title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 6. októbra 2011.#Bang & Olufsen A/S proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška trojrozmernej ochrannej známky Spoločenstva - Vyobrazenie reproduktora - Vykonanie rozsudku, ktorým sa zrušuje rozhodnutie jeho odvolacích senátov, zo strany ÚHVT - Článok 63 ods. 6 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 65 ods. 6 nariadenia (ES) č. 207/2009] - Absolútny dôvod zamietnutia - Označenie, ktoré pozostáva výlučne z tvaru, ktorý dodáva výrobku podstatnú hodnotu - Článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 207/2009].#Vec T-508/08.

text:
      Vec T‑508/08
      Bang & Olufsen A/S
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška trojrozmernej ochrannej známky Spoločenstva – Vyobrazenie reproduktora – Vykonanie rozsudku, ktorým sa zrušuje rozhodnutie jeho odvolacích senátov, zo strany ÚHVT – Článok 63 ods. 6 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 65 ods. 6 nariadenia (ES) č. 207/2009] – Absolútny dôvod zamietnutia – Označenie pozostávajúce výlučne z tvaru, ktorý dodáva výrobku podstatnú hodnotu – Článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 207/2009]“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Ochranná známka Spoločenstva – Postup preskúmavania – Žaloba pred súdom Únie – Výkon rozsudku, ktorým sa zrušilo rozhodnutie
            odvolacieho senátu – Nové skúmanie odvolania – Preskúmanie skutočností ex offo
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1, článok 38 ods. 3, článok 63 ods. 6 a článok 74 ods. 1; nariadenie Komisie č. 216/96,
            článok 1d ods. 1)
      2.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Označenia
            pozostávajúce výlučne z tvaru, ktorý dodáva výrobku podstatnú hodnotu – Výnimka – Nadobudnutie rozlišovacej spôsobilosti používaním
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b) až e) a článok 7 ods. 3]
      3.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Označenia
            pozostávajúce výlučne z tvaru, ktorý dodáva výrobku podstatnú hodnotu
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii)]
      1.      Všeobecnému súdu neprináleží niečo nariaďovať Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory), ale je povinnosťou
         ÚHVT vyvodiť prípadné dôsledky z výroku a odôvodnení rozsudkov Všeobecného súdu.

      V tomto rámci článok 1d ods. 1 nariadenia č. 216/96, ktorým sa ustanovuje rokovací poriadok odvolacích senátov Úradu pre harmonizáciu
         vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) v znení zmien a doplnení, pokiaľ ide o postúpenie veci po rozsudku súdov Únie, upravuje,
         že ak na základe článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva opatrenia nevyhnutné na vykonanie rozsudku
         súdov Únie, ktorý úplne alebo čiastočne ruší rozhodnutie odvolacieho senátu alebo veľkého senátu ÚHVT, zahŕňajú nové preskúmanie
         veci, ktorá je predmetom tohto rozhodnutia, odvolacími senátmi, predsedníctvo rozhodne, či sa vec postúpi senátu, ktorý prijal
         toto rozhodnutie, inému senátu alebo veľkému senátu ÚHVT.

      V tejto súvislosti za predpokladu, že by označenie, ktoré je predmetom prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, podľa názoru
         Všeobecného súdu, v rozpore s tým, ako rozhodol ÚHVT, nespadalo pod jeden z absolútnych dôvodov zamietnutia uvedený v článku
         7 ods. 1 nariadenia č. 40/94, zrušenie rozhodnutia ÚHVT zamietajúceho zápis uvedenej ochrannej známky Všeobecným súdom by
         ÚHVT, ktorému prináleží, aby vyvodil dôsledky z výroku a odôvodnenia rozsudku Všeobecného súdu, nevyhnutne viedlo k znovuotvoreniu
         konania o preskúmaní prihlášky dotknutej ochrannej známky a k jej zamietnutiu, pokiaľ si myslí, že sa na predmetné označenie
         vzťahuje iný absolútny dôvod zamietnutia uvedený tým istým ustanovením.

      V zmysle článku 74 ods. 1 nariadenia č. 40/94 je totiž ÚHVT pri preskúmaní absolútnych dôvodov zamietnutia povinný preskúmať
         z úradnej povinnosti relevantné skutočnosti, ktoré môžu viesť k uplatneniu absolútneho dôvodu zamietnutia. Ak ÚHVT konštatuje
         existenciu skutočností odôvodňujúcich uplatnenie absolútneho dôvodu zamietnutia, je o tom povinný informovať prihlasovateľa
         a umožniť mu späťvzatie alebo zmenu jeho prihlášky, alebo predloženie jeho pripomienok v zmysle článku 38 ods. 3 nariadenia
         č. 40/94.

      (pozri body 31 – 34)
      2.      Označenie, na ktoré sa vzťahuje článok 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, nemôže nikdy
         nadobudnúť rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 3 toho istého nariadenia v dôsledku používania, ku ktorému došlo,
         hoci podľa tohto posledného uvedeného ustanovenia táto možnosť existuje pre označenia, ku ktorým sa viažu absolútne dôvody
         zamietnutia upravené v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a v článku 7 ods. 1 písm. c) a d) tohto nariadenia.

      V dôsledku toho, ak posúdenie označenia vo vzťahu k článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 povedie k záveru, že jedno
         z kritérií tohto ustanovenia je splnené, upustí sa od preskúmania toho istého označenia v zmysle článku 7 ods. 3 toho istého
         nariadenia, lebo za tohto predpokladu je zápis tohto označenia nemožný. Toto upustenie od preskúmania vysvetľuje záujem uskutočniť
         predchádzajúce preskúmanie označenia v zmysle článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 v prípade, že uplatnenie viacerých
         absolútnych dôvodov zamietnutia upravených v uvedenom odseku 1 by bolo možné bez toho, aby sa v tomto prípade takéto upustenie
         mohlo vykladať v tom zmysle, že implikuje povinnosť predchádzajúceho posúdenia toho istého označenia v zmysle článku 7 ods. 1
         písm. e) nariadenia č. 40/94.

      (pozri body 43, 44)
      3.      Trojrozmerná ochranná známka, ktorej zápis ako ochrannej známky Spoločenstva sa požaduje pre „Elektrické a elektronické prístroje
         a nástroje na analógové, digitálne alebo optické prijímanie, spracovanie, reprodukciu, regulovanie a distribúciu zvukových
         signálov, reproduktory“ a pre „Hi-fi nábytok“, patriace do tried 9 a 20 v zmysle Niceskej dohody, ktorá sa skladá z tela reproduktora
         tvoreného stĺpom pripomínajúcim „ceruzku“, ktorej špička sa dotýka štvorcového základu, a dlhým obdĺžnikovým panelom pripevneným
         na jednej strane tohto stĺpu, pozostáva výlučne z tvaru, ktorý dodáva výrobku podstatnú hodnotu v zmysle článku 7 ods. 1 písm. e)
         nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva.

      Dizajn je pre predmetné tovary jedným z prvkov, ktoré sú veľmi dôležité pri výbere spotrebiteľa, hoci spotrebiteľ zohľadní
         aj iné charakteristiky sporného výrobku. Tvar totiž predstavuje osobitý dizajn, ktorý je podstatným prvkom stratégie majiteľa
         ochrannej známky a zvyšuje atraktívnosť predmetného výrobku, teda jeho hodnotu.

      Chápanie tvaru dávajúceho podstatnú hodnotu výrobku nevylučuje fakt, že aj iné charakteristiky výrobku, ako napr. technické
         kvality, môžu taktiež priznať dôležitú hodnotu predmetnému výrobku.

      (pozri body 73, 74, 76, 77)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      zo 6. októbra 2011 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška trojrozmernej ochrannej známky Spoločenstva – Vyobrazenie reproduktora – Vykonanie rozsudku, ktorým sa zrušuje rozhodnutie jeho odvolacích senátov, zo strany ÚHVT – Článok 63 ods. 6 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 65 ods. 6 nariadenia (ES) č. 207/2009] – Absolútny dôvod zamietnutia – Označenie pozostávajúce výlučne z tvaru, ktorý dodáva výrobku podstatnú hodnotu – Článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 207/2009]“
      Vo veci T‑508/08,
      Bang & Olufsen A/S, so sídlom v Struere (Dánsko), v zastúpení: pôvodne K. Wallberg, neskôr J. Glaesel, advokáti,

      žalobkyňa,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: D. Botis a G. Schneider, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 10. septembra 2008 (vec R 497/2005‑1)
         týkajúcemu sa prihlášky trojrozmerného označenia, ktoré tvorí tvar reproduktora, ako ochrannej známky Spoločenstva,

      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v zložení: predseda komory L. Truchot, sudcovia M. E. Martins Ribeiro a H. Kanninen (spravodajca),
      tajomník: S. Spyropoulos, referentka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 24. novembra 2008,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. apríla 2009,
      po pojednávaní zo 7. apríla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Žalobkyňa Bang & Olufsen A/S podala 17. septembra 2003 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)
         (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke
         spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradené nariadením Rady (ES)
         č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

      2        Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis tohto trojrozmerného označenia:

      3        Výrobky uvedené v prihláške patria do tried 9 a 20 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre
         zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú pre každú z týchto tried tomuto opisu:

      –        trieda 9: „Elektrické a elektronické prístroje a nástroje na analógové, digitálne alebo optické prijímanie, spracovanie, reprodukciu,
         regulovanie a distribúciu zvukových signálov, reproduktory“,

      –        trieda 20: „Hi-fi nábytok“.
      4        Rozhodnutím z 1. marca 2005 zamietol prieskumový pracovník v zmysle článku 38 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 37 nariadenia
         č. 207/2009) návrh na zápis ochrannej známky Spoločenstva pre všetky výrobky vymenované v predchádzajúcom bode po tom, čo
         rozhodol, že na prihlasovanú ochrannú známku sa musí uplatniť dôvod zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009]. V podstate usúdil, že prihlasovaná ochranná známka nemá
         rozlišovaciu spôsobilosť a že nenadobudla rozlišovaciu spôsobilosť používaním v súlade s článkom 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94
         (teraz článok 7 ods. 3 nariadenia č. 207/2009).

      5        Dňa 27. apríla 2005 sa žalobkyňa proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka odvolala na ÚHVT na základe článkov 57 až 62 nariadenia
         č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009).

      6        Rozhodnutím z 22. septembra 2005 zamietol prvý odvolací senát ÚHVT odvolanie z dôvodu, že podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 nemožno predmetné označenie zapísať z dôvodu, že nemá skutočnú rozlišovaciu spôsobilosť. Odvolací senát skonštatoval,
         že hoci tvar výrobku, ktorý tvorí prihlasovanú ochrannú známku a ktorý sa v zásade sústredí na estetické hľadisko, vykazuje
         neobvyklé vlastnosti, žalobkyňa nepreukázala, že má rozlišovaciu spôsobilosť a spĺňa funkciu ochrannej známky z hľadiska cieľových
         spotrebiteľov.

      7        Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. decembra 2005 podala žalobu, zapísanú pod spisovou značkou
         T‑460/05, ktorou sa domáhala zrušenia tohto rozhodnutia a ktorá bola založená na dvoch žalobných dôvodoch vychádzajúcich z porušenia
         článku 7 ods. 1 písm. b) a článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94. Žalobkyňa uviedla predovšetkým to, že odvolací senát nepreskúmal
         jej prihlášku na základe tohto posledného ustanovenia.

      8        Rozhodnutím z 24. februára 2006 vydal odvolací senát k rozhodnutiu z 22. septembra 2005 korigendum. Uviedol, že sa dopustil
         zjavne nesprávneho právneho posúdenia, keď prihlášku nepreskúmal v zmysle článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94. Domnieval sa,
         že na toto nesprávne posúdenie sa uplatní pravidlo 53 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva
         nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189), a na základe
         tohto pravidla prihlášku posúdil. Odvolací senát následne opravil svoje rozhodnutie z 22. septembra 2005 tak, že spresnil,
         že prihláška sa zamieta aj na základe článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94, pretože dôkazy poskytnuté žalobkyňou neboli dostatočné
         na preukázanie rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním prihlasovanej ochrannej známky.

      9        Žalobkyňa predložila svoje pripomienky k obsahu korigenda vo svojom vyjadrení doručenom do kancelárie Súdu prvého stupňa 3. mája
         2006.

      10      Rozsudkom z 10. októbra 2007, Bang & Olufsen/ÚHVT (Tvar reproduktora) (T‑460/05, Zb. s. II‑4207), Súd prvého stupňa vyhovel
         žalobe žalobkyne na základe žalobného dôvodu založeného na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      11      Po prvé Súd prvého stupňa pripomenul argumenty formulované všetkými účastníkmi konania a v tejto súvislosti poznamenal v bode
         24 svojho rozsudku, že ÚHVT sa domnieval, že nebolo isté, či je stanovisko prijaté odvolacím senátom správne, a že v tejto
         súvislosti ÚHVT požiadal Súd prvého stupňa, aby určil, či tvar, ktorý sa v podstate inšpiruje estetickým hľadiskom, avšak
         nedáva výrobku podstatnú hodnotu v zmysle článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. e)
         bod iii) nariadenia č. 207/2009], a ktorý sa významným spôsobom líši od tvaru bežne používaného v obchode, môže plniť funkciu
         ochrannej známky.

      12      Po druhé Súd prvého stupňa pri svojom posúdení v bodoch 40 až 45 svojho rozsudku rozhodol takto:

      „40      Skúmanie všetkých vyššie opísaných prvkov, ktoré tvoria prihlasovanú ochrannú známku, umožňuje vyvodiť záver, že tvar ochrannej
         známky je skutočne špecifický a určite ho nemožno považovať za bežný. Telo reproduktora tak tvorí stĺp pripomínajúci ceruzku
         alebo organovú píšťalu, ktorej špička sa dotýka štvorcového základu. Okrem toho na jednej strane tohto stĺpu je pripevnený
         dlhý obdĺžnikový panel, ktorý umocňuje dojem, že tiaž tohto celku spočíva len na špičke dotýkajúcej sa štvorcového základu.
         Tento celok tak tvorí pozoruhodný a ľahko zapamätateľný dizajn.

      41      Všetky tieto vlastnosti prihlasovanej ochrannej známky ju vzďaľujú od bežných tvarov výrobkov toho istého druhu nachádzajúcich
         sa bežne v obchode, ktoré majú vo všeobecnosti pravidelné pravouhlé línie. V tejto súvislosti bolo okrem toho v bode 14 rozhodnutia
         [z 22. septembra 2005] potvrdené, že ‚neexistuje žiadna pochybnosť, že prihlasovaná ochranná známka je z určitých hľadísk
         pozoruhodná‘. Spresňuje sa v ňom:

      ‚… oproti bežnému reproduktoru je príliš vysoký a úzky. Okrem toho stred reproduktora tvorí, čo je neobvyklé, píšťala vedúca
         k obrátenému kužeľu. Špička kužeľu je pripevnená na štvorcový základ.‘

      42      Preto treba konštatovať, že prihlasovaná ochranná známka sa značným spôsobom líši od zvyklostí v odvetví. Vykazuje totiž dostatočne
         špecifické a originálne vlastnosti, ktoré sú schopné upútať pozornosť priemerného spotrebiteľa a umožniť mu citlivejšie vnímať
         tvar výrobkov žalobcu. Nejde teda o jeden z bežných tvarov výrobkov v dotknutom odvetví alebo o ich jednoduchý variant, ale
         o tvar osobitného vzhľadu, ktorý tiež vzhľadom na estetický výsledok celku môže upútať pozornosť príslušnej skupiny verejnosti
         a umožniť jej odlíšiť výrobky uvedené v prihláške od výrobkov iného obchodného pôvodu…

      43      Hoci existencia osobitných alebo originálnych vlastností nie je podmienkou zápisu sine qua non, naďalej však platí, že ich prítomnosť môže naopak ochrannej známke dodať potrebný stupeň odlíšiteľnosti, ktorá by jej inak
         chýbala.

      44      Pokiaľ ide o tvrdenia odvolacieho senátu, podľa ktorých tvar výrobku, ktorý tvorí prihlasovanú známku, nemôže plniť funkciu
         ochrannej známky z hľadiska dotknutých spotrebiteľov z dôvodu, že ochranná známka sa v zásade sústredí na estetické hľadisko…,
         postačí skonštatovať, že pokiaľ príslušná skupina verejnosti označenie vníma ako označenie obchodného pôvodu výrobku alebo
         služby, skutočnosť, že toto označenie plní inú funkciu ako funkciu označenia obchodného pôvodu, je pre jeho rozlišovaciu spôsobilosť
         irelevantná…

      45      Na základe predchádzajúcich úvah treba vyvodiť záver, že odvolací senát tým, že sa domnieval, že prihlasovaná ochranná známka
         nemá rozlišovaciu spôsobilosť, porušil článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, z ktorého vyplýva, že minimálna rozlišovacia
         spôsobilosť postačí na to, aby nebolo možné uplatniť dôvod zamietnutia definovaný v tomto článku…“

      13      Dňa 19. novembra 2007 pridelilo predsedníctvo odvolacích senátov ÚHVT vec znovu prvému odvolaciemu senátu.

      14      Listami z 26. februára a 22. apríla 2008 vyzval odvolací senát žalobkyňu, aby predložila svoje pripomienky k uplatneniu článku
         7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94, spresniac, že tvar uvedený v prihláške je možné považovať za označenie, ktoré
         pozostáva výlučne z tvaru, ktorý dáva podstatnú hodnotu výrobku.

      15      Listami z 31. marca a 28. mája 2008 predložila žalobkyňa svoje pripomienky, ktorými vyjadrila svoj názor, že odvolací senát
         nemal právomoc preskúmať nové absolútne dôvody zamietnutia, keďže mu vec bola vrátená Súdom prvého stupňa. Okrem toho si myslí,
         že článok 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 sa uplatní iba na prípady, v ktorých určuje výlučne tvar výrobku
         jeho hodnotu, a nie keď je v podstate vnímaný ako označenie pôvodu alebo jednoducho ako jedna z množstva charakteristík s možným
         vplyvom na voľbu spotrebiteľa.

      16      Rozhodnutím z 10. septembra 2008 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) zrušil prvý odvolací senát ÚHVT rozhodnutie prieskumového
         pracovníka z 1. marca 2005 v tom rozsahu, v akom rozhodol, že prihlasovaná ochranná známka je bez rozlišovacej spôsobilosti
         v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Naopak, na jednej strane usúdil, že mal právomoc preskúmať prihlášku
         na zápis sporného označenia na základe iných absolútnych dôvodov zamietnutia, ktoré nie sú upravené v článku 7 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94, a na druhej strane zamietol túto prihlášku domnievajúc sa, že sporné označenie pozostáva výlučne z tvaru,
         ktorý dáva podstatnú hodnotu výrobku v zmysle článku 7 ods.1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94.

       Návrhy účastníkov konania a konanie
      17      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil bod 2 napadnutého rozhodnutia,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      18      ÚHVT navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      19      Na pojednávaní 7. apríla 2011 poskytla žalobkyňa rozhodnutia vydané ÚHVT v troch veciach, z ktorých dve už boli uvedené v žalobe
         a týkajú sa prihlášok na zápis trojrozmerných označení ako ochrannej známky Spoločenstva. Žalobkyňa uviedla, že si želá poukázať
         na uvedené rozhodnutia, aby ozrejmila svoje prednesy. Rovnako poskytla výňatok zo štúdie inštitútu práva ochranných známok
         Spoločenstva. Na výzvu vyjadriť sa k poskytnutiu týchto dokumentov uviedol ÚHVT na pojednávaní, že nebráni ich prijatiu do
         procesného spisu v tejto veci.

       Právny stav
      20      V rámci úvodnej poznámky je potrebné uviesť, že výňatok zo štúdie inštitútu poskytnutý žalobkyňou po prvýkrát Všeobecnému
         súdu, ako sa uvádza v bode 19 vyššie, obsahuje návrhy formulované uvedeným inštitútom s cieľom dosiahnutia zmeny de lege ferenda článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94. Bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o prípustnosti takéhoto dokumentu,
         postačuje určiť, že na účely prejednávanej veci je bez relevancie.

      21      Na druhej strane ÚHVT tvrdí, že príloha A 4 žaloby, právne stanovisko o uplatnení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia
         č. 40/94 vydané treťou osobou na účely prejednávaného konania, je neprípustné, keďže už nebolo predložené odvolaciemu senátu.

      22      Tento dokument, ktorý bol po prvýkrát predložený Všeobecnému súdu, nemožno zohľadniť. Cieľom žaloby podanej na Všeobecný súd
         je totiž preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65
         nariadenia č. 207/2009), a preto nie je úlohou Všeobecného súdu opätovne preskúmať skutkové okolnosti vzhľadom na dokumenty
         predložené po prvýkrát v konaní pred ním. Je preto potrebné zamietnuť uvedený dokument ako neprípustný bez toho, aby bolo
         potrebné skúmať jeho dôkaznú silu [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. novembra 2005, Sadas/ÚHVT – LTJ
         Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, Zb. s. II‑4891, bod 19 a tam citovanú judikatúru].

      23      V žalobe sa žalobkyňa dovoláva dvoch žalobných dôvodov založených na porušení článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 (teraz
         článok 65 ods. 6 nariadenia č. 207/2009) a na porušení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94.

       O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 63 ods. 6 nariadenia č 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      24      Žalobkyňa tvrdí, že v rozhodnutiach prieskumového pracovníka z 1. marca 2005 a odvolacieho senátu z 22. septembra 2005, ako
         aj v rozsudku Tvar reproduktora, už citovaného v bode 10 vyššie, sa už rozhodlo, že článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia
         č. 40/94 nebol uplatniteľný na prihlasovanú ochrannú známku. V tejto súvislosti najmä usudzuje, že v tomto rozsudku Súd prvého
         stupňa konštatoval, že estetické hľadisko bolo z hľadiska rozlišovacej spôsobilosti prihlasovanej ochrannej známky nepodstatné.
         Žalobkyňa rovnako tvrdí, že počas konania vedúceho k už citovanému rozsudku Tvar reproduktora ÚHVT zreteľne zastával názor,
         že sporné označenie tvorí tvar v podstate ovplyvnený estetickým hľadiskom, ktorý ale nedáva podstatnú hodnotu tovaru v zmysle
         článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94. Odvolací senát preto nemohol vzhľadom na takéto ustanovenie uskutočniť
         nové preskúmanie. Žalobkyňa okrem toho tvrdí, že ÚHVT už umožnil zápis trojrozmerných označení, ktoré majú určitý dizajn,
         ako ochranných známok Spoločenstva.

      25      Subsidiárne, ak by sa pri rozhodovaní zohľadnilo, že ani ÚHVT, ale ani Všeobecný súd ešte nerozhodovali o uplatniteľnosti
         článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 v tejto veci, žalobkyňa sa domnieva, že odvolací senát bol povinný
         vykonať rozsudok Tvar reproduktora, už citovaný v bode 10 vyššie, výlučne vykonaním zápisu prihlasovanej ochrannej známky
         bez toho, aby mal možnosť vzniesť iný absolútny dôvod zamietnutia. Žiadny právny predpis, pre prípad, o aký ide v tomto konaní,
         neupravuje, že prihlášku ochrannej známky môže opätovne preskúmať odvolací senát na základe nových absolútnych dôvodov zamietnutia.
         Takéto preskúmanie nie je možné na základe judikatúry, pričom judikatúra uvedená v napadnutom rozhodnutí sa netýka uplatnenia
         článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94. Absolútneho dôvodu zamietnutia, ktorý je založený na článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii)
         nariadenia č. 40/94, sa bolo treba dovolávať už na začiatku konania, podobne ako všetkých iných absolútnych dôvodov zamietnutia.
         Na podporu svojich tvrdení sa žalobkyňa opiera aj o článok 1d ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 216/96 z 5. februára 1996,
         ktorým sa ustanovuje rokovací poriadok odvolacích senátov ÚHVT (Ú. v. ES L 28, s. 11; Mim. vyd. 17/001, s. 221), zmeneného
         a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2082/2004 zo 6. decembra 2004 (Ú. v. EÚ L 360, s. 8).

      26      Nakoniec žalobkyňa dovolávajúc sa rozsudkov Súdneho dvora z 18. júna 2002, Philips (C‑299/99, Zb. s. I‑5475), a z 8. apríla
         2003, Linde a i. (C‑53/01 až C‑55/01, Zb. s. I‑3161), doplňuje, že ak dôvod upravený v článku 7 ods. 1 písm. e) bode iii)
         nariadenia č. 40/94 predstavuje predbežnú prekážku spôsobilú zabrániť zápisu ochrannej známky a ak sa ho nikto nedovolával
         pred posúdením dôvodu upraveného v článku 7 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia na účely prihlášky ochrannej známky, nemožno
         ho viac preskúmať ani podať námietku proti tomuto návrhu na zápis.

      27      ÚHVT spochybňuje dôvodnosť tvrdení uvedených žalobkyňou.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      28      Najprv je potrebné uviesť, že ani prieskumový pracovník vo svojom rozhodnutí z 1. marca 2005, ani odvolací senát vo svojom
         rozhodnutí z 22. septembra 2005 nerozhodovali o uplatnení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 na prihlasovanú
         ochrannú známku. Rovnako v rozsudku Tvar reproduktora, už citovanom v bode 10 vyššie, a najmä v jeho bodoch 40 až 45, rozhodoval
         Všeobecný súd výlučne o rozlišovacej spôsobilosti predmetného označenia v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.
         Všeobecný súd nerozhodoval o uplatnení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 na uvedené označenie.

      29      Tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého odvolací senát nemohol preskúmať prihlasovanú ochrannú známku vo svetle takéhoto ustanovenia
         z dôvodu, že uvedený rozsudok už rozhodol o otázke uplatnenia tohto ustanovenia na uvedenú ochrannú známku, preto nie je dôvodné.

      30      Je dôležité pripomenúť, že v rámci žaloby podanej na súd Európskej únie proti rozhodnutiu odvolacieho senátu ÚHVT je ÚHVT
         v zmysle článku 233 ES a článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 povinný urobiť všetky opatrenia, aby sa vykonal prípadný rozsudok
         o zrušení, ktorý vydal súd Únie.

      31      Podľa ustálenej judikatúry neprináleží teda Všeobecnému súdu niečo nariaďovať ÚHVT, ale je povinnosťou ÚHVT vyvodiť prípadné
         dôsledky z výroku a odôvodnení rozsudkov Všeobecného súdu [rozsudky Súdu prvého stupňa z 31. januára 2001, Mitsubishi HiTec
         Paper Bielefeld/ÚHVT (Giroform), T‑331/99, Zb. s. II‑433, bod 33, a z 13. júna 2007, IVG Immobilien/ÚHVT (I), T‑441/05, Zb.
         s. II‑1937, bod 13].

      32      V tomto rámci článok 1d ods. 1 nariadenia č. 216/96 v znení zmien a doplnení, pokiaľ ide o postúpenie veci po rozsudku súdov
         Európskej únie, upravuje, že ak na základe článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 opatrenia nevyhnutné na vykonanie rozsudku
         súdov Únie, ktorý úplne alebo čiastočne ruší rozhodnutie odvolacieho senátu alebo veľkého senátu ÚHVT, zahŕňajú nové preskúmanie
         veci, ktorá je predmetom tohto rozhodnutia, odvolacími senátmi, predsedníctvo rozhodne, či sa vec postúpi senátu, ktorý prijal
         toto rozhodnutie, inému senátu alebo veľkému senátu ÚHVT.

      33      Za predpokladu, že by označenie, ktoré je predmetom prihlášky ochrannej známky Spoločenstva, podľa názoru Všeobecného súdu,
         v rozpore s tým, ako rozhodol ÚHVT, nespadalo pod jeden z absolútnych dôvodov zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 nariadenia
         č. 40/94, zrušenie rozhodnutia ÚHVT zamietajúceho zápis tejto ochrannej známky Všeobecným súdom by ÚHVT, ktorému prináleží,
         aby vyvodil dôsledky z výroku a odôvodnenia rozsudku Všeobecného súdu, nevyhnutne viedlo k znovuotvoreniu konania o preskúmaní
         prihlášky dotknutej ochrannej známky a k jej zamietnutiu, pokiaľ si myslí, že sa na predmetné označenie vzťahuje iný absolútny
         dôvod zamietnutia uvedený tým istým ustanovením [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. októbra 2007, Ekabe
         International/ÚHVT – Ebro Puleva (OMEGA3), T‑28/05, Zb. s. II‑4307, bod 50].

      34      V zmysle článku 74 ods. 1 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 76 ods. 1 nariadenia č. 207/2009) je ÚHVT pri preskúmaní absolútnych
         dôvodov zamietnutia povinný preskúmať z úradnej povinnosti relevantné skutočnosti, ktoré môžu viesť k uplatneniu absolútneho
         dôvodu zamietnutia. Ak ÚHVT konštatuje existenciu skutočností odôvodňujúcich uplatnenie absolútneho dôvodu zamietnutia, je
         o tom povinný informovať prihlasovateľa a umožniť mu späťvzatie alebo zmenu jeho prihlášky, alebo predloženie jeho pripomienok
         v zmysle článku 38 ods. 3 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 37 ods. 3 nariadenia č. 207/2009) [rozsudky Súdu prvého stupňa
         z 15. marca 2006, Develey/ÚHVT (Tvar plastovej fľaše), T‑129/04, Zb. s. II‑811, body 16 a 17, a z 9. júla 2008, Hartmann/ÚHVT
         (E), T‑302/06, neuverejnený v Zbierke, bod 42].

      35      Je potrebné dodať, že podľa ustálenej judikatúry stačí, ak sa uplatní jeden z absolútnych dôvodov zamietnutia vymenovaných
         v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94, aby sa označenie nedalo zapísať ako ochranná známka Spoločenstva [pozri rozsudky Súdneho
         dvora z 19. septembra 2002, DKV/ÚHVT, C‑104/00 P, Zb. s. I‑7561, bod 29, a Súdu prvého stupňa zo 6. novembra 2007, RheinfelsQuellen
         H. Hövelmann/ÚHVT (VOM URSPRUNG HER VOLLKOMMEN), T‑28/06, Zb. s. II‑4413, bod 43 a tam citovanú judikatúru].

      36      V tomto prípade rozsudkom Tvar reproduktora, už citovaným v bode 10 vyššie, Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie z 22. septembra
         2005 z dôvodov vymenovaných v bode 12 aktuálneho rozsudku. V snahe vyvodiť následky z tohto rozsudku v bode 1 výroku napadnutého
         rozhodnutia odvolací senát zrušil rozhodnutie prieskumového pracovníka z 1. marca 2005 v rozsahu, v akom posledný uvedený
         dospel k záveru, že prihlasovaná ochranná známka nemala rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

      37      Okrem toho, keďže odvolací senát usúdil, že by mohlo existovať riziko, že sa na prihlášku ochrannej známky podanej žalobkyňou
         vzťahuje iný z absolútnych dôvodov zamietnutia uvedených v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94, rozhodol správne o novom preskúmaní
         tejto prihlášky.

      38      Žalobkyňa však uvádza, že absolútny dôvod zamietnutia založený na článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 sa
         nemôže uplatniť v rámci nového posúdenia vykonaného ÚHVT v rozsahu, v akom podľa jej názoru musí byť tento dôvod posúdený
         na začiatku konania, pred posúdením dôvodu uvedeného v článku 7 ods. 1 písm. b) rozhodnutia č. 40/94.

      39      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že článok 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 vymenúva rôzne absolútne dôvody zamietnutia,
         ktoré môžu brániť prihláške ochrannej známky, avšak bez spresnenia, v akom poradí sa tieto dôvody musia posúdiť.

      40      Okrem toho v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, z rozsudkov Philips a Linde a i., už citovaných v bode 26 vyššie, nevyplýva,
         že absolútny dôvod zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 písm. e) bode iii) nariadenia č. 40/94 predstavuje dôvod zamietnutia,
         ktorý sa musí posúdiť pred dôvodom uvedeným v článku 7 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia.

      41      V rozsudku Linde a i., už citovanom v bode 26 vyššie (bod 67), Súdny dvor najmä zdôraznil, že z článku 3 ods. 1 prvej smernice
         Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES
         L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92, ustanovenie v podstate identické s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94) jasne
         vyplýva, že každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedený týmto ustanovením je samostatný vo vzťahu k iným a vyžaduje si samostatné
         preskúmanie.

      42      V rozsudkoch Philips a Linde a i., už citovaných v bode 26 vyššie, Súdny dvor rozhodol, že z toho, že článok 3 ods. 1 písm. e)
         smernice 89/104 predstavuje predbežnú prekážku spôsobilú zabrániť, aby označenie pozostávajúce výlučne z tvaru výrobku mohlo
         byť zapísané, vyplýva, že ak je splnená iba jedna z podmienok uvedených v tomto ustanovení, takéto označenie nemôže byť zapísané
         ako ochranná známka (rozsudok Linde a i., už citovaný, bod 44). Rovnako uviedol, že takéto označenie nikdy nemôže nadobudnúť
         rozlišovaciu spôsobilosť používaním v zmysle odseku 3 tohto ustanovenia (rozsudok Philips, už citovaný v bode 26 vyššie, body
         74 až 76, a rozsudok Linde a i., už citovaný v bode 26 vyššie, bod 44).

      43      Keďže článok 3 ods. 1 písm. e) a článok 3 ods. 3 smernice 89/104 sú v podstate identické s článkom 7 ods. 1 písm. e) a článkom
         7 ods. 3 nariadenia č. 40/94, z rozsudkov Philips a Linde a i., už citovaných v bode 26 vyššie, vyplýva, že označenie, na
         ktoré sa vzťahuje článok 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94, nemôže nikdy nadobudnúť rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle
         článku 7 ods. 3 toho istého nariadenia v dôsledku používania, ku ktorému došlo, hoci podľa tohto posledného uvedeného ustanovenia
         táto možnosť existuje pre označenia, ku ktorým sa viažu absolútne dôvody zamietnutia upravené v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 a v článku 7 ods. 1 písm. c) a d) tohto nariadenia [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) a d) nariadenia č. 207/2009].

      44      Z toho vyplýva, že ak posúdenie označenia vo vzťahu k článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 povedie k záveru, že jedno
         z kritérií tohto ustanovenia je splnené, upustí sa od preskúmania toho istého označenia v zmysle článku 7 ods. 3 toho istého
         nariadenia, lebo za tohto predpokladu je nemožný zápis tohto označenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 20. septembra
         2007, Benetton Group, C‑371/06, Zb. s. I‑7709, bod 26). Toto upustenie od preskúmania vysvetľuje záujem uskutočniť predchádzajúce
         preskúmanie označenia v zmysle článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 v prípade, že uplatnenie viacerých absolútnych
         dôvodov zamietnutia upravených v uvedenom odseku 1 by bolo možné bez toho, aby sa v tomto prípade takéto upustenie mohlo vykladať
         v tom zmysle, že implikuje povinnosť predchádzajúceho posúdenia toho istého označenia v zmysle článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia
         č. 40/94.

      45      V tomto prípade nebolo v konaní prediskutované, či tvar predmetného reproduktora mohol v dôsledku používania, ku ktorému došlo,
         nadobudnúť rozlišovaciu spôsobilosť, hoci táto otázka bola prediskutovaná pri rozhodnutí z 22. septembra 2005 a vo veci vedúcej
         k rozsudku Tvar reproduktora, už citovanému v bode 10 vyššie, v rámci posúdenia uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

      46      Za týchto okolností neexistuje žiadny dôvod, ktorý by bránil, aby preskúmanie dôvodu, ktorý je založený na článku 7 ods. 1
         písm. e) bode iii) nariadenia č. 40/94, uskutočnil odvolací senát po preskúmaní dôvodu založeného na článku 7 ods. 1 písm. b)
         toho istého nariadenia, pričom je potrebné uviesť, že toto nové preskúmanie sa netýka otázky, či predmetný tvar reproduktora
         môže používaním, ku ktorému došlo, nadobudnúť rozlišovaciu spôsobilosť.

      47      Odvolací senát sa teda nedopustil žiadneho omylu v právnom posúdení v prejednávanej veci, keď po tom, čo usúdil, že nový absolútny
         dôvod zamietnutia by sa mohol uplatniť v prejednávanom prípade, preskúmal označenie v zmysle dôvodu založeného na článku 7
         ods. 1 písm. e) bode iii) nariadenia č. 40/94.

      48      Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého ÚHVT už umožnil zápis trojrozmerných označení, ktoré majú určitý dizajn, ako
         ochranných známok Spoločenstva, žalobkyňa poskytla rozhodnutia vydané ÚHVT, ako bolo uvedené v bode 19 vyššie, ale jej tvrdenie
         nemôže byť prijaté.

      49      Je potrebné pripomenúť, že rozhodnutia týkajúce sa zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva, ktoré vydávajú odvolacie
         senáty na základe nariadenia č. 40/94, vyplývajú z vymedzenej právomoci a nie z diskrečnej právomoci. Preto sa má zapísateľný
         charakter označenia ako ochrannej známky Spoločenstva posudzovať len na základe tohto nariadenia, ako je vykladané súdom Únie,
         a nie na základe predošlej praxe ÚHVT [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Reber/ÚHVT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli
         (Mozart), T‑304/06, Zb. s. II‑1927, bod 45 a tam citovanú judikatúru].

      50      Nakoniec, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého ÚHVT pred Súdom prvého stupňa už v rámci veci vedúcej k rozsudku Tvar reproduktora,
         už citovanému v bode 10 vyššie, uznal, že sporné označenie sa nedá zahrnúť do rozsahu pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. e)
         bodu iii) nariadenia č. 40/94, je potrebné pripomenúť, že vzhľadom na svoju nezávislosť, ktorá je stanovená v článku 131 ods. 4
         nariadenia č. 40/94 (teraz článok 136 ods. 4 nariadenia č. 207/2009), predseda a členovia odvolacích senátov ÚHVT nie sú viazaní
         stanoviskom prijatým ÚHVT v konaní pred súdom Únie [rozsudok Súdu prvého stupňa z 25. marca 2009, Kaul/ÚHVT – Bayer (ARCOL),
         T‑402/07, Zb. s. II‑737, bod 99].

      51      V dôsledku toho odvolací senát nebol viazaný vyhlásením prijatým ÚHVT pred Súdom prvého stupňa vo veci estetického hľadiska
         sporného tvaru, ako to bolo uvedené v bode 24 rozsudku Tvar reproduktora, už citovaného v bode 10 vyššie. Preto odvolací senát
         v napadnutom rozhodnutí nemusel odôvodniť, prečo sa od neho odchýlil (pozri analogicky rozsudok ARCOL, už citovaný v bode
         50 vyššie, bod 100).

      52      Z uvedeného teda, vyplýva, že dôvod založený na porušení článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 je nedôvodný a musí byť zamietnutý.

       O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      53      Žalobkyňa sa dovoláva vývoja článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 a judikatúry Súdneho dvora, v zmysle ktorej spočíva
         princíp absolútnych dôvodov zamietnutia zápisu stanovených v tomto ustanovení v snahe zabrániť tomu, aby ochrana vyplývajúca
         z právnej úpravy ochranných známok neviedla k monopolnému postaveniu majiteľa ochrannej známky v súvislosti s technickými
         riešeniami alebo úžitkovými vlastnosťami výrobku, ktoré môže spotrebiteľ vyhľadávať aj pri výrobkoch konkurenčných podnikov
         (rozsudok Philips, už citovaný v bode 26 vyššie, bod 78). Podľa nej sa táto judikatúra netýka tvarov spadajúcich do rozsahu
         pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) tohto nariadenia.

      54      Zdôrazňuje, že toto ustanovenie sa musí vykladať reštriktívne, lebo používa pojem „výhradne“. Podľa nej sa musí podstatná
         hodnota výrobku odvodiť od všetkých prvkov jeho tvaru, a ak sa hodnota výrobku odvodzuje od iných prvkov než tvaru, musia
         sa tieto prvky zohľadniť. Skutočnosť, že uvedená forma má odlišný osobitný vzhľad, ktorý prípadne prispieva k tomu, že výrobok
         je v očiach spotrebiteľov príťažlivejší a má vyššiu hodnotu, nepostačuje na uplatnenie článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii)
         nariadenia č. 40/94.

      55      Pokiaľ ide o hodnotu predmetného výrobku, žalobkyňa najprv uvádza, že v oblasti jej činnosti spotrebiteľ vníma iné prvky,
         než je tvar, teda funkčné charakteristiky výrobku, jeho ochrannú známku a jeho podporu predaja. Spochybňuje v tejto súvislosti
         napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom odvolací senát v bodoch 27 a 28 rozhodol, že nie je určujúce poznať kvalitu zvuku
         predmetného reproduktora, spôsob predaja tohto reproduktora alebo dobré meno výrobcu.

      56      Okrem toho dospela k názoru, že hodnota výrobku by sa nemala vzťahovať na všetky formy majúce pozoruhodný dizajn, ktorý púta
         pozornosť alebo ktorý je podriadený estetickému hľadisku, lebo v tomto prípade by sa mohli zapísať ako ochranné známky Spoločenstva
         iba výrobky s jednoduchým tvarom. Článok 7 ods. 1 písm. e) bod iii) nariadenia č. 40/94 sa zameriava na tvary, aké majú šperky,
         sochy alebo iné umelecké diela, pre ktoré je prirodzené, že hodnota výrobku závisí vo veľkej miere od jeho formy.

      57      Nakoniec samotný fakt, že tvar výrobku, akým je reproduktor, bol zapísaný v jednom alebo vo viacerých členských štátoch ako
         dizajn a môže byť chránený v Únii autorským právom, nemá vplyv na otázku, či tento tvar môže byť rovnako chránený ako ochranná
         známka.

      58      Pokiaľ ide o tvar predmetného výrobku, žalobkyňa tvrdí, že dotknutý spotrebiteľ bude vedený fungovaním alebo výkonom výrobku,
         teda technickými kvalitami reproduktorov, známosťou a luxusným charakterom ochrannej známky Bang & Olufsen, podporou predaja
         výrobku, ako aj jeho dizajnom.

      59      ÚHVT spochybňuje dôvodnosť žalobného dôvodu žalobkyne.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      60      Tvar výrobku patrí medzi označenia, ktoré môžu tvoriť ochrannú známku. Pokiaľ ide o ochrannú známku Spoločenstva, vyplýva
         to z článku 4 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 4 nariadenia č. 207/2009), podľa ktorého môžu ochranné známky Spoločenstva
         pozostávať z akýchkoľvek označení, ktoré sa dajú graficky znázorniť, najmä zo slov, vzorov, tvaru výrobkov alebo ich obalov,
         a to za predpokladu, že tieto označenia umožňujú odlíšiť výrobky alebo služby jedného podniku od výrobkov a služieb iných
         podnikov (pozri rozsudok Súdneho dvora zo 14. septembra 2010, Lego Juris/ÚHVT, C‑48/09 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod
         39 a tam citovanú judikatúru).

      61      V zmysle článku 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94 sa však do registra nezapíšu označenia, ktoré pozostávajú výhradne z tvaru,
         ktorý vyplýva z charakteru samotných tovarov, alebo z tvaru, ktorý dodáva tovarom podstatnú hodnotu.

      62      Podľa ustálenej judikatúry treba každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedených v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 vykladať
         s ohľadom na všeobecný záujem, ktorý je jeho základom (pozri rozsudok Lego Juris/ÚHVT, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 43
         a tam citovanú judikatúru).

      63      Pre určité trojrozmerné označenia pozostávajúce z tvaru výrobku a patriace pod článok 7 ods. 1 písm. e) bod ii) nariadenia
         č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. e) bod ii) nariadenia č. 207/2009] súd Únie už rozhodol, že základ dôvodov na zamietnutie
         zápisu upravených v tomto ustanovení je založený na zabránení tomu, aby ochrana vyplývajúca z právnej úpravy ochranných známok
         neviedla k monopolnému postaveniu majiteľa ochrannej známky v súvislosti s technickými riešeniami alebo úžitkovými vlastnosťami
         výrobku, ktoré môže spotrebiteľ vyhľadávať aj pri výrobkoch konkurenčných podnikov (rozsudky Philips, už citovaný v bode 26
         vyššie, bod 78; Linde a i., už citovaný v bode 26 vyššie, bod 72, a Lego Juris/ÚHVT, už citovaný v bode 60 vyššie, bod 43),
         vzhľadom na to, že zápis predmetných tvarov je spôsobilý umožniť majiteľovi ochrannej známky zakázať iným podnikom nielen
         používať rovnaký tvar, ale používať aj podobné tvary (pozri v tomto zmysle rozsudok Lego Juris/ÚHVT, už citovaný, bod 56).

      64      Po prvé žalobkyňa tvrdí, že tento základ nezahŕňa tvary spadajúce do rozsahu pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii)
         nariadenia č. 40/94. Nič však nedovoľuje, v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, dospieť k názoru, že základ dôvodu zamietnutia
         zápisu uvedeného v tomto poslednom ustanovení by mal odlišnú povahu od tej, ktorú považuje judikatúra za dôvod zamietnutia
         zahrnutý v odseku 1 písm. e) bode ii) toho istého článku 7.

      65      Na tento účel, ako uviedol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer v bodoch 30 a 31 svojich návrhov vydaných vo veci vedúcej
         k rozsudku Philips, už citovanému v bode 26 vyššie (Zb. s. I‑5478), týkajúcemu sa článku 3 ods. 1 písm. e) smernice 89/104,
         ktorý je v podstate identický s článkom 7 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 40/94, je bezprostredným cieľom zákazu zápisu čisto
         funkčných tvarov alebo tvarov, ktoré dávajú podstatnú hodnotu tovaru, vyhnúť sa tomu, aby výlučné a trvalé právo, ktoré priznáva
         ochranná známka, mohlo slúžiť na udržanie iných práv, ktoré chcel zákonodarca podriadiť „premlčacím lehotám“.

      66      Rovnako ako dôvod zamietnutia zápisu, ktorý sa týka tvarov výrobkov nevyhnutných na získanie technického výsledku, má aj dôvod,
         ktorý smeruje k zamietnutiu zápisu označení pozostávajúcich výlučne z tvarov, ktoré dávajú podstatnú hodnotu tovarom, za cieľ
         zabrániť udeleniu monopolného postavenia nad takýmito tvarmi.

      67      Po druhé žalobkyňa tvrdí, že predmetný tvar nemôže spadať do rozsahu pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia
         č. 40/94.

      68      Na jednej strane predmetné označenie pozostáva naozaj výlučne z tvaru, aký bol reprodukovaný v bode 2 aktuálneho rozsudku.

      69      Ako už bolo uvedené v bode 40 rozsudku Tvar reproduktora, už citovaného v bode 10 vyššie, ktorý nebol spochybnený, tento tvar
         pozostáva z tela reproduktora tvoreného stĺpom pripomínajúcim ceruzku alebo organovú píšťalu, ktorej špička sa dotýka štvorcového
         základu, a dlhým obdĺžnikovým panelom pripevneným na jednej strane tohto stĺpu, ktorý umocňuje dojem, že tiaž tohto celku
         spočíva len na špičke dotýkajúcej sa štvorcového základu, takže tento celok tvorí pozoruhodný a ľahko zapamätateľný dizajn.

      70      Na druhej strane, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého odvolací senát musel zohľadniť iné prvky než tvar, najmä technické
         kvality predmetného výrobku, a konštatovať, že tvar nedáva výrobku podstatnú hodnotu, je potrebné na úvod zdôrazniť, že Súdny
         dvor už rozhodol o zohľadnení vnímania dotknutej verejnosti v prípade sporu o uplatnení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu ii)
         nariadenia č. 40/94.

      71      V tejto súvislosti rozhodol, že na rozdiel od prípadu, ktorého sa týka predpoklad uvedený v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94, keď vnímanie cieľovou skupinou verejnosti musí byť povinne zohľadnené, pretože je rozhodujúce pre určenie toho,
         či označenie predložené na zápis ochrannej známky umožňuje rozlíšiť dotknuté výrobky alebo služby ako pochádzajúce od určitého
         podniku, takú povinnosť nemožno uložiť v rámci odseku 1 písm. e) uvedeného článku (pozri rozsudok Lego Juris/ÚHVT, už citovaný
         v bode 60 vyššie, bod 75 a tam citovanú judikatúru).

      72      Súdny dvor rozhodol, že predpokladané vnímanie označenia priemerným spotrebiteľom nie je rozhodujúci prvok v rámci uplatnenia
         dôvodu zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. e) bodu ii) nariadenia č. 40/94, môže však pre príslušný orgán pri identifikácii
         podstatných vlastností označenia predstavovať užitočné kritérium posúdenia (rozsudok Lego Juris/ÚHVT, už citovaný v bode 60
         vyššie, bod 76).

      73      Pokiaľ ide o uplatnenie článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 v prejednávanej veci, je potrebné uviesť, že
         dizajn je pre predmetné tovary jedným z prvkov, ktoré sú veľmi dôležité pri výbere spotrebiteľa, hoci spotrebiteľ zohľadní
         aj iné charakteristiky sporného výrobku.

      74      Tvar, pre aký sa požadoval zápis, predstavuje osobitý dizajn a žalobkyňa sama uznáva, najmä v bode 92 žaloby, že tento dizajn
         je podstatným prvkom jej stratégie ochrannej známky a že zvyšuje atraktívnosť predmetného výrobku, teda zvyšuje jeho hodnotu.

      75      Okrem toho z prvkov uvedených v bode 33 napadnutého rozhodnutia, a to z výňatkov z internetových stránok distribútorov, dražieb
         alebo príležitostného predaja použitých výrobkov, vyplýva, že estetické hľadisko tohto tvaru je zdôraznené na prvom mieste
         a že takýto tvar sa považuje za druh jednoduchej sochy, štíhlej a nadčasovej pre reprodukciu hudby, čo predstavuje podstatný
         prvok, pokiaľ ide o argument na podporu predaja.

      76      V prejednávanom prípade teda nie je zrejmé, že by sa odvolací senát dopustil nejakého omylu, keď bez ohľadu na iné charakteristiky
         predmetného výrobku usúdil, že tvar, pre ktorý sa požaduje zápis, dáva podstatnú hodnotu tomuto výrobku.

      77      Navyše je potrebné uviesť, že chápanie tvaru dávajúceho podstatnú hodnotu výrobku nevylučuje fakt, že aj iné charakteristiky
         výrobku, ako napr. technické kvality, môžu v prejednávanom prípade taktiež priznať dôležitú hodnotu predmetnému výrobku.

      78      Odvolací senát teda mohol dospieť správne k záveru, že predmetné označenie spadá do rozsahu pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. e)
         bodu iii) nariadenia č. 40/94.

      79      Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. e) bodu iii) nariadenia č. 40/94 je nedôvodný
         a musí sa zamietnuť.

      80      S ohľadom na vyššie uvedené sa musí žaloba zamietnuť.

       O trovách
      81      Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na
         náhradu trov konania v súlade s návrhmi ÚHVT.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Bang & Olufsen A/S je povinná nahradiť trovy konania.

               Truchot

               Martins Ribeiro

               Kanninen

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. októbra 2011.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 18. novembra 1987. # Maizena GmbH a iní proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Vec 137/85.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. mája 1969. # André Huybrechts proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 21-68.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 2. marca 2004. # Christos Michael proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Akt s negatívnymi účinkami - Neprípustnosť. # Vec T-234/02.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. februára 2002. # Besix SA proti Wasserreinigungsbau Alfred Kretzschmar GmbH & Co. KG (WABAG) a Planungs- und Forschungsgesellschaft Dipl. Ing. W. Kretzschmar GmbH & KG (Plafog). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Bruxelles - Belgicko. # Bruselský dohovor. # Vec C-256/00.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (samosudca) zo 16. decembra 2004. # Spyridon de Athanassios Pappas proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-11/02.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (samosudca)
      zo 16. decembra 2004
      Vec T‑11/02
      Spyridon de Athanassios Pappas
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Prepustenie – Mesačný príspevok podľa článku 50 služobného poriadku – Služby zohľadnené pri výpočte príspevku – Zamestnania pred nástupom do služby Spoločenstiev – Prevod práv na dôchodok“
      Úplné znenie vo francúzštine  II - 0000
      Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie o stanovení obdobia nároku na mesačný príspevok, ktorý žalobca
         poberá v dôsledku svojho prepustenia zo služobných dôvodov podľa článku 50 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev.

      Rozhodnutie:         Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.     Právo Spoločenstva – Výklad – Zohľadnenie kontextu a zvyčajného zmyslu pojmov – Nevyhnutnosť jednotného výkladu – Zohľadnenie
            rôznych jazykových verzií
      2.     Úradníci – Prepustenie zo služobných dôvodov – Výpočet príspevku stanoveného článkom 50 služobného poriadku – Zohľadnenie
            iba rokov služby vykonávaných v rámci inštitúcií
      (Služobný poriadok, článok 50; príloha IV jediný článok)
      1.     Význam a rozsah pojmov, pre ktoré právo Spoločenstva neposkytuje žiadnu definíciu, sa musí stanoviť s ohľadom na všeobecný
         kontext, v ktorom sa používajú, a v súlade s ich zvyčajným zmyslom v bežnej reči.

      Nevyhnutnosť jednotného výkladu práva Spoločenstva okrem toho nepripúšťa, aby sa text ustanovenia posudzoval v prípade pochybnosti
         izolovane, ale naopak vyžaduje, aby sa vykladal a uplatňoval vo svetle verzií vypracovaných v ďalších oficiálnych jazykoch.

      (pozri body 32 a 34)
      Odkaz: Súdny dvor, 12. júla 1979, Koschniske, 9/79, Zb. s. 2717, bod 6; Súdny dvor, 27. januára 1988, Dánsko/Komisia, 349/85,
         Zb. s. 169, bod 9; Súdny dvor, 27. januára 2000, DIR International Film a i./Komisia, C‑164/98 P, Zb. s. 447, bod 26; Súd
         prvého stupňa, 29. septembra 1999, Neumann a Neumann-Schölles/Komisia, T‑68/97, Zb. VS s. I‑A‑193 a II‑1005, body 79 a 80;
         Súd prvého stupňa, 26. septembra 2000, Starway/Rada, T‑80/97, Zb. s. II‑3099, bod 81

      2.     Podľa článku 50 služobného poriadku dostane úradník zastávajúci pracovné miesto v platovej triede A 1 alebo A 2, ktorý bol
         prepustený zo služobných dôvodov na základe rozhodnutia menovacieho orgánu, príspevok vypočítaný v súlade s prílohou IV služobného
         poriadku. Odsek 3 jediného článku nachádzajúceho sa v tejto prílohe IV ustanovuje, že obdobie, počas ktorého má úradník dostávať
         príspevok uvedený v článku 50, sa určí tak, že dĺžka jeho služby sa vynásobí percentom zodpovedajúcim jeho veku.

      Vzhľadom na doslovný výklad pojmu „dĺžka služby“ v jedinom článku prílohy IV služobného poriadku, ako aj na účel príspevku
         stanoveného v článku 50 služobného poriadku a vzhľadom na spojitosť medzi službou vykonávanou v rámci inštitúcií a uvedeným
         kompenzačným príspevkom sa pri výpočte príspevku podľa článku 50 služobného poriadku berú do úvahy iba roky služby vykonávanej
         v rámci inštitúcií.

      Účelom tohto príspevku je totiž kompenzovať rozhodnutie o prepustení, ktoré je ponechané na voľnej úvahe menovacieho orgánu,
         a zabezpečiť úradníkovi, ktorý pracoval v službe Spoločenstiev, jeho opätovné zaradenie do pracovného procesu tým, že sa mu
         počas vymedzeného obdobia poskytne mesačný príspevok určený na zabezpečenie jeho finančných záujmov. Keďže je táto výhoda
         vo svojej podstate spojená so službami, ktoré úradník Spoločenstiev vykonával v inštitúciách, musí byť uvedený príspevok proporcionálny
         k trvaniu služobného pomeru uvedeného úradníka v rámci Spoločenstiev.

      Keďže ustanovenia, ktoré dávajú právo na finančné dávky, sa majú navyše vykladať zužujúco, nemožno vzhľadom na absenciu akejkoľvek
         zmienky v služobnom poriadku o rokoch služby pred prijatím do služobného pomeru v rámci inštitúcií Spoločenstiev, pokiaľ ide
         o uplatnenie článku 50 Služobného poriadku, a autonómny charakter režimu stanoveného v uvedenom článku spochybniť, že úmyslom
         normotvorcu bolo brať pri výpočte sumy kompenzačného príspevku stanoveného pre prípad prepustenia zo služobných dôvodov do
         úvahy iba roky služby vykonávanej v rámci inštitúcií Spoločenstiev.

      (pozri body 30, 38, 40, 53 a 54)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 18. septembra 2003, Lebedef a i./Komisia, T‑221/02, Zb. VS s. I‑A‑211 a II‑1037, bod 38 a tam citovaná
         judikatúra


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 8. mája 1990. # Klaus Biehl proti Administration des contributions du grand-duché de Luxembourg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'État du Luxemburské veľkovojvodstvo. # Voľný pohyb pracovníkov. # Vec C-175/88.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 13. januára 2015.#Rada Európskej únie a i. proti Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht.#Odvolanie – Smernica 2008/50/ES – Smernica o kvalite okolitého ovzdušia a čistejšom ovzduší v Európe – Rozhodnutie týkajúce sa oznámenia Holandského kráľovstva o predĺžení lehoty pre dosiahnutie ročných limitných hodnôt určených pre oxid dusičitý a oslobodení od povinnosti uplatňovať limitné hodnoty určené pre častice (PM10) – Žiadosť o vnútorné preskúmanie tohto rozhodnutia podaná podľa ustanovení nariadenia (ES) č. 1367/2006 – Rozhodnutie Komisie vyhlasujúce žiadosť za neprípustnú – Opatrenie individuálneho určenia – Aarhuský dohovor – Platnosť nariadenia (ES) č. 1367/2006 vzhľadom na tento dohovor.#Spojené veci C-401/12 P až C-403/12 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 13. januára 2015 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Smernica 2008/50/ES — Smernica o kvalite okolitého ovzdušia a čistejšom ovzduší v Európe — Rozhodnutie týkajúce sa oznámenia Holandského kráľovstva o predĺžení lehoty pre dosiahnutie ročných limitných hodnôt určených pre oxid dusičitý a oslobodení od povinnosti uplatňovať limitné hodnoty určené pre častice (PM10) — Žiadosť o vnútorné preskúmanie tohto rozhodnutia podaná podľa ustanovení nariadenia (ES) č. 1367/2006 — Rozhodnutie Komisie vyhlasujúce žiadosť za neprípustnú — Opatrenie individuálneho určenia — Aarhuský dohovor — Platnosť nariadenia (ES) č. 1367/2006 vzhľadom na tento dohovor“
      V spojených veciach C‑401/12 P až C‑403/12 P,
      ktorých predmetom sú tri odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 24. augusta 2012 (C‑401/12 P a C‑402/12 P) a 27. augusta 2012 (C‑403/12 P),

         Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Moore a K. Michoel, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

         Európsky parlament, v zastúpení: L. Visaggio a G. Corstens, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

         Európska komisia, v zastúpení: J.‑P. Keppenne, P. Oliver, P. Van Nuffel, G. Valero Jordana a S. Boelaert, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      odvolatelia,
      ktorých v konaní podporuje:

         Česká republika, v zastúpení: D. Hadroušek, splnomocnený zástupca,
      vedľajší účastník konania v odvolacom konaní,
      ďalší účastníci konania:

         Vereniging Milieudefensie, so sídlom v Amsterdame (Holandsko),

         Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, so sídlom v Utrechte (Holandsko),
      v zastúpení: A. van den Biesen, advocaat,
      žalobcovia v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Ó Caoimh a J.‑C. Bonichot (spravodajca), sudcovia E. Levits, C. Toader, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. decembra 2013,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. mája 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojimi odvolaniami Rada Európskej únie, Európsky parlament a Európska komisia navrhujú zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisia (T‑396/09, EU:T:2012:301, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd vyhovel návrhu Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2009) 6121 z 28. júla 2009 (ďalej len „sporné rozhodnutie“), ktorá zamietla ako neprípustnú ich žiadosť, aby Komisia preskúmala svoje rozhodnutie K(2009) 2560 v konečnom znení zo 7. apríla 2009, ktorým udelila Holandskému kráľovstvu dočasnú výnimku z povinností stanovených smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2008/50/ES z 21. mája 2008 o kvalite okolitého ovzdušia a čistejšom ovzduší v Európe (Ú. v. EÚ L 152, s. 1).

         Právny rámec

         Aarhuský dohovor

               2

               Dohovor o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia, ktorý bol podpísaný 25. júna 1998 a schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (Ú. v. EÚ L 124, s. 1, ďalej len „Aarhuský dohovor“), vo svojom článku 1 pod názvom „Cieľ“ stanovuje:
               „Každá [s]trana bude zaručovať práva na prístup k informáciám, účasť verejnosti na rozhodovacom procese a prístup k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia v súlade s ustanoveniami tohto dohovoru, s cieľom prispieť k ochrane práva každého človeka, príslušníka tejto i budúcich generácií, žiť v životnom prostredí, ktoré je postačujúce pre zachovanie jeho zdravia a dosiahnutie blahobytu.“

               3

               Článok 9 uvedeného dohovoru stanovuje:
               „1.   Každá strana v rámci svojho vnútroštátneho práva zabezpečí, aby každý, kto sa domnieva, že jeho žiadosť o informácie na základe článku 4 zostala nepovšimnutá, bola neoprávnene zamietnutá, či už čiastočne, alebo úplne, neprimerane zodpovedaná alebo sa s ňou nenaložilo tak, ako sa malo v súlade s ustanoveniami uvedeného článku, mal prístup k procesu preskúmaniu pred súdom alebo iným nezávislým a nestranným orgánom ustanoveným zákonom.
               V tých prípadoch, keď strana umožní takéto opravné prostriedky pred súdom, zabezpečí, aby táto osoba mala tiež prístup k rýchlemu konaniu stanovenému zákonom, a to zdarma či za nízky poplatok, k novému prejednaniu orgánu verejnej moci alebo preskúmaniu iným nezávislým a nestranným orgánom, iným ako súd.
               Konečné rozhodnutia podľa odseku 1 sú záväzné pre orgán verejnej moci, ktorý má informácie. Zdôvodnenie sa uvedie písomne, prinajmenšom ak prístup k informáciám je podľa tohto odseku zamietnutý.
               2.   Každá strana, v rámci svojho vnútroštátneho práva, zabezpečí, aby členovia zainteresovanej verejnosti

                        a)

                        majúci dostatočný záuje[m] alebo, alternatívne,

                        b)

                        ak pretrváva porušovanie ich práva v prípadoch, kde to právne predpisy strany upravujúce správne konanie požadujú ako predbežnú podmienku,

                  mali prístup k procesu preskúmania pred súdom a/alebo iným nezávislým a nestranným orgánom ustanoveným na základe zákona s cieľom napadnúť vecnú a procesnú zákonnosť akéhokoľvek rozhodnutia, úkonu alebo opomenutia, podliehajúc článku 6 a v prípadoch stanovených vnútroštátnym právom a bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 3, [i]ným relevantným ustanoveniam tohto dohovoru.
               O tom, čo predstavuje dostatočný záujem a porušovanie práva, bude rozhodnuté v súlade s požiadavkami vnútroštátneho práva a v súlade s cieľom dať zainteresovanej verejnosti široký prístup k spravodlivosti v rámci rozsahu pôsobnosti tohto dohovoru. Na tento účel sa záujem akejkoľvek mimovládnej organizácie, ktorá spĺňa požiadavky uvedené v článku 2 ods. 5, považuje za dostatočný na účely písmena a). Tieto organizácie budú považované za také, ktorých práva môžu byť porušené na účely písmena b).
               Ustanovenia odseku 2 nevylučujú možnosť predbežného preskúmania správnym orgánom a nie je nimi dotknutá požiadavka uplatnenia správneho preskúmania pred súdnym preskúmaním, ak takáto požiadavka vyplýva z vnútroštátneho práva.
               3.   Naviac, bez toho, aby boli dotknuté procesy preskúmania uvedené v odsekoch 1 a 2, každá strana zabezpečí, ak sú splnené podmienky uvedené v jej vnútroštátnom práve, ak sú nejaké, aby členovia verejnosti mali prístup k správnemu alebo súdnemu konaniu umožňujúcemu napadnutie úkonov a opomenutí súkromných osôb a orgánov verejnej moci, ktoré sú v rozpore s jej vnútroštátnym právom v oblasti životného prostredia.
               4.   Naviac, bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 1, postupy uvedené v odsekoch 1, 2 a 3 zabezpečia zodpovedajúcu a účinnú nápravu vrátane prikázaných úľav, ak sú vhodné, a musia byť primerané, spravodlivé, včasné a nie nedostupne drahé. Rozhodnutia podľa tohto článku budú vydávané alebo zaznamenané písomne. Rozhodnutia súdov a, kedykoľvek je to možné, aj iných orgánov budú verejne prístupné.
               5.   S cieľom posilniť účinnosť ustanovení tohto článku každá strana zabezpečí, aby bola verejnosť informovaná o prístupe k správnemu a súdnemu preskúmaniu, a zváži vytvorenie vhodných podporných mechanizmov s cieľom odstrániť alebo znížiť finančné a iné bariéry v prístupe k spravodlivosti.“

         Nariadenie (ES) č. 1367/2006

               4

               Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1367/2006 zo 6. septembra 2006 o uplatňovaní ustanovení Aarhuského dohovoru o prístupe k informáciám, účasti verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na inštitúcie a orgány Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 264, s. 13) vo svojom odôvodnení 18 stanovuje:
               „Článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru ustanovuje prístup k súdnym alebo iným preskúmavacím konaniam na účely napadnutia konania a nečinnosti súkromných osôb a orgánov verejnej moci, ktoré porušujú ustanovenia práva životného prostredia. Ustanovenia o prístupe k spravodlivosti by mali byť v súlade so zmluvou [ES]. V tejto súvislosti je vhodné, aby toto nariadenie riešilo iba konanie a nečinnosť orgánov verejnej moci.“

               5

               Článok 1 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Cieľom tohto nariadenia je prispievať k vykonávaniu záväzkov vyplývajúcich z [Aarhuského dohovoru], stanovovaním pravidiel na uplatňovanie ustanovení dohovoru na inštitúcie a orgány Spoločenstva, najmä:
               …

                        d)

                        zaručením prístupu k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia na úrovni Spoločenstva za podmienok stanovených týmto nariadením.“

               6

               Článok 2 ods. 1 písm. g) tohto nariadenia definuje pojem „správny akt“ ako
               „akékoľvek opatrenie individuálneho určenia podľa práva životného prostredia, prijaté inštitúciou alebo orgánom Spoločenstva, ktoré má právne záväzný a vonkajší účinok“.

               7

               Článok 10 nariadenia č. 1367/2006 s názvom „Žiadosť o vnútorné preskúmanie správneho aktu“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Akákoľvek mimovládna organizácia, ktorá spĺňa podmienky uvedené v článku 11, je oprávnená požiadať o vnútorné preskúmanie inštitúciu alebo orgán Spoločenstva, ktorý prijal správny akt podľa zákona o životnom prostredí alebo v prípade údajnej správnej nečinnosti mal takýto akt prijať“.

         Smernica 2008/50

               8

               Článok 22 smernice 2008/50 stanovuje:
               „1.   Ak v danej zóne alebo aglomerácii nie je možné dosiahnuť súlad s limitnými hodnotami pre oxid dusičitý alebo benzén v lehotách určených v prílohe XI, členský štát môže tieto lehoty pre danú zónu alebo aglomeráciu predĺžiť maximálne o päť rokov za podmienky, že pre zónu alebo aglomeráciu, na ktorú by sa malo predĺženie vzťahovať, sa v súlade s článkom 23 vypracuje plán kvality ovzdušia; takýto plán kvality ovzdušia sa doplní o informácie uvedené v oddiele B prílohy XV, ktoré sa týkajú príslušných znečisťujúcich látok, a preukáže, ako sa dosiahne súlad s limitnými hodnotami v rámci novej lehoty.
               2.   Ak v danej zóne alebo aglomerácii nemožno z dôvodu rozptylových charakteristík špecifických pre príslušné miesto, nepriaznivých klimatických podmienok alebo cezhraničných príspevkov dosiahnuť súlad s limitnými hodnotami pre PM10 určenými v prílohe XI, je členský štát oslobodený od povinnosti uplatňovať uvedené limitné hodnoty do 11. júna 2011 za predpokladu, že sú splnené podmienky ustanovené v odseku 1 a že členský štát preukáže, že na celonárodnej, regionálnej a miestnej úrovni boli prijaté všetky primerané opatrenia na dodržanie lehôt.
               3.   Ak členský štát uplatňuje odseky 1 alebo 2, zabezpečí, aby sa limitná hodnota pre každú znečisťujúcu látku neprekročila o viac ako o maximálnu medzu tolerancie stanovenú v prílohe XI pre každú dotknutú znečisťujúcu látku.
               4.   Členské štáty oznámia Komisii prípady, v ktorých sa podľa ich názoru môžu uplatňovať odseky 1 alebo 2, a oznámia plán kvality ovzdušia uvedený v odseku 1 vrátane všetkých príslušných informácií, ktoré potrebuje Komisia na zhodnotenie toho, či sú alebo nie sú splnené príslušné podmienky. Komisia pri hodnotení zohľadní odhadované účinky opatrení, ktoré prijali členské štáty, na kvalitu okolitého ovzdušia v členských štátoch v súčasnosti a v budúcnosti, ako aj odhadované účinky súčasných opatrení Spoločenstva na kvalitu okolitého ovzdušia a plánované opatrenia Spoločenstva, ktoré Komisia navrhne.
               Ak Komisia nevznesie žiadne námietky do deviatich mesiacov od doručenia uvedeného oznámenia, príslušné podmienky na uplatňovanie odsekov 1 alebo 2 sa považujú za splnené.
               Ak sú vznesené námietky, Komisia môže od členských štátov vyžadovať úpravu alebo poskytnutie nových plánov kvality ovzdušia.“

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               9

               Dňa 15. júla 2008 Holandské kráľovstvo v súlade s článkom 22 smernice 2008/50, oboznámilo Komisiu s predĺžením lehoty pre dosiahnutie ročných limitných hodnôt určených pre oxid dusičitý v deviatich zónach, ako aj s oslobodením od povinnosti uplatňovať denné a ročné limitné hodnoty určené pre častice, ktoré prechádzajú vstupom s aerodynamickým priemerom záchytu 10 μm s 50 % účinnosťou.

               10

               Dňa 7. apríla 2009 Komisia prijatím rozhodnutia K(2009) 2560 v konečnom znení súhlasila s týmto predĺžením.

               11

               Listom z 18. mája 2009 Vereniging Milieudefensie, združenie založené podľa holandského práva, ktorého cieľom je ochrana životného prostredia a zlepšenie kvality ovzdušia v Holandsku, a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, nadácia založená podľa holandského práva, ktorá sa zameriava na boj proti znečisťovaniu ovzdušia v oblasti Utrechtu (Holandsko), predložili Komisii žiadosť o vnútorné preskúmanie tohto rozhodnutia na základe článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006.

               12

               Sporným rozhodnutím Komisia túto žiadosť zamietla ako neprípustnú z dôvodu, že rozhodnutie K(2009) 2560 v konečnom znení nie je opatrením individuálneho určenia, a preto ho nemožno považovať za „správny akt“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1367/2006, ktorý by mohol byť predmetom konania o vnútornom preskúmaní podľa článku 10 tohto nariadenia.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               13

               Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. októbra 2009 Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht navrhli zrušiť sporné rozhodnutie.

               14

               Holandské kráľovstvo, Parlament a Rada vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Komisie.

               15

               V napadnutom rozsudku Všeobecný súd vyhovel návrhu na zrušenie.

               16

               Všeobecný súd najskôr zamietol ako neprípustný návrh žalobcov na vydanie súdneho príkazu, aby Všeobecný súd nariadil Komisii vecne rozhodnúť o žiadosti o vnútorné preskúmanie a stanovil jej lehotu v tejto súvislosti.

               17

               Všeobecný súd potom tiež zamietol ako nedôvodný prvý žalobný dôvod predložený žalobcami v prvostupňovom konaní, ktorý sa zakladal na skutočnosti, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia tým, že napadnuté rozhodnutie kvalifikovala ako všeobecne záväzný akt, ktorý nemožno považovať za správny akt v zmysle článku 2 ods. 1 písm. g) nariadenia č. 1367/2006 a v dôsledku toho nemôže byť predmetom žiadosti o vnútorné preskúmanie podľa článku 10 ods. 1 tohto nariadenia. Naopak Všeobecný súd vyhovel druhému subsidiárnemu žalobnému dôvodu založenému na protiprávnosti tohto ustanovenia z dôvodu jeho nezlučiteľnosti s článkom 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru.

               18

               Po tom, ako v bodoch 51 a 52 napadnutého rozsudku pripomenul, že tak ako každá iná medzinárodná zmluva, ktorej zmluvnou stranou je Európska únia, Aarhuský dohovor má prednosť pred aktmi sekundárneho práva Únie, Všeobecný súd v bode 53 tohto rozsudku spresnil, že súd Únie môže pristúpiť ku skúmaniu platnosti ustanovenia nariadenia vzhľadom na medzinárodný dohovor iba vtedy, ak tomu charakter a štruktúra uvedeného dohovoru nebránia, a navyše, ak sa jeho ustanovenia z hľadiska ich obsahu zdajú byť nepodmienené a dostatočne presné.

               19

               Napriek tomu však Všeobecný súd s odkazom najmä na rozsudky Súdneho dvora Fediol/Komisia (70/87, EU:C:1989:254) a Nakajima/Rada (C‑69/89, EU:C:1991:186) spresnil, že Súdny dvor rozhodol, že mu prináleží vykonať preskúmanie zákonnosti aktu Únie vzhľadom na ustanovenia medzinárodnej dohody, ktoré nie sú takej povahy, aby zakladali pre dotknuté osoby právo odvolávať sa na ne pred súdom v prípade, keď Únia zamýšľa vykonať osobitnú povinnosť, ktorú na seba prevzala v rámci tejto zmluvy alebo v prípade, keď akt sekundárneho práva výslovne odkazuje na jeho konkrétne ustanovenia. Všeobecný súd na základe toho dospel v bode 54 napadnutého rozsudku k záveru, že súd Únie musí mať možnosť preskúmať zákonnosť nariadenia vo vzťahu k medzinárodnej zmluve, ak je cieľom tohto nariadenia výkon povinnosti, ktorá bola uložená danou medzinárodnou zmluvou inštitúciám Únie.

               20

               V bodoch 57 a 58 napadnutého rozsudku sa Všeobecný súd domnieval, že tieto podmienky boli v prejednávanej veci splnené, keďže na jednej strane žalobcovia v prvostupňovom konaní, ktorí sa odvolávali na priamy účinok ustanovení dohody, v súlade s článkom 241 ES incidenčne spochybňovali platnosť ustanovenia nariadenia č. 1367/2006 vzhľadom na Aarhuský dohovor, a že na druhej strane toto nariadenie bolo prijaté na účely splnenia medzinárodných záväzkov Únie vyplývajúcich z článku 9 ods. 3 tohto dohovoru, ako to vyplýva z článku 1 ods. 1, ako aj z odôvodnenia 18 tohto nariadenia.

               21

               Všeobecný súd v bode 69 napadnutého rozsudku rozhodol, že článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 tým, že stanovuje konanie o vnútornom preskúmaní len pre „správny akt“, ktorý je definovaný v článku 2 ods. 1 písm. g) ako „akékoľvek opatrenie individuálneho určenia“, nie je zlučiteľný s článkom 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru.

               22

               Všeobecný súd v dôsledku toho zrušil sporné rozhodnutie.

         Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom

               23

               Svojím odvolaním podaným 24. augusta 2012 (vec C‑401/12 P) Rada navrhuje Súdnemu dvoru, aby zrušil napadnutý rozsudok, v celom rozsahu zamietol žalobu žalobcov podanú na prvom stupni a zaviazal ich na náhradu trov konania.

               24

               Svojím odvolaním podaným 24. augusta 2012 (vec C‑402/12 P) Parlament navrhuje Súdnemu dvoru, aby zrušil napadnutý rozsudok, v celom rozsahu zamietol žalobu uvedených účastníkov konania a zaviazal ich na náhradu trov konania.

               25

               Svojím odvolaním podaným 27. augusta 2012 (vec C‑403/12 P) Komisia navrhuje Súdnemu dvoru, aby zrušil napadnutý rozsudok, zamietol ako celok žalobu tých istých účastníkov konania a zaviazal ich na náhradu trov konania vynaložených v konaní na prvom stupni a v konaní o odvolaní.

               26

               Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 21. novembra 2012 boli veci C‑401/12 P až C‑403/12 P spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.

               27

               Dňa 28. februára 2013 Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht podali vyjadrenie k odvolaniu, v ktorom navrhujú Súdnemu dvoru, aby zamietol odvolania a zaviazal Radu, Parlament a Komisiu na náhradu trov konania, ktoré Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht vynaložili tak v prvostupňovom konaní, ako aj v konaní o odvolaní.

               28

               Rovnako tiež podali vzájomné odvolanie, ktorým žiadajú Súdny dvor, aby zrušil napadnutý rozsudok, ako aj sporné rozhodnutie, a zaviazal žalovaných na prvom stupni na náhradu trov konania, ktoré im vznikli tak v prvostupňovom konaní, ako aj v konaní o odvolaní.

         O odvolaniach

         O vzájomnom odvolaní

      Argumentácia účastníkov konania

               29

               Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht tvrdia, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru nepriznal priamy účinok aspoň v tom rozsahu, v akom stanovuje, že proti „aktom“, ktoré porušujú vnútroštátne právo životného prostredia, musí byť možné podať opravný prostriedok, a v dôsledku toho tým, že odmietol posúdiť zákonnosť článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 vzhľadom na toto ustanovenie uvedeného dohovoru.

               30

               Rada, Parlament a Komisia sa domnievajú, že vzájomné odvolanie sa musí zamietnuť ako neprípustné z dôvodu, že cieľom uvedeného odvolacieho dôvodu je v skutočnosti len spochybniť časť odôvodnenia napadnutého rozsudku a nie jeho riešenie, takže nespĺňa požiadavky uvedené v článku 178 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

               31

               Rada, Parlament a Komisia subsidiárne tvrdia, že uvádzaný odvolací dôvod je v každom prípade nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               32

               Je namieste uviesť, že podľa článku 169 ods. 1 a článku 178 ods. 1 rokovacieho poriadku môže byť predmetom odvolania alebo vzájomného odvolania len čiastočné alebo úplné zrušenie rozhodnutia Všeobecného súdu.

               33

               V prejednávanej veci Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht dosiahli pred Všeobecným súdom zrušenie sporného rozhodnutia v súlade s ich žalobnými návrhmi. Ich vzájomnému odvolaniu, ktorého cieľom je v skutočnosti len nahradenie dôvodov, pokiaľ ide o analýzu uplatniteľnosti článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, nemožno preto vyhovieť (pozri analogicky, čo sa týka odvolania, rozsudok Al‑Aqsa/Rada a Holandsko/Al‑Aqsa, C‑539/10 P a C‑550/10 P, EU:C:2012:711, body 43 až 45).

               34

               Z predchádzajúceho vyplýva, že vzájomné odvolanie treba zamietnuť ako neprípustné.

         O odvolaniach

               35

               Rada, Parlament a Komisia v prvom rade tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že rozhodol, že článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru možno uplatniť na účely posúdenia zlučiteľnosti článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 s týmto ustanovením.

               36

               Subsidiárne tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že článok 9 ods. 3 uvedeného dohovoru bráni takému ustanoveniu, akým je článok 10 ods. 1 uvedeného nariadenia.

         O prvom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               37

               Rada tvrdí, že dva prípady, v ktorých Súdny dvor pripustil možnosť jednotlivca odvolať sa na ustanovenia medzinárodnej zmluvy, ktorá nespĺňa podmienky nepodmienenosti a presnosti požadované na účely možnosti odvolať sa na ne s cieľom posúdiť platnosť ustanovení aktu Únie, sú výnimočné a v nijakom prípade nezodpovedajú prípadu v prejednávanej veci.

               38

               Na jednej strane totiž riešenie prijaté v rozsudku Fediol/Komisia (EU:C:1989:254) odôvodňujú osobitné okolnosti veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, keď dotknuté nariadenie priznávalo dotknutým hospodárskym subjektom právo dovolávať sa pravidiel Všeobecnej dohody o clách a obchode (ďalej len „GATT“). Navyše toto riešenie nemožno uplatniť mimo osobitného rámca tejto dohody.

               39

               Na druhej strane, čo sa týka judikatúry vyplývajúcej z rozsudku Nakajima/Rada (EU:C:1991:186), Rada sa domnieva, že sa týka len prípadu, keď Únia zamýšľa vykonať osobitnú povinnosť, ktorú na seba prevzala v rámci GATT, čo však tiež nie je prípad prejednávanej veci.

               40

               Parlament a Komisia uvádzajú v podstate rovnaké tvrdenia.

               41

               Pokiaľ ide o rozsudok Fediol/Komisia (EU:C:1989:254), Komisia ďalej uvádza, že sa týka len prípadu, keď akt Únie výslovne odkazuje na konkrétne ustanovenia GATT.

               42

               Čo sa týka rozsudku Najima/Rada (EU:C:1991:186), Komisia sa domnieva, že ho nemožno vykladať tak, že dovoľuje preskúmať akýkoľvek právny akt Únie vzhľadom na medzinárodnú dohodu, ktorú tento akt prípadne vykonáva. Na to, aby sa mohlo takéto preskúmanie vykonať, by bolo potrebné, aby právny akt Únie bol priamym a vyčerpávajúcim vykonaním medzinárodnej dohody a aby sa vzťahoval na dostatočne jasnú a presnú povinnosť vyplývajúcu z tejto dohody, čo nie je prípad prejednávanej veci.

               43

               Parlament tvrdí, že rozsudok Fediol/Komisia (EU:C:1989:254) sa týka len prípadu výslovného odkazu aktu sekundárneho práva na konkrétne ustanovenia medzinárodnej dohody, ktoré nepredstavuje len jednoduchý odkaz na tieto ustanovenia, ale ich zahŕňa. V dôsledku toho Všeobecný súd nemohol vychádzať z odôvodnenia 18 nariadenia č. 1367/2006, ktoré len opisuje článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, aby dospel k záveru, že táto podmienka je v prejednávanej veci splnená. Navyše v každom prípade z tejto judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že aj keď nariadenie Únie zahŕňa ustanovenia medzinárodnej dohody, na tieto ustanovenia sa možno odvolať len na účely preskúmania platnosti aktov prijatých na základe uplatnenia tohto nariadenia a nie na účely preskúmania platnosti samotného tohto nariadenia.

               44

               Čo sa týka rozsudku Nakajima/Rada (EU:C:1991:186), Parlament tvrdí, že riešenie potvrdené v tomto rozsudku sa týka prípadu, keď akt sekundárneho práva vykonáva konkrétnu povinnosť uloženú medzinárodnou dohodou, v rámci ktorej je Únia povinná konať v určitom smere a nemá pri posúdení diskrečnú právomoc. „Povinnosti“, na ktoré odkazuje Všeobecný súd v bode 58 napadnutého rozsudku, nie sú „osobitnými“ povinnosťami v zmysle rozsudku Nakajima/Rada (EU:C:1991:186), keďže zmluvné strany Aarhuského dohovoru majú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o definíciu spôsobov vykonania „správnych a súdnych konaní“ uvedených v článku 9 ods. 3 tohto dohovoru, s výhradou dodržania požiadaviek uvedených v jeho článku 9 ods. 4.

               45

               Parlament tiež s odkazom na rozsudok Komisia/Írsko a i. (C‑89/08 P, EU:C:2009:742) tvrdí, že Všeobecný súd nerešpektoval zásadu kontradiktórnosti konania, keď uplatnil zásady vyplývajúce z judikatúry vyplývajúcej z rozsudku Nakajima/Rada (EU:C:1991:186) bez toho, aby ich relevantnosť vo vzťahu k prejednávanej veci bola predtým prerokovaná medzi účastníkmi konania.

               46

               Ďalej uvádza, že okolnosti tejto veci sa tiež líšia od okolností veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Racke (C‑162/96, EU:C:1998:293), ktorá sa týkala porušenia pravidla medzinárodného obyčajového práva s dosahom na uplatnenie ustanovenia medzinárodnej zmluvy, ktorej priamy účinok nebol spochybnený.

               47

               Komisia tiež pripomína, že Súdny dvor vo svojich rozsudkoch Intertanko a i. (C‑308/06, EU:C:2008:312), ako aj Air Transport Association of America a i. (C‑366/10, EU:C:2011:864) nevyhovel návrhu na preskúmanie platnosti smernice vo vzťahu k medzinárodnej zmluve napriek tomu, že táto smernica obsahovala odkazy na uvedenú medzinárodnú zmluvu.

               48

               Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht najskôr tvrdia, že z rozsudku Lesoochranárske zoskupenie (C‑240/09, EU:C:2011:125) nevyplýva informácia o prípadnom priamom účinku článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, pokiaľ ide o akty, ktoré by mohli byť predmetom žaloby v zmysle tohto ustanovenia.

               49

               Domnievajú sa, že na jednej strane na základe svojej povahy a svojho cieľa tento dohovor nie je prekážkou preskúmaniu platnosti aktu sekundárneho práva Únie na žiadosť združení na ochranu životného prostredia, a na druhej strane, že podmienky tohto preskúmania uvedené v rozsudku Fediol/Komisia (EU:C:1989:254) sú splnené, keďže nariadenie č. 1367/2006 obsahuje viaceré odkazy na uvedený dohovor a najmä na jeho článok 9 ods. 3.

               50

               Ďalej tvrdia, že jediná možnosť preskúmania zákonnosti všeobecného aktu práva Únie Súdnym dvorom na základe predloženia prejudiciálneho návrhu vnútroštátnymi súdmi nestačí na zaručenie rešpektovania uvedeného ustanovenia.

               51

               Nakoniec tvrdia, že Všeobecný súd rešpektoval zásadu kontradiktórnosti, keďže dal účastníkom konania v tejto veci na pojednávaní možnosť vyjadriť sa k uplatneniu judikatúry vyplývajúcej z rozsudkov Fediol/Komisia (EU:C:1989:254) a Nakajima/Rada (EU:C:1991:186). V každom prípade sa okolnosti tejto veci líšia od okolností, v ktorých bol vyhlásený rozsudok Komisia/Írsko a i. (EU:C:2009:742), na ktorý odkazuje Parlament.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               52

               Na základe článku 300 ods. 7 ES (teraz článok 216 ods. 2 ZFEÚ) medzinárodné dohody uzavreté Úniou zaväzujú jej inštitúcie a v dôsledku toho majú prednosť pred právnymi aktmi, ktoré inštitúcie prijímajú (pozri v tomto zmysle rozsudok Intertanko a i., EU:C:2008:312, bod 42 a citovanú judikatúru).

               53

               V každom prípade v právnom poriadku Únie nemožno účinky ustanovení dohôd uzavretých medzi Úniou a tretími štátmi určiť bez ohľadu na medzinárodný pôvod týchto ustanovení. Podľa zásad medzinárodného práva inštitúcie Únie, ktoré majú právomoc vyjednávať a uzatvoriť takú dohodu, môžu s tretími štátmi dohodnúť účinky ustanovení tejto dohody vo vnútroštátnych právnych poriadkoch zmluvných strán. V prípade, že táto otázka nie je v danej dohode výslovne upravená, prináleží príslušným súdom, a v tejto veci Súdnemu dvoru, aby v rámci svojej právomoci, ktorá mu je zverená Zmluvou o FEÚ, rozhodol o tejto otázke rovnako ako o akejkoľvek inej otázke výkladu v súvislosti s uplatňovaním predmetnej dohody v Únii, pričom musí prihliadnuť najmä na účel, štruktúru alebo znenie tejto dohody (pozri rozsudok FIAMM a i./Rada a Komisia, C‑120/06 P a C‑121/06 P, EU:C:2008:476, bod 108 a citovanú judikatúru).

               54

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na ustanovenia medzinárodnej dohody, ktorej zmluvnou stranou je Únia, sa možno odvolávať na podporu žaloby o neplatnosť aktu sekundárneho práva Únie alebo na podporu námietky založenej na protiprávnosti takéhoto aktu len pod podmienkou, že jednak povaha a štruktúra uvedenej dohody tomu nebránia, a jednak, že ustanovenia tejto dohody uvádzané na podporu žaloby sa zdajú byť z hľadiska ich obsahu nepodmienené a dostatočne presné (pozri rozsudky Intertanko a i., EU:C:2008:312, bod 45; FIAMM a i./Rada a Komisia, EU:C:2008:476, body 110 a 120, ako aj Air Transport Association of America a i., EU:C:2011:864, bod 54).

               55

               Čo sa týka článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, tento neobsahuje nijakú nepodmienenú a dostatočne presnú povinnosť takej povahy, aby priamo upravovala právne postavenie jednotlivcov, a v dôsledku toho nezodpovedá týmto podmienkam. Keďže práva stanovené v uvedenom článku 9 ods. 3 majú „členovia verejnosti“, len ak „sú splnené podmienky uvedené v[o] vnútroštátnom práve, ak sú nejaké“, znamená to, že toto ustanovenie podlieha v rámci jeho výkonu alebo jeho účinkov vydaniu neskoršieho aktu (pozri rozsudok Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, bod 45).

               56

               Je pravda, že Súdny dvor sa tiež domnieval, že v prípade, že Únia zamýšľala vykonať osobitnú povinnosť, ktorú prevzala v rámci dohôd uzavretých v rámci Svetovej obchodnej organizácie (ďalej len „dohody WTO“) alebo v prípade, keď dotknutý akt práva Únie výslovne odkazuje na konkrétne ustanovenia týchto dohôd, Súdnemu dvoru prináleží preskúmať zákonnosť dotknutého aktu a aktov prijatých na jeho vykonania vzhľadom na pravidlá týchto dohôd (pozri rozsudky Fediol/Komisia, EU:C:1989:254, body 19 až 23; Nakajima/Rada, EU:C:1991:186, body 29 až 32; Nemecko/Rada, C‑280/93, EU:C:1994:367, bod 111, a Taliansko/Rada, C‑352/96, EU:C:1998:531, bod 19).

               57

               V každom prípade však tieto dve výnimky boli odôvodnené len osobitosťami dohôd, ktoré viedli k ich uplatneniu.

               58

               Čo sa totiž týka v prvom rade rozsudku Fediol/Komisia (EU:C:1989:254), treba uviesť, že článok 2 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2641/84 zo 17. septembra 1984 o posilnení spoločnej obchodnej politiky, najmä pokiaľ ide o ochranu pred nedovolenými obchodnými praktikami [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 252, s. 1), dotknutého vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, výslovne odkazoval na pravidlá medzinárodného práva založené predovšetkým na GATT a priznával dotknutým osobám právo odvolávať sa na všeobecnú dohodu v rámci sťažnosti podanej na základe uvedeného nariadenia (rozsudok Fediol/Komisia, EU:C:1989:254, bod 19), kým v prejednávanej veci článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 priamo neodkazuje na konkrétne ustanovenia Aarhuského dohovoru, ani nepriznáva nijaké právo jednotlivcom. V dôsledku toho v prípade neexistencie výslovného odkazu na ustanovenia medzinárodnej dohody nemožno uvedený rozsudok považovať za relevantný pre prejednávanú vec.

               59

               Čo sa týka v druhom rade rozsudku Nakajima/Rada (EU:C:1991:186), treba uviesť, že akty práva Únie dotknuté v tomto rozsudku sa týkali antidumpingového systému, ktorý je veľmi podrobný z hľadiska svojho obsahu a uplatnenia v tom zmysle, že stanovuje opatrenia voči podnikom obvineným z uplatnenia dumpingových postupov. Konkrétne základné nariadenie dotknuté v tejto veci bolo zavedené v súlade s existujúcimi medzinárodnými záväzkami Spoločenstva, najmä s tými záväzkami, ktoré vyplývajú z dohody týkajúcej sa vykonania článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode schválenej v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 80/271/EHS z 10. decembra 1979 o uzavretí viacstranných dohôd vyplývajúcich z obchodných rokovaní v rokoch 1973 až 1979 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 71, 1980, s. 1) (pozri rozsudok Nakajima/Rada, EU:C:1991:186, bod 30). V prejednávanej veci však nejde o vykonanie osobitných povinností v zmysle uvedeného rozsudku prostredníctvom článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006, keďže, ako vyplýva z článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru, zmluvné strany tohto dohovoru majú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o definíciu spôsobov vykonania „správnych a súdnych konaní“.

               60

               V tomto ohľade treba zdôrazniť, že nie je možné domnievať sa, že prijatím tohto nariadenia, ktoré sa týka len inštitúcií Únie a navyše len jedného z opravných prostriedkov, ktoré majú dotknuté osoby k dispozícii na zaručenie dodržiavania práva životného prostredia Únie, Únia zamýšľala v zmysle judikatúry pripomenutej v bode 56 tohto rozsudku vykonať povinnosti vyplývajúce z článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru vo vzťahu k vnútroštátnym správnym a súdnym konaniam, ktoré pri súčasnom stave práva Únie navyše upravuje výlučne právo členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok Lesoochranárske zoskupenie, EU:C:2011:125, body 41 a 47).

               61

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa tým, že rozhodol, že je možné odvolať sa na článok 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru na účely posúdenia zákonnosti článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006, dopustil nesprávneho právneho posúdenia v rámci napadnutého rozsudku.

               62

               Preto je namieste bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné dôvody uvedené Radou, Parlamentom a Komisiou na podporu ich odvolaní, zrušiť napadnutý rozsudok.

         O žalobe pred Všeobecným súdom

               63

               V súlade s článkom 61 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu a môže sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.

               64

               Súdny dvor sa domnieva, že stav konania dovoľuje, aby vo veci rozhodol, a že je namieste rozhodnúť z vecného hľadiska o návrhu na zrušenie sporného rozhodnutia.

               65

               V prvom žalobnom dôvode svojej žaloby podanej na Všeobecný súd Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht tvrdia, že Komisia nesprávne považovala ich žiadosť o vnútorné preskúmanie rozhodnutia zo 7. apríla 2009 za neprípustnú z dôvodu, že ide o opatrenie všeobecnej povahy.

               66

               Preto je namieste z rovnakých dôvodov, ako uviedol Všeobecný súd, zamietnuť tento žalobný dôvod ako nedôvodný.

               67

               Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht v druhom žalobnom dôvode svojej žaloby tiež tvrdili, že článok 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006 je neplatný v rozsahu, v akom obmedzuje pojem „akty“ v zmysle článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru len na individuálne správne akty.

               68

               Z bodu 55 tohto rozsudku vyplýva, že článku 9 ods. 3 Aarhuského dohovoru chýba jasnosť a presnosť požadované na to, aby bolo možné sa na toto ustanovenie priamo odvolať pred súdom Únie na účely posúdenia zákonnosti článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1367/2006.

               69

               Preto je namieste zamietnuť aj tento druhý žalobný dôvod ako nedôvodný.

               70

               Keďže nijaký z oboch žalobných dôvodov, ktoré Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht predložili Všeobecnému súdu, nebol dôvodný, ich žaloba sa v dôsledku toho musí zamietnuť.

         O trovách

               71

               Podľa článku 138 ods. 1 a 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Ak je viac účastníkov konania, ktorí vo veci nemali úspech, Súdny dvor medzi nich rozdelí náhradu trov konania.

               72

               Keďže Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht nemali úspech so svojimi dôvodmi a Rada, Parlament, ako aj Komisia navrhli zaviazať ich na náhradu trov konania, je namieste zaviazať ich spoločne a nerozdielne na náhradu trov konania, ktoré tak v prvostupňovom konaní, ako aj v konaniach o týchto odvolaniach vynaložili Rada, Parlament a Komisia.

               73

               Článok 140 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku, ktorý je uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, stanovuje, že členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania. V dôsledku toho je potrebné rozhodnúť, že Česká republika znáša svoje vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Vzájomné odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht/Komisia (T‑396/09, EU:T:2012:301) sa zrušuje.

                           3.

                           Žaloba o neplatnosť, ktorú na Všeobecný súd Európskej únie podali Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht, sa zamieta.

                           4.

                           Vereniging Milieudefensie a Stichting Stop Luchtverontreiniging Utrecht sú povinné nahradiť spoločne a nerozdielne trovy konania, ktoré tak v prvostupňovom konaní, ako aj v konaniach o odvolaniach vynaložili Rada Európskej únie, Európsky parlament a Európska komisia.

                           5.

                           Česká republika znáša svoje vlastné trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991. # Technische Universität München proti Hauptzollamt München-Mitte. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník - Oslobodenie pre vedecké prístroje - Rovnocenná vedecká hodnota. # Vec C-269/90.