title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 23. februára 2010. # London Borough of Harrow proti Nimco Hassan Ibrahim a Secretary of State for the Home Department. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené kráľovstvo. # Voľný pohyb osôb - Právo na pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželom štátneho príslušníka členského štátu a ich detí, ktoré sú štátnymi príslušníkmi členského štátu - Skončenie zamestnania štátneho príslušníka členského štátu, po ktorom nasledoval jeho odchod z hostiteľského členského štátu - Zápis detí do školského zariadenia - Nedostatok prostriedkov na živobytie - Nariadenie (EHS) č. 1612/68 - Článok 12 - Smernica 2004/38/ES. # Vec C-310/08.

text:
      Vec C‑310/08
      London Borough of Harrow
      proti
      Nimco Hassan Ibrahim
      a
      Secretary of State for the Home Department
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Voľný pohyb osôb – Právo na pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželom štátneho príslušníka členského štátu, a ich detí, ktoré
         sú štátnymi príslušníkmi členského štátu – Skončenie zamestnania štátneho príslušníka členského štátu, po ktorom nasledoval jeho odchod z hostiteľského členského štátu
         – Zápis detí do školského zariadenia – Nedostatok prostriedkov na živobytie – Nariadenie (EHS) č. 1612/68 – Článok 12 – Smernica 2004/38/ES“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo detí pracovníka na prístup k vzdelaniu poskytovanému hostiteľským členským štátom –
            Právo na pobyt s cieľom pokračovať vo všeobecnom vzdelávaní
      (Nariadenie Rady č. 1612/68, článok 12)
      2.        Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo na pobyt rodinných príslušníkov – Deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje
            alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte – Rodič, ktorý má tieto deti v skutočnosti v starostlivosti
      (Nariadenie Rady č. 1612/68, články 10 a 12; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38)
      1.        Deti občana Európskej únie, ktoré sa usadili v členskom štáte v čase, keď ich rodič vykonával svoje právo na pobyt ako migrujúci
         pracovník v tomto členskom štáte, v ňom majú právo na pobyt, aby sa v ňom mohli všeobecne vzdelávať v súlade s článkom 12
         nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva. Skutočnosť, že rodičia dotknutých detí sa medzičasom
         rozviedli, ako aj skutočnosť, že iba jeden rodič je občanom Únie a tento rodič prestal byť migrujúcim pracovníkom v hostiteľskom
         členskom štáte, nemajú v tejto súvislosti žiadny význam.

      (pozri bod 29)
      2.        Deťom štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte, a rodičovi, ktorý
         má v skutočnosti deti v starostlivosti, vznikne v hostiteľskom členskom štáte právo na pobyt na základe samotného článku 12
         nariadenia č. 1612/68 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením č. 2434/92, bez
         toho, aby takéto právo podliehalo podmienke mať k dispozícii dostatočné prostriedky a komplexné zdravotné poistenie v tomto
         členskom štáte.

      Právo vzdelávať sa za čo najlepších podmienok v hostiteľskom členskom štáte, priznané článkom 12 nariadenia č. 1612/68 dieťaťu
         migrujúceho pracovníka, má nevyhnutne za následok, že toto dieťa má právo byť sprevádzané osobou, ktorá ho má v skutočnosti
         v starostlivosti, a že teda táto osoba musí mať počas jeho štúdia možnosť mať spolu s ním pobyt v uvedenom členskom štáte.
         Uplatnenie uvedeného článku sa teda musí vykonať samostatne vo vzťahu k ustanoveniam práva Únie, ktoré upravujú podmienky
         výkonu práva na pobyt v inom členskom štáte. Takáto samostatnosť tohto článku 12 vo vzťahu k článku 10 toho istého nariadenia
         sa uplatní aj vo vzťahoch k ustanoveniam smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať
         a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie č. 1612/68 a ruší smernice 64/221, 68/360,
         72/194, 73/148, 75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96. Opačné riešenie by narušilo cieľ zaradenia rodiny migrujúceho pracovníka
         do spoločnosti hostiteľského členského štátu, ako stanovuje piate odôvodnenie nariadenia č. 1612/68. Na úspech zaradenia do
         spoločnosti je nevyhnutné, aby dieťa pracovníka, štátneho príslušníka členského štátu, mohlo vykonávať, a prípadne i úspešne
         ukončiť, svoje vzdelávanie v hostiteľskom členskom štáte.

      Podmienka, aby dotknuté osoby mali dostatočné prostriedky a komplexné zdravotné poistenie v hostiteľskom členskom štáte, nefiguruje
         v článku 12 nariadenia č. 1612/68, ktorý nemôže byť vykladaný zužujúco a za žiadnych okolností nesmie byť zbavený potrebného
         účinku. Smernica 2004/38 nestanovuje v niektorých situáciách ani závislosť práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte detí,
         ktoré študujú, a rodiča, ktorý ich má v skutočnosti v starostlivosti, od toho, či posledný uvedený má dostatočné prostriedky
         a komplexné zdravotné poistenie.

      (pozri body 31, 42, 43, 52, 56, 59 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 23. februára 2010 (*)

      „Voľný pohyb osôb – Právo na pobyt štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý je manželom štátneho príslušníka členského štátu, a ich detí, ktoré
         sú štátnymi príslušníkmi členského štátu – Skončenie zamestnania štátneho príslušníka členského štátu, po ktorom nasledoval jeho odchod z hostiteľského členského štátu
         – Zápis detí do školského zariadenia – Nedostatok prostriedkov na živobytie – Nariadenie (EHS) č. 1612/68 – Článok 12 – Smernica 2004/38/ES“

      Vo veci C‑310/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) z 21. apríla 2008 a doručený Súdnemu dvoru 11. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      London Borough of Harrow
      proti
      Nimco Hassan Ibrahim,
      Secretary of State for the Home Department,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot a P. Lindh,
         sudcovia C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, E. Juhász, L. Bay Larsen, T. von Danwitz a A. Arabadjiev,

      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. septembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        London Borough of Harrow, v zastúpení: K. Rutledge, barrister,
      –        N. H. Ibrahim, v zastúpení: N. Rogers, barrister, ktorú splnomocnila S. Morshead, solicitor,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Jackson, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Lewis, QC,
      –        dánska vláda, v zastúpení: R. Holdgaard, splnomocnený zástupca,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan a B. O’Moore, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci D. Conlan Smyth, barrister,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Maidani a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,
      –        dozorný orgán EZVO, v zastúpení: N. Fenger, F. Simonetti a I. Hauger, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 20. októbra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode
         pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15), zmeneného a doplneného nariadením
         Rady (EHS) č. 2434/92 z 27. júla 1992 (Ú. v. ES L 245, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 69, ďalej len „nariadenie č. 1612/68“) a smernice
         Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať
         a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS,
         72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005,
         s. 46).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi London Borough of Harrow (obec Harrow v Londýne) na jednej strane a pani Ibrahim
         a Secretary of State for the Home Department na druhej v súvislosti so zamietnutím žiadosti pani Ibrahim, ktorou sa domáhala
         pomoci pri bývaní.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Odôvodnenie č. 5 nariadenia č. 1612/68 stanovuje toto:

      „keďže právo na slobodu pohybu, ak sa má uplatňovať objektívne, slobodne a dôstojne, si vyžaduje, aby sa skutočne aj právne
         zabezpečilo rovnaké zaobchádzanie vo všetkých otázkach súvisiacich so samotným výkonom zamestnania a v možnosti prístupu k ubytovaniu
         a tiež odstránili prekážky mobility pracovníkov, najmä pokiaľ ide o právo pracovníka, aby ho sprevádzala jeho rodina, a o podmienky
         integrácie tejto rodiny v hostiteľskej krajine.“

      4        Článok 10 nariadenia č. 1612/68 stanovoval:

      „1.      Spolu s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu,
         majú bez ohľadu na svoju štátnu príslušnosť právo usadiť sa:

      a)      jeho manželka/jej manžel a potomkovia, ak majú menej ako 21 rokov alebo sú závislými osobami,
      b)      závislí príbuzní pracovníka/pracovníčky a jeho manželky/manžela vo vzostupnej línii.
      2.      Členské štáty uľahčia prijatie každého rodinného príslušníka, ktorý nepodlieha ustanoveniam odseku 1, ak je závislou osobou
         vyššie uvedeného pracovníka alebo ak s ním žije v spoločnej domácnosti v štáte, odkiaľ prišiel.

      3.      Na účely odsekov 1 a 2 musí mať pracovník pre svoju rodinu k dispozícii také ubytovanie, aké zodpovedá bežným požiadavkám
         vlastných pracovníkov v regióne, kde je zamestnaný; toto ustanovenie však nesmie viesť k diskriminácii medzi vlastnými pracovníkmi
         a pracovníkmi z ostatných členských štátov.“

      5        Článok 11 nariadenia č. 1612/68 stanovoval:

      „Ak štátny príslušník členského štátu vykonáva zamestnanie alebo samostatnú zárobkovú činnosť na území iného členského štátu,
         jeho manželka/jej manžel a jeho deti mladšie ako 21 rokov alebo od neho závislé majú právo na prístup k zamestnaniu na celom
         území toho istého štátu a to aj vtedy, keď nie sú štátnymi príslušníkmi ani jedného z členských štátov.“

      6        Články 10 a 11 nariadenia (EHS) 1612/68 boli zrušené s účinnosťou od 30. apríla 2006 na základe článku 38 ods. 1 smernice
         2004/38.

      7        Článok 12 prvý odsek nariadenia č. 1612/68 stanovuje:

      „Deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý je alebo bol zamestnaný na území iného členského štátu, sa prijímajú na
         všeobecnovzdelávacie, učňovské a odborné štúdium v tomto štáte za rovnakých podmienok ako štátni príslušníci tohto štátu,
         ak tieto deti majú bydlisko na jeho území.“

      8        Odôvodnenia č. 3 a 16 smernice 2004/38 stanovujú toto:

      „(3)      občianstvo Únie by malo byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, keď uplatňujú svoje právo na voľný
         pohyb a pobyt. Je preto potrebné, aby sa kodifikovali a preskúmali existujúce nástroje spoločenstva, ktoré sa oddelene zaoberajú
         pracovníkmi, samostatne zárobkovo činnými osobami a tiež študentmi a inými neaktívnymi osobami, aby sa zjednodušilo a posilnilo
         právo všetkých občanov Únie na voľný pohyb a pobyt.

      …
      (16)      pokiaľ sa užívatelia práva pobytu nestávajú neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu,
         nemali by byť vyhostení. Preto opatrenie vyhostenia by nemalo byť automatickým dôsledkom využívania systému sociálnej pomoci.
         Hostiteľský členský štát by mal preskúmať, či ide o prípad dočasných ťažkostí, a zohľadniť dĺžku trvania pobytu, osobné okolnosti
         a čiastku udelenej pomoci, aby zvážil, či sa užívateľ stal neprimeranou záťažou pre jeho systém sociálnej pomoci a pristúpil
         k jeho vyhosteniu. V žiadnom prípade by sa opatrenie vyhostenia nemalo prijať voči pracovníkom, samostatne zárobkovo činným
         osobám alebo uchádzačom o prácu, ako sú definovaní Súdnym dvorom, okrem dôvodov verejnej politiky alebo verejnej bezpečnosti.“

      9        Podľa článku 7 ods. 1 a 2 uvedenej smernice:

      „1.      Všetci občania Únie majú právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace, ak:
      a)      sú pracovníci alebo samostatne zárobkovo činné osoby v hostiteľskom členskom štáte; alebo
      b)      majú dostatočné zdroje pre seba a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského
         členského štátu počas obdobia ich pobytu, a ak majú komplexné krytie nemocenského poistenia v hostiteľskom členskom štáte;
         alebo

      c)      –       sú zapísaní na súkromnej alebo verejnej inštitúcii, akreditovanej alebo financovanej hostiteľským členským štátom na základe
         jeho legislatívy alebo administratívneho postupu, s hlavným cieľom absolvovať študijný kurz, vrátane odborného vzdelávania;
         a

      –        majú komplexné krytie nemocenského poistenia v hostiteľskom členskom štáte a predložili príslušnému vnútroštátnemu úradu dôkaz
         prostredníctvom vyhlásenia alebo iným rovnocenným prostriedkom, podľa ich rozhodnutia, že majú dostatočné zdroje pre seba
         a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia
         ich pobytu; alebo

      d)      sú rodinnými príslušníkmi, ktorí sprevádzajú alebo sa pripájajú k občanovi Únie, ktorý spĺňa podmienky uvedené v bodoch a),
         b) alebo c).

      2.      Právo pobytu stanovené v odseku 1 sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu,
         sprevádzajú alebo sa pripájajú k občanovi Únie v hostiteľskom členskom štáte, ak takýto občan Únie spĺňa podmienky uvedené
         v odseku 1a), b) alebo c).“

      10      Článok 12 smernice 2004/38 nazvaný „Zachovanie práva pobytu rodinných príslušníkov v prípade úmrtia alebo odchodu občana Únie“
         stanovuje v odseku 3:

      „Odchod občana Únie z hostiteľského členského štátu alebo jeho úmrtie nevedie k strate práva pobytu jeho detí ani rodiča,
         ktorý v skutočnosti má deti v starostlivosti, bez ohľadu na štátnu príslušnosť, ak sa deti zdržiavajú v hostiteľskom členskom
         štáte a sú tam zapísané vo vzdelávacej inštitúcii s cieľom štúdia [vzdelávania – neoficiálny preklad], až do ukončenia ich štúdií [vzdelávania – neoficiálny preklad].“

      11      Článok 24 uvedenej smernice nazvaný „Rovnaké zaobchádzanie“ stanovuje v odseku 1:

      „S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve [ES] a v sekundárnom práve, všetci občania Únie,
         ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako
         so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. Výhoda tohto práva sa rozširuje na rodinných príslušníkov,
         ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu.“

       Vnútroštátna právna úprava
      12      Podľa článku 6 vyhlášky o prisťahovalectve do Spojeného kráľovstva z roku 2006 (Európsky hospodársky priestor) [Immigration
         (European Economic Area) Regulations 2006] je „oprávnená osoba“ na účely tejto vyhlášky osoba, ktorá je štátnym príslušníkom
         členského štátu Európskeho hospodárskeho priestoru a v Spojenom kráľovstve je uchádzačom o zamestnanie, pracovníkom, samostatne
         zárobkovo činnou osobou, sebestačnou osobou alebo študentom.

      13      V súlade s článkom 19 ods. 3 písm. a) uvedenej vyhlášky osobu je možné vyhostiť zo Spojeného kráľovstva, ak nie je alebo už
         nie je oprávnenou osobou v zmysle tejto vyhlášky.

      14      Zo zákona o bývaní z roku 1996 (Housing Act 1996) a z vyhlášky o nároku na pridelenie bývania a o bezdomovectve z roku 2006
         [Allocation of Housing and Homelessness (Eligibility) Regulations 2006] vyplýva, že osoba má nárok na pomoc pri bývaní, iba
         ak má právo na pobyt v Spojenom kráľovstve, ktoré jej poskytuje právo Únie.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Pani Ibrahim je somálskou štátnou príslušníčkou, ktorá sa vydala za dánskeho občana, pána Yusufa.

      16      Pán Yusuf prišiel do Spojeného kráľovstva v priebehu jesene 2002 a pracoval tam od októbra 2002 až do mája 2003. V období
         od júna 2003 až do marca 2004 si uplatňoval nárok na dávku v práceneschopnosti. Po tom, ako bol pán Yusuf na konci uvedeného
         obdobia uznaný za práceschopného, opustil Spojené kráľovstvo a vrátil sa v decembri 2006.

      17      Je nesporné, že medzi dátumom, keď prestal pracovať, a dátumom, keď opustil Spojené kráľovstvo, pán Yusuf prestal byť „oprávnenou
         osobou“ v zmysle článku 6 vyhlášky o prisťahovalectve z roku 2006 (Európsky hospodársky priestor). Po návrate do Spojeného
         kráľovstva pán Yusuf nezískal späť postavenie „oprávnenej osoby“, ktorá by mohla využiť právo na pobyt na základe práva Únie.

      18      Pani Ibrahim prišla do Spojeného kráľovstva s povolením imigračných orgánov v priebehu februára 2003, aby sa pripojila sa
         k manželovi.

      19      Tento manželský pár má štyri deti vo veku 1 až 9 rokov, ktoré sú dánskymi štátnymi príslušníkmi. Tri najstaršie deti prišli
         do Spojeného kráľovstva spolu s matkou a štvrté dieťa sa narodilo v Spojenom kráľovstve. Dve najstaršie deti navštevujú štátne
         vzdelávacie zariadenie od svojho príchodu na územie tohto členského štátu.

      20      Pani Ibrahim sa po odchode svojho manžela zo Spojeného kráľovstva v roku 2004 od neho odlúčila. Pani Ibrahim nebola nikdy
         finančne sebestačná. Nepracuje a úplne závisí na sociálnej pomoci, aby mohla uhradiť svoje bežné výdavky a náklady na bývanie.
         Nemá komplexné zdravotné poistenie a je príjemcom National Health Service (štátny systém zdravotného poistenia).

      21      V priebehu januára 2007 pani Ibrahim požiadala o pomoc pri bývaní pre ňu samu a jej deti. Rozhodnutím z 1. februára 2007 príslušný
         úradník London Borough of Harrow zamietol túto žiadosť. Uviedol, že ani pani Ibrahim, ani jej manžel nemali právo na pobyt
         v Spojenom kráľovstve v zmysle práva Únie. Dňa 29. marca 2007 bolo toto zamietavé rozhodnutie potvrdené úradníkom povereným
         preskúmaním opravných prostriedkov proti zamietavým rozhodnutiam týkajúcim sa pomoci pri bývaní.

      22      Pani Ibrahim podala žalobu proti uvedeným rozhodnutiam na Clerkenwell and Shoreditch County Court (Súd prvého stupňa v Clerkenwell
         a Shoreditch), pričom tento súd jej rozhodnutím z 18. októbra 2007 vyhovel z dôvodu, že ako matka detí, ktoré má v starostlivosti,
         pani Ibrahim má právo na pobyt v Spojenom kráľovstve na základe článku 12 nariadenia č. 1612/68, keďže tieto deti chodia do
         školy a jej manžel je občanom Únie, ktorý v tomto členskom štáte pracoval.

      23      London Borough of Harrow podal odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na vnútroštátny súd.

      24      Za týchto okolností Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce
         prejudiciálne otázky:

      „Za okolností, keď
      –        manželka, ktorá je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a jej deti, ktoré sú občanmi Únie, sprevádzali občana Únie, ktorý
         sa usadil v Spojenom kráľovstve,

      –        občan Únie bol v Spojenom kráľovstve ako pracovník,
      –        občan Únie potom prestal byť pracovníkom a následne opustil Spojené kráľovstvo,
      –        občan Únie, jeho manželka, ktorá je štátnym príslušníkom tretej krajiny, a deti nie sú finančne sebestační a sú závislí od
         sociálnej pomoci v Spojenom kráľovstve,

      –        deti začali základnú školskú dochádzku v Spojenom kráľovstve krátko po ich príchode v čase, keď bol občan Únie pracovníkom:
      1.      majú manželka a deti právo na pobyt v Spojenom kráľovstve len vtedy, ak spĺňajú podmienky uvedené v smernici 2004/38…?
      alebo
      2.      a)     majú právo na pobyt odvodené z článku 12 nariadenia… č. 1612/68…, ako ho vykladá Súdny dvor bez toho, aby museli spĺňať podmienky
         uvedené v smernici 2004/38…, a

      b)      ak je to tak, musia disponovať dostatočnými zdrojmi tak, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci v hostiteľskom
         členskom štáte počas navrhovanej doby ich pobytu a mať komplexné zdravotné poistenie v tomto členskom štáte?

      3.      Ak je odpoveď na prvú otázku kladná, bolo by stanovisko odlišné za takých okolností, o aké ide v tejto veci, keď deti začali
         základnú školskú dochádzku a pracovník, ktorý je občanom Únie, prestal pracovať pred dňom, ku ktorému mala byť smernica 2004/38…
         prebratá členskými štátmi?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      25      Vo svojich prvých dvoch otázkach, ktoré je potrebné skúmať spolu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či za okolností, o aké
         ide vo veci samej, deti a rodič, ktorý ich má v skutočnosti v starostlivosti, majú právo na pobyt v hostiteľskom členskom
         štáte iba na základe článku 12 nariadenia č. 1612/68 bez toho, aby museli spĺňať podmienky stanovené smernicou 2004/38, alebo
         či právo na pobyt im môže byť priznané, len ak spĺňajú podmienky stanovené touto smernicou. V prípade, že by právo na pobyt
         vyplývalo zo samotného článku 12 nariadenia č. 1612/68, sa vnútroštátny súd takisto pýta, či deti a rodič, ktorý ich má v skutočnosti
         v starostlivosti, musia mať dostatočné prostriedky a komplexné zdravotné poistenie v hostiteľskom členskom štáte.

      26      V súlade s článkom 12 nariadenia č. 1612/68 deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý je alebo bol zamestnaný na území
         iného členského štátu, sa prijímajú na všeobecnovzdelávacie, učňovské a odborné štúdium v tomto štáte za rovnakých podmienok
         ako štátni príslušníci tohto štátu, ak tieto deti majú bydlisko na jeho území.

      27      Článok 10 nariadenia č. 1612/68 stanovoval právo manžela a potomkov pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu,
         zamestnaného na území iného členského štátu, usadiť sa spolu s ním v poslednom uvedenom členskom štáte.

      28      Z článku 7 ods. 1 písm. b) a d) a z článku 2 smernice 2004/38 vyplýva, že bez ohľadu na štátnu príslušnosť členovia rodiny
         občana Únie, ktorý má pobyt na území iného členského štátu bez toho, aby tam bol zamestnaný alebo bol samostatne zárobkovo
         činnou osobou, majú právo ho sprevádzať alebo sa pripojiť k nemu, ak tento občan má pre seba a členov svojej rodiny dostatočné
         prostriedky a komplexné zdravotné poistenie v hostiteľskom členskom štáte.

      29      Súdny dvor už rozhodol, že deti občana Únie, ktoré sa usadili v členskom štáte v čase, keď ich rodič vykonával svoje právo
         na pobyt ako migrujúci pracovník v tomto členskom štáte, v ňom majú právo na pobyt, aby sa v ňom mohli všeobecne vzdelávať
         v súlade s článkom 12 nariadenia č. 1612/68. Skutočnosť, že rodičia dotknutých detí sa medzičasom rozviedli, ako aj skutočnosť,
         že iba jeden rodič je občanom Únie a tento rodič prestal byť migrujúcim pracovníkom v hostiteľskom členskom štáte, nemajú
         v tejto súvislosti žiadny význam (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Zb. s. I‑7091,
         bod 63).

      30      Súdny dvor takisto rozhodol, že keď deti požívajú podľa článku 12 nariadenia č. 1612/68 právo pokračovať vo svojom vzdelávaní
         v hostiteľskom členskom štáte, hoci ich rodičom, ktorí ich majú v starostlivosti, hrozí strata ich práva na pobyt, je jasné,
         že ak sa takýmto rodičom odmietne právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte počas trvania vzdelávania detí, mohli by tým
         tieto deti byť zbavené práva, ktoré im priznal normotvorca Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Baumbast a R, už citovaný,
         bod 71).

      31      Súdny dvor po tom, ako okrem iného pripomenul v bode 72 uvedeného rozsudku Baumbast a R, že nariadenie č. 1612/68 je potrebné
         vykladať vzhľadom na požiadavku dodržiavania rodinného života stanovenú v článku 8 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských
         práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, dospel v bode 73 toho istého rozsudku k záveru, že právo vzdelávať
         sa za čo najlepších podmienok v hostiteľskom členskom štáte, priznané článkom 12 tohto nariadenia dieťaťu migrujúceho pracovníka,
         má nutne za následok i to, že toto dieťa má právo byť sprevádzané osobou, ktorá ho má v skutočnosti v starostlivosti, a že
         teda táto osoba musí mať počas jeho štúdia možnosť mať spolu s ním pobyt v uvedenom členskom štáte.

      32      Vnútroštátny súd chce vedieť, či už citovaný rozsudok Baumbast a R je založený na uplatnení článku 10 v spojení v článkom
         12 nariadenia č. 1612/68 alebo len na poslednom uvedenom článku. Presnejšie, tento súd sa pýta, či právo na pobyt detí štátneho
         príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte, rovnako ako právo rodiča, ktorý v skutočnosti
         má tieto deti v starostlivosti, implicitne vyplývajú z uvedeného článku 12.

      33      V prvom rade právo detí migrujúcich pracovníkov na rovnosť zaobchádzania pri prístupe k vzdelávaniu na základe článku 12 nariadenia
         č. 1612/68 platí len v prospech detí, ktoré „bývajú“ na území členského štátu, v ktorom jeden z ich rodičov je alebo bol zamestnaný.

      34      Prístup k vzdelávaniu závisí teda od skoršieho usadenia sa dieťaťa v hostiteľskom členskom štáte.

      35      Článok 12 nariadenia č. 1612/68, ako ho vyložil Súdny dvor v už citovanom rozsudku Baumbast a R, umožňuje priznať dieťaťu
         v spojení s jeho právom na prístup k vzdelávaniu, samostatné právo na pobyt. Konkrétne výkon práva na prístup k vzdelávaniu
         nepodliehalo podmienke, aby dieťa malo počas celej doby trvania štúdia špecifické právo na pobyt práve podľa vtedy ešte platného
         článku 10 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia.

      36      V bodoch 21 až 24 rozsudku zo 4. mája 1995, Gaal (C‑7/94, Zb. s. I‑1031) Súdny dvor výslovne zamietol argumentáciu nemeckej
         vlády, ktorá tvrdila, že existuje úzke spojenie medzi článkami 10 a 11 nariadenia č. 1612/68 na jednej strane a článkom 12
         toho istého nariadenia na druhej strane, takže toto posledné uvedené ustanovenie priznávalo právo na rovnosť zaobchádzania
         pre prístup k vzdelávaniu v hostiteľskom členskom štáte iba deťom spĺňajúcim podmienky stanovené v týchto článkoch 10 a 11.
         V bode 23 uvedeného rozsudku Gaal Súdny dvor výslovne uviedol, že článok 12 nariadenia č. 1612/68 neobsahuje žiadny odkaz
         na uvedené články 10 a 11.

      37      Bolo by totiž v rozpore s kontextom, do ktorého patrí článok 12 nariadenia č. 1612/68, ako aj s účelom, ktorý tento článok
         sleduje, aby výkon práva na prístup k vzdelávaniu závisel od samostatného práva dieťaťa na pobyt, posudzovaného podľa iných
         ustanovení toho istého nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Gaal, už citovaný, bod 25).

      38      Z toho vyplýva, že keď raz právo dieťaťa založené na článku 12 uvedeného nariadenia z dôvodu jeho usadenia sa v hostiteľskom
         členskom štáte vznikne, toto právo dieťaťu zostáva a nemožno ho spochybňovať z dôvodu nedodržania podmienok stanovených uvedeným
         článkom 10 toho istého nariadenia.

      39      V druhom rade, ako vyplýva zo samotného znenia článku 12 nariadenia č. 1612/68, právo na rovnosť zaobchádzania, pokiaľ ide
         o prístup k vzdelávaniu, sa neobmedzuje na deti migrujúcich pracovníkov. Uplatňuje sa takisto na deti pôvodne migrujúcich
         pracovníkov.

      40      Právo, ktoré deťom vyplýva z článku 12 nariadenia č. 1612/68, okrem toho nepodlieha právu na pobyt ich rodičov v hostiteľskom
         členskom štáte. Podľa ustálenej judikatúry tento článok 12 len vyžaduje, aby dieťa žilo so svojimi rodičmi alebo jedným z nich
         v členskom štáte, keď prinajmenšom jeden z týchto rodičov tam býva ako pracovník (rozsudky z 21. júna 1988, Brown, 197/86,
         Zb. s. 3205, bod 30, a Gaal, už citovaný, bod 27).

      41      Uznať, že deti pôvodne migrujúcich pracovníkov môžu študovať v hostiteľskom členskom štáte, hoci ich rodičia tam už nebývajú,
         znamená priznať im právo na pobyt nezávisle od práva ich rodičov na pobyt, pričom takéto právo vyplýva z uvedeného článku
         12.

      42      Uplatnenie článku 12 nariadenia č. 1612/68 sa teda musí vykonať samostatne vo vzťahu k ustanoveniam práva Únie, ktoré upravujú
         podmienky výkonu práva na pobyt v inom členskom štáte. Takáto samostatnosť tohto článku 12 vo vzťahu k článku 10 toho istého
         nariadenia je základom judikatúry Súdneho dvora pripomenutej v bodoch 29 až 31 tohto rozsudku a uplatní sa aj vo vzťahoch
         k ustanoveniam smernice 2004/38.

      43      Opačné riešenie by narušilo cieľ zaradenia rodiny migrujúceho pracovníka do spoločnosti hostiteľského členského štátu, ako
         stanovuje piate odôvodnenie nariadenia č. 1612/68. Podľa ustálenej judikatúry je na úspech zaradenia do spoločnosti nevyhnutné,
         aby dieťa pracovníka, štátneho príslušníka členského štátu, mohlo vykonávať, a prípadne i úspešne ukončiť, svoje vzdelávanie
         v hostiteľskom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. marca 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Zb. s. 723,
         bod 21, ako aj Baumbast a R, už citovaný, bod 69).

      44      London Borough of Harrow, vláda Spojené kráľovstva, dánska vláda, ako aj Írsko tvrdia, že smernica 2004/38 predstavuje od
         nadobudnutia svojej účinnosti jediný základ pre podmienky upravujúce výkon práva na pobyt v členských štátoch pre občanov
         Únie a členov ich rodín, a teda že v dôsledku toho žiadne právo na pobyt nemožno vyvodiť z článku 12 nariadenia č. 1612/68.

      45      V tejto súvislosti žiadna okolnosť neumožňuje domnievať sa, že normotvorca Spoločenstva prijatím smernice 2004/38 chcel zmeniť
         dosah uvedeného článku 12, tak ako je vykladaný Súdnym dvorom v tom zmysle, že by chcel zúžiť jeho normatívny obsah iba na
         jednoduché právo na prístup k vzdelávaniu.

      46      V tom istom zmysle je potrebné uviesť, že na rozdiel od článkov 10 a 11 nariadenia č. 1612/68 smernica 2004/38 nezrušila článok
         12 tohto nariadenia. Tento výber zrušeného len potvrdzuje zámer normotvorcu Únie nezaviesť obmedzenia, pokiaľ ide o pôsobnosť
         tohto článku, ako ho vykladá Súdny dvor.

      47      Výklad prijatý v predchádzajúcom bode potvrdzuje aj to, že z prípravných prác na smernici 2004/38 vyplýva, že táto smernica
         bola vytvorená tak, aby bola v súlade s už citovaným rozsudkom Baumbast a R [KOM(2003) 199 v konečnom znení, s. 7].

      48      Hoci článok 12 nariadenia č. 1612/68 poskytoval právo na rovnosť zaobchádzania, len pokiaľ ide o prístup k vzdelávaniu bez
         toho, aby stanovil právo na pobyt v prospech detí migrujúcich pracovníkov, stal sa nadbytočným od nadobudnutia účinnosti smernice
         2004/38. Článok 24 ods. 1 tejto smernice totiž stanovuje, že každý občan Únie, ktorý býva na území hostiteľského členského
         štátu, má právo na rovnosť zaobchádzania so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v oblasti uplatnenia Zmluvy, a teda
         nespochybňuje, že prístup k vzdelávaniu patrí do pôsobnosti práva Únie (pozri najmä rozsudok z 13. februára 1985, Gravier,
         293/83, Zb. s. 593, bod 19).

      49      Napokon podľa odôvodnenia č. 3 smernice 2004/38 je jej cieľom najmä to, aby sa zjednodušilo a posilnilo právo všetkých občanov
         Únie na voľný pohyb a pobyt (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júla 2008, Metock, a i., C‑127/08, Zb. s. I‑6241, bod 59).
         Uplatnenie článku 12 nariadenia č. 1612/68, ako aj článku 7 ods. 1 písm. b) a d) a článku 2 smernice 2004/38 na deti migrujúcich
         pracovníkov by však spôsobilo, že právo týchto detí na pobyt v hostiteľskom členskom štáte s cieľom začať tam alebo pokračovať
         vo vzdelávaní, by podliehalo prísnejším podmienkam, ako sú tie, ktoré by sa na nich vzťahovali pred nadobudnutím účinnosti
         smernice 2004/38.

      50      Z toho vyplýva, že deti štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte,
         rovnako ako rodič, ktorý v skutočnosti má tieto deti v starostlivosti, majú v tomto poslednom uvedenom štáte právo na pobyt
         na základe samotného článku 12 nariadenia č. 1612/68 bez toho, aby boli povinní splniť podmienky definované v smernici 2004/38.

      51      Zostáva určiť, či výkon tohto práva na pobyt podlieha podmienke, aby dotknuté osoby mali dostatočné prostriedky a komplexné
         zdravotné poistenie v hostiteľskom členskom štáte.

      52      Najprv je potrebné uviesť, že takáto podmienka nefiguruje v článku 12 nariadenia č. 1612/68 a že, ako aj Súdny dvor už rozhodol,
         tento článok nemôže byť vykladaný zužujúco a za žiadnych okolností nesmie byť zbavený potrebného účinku (rozsudok Baumbast
         a R, už citovaný, bod 74).

      53      Požiadavka týkajúca sa finančnej sebestačnosti členov rodiny pracovníka, štátneho príslušníka členského štátu, a ochrany týchto
         osôb v prípade ochorenia v hostiteľskom členskom štáte nevyplýva ani z judikatúry Súdneho dvora.

      54      Súdny dvor, ktorý sa mal vyjadriť k otázke, či deti, ktoré bývajú v členskom štáte, alebo ich otec, štátny príslušník iného
         členského štátu, ktorý bol zamestnaný predtým, ako sa vrátil do členského štátu svojho pôvodu, majú právo na základe článku
         12 nariadenia č. 1612/68 na finančnú podporu štátu, ktorá má pokryť náklady na vzdelávanie, živobytie ich samých a osôb, ktoré
         majú v starostlivosti, ako aj náklady zdravotného poistenia, rozhodol bez toho, aby sa vyjadril k ekonomickej situácii predmetných
         študentov, že postavenie detí pracovníka, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, v zmysle nariadenia č. 1612/68, znamená
         najmä to, že právo Únie uznáva potrebu týchto detí mať nárok na finančnú podporu na štúdium od štátu na účely toho, aby im
         bolo umožnené začleniť sa do spoločnosti v hostiteľskom členskom štáte, pričom táto požiadavka vzniká o to viac vtedy, keď
         osoby, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia tohto nariadenia, sú študenti, ktorí prišli do tohto členského štátu ešte predtým,
         ako dosiahli vek povinnej školskej dochádzky (rozsudok Echternach a Moritz, už citovaný, bod 35).

      55      V už citovanom rozsudku Baumbast a R pán Baumbast, otec detí, o ktorého právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte na základe
         článku 12 nariadenia č. 1612/68 išlo v danej veci, iste mal prostriedky umožňujúce jemu, ako aj jeho rodine nebyť závislý
         na sociálnej pomoci. Odpovede na prejudiciálne otázky týkajúce sa práva na pobyt detí a ich matky, ktorá ich mala v starostlivosti,
         však neboli založené na ich finančnej sebestačnosti, ale boli odôvodnené tým, že cieľ nariadenia č. 1612/68, ktorým je voľný
         pohyb pracovníkov, vyžaduje čo najlepšie podmienky začlenenia rodiny pracovníka do spoločnosti v hostiteľskom členskom štáte
         a že odmietnutie práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte rodičom zabezpečujúcim starostlivosť o deti počas trvania vzdelávania
         detí by mohlo tieto deti zbaviť práva, ktoré im priznáva normotvorca Únie (rozsudok Baumbast a R, už citovaný, body 50 a 71).

      56      Smernica 2004/38 nestanovuje v niektorých situáciách ani závislosť práva na pobyt v hostiteľskom členskom štáte detí, ktoré
         študujú, a rodiča, ktorý ich má v skutočnosti v starostlivosti, od toho, či posledný uvedený má dostatočné prostriedky a komplexné
         zdravotné poistenie.

      57      Výklad, podľa ktorého právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte v prípade detí, ktoré tam študujú, a rodiča, ktorý ich
         má v skutočnosti v starostlivosti, nepodlieha podmienke mať k dispozícii dostatočné prostriedky a komplexné zdravotné poistenie,
         potvrdzuje aj článok 12 ods. 3 smernice 2004/38, ktorý stanovuje, že odchod občana Únie alebo jeho úmrtie nevedie k strate
         práva na pobyt jeho detí ani rodiča, ktorý v skutočnosti má deti v starostlivosti, bez ohľadu na štátnu príslušnosť, ak sa
         deti zdržiavajú v hostiteľskom členskom štáte a sú tam zapísané vo vzdelávacej inštitúcii s cieľom štúdia, až do ukončenia
         ich štúdií.

      58      Toto ustanovenie, hoci nie je uplatniteľné na spor vo veci samej, ilustruje osobitnú dôležitosť, akú smernica 2004/38 spája
         so situáciou detí, ktoré študujú v hostiteľskom členskom štáte, a rodičov, ktorí ich majú v starostlivosti.

      59      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na prvé dve otázky tak, že za okolností, o aké ide vo veci samej, deťom
         štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom členskom štáte, a rodičovi, ktorý má v skutočnosti
         deti v starostlivosti, vznikne v hostiteľskom členskom štáte právo na pobyt na základe samotného článku 12 nariadenia č. 1612/68
         bez toho, aby takéto právo podliehalo podmienke mať k dispozícii dostatočné prostriedky a komplexné zdravotné poistenie v tomto
         členskom štáte.

       O tretej otázke
      60      Vzhľadom na odpoveď na prvé dve otázky nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.

       O trovách
      61      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Za okolností, o aké ide vo veci samej, deťom štátneho príslušníka členského štátu, ktorý pracuje alebo pracoval v hostiteľskom
            členskom štáte, a rodičovi, ktorý má v skutočnosti deti v starostlivosti, vznikne v hostiteľskom členskom štáte právo na pobyt
            na základe samotného článku 12 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva,
            zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2434/92 z 27. júla 1992, bez toho, aby takéto právo podliehalo podmienke mať
            k dispozícii dostatočné prostriedky a komplexné zdravotné poistenie v tomto členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 27. novembra 2007. # Gateway, Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ACTIVY Media Gateway - Skoršie slovné a obrazové ochranné známky Spoločenstva a národné ochranné známky Gateway a GATEWAY - Relatívne dôvody zamietnutia - Neexistencia pravdepodobnosti zámeny - Neexistencia podobnosti označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 - Článok 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94. # Vec T-434/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 27. novembra 2007 – Gateway/ÚHVT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway)
      (vec T‑434/05)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ACTIVY Media Gateway – Skoršie slovné a obrazové ochranné známky Spoločenstva a národné ochranné známky Gateway a GATEWAY – Relatívne dôvody zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Neexistencia podobnosti označení – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Článok 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         [nariadenie rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 50, 51)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 14. septembra 2005 (vec R 1068/2004‑1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Fujitsu Siemens Computers GmbH a Gateway, Inc.

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Fujitsu Siemens Computers GmbH

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka ACTIVY Media Gateway pre výrobky a služby tried 9, 35, 38 a 42 – prihláška č. 2190627

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Gateway, Inc.

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               slovné a obrazové ochranné známky Spoločenstva a národné ochranné známky GATEWAY, GATEWAY 2000, GATEWAY.NET, GATEWAY PROFILE
                  a GATEWAY ASTRO pre výrobky a služby tried 9, 16, 35, 36, 37 a 38

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Gateway, Inc., znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Úradu pre harmonizáciu
                     vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 20. júla 2017.#Ornua Co-operative Ltd proti Tindale & Stanton Ltd España SL.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Audiencia Provincial de Alicante.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Ochranná známka Európskej únie – Jednotný charakter – Nariadenie (ES) č. 207/2009 – Článok 9 ods. 1 písm. b) a c) – Jednotná ochrana práv z ochrannej známky Európskej únie pred pravdepodobnosťou zámeny a poškodením dobrého mena – Pokojná koexistencia tejto ochrannej známky s národnou ochrannou známkou používanou treťou osobou v časti Európskej únie – Neexistencia pokojnej koexistencie inde v Únii – Vnímanie priemerným spotrebiteľom – Rozdiely vo vnímaní, ktoré môžu existovať v rôznych častiach Únie.#Vec C-93/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 20. júla 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Ochranná známka Európskej únie – Jednotný charakter – Nariadenie (ES) č. 207/2009 – Článok 9 ods. 1 písm. b) a c) – Jednotná ochrana práv z ochrannej známky Európskej únie pred pravdepodobnosťou zámeny a poškodením dobrého mena – Pokojná koexistencia tejto ochrannej známky s národnou ochrannou známkou používanou treťou osobou v časti Európskej únie – Neexistencia pokojnej koexistencie inde v Únii – Vnímanie priemerným spotrebiteľom – Rozdiely vo vnímaní, ktoré môžu existovať v rôznych častiach Únie“
      Vo veci C‑93/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante, Španielsko) z 8. februára 2016 a doručený Súdnemu dvoru 15. februára 2016, ktorý súvisí s konaním:

         Ornua Co‑operative Ltd, predtým The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd,
      proti

         Tindale & Stanton Ltd España, SL,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory M. Ilešič (spravodajca), sudcovia A. Prechal, A. Rosas, C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. januára 2017,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               –

               Ornua Co‑operative Ltd, predtým The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd, v zastúpení: E. Armijo Chávarri, abogado,

               –

               Tindale & Stanton Ltd España SL, v zastúpení: A. von Mühlendahl a J. Güell Serra, abogados,

               –

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a M. Hellmann, splnomocnení zástupcovia,

               –

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a D. Segoin, splnomocnení zástupcovia,

               –

               Európska komisia, v zastúpení: É. Gippini Fournier, T. Scharf a J. Samnadda, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. marca 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke [Európskej únie] (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktorého účastníkmi sú spoločnosť Ornua Co‑operative Ltd, predtým The Irish Dairy Board Co‑operative Ltd (ďalej len „Ornua“) a spoločnosť Tindale & Stanton Ltd España SL (ďalej len „T & S“) vo veci používania označenia touto poslednou uvedenou spoločnosťou, ktoré podľa spoločnosti Ornua vyvoláva pravdepodobnosť zámeny s ochrannými známkami Európskej únie, ktorých je majiteľkou, a poškodzuje dobré meno týchto ochranných známok.

         Právny rámec

               3

               Nariadenie č. 207/2009, ktoré zrušilo a nahradilo nariadenie Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) bolo zmenené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/2424 zo 16. decembra 2015 (Ú. v. EÚ L 341, 2015, s. 21), ktoré nadobudlo účinnosť 23. marca 2016. Vzhľadom na skutkové okolnosti vo veci samej je však návrh na začatie prejudiciálneho konania skúmaný z hľadiska nariadenia č. 207/2009 v znení účinnom pred touto zmenou.

               4

               Podľa odôvodnenia 3 tohto nariadenia:
               „Na účely sledovania… cieľov [Európskej únie] sa javí nevyhnutným prijatie spoločného režimu… pre ochranné známky, na základe ktorého môžu podniky prostredníctvom jedného procesného systému nadobudnúť ochranné známky [Európskej únie], ktorým sa bude poskytovať jednotná ochrana a ktorý bude účinný na celom území [Únie]. Zásada jednotného charakteru ochrannej známky [Európskej únie] určená takýmto spôsobom by sa mala uplatňovať, pokiaľ nie je v tomto nariadení stanovené inak.“

               5

               Článok 1 ods. 2 uvedeného nariadenia, ktorý je súčasťou jeho hlavy I, nazvanej „Všeobecné ustanovenia“, stanovuje:
               „Ochranná známka [Európskej únie] má jednotný charakter. Má rovnaké účinky v cel[ej] [Únii]: môže byť zapísaná, prevedená, možno sa jej vzdať, zrušiť ju alebo vyhlásiť za neplatnú a jej používanie môže byť zakázané len na území cel[ej] [Únie]. Táto zásada platí, pokiaľ v tomto nariadení nie je uvedené inak.“

               6

               Hlava II tohto nariadenia má názov „Právo vzťahujúce sa na ochranné známky“. Jej oddiel 2, ktorý je nazvaný „Účinky ochranných známok [Únie]“, obsahuje najmä články 9 a 12, ktoré sú označené názvami „Práva z ochrannej známky [Európskej únie]“ a „Obmedzenie účinkov ochrannej známky [Európskej únie]“.

               7

               Podľa článku 9 ods. 1:
               „K ochrannej známke [Európskej únie] vzniká majiteľovi výhradné právo. Majiteľ je oprávnený zabrániť všetkým tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, používať v obchodnom styku:

                        a)

                        akékoľvek označenie, ktoré je zhodné s ochrannou známkou [Európskej únie], pokiaľ ide o tovary alebo služby, ktoré sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je ochranná známka [Európskej únie] zapísaná;

                        b)

                        akékoľvek označenie, kde vzhľadom na jeho zhodnosť alebo podobnosť s ochrannou známkou [Európskej únie] a zhodnosť alebo podobnosť s tovarmi alebo službami, ktoré sú chránené ochrannou známkou [Európskej únie] a označením, existuje pravdepodobnosť zámeny verejnosťou; pravdepodobnosť zámeny zahŕňa pravdepodobnosť asociácie označenia s ochrannou známkou;

                        c)

                        akékoľvek označenie, ktoré je zhodné alebo podobné ochrannej známke [Európskej únie], pokiaľ ide o tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým tovarom alebo službám, pre ktoré je zapísaná ochranná známka [Európskej únie], pokiaľ ide o ochrannú známku, ktorá má v rámci [Únie] dobré meno a pokiaľ by používanie tohto označenia bez náležitého dôvodu neprávom ťažilo z rozlišovacej spôsobilosti alebo dobrého mena ochrannej známky [Európskej únie].“

               8

               Uvedený článok 12 stanovuje:
               „Ochranná známka [Európskej únie] neoprávňuje majiteľa zakázať tretej osobe používať v obchodnom styku:

                        a)

                        svoje vlastné meno alebo adresu;

                        b)

                        označenia týkajúce sa druhu, kvality, množstva, účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu, času výroby alebo iných charakteristík tovarov alebo služieb;

                        c)

                        ochrannú známku tam, kde je nevyhnutné uviesť zamýšľaný účel výrobku alebo služby, najmä pokiaľ ide o príslušenstvo alebo náhradné diely,

                  za predpokladu, že ich používa v súlade s čestnými praktikami v priemysle alebo obchode.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Ornua je spoločnosť založená podľa írskeho práva, ktorá vykonáva ekonomickú činnosť v potravinárskom priemysle. Obchoduje najmä s maslom a inými mliečnym výrobkami.

               10

               Je majiteľkou viacerých ochranných známok Európskej únie, vrátane slovnej ochrannej známky KERRYGOLD zapísanej v roku 1998 pre výrobky triedy 29 Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom, zmenenom a doplnenom znení, teda najmä pre maslo a iné mliečne výrobky, ako aj tieto dve obrazové ochranné známky zapísané v rokoch 1998 a 2011 pre výrobky tej istej triedy (ďalej len spoločne „ochranné známky Európskej únie KERRYGOLD“):

               11

               Výrobky, na ktorých sú tieto ochranné známky umiestnené, sa vyvážajú do viacerých krajín. Uvedené výrobky sa v Únii predávajú najmä v Španielsku, Belgicku, Dánsku, Nemecku, Írsku, Grécku, Francúzsku, na Cypre, v Luxembursku, na Malte, v Holandsku a Spojenom kráľovstve.

               12

               T & S je spoločnosť založená podľa španielskeho práva, ktorá dováža a predáva v Španielsku margarín pod označením KERRYMAID. Tieto výrobky v Írsku vyrába spoločnosť Kerry Group plc.

               13

               Kerry Group si nechala v Írsku a v Spojenom kráľovstve zapísať národnú ochrannú známku KERRYMAID.

               14

               Irish Dairy Board Co‑operative, ktorá sa 31. marca 2015 stala spoločnosťou Ornua, podala 29. januára 2014 proti spoločnosti T & S na Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Obchodný súd Alicante, Španielsko) konajúci ako súd pre ochranné známky Európskej únie, žalobu pre porušenie práv duševného vlastníctva, ktorej predmetom je určenie, že T & S tým, že do Španielska dováža a predáva tam margaríny pod označením KERRYMAID, porušuje práva z ochranných známok Európskej únie KERRYGOLD. Použitie označenia KERRYMAID spoločnosťou T & S vyvoláva pravdepodobnosť zámeny a bez náležitého dôvodu ťaží z rozlišovacej spôsobilosti a dobrého mena uvedených ochranných známok.

               15

               Uvedený súd na úvod konštatoval, že jediná podobnosť medzi označením KERRYMAID a ochrannými známkami Európskej únie KERRYGOLD sa týka prvku „kerry“, ktorý odkazuje na írske grófstvo známe chovom hovädzieho dobytka.

               16

               Ďalej uviedol, že medzi účastníkmi konania je nesporné, že ochranné známky Európskej únie KERRYGOLD a národná ochranná známka KERRYMAID pokojne koexistujú v Írsku a Spojenom kráľovstve.

               17

               Uvedený súd na základe toho dospel k záveru, že v Španielsku nemôže existovať pravdepodobnosť zámeny medzi ochrannými známkami Európskej únie KERRYGOLD a označením KERRYMAID. Vzhľadom na to, že Írsko a Spojené kráľovstvo majú spoločne v Únii značnú demografickú váhu, pokojná koexistencia týchto ochranných známok a tohto označenia v oboch členských štátoch musí s prihliadnutím na jednotný charakter ochrannej známky Európskej únie viesť k záveru, že medzi uvedenými ochrannými známkami a uvedeným označením neexistuje pravdepodobnosť zámeny na celom území Únie.

               18

               Tento súd napokon konštatoval, že z dôvodu uvedenej pokojnej koexistencie v Írsku a Spojenom kráľovstve nemôže T & S neprávom ťažiť z rozlišovacej spôsobilosti alebo dobrého mena ochranných známok Európskej únie KERRYGOLD.

               19

               Na základe týchto úvah Juzgado de lo Mercantil de Alicante (Obchodný súd Alicante) rozsudkom z 18. marca 2015 žalobu pre porušenie práv duševného vlastníctva zamietol.

               20

               Proti tomuto rozsudku bolo podané odvolanie na súd podávajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania.

               21

               Vnútroštátny súd má na základe konštatovania, že pokojná koexistencia ochranných známok Európskej únie KERRYGOLD a označenia KERRYMAID je preukázaná iba v Írsku a Spojenom kráľovstve, pochybnosti o súlade rozšírenia, ktoré vykonal prvostupňový súd, s nariadením č. 207/2009. Za predpokladu, že pokojná koexistencia týchto ochranných známok a tohto označenia v Írsku a Spojenom kráľovstve vedie k tomu, že v oboch členských štátoch neexistuje pravdepodobnosť zámeny, z toho však podľa vnútroštátneho súdu nevyplýva, že medzi uvedenými ochrannými známkami a uvedeným označením neexistuje pravdepodobnosť zámeny ani v ostatných členských štátoch. Také rozšírenie totiž môže práva priznané majiteľovi ochrannej známky Európskej únie na základe článku 9 nariadenia č. 207/2009 zbaviť ich potrebného účinku.

               22

               Za týchto okolností Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante, Španielsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Možno článok 9 ods. 1 písm. b) [nariadenia č. 207/2009], v zmysle ktorého môže majiteľ ochrannej známky [Európskej únie] zabrániť tretím osobám, ktoré nemajú jeho súhlas, používať v obchodnom styku označenie v prípadoch uvedených v tomto ustanovení, ak existuje pravdepodobnosť zámeny, vykladať v tom zmysle, že dovoľuje vylúčiť pravdepodobnosť zámeny v prípade, ak skoršia ochranná známka [Európskej únie] pokojne existovala už niekoľko rokov v dvoch členských štátoch Únie popri podobných národných ochranných známkach, lebo majiteľ skoršej ochrannej známky tieto podobné ochranné známky toleroval, takže neexistencia pravdepodobnosti zámeny v týchto dvoch štátoch sa vzhľadom na jednotné posudzovanie, ktoré vyžaduje ochranná známka [Európskej únie], rozšíri na iné členské štáty alebo na celú Úniu?

                        2.

                        Možno v prípade uvedenom v predchádzajúcom bode na účely hodnotenia pravdepodobnosti zámeny vziať do úvahy zemepisné, demografické, hospodárske alebo iné okolnosti týkajúce sa štátov, v ktorých došlo k tejto koexistencii, a v dôsledku toho rozšíriť neexistenciu pravdepodobnosti zámeny v týchto štátoch na tretí štát alebo na celú Úniu?

                        3.

                        Pokiaľ ide o prípad uvedený v článku 9 ods. 1 písm. c) [nariadenia č. 207/2009], má sa toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že v prípade, keď skoršia ochranná známka existovala v dvoch členských štátoch Únie už niekoľko rokov popri kolidujúcom označení bez námietok zo strany majiteľa skoršej ochrannej známky, možno uvedené tolerovanie používania neskoršieho označenia týmto majiteľom v týchto dvoch štátoch, z dôvodu jednotného posudzovania, ktoré vyžaduje ochranná známka [Európskej únie], rozšíriť na zvyšok územia Únie s cieľom určenia, či má tretia osoba náležitý dôvod používať neskoršie označenie?“

               23

               Súdny dvor zaslal vnútroštátnemu súdu žiadosť o vysvetlenie, aby zistil, či tento súd má do svojho uplatnenia nariadenia č. 207/2009 zahrnúť aj posúdenie prvostupňového súdu, podľa ktorého z dôvodu geografického označenia pôvodu „kerry“ v kolidujúcich označeniach a neexistencie podobnosti medzi prvkami „gold“ a „maid“ nemôže v žiadnom prípade existovať pravdepodobnosť zámeny.

               24

               Vnútroštátny súd na túto žiadosť o vysvetlenie odpovedal kladne.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               25

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie a národná ochranná známka pokojne koexistujú v jednej časti Únie, umožňuje s prihliadnutím na jednotný charakter ochrannej známky Európskej únie dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba pokojná koexistencia medzi touto ochrannou známkou Európskej únie a označením identickým s touto národnou ochrannou známkou, neexistuje pravdepodobnosť zámeny medzi uvedenou ochrannou známkou Európskej únie a týmto označením.

               26

               Vzhľadom na to, že táto otázka bola položená z hľadiska jednotného charakteru ochrannej známky Európskej únie, treba na úvod uviesť, že podľa tejto zásady vyjadrenej v odôvodnení 3 nariadenia č. 207/2009 a spresnenej v jeho článku 1 ods. 2 požívajú ochranné známky Európskej únie jednotnú ochranu a vyvolávajú účinky na celom území Únie. Podľa tohto ustanovenia môže byť ochranná známka Európskej únie zapísaná alebo prevedená, možno sa jej vzdať, môže byť predmetom rozhodnutia o výmaze práv jej majiteľa či o jej neplatnosti a jej používanie možno zakázať len vo vzťahu k celému územiu Únie, pokiaľ toto nariadenie nestanovuje inak.

               27

               Hoci článok 1 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 uvádza iba zápis ochrannej známky, jej prevedenie, stratu práv z ochrannej známky a zákaz adresovaný majiteľovi používať túto ochrannú známku, z výkladu tohto ustanovenia v spojení s odôvodnením 3 tohto nariadenia vyplýva, že účinky ochrannej známky Európskej únie uvedené v hlave II oddiele 2 uvedeného nariadenia sa taktiež uplatnia jednotným spôsobom na celom území Únie.

               28

               Súdny dvor už rozhodol, že výlučné právo z tejto ochrannej známky Európskej únie priznané jej majiteľovi na základe článku 9 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 sa v zásade vzťahuje na celé územie Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. apríla 2011, DHL Express France, C‑235/09, EU:C:2011:238, bod 39).

               29

               Pokiaľ ide o článok 9 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že toto ustanovenie chráni majiteľa ochrannej známky Európskej únie proti akémukoľvek používaniu, ktoré zasahuje alebo môže zasiahnuť do funkcie tejto ochrannej známky ako označenia pôvodu (rozsudok z 22. septembra 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, bod 27 a citovaná judikatúra).

               30

               Jednotná ochrana, ktorú toto ustanovenie priznáva majiteľovi ochrannej známky Európskej únie, spočíva v oprávnení tohto majiteľa zakázať v celej Únii všetkým tretím osobám používať v obchodnom styku a bez jeho súhlasu zhodné alebo podobné označenie pre zhodné alebo podobné výrobky alebo služby, ktoré zasahuje alebo môže zasiahnuť do funkcie označenia pôvodu ochrannej známky a vytvoriť tak pravdepodobnosť zámeny.

               31

               Aby sa majiteľ ochrannej známky Európskej únie mohol tohto práva dovolávať, nie je nevyhnutné, aby k používaniu zhodného alebo podobného označenia vyvolávajúceho pravdepodobnosť zámeny dochádzalo na celom území Únie.

               32

               Pokiaľ by bol totiž majiteľ ochrannej známky Európskej únie chránený iba proti porušeniam, ku ktorým došlo na celom území Únie, nemohol by brániť používaniu zhodných alebo podobných označení, ktoré vyvolávajú pravdepodobnosť zámeny iba na časti tohto územia, hoci cieľom článku 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 je chrániť tohto majiteľa pred akýmkoľvek používaním zasahujúcim do funkcie označenia pôvodu jeho ochrannej známky v celej Únii.

               33

               V dôsledku toho pokiaľ používanie označenia v jednej časti Únie vyvoláva pravdepodobnosť zámeny s ochrannou známkou Európskej únie, zatiaľ čo v inej časti Únie rovnaké používanie takúto pravdepodobnosť nevyvoláva, dochádza k porušeniu výlučného práva vyplývajúceho z tejto ochrannej známky. Súd pre ochranné známky Európskej únie, ktorému bola vec predložená, musí v tomto prípade zakázať uvádzanie dotknutých výrobkov na trh pod dotknutým označením na celom území Únie, s výnimkou častí tohto územia, pri ktorých bola konštatovaná neexistencia pravdepodobnosti zámeny (rozsudok z 22. septembra 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, body 25 a 36).

               34

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru v prejednávanej veci vyplýva, že medzi účastníkmi konania vo veci samej je nesporné, že ochranné známky Európskej únie KERRYGOLD a národná ochranná známka KERRYMAID v Írsku a Spojenom kráľovstve pokojne koexistujú, a Ornua teda nebráni používaniu tejto národnej ochrannej známky v týchto členských štátoch.

               35

               Je tiež nesporné, že k takej pokojnej koexistencii nedochádza na časti územia Únie, na ktorú sa vzťahuje žaloba pre porušenie práv duševného vlastníctva, teda na území Španielska, a že T & S v tomto štáte používa označenie KERRYMAID bez súhlasu spoločnosti Ornua.

               36

               Z judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že preskúmanie existencie pravdepodobnosti zámeny musí vychádzať z celkového posúdenia všetkých relevantných faktorov dotknutého prípadu a že toto posúdenie musí zahŕňať vizuálne, fonetické a koncepčné porovnanie ochrannej známky a označenia používaného treťou osobou, čo môže najmä z jazykových dôvodov viesť k rozličným záverom pre jednotlivé časti Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2016, combit Software, C‑223/15, EU:C:2016:719, body 31 a 33, ako aj citovanú judikatúru).

               37

               Z toho vyplýva, ako uviedol generálny advokát v bode 39 svojich návrhov, že v takej situácii, ako je tá dotknutá vo veci samej, v rámci ktorej bola v Írsku a Spojenom kráľovstve preukázaná pokojná koexistencia ochranných známok Európskej únie a označenia, nemôže súd pre ochranné známky Európskej únie, ktorému bola podaná žaloba pre porušenie týkajúce sa používania tohto označenia v inom členskom štáte, v prejednávanej veci v Španielskom kráľovstve, založiť svoje posúdenie iba na uvedenej pokojnej koexistencii v Írsku a Spojenom kráľovstve. Tento súd sa naopak musí opierať o celkové posúdenie všetkých relevantných faktorov.

               38

               Vzhľadom na tieto úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie a národná ochranná známka pokojne koexistujú v jednej časti Európskej únie, neumožňuje dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba pokojná koexistencia medzi touto ochrannou známkou Európskej únie a označením identickým s touto národnou ochrannou známkou, neexistuje pravdepodobnosť zámeny medzi uvedenou ochrannou známkou Európskej únie a týmto označením.

         O druhej otázke

               39

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 má vykladať v tom zmysle, že skutočnosti, ktoré sú podľa súdu pre ochranné známky Európskej únie, ktorý má rozhodnúť o žalobe pre porušenie práv duševného vlastníctva, relevantné pre posúdenie, či je majiteľ ochrannej známky Európskej únie oprávnený zakázať používanie označenia v tej časti Únie, na ktorú sa nevzťahuje táto žaloba, môže uvedený súd vziať na účely posúdenia do úvahy, či je tento majiteľ oprávnený zakázať používanie tohto označenia v tej časti Únie, na ktorú sa vzťahuje uvedená žaloba.

               40

               Ako bolo pripomenuté v bode 36 tohto rozsudku, preskúmanie, ktoré má vykonať príslušný súd pre ochranné známky Európskej únie, musí vychádzať z celkového posúdenia všetkých relevantných faktorov veci, ktorá mu bola predložená.

               41

               Toto celkové posúdenie, pokiaľ ide o vizuálne, fonetické alebo koncepčné porovnanie dotknutej ochrannej známky Európskej únie a označenia používaného treťou osobou, musí byť založené na celkovom dojme, akým táto ochranná známka a toto označenie pôsobí na príslušnú skupinu verejnosti zloženú z priemerného spotrebiteľa predmetných výrobkov a služieb, ktorý je riadne informovaný, primerane pozorný a obozretný (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. júna 2015, Loutfi Management Propriété intellectuelle, C‑147/14, EU:C:2015:420, body 21 a 25, ako aj citovanú judikatúru).

               42

               Ako uviedol generálny advokát v bodoch 41 a 42 svojich návrhov, ak sa trhové podmienky a sociálno‑kultúrne či iné okolnosti, ktoré prispievajú k celkovému dojmu, akým ochranná známka Európskej únie a dotknuté označenie pôsobí na priemerného spotrebiteľa, v jednotlivých častiach Únie výrazne nelíši, nič nebráni tomu, aby sa relevantné faktory, ktorých existencia v určitej časti Únie bola preukázaná, vzali do úvahy pri posúdení, či je majiteľ tejto ochrannej známky oprávnený zakázať používanie tohto označenia v inej časti Únie alebo na celom jej území.

               43

               Ako v prejednávanej veci vyplýva z odpovede na žiadosť o vysvetlenie, ako aj z pripomienok predložených Súdnemu dvoru, T & S najmä tvrdí, že označenie KERRYMAID používané v Španielsku nie je podobné ochranným známkam Európskej únie KERRYGOLD spoločnosti Ornua, a nemôže teda vyvolávať pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, pretože prvok „kerry“ je údajom o zemepisnom pôvode, na ktorý sa na základe článku 12 tohto nariadenia nevzťahuje výlučné právo, ktoré uvedený článok 9 priznáva spoločnosti Ornua.

               44

               Obmedzenie výlučného práva priznaného článkom 9 nariadenia č. 207/2009, na ktoré odkazuje T & S, podlieha podmienke, že používanie označenia, ktoré obsahuje údaj o zemepisnom pôvode, musí byť v súlade s čestnými praktikami v priemysle alebo obchode. Na účely preskúmania, či je táto podmienka, ktorá je vyjadrením povinnosti zachovávať lojálnosť voči oprávneným záujmom majiteľa ochrannej známky, splnená, musí súd, ktorý má vo veci rozhodnúť, vykonať celkové posúdenie všetkých relevantných okolností (pozri najmä rozsudky zo 7. januára 2004, Gerolsteiner Brunnen, C‑100/02, EU:C:2004:11, body 24 a 26; zo 16. novembra 2004, Anheuser‑Busch, C‑245/02, EU:C:2004:717, body 82 a 84, ako aj zo 17. marca 2005, Gillette Company a Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, bod 41).

               45

               V tomto ohľade je potrebné vziať do úvahy najmä celkovú prezentáciu tovaru, ktorý uvádza na trh tretia osoba, podmienky, za ktorých sa rozlišuje medzi predmetnou ochrannou známkou a označením tretej osoby, ako aj úsilie vynaložené touto treťou osobou na zabezpečenie toho, aby spotrebitelia rozlišovali jej tovary od výrobkov majiteľa ochrannej známky (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. marca 2005, Gillette Company a Gillette Group Finland, C‑228/03, EU:C:2005:177, bod 46).

               46

               Pokiaľ by vnútroštátny súd na účely posúdenia, či je Ornua oprávnená zakázať používanie označenia KERRYMAID v Španielsku, mal zvážiť zohľadnenie skutočností existujúcich v Írsku a Spojenom kráľovstve, musel by sa najprv uistiť, že neexistuje významný rozdiel medzi trhovými podmienkami alebo sociálno‑kultúrnymi okolnosťami, ktoré možno pozorovať v tej časti Únie, na ktorú sa vzťahuje žaloba pre porušenie práv duševného vlastníctva, a v časti Únie, kde sa nachádza zemepisná oblasť zodpovedajúca zemepisnému výrazu obsiahnutému v dotknutom označení. Nemožno totiž vylúčiť, že správanie, ktoré možno očakávať od tretej osoby, aby používanie označenia touto osobou bolo v súlade s čestnými praktikami v priemysle alebo obchode, sa v tej časti Únie, kde spotrebitelia majú osobitnú náklonnosť k zemepisnému výrazu obsiahnutému v dotknutej ochrannej známke a dotknutom označení, musí analyzovať inak, než v tej časti Únie, kde je táto náklonnosť slabšia.

               47

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosti, ktoré sú podľa súdu pre ochranné známky Európskej únie, ktorý má rozhodnúť o žalobe pre porušenie práv duševného vlastníctva, relevantné pre posúdenie, či je majiteľ ochrannej známky Európskej únie oprávnený zakázať používanie označenia v tej časti Európskej únie, na ktorú sa nevzťahuje táto žaloba, môže uvedený súd vziať do úvahy na účely posúdenia, či je tento majiteľ oprávnený zakázať používanie tohto označenia v tej časti Únie, na ktorú sa vzťahuje uvedená žaloba, pokiaľ sa trhové podmienky a sociálno‑kultúrne okolnosti v oboch uvedených častiach Únie od seba výrazne nelíšia.

         O tretej otázke

               48

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie s dobrým menom a označenie pokojne koexistujú v jednej časti Únie, umožňuje s prihliadnutím na jednotný charakter ochrannej známky Európskej únie dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba táto pokojná koexistencia, existuje náležitý dôvod oprávňujúci používať toto označenie.

               49

               Ako bolo pripomenuté v bode 28 tohto rozsudku, výlučné právo z tejto ochrannej známky Európskej únie priznané jej majiteľovi na základe článku 9 ods. 1 nariadenia č. 207/2009, sa v zásade vzťahuje na celé územie Únie.

               50

               Rozšírená ochrana, ktorú článok 9 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia poskytuje majiteľom ochranných známok Európskej únie s dobrým menom, spočíva v oprávnení týchto majiteľov zakázať všetkým tretím osobám používanie zhodného alebo podobného označenia – či už pre podobné výrobky alebo služby alebo pre výrobky alebo služby, ktoré nie sú podobné výrobkom alebo službám, pre ktoré sú tieto ochranné známky zapísané – bez súhlasu dotknutého majiteľa a bez náležitého dôvodu v obchodnom styku, ktoré neprávom ťaží z rozlišovacej spôsobilosti alebo dobrého mena uvedených ochranných známok alebo škodí tejto rozlišovacej spôsobilosti alebo tomuto dobrému menu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. septembra 2011, Interflora a Interflora British Unit, C‑323/09, EU:C:2011:604, body 68 a 70).

               51

               Aby majiteľ ochrannej známky Európskej únie požíval túto rozšírenú ochranu, musí byť podľa uvedeného článku 9 ods. 1 písm. c) preukázané, že táto ochranná známka má „dobré meno v [Únii]“. Na tento účel postačuje, aby bolo preukázané, že uvedená ochranná známka má také dobré meno na podstatnej časti územia Únie, ktorá môže prípadne zodpovedať najmä územiu jediného členského štátu. Ak je táto podmienka splnená, treba sa domnievať, že dotknutá ochranná známka Európskej únie má dobré meno v celej Únii (rozsudky zo 6. októbra 2009, PAGO International, C‑301/07, EU:C:2009:611, body 27, 29 a 30, ako aj z 3. septembra 2015, Iron & Smith, C‑125/14, EU:C:2015:539, body 19 a 20).

               52

               Táto judikatúra zaručuje, že sa majiteľ ochrannej známky Európskej únie môže buď dovolávať rozšírenej ochrany poskytnutej článkom 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 všade v Únii, alebo sa jej nemôže dovolávať vôbec. Rozsah ochrany poskytnutej každou ochrannou známkou Európskej únie je tak jednotný na celom území Únie.

               53

               Naopak, aby sa majiteľ ochrannej známky Európskej únie, ktorému je priznaná uvedená rozšírená ochrana, mohol dovolávať svojho práva priznaného uvedeným článkom 9 ods. 1 písm. c), nie je nevyhnutné, aby k používaniu označenia zasahujúcemu do uvedeného práva dochádzalo na celom území Únie.

               54

               Pokiaľ by bol totiž majiteľ ochrannej známky Európskej únie chránený iba proti porušeniam, ku ktorým došlo na celom území Únie, nemohol by sa brániť proti porušeniam, ku ktorým došlo iba na jednej časti tohto územia, hoci cieľom článku 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 je chrániť tohto majiteľa v celej Únii pred akýmkoľvek používaním zhodného alebo podobného označenia bez náležitého dôvodu, ktoré neprávom ťaží z rozlišovacej spôsobilosti alebo dobrého mena týchto ochranných známok alebo škodí tejto rozlišovacej spôsobilosti alebo tomuto dobrému menu.

               55

               S výhradou overení vnútroštátnym súdom je v prejednávanej veci nesporné, že ochranné známky Európskej únie KERRYGOLD majú dobré meno v zmysle článku 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.

               56

               Zo spisu predloženého Súdnym dvorom navyše vyplýva, že medzi účastníkmi konania vo veci samej je nesporné, že z dôvodu pokojnej koexistencie týchto ochranných známok a národnej ochrannej známky KERRYMAID v Írsku a Spojenom kráľovstve existuje náležitý dôvod používania tohto označenia v tejto časti Únie.

               57

               Ako už bolo uvedené v bode 35 tohto rozsudku, je tiež nesporné, že k takej pokojnej koexistencii nedochádza na časti územia Únie, na ktorú sa vzťahuje žaloba pre porušenie práv duševného vlastníctva, teda na území Španielska, a že T & S v tomto štáte používa označenie KERRYMAID bez súhlasu spoločnosti Ornua.

               58

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že preskúmanie existencie porušenia podľa článku 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 musí byť založené na celkovom posúdení, ktoré zohľadňuje všetky relevantné faktory prejednávanej veci (rozsudky z 18. júna 2009, L’Oréal a i., C‑487/07, EU:C:2009:378, bod 44, ako aj z 18. júla 2013, Specsavers International Healthcare a i., C‑252/12, EU:C:2013:497, bod 39).

               59

               Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci, v ktorej existuje náležitý dôvod odôvodňujúci používanie označenia KERRYMAID v Írsku a Spojenom kráľovstve z dôvodu pokojnej koexistencie ochranných známok Európskej únie KERRYGOLD a dotknutej národnej ochrannej známky v oboch členských štátoch, súd pre ochranné známky Európskej únie, ktorému bola podaná žaloba pre porušenie práv duševného vlastníctva týkajúca sa používania tohto označenia v inom členskom štáte, v prejednávanej veci v Španielsku, nemôže svoje posúdenie založiť iba na uvedenej pokojnej koexistencii v Írsku a Spojenom kráľovstve, ale musí svoje celkové posúdenie založiť na všetkých relevantných faktoroch.

               60

               Na tretiu otázku treba teda odpovedať, že článok 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie s dobrým menom a označenie pokojne koexistujú v jednej časti Európskej únie, neumožňuje dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba táto pokojná koexistencia, existuje náležitý dôvod oprávňujúci používať toto označenie.

         O trovách

               61

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke [Európskej únie] sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie a národná ochranná známka pokojne koexistujú v jednej časti Európskej únie, neumožňuje dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba pokojná koexistencia medzi touto ochrannou známkou Európskej únie a označením identickým s touto národnou ochrannou známkou, neexistuje pravdepodobnosť zámeny medzi uvedenou ochrannou známkou Európskej únie a týmto označením.

                           2.

                           Článok 9 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosti, ktoré sú podľa súdu pre ochranné známky Európskej únie, ktorý má rozhodnúť o žalobe pre porušenie práv duševného vlastníctva, relevantné pre posúdenie, či je majiteľ ochrannej známky Európskej únie oprávnený zakázať používanie označenia v tej časti Únie, na ktorú sa nevzťahuje táto žaloba, môže uvedený súd vziať do úvahy na účely posúdenia, či je tento majiteľ oprávnený zakázať používanie tohto označenia v tej časti Únie, na ktorú sa vzťahuje uvedená žaloba, pokiaľ sa trhové podmienky a sociálno‑kultúrne okolnosti v oboch uvedených častiach Únie od seba výrazne nelíšia.

                           3.

                           Článok 9 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že ochranná známka Európskej únie s dobrým menom a označenie pokojne koexistujú v jednej časti Európskej únie, neumožňuje dospieť k záveru, že v inej časti Únie, kde chýba táto pokojná koexistencia, existuje náležitý dôvod oprávňujúci používať toto označenie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 21. marca 2012.#Marine Harvest Norway AS, predtým Fjord Seafood Norway AS a i., proti Rade Európskej únie.#Dumping – Dovoz lososa s pôvodom v Nórsku – Pojem výrobné odvetvie Spoločenstva – Podobný výrobok – Zloženie vzorky výrobcov Spoločenstva.#Vec T-113/06.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 21. marca 2012 – Marine Harvest Norway a Alsaker Fjordbruk/Rada
      (vec T‑113/06)
      „Dumping – Dovoz lososa s pôvodom v Nórsku – Pojem výrobné odvetvie Spoločenstva – Podobný výrobok – Zloženie vzorky výrobcov Spoločenstva“
      1.                     Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Subjekt ovládnutý inou právnickou osobou – Zánik tohto subjektu – Nástupníctvo
            univerzálneho právneho nástupcu v právnych konaniach jeho predchodcu (článok 230 štvrtý odsek ES) (pozri body 27, 28)
      2.                     Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Nariadenie, ktorým sa ukladajú
            antidumpingové clá – Rozdielne clá uložené rozdielnym podnikom – Prípustnosť obmedzujúca sa pre každý podnik na ustanovenia
            osobitne sa týkajúce tohto podniku (článok 230 štvrtý odsek ES; nariadenie Rady č. 384/96) (pozri body 34 – 37)
      3.                     Spoločná obchodná politika – Obrana proti dumpingovým praktikám – Ujma – Posúdenie vplyvu vyplývajúceho z dovozu na výrobu
            Spoločenstva – Chyba v definícii podobného výrobku – Nedostatok reprezentatívnosti vzorky výrobcov Spoločenstva – Porušenie
            článkov 3 a 4 nariadenia č. 384/96 (nariadenie Rady č. 384/96, článok 3 ods. 1 a 2, články 4 a 21) (pozri body 46 – 48, 52,
            53, 58 – 63, 71 – 74)
      Predmet

               Návrh na zrušenie nariadenia Rady (ES) č. 85/2006 zo 17. januára 2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou
                  platnosťou vyberá predbežné clo uložené na dovoz chovaného lososa s pôvodom v Nórsku (Ú. v. EÚ L 15, s. 1)

            Výrok

                  1.

                  	Nariadenie Rady (ES) č. 85/2006 zo 17. januára 2006, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou vyberá
                     predbežné clo uložené na dovoz chovaného lososa s pôvodom v Nórsku, sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločnosti Marine
                     Harvest Norway AS, právnej nástupkyne spoločnosti Fjord Seafood Norway AS, pre antidumpingové clo uplatňované na dovoz tejto
                     spoločnosti až do 18. septembra 2007, a spoločnosti Alsaker Fjordbruk AS.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	Rada Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania, ako aj trovy konania spoločnosti Marine Harvest Norway AS, právnej
                     nástupkyne spoločnosti Fjord Seafood Norway AS, a spoločnosti Alasker Fjordbruk.

                  4.

                  	Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.