho povaha je len vedľajšia v porovnaní s daným opatrením.

      30      Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobcov treba považovať za priamo dotknutých napadnutým rozhodnutím v zmysle pojmu priama
         dotknutosť, uvedeného v článku 230 štvrtom odseku ES.

      31      Po druhé, čo sa týka pojmu priama dotknutosť, ako je po novom stanovený v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ, je legitímne sa
         pýtať, či tento pojem treba vykladať odlišne od toho, ktorý bol vykladaný judikatúrou opísanou v bode 27 vyššie.

      32      Treba však uviesť, že z judikatúry vyplýva, že článok 263 štvrtý odsek ZFEÚ tým, že fyzickej alebo právnickej osobe umožňuje
         podať žalobu proti regulačným aktom, ktoré sa jej priamo týkajú, a nevyžadujú vykonávacie opatrenia, sleduje cieľ, ktorým
         je uvoľniť podmienky na podanie priamych žalôb (pozri v tomto zmysle uznesenie Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada,
         už citované v bode 21 vyššie, bod 50). Pojem priama dotknutosť, ako je po novom stanovený v tomto ustanovení, teda v nijakom
         prípade nemôže byť vykladaný reštriktívnejšie než pojem priama dotknutosť, ktorý bol uvedený v článku 230 štvrtom odseku ES.
         Keďže v bode 30 vyššie bolo preukázané, že žalobcovia boli priamo dotknutí napadnutým rozhodnutím v zmysle pojmu priama dotknutosť
         stanoveného v článku 230 štvrtom odseku ES, treba predpokladať, že sú rovnako priamo dotknutí napadnutým rozhodnutím v zmysle
         pojmu priama dotknutosť stanoveného po novom v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.

      33      Po tretie, čo sa týka otázky, či napadnuté rozhodnutie vyžaduje vykonávacie opatrenia v zmysle článku 263 štvrtého odseku
         ZFEÚ, treba zopakovať, ako už bolo uvedené v bodoch 24 a 28 vyššie, že predmetom daného rozhodnutia bolo nezaradenie triklozánu
         do pozitívneho zoznamu. V dôsledku toho bola podľa článku 4a ods. 6 písm. b) smernice 2002/72/ES napadnutým rozhodnutím odstránená
         táto látka z dočasného zoznamu. Napadnuté rozhodnutie, navyše s cieľom uľahčiť výkon nezaradenia do pozitívneho zoznamu a následné
         odstránenie z dočasného zoznamu, doplnkovo stanovilo prechodné obdobie, počas ktorého uvádzanie materiálov a výrobkov obsahujúcich
         triklozán na trh mohlo byť povolené a ktorého koniec bol stanovený na 1. novembra 2011.

      34      V tejto súvislosti treba po prvé konštatovať, že nezaradenie do pozitívneho zoznamu ani odstránenie z dočasného zoznamu si
         nevyžadujú prijatie vykonávacích opatrení členskými štátmi. Podľa článku 4a ods. 4 smernice 2002/72 sa totiž po 1. januári
         2010 môžu naďalej používať len prídavné látky zahrnuté do dočasného zoznamu. Navyše v súlade so znením článku 4a ods. 6 písm. b)
         smernice 2002/72 sa prídavná látka odstráni z dočasného zoznamu, ak Komisia rozhodne o jej nezaradení do pozitívneho zoznamu.
         Preto rozhodnutie o nezaradení bezprostredne viedlo k tomu, že triklozán bol z dočasného zoznamu odstránený a bolo zakázané
         ho uvádzať na trh bez toho, aby členské štáty museli prijať akékoľvek vykonávacie opatrenie.

      35      Okrem toho treba zdôrazniť, ako uvádzajú žalobcovia, že smernica Komisie 2004/19/ES z 1. marca 2004, ktorou sa mení a dopĺňa
         smernica 2002/72 (Ú. v. EÚ L 71, s. 8; Mim. vyd. 13/034 s. 19), ako aj smernica Komisie 2008/39/ES zo 6. marca 2008, ktorou
         sa mení a dopĺňa smernica 2002/72 (Ú. v. EÚ L 63, s. 6), zaviedli do smernice 2002/72 článok 4a ods. 4 a článok 4a ods. 6
         písm b). Z uplatnenia článku 2 smernice 2004/19 v spojení s článkom 2 smernice 2008/39 vyplýva, že článok 4a ods. 4 a článok
         4a ods. 6 písm. b) smernice 2002/72 boli v členských štátoch prebraté. Nemožno sa preto domnievať, že by zákaz uvádzania triklozánu
         na trh, ku ktorému došlo po jeho nezaradení na pozitívny zoznam a odstránení z dočasného zoznamu, vyžadoval prijatie vykonávacích
         opatrení.

      36      Po druhé v rozsahu, v akom prechodné opatrenie umožňuje predĺžiť uvádzanie triklozánu na trh až do 1. novembra 2011, samo
         osebe nevyžaduje nijaké vykonávacie opatrenie zo strany členských štátov, pričom prípadný zásah zo strany týchto štátov s cieľom
         skončiť danú možnosť ešte pred 1. novembrom 2011 bol len fakultatívny.

      37      Po tretie, hoci v prípade skoršieho fakultatívneho skončenia môže prechodné opatrenie viesť k prijatiu vykonávacích opatrení
         členskými štátmi, treba zopakovať, že uvedené opatrenie má uľahčiť vykonanie napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o to, že
         v jeho dôsledku sa zakáže uvádzanie triklozánu na trh, aby fyzické alebo právnické osoby dotknuté týmto zákazom mohli prijať
         náležité opatrenia. Ide teda o vedľajšiu úlohu v porovnaní s hlavným cieľom napadnutého rozhodnutia, ktorým je zákaz uvádzania
         triklozánu na trh, pričom tento zákaz sa bude uplatňovať od 1. novembra 2011 bez toho, aby bolo potrebné akékoľvek vykonávacie
         opatrenie.

      38      Vzhľadom na vyššie uvedené nemožno o napadnutom rozhodnutí predpokladať, že vyžaduje vykonávacie opatrenia.

      39      Z toho vyplýva, že dané rozhodnutie predstavuje regulačný akt, ktorý sa žalobcov priamo týka, a nevyžaduje vykonávacie opatrenia,
         takže Komisiou vznesenú námietku neprípustnosti treba zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné skúmať prípadnú osobnú dotknutosť
         žalobcov.

       O veci samej
      40      Žalobcovia na podporu svojej žaloby uvádzajú štyri žalobné dôvody. Prvý sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri voľbe
         právneho základu napadnutého rozhodnutia, druhý na porušení postupu stanoveného v nariadení č. 1935/2004, ako aj v smernici
         2002/72, tretí na porušení zásady ochrany legitímnej dôvery a štvrtý na porušení zásad riadnej správy vecí verejných, transparentnosti
         a právnej istoty.

       O prvom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri voľbe právneho základu
      41      V rámci prvého žalobného dôvodu žalobcovia v podstate tvrdia, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď
         napadnuté rozhodnutie založila na článku 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004. Toto ustanovenie sa totiž týka povolení uvádzať
         látky pridané do materiálov alebo predmetov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, na trh na úrovni Únie, pričom napadnuté
         rozhodnutie neobsahuje také povolenie, ale naopak stanovuje, že látka sa nezaradí do prílohy III smernice 2002/72, a z tohto
         dôvodu predstavuje opatrenie zakazujúce používanie triklozánu ako prídavnej látky na výrobu plastových materiálov a výrobkov,
         ktoré prichádzajú do styku s potravinami.

      42      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry musí byť voľba právneho základu aktu Spoločenstva založená
         na objektívnych prvkoch, ktoré môžu byť súdne preskúmané a medzi ktoré patria predovšetkým cieľ a obsah aktu (rozsudok Súdneho
         dvora z 23. októbra 2007, Komisia/Rada, C‑440/05, Zb. s. I‑9097, bod 61).

      43      Navyše, ak preskúmanie aktu Únie preukáže, že tento akt sleduje dvojaký cieľ alebo že obsahuje dve zložky, a ak jeden z nich
         možno označiť za hlavný alebo prevažujúci, zatiaľ čo druhý z nich je iba doplňujúci, musí sa akt založiť iba na jednom právnom
         základe, a to na tom, ktorý vyžaduje hlavný alebo prevažujúci cieľ alebo zložka (rozsudok Súdneho dvora z 20. mája 2008, Komisia/Rada,
         C‑91/05, Zb. s. I‑3651, bod 73).

      44      V prejednávanej veci článok 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004 stanovuje:

      „Povolenie Spoločenstva vo forme osobitného opatrenia uvedeného v odseku 1 prijíma Komisia. Toto opatrenie zamerané na zmenu
         nepodstatných prvkov tohto nariadenia jeho doplnením sa prijme v súlade s regulačným postupom s kontrolou uvedeným v článku
         23 ods. 4.“

      45      Odsek 1 toho istého ustanovenia znie:

      „Povolenie látky alebo látok Spoločenstva sa vydáva formou prijatia osobitného opatrenia…“
      46      Podľa znenia týchto ustanovení sa článok 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004 týka len tých prípadov, v ktorých chce Komisia
         povoliť používanie a uvádzanie látok pridaných do materiálov a predmetov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami, na trh
         v Únii.

      47      V prejednávanej veci však Komisia napadnutým rozhodnutím zakázala uvádzanie triklozánu na trh ako prídavnej látky používanej
         na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami. Komisia to dosiahla tým, že v napadnutom
         rozhodnutí jednak odmietla zaradiť triklozán do pozitívneho zoznamu a jednak odstránila túto látku z dočasného zoznamu.

      48      Z uvedeného vyplýva, že keďže predmetom napadnutého rozhodnutia je zakázať uvádzanie triklozánu na trh v Únii, nemôže sa toto
         rozhodnutie zakladať na článku 11 ods. 3 nariadenia č. 1935/2004, ktoré sa naopak týka povolení uvádzania na trh.

      49      Tento záver nemôže spochybniť ani tvrdenie Komisie, že napadnuté rozhodnutie treba tiež preskúmať ako rozhodnutie povoľujúce
         predaj materiálov a predmetov, ktoré boli vyrobené s triklozánom a uvedené na trh pred 1. novembrom 2010, až do 1. novembra
         2011.

      50      Už bolo totiž uvedené v bode 29 vyššie, že cieľom prechodného obdobia stanoveného v článku 2 napadnutého rozhodnutia, počas
         ktorého uvádzanie triklozánu na trh môže, ak to povoľuje vnútroštátna právna úprava, pokračovať, bolo len uľahčiť výkon opatrenia
         zakazujúceho uvádzanie triklozánu na trh, čo znamená, že tento zákaz bol priamym dôsledkom hlavného cieľa napadnutého rozhodnutia,
         ktorým bolo nezaradenie triklozánu do pozitívneho zoznamu. Z toho vyplýva, že opatrenie, ktorým sa má zaviesť prechodné obdobie,
         sa musí považovať za doplňujúce v zmysle judikatúry citovanej v bode 43 vyššie v porovnaní s hlavným cieľom napadnutého rozhodnutia.

      51      Preto treba vyhovieť prvému žalobnému dôvodu a zrušiť napadnuté rozhodnutie z dôvodu, že bol zvolený nesprávny právny základ.

      52      Hoci voľba nesprávneho právneho základu Komisiou by sama osebe odôvodňovala zrušenie napadnutého rozhodnutia, Všeobecný súd
         považuje za vhodné subsidiárne preskúmať aj druhý žalobný dôvod, pretože na tomto dôvode sa zakladá otázka, či existuje alebo
         neexistuje právny základ, na ktorom Komisia mohla založiť napadnuté rozhodnutie.

       O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení postupu stanoveného v nariadení č. 1935/2004, ako aj v smernici 2002/72
      53      V druhom žalobnom dôvode žalobcovia v podstate tvrdia, že v prípade neexistencie rozhodnutia o riadení rizík v zmysle odôvodnenia
         14 nariadenia č. 1935/2004 Komisia porušila postup stanovený uvedeným nariadením, ako aj smernicou 2002/72, keď prijala rozhodnutie
         o nezaradení prídavnej látky do pozitívneho zoznamu. Žalobcovia poukazujú najmä na ducha postupu stanoveného nariadením a smernicou,
         pričom tvrdia, že v prípade späťvzatia žiadosti o zaradenie prídavnej látky do pozitívneho zoznamu pôvodným prihlasovateľom
         musí Komisia dotknutým osobám umožniť zachovať žiadosť, aby mohla prijať také rozhodnutie o riadení rizík.

      54      V tejto súvislosti treba uviesť, že nariadenie č. 1935/2004 ani smernica 2002/72 nestanovujú postup, ktorý by mala Komisia
         sledovať, keď sa pôvodný prihlasovateľ rozhodne zobrať späť svoju žiadosť o zaradenie prídavnej látky do pozitívneho zoznamu.
         Vzhľadom na tieto okolnosti treba overiť, či by sa postup, ktorý má v takom prípade Komisia sledovať, nedal vyvodiť z cieľa
         a zo štruktúry týchto dvoch aktov, ako aj z postupu stanoveného inými aktmi Únie, ktoré sa síce týkajú iného typu látok, ale
         sledujú podobné ciele, ktoré sa snažia dosiahnuť pomocou podobných postupov.

      55      Na úvod treba pripomenúť, že nariadenie č. 1935/2004 je rámcové nariadenie, pokiaľ ide o materiály a predmety určené na styk
         s potravinami, a že smernica 2002/72 je osobitná smernica, ktorá sa konkrétne týka plastových materiálov a výrobkov, ktoré
         prichádzajú do styku s potravinami.

      56      V prvom rade, pokiaľ ide o cieľ, ktorý tieto dva akty sledujú, treba odkázať na znenie článku 1 nariadenia č. 1935/2004, ktorý
         stanovuje:

      „Účelom tohto nariadenia je zabezpečiť efektívne fungovanie vnútorného trhu vo vzťahu k uvádzaniu materiálov a predmetov určených
         priamo alebo nepriamo na styk s potravinami na trh Spoločenstva a poskytnúť základ na zabezpečenie vysokého stupňa ochrany
         ľudského zdravia a záujmov spotrebiteľov.“

      57      Tento cieľ ochrany ľudského zdravia sa snažia dosiahnuť postupy stanovené smernicou 2002/72, čo sa presnejšie týka prídavných
         látok, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami. Podľa
         článku 4 ods. 1 tretieho pododseku tejto smernice sa od 1. januára 2010 môžu na výrobu plastových materiálov a výrobkov používať
         iba prídavné látky zahrnuté do pozitívneho zoznamu. Podľa článku 4a ods. 1 tej istej smernice nová prídavná látka sa môže
         zaradiť do pozitívneho zoznamu po tom, ako EFSA vyhodnotí jej bezpečnosť. Napokon z článku 4a ods. 3 a 4 danej smernice vyplýva,
         že látka nezahrnutá do pozitívneho zoznamu, ktorej hodnotenie zo strany EFSA však prebieha, sa zaradí do dočasného zoznamu,
         na základe čoho ju možno naďalej používať podľa vnútroštátnych právnych predpisov. Inými slovami, ak EFSA ešte nerozhodol
         o bezpečnosti určitej látky, povinnosť posúdiť zlučiteľnosť predaja látky s ochranou ľudského zdravia spočíva na vnútroštátnych
         orgánoch.

      58      Keďže rozhodnutie Komisie o nezaradení triklozánu do pozitívneho zoznamu bolo odôvodnené späťvzatím žiadosti o povolenie spoločnosťou
         Ciba, dané rozhodnutie nemožno považovať za rozhodnutie, ktoré sleduje cieľ ochrany ľudského zdravia. Tento záver navyše potvrdzuje
         aj tá skutočnosť, že pred napadnutým rozhodnutím boli prijaté dve vedecké stanoviská, prvé 22. júna 2000 Vedeckým výborom
         pre potraviny a druhé 15. marca 2004 EFSA, pričom v týchto stanoviskách sa nevyslovili nijaké námietky proti uvádzaniu triklozánu
         na trh.

      59      V druhom rade, čo sa týka štruktúry nariadenia č. 1935/2004 a smernice 2002/72, po prvé treba uviesť, že hoci podľa článku
         8 uvedeného nariadenia má žiadosť o povolenie novej látky podať osoba, ktorá chce také povolenie získať, prospech z priznania
         takého povolenia prostredníctvom zaradenia látky do pozitívneho zoznamu má nielen žiadateľ o povolenie, ale aj všetci používatelia
         látky, pre ktorú sa povolenie žiadalo.

      60      Z článku 11 ods. 4 nariadenia č. 1935/2004 totiž vyplýva, že po tom, čo bola látka povolená, musí každý podnikateľský subjekt,
         ktorý používa povolenú látku alebo materiály či predmety, ktoré ju obsahujú, dodržiavať všetky podmienky alebo obmedzenia
         spojené s týmto povolením. Rovnako podľa článku 11 ods. 5 tohto nariadenia žiadateľ alebo ktorýkoľvek podnikateľský subjekt,
         ktorý používa povolené látky alebo materiály alebo predmety obsahujúce povolenú látku, bezodkladne informuje Komisiu o akomkoľvek
         novom vedeckom alebo technickom poznatku, ktorý by mohol mať vplyv na posúdenie bezpečnosti povolenej látky vo vzťahu k ľudskému
         zdraviu. Okrem toho článok 12 nariadenia č. 1935/2004 stanovuje, že žiadateľ alebo ktorýkoľvek podnikateľský subjekt, ktorý
         používa povolenú látku alebo materiály alebo predmety obsahujúce takúto povolenú látku, je oprávnený požiadať o zmenu platného
         povolenia. Napokon článok 5 ods. 1 písm. n) uvedeného nariadenia č. 1935/2004 a contrario výnimočne odkazuje na postupy na individuálne povoľovanie látok, postupov, materiálov alebo predmetov rozhodnutím adresovaným
         žiadateľovi.

      61      Po druhé, ako už bolo spomenuté v bode 57 vyššie, z článku 4a ods. 3 a 4 smernice 2002/72 vyplýva, že látka nezahrnutá do
         pozitívneho zoznamu, ktorej hodnotenie zo strany EFSA však prebieha, sa zaradí do dočasného zoznamu. Navyše podľa článku 4a
         ods. 6 tej istej smernice sa prídavná látka odstráni z dočasného zoznamu, keď sa zahrnie do pozitívneho zoznamu, keď Komisia
         rozhodne o jej nezahrnutí do pozitívneho zoznamu alebo keď EFSA počas preverovania údajov požiada o dodatočné informácie a tieto
         informácie nebudú v stanovených lehotách predložené. Napokon z odôvodnenia 14 nariadenia č. 1935/2004 vyplýva, že po posúdení
         bezpečnosti látok by malo nasledovať rozhodnutie o riadení rizík, stanovujúce, či sa tieto látky majú zaradiť do pozitívneho
         zoznamu.

      62      Z týchto ustanovení možno vyvodiť, že odstránenie látky z dočasného zoznamu je dôsledkom riadenia rizík Komisiou, ktoré spočíva
         v zaradení alebo nezaradení látky do pozitívneho zoznamu, alebo odmietnutia žiadateľa spolupracovať s EFSA v rámci konania
         o posúdení bezpečnosti látky.

      63      V prejednávanej veci skutočnosť, že triklozán nebol zaradený do pozitívneho zoznamu, viedla bezprostredne k tomu, že daná
         látka bola v súlade s článkom 4a ods. 6 písm. b) tej istej smernice odstránená z dočasného zoznamu, hoci toto odstránenie
         nebolo dôsledkom rozhodnutia o riadení rizík Komisiou či odmietnutia pôvodného žiadateľa spolupracovať s EFSA, keďže EFSA
         vydal vedecké stanovisko.

      64      Po tretie treba uviesť, že hoci, ako zdôrazňuje Komisia, žalobcovia mohli podať novú žiadosť o povolenie podľa článku 8 nariadenia
         č. 1935/2004, z ustanovení smernice 2002/72 jasne nevyplýva, či by táto žiadosť viedla k opätovnému zaradeniu triklozánu do
         dočasného zoznamu. Článok 4a ods. 5 písm. b) smernice 2002/72 totiž stanovuje:

      „Zaradenie prídavnej látky do dočasného zoznamu podlieha týmto podmienkam:
      a)      prídavná látka musí byť povolená v jednom alebo vo viacerých členských štátoch najneskôr do 31. decembra 2006;
      b)      údaje uvedené v odseku 2, ktoré sa týkajú takejto prídavnej látky, sa v súlade s požiadavkami [EFSA] boli určite predložené
         najneskôr do 31. decembra 2006.“

      65      Podľa článku 4a ods. 2 tej istej smernice môže každá osoba, ktorá má záujem o zaradenie prídavnej látky do pozitívneho zoznamu,
         predložiť EFSA údaje potrebné na zhodnotenie bezpečnosti tejto látky najneskôr do 31. decembra 2006. V prejednávanej veci
         nemohlo k predloženiu žalobcami EFSA na zhodnotenie potrebných údajov dôjsť pred 31. decembrom 2006.

      66      Okrem toho, hoci nariadenie č. 1935/2004 stanovuje vo svojom článku 11 ods. 5 a článku 12 možnosť prehodnotenia látky, o ktorú
         ide, zo strany EFSA, ak sú mu predložené nové informácie, treba zdôrazniť, že nariadenie č. 1935/2004 ani smernica 2002/72
         nestanovujú možnosť takého prehodnotenia, ak neexistujú nové údaje, ktoré by mohli mať vplyv na pôvodné posúdenie, a teda
         ak žiadne povolenie nebolo ešte vydané. Z dokumentu nazvaného „EFSA’s note for guidance for petitioners presenting an application
         for the safety assessment of a substance to be used in food contact materials prior to its authorisation“ (Pokyny EFSA pre
         žiadateľov o posúdenie látky, ktorá môže byť pridaná do materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do styku s potravinami) tiež
         vyplýva, že ak EFSA vykoná prvé posúdenie látky (aj vtedy, ak EFSA na konci tohto posúdenia dospeje k záveru, že látka nemá
         byť povolená), o nové posúdenie možno požiadať, len ak existujú doplňujúce údaje, na základe ktorých môže EFSA zmeniť dané
         posúdenie. Keďže v uvedenom prípade EFSA už vyslovil súhlasné stanovisko na základe informácií predložených spoločnosťou Ciba,
         predmetom novej prípadnej žiadosti, ktorú by podali žalobcovia, by teda vôbec nebola zmena pôvodného posúdenia. Navyše je
         pravdepodobné, že žalobcovia by vlastnú žiadosť o povolenie podali na základe tých istých informácií ako tých, ktoré boli
         pôvodne predložené spoločnosťou Ciba, takže tieto údaje by neobsahovali nijaký nový prvok. Z uvedeného vyplýva, že v takom
         prípade, ako je prípad v tejto veci, právna úprava neupravuje pre žalobcov možnosť podať novú žiadosť o posúdenie dotknutej
         látky, čo preukazuje, že Komisia je povinná prijať rozhodnutie o riadení rizík na základe pôvodného posúdenia úradu EFSA.

      67      So zreteľom na štruktúru nariadenia č. 1935/2004 a smernice 2002/72 nemožno späťvzatie žiadosti o povolenie žiadateľom považovať
         za dostatočný dôvod na nepokračovanie v postupe smerujúcom k prijatiu rozhodnutia o riadení rizík zaradením alebo nezaradením
         dotknutej látky, pričom z ustanovení týchto dvoch aktov nevyplýva, že by žalobcovia mohli dosiahnuť jednak opätovné zaradenie
         triklozánu do dočasného zoznamu a jednak nové posúdenie tejto látky zo strany EFSA.

      68      Po tretie, čo sa týka iných aktov Únie, ktoré môžu byť v prejednávanej veci relevantné, treba odkázať, rovnako ako odkazujú
         žalobcovia, na nariadenie Komisie (ES) č. 1451/2007 zo 4. decembra 2007 o druhej fáze desaťročného pracovného programu uvedeného
         v článku 16 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/8/ES o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh (Ú. v. EÚ L 325, s. 3).
         Toto nariadenie konkrétne stanovuje vo svojich článkoch 11 a 12, že keď odstúpi účastník, ktorý požaduje zaradenie výrobku
         do zoznamu povolených biocídnych výrobkov, nový účastník môže prevziať úlohu pôvodného účastníka.

      69      Vzhľadom na vyššie uvedené treba dospieť k záveru, že Komisia porušila nariadenie č. 1935/2004, ako aj smernicu 2002/72 tým,
         že rozhodla o nezaradení prídavnej látky iba na základe späťvzatia pôvodnej žiadosti o zaradenie triklozánu do pozitívneho
         zoznamu, napriek tomu, že neexistuje nijaký právny základ umožňujúci prijatie takého rozhodnutia. Preto treba vyhovieť aj
         druhému žalobnému dôvodu a v dôsledku toho zrušiť napadnuté rozhodnutie bez toho, aby bolo potrebné preskúmať tretí a štvrtý
         žalobný dôvod.

       O trovách
      70      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
         v súlade s návrhmi žalobcov.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá rozšírená komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Komisie 2010/169/EÚ z 19. marca 2010, týkajúce sa nezaradenia 2,4,4’-trichloro-2’-hydroxydifenyl éteru do zoznamu
            Únie obsahujúceho prídavné látky, ktoré sa môžu používať na výrobu plastových materiálov a výrobkov, ktoré prichádzajú do
            styku s potravinami, podľa smernice 2002/72/ES, sa zrušuje.
      2.      Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Microban International Ltd a Microban
            (Europe) Ltd.

               Pelikánová

               Vadapalas

               Jürimäe

               O’Higgins

                     van der Woude

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 25. októbra 2011.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. septembra 1996. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-278/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. novembra 2012.#Európska komisia proti Maďarsku.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78/ES – Článok 2 a článok 6 ods. 1 – Vnútroštátny režim, ktorý stanovuje, že služobný pomer sudcov, prokurátorov a notárov povinne zaniká dovŕšením veku 62 rokov – Legitímne ciele odôvodňujúce rozdielne zaobchádzanie so zamestnancami, ktorí nedovŕšili vek 62 rokov – Primeranosť dĺžky prechodného obdobia.#Vec C-286/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 6. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom — Sociálna politika — Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní — Smernica 2000/78/ES — Článok 2 a článok 6 ods. 1 — Vnútroštátny režim, ktorý stanovuje, že služobný pomer sudcov, prokurátorov a notárov povinne zaniká dovŕšením veku 62 rokov — Legitímne ciele odôvodňujúce rozdielne zaobchádzanie so zamestnancami, ktorí nedovŕšili vek 62 rokov — Primeranosť dĺžky prechodného obdobia“
      Vo veci C-286/12,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, podaná 7. júna 2012,

         Európska komisia,v zastúpení: J. Enegren a K. Talabér-Ritz, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa,
      proti

         Maďarsku,v zastúpení: M. Z. Fehér, splnomocnený zástupca,
      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano (spravodajca), sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits a J.-J. Kasel,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na uznesenie predsedu Súdneho dvora z 13. júla 2012, ktorým sa rozhodlo prejednať vec v skrátenom súdnom konaní podľa článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 133 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. októbra 2012,
      po vypočutí generálnej advokátky,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor konštatoval, že si Maďarsko tým, že prijalo vnútroštátny režim, ktorý stanovuje, že dovŕšením veku 62 rokov zaniká služobný pomer sudcov, prokurátorov a notárov, čo vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu na základe veku, ktoré nie je odôvodnené oprávnenými cieľmi a ktoré v každom prípade vo vzťahu k sledovaným cieľom nie je primerané ani nevyhnutné, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2 a článku 6 ods. 1 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES L 303, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79).

         Právny rámec

         Právo Únie

               2

               Článok 1 smernice 2000/78 stanovuje:
               „Účelom tejto smernice je ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania.“

               3

               Článok 2 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
               2.   Na účely odseku 1:

                        a)

                        o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;

                        b)

                        o nepriamu diskrimináciu ide, keď zdanlivo neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax by uviedla osoby určitého náboženstva alebo viery, s určitým zdravotným postihnutím, určitého veku alebo určitej sexuálnej orientácie do nevýhodného postavenia v porovnaní s inými osobami, iba ak [okrem prípadu, ak – neoficiálny preklad]:

                                 i)

                                 takýto predpis, kritérium alebo zvyklosť sú objektívne odôvodnené oprávneným cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné alebo

                           …“

               4

               Článok 6 ods. 1 uvedenej smernice znie takto:
               „Bez ohľadu na článok 2 ods. 2 členské štáty môžu stanoviť, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou, ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, vrátane zákonnej politiky zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.
               Takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu okrem iného zahrňovať:

                        a)

                        stanovenie osobitných podmienok prístupu k zamestnaniu a odbornej príprave, zamestnaniu a povolaniu vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania pre mladých a starších pracovníkov a osoby s opatrovateľskými povinnosťami, aby sa podporila ich profesionálna integrácia alebo aby sa zabezpečila ich ochrana;

                  …“

         Maďarské právo

               5

               § 57 ods. 2 zákona č. LXVII z roku 1997 o právnom postavení a odmeňovaní sudcov do 31. decembra 2011 v podstate umožňoval, aby sudcovia naďalej vykonávali funkciu až do dovŕšenia veku 70 rokov.

               6

               Nový základný zákon, ktorý bol prijatý 25. apríla 2011 a nadobudol účinnosť 1. januára 2012 (ďalej len „základný zákon“), v článku 26 ods. 2 stanovuje, že „s výnimkou predsedu Kúrie môžu sudcovia naďalej vykonávať funkciu až do dovŕšenia všeobecne stanoveného veku odchodu do dôchodku“.

               7

               V tejto súvislosti článok 12 ods. 1 prechodných ustanovení základného zákona (ďalej len „prechodné ustanovenia“) stanovuje:
               „Ak sudca dovŕši vek na priznanie starobného dôchodku, ktorý je všeobecne stanovený v článku 26 ods. 2 základného zákona, pred 1. januárom 2012, jeho funkcia zaniká 30. júna 2012. Ak dovŕši vek na priznanie starobného dôchodku, ktorý je všeobecne stanovený v článku 26 ods. 2 základného zákona, v období medzi 1. januárom a 31. decembrom 2012, jeho funkcia zaniká 31. decembra 2012.“

               8

               Rovnako pokiaľ ide o prokurátorov, podľa článku 29 ods. 3 základného zákona „s výnimkou generálneho prokurátora môžu prokurátori naďalej vykonávať funkciu až do dovŕšenia všeobecne stanovenej vekovej hranice na odchod do dôchodku“.

               9

               V tejto súvislosti článok 13 prechodných ustanovení stanovuje:
               „Ak prokurátor dovŕši vek na priznanie starobného dôchodku, ktorý je všeobecne stanovený v článku 29 ods. 3 základného zákona, pred 1. januárom 2012, jeho funkcia zaniká 30. júna 2012. Ak dovŕši vek na priznanie starobného dôchodku, ktorý je všeobecne stanovený v článku 29 ods. 3 základného zákona, v období medzi 1. januárom a 31. decembrom 2012, jeho funkcia zaniká 31. decembra 2012.“

               10

               V zmysle § 90 písm. ha) zákona č. CLXII z roku 2011 o právnom postavení a odmeňovaní sudcov (ďalej len „zákon o sudcoch z roku 2011“), ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 2012, sudca odchádza do dôchodku, keď „dovŕšil vekovú hranicu na odchod do dôchodku, ktorá sa naňho uplatňuje…, s výnimkou predsedu Kúrie“.

               11

               Ďalej v súlade s § 34 písm. d) zákona č. CLXIV z roku 2011 o služobnom postupe prokurátorov a právnom postavení generálneho prokurátora, prokurátorov a ostatných zamestnancov prokuratúry „prokurátor ukončí vykonávanie svojej funkcie v deň, keď dovŕši vekovú hranicu na odchod do dôchodku, ktorá sa naňho uplatňuje“.

               12

               Navyše § 45 ods. 4 zákona č. CCI z roku 2011, ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony v súlade so základným zákonom, zmenil s účinnosťou od 1. januára 2014 § 22 písm. d) zákona č. XLI o notároch z roku 1991. Tento paragraf 22 v novom znení stanovuje, že „notári ukončia vykonávanie svojich funkcií v deň, keď dovŕšia vekovú hranicu na odchod do dôchodku, ktorá sa na nich uplatňuje“.

               13

               § 18 ods. 1 zákona č. LXXXI z roku 1997 o dávkach sociálneho poistenia v oblasti dôchodkov (ďalej len „zákon Tny“) v znení účinnom do 31. decembra 2009 stanovoval:
               „Nárok na starobný dôchodok zo sociálneho zabezpečenia má po dovŕšení veku 62 rokov každá osoba, ktorá bola v služobnom pomere aspoň 20 rokov.“

               14

               To isté ustanovenie v znení, ktoré nadobudlo účinnosť 1. januára 2010, teraz znie:
               „Vek na vznik nároku na starobný dôchodok zo sociálneho zabezpečenia sa stanovuje takto:

                        a)

                        62 rokov pre všetky osoby narodené pred 1. januárom 1952,

                        b)

                        62 rokov a 183 dní pre všetky osoby narodené v roku 1952,

                        c)

                        63 rokov pre všetky osoby narodené v roku 1953,

                        d)

                        63 rokov a 183 dní pre všetky osoby narodené v roku 1954,

                        e)

                        64 rokov pre všetky osoby narodené v roku 1955,

                        f)

                        64 rokov a 183 dní pre všetky osoby narodené v roku 1956,

                        g)

                        65 rokov pre všetky osoby narodené v roku 1957 alebo neskôr.“

               15

               Podľa uvedeného § 18 ods. 2 má nárok na dôchodok v plnej výške každá osoba, ktorá:

                        „a)

                        dovŕšila vekovú hranicu na odchod do dôchodku, ako je definovaná v odseku 1 vyššie, ktorá zodpovedá roku jej narodenia…, a

                        b)

                        svoju funkciu vykonávala aspoň 20 rokov a

                  …“

               16

               Napokon na základe § 230 zákona o sudcoch z roku 2011 v prípade sudcov, ktorí pred 1. januárom 2013 dovŕšili novostanovený vek na povinné ukončenie služobného pomeru, funkcie tých sudcov, ktorí dovŕšili 62 rokov pred 1. januárom 2012, zanikajú 30. júna 2012, zatiaľ čo funkcie sudcov, ktorí dovŕšia vek 62 rokov v období medzi 1. januárom a 31. decembrom 2012, zanikajú 31. decembra 2012.

               17

               Rovnako § 160 zákona č. CLXIV z roku 2011 o služobnom postupe prokurátorov a právnom postavení generálneho prokurátora, prokurátorov a ostatných zamestnancov prokuratúry obsahuje ustanovenia, ktoré sú v podstate podobné tým, ktoré sú stanovené pre sudcov. Pokiaľ ide o notárov, bude sa na nich od 1. januára 2014 uplatňovať podobný režim ako na sudcov a prokurátorov, ako bolo uvedené v bode 12 tohto rozsudku.

         Konanie pred podaním žaloby a konanie pred Súdnym dvorom

               18

               Komisia 17. januára 2012 zaslala Maďarsku výzvu, v ktorej zastávala názor, že si tento členský štát tým, že prijal vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa vekovej hranice uplatňovanej na sudcov, prokurátorov a notárov, ktorá má za následok povinné ukončenie služobného pomeru, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 2000/78. Vo svojej odpovedi zo 17. februára 2012 uvedený členský štát spochybňuje nesplnenie si povinnosti, ktoré sa mu vytýka. Komisia vydala 7. marca 2012 odôvodnené stanovisko, v ktorom Maďarsko vyzvala, aby prijalo opatrenia potrebné na splnenie si povinností v lehote jedného mesiaca od jeho doručenia. Tento členský štát odpovedal listom z 30. marca 2012.

               19

               Keďže Komisia považovala túto odpoveď za neuspokojivú, podala 7. júla 2012 túto žalobu.

               20

               Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora v ten istý deň Komisia podala návrh na uplatnenie skráteného súdneho konania upraveného v článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ktorému predseda Súdneho dvora uznesením z 13. júla 2012 vyhovel.

               21

               Dňa 16. júla 2012 Alkotmánybíróság (Ústavný súd) rozhodol, že časť maďarských právnych predpisov, ktoré Komisia napadla, zrušuje so spätnou účinnosťou. Na žiadosť kancelárie Súdneho dvora Komisia 25. júla 2012 zaujala k tomuto rozhodnutiu stanovisko a trvala na svojej žalobe, ako aj na návrhu na skrátené súdne konanie. Maďarsko teda 14. augusta 2012 predložilo svoje vyjadrenie k žalobe, v ktorom zaujalo stanovisko aj k následkom uvedeného rozhodnutia na túto vec.

         O žalobe

         Argumentácia účastníkov konania

               22

               Komisia tvrdí, že sporné ustanovenia sú v rozpore s článkom 2 a článkom 6 ods. 1 smernice 2000/78 v rozsahu, v akom zavádzajú neodôvodnenú diskrimináciu, a v každom prípade nie sú primerané ani nevyhnutné na dosiahnutie údajne oprávnených cieľov, ktoré uvádza Maďarsko.

               23

               Maďarsko na úvod tvrdí, že táto vec sa stala sčasti bezpredmetnou, keďže Alkotmánybíróság svojím rozsudkom zrušil § 90 písm. ha) a § 230 zákona o sudcoch z roku 2011 so spätnou účinnosťou. Preto treba konanie o zodpovedajúcej časti žaloby zastaviť. Komisia naopak zastáva názor, že tento rozsudok nemá na žalobu nijaký účinok.

         O diskriminácii

               24

               Podľa Komisie dotknuté maďarské právne predpisy porušujú článok 2 smernice 2000/78 v rozsahu, v akom medzi sudcami, prokurátormi a notármi, ktorí dovŕšili vekové hranice na priznanie dôchodku stanovené týmito právnymi predpismi, a tými, ktorí môžu svoje funkcie naďalej vykonávať, zavádzajú diskrimináciu na základe veku. Zníženie vekovej hranice zo 70 rokov na 62 rokov, ktoré má za následok povinné ukončenie služobného pomeru sudcov, prokurátorov a notárov, totiž medzi osobami určitého povolania zavádza rozdielne zaobchádzanie na základe veku. Hoci Komisia uznáva, že Maďarsko môže voľne stanoviť vek odchodu do dôchodku pre tieto osoby, tvrdí, že nový režim podstatne ovplyvňuje dĺžku trvania pracovného pomeru medzi stranami, ako aj všeobecne vykonávanie profesijnej činnosti dotknutými osobami, keďže sa im bráni v tom, aby sa v budúcnosti zúčastňovali na aktívnom živote. Komisia v tejto súvislosti spresňuje, že okolnosť, že dotknuté osoby v minulosti podliehali priaznivejšiemu režimu, než je režim uplatniteľný na ostatných zamestnancov verejného sektora, nevylučuje, že uvedené právne predpisy predstavujú diskrimináciu.

               25

               Maďarsko namieta, že v prejednávanej veci neexistuje nijaká diskriminácia. Komisia totiž predmetné právne predpisy posúdila len izolovane bez toho, aby zohľadnila všeobecný kontext, do ktorého patria. Cieľom zníženia vekovej hranice, ktoré má za následok povinné ukončenie služobného pomeru v prípade osôb, ktoré patria do dotknutých profesijných kategórií, je konkrétne odstrániť pozitívnu diskrimináciu, ktorú tieto osoby využívali, keďže len tieto osoby, na rozdiel od ostatných zamestnancov verejného sektora, mohli nielen naďalej vykonávať funkciu až do dovŕšenia veku 70 rokov, ale v mnohých prípadoch aj kumulovať odmenu so starobným dôchodkom, na ktorý mali nárok od okamihu, keď dovŕšili vek odchodu do dôchodku. Cieľom reformy je tak vytvoriť rovnováhu v rámci všeobecnej pracovnoprávnej úpravy.

         O odôvodnení diskriminácie

               26

               Komisia uvádza, že údajné rozdielne zaobchádzanie nie je odôvodnené v súlade s podmienkami stanovenými v článku 6 ods. 1 smernice 2000/78. Sporné vnútroštátne právne predpisy totiž nesledujú nijaký oprávnený cieľ a v každom prípade nie sú primerané. Dodržiavanie týchto podmienok sa vyžaduje nielen vo vzťahu k stanoveniu vekovej hranice, ktorá má za následok povinné ukončenie služobného pomeru, ale aj pokiaľ ide o zmeny tejto vekovej hranice.

               27

               Pokiaľ ide o existenciu „oprávneného cieľa“ v zmysle tohto ustanovenia, Komisia tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora môžu výnimku zo zásady zákazu diskriminácií na základe veku odôvodniť len ciele patriace do oblasti sociálnej politiky, ako sú napríklad ciele súvisiace s politikou zamestnanosti, trhu práce alebo odbornej prípravy. Z predmetných právnych predpisov pritom nevyplýva nijaký cieľ tohto druhu ani ho nemožno vyvodiť zo všeobecného kontextu, do ktorého tieto právne predpisy patria. Takáto nečinnosť je sama osebe v rozpore so smernicou 2000/78 v rozsahu, v akom bráni akémukoľvek súdnemu preskúmaniu zákonnosti a primeranosti uvedených právnych predpisov.

               28

               Ďalej Komisia uvádza, že Maďarsko počas fázy správneho konania v podstate uviedlo dva ciele, ktoré majú údajne sledovať dotknuté právne predpisy, a to predovšetkým zjednotenie pravidiel odchodu do dôchodku pre všetky osoby a subsidiárne uľahčenie nástupu mladých právnikov na súdy s cieľom vytvoriť „vyváženú vekovú štruktúru“.

               29

               Komisia sa však domnieva, že prvý cieľ nemožno považovať za „oprávnený“ v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2000/78, keďže Súdny dvor vylúčil, že by ciele organizačnej povahy mohli odôvodniť diskrimináciu. Pokiaľ ide o tvrdenie Maďarska, podľa ktorého Súdny dvor vo svojom rozsudku z 21. júla 2011, Fuchs a Köhler (C-159/10 a C-160/10, Zb. s. I-6919), zaujal opačné stanovisko, a to že takéto ciele sú oprávnené, Komisia tvrdí, že tento rozsudok nemožno použiť na prejednávanú vec. V uvedenom rozsudku Súdny dvor totiž nerozšíril definíciu „oprávneného cieľa“ v zmysle tohto ustanovenia, ale konštatoval, že cieľ spočívajúci vo vytvorení „vyváženej vekovej štruktúry“ mladých a starších štátnych zamestnancov môže predstavovať „oprávnený cieľ“ politiky zamestnanosti a pracovného trhu. Bez ohľadu na skutočnosť, že tento „oprávnený cieľ“ môže mať „organizačné“ následky, a to najmä pokiaľ ide o zlepšenie efektivity verejnej služby súdnictva, tieto následky nemožno samy osebe považovať za „oprávnené ciele“.

               30

               Pokiaľ ide o druhý cieľ, Komisia poznamenáva, že tvrdenie založené na nahradení starších sudcov mladšími sudcami a na zlepšení kvality verejnej služby súdnictva, ktoré z toho údajne vyplýva, je nielen „prostým a strohým všeobecným tvrdením“, ktoré Súdny dvor v už citovanom rozsudku Fuchs a Köhler odmietol, ale aj určitou formou predsudku súvisiaceho s vekom. Smernica 2000/78 pritom smeruje práve k ochrane jednotlivcov proti takýmto predsudkom.

               31

               Vzhľadom na odôvodnenie obmedzenia Maďarsko tvrdí, že zo skutočnosti, že predmetné pravidlá, ktoré sa týkajú tak sudcov, ako aj prokurátorov a notárov, boli prijaté a nadobudli účinnosť počas toho istého obdobia, jasne vyplýva úmysel zákonodarcu zjednotiť v týchto oblastiach režim vekovej hranice na povinné ukončenie služobného pomeru, aby sa v rámci dotknutých povolaní vytvorila „vyváženejšia veková štruktúra“. Tieto ciele sú okrem iného „oprávnené“ v zmysle článku 6 ods. 1 uvedenej smernice, ako to priznala samotná Komisia.

         O primeranosti a nevyhnutnosti predmetných vnútroštátnych ustanovení

               32

               Vzhľadom na dva ciele uvádzané Maďarskom, ktoré sporné vnútroštátne ustanovenia údajne sledujú, Komisia zastáva názor, že aj keby sa považovali za „oprávnené ciele“ v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2000/78, tieto ustanovenia nie sú na dosiahnutie týchto cieľov primerané.

               33

               Po prvé uvedené ustanovenia nemôžu prispieť k dosiahnutiu cieľa, ktorým je zjednotenie veku odchodu do dôchodku, a to najmä vzhľadom na to, že služobný pomer sudcov a prokurátorov sa končí, keď dovŕšia dôchodkový vek, zatiaľ čo pracovný pomer ostatných zamestnancov verejnej služby sa skončí až vtedy, keď dovŕšia tento vek a v služobnom pomere odpracovali roky nevyhnutné na získanie starobného dôchodku v plnej výške. Ďalej existujú ešte výnimky, ako sú napríklad tie, ktoré sa týkajú predsedu Kúrie, generálneho prokurátora, ústavných sudcov alebo prokurátorov a právnych čakateľov prokuratúry. Napokon sudcovia, prokurátori a notári nemajú po dovŕšení veku odchodu do dôchodku – na rozdiel od ostatných profesijných kategórií spadajúcich do verejného sektora – možnosť požiadať o zachovanie svojich funkcií „v služobnom záujme“.

               34

               Po druhé, pokiaľ ide o cieľ spočívajúci v uľahčení zamestnávania mladých odborníkov vo verejnej službe súdnictva, Komisia zastáva názor, že spôsoby uplatňovania predmetných ustanovení nasvedčujú, že tieto ustanovenia neboli štruktúrované tak, aby dosiahli uvedený cieľ. Navyše neumožňujú, aby starší štátni zamestnanci odovzdávali skúsenosti mladším právnikom, ktorí začali vykonávať dotknuté povolania. Sledovaný cieľ by bolo možné dosiahnuť súdržnejším a trvalejším spôsobom tak, že by sa postupne znižovala veková hranica na povinné ukončenie služobného pomeru.

               35

               V tejto súvislosti Maďarsko namieta, že v skutočnosti je vďaka týmto ustanoveniam a zároveň možnostiam vymenúvania mladších právnikov pre generáciu „stredného veku“ na súdoch a prokuratúrach k dispozícii veľký počet vysokých pracovných miest. Aj keď sú starší sudcovia, prokurátori a notári nútení svoje funkcie opustiť, mnohí z nich funkcie naďalej vykonávajú. Skutočnosť, že tieto osoby svoje funkcie naďalej vykonávajú, a možnosť, že obsadia vysoké pracovné miesta, pritom zaručuje, že svojim mladším kolegom odovzdajú skúsenosti, ktoré získali.

               36

               Komisia tiež zastáva názor, že také rýchle a radikálne zníženie vekovej hranice na povinné ukončenie služobného pomeru ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedených cieľov, a to vzhľadom na vážne dôsledky, ktoré takáto zmena môže mať pre dotknutých sudcov, prokurátorov a notárov. Títo sudcovia, prokurátori a notári sú totiž nútení opustiť svoje funkcie rýchlo a bez toho, aby mali čas prijať opatrenia, najmä finančnej povahy, aby čelili zníženiu svojho príjmu.

               37

               Maďarsko naopak zastáva názor, že prechodné obdobia týkajúce sa dotknutých osôb boli známe nie až pri prijatí sporných právnych predpisov, ale už od 20. júna 2011, keď maďarský Parlament prijal zákon č. LXXII z roku 2011, ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony o právnom postavení v súlade so základným zákonom. § 10 ods. 1 tohto zákona č. LXXII z roku 2011 už totiž obsahoval „lehoty, v ktorých dochádza k ukončeniu služobného pomeru, ktoré budú tiež neskôr prebraté do zákona o sudcoch z roku 2011 a do prechodných ustanovení“. Za takýchto okolností sa dotknuté osoby mohli s prechodnými obdobiami stanovenými v sporných právnych predpisoch oboznámiť od júna 2011. Maďarsko dodáva, že v prípade notárov pravidlá znižujúce vekovú hranicu na povinné ukončenie služobného pomeru nadobudnú účinnosť 1. januára 2014, takže majú na prípravu ešte viac času.

         O koherencii režimu

               38

               Komisia zdôrazňuje, že medzi spornými právnymi predpismi a maďarskou reformou všeobecného režimu dôchodkov neexistuje nijaká koherencia. Uvádza, že „v roku 2012 bude záväzne ukončený služobný pomer sudcov, prokurátorov a notárov, ktorí dovŕšili vek 62 až 70 rokov“, zatiaľ čo „v období rokov 2014 až 2022 sa bude všeobecne stanovený vek odchodu do dôchodku, a teda [povinná veková hranica na ukončenie služobného pomeru] uplatniteľná aj na sudcov, prokurátorov a notárov, postupne zvyšovať zo 62 na 65 rokov“. Kombinácia týchto dvoch reforiem tak vedie k mimoriadne nevyváženej situácii, pokiaľ ide o prijímanie a povyšovanie mladých právnikov, keďže v rokoch 2012 a 2013 možno počítať s tým, že štát vykoná rozsiahle prijímanie osôb, aby sa obsadili voľné pracovné miesta, zatiaľ čo od roku 2014 – z dôvodu zvýšenia vekovej hranice na povinné ukončenie služobného pomeru – sa bude musieť tento proces prijímania značne spomaliť.

               39

               Podľa Maďarska je nekoherentnosť, na ktorú poukázala Komisia, len zdanlivá. Zvýšenie vekovej hranice na povinné ukončenie služobného pomeru možno totiž pozorovať v takmer všetkých členských štátoch, čo nespochybňuje vnútornú logiku sporných právnych predpisov. Tieto sporné právne predpisy viažu túto vekovú hranicu v prípade dotknutých povolaní práve na vek, keď sa priznáva nárok na starobný dôchodok, aby vek, ktorý sa uplatnil, zodpovedal hospodárskemu a demografickému vývoju, ktorý dôchodkový systém a politika zamestnanosti musia nevyhnutne sledovať. Politika členských štátov v oblasti dôchodkov je teda založená na úvahe, že veková hranica na povinné ukončenie služobného pomeru a vek, keď sa dotknutým osobám prizná nárok na starobný dôchodok, sa musia vždy vyvíjať spoločne, aby sa mohlo zaručiť optimálne uskutočnenie uvedených cieľov politiky zamestnanosti.

         Posúdenie Súdnym dvorom

      O predmete žaloby

               40

               Na úvod treba preskúmať tvrdenie Maďarska, podľa ktorého treba zastaviť konanie o časti žaloby v rozsahu, v akom sa táto žaloba stala v dôsledku rozsudku, ktorý vydal Alkotmánybíróság, bezpredmetnou.

               41

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že existencia nesplnenia si povinnosti sa musí posúdiť v závislosti od situácie, v ktorej sa členský štát nachádzal v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, pričom na následné zmeny Súdny dvor nemôže prihliadnuť (pozri najmä rozsudky z 29. januára 2004, Komisia/Rakúsko, C-209/02, Zb. s. I-1211, bod 16, a z 19. júla 2012, Komisia/Taliansko, C-565/10, bod 22).

               42

               V prejednávanej veci je nesporné, že v čase, keď uplynula lehota stanovená Komisiou v odôvodnenom stanovisku, boli predmetné vnútroštátne ustanovenia platné. Navyše, ako na pojednávaní uznalo samotné Maďarsko, príslušné vnútroštátne orgány prijali na základe týchto ustanovení individuálne správne akty, ktorých predmetom bolo ukončiť pracovnoprávne vzťahy dotknutých osôb.

               43

               Dňa 16. júla 2012, teda po uplynutí uvedenej lehoty, ku ktorému došlo 7. apríla 2012, Alkotmánybíróság vydal rozsudok, ktorým zrušil § 90 písm. ha) a § 230 zákona o sudcoch z roku 2011.

               44

               Podľa Maďarska vzhľadom na to, že tento rozsudok stanovil neplatnosť uvedených § 90 písm. ha) a § 230 so spätnou účinnosťou, nemožno zastávať názor, že tieto ustanovenia boli platné v okamihu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.

               45

               V tejto súvislosti však treba konštatovať, že v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 41 tohto rozsudku dátumom, ku ktorému musí Súdny dvor posúdiť existenciu nesplnenia si povinnosti, ktoré sa vytýka Maďarsku, je 7. apríl 2012. Spätná účinnosť rozsudku Alkotmánybíróság tak nemôže spôsobiť, že sa táto žaloba stane bezpredmetnou, keďže zrušenie § 90 písm. ha) a § 230 zákona o sudcoch z roku 2011 nastalo na základe udalosti, ku ktorej došlo po tomto dátume a ktorú z tohto dôvodu nemožno zohľadniť.

               46

               V každom prípade treba konštatovať, že uvedený rozsudok nemá nijaký účinok, pokiaľ ide o prechodné ustanovenia, ktoré stanovujú pravidlá podobné pravidlám obsiahnutým v § 90 písm. ha) a § 230 zákona o sudcoch z roku 2011. Ďalej, keďže zrušenie týchto ustanovení nemalo priamo vplyv na platnosť týchto individuálnych aktov, ktorými boli ukončené pracovné pomery dotknutých osôb, týmto osobám sa ich funkcie automaticky nevrátia. Naopak, aby sa týmto osobám funkcie vrátili, treba, aby podali žaloby o neplatnosť uvedených aktov, čiže žaloby, ktorých výsledok je neurčitý, ako na pojednávaní potvrdilo samotné Maďarsko.

               47

               Preto treba rozhodnúť o celej žalobe.

         O podstate žaloby

               48

               Na účely posúdenia dôvodnosti výhrady, ktorú Maďarsku vytýka Komisia, treba pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 smernice 2000/78 „sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1“ tejto smernice. Článok 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice spresňuje, že na účely uplatnenia jeho odseku 1 priama diskriminácia vzniká, keď sa s jednou osobou zaobchádza menej priaznivo ako s inou osobou, ktorá sa nachádza v porovnateľnej situácii, na základe jedného z dôvodov uvedených v článku 1 tejto smernice (rozsudok z 13. septembra 2011, Prigge a i., C-447/09, Zb. s. I-8003, bod 42).

               49

               V prejednávanej veci je nepochybné, že sporné vnútroštátne ustanovenia stanovujú, že dotknutí sudcovia, prokurátori a notári automaticky ukončia vykonávanie svojich funkcií, keď dovŕšia vek 62 rokov.

               50

               Osoby vykonávajúce tieto povolania, ktoré dovŕšili vek 62 rokov, sa nachádzajú v situácii porovnateľnej so situáciou osôb, ktoré sú od nich mladšie a vykonávajú tie isté povolania. Prvé osoby sú však pre svoj vek nútené automaticky ukončiť vykonávanie svojich funkcií (pozri analogicky rozsudky Fuchs a Köhler, už citovaný, bod 34, ako aj Prigge a i., už citovaný, bod 44).

               51

               Sporné ustanovenia, podľa ktorých skutočnosť, že určité osoby dovŕšia vek odchodu do dôchodku stanovený týmito ustanoveniami, aby sa im priznal dôchodok, znamená automatické ukončenie pracovného pomeru, sa musia považovať za stanovujúce menej priaznivé zaobchádzanie s osobami, ktoré dovŕšili tento vek, v porovnaní so všetkými ostatnými pracujúcimi osobami. Takéto ustanovenia teda zavádzajú rozdielne zaobchádzanie priamo založené na veku, ako je uvedené v článku 2 ods. 1 a článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. októbra 2007, Palacios de la Villa, C-411/05, Zb. s. I-8531, bod 51).

               52

               Maďarsko v tejto súvislosti tvrdí, že tieto ustanovenia v skutočnosti znížili vekovú hranicu na povinné ukončenie služobného pomeru s cieľom napraviť situáciu pozitívnej diskriminácie, z ktorej mali prospech sudcovia, prokurátori a notári na základe predtým platného režimu, keďže mohli na rozdiel od ostatných zamestnancov verejnej služby naďalej vykonávať funkciu až do dovŕšenia veku 70 rokov.

               53

               Takáto okolnosť však nemôže spochybniť existenciu rozdielneho zaobchádzania s osobami, ktoré musia ukončiť vykonávanie funkcií z dôvodu, že dovŕšili vek 62 rokov, a s tými, ktoré, keďže tento vek ešte nedovŕšili, môžu svoje funkcie vykonávať naďalej. Rozdielne zaobchádzanie na základe veku totiž vychádza zo samotnej existencie vekovej hranice, pri ktorej dosiahnutí dotknuté osoby ukončia vykonávanie svojich funkcií, a to bez ohľadu na vek uplatnený pre túto hranicu, a a fortiori pre hranicu, ktorá sa uplatňovala predtým.

               54

               Treba preto konštatovať, že predmetné ustanovenia zavádzajú rozdielne zaobchádzanie priamo založené na veku v zmysle článku 1 v spojení s článkom 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.

               55

               Z článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 2000/78 však vyplýva, že rozdiel v zaobchádzaní na základe veku nie je diskrimináciou, ak je v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov objektívne a primerane odôvodnený oprávneným cieľom a ak sú prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa primerané a nevyhnutné (rozsudky Prigge a i., už citovaný, bod 77, ako aj z 5. júla 2012, Hörnfeldt, C-141/11, bod 21).

               56

               Treba teda overiť, či sú sporné ustanovenia odôvodnené oprávneným cieľom a či sú prostriedky použité na dosiahnutie tohto cieľa primerané a nevyhnutné, takže je dodržaná zásada proporcionality.

               57

               Pokiaľ ide po prvé o ciele sledované týmito ustanoveniami, treba najskôr uviesť, že nie je rozhodujúca okolnosť, ktorú uviedla Komisia, že z týchto ustanovení nevyplýva výslovne nijaký osobitný cieľ.

               58

               Z článku 6 ods. 1 smernice 2000/78 totiž nemožno vyvodiť, že skutočnosť, že dotknuté právne predpisy nespresňujú sledovaný cieľ, automaticky vylučuje, že by tieto právne predpisy mohli byť na základe tohto ustanovenia odôvodnené. Pokiaľ však takého spresnenie chýba, je dôležité, aby iné okolnosti vychádzajúce zo všeobecného kontextu dotknutého opatrenia umožňovali identifikáciu cieľa, ktorý je v jeho pozadí, na účely súdneho preskúmania tak jeho oprávnenosti, ako aj primeranosti a nevyhnutnosti prostriedkov použitých na dosiahnutie tohto cieľa (pozri rozsudky Fuchs a Köhler, už citovaný, bod 39, ako aj Hörnfeldt, už citovaný, bod 24).

               59

               Treba preto preskúmať tvrdenia, ktoré Maďarsko uviedlo v rámci konania pred podaním žaloby, ako aj vo svojich písomnostiach a na pojednávaní, podľa ktorých dotknuté rozhodnutia v podstate smerujú k dosiahnutiu dvoch cieľov, ktorými je jednak zjednotenie vekovej hranice na povinné ukončenie služobného pomeru v povolaniach, ktoré spadajú do verejnej služby, pričom sa zaručí životaschopnosť dôchodkového režimu, vysoká úroveň zamestnanosti, ako aj zlepšenie kvality a efektivity dotknutých činností pri vykonávaní spravodlivosti, a jednak zavedenie „vyváženej vekovej štruktúry“ uľahčujúcej prístup mladých právnikov k povolaniam sudcu, prokurátora a notára, ktorá im zaručí rýchlejší služobný postup.

               60

               Pokiaľ ide o oprávnenosť týchto cieľov, treba po druhé pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že cieľmi, ktoré možno považovať za „oprávnené“ v zmysle článku 6 ods. 1 prvého pododseku smernice 2000/78, a teda za spôsobilé odôvodniť výnimku zo zásady zákazu diskriminácie na základe veku, sú ciele patriace do sociálnej politiky, ako napríklad ciele spojené s politikou zamestnanosti, trhu práce alebo odbornej prípravy (pozri rozsudky z 5. marca 2009, Age Concern England, C-388/07, Zb. s. I-1569, bod 46; z 18. júna 2009, Hütter, C-88/08, Zb. s. I-5325, bod 41, ako aj Prigge a i., už citovaný, bod 81).

               61

               V súvislosti s cieľom spočívajúcim v zjednotení vekových hraníc na povinné ukončenie služobného pomeru v rámci povolaní patriacich do verejnej služby treba konštatovať, ako uvádza generálna advokátka v bode 63 stanoviska, že v rozsahu, v akom sledovanie takého cieľa umožňuje zabezpečiť dodržiavanie zásady rovnakého zaobchádzania pre všetky osoby v danom sektore, a vo vzťahu k základnému prvku ich pracovného pomeru, ako je okamih odchodu do dôchodku, môže tento cieľ predstavovať oprávnený cieľ politiky zamestnanosti.

               62

               Pokiaľ ide o cieľ smerujúci k zavedeniu vyváženejšej vekovej štruktúry umožňujúcej prístup mladých právnikov k povolaniam sudcu, prokurátora a notára, stačí konštatovať, že Súdny dvor už mal príležitosť dospieť k záveru, že cieľ spočívajúci v zavedení vyváženej vekovej štruktúry mladých a starších štátnych zamestnancov na účely podpory zamestnávania a povyšovania mladých štátnych zamestnancov, optimalizácie riadenia zamestnancov a tým predchádzania prípadným sporom týkajúcim sa schopnosti zamestnanca vykonávať svoju činnosť po prekročení určitého veku, ktorý pritom sleduje poskytovanie kvalitnej služby súdnictva, môže predstavovať oprávnený cieľ politiky zamestnanosti a trhu práce (rozsudok Fuchs a Köhler, už citovaný, bod 50).

               63

               Hoci z predchádzajúcich úvah vyplýva, že sporné ustanovenia sú odôvodnené oprávnenými cieľmi, treba napokon ešte overiť, či dotknuté vnútroštátne ustanovenia predstavujú primerané a nevyhnutné prostriedky na dosiahnutie týchto dvoch cieľov.

               64

               Pokiaľ ide o prvý cieľ, tieto ustanovenia v zásade sú primeraným prostriedkom na dosiahnutie cieľa zjednotenia, ktorý Maďarsko sleduje, a to v rozsahu, v akom smerujú práve k tomu, aby odstránili, prípadne aspoň podstatne obmedzili rozdielnosť vekových hraníc na povinné ukončenie služobného pomeru v prípade všetkých povolaní patriacich do verejnej služby súdnictva.

               65

               Treba však ešte určiť, či uvedené ustanovenia tiež predstavujú prostriedok nevyhnutný na dosiahnutie týchto cieľov.

               66

               Na účely preskúmania, či dotknuté ustanovenia prekračujú rámec toho, čo je na dosiahnutie uvedeného cieľa nevyhnutné, a či nadmerne nezasahujú do záujmov dotknutých osôb, treba tieto ustanovenia umiestniť do legislatívneho kontextu, do ktorého patria, a zohľadniť tak ujmu, ktorú môžu spôsobiť osobám, na ktoré sa vzťahujú, ako aj prospech, ktorý z neho má spoločnosť vo všeobecnosti a jednotlivci, ktorí ju tvoria (pozri rozsudok z 12. októbra 2010, Rosenbladt, C-45/09, Zb. s. I-9391, bod 73).

               67

               V tejto súvislosti treba uviesť, že kategóriám osôb dotknutých uvedenými ustanoveniami bola do nadobudnutia ich účinnosti priznaná výnimka, ktorá im umožňovala naďalej vykonávať funkciu až do dovŕšenia veku 70 rokov, čo u týchto osôb vyvolalo dôvodné očakávanie, že budú funkciu vykonávať až do dovŕšenia tohto veku.

               68

               Predmetné ustanovenia pritom drasticky a podstatne znížili vekovú hranicu na povinné ukončenie služobného pomeru bez toho, aby stanovili prechodné opatrenia, ktoré by mohli chrániť legitímnu dôveru dotknutých osôb.

               69

               V dôsledku predmetných právnych predpisov, ktoré nadobudli účinnosť 1. januára 2012, sú tak všetci sudcovia a prokurátori, ktorí pred týmto dátumom dovŕšili vek 62 rokov, nútení opustiť svoje funkcie 30. júna 2012, teda po uplynutí obdobia šiestich mesiacov, a tí sudcovia a prokurátori, ktorí dovŕšili tento vek v období medzi 1. januárom a 31. decembrom 2012, ukončia vykonávanie svojich funkcií 31. decembra 2012, teda po uplynutí obdobia, ktoré v nijakom prípade neprekročí jeden rok a ktoré bude vo väčšine prípadov kratšie. Ďalej notári, ktorí dovŕšili vek 62 rokov pred 1. januárom 2014, ukončia vykonávanie svojich funkcií k tomuto dátumu, teda najneskôr dva roky po nadobudnutí účinnosti nového dôchodkového režimu.

               70

               Za týchto podmienok dotknuté osoby povinne a s konečnou platnosťou opustia trh práce bez toho, aby mali čas prijať opatrenia najmä hospodárskej a finančnej povahy, ktoré si takáto situácia vyžaduje, a to vzhľadom na okolnosť, že ich starobný dôchodok, ako bolo spresnené na pojednávaní, je najmenej o 30 % nižší než ich odmena a ukončenie služobného pomeru nezohľadňuje príspevkové obdobia, čo teda nezaručuje nárok na dôchodok v plnej výške.

               71

               Treba konštatovať, že Maďarsko nepredložilo nijakú skutočnosť, ktorá by mohla preukázať, že nijaké menej obmedzujúce opatrenie neumožnilo dosiahnuť dotknutý cieľ.

               72

               Tento členský štát síce tvrdil, že dotknuté osoby mali od roku 2011 možnosť predvídať zmeny ich dôchodkového režimu, keďže § 10 ods. 1 zákona č. LXXII z roku 2011, ktorým sa menia a dopĺňajú niektoré zákony o právnom postavení v súlade so základným zákonom, už obsahoval „lehoty, v ktorých dôjde k ukončeniu služobného pomeru“, ktoré sa tiež preberú do zákona o sudcoch z roku 2011 a do prechodných ustanovení. Aj za predpokladu, že tieto lehoty mohli byť postačujúce na zabránenie tomu, aby dotknutým osobám vznikla akákoľvek ujma, treba uviesť, že Maďarsko vôbec nespresnilo, že sporné právne predpisy umožňujú sudcom, prokurátorom a notárom predvídať zamýšľané zmeny ich dôchodkového režimu s dostatočnou mierou istoty a prijať nevyhnutné opatrenia.

               73

               Navyše Maďarsko neuviedlo ani dôvody, pre ktoré znížilo vek odchodu do dôchodku o osem rokov bez toho, aby stanovilo postupné rozvrhnutie tejto zmeny, zatiaľ čo zákon Tny nielen stanovoval, že k zvýšeniu veku odchodu do dôchodku o tri roky, a to zo 62 rokov na 65 rokov, dôjde od roku 2014 v priebehu obdobia ôsmich rokov, ale tiež nadobudol účinnosť 1. januára 2010, teda štyri roky pred jej uplatnením.

               74

               Ako pritom zdôraznila generálna advokátka v bode 66 stanoviska, tieto rozdiely medzi spornými ustanoveniami a zákonom Tny svedčia o tom, že záujmy tých, ktorých sa dotklo zníženie vekovej hranice na odchod do dôchodku, sa nezohľadnili rovnako ako záujmy ostatných zamestnancov verejnej služby, v prípade ktorých bola uvedená veková hranica zvýšená.

               75

               Vzhľadom na prechádzajúce úvahy treba vyvodiť záver, že predmetné ustanovenia nie sú nevyhnutné na dosiahnutie cieľa zjednotenia, ktorý uvádza Maďarsko.

               76

               Pokiaľ ide o druhý cieľ, týkajúci sa zavedenia vyváženejšej vekovej štruktúry uľahčujúcej prístup mladých právnikov k povolaniam sudcu, prokurátora alebo notára, ktorá im zaručuje rýchlejší služobný postup, treba zastávať názor, ako zdôrazňuje Maďarsko, že zníženie vekovej hranice na povinné ukončenie služobného pomeru má za následok uvoľnenie veľkého počtu pracovných miest, ktoré budú môcť obsadiť mladí právnici, ako aj urýchlenie fluktuácie a obnovy zamestnancov v dotknutých povolaniach.

               77

               Takéto účinky, ktoré sú z krátkodobého hľadiska zdanlivo pozitívne, však môžu spochybniť možnosť dosiahnuť „vekovú štruktúru“, ktorá by bola zo strednodobého alebo z dlhodobého hľadiska skutočne vyvážená.

               78

               Aj keď počas roka 2012 bude obnova zamestnancov dotknutých povolaní podliehať veľmi výraznému zrýchleniu z dôvodu okolnosti, že osem vekových tried sa nahradí jedinou, a to vekovou triedou roka 2012, táto miera fluktuácie bude v roku 2013, keď sa bude musieť nahradiť len jedna veková trieda, podliehať takisto radikálnemu spomaleniu. Navyše táto miera fluktuácie bude čoraz pomalšia, a to v rozsahu, v akom sa bude veková hranica na povinné ukončenie služobného pomeru podľa § 18 ods. 1 zákona Tny postupne zvyšovať zo 62 rokov na 65 rokov, čo dokonca spôsobí zhoršenie možností prístupu mladých právnikov k povolaniam v súdnictve.

               79

               Z toho vyplýva, že predmetné ustanovenia nie sú primerané na dosiahnutie cieľa, ktorým je zavedenie vyváženejšej „vekovej štruktúry“.

               80

               Za týchto podmienok treba zastávať názor, že sporné vnútroštátne ustanovenia zavádzajú rozdielne zaobchádzanie, ktoré nedodržiava zásadu proporcionality, a preto treba žalobe Komisie vyhovieť.

               81

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Maďarsko si tým, že prijalo vnútroštátny režim, ktorý stanovuje, že dovŕšením veku 62 rokov zaniká služobný pomer sudcov, prokurátorov a notárov, čo vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu na základe veku, ktoré nie je primerané sledovaným cieľom, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2 a článku 6 ods. 1 smernice 2000/78.

         O trovách

               82

               Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Maďarsko na náhradu trov konania a to nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Maďarsko si tým, že prijalo vnútroštátny režim, ktorý stanovuje, že dovŕšením veku 62 rokov zaniká služobný pomer sudcov, prokurátorov a notárov, čo vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu na základe veku, ktoré nie je primerané sledovaným cieľom, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2 a článku 6 ods. 1 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní.

                           2.

                           Maďarsko je povinné nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maďarčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 14. mája 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Švédskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2004/83/ES - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-322/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 14. mája 2009 – Komisia/Švédsko
      (vec C‑322/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2004/83/ES – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 11)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou Rady 2004/83/ES
                  z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb
                  bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany
                  (Ú. v. EÚ L 304, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96) v stanovenej lehote

            Výrok

                  1.

                  	Švédske kráľovstvo si tým, že v stanovenej lehote neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie
                     štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú
                     ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.

                  2.

                  	Švédske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 9. novembra 1994. # Scottish Football Association proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-46/92.