title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. apríla 2005.#Finanzamt Bergisch Gladbach proti HE.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko.#Daň z pridanej hodnoty - Šiesta smernica DPH - Výstavba domu manželmi v majetkovom spoločenstve, ktoré samo nevykonáva podnikateľskú činnosť - Používanie miestnosti jedným zo spoluvlastníkov na účely podnikania - Postavenie osoby podliehajúcej dani - Právo na odpočet - Podmienky vykonania - Požiadavky týkajúce sa faktúry.#Vec C-25/03.

text:
      Vec C‑25/03
      Finanzamt Bergisch Gladbach
      proti
      HE
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Šiesta smernica DPH – Výstavba domu manželmi v majetkovom spoločenstve, ktoré samo nevykonáva podnikateľskú činnosť – Používanie miestnosti jedným zo spoluvlastníkov na účely podnikania – Postavenie platiteľa dane – Právo na odpočet – Spôsoby vykonania – Náležitosti faktúry“
      Návrhy prednesené 11. novembra 2004 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. apríla 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Platitelia
            dane – Pojem – Osoba, ktorá nadobudla nehnuteľnosť s cieľom obývať ju so svojou rodinou, ale používajúca časť z nej na účely
            výkonu hospodárskej činnosti a zahŕňajúca túto časť do majetku svojho podniku – Začlenenie
      (Smernica Rady 77/388, články 2, 4 a 17)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Nadobudnutie investičného majetku majetkovým spoločenstvom vyplývajúcim z uzavretia manželstva – Posúdenie
            manželov spoluvlastníkov ako príjemcov plnenia, uplatniac právo na odpočet pre každého z nich jednotlivo
      (Smernica Rady 77/388, článok 17)
      3.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Nadobudnutie investičného majetku manželmi v majetkovom spoločenstve – Použitie časti majetku jedným
            zo spoluvlastníkov na účely jeho podnikania – Právo tohto spoluvlastníka na odpočet celej dane zaťažujúcej uvedenú časť –
            Podmienka – Suma odpočtu nepresahujúca hranice spoluvlastníckeho podielu, ktorý má platiteľ dane na spoluvlastníctve predmetného
            majetku
      (Smernica Rady 77/388, článok 17)
      4.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Povinnosti platiteľa dane – Preukázanie faktúrou obsahujúcou určité údaje – Nadobudnutie nehnuteľnosti
            manželmi v majetkovom spoločenstve – Použitie časti nehnuteľnosti jedným zo spoluvlastníkov na podnikateľské účely – Potreba
            pre tohto spoluvlastníka preukázať faktúru vystavenú na jeho meno, uvádzajúcu časti ceny a dane zodpovedajúce jeho podielu
            na spoluvlastníctve – Neexistencia
      [Smernica Rady 77/388, článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3]
      1.     Osoba, ktorá nadobúda alebo stavia dom na účely bývania s cieľom obývať ho so svojou rodinou vystupuje v postavení platiteľa
         dane, a teda má právo na odpočet podľa článku 17 šiestej smernice 77/388, tak v jej pôvodnom znení, ako aj v znení vyplývajúcom
         zo smernice 91/680, pokiaľ používa jednu miestnosť tejto nehnuteľnosti ako kancelárske priestory, hoci iba na účely súbežného
         výkonu vedľajšej hospodárskej činnosti v zmysle článkov 2 a 4 tej istej smernice a ak zahrnie túto časť nehnuteľnosti do majetku
         svojho podniku.

      (pozri bod 52 a výrok)
      2.     Pokiaľ majetkové spoločenstvo vyplývajúce z uzavretia manželstva, ktoré nemá právnu subjektivitu a nevykonáva samo hospodársku
         činnosť v zmysle šiestej smernice 77/388 v jej pôvodnom znení, a aj v znení vyplývajúcom zo smernice 91/680, podá objednávku
         na investičný majetok, spoluvlastníci tvoriaci predmetné majetkové spoločenstvo majú byť na účely uplatnenia tejto smernice
         považovaní za príjemcov plnenia.

      Keďže totiž takéto spoločenstvo nie je platiteľom dane a nemôže si z tohto dôvodu odpočítať daň z pridanej hodnoty na vstupe,
         takéto právo na odpočet musí byť, v súlade so zásadou neutrality, priznané manželom jednotlivo v miere, v akej majú postavenie
         platiteľa dane.

      (pozri body 57 – 58 a výrok)
      3.     Pokiaľ dvaja manželia v majetkovom spoločenstve z dôvodu uzavretia ich manželstva nadobudnú investičný majetok, ktorého časť
         je používaná na podnikateľské účely výlučne jedným z manželov spoluvlastníkov, má tento manžel právo na odpočet celej dane
         z pridanej hodnoty na vstupe, ktorá zaťažuje časť majetku, ktorý používa pre potreby svojho podniku, pokiaľ suma odpočtu nepresiahne
         hranice spoluvlastníckeho podielu, ktorý má platiteľ dane na spoluvlastníctve predmetného majetku.

      Pokiaľ by si dotknutý podnikateľ mohol odpočítať iba zlomok dane, ktorú znášal za užívanú časť v celom rozsahu pre svoje zdaniteľné
         plnenia – zlomok určený v závislosti od jeho spoluvlastníckeho podielu na nehnuteľnosti v jej celku –, nebol by zbavený celej
         dane týkajúcej sa majetku, ktorý používa pre potreby svojej hospodárskej činnosti, čo je v rozpore s požiadavkami zásady neutrality.

      (pozri body 71, 74 a výrok)
      4.     Článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 šiestej smernice 77/388, tak v jej pôvodnom znení, ako aj v znení vyplývajúcom
         zo smernice 91/680, nevyžadujú, pre možnosť vykonania práva na odpočet, aby platiteľ dane, ktorý nadobudol nehnuteľnosť do
         majetkového spoločenstva spolu s manželom, a časť tejto nehnuteľnosti používal na podnikateľské účely, disponoval faktúrou
         vystavenou na svoje meno, uvádzajúcou časti ceny a dane z pridanej hodnoty zodpovedajúce jeho podielu na spoluvlastníctve.
         Na tento účel postačuje faktúra vystavená bez rozdelenia na manželov spoluvlastníkov a bez uvedenia takéhoto rozdelenia.

      (pozri bod 83 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 21. apríla 2005 (*)

      „Šiesta smernica DPH – Výstavba domu manželmi v majetkovom spoločenstve, ktoré samo nevykonáva podnikateľskú činnosť – Používanie miestnosti jedným zo spoluvlastníkov na účely podnikania – Postavenie platiteľa dane – Právo na odpočet – Spôsoby vykonania – Náležitosti faktúry“
      Vo veci C‑25/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 29. augusta 2002 a doručený Súdnemu dvoru 23. januára 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Finanzamt Bergisch Gladbach
      proti
      HE,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Silva de Lapuerta, R. Schintgen (spravodajca), G. Arestis
         a J. Klučka,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. septembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Finanzamt Bergisch Gladbach, v zastúpení: A. Eich, splnomocnený zástupca,
      –       pán HE, v zastúpení: C. Fuhrmann, Rechtsanwalt, a K. Korn, Steuerberater,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a K. Gross, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. novembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2, 4, 17, 18 a 22 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23) v jej pôvodnom znení, ako aj v znení vyplývajúcom
         zo smernice Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991, ktorou sa dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty, mení a dopĺňa
         smernica 77/388 (Ú. v. ES L 376, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 160, ďalej len „šiesta smernica“) s cieľom zrušiť daňové hranice.

      2       Tento návrh bol podaný v rámci konania medzi Finanzamt Bergisch Gladbach (ďalej len „Finanzamt“) a pánom HE s cieľom zistiť,
         či a prípadne v akom rozsahu môže pán HE, ktorý je so svojou manželkou spoluvlastníkom obytnej nehnuteľnosti, v ktorej sám
         používa jednu miestnosť na výlučne podnikateľské účely, mať právo na odpočet dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaťažujúcej
         výstavbu tejto nehnuteľnosti.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Podľa ustanovení článku 2 tvoriaceho hlavu II šiestej smernice označenú ako „Rozsah platnosti“:
      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [platiteľom dane – neoficiálny preklad];

      2.      dovoz tovaru.“
      4       Článok 4 tvoriaci hlavu IV s nadpisom „Osoby podliehajúce dani [Platitelia dane – neoficiálny preklad]“ tejto smernice stanovuje:

      „1.      Pojem ‚osoba podliehajúca dani‘ [platiteľ dane – neoficiálny preklad] predstavuje osobu, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2, odhliadajúc
         od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      2.      Hospodárske činnosti spomínané v odseku 1 predstavujú činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby, vrátane
         banských a poľnohospodárskych činností a činností jednotlivých profesií. Aj využívanie hmotného alebo nehmotného majetku na
         účely nadobúdania zisku z nich na nepretržitom základe sa bude tiež považovať za hospodársku činnosť.

      …“
      5       Článok 5 s nadpisom „Dodávka tovarov“ hlavy V „Plnenia podliehajúce dani“ tej istej smernice stanovuje vo svojom odseku 1:
      „Pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa [nakladať ako vlastník – neoficiálny preklad].“

      6       Podľa článku 17 „Vznik a rozsah práva na odpočet“ zahrnutého v hlave XI „Zníženie dane“ šiestej smernice:
      „1.      Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia [splatnosti – neoficiálny preklad] odpočítateľnej dane.

      2.      Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [platiteľ
         dane – neoficiálny preklad],

      …
      6.      Najneskôr do uplynutia 4 rokov od dátumu, kedy táto smernica nadobudla platnosť, Rada v úzkej spolupráci s a podľa návrhu
         Komisie rozhodne, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočet dane z pridanej hodnoty. Daň z pridanej hodnoty sa nikdy neodratuje
         z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov ako napr. luxusné výrobky a služby, zábava a pod.

      Pokiaľ hore uvedené pravidlo nenadobudne platnosť, členské štáty si môžu ponechať všetky výnimky, ktoré umožňujú ich národné
         zákony aj po vstúpení tejto smernice do platnosti.

      …“
      7       V priebehu uvedeného obdobia bola prijatá smernica 91/680, ktorá svojím článkom 3 ukladá členským štátom povinnosť prispôsobiť
         ich režim DPH ustanoveniam, ktoré zavádza, a prijať opatrenia potrebné na to, aby tieto zmeny nadobudli platnosť 1. januára
         1993. Článok 17 ods. 2 v znení vyplývajúcom zo smernice 91/680 stanovuje:

      „2.      Pokiaľ sa týka tovaru a služieb, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií [plnení – neoficiálny preklad], zdaniteľná osoba musí byť oprávnená, aby odpočítala daň, ktorú je povinná zaplatiť [platiteľ dane musí byť oprávnený na
         odpočítanie dane, ktorú je povinný zaplatiť – neoficiálny preklad]:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú s ohľadom na tovar alebo služby dodané, alebo ktoré sa pre neho majú byť dodané
         inou zdaniteľnou osobou zodpovednou [iným platiteľom dane zodpovedným – neoficiálny preklad] za daň v rámci územia krajiny,

      …“
      8       Článok 18 s nadpisom „Pravidlá upravujúce výkon práva na zníženie dane“ tvoriaci časť tej istej hlavy XI šiestej smernice
         znie takto:

      „1.      Aby sa mohlo uplatniť právo na zníženie dane daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] musí:

      a)      pri odpočte dane podľa článku 17 (2) (a) mať faktúru vystavenú podľa článku 22 (3),
      …“
      9       Podľa článku 22 „Povinnosti v rámci vnútorného systému“ zahrnutého do hlavy XIII s nadpisom „Povinnosti osôb zodpovedných
         za platbu“ šiestej smernice:

      „…
      3.      a)     Každá zdaniteľná osoba [Každý platiteľ dane – neoficiálny preklad] vystaví faktúru a/alebo iný dokument, ktorý slúži ako faktúra za tovar resp. služby, ktoré ako dodávateľ dodal inej zdaniteľnej
         osobe [inému platiteľovi dane – neoficiálny preklad] a uchová si kópiu tohto dokumentu

      …
      b)      Faktúra musí jednoznačne uvádzať cenu bez dane a zodpovedajúcu sumu dane pri každej sadzbe, a tiež musí obsahovať výnimky
         z platenia dane.

      c)      Členské štáty určia kritériá, podľa ktorých sa bude považovať dokument za faktúru.
      …
      8.      … členské štáty môžu uložiť povinnosti, ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie [uplatnenie – neoficiálny preklad] a výber dane a predchádzanie daňovým podvodom.

      …“
      10     Uvedený článok 22 bol zmenený vyššie uvedenou smernicou 91/680 takto:
      „…
      3.      a)     Každá zdaniteľná osoba [Každý platiteľ dane – neoficiálny preklad] musí vydať faktúru alebo iný dokument slúžiaci ako faktúra s ohľadom na tovar alebo služby, ktoré dodal alebo poskytol inej
         zdaniteľnej osobe [inému platiteľovi dane – neoficiálny preklad] alebo nezdaniteľnej právnickej osobe [právnickej osobe, ktorá nie je platiteľom dane – neoficiálny preklad]. Zdaniteľná osoba [Platiteľ dane – neoficiálny preklad] musí udržiavať kópiu každého vydaného dokumentu.

      …
      b)      Faktúra musí jasne stanovovať cenu, oddelene daň a zodpovedajúcu daň pri každej sadzbe ako aj každú výnimku z platenia dane.
      …
      c)      Členské štáty stanovia kritériá, ktoré určia, či sa dokument môže považovať za faktúru.
      …
      8.      Členské štáty môžu uvaliť iné povinnosti, ktoré považujú ako potrebné na správne inkaso dane a pre prevenciu proti úniku,
         podmienené požiadavkami rovnakého zaobchádzania domácich transakcií a transakcii uskutočnených medzi členskými štátmi a za
         podmienky, že takéto povinnosti v obchode medzi členskými krajinami nezadajú vznik formalít spojených s prechodom hraníc.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      11     Príslušné ustanovenia nemeckého zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, ďalej len „UStG“), v jeho znení uplatniteľnom
         na roky – zdaniteľné obdobia 1991 až 1993 (pozri BGBl. I, 1991, s. 351, a BGBl. I, 1993, s. 566), rozhodné pre konanie vo
         veci samej, mali toto znenie:

      „§ 14 Vystavovanie faktúr
      1)      Ak platiteľ dane dodáva zdaniteľné tovary alebo poskytuje zdaniteľné služby podľa § 1 ods. 1 a 3, môže a, pokiaľ uskutočňuje
         tieto plnenia na účely podniku iného platiteľa dane, musí na žiadosť tejto osoby vystaviť faktúry jasne uvádzajúce sumu dane.
         Faktúry musia obsahovať tieto údaje:

      1.      meno a adresu platiteľa dane, ktorý uskutočňuje dodávku tovarov alebo poskytovanie služieb;
      2.      meno a adresu príjemcu dodávky alebo poskytnutia služieb;
      3.      množstvo a obvyklé obchodné označenie dodaných tovarov alebo povahu a rozsah poskytnutých služieb;
      4.      dátum dodania tovarov alebo poskytnutia služieb;
      5.      úhradu za dodanie tovarov alebo poskytnutie služieb (§ 10) a
      6.      sumu dane vzťahujúcu sa na úhradu (bod 5).
      …
      § 15      Odpočet dane na vstupe
      1)      Platiteľ dane si môže odpočítať nasledujúce sumy dane na vstupe:
      1.      daň uvedenú oddelene vo faktúrach podľa § 14, ktoré mu boli vystavené inými platiteľmi dane za dodávky tovarov a poskytovanie
         služieb vykonané na účely jej podniku. Ak sa suma dane uvedená oddelene týka plnení takejto povahy, ktoré boli uhradené, bez
         toho, aby už boli vykonané, je odpočítateľná od momentu, keď je vystavená faktúra, alebo keď je vykonaná platba;

      …“
      12     Keďže Bundesfinanzhof vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania odkazuje na právnu situáciu, ktorá existuje v tejto
         veci v Rakúskej republike, je potrebné upresniť, že v tomto členskom štáte článok 12 ods. 2 bod 2 zákona z roku 1994 o dani
         z obratu (Umsatzsteuergesetz, BGBl. 663/1994) stanovuje toto:

      „Za vykonané na účely podnikania sa nepovažujú dodania tovarov, poskytnutia služieb alebo dovozy,
      a)      pri ktorých úhrada za ne nepredstavuje najmä náklady (výdavky) odpočítateľné v zmysle § 20 ods. 1 bodov 1 až 5 zákona z roku
         1988 o dani z príjmu (Einkommensteuergesetz, BGBl. 100/1988)

      …“
      13     Predmetné ustanovenie je formulované takto:
      „Od jednotlivých príjmov nemôžu byť odpočítané:
      …
      2.      …
      d)      náklady alebo výdavky týkajúce sa kancelárskych priestorov umiestnených v byte a ich vybavenia, ako aj hnuteľného vybavenia
         bytu. Pokiaľ kancelárske priestory umiestnené v byte predstavujú centrum celého podnikania a podnikateľskej činnosti osoby
         podliehajúcej dani, sú náklady a výdavky, ktoré sa týchto týkajú, vrátane nákladov na vybavenie, odpočítateľné.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14     Zo spisu týkajúceho sa konania vo veci samej vyplýva, že pán HE v priebehu roku 1990 nadobudol pozemok do spoluvlastníctva
         so svojou manželkou. Spoluvlastnícke podiely predstavovali jednu štvrtinu pre manžela a tri štvrtiny pre manželku. Následne
         títo manželia poverili rôzne podniky výstavbou obytného domu na tomto pozemku. Na pojednávaní pred Súdnym dvorom právny zástupca
         pána HE upresnil, že pokiaľ ide o predmetný obytný dom, spoluvlastnícke podiely takisto predstavovali jednu štvrtinu pre manžela
         a tri štvrtiny pre manželku. Všetky faktúry týkajúce sa výstavby domu boli adresované pánovi a pani HE, bez rozlišovania podľa
         veľkosti spoluvlastníckeho podielu.

      15     Je nesporné, že pán HE používal jednu miestnosť tohto domu ako kancelárske priestory na účely súbežného vykonávania svojho
         plateného zamestnania a vedľajšej hospodárskej činnosti odborného spisovateľa.

      16     Pre potreby svojich daňových priznaní k DPH týkajúcich sa zdaniteľných období rokov 1991, 1992 a 1993 pán HE vykonal na základe
         faktúr týkajúcich sa výstavby domu pomerný odpočet, pre ktorý považoval za odpočítateľnú časť 12 % zodpovedajúcich pomeru
         medzi plochou kancelárskych priestorov a celkovou obytnou plochou domu.

      17     Finanzamt však odmietol tento odpočet z dôvodu, že objednávateľom a príjemcom stavby bolo majetkové spoločenstvo tvorené manželmi
         HE, a nie samotný pán HE.

      18     Žalobe, ktorú podal pán HE proti tomuto zamietavému rozhodnutiu, v prvom stupni čiastočne vyhovel Finanzgericht.
      19     Podľa tohto súdneho orgánu bol pán HE z pohľadu občianskeho práva objednávateľom stavby a príjemcom stavebných prác zodpovedajúcich
         kancelárskym priestorom iba v rozsahu jednej štvrtiny. Keďže neboli známe iné skutkové okolnosti, tento súdny orgán vychádzal
         z rozdelenia vlastníctva stavby medzi manželov. Berúc do úvahy skutočnosť, že podiel manželky bol tri štvrtiny, Finanzgericht
         priznal pánovi HE právo na odpočet DPH iba do výšky zodpovedajúcej jednej štvrtine, teda štvrtine z 12 % súhrnu súm dane na
         vstupe. Podľa tohto súdneho orgánu, okolnosť, že faktúry boli adresované obom manželom bez rozlíšenia nie je v tomto kontexte
         relevantná.

      20     Tak Finanzamt, ako aj pán HE podali proti tomuto rozsudku opravný prostriedok na Bundesfinanzhof.
      21     Podľa Finanzamt je potrebné rozlišovať medzi tým, či predmetné plnenia boli poskytnuté majetkovému spoločenstvu, alebo len
         jednému zo spoluvlastníkov. Ak totožnosť objednávateľa nevyplýva jasne z objednávky, malo by byť za príjemcu prác považované
         majetkové spoločenstvo. Pomer spoluvlastníctva medzi pánom a pani HE je v tomto smere irelevantný. V každom prípade, absencia
         rozdelenia sumy DPH na vstupe medzi nich, ako aj vydanie faktúr na meno oboch manželov bez rozlíšenia bráni tomu, aby pán
         HE mal právo na akýkoľvek odpočet.

      22     Naopak, pán HE sa domnieva, že disponujúc výlučným právom užívania časti stavby používanej ako kancelárske priestory, musí
         byť považovaný za výlučného objednávateľa, pokiaľ ide o stavebné práce na tejto časti. Podľa neho, odmietnutie požadovaného
         odpočtu výlučne na základe vnútroštátneho občianskeho práva je nezlučiteľné so systémom DPH Spoločenstva. V rozpore s tým,
         ako rozhodol prvostupňový súdny orgán, právo na odpočet sa musí vzťahovať na celú DPH týkajúcu sa výstavby kancelárskych priestorov,
         teda na 12 % zo súhrnu DPH týkajúcej sa stavby.

      23     Bundesfinanzhof poznamenáva, že podľa nemeckého práva platí, že ak je objednávka daná spoločne viacerými osobami ktoré nekonajú
         ako samostatný právny subjekt – osobná alebo kapitálová spoločnosť – ale ako obyčajné majetkové spoločenstvo, každý člen tohto
         majetkového spoločenstva je príjemcom plnenia do výšky časti dojednanej v jeho prospech. V danom prípade, ak by sme sa na
         problém pozerali z hľadiska DPH, majetkové spoločenstvo ako také nemôže konať, z čoho vyplýva, že za príjemcov predmetného
         plnenia je potrebné považovať oboch manželov.

      24     Tento súdny orgán tiež poznamenáva, že podľa zistení Finanzgericht, vykonával podnikateľskú činnosť v kancelárskych priestoroch
         umiestnených v spoločne postavenej stavbe iba pán HE. V súlade s judikatúrou Finanzgericht má pán HE, za predpokladu spoločného
         nadobudnutia, každý z podnikateľov, ktorý nadobudol tovar s cieľom používať tento tovar na podnikateľské účely, do výšky jeho
         spoluvlastníckeho podielu na majetkovom spoločenstve. V prípade, ak si manželia prenajali nebytové priestory, ktoré používa
         pre potreby svojho podniku iba jeden z manželov, Bundesfinanzhof, keďže neboli známe iné okolnosti, vychádzal z § 742 nemeckého
         občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch), podľa ktorého sú práva a povinnosti rozdelené medzi členov majetkového spoločenstva
         na polovicu, s cieľom rozhodnúť, že odpočet v prospech jedného z týchto členov používajúcich tovar pre účely podnikania je
         prístupný do výšky polovice celkovej sumy dane na vstupe.

      25     Taký je aj záver, ku ktorému došiel v danom prípade Finanzgericht, keď dôvodne vyslovil názor, že toto odôvodnenie nie je
         v danom prípade spochybnené okolnosťou, že faktúry boli vystavené na meno oboch manželov.

      26     Bundesfinanzhof sa však pýta, či je toto riešenie zlučiteľné so šiestou smernicou.
      27     Predovšetkým, nie je možné povedať s určitosťou, či plnenie vo forme stavebných prác na dome na účely bývania, v ktorom sa
         nachádzajú kancelárske priestory, bolo pánom HE prijaté ako „platiteľom dane“ a „na účely jeho zdaniteľných plnení“ v zmysle
         článku 17 ods. 2 alebo na súkromné účely bývania, o to viac, že napríklad rakúske orgány v takomto prípade vylučujú právo
         na odpočet.

      28     V tomto kontexte je potrebné tiež určiť, či náklady vynaložené na výstavbu kancelárskych priestorov v bydlisku majú alebo
         nemajú „striktne podnikateľskú povahu“, v prípade čoho by v neskôr menovanom prípade bolo vylúčené právo na odpočet podľa
         článku 17 ods. 6 druhej vety šiestej smernice.

      29     Za predpokladu, že právo na odpočet vo svojej podstate existuje v takomto prípade, by bolo následne potrebné rozhodnúť podľa
         práva Spoločenstva o podmienkach vykonania tohto práva na odpočet pri nadobudnutí investičného majetku majetkovým spoločenstvom,
         ktoré vyplýva zo spoluvlastníctva alebo z uzavretia manželstva a ktoré samo nevystupuje ako platiteľ dane.

      30     Nakoniec, použitie podmienok uvedených v článku 18 ods. 1 písm. a) a článku 22 ods. 3 písm. a) a c) šiestej smernice vyvoláva
         pochybnosti vo vzťahu k vnútroštátnej judikatúre, podľa ktorej požiadavky týkajúce sa dodatočných údajov uvádzaných vo faktúre,
         ako sú príslušné spoluvlastnícke podiely, majú druhoradú povahu.

      31     Za týchto podmienok Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
      „1.      Má osoba, ktorá nadobúda alebo stavia dom na účely bývania s cieľom obývať ho, pri nadobudnutí alebo výstavbe predmetného
         domu postavenie platiteľa dane, ak zamýšľa používať jednu z miestností tejto budovy ako kancelárske priestory pre vedľajšiu
         zárobkovú činnosť?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
      Ak majetkové spoločenstvo spoluvlastníkov alebo manželov, ktoré samo nekoná s cieľom podnikania, podáva objednávku na investičný
         majetok, je potrebné prijať záver, že ide o nadobudnutie platiteľom dane, ktorý nemá právo na odpočet DPH na vstupe zaťažujúcej
         toto nadobudnutie, alebo je potrebné prijať záver, že všetci spoluvlastníci sú príjemcami tohto plnenia?

      3.      V prípade kladnej odpovede na druhú otázku:
      Ak manželia nadobúdajú investičný majetok do spoluvlastníctva a ak tento majetok je používaný na podnikateľské účely iba jedným
         zo spoluvlastníkov, môže byť právo na odpočet vykonané

      a)      týmto spoluvlastníkom výlučne do výšky podielu dane na vstupe zodpovedajúceho jeho spoluvlastníckemu podielu,
      alebo
      b)      môže tento spoluvlastník podľa článku 17 ods. 2 písm. a) šiestej smernice odpočítať sumu dane na vstupe zodpovedajúcu podielu
         jeho podnikateľského používania majetku ako celku (pri dodržaní podmienok fakturácie uvádzaných v štvrtej otázke)?

      4.      Je potrebné, na vykonanie práva na odpočet v súlade s článkom 18 šiestej smernice, vystaviť v zmysle článku 22 ods. 3 tejto
         smernice faktúru na meno samotného spoluvlastníka/manžela – a uviesť zlomky ceny a dane zodpovedajúce jeho spoluvlastníckemu
         podielu − alebo postačuje faktúra, ktorá bola vystavená na mená spoluvlastníkov/manželov bez uvedenia takéhoto rozdelenia?“

       Úvodné poznámky
      32     Na úvod je potrebné pripomenúť, že zo spisu vyplýva, že:
      –       manželia HE nadobudli do majetkového spoločenstva pozemok, na ktorom si nechali postaviť do spoluvlastníctva obytný dom,
      –       v majetkovom spoločenstve takto vytvorenom manželmi HE z dôvodu uzavretia ich manželstva, spoluvlastnícky podiel manžela dosahuje
         jednu štvrtinu a spoluvlastnícky podiel manželky dosahuje tri štvrtiny, pokiaľ ide o pozemok a aj dom,

      –       popri svojom platenom zamestnaní pán HE vykonáva súbežne vedľajšiu zárobkovú činnosť odborného spisovateľa,
      –       pre výkon tejto činnosti používa výlučne jednu miestnosť spoločného domu ako kancelárske priestory; je nesporné, že táto miestnosť
         predstavuje 12 % celkovej obytnej plochy nehnuteľnosti,

      –       manželka pána HE nevykonáva žiadnu z hospodárskych činností v zmysle šiestej smernice a nikdy nepoužívala kancelárske priestory
         svojho manžela,

      –       majetkové spoločenstvo vytvorené manželmi HE z dôvodu uzavretia ich manželstva tiež nevykonáva hospodársku činnosť v zmysle
         šiestej smernice, nemá právnu subjektivitu a ani samostatnú spôsobilosť na právne úkony,

      –       keďže ani manželka pána HE, ani predmetné spoločenstvo nemajú postavenie platiteľa dane, nemajú právo na odpočet pri použití
         šiestej smernice,

      –       faktúry týkajúce sa výstavby domu boli adresované bez rozlíšenia manželom HE a neupresňovali zlomky ceny, ako aj DPH zodpovedajúce
         spoluvlastníckym podielom každého z manželov v spoluvlastníckom vzťahu,

      –       pán HE žiada o odpočet DPH na vstupe z celých kancelárskych priestorov, ktoré používa výlučne na podnikateľské účely, teda
         12 %, zatiaľ čo v spoluvlastníckom vzťahu k nehnuteľnosti má 25 %.

      33     Na prejudiciálne otázky je potrebné odpovedať vo svetle týchto charakteristík konania vo veci samej.
      34     Je potrebné dodať, že na účely zodpovedania týchto otázok nie je pri článkoch 17 a 22 šiestej smernice potrebné rozlišovať
         medzi ich pôvodným znením a ich znením zmeneným smernicou 91/680, keďže tieto ustanovenia musia byť považované pre potreby
         výkladu, ktorý Súdny dvor vykoná v rámci tohto konania, v podstate za zhodné.

       O prvej otázke
      35     Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či osoba, ktorá nadobúda alebo stavia dom na účely bývania s cieľom obývať
         ho so svojou rodinou, vystupuje v postavení platiteľa dane, a teda má právo na odpočet podľa článku 17 šiestej smernice, pokiaľ
         používa jednu miestnosť tejto nehnuteľnosti ako kancelárske priestory na účely súbežného výkonu vedľajšej hospodárskej činnosti
         v zmysle článkov 2 a 4 tej istej smernice.

      36     V tomto ohľade je potrebné na úvod pripomenúť, že šiesta smernica zavádza spoločný systém DPH založený, najmä, na jednotnej
         definícii zdaniteľných plnení (pozri rozsudok z 26. júna 2003, MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Zb. s. I‑6729, bod
         38).

      37     Z článku 2 predmetnej smernice, ktorý definuje rozsah platnosti DPH, v spojení s článkom 4 tej istej smernice vyplýva, že
         tejto dani podliehajú výlučne činnosti, ktoré majú hospodársku povahu, pokiaľ sú vykonávané v rámci územia členského štátu
         samotným platiteľom dane.

      38     Podľa článku 4 ods. 1 šiestej smernice sa za platiteľa dane považuje ktokoľvek, kto nezávisle vykonáva hospodárske činnosti
         uvedené v odseku 2 tohto článku.

      39     Pojem „hospodárske činnosti“ je definovaný predmetným odsekom 2 ako zahŕňajúci „všetky“ činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb
         poskytujúcich služby a najmä činnosti týkajúce sa využívania hmotného alebo nehmotného majetku na účely nadobúdania zisku
         z nich na nepretržitom základe. Tento pojem „využívania“ sa v súlade s požiadavkami zásady neutrality spoločného systému DPH
         vzťahuje na všetky tieto operácie bez ohľadu na ich právnu formu (pozri rozsudok z 21. októbra 2004, BBL, C‑8/03, s. I‑10157,
         bod 36).

      40     Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora článok 4 šiestej smernice takto udeľuje DPH veľmi široký rozsah platnosti zahŕňajúci
         všetky štádiá výroby, distribúcie a poskytovania služieb (pozri najmä rozsudky zo 4. decembra 1990, Van Tiem, C‑186/89, Zb.
         s. I‑4363, bod 17, a MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, už citovaný, bod 42).

      41     Na základe kritérií uvedených v článku 4 predmetnej smernice, vo vzťahu ku ktorým musí byť postavenie platiteľa dane výlučne
         posudzované (pozri už citované rozsudky Van Tiem, bod 25, a BBL, bod 36), osoba ako pán HE musí byť považovaná za osobu v tomto
         postavení.

      42     Zo spisu vyplýva, že v priebehu obdobia rozhodného pre konanie vo veci samej, ktoré trvalo od roku 1991 do roku 1993, dotknutý
         subjekt skutočne vykonával – hoci iba ako vedľajšiu činnosť – nezávislú hospodársku činnosť v zmysle predmetného článku 4.

      43     Okrem toho, z článku 17 ods. 2 šiestej smernice vyplýva, že pokiaľ samotný platiteľ dane, používa majetok na účely svojich
         zdaniteľných plnení, má právo na odpočet DPH splatnej alebo zaplatenej za tento majetok. Naopak, pokiaľ majetok nie je používaný
         na účely hospodárskych činností platiteľa dane v zmysle článku 4 tej istej smernice, ale len na jej osobnú spotrebu, nemôže
         vzniknúť žiadne právo na odpočet (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 1991, Lennartz, C‑97/90, Zb. s. I‑3795, body 8
         a 9).

      44     Zo spisu však vyplýva, že v priebehu predmetného obdobia, ktorého sa týka konanie vo veci samej, pán HE na účely vykonávania
         svojej nezávislej hospodárskej činnosti odborného spisovateľa používal výlučne jednu z miestností nehnuteľnosti, ktorú si
         dal postaviť so svojou manželkou a ktorej je spoluvlastníkom.

      45     Okolnosť, že v danom prípade dotknutý subjekt používal iba časť tejto nehnuteľnosti pre potreby svojej hospodárskej činnosti,
         je irelevantná.

      46     Z ustálenej judikatúry vyplýva, že v prípade použitia investičného majetku na podnikateľské a aj súkromné účely má dotknutý
         subjekt na účely DPH na výber, či zahrnie tento majetok v celom rozsahu do majetku svojho podniku, alebo ho uchová v celom
         rozsahu vo svojom súkromnom majetku, čím ho úplne vylúči zo systému DPH, alebo ho, ako v danom prípade, zahrnie do svojho
         podniku iba v rozsahu skutočného podnikateľského použitia (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 8. marca 2001, Bakcsi, C‑415/98,
         Zb. s. I‑1831, body 24 až 34, a z 8. mája 2003, Seeling, C‑269/00, Zb. s. I‑4101, body 40 a 41).

      47     V posledne uvedenom prípade je teda potrebné prijať záver, že v medziach podnikateľského použitia majetku vystupoval predmetný
         podnikateľ ako platiteľ dane pri nadobudnutí alebo stavbe nehnuteľnosti, ktorú je v tomto rozsahu potrebné považovať za používanú
         na účely jeho zdaniteľných plnení v zmysle článku 17 ods. 2 písm. a) šiestej smernice.

      48     Vyššie uvedený výklad je potvrdený zásadou neutrality, podľa ktorej má dotknutá osoba znášať bremeno DPH, iba ak sa toto týka
         tovarov alebo služieb, ktoré táto osoba používa pre svoju súkromnú spotrebu, a nie pre svoje zdaniteľné hospodárske činnosti.

      49     Ako to dôvodne zdôraznila Komisia, pochybnosti vyjadrené vnútroštátnym súdom, čo sa týka otázky, či plnenie, akým je plnenie
         v konaní vo veci samej, patrí do rozsahu platnosti šiestej smernice, nie sú opodstatnené.

      50     Okolnosť, že iný členský štát (v danom prípade Rakúska republika) vylučuje právo na odpočet v prípade kancelárskych priestorov
         v bydlisku je totiž irelevantná s ohľadom na spoločnú povahu systému DPH, ako aj cieľ harmonizácie, ktorý tento systém sleduje
         a z ktorého vyplýva, že výnimky z práva na odpočet sú povolené iba v prípadoch výslovne uvádzaných šiestou smernicou s cieľom
         zabezpečiť jej rovnaké použitie vo všetkých členských štátoch.

      51     Okrem toho, pokiaľ vnútroštátny súd vychádza z článku 17 ods. 6 šiestej smernice, je potrebné na úvod poznamenať, že pri terajšom
         stave právneho poriadku Spoločenstva neexistuje akt Rady, ktorý by vylučoval právo na odpočet nákladov nemajúcich striktne
         podnikateľskú povahu, ako sú luxusné náklady, náklady na zábavu alebo reprezentačné náklady. Následne, nemecká legislatíva
         uplatniteľná v momente nadobudnutia účinnosti šiestej smernice neobsahovala žiadnu výnimku z práva na odpočet za kancelárske
         priestory v bydlisku. Nakoniec, Spolkovej republike Nemecko nebolo povolené zaviesť špeciálne opatrenia na zrušenie platnosti
         tejto smernice v zmysle jej článku 27.

      52     Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že osoba, ktorá nadobúda alebo stavia dom na účely
         bývania s cieľom obývať ho so svojou rodinou, vystupuje v postavení platiteľa dane, a teda má právo na odpočet podľa článku
         17 šiestej smernice, pokiaľ používa jednu miestnosť tejto nehnuteľnosti ako kancelárske priestory, hoci iba na účely súbežného
         výkonu vedľajšej hospodárskej činnosti v zmysle článkov 2 a 4 tej istej smernice a ak zahrnie túto časť nehnuteľnosti do majetku
         svojho podniku.

       O druhej otázke
      53     Táto otázka sa týka v podstate toho, či za predpokladu že majetkové spoločenstvo vyplývajúce z uzavretia manželstva, ktoré
         nemá právnu subjektivitu a nevykonáva samo hospodársku činnosť v zmysle šiestej smernice, podá objednávku na investičný majetok,
         majú byť spoluvlastníci tvoriaci predmetné majetkové spoločenstvo na účely použitia predmetnej smernice považovaní za príjemcov
         zdaniteľného plnenia.

      54     Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že majetkové spoločenstvo vytvorené manželmi HE z dôvodu uzavretia ich manželstva
         samo nevykonáva hospodársku činnosť vo forme spoločnosti založenej podľa občianskeho práva, ktorá by mala samostatnú právnu
         subjektivitu, alebo vo forme právneho subjektu, ktorý by napriek absencii právnej subjektivity mal skutočnú spôsobilosť na
         právne úkony. Manželia, ktorých sa týka konanie vo veci samej, sa pri nadobudnutí pozemku a výstavbe nehnuteľnosti obmedzili
         na reálne spoločné konanie.

      55     Toto majetkové spoločenstvo teda z pohľadu DPH nezasiahlo do predmetných úkonov, a preto nemôže byť považované za platiteľa
         dane v zmysle šiestej smernice.

      56     Za týchto podmienok a pri absencii iných relevantných skutočností je potrebné prijať záver, že manželia HE vo svojom postavení
         spoluvlastníkov investičného majetku sú na účely uplatnenia šiestej smernice príjemcami dodávky tohto tovaru.

      57     Toto riešenie je rovnako v súlade so zásadou neutrality. Keďže majetkové spoločenstvo vytvárané týmito manželmi nie je platiteľom
         dane a nemôže si z tohto dôvodu odpočítať DPH na vstupe, takéto právo na odpočet musí byť priznané manželom jednotlivo v miere,
         v akej majú postavenie platiteľa dane.

      58     Na druhú otázku je teda potrebné odpovedať tak, že pokiaľ majetkové spoločenstvo vyplývajúce z uzavretia manželstva, ktoré
         nemá právnu subjektivitu a nevykonáva samo hospodársku činnosť v zmysle šiestej smernice, podá objednávku na investičný majetok,
         spoluvlastníci tvoriaci predmetné majetkové spoločenstvo majú byť na účely uplatnenia predmetnej smernice považovaní za príjemcov
         plnenia.

       O tretej otázke
      59     Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či pokiaľ dvaja manželia v majetkovom spoločenstve z dôvodu uzavretia ich
         manželstva nadobudnú investičný majetok, ktorého časť je používaná na podnikateľské účely výlučne jedným z manželov spoluvlastníkov,
         má tento manžel právo na odpočet celej DPH na vstupe, ktorá zaťažuje časť majetku, ktorý používa pre potreby svojho podniku,
         alebo iba zlomku DPH na vstupe zodpovedajúceho jeho podielu nadobúdateľa.

      60     Pokiaľ ide o odpoveď na túto otázku, je potrebné pripomenúť, že prvostupňový vnútroštátny súd prijal záver, že z pohľadu nemeckého
         občianskeho práva bol pán HE príjemcom stavebných prác týkajúcich sa kancelárskych priestorov iba do výšky jednej štvrtiny.
         Vychádzal v tomto ohľade z rozdelenia vlastníctva pozemku medzi manželov spoluvlastníkov, kde podiel manžela dosahoval iba
         25 %. Tento súdny orgán preto priznal pánovi HE právo na odpočet iba jednej štvrtiny dane na vstupe týkajúcej sa kancelárskych
         priestorov využívaných na účely podniku, teda štvrtiny z 12 % celkovej sumy DPH na vstupe.

      61     Naopak, pán HE sa domnieva, že podľa šiestej smernice má právo na odpočet sumy DPH na vstupe zodpovedajúcej časti majetku,
         používanej na jeho podnikateľské účely v celom rozsahu, teda v rozsahu 12 % celkovej sumy dane na vstupe.

      62     V tejto súvislosti je potrebné na úvod pripomenúť, že ako vyplýva z jej samotného názvu, šiesta smernica má za cieľ zaviesť
         spoločný systém DPH, keď jednotným spôsobom a podľa pravidiel Spoločenstva upravuje plnenia podliehajúce dani (pozri bod 36
         tohto rozsudku a tam citovanú judikatúru).

      63     Okrem toho, z ustálenej judikatúry vyplýva, že ustanovenie šiestej smernice, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právny
         poriadok členských štátov pre určenie jej zmyslu a významu, má byť obvykle v celom Spoločenstve vykladané autonómne a jednotne,
         aby sa zabránilo rozdielom v uplatňovaní systému DPH v jednotlivých členských štátoch (pozri rozsudok z 27. novembra, Zita
         Modes, C‑497/01, s. I‑14393, bod 34).

      64     Pokiaľ ide konkrétnejšie o článok 5 ods. 1 šiestej smernice, podľa ktorého je za dodávku tovaru považovaný prevod práva nakladať
         s hmotným majetkom ako vlastník, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pojem dodávka tovaru sa nevzťahuje na prevod vlastníctva
         spôsobmi uvádzanými uplatniteľným vnútroštátnym právom, ale zahŕňa každý prevod hmotného majetku jednou stranou, ktorá splnomocní
         druhú stranu fakticky s ním disponovať, ako by bola vlastníkom tohto majetku. Cieľ predmetnej smernice by mohol byť ohrozený,
         pokiaľ by zistenie, či ide o dodávku tovarov, ktorá je jedným z troch zdaniteľných plnení, bolo podriadené splneniu podmienok,
         ktoré sa menia v závislosti od občianskeho práva predmetného členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. februára
         1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C‑320/88, Zb. s. I‑285, body 7 a 8; zo 4. októbra 1995, Armbrecht, C‑291/92,
         Zb. s. I‑2775, body 13 a 14, ako aj zo 6. februára 2003, Auto Lease Holland, C‑185/01, Zb. s. I‑1317, body 32 a 33).

      65     V dôsledku toho nie je možné pridŕžať sa ani názoru prvostupňového vnútroštátneho súdu, ktorý zakladá svoje odôvodnenie na
         režime vlastníctva v nemeckom občianskom práve, ani názoru zastávaného Komisiou v jej písomných pripomienkach, podľa ktorého
         žiadosti pána HE nemožno vyhovieť, pokiaľ nemá podľa vnútroštátnych právnych predpisov z oblasti režimu vlastníctva právo
         nakladať s celým investičným majetkom.

      66     Okrem toho, to, ktorý zo spoluvlastníkov v skutočnosti zaplatil faktúry týkajúce sa výstavby nehnuteľnosti, nie je na účely
         odpovede na položenú otázku relevantné, pretože z článku 11 A ods. 1 písm. a) šiestej smernice vyplýva, že protihodnota môže
         byť rovnako poskytnutá aj tretími osobami.

      67     Pre zodpovedanie tretej otázky je naopak potrebné pripomenúť, že v danom prípade pán HE používa kancelárske priestory umiestnené
         v obytnom dome osobne a v rozsahu 100 % na účely svojich hospodárskych činností a že sa rozhodol zahrnúť túto miestnosť v celom
         rozsahu do svojho podniku. Zdá sa tiež, že dotknutý subjekt v skutočnosti disponuje touto miestnosťou ako vlastník, a teda
         spĺňa podmienku, ktorá vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 64 tohto rozsudku.

      68     Je potrebné dodať, že pán HE požaduje odpočet sumy DPH na vstupe zodpovedajúcej sume DPH týkajúcej sa časti majetku, ktorý
         používa výhradne na podnikateľské účely a s ktorou sa rozhodol nakladať ako s majetkom podniku.

      69     Nakoniec, za okolností zodpovedajúcich okolnostiam konania vo veci samej, kancelárske priestory nie sú spôsobilé vytvoriť
         vznik práva na odpočet na strane iného subjektu, ako je pán HE, z čoho vyplýva, že v danom prípade nehrozí vznik situácie
         podvodu, alebo obchádzania zákona.

      70     Žiadosť pána HE smerujúca k získaniu odpočtu celej DPH, ktorá zaťažuje tieto kancelárske priestory, musí za týchto okolností
         byť považovaná za žiadosť v zhode s režimom odpočtov, ktorý má za cieľ úplne zbaviť podnikateľa bremena DPH splatnej alebo
         zaplatenej v rámci všetkých jeho hospodárskych činností. Spoločný systém DPH takto zaručuje neutralitu, čo sa týka daňového
         bremena všetkých hospodárskych činností, bez ohľadu na účely a výsledky týchto činností, pod podmienkou, že tieto v zásade
         podliehajú DPH (pozri najmä rozsudok Zita Modes, už citovaný, bod 38).

      71     Z toho vyplýva, že podnikateľský subjekt, ktorý, tak ako pán HE, zahrnul celú miestnosť používanú ako kancelárske priestory
         do majetku svojho podniku, musí mať právo na odpočet celej DPH, ktorá priamo zaťažuje výšku jednotlivých prvkov tvoriacich
         cenu tejto časti nehnuteľnosti. Pokiaľ by si mohol odpočítať iba zlomok DPH, ktorú znášal za túto miestnosť užívanú v celom
         rozsahu pre svoje zdaniteľné plnenia – zlomok určený v závislosti od jeho spoluvlastníckeho podielu na nehnuteľnosti v jej
         celku –, nebol by takýto subjekt zbavený celej dane týkajúcej sa majetku, ktorý používa pre potreby svojej hospodárskej činnosti,
         čo je v rozpore s požiadavkami zásady neutrality.

      72     Vyššie uvedený výklad je rovnako v súlade so zásadou rovnakého zaobchádzania, ktorá predstavuje prirodzený dôsledok zásady
         neutrality.

      73     Takto sa s dvomi platiteľmi dane, ktorí sa objektívne nachádzajú v rovnakej situácii, keďže každý z nich výlučne užíva rovnaký
         percentuálny podiel nehnuteľnosti ako kancelárske priestory zahrnuté do svojho podniku, zaobchádza rovnako, keďže majú právo
         na odpočet rovnakej sumy DPH na vstupe. Naopak, do úvahy sa berie rozdiel, ktorý charakterizuje ich situáciu − keďže jedna
         osoba je výlučným vlastníkom nehnuteľnosti, zatiaľ čo druhá má na nej iba spoluvlastnícky podiel − z dôvodu čoho má prvá osoba
         možnosť odpočtu DPH na vstupe do výšky 100 %, pokiaľ si vybrala zahrnutie viacúčelovej nehnuteľnosti do svojho podniku v celom
         rozsahu, zatiaľ čo druhá osoba nemôže byť nikdy zbavená vyššej sumy DPH ako tej, ktorú skutočne znášala, a to sumy DPH týkajúcej
         sa jej spoluvlastníckeho podielu (teda 25 % v danom prípade).

      74     S prihliadnutím na súhrn vyššie uvedených dôvodov je potrebné odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku tak, že pokiaľ dvaja
         manželia v majetkovom spoločenstve z dôvodu uzavretia ich manželstva nadobudnú investičný majetok, ktorého časť je používaná
         na podnikateľské účely výlučne jedným z manželov spoluvlastníkov, má tento manžel právo na odpočet celej DPH na vstupe, ktorá
         zaťažuje časť majetku, ktorý používa pre potreby svojho podniku, pokiaľ suma odpočtu nepresahuje hranice spoluvlastníckeho
         podielu, ktorý má osoba podliehajúca dani na spoluvlastníctve predmetného tovaru.

       O štvrtej otázke
      75     Táto otázka v podstate smeruje k určeniu, či článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 šiestej smernice vyžadujú, za okolností,
         akými sú okolnosti konania vo veci samej, pre možnosť vykonania práva na odpočet, aby platiteľ dane disponoval faktúrou vystavenou
         na svoje meno, uvádzajúcou zlomky ceny a DPH zodpovedajúce jej podielu na spoluvlastníctve, alebo či na tento účel postačuje
         faktúra vystavená bez rozdelenia na manželov spoluvlastníkov a bez uvedenia takéhoto rozdelenia.

      76     Vo vzťahu k tomu vyplýva najmä z článku 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice, v jej pôvodnom znení, ako aj v znení vyplývajúcom
         zo smernice 91/680, že pre potreby výkonu práva na odpočet musí faktúra jednoznačne uvádzať cenu bez dane a zodpovedajúcu
         sumu dane pri každej sadzbe a tiež musí obsahovať výnimky z platenia dane.

      77     Z toho vyplýva, že odhliadnuc od týchto minimálnych požiadaviek šiesta smernica nepredpisuje iné povinné údaje mimo údajov
         uvádzaných v štvrtej prejudiciálnej otázke.

      78     V súlade s článkom 22 ods. 3 písm. c) šiestej smernice majú členské štáty možnosť určiť kritériá, na základe ktorých sa bude
         dokument považovať za faktúru, a pri použití odseku 8 toho istého článku tieto štáty majú možnosť uložiť povinnosti, ktoré
         považujú za nevyhnutné pre správne inkaso dane a pre prevenciu proti úniku.

      79     Spolková republika Nemecko využila túto možnosť. V tomto členskom štáte tak UStG ustanovuje, že faktúry musia obsahovať najmä
         meno a adresu príjemcu plnenia, množstvo a obvyklé obchodné označenie dodaných tovarov alebo povahu a rozsah poskytnutých
         služieb, ako aj úhradu za plnenie.

      80     Ako však pripomenula Komisia, z ustálenej judikatúry vyplýva, že požiadavka uvedenia vo faktúre iných údajov, než údajov uvedených
         článkom 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice pre vykonanie práva na odpočet, musí byť obmedzená na to, čo je potrebné na inkaso
         DPH a ich kontroly správcom dane. Takéto údaje okrem toho nesmú svojím počtom alebo odbornosťou prakticky znemožňovať alebo
         mimoriadne sťažovať výkon práva na odpočet (rozsudok zo 14. júla 1988, Jeunehomme a EGI, 123/87 a 330/87, Zb. s. 4517, bod
         17). Opatrenia, ktoré majú členské štáty možnosť prijať v zmysle článku 22 ods. 8 tej istej smernice s cieľom zabezpečiť správne
         inkaso dane a pre prevenciu proti úniku, teda nemajú sami osebe ísť nad rámec toho, čo je potrebné pre dosiahnutie týchto
         cieľov. Nesmú tiež byť používané spôsobom spochybňujúcim neutralitu DPH, ktorá predstavuje základnú zásadu spoločného systému
         DPH zavedeného legislatívou Spoločenstva v tejto oblasti (rozsudky z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98 až C‑147/98,
         Zb. s. I‑1577, bod 52, a z 19. septembra 2000, Schmeink & Cofreth a Strobel, C‑454/98, Zb. s. I‑6973, bod 59).

      81     V danom prípade pritom neexistuje žiadne riziko podvodu alebo obchádzania zákona, keďže tento prípad sa týka osobitného druhu
         majetkového spoločenstva, a to faktického spoluvlastníctva medzi manželmi, ktoré samo osebe nemá postavenie platiteľa dane
         a v rámci ktorého iba jeden z manželov vykonáva hospodársku činnosť, z dôvodu čoho je vylúčené, aby faktúry, hoci vystavené
         na meno „Pán a pani HE“ a bez uvedenia údaja o časti ceny a DPH zodpovedajúcej spoluvlastníckym podielom každého z manželov
         spoluvlastníkov, mohli byť použité manželom, ktorý nie je platiteľom dane alebo majetkovým spoločenstvom pre opätovné získanie
         odpočtu rovnakej sumy DPH.

      82     Za týchto podmienok by bolo nezlučiteľné so zásadou proporcionality odmietnuť manželovi – platiteľovi dane – právo na odpočet
         len z toho dôvodu, že faktúry neobsahujú údaje predpísané uplatniteľným vnútroštátnym právom.

      83     Z toho vyplýva, že na štvrtú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 šiestej smernice
         nevyžadujú, za okolností, akými sú okolnosti konania vo veci samej, pre možnosť vykonania práva na odpočet, aby platiteľ dane
         disponoval faktúrou vystavenou na svoje meno uvádzajúcou časti ceny a DPH zodpovedajúce jeho spoluvlastníckemu podielu. Na
         tento účel postačuje faktúra vystavená bez rozdelenia na manželov spoluvlastníkov a bez uvedenia takéhoto rozdelenia.

       O trovách
      84     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Šiesta smernica Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
            – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, v jej pôvodnom znení, a aj v znení vyplývajúcom
            zo smernice Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991, ktorou sa dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty, mení a dopĺňa
            smernica 77/388/EHS s cieľom zrušiť daňové hranice, má byť vykladaná takto:
      –       osoba, ktorá nadobúda alebo stavia dom na účely bývania s cieľom obývať ho so svojou rodinou, vystupuje v postavení platiteľa
            dane, a teda má právo na odpočet podľa článku 17 šiestej smernice 77/388, pokiaľ používa jednu miestnosť tejto nehnuteľnosti
            ako kancelárske priestory, hoci iba na účely súbežného výkonu vedľajšej hospodárskej činnosti v zmysle článkov 2 a 4 tej istej
            smernice a ak zahrnie túto časť nehnuteľnosti do majetku svojho podniku,
      –       pokiaľ majetkové spoločenstvo vyplývajúce z uzavretia manželstva, ktoré nemá právnu subjektivitu a nevykonáva samo hospodársku
            činnosť v zmysle šiestej smernice 77/388, podá objednávku na investičný majetok, spoluvlastníci tvoriaci predmetné majetkové
            spoločenstvo majú byť na účely uplatnenia tejto smernice považovaní za príjemcov plnenia,
      –       pokiaľ dvaja manželia v majetkovom spoločenstve z dôvodu uzavretia ich manželstva nadobudnú investičný majetok, ktorého časť
            je používaná na podnikateľské účely výlučne jedným z manželov spoluvlastníkov, má tento manžel právo na odpočet celej dane
            z pridanej hodnoty na vstupe, ktorá zaťažuje časť majetku, ktorý používa pre potreby svojho podniku, pokiaľ suma odpočtu nepresiahne
            hranice spoluvlastníckeho podielu, ktorý má platiteľ dane na spoluvlastníctve predmetného majetku,
      –       článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 šiestej smernice 77/388 nevyžadujú, za okolností, akými sú okolnosti konania
            vo veci samej, pre možnosť vykonania práva na odpočet, aby platiteľ dane disponoval faktúrou vystavenou na svoje meno, uvádzajúcou
            časti ceny a dane z pridanej hodnoty zodpovedajúce jej podielu na spoluvlastníctve. Na tento účel postačuje faktúra vystavená
            bez rozdelenia na manželov spoluvlastníkov a bez uvedenia takéhoto rozdelenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 8. júla 2004. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 28 ES - Uvádzanie výrobkov z ušľachtilých kovov na trh - Označenie "zlato" a "zliatina zlata. # Vec C-166/03.

text:
      Vec C-166/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Francúzskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 28 ES – Uvádzanie výrobkov z ušľachtilých kovov na trh – Označenie ‚zlato‘ a ‚zliatina zlata‘“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb tovaru – Množstvové obmedzenia – Opatrenia s rovnocenným účinkom – Vnútroštátna právna úprava, ktorá spája označenie
            „zlato“ s výrobkami s rýdzosťou 750/1000 – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Ochrana spotrebiteľa – Zásada poctivého obchodného
            styku – Absencia
      (Článok 28 ES)
      Nesplnenie povinností členského štátu vyplývajúcich z článku 28 ES, a to tým, že členský štát spája označenie „zlato“ s výrobkami
         s rýdzosťou 750/1000, zatiaľ čo sa výrobky s rýdzosťou 375/1000 alebo 585/1000 v tomto členskom štáte označujú označením „zliatina
         zlata“, ktoré je pre spotrebiteľov menej atraktívne, napriek tomu, že tieto výrobky sa v krajine pôvodu uvádzajú na trh pod
         označením „zlato“.

      Táto právna úprava vyžaduje pre výrobky dvoch najnižších stupňov rýdzosti nepotrebné dvojité označovanie, a síce okrem údajov
         o rýdzosti tiež použitie označenia „zliatina zlata“, a preto je neprimeraná jej účelu, ktorým je zabezpečenie poctivého obchodného
         styku a ochrany spotrebiteľa, pretože tento účel je možné dosiahnuť opatreniami, ktoré narúšajú obchodný styk vo vnútri Spoločenstva
         v menšej miere.

      (pozri body 13 – 14, 19 ‑21 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 8. júla 2004 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 28 ES – Uvádzanie výrobkov z ušľachtilých kovov na trh – Označenie ‚zlato‘ a ‚zliatina zlata‘“
      Vo veci C-166/03,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Stromsky, splnomocnený zástupca, ktorý si zvolil adresu na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca,
      proti
      Francúzskej republike, v zastúpení: G. de Bergues a F. Million, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je určenie, že Francúzsko tým, že označenie „zlato“ spája s výrobkami s rýdzosťou 750/1000, zatiaľ čo výrobky
         s rýdzosťou 375/1000 alebo 585/1000 označuje ako „zliatinu zlata“, si nesplnilo svoje povinnosti vyplývajúce z článku 28 ES,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), R. Schintgen
         a N.Colneric,

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na správu sudcu-spravodajcu,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. februára 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhom doručeným kancelárii Súdneho dvora 10. apríla 2003 podala Komisia Európskych spoločenstiev podľa článku 226 ES žalobu
         na určenie, že Francúzsko tým, že označenie „zlato“ spája s výrobkami s rýdzosťou 750/1000, zatiaľ čo výrobky s rýdzosťou
         375/1000 alebo 585/1000 označuje ako „zliatinu zlata“, si nesplnilo svoje povinnosti vyplývajúce z článku 28 ES.

       Právny rámec
      2        Článok 522a Code général des impôts (všeobecný daňový zákonník) v znení zákona č. 94-6 zo 4. januára 1994, ktorým sa menia
         doterajšie právne predpisy týkajúce sa záruk na ušľachtilé kovy a kontrolných právomocí colníkov vzhľadom na administratívne
         postavenie niektorých osôb (JOFR z 5. januára 1994, s. 254, ďalej len „CGI“) uvádza:

      „Iba výrobky zo zlata s rýdzosťou presahujúcou alebo rovnajúcou sa 750 tisícinám môžu byť pri ich uvádzaní na maloobchodný
         trh nositeľmi označenia ‚zlato‘.

      Kovy s rýdzosťou 585 alebo 375 tisícin sa pri ich uvádzaní na maloobchodný trh označujú ako ‚zliatina zlata‘ s údajom o ich
         rýdzosti.“

       Konanie pred podaním žaloby
      3        Vychádzajúc z toho, že tento predpis nie je v súlade s článkom 28 ES, Komisia začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa
         článku 226 ES. Po tom, ako vyzvala Francúzsku republiku, aby podala svoje pripomienky, odovzdala 19. septembra 2001 svoje
         odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzýva členský štát, aby prijal nevyhnutné opatrenia a vyhovel tomuto stanovisko do dvoch
         mesiacov odo dňa doručenia.

      4        Francúzska republika uviedla v liste zo 4. februára 2002, že článok 522a CGI zodpovedá požiadavke ochrany spotrebiteľa a korektnosti
         v obchodnom styku, a vyzvala Komisiu, aby prehodnotila svoje stanovisko. Komisia sa rozhodla podať predmetnú žalobu.

       O žalobe
       Tvrdenia účastníkov konania
      5        Komisia uvádza, že článok 522a CGI zakazuje vo Francúzsku uvádzať do obehu kovy s rýdzosťou 585/1000 alebo 375/1000 pod označením
         „zlato“, zatiaľ čo je možné toto označenie používať v členskom štáte, z ktorého pochádzajú, a predpisuje pre ne označenie
         „zliatina zlata“, ktoré je u spotrebiteľov menej známe a menej cenené. Tento predpis sťažuje vo Francúzsku uvádzanie dotknutých
         výrobkov do obehu, a tým minimálne nepriamo narúša obchod medzi členskými štátmi. Z toho dôvodu predstavuje sporná právna
         úprava označenia, ak ju nemožno odôvodniť účelom vo verejnom záujme, zakázané opatrenie s rovnocenným účinkom podľa článku
         28 ES.

      6        Uvedená právna úprava označenia nie je na zabezpečenie ochrany spotrebiteľa a korektnosti v obchodnom styku nevyhnutná a je
         v rozpore s článkom 28 ES. Postačuje totiž, ak členské štáty stanovia zodpovedajúce značenie, ktoré poskytne pravdivú informáciu
         o skutočnej rýdzosti rozličných produktov ponúkaných na predaj.

      7        Francúzska vláda popiera skutočnosť, že existencia dvoch kategórii výrobkov má citeľný dosah na vnútorný obchod spoločenstva.
         Keďže Komisia tento dosah na vnútorný obchod spoločenstva nedokázala, v rámci konania o nesplnenie povinnosti neuniesla dôkazné
         bremeno.

      8        Podľa francúzskej vlády existencia dvojakého označenia „zlato“ a „zliatina zlata“ pre druhy výrobkov s rýdzosťou, ktorá sa
         podstatne odlišuje, zodpovedá snahe o informovanie spotrebiteľa a zabezpečenie tak jeho ochrany. Pritom ide o účel vo verejnom
         záujme, ktorý odôvodňuje opatrenie týkajúce sa označenia produktov vo vzťahu k požiadavkám článku 28 ES.

      9        Okrem toho systém dvojitého označovania zabezpečuje lepšiu informovanosť spotrebiteľa ako Komisiou navrhnutý systém označovania,
         kde je udávaná iba rýdzosť zlata výrobkov. Tento systém poskytuje spotrebiteľom iba približnú technickú informáciu, zatiaľ
         čo dvojité označovanie má širší rozsah tým, že im hneď podáva ľahko zrozumiteľnú informáciu o kvalite sporných výrobkov.

      10      Francúzska vláda je preto toho názoru, že systém označovania podľa článku 522a CGI nie je v rozpore s článkom 28 ES.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      11      V zmysle ustálenej judikatúry každé opatrenie, ktoré je spôsobilé narušiť vnútorný trh spoločenstva priamo alebo nepriamo,
         skutočne alebo potenciálne, je považované za opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstvové obmedzenie dovozu, a preto ho
         článok 28 ES zakazuje (rozsudky z 11. júla 1974 Dassonville, 8/74, Zb. s. 837, bod 5 a z 11. decembra 2003 Deutscher Apothekerverband,
         C‑322/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 66).

      12      Komisia uviedla, čomu francúzska vláda neodporovala, že výrobky s rýdzosťou 375/1000 a 585/1000 v iných členských štátoch
         ako Francúzsko sú podľa zákona uvádzané na trh pod označením „zlato“.

      13      Je zjavné, že označenie „zliatina zlata“ je pre spotrebiteľa menej atraktívne ako označenie „zlato“.

      14      V článku 522a CGI zakotvená povinnosť predávať takéto výrobky pod označením „zliatina zlata“, zatiaľ čo v sú v krajine pôvodu
         uvádzané do obehu pod označením „zlato“ je preto spôsobilá narušiť vnútorný trh spoločenstva.

      15      Preto možno považovať článok 522a CGI za opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstvové obmedzenie dovozu v zmysle článku
         28 ES bez toho, aby bolo nutné dokázať citeľný dosah na vnútorný trh spoločenstva.

      16      Pokiaľ ide o otázku, či takýto predpis môže odôvodňovať komunitárne právo, treba poukázať na skutočnosť, že v zmysle judikatúry
         Súdneho dvora je vnútroštátna právna úprava prijatá pri absencii spoločných alebo harmonizovaných predpisov, ktorá sa vzťahuje
         bez rozdielov na vnútroštátne výrobky, ako aj na výrobky dovážané z iných členských štátov, v súlade so zmluvou, ak si to
         vyžadujú naliehavé dôvody – okrem iného zásada korektnosti v obchodnom styku a ochrany spotrebiteľa – za predpokladu, že je
         primeraná k cieľu, ktorý sleduje, a za predpokladu, že tento cieľ by nebolo možné dosiahnuť opatreniami, ktoré narúšajú vnútorný
         trh Spoločenstva v menšej miere (rozsudok z 5. decembra 2000 Guimont, C-448/98, Zb. s. I-10663, bod 27).

      17      Rýdzosť, ktorá sa používa na stanovenie vzácnosti kovov, ako aj druh a spôsob, ktorým sa určuje, zjavne nie je v platnom komunitárnom
         práve predmetom harmonizácie. Takisto je zjavné, že článok 522a CGI možno použiť bez rozdielov na francúzske výrobky, ako
         aj na výrobky dovážané z iných členských štátov.

      18      Okrem toho treba uznať, že sporný predpis CGI smeruje k zabezpečeniu korektnosti v obchodnom styku a ochrane spotrebiteľa.

      19      Sporná právna úprava však predpisuje pre výrobky uvádzané na trh v maloobchode s dvoma najnižšími stupňami čistoty nadbytočné
         dvojité označovanie, pretože poskytuje nielen údaj o rýdzosti výrobku, ktorý poskytuje objektívnu informáciu o stupni čistoty,
         ale okrem toho prikazuje použitie označenia "zliatina zlata", ktoré poskytuje o tejto skutočnosti oveľa nepresnejšiu informáciu.

      20      Z toho vyplýva, že v článku 522a CGI predpokladaný systém dvojitého označovania nie je primeraný k účelu zabezpečiť korektnosť
         v obchodnom styku a ochranu spotrebiteľa, a že tento účel možno dosiahnuť opatreniami, ktoré vnútorný trh obmedzujú v menšom
         rozsahu.

      21      Na základe uvedeného možno konštatovať, že Francúzska republika si nesplnila svoje povinnosti vyplývajúce z článku 28 ES tým,
         že označenie „zlato“ spája s kovmi s rýdzosťou 750/1000, zatiaľ čo kovy s rýdzosťou 375/1000 alebo 585/1000 označuje ako „zliatinu
         zlata“.

       O trovách konania
      22      V súlade s ustanovením článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Francúzsku republiku na náhradu trov konania
         a táto nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1)      Francúzska republika tým, že označenie „zlato“ spája s výrobkami s rýdzosťou 750/1000, zatiaľ čo výrobky s rýdzosťou 375/1000
            alebo 585/1000 označuje ako „zliatinu zlata“, si nesplnila svoje povinnosti vyplývajúce z článku 28 ES.
      2)      Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.

               Timmermans

               Puissochet

               Cunha Rodrigues

               Schintgen

                     Colneric

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 8. júla 2004.

               Tajomník

                     Predseda druhej komory

               R. Grass

                     C. W. A. Timmermans

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 4. novembra 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2004/9/ES - Neurčenie orgánov poverených inšpekciou laboratórií a overovaním ich štúdií s cieľom posúdiť súlad so správnou laboratórnou praxou. # Vec C-95/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 4. novembra 2008 – Komisia/Luxembursko
      (vec C‑95/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2004/9/ES – Neurčenie orgánov poverených inšpekciou laboratórií a overovaním ich štúdií s cieľom posúdiť súlad so správnou laboratórnou
         praxou“

      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 24)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/9/ES z 11. februára 2004 o inšpekcii a overovaní
                  správnej laboratórnej praxe (SLP) (Ú. v. EÚ L 50, s. 28; Mim. vyd. 15/008, s. 65) – Neurčenie orgánov poverených inšpekciou
                  laboratórií a overovaním ich štúdií s cieľom posúdiť súlad so správnou laboratórnou praxou

            Výrok

                  1.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že nevytvorilo orgány schopné vykonávať kontrolu dodržiavania zásad správnej laboratórnej
                     praxe, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/9/ES z 11. februára
                     2004 o inšpekcii a overovaní správnej laboratórnej praxe (SLP).

                  2.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 7. februára 2002. # Mag Instrument Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-88/00.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 23. októbra 2013. # Joaquim Paulo Gomes Moreira proti Európskemu centru pre prevenciu a kontrolu chorôb (ECDC). # Vec F-80/11.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 27. apríla 2016.#ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias v. Európska komisia.#Arbitrážna doložka – Dohody o grantoch uzatvorené v rámci šiesteho rámcového programu v oblasti výskumu, technického rozvoja a demonštračných činností (2002 – 2006) – Projekty Persona a Terregov – Oprávnené náklady – Vrátenie vyplatených súm – Protinávrh – Úroky z omeškania.#Vec T-155/14.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. júla 1995. # BP Soupergaz Anonimos Etairia Geniki Emporiki-Viomichaniki kai Antiprossopeion proti Helénskej republike. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Dioikitiko Protodikeio Athinas - Grécko. # Vec C-62/93.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. decembra 1981. # René Demont proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 791/79.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 28. marca 1996. # V proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Odvolanie - Odôvodnenie. # Vec T-40/95.