title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 20. mája 2008. # Brigitte Bosmann proti Bundesagentur für Arbeit - Familienkasse Aachen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Köln - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie - Rodinné prídavky - Pozastavenie nároku na dávky - Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia (EHS) č. 1408/71 - Článok 10 nariadenia (EHS) č. 574/72 - Uplatniteľná právna úprava - Priznanie dávok v členskom štáte bydliska, ktorý nie je príslušným štátom. # Vec C-352/06.

text:
      Vec C‑352/06
      Brigitte Bosmann
      proti
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Köln)
      „Sociálne zabezpečenie – Rodinné prídavky – Pozastavenie nároku na dávky – Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia (EHS) č. 1408/71 – Článok 10 nariadenia (EHS) č. 574/72 – Uplatniteľná právna úprava – Priznanie dávok v členskom štáte bydliska, ktorý nie je príslušným štátom“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Uplatniteľná právna úprava – Právna úprava členského štátu zamestnania
      [Článok 42 ES; nariadenie Rady č. 1408/71, zmenené a doplnené nariadením č. 647/2005, článok 13 ods. 2 písm. a)]
      Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71, zmeneného a doplneného nariadením č. 647/2005, podľa ktorého sa na pracovníka
         zamestnaného na území jedného členského štátu vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území
         iného členského štátu, sa má vykladať s ohľadom na článok 42 ES, ktorý smeruje k zjednodušeniu voľného pohybu pracovníkov
         a vyplýva z neho najmä to, že migrujúci pracovníci nesmú prísť o svoje nároky na dávky sociálneho zabezpečenia ani utrpieť
         zníženie sumy týchto dávok z dôvodu, že využili právo na voľný pohyb, ktoré im priznáva Zmluva.

      Z toho vyplýva, že uvedený článok nebráni tomu, aby migrujúci pracovník, na ktorého sa uplatňuje systém sociálneho zabezpečenia
         členského štátu zamestnania, dostával podľa vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu bydliska rodinné dávky v tomto poslednom
         uvedenom členskom štáte.

      Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či je skutočnosť, že sa pracovník vracia každý pracovný deň do miesta bydliska v dotknutom
         členskom štáte, relevantná na účely posúdenia toho, či takýto pracovník spĺňa podmienky na priznanie predmetnej rodinnej dávky
         v tomto štáte podľa jeho právnej úpravy.

      (pozri body 29, 33, 37, body 1 a 2 výroku)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 20. mája 2008 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Rodinné prídavky – Pozastavenie nároku na dávky – Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia (EHS) č. 1408/71 – Článok 10 nariadenia (EHS) č. 574/72 – Uplatniteľná právna úprava – Priznanie dávok v členskom štáte bydliska, ktorý nie je príslušným štátom“
      Vo veci C‑352/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Köln (Nemecko)
         z 10. augusta 2006 a doručený Súdnemu dvoru 25. augusta 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Brigitte Bosmann
      proti
      Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Tizzano, sudcovia
         K. Schiemann (spravodajca), A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský a J. Klučka,

      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pani Bosmann, v zastúpení: H. Knops, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Schulze‑Bahr, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a I. Kaufmann‑Bühler, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. novembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad článku 13 ods. 2 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo
         14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných
         príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, ako aj článku 10 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým
         sa stanovuje postup na vykonávanie nariadenia (EHS) č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady
         (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmenené a doplnené nariadením Európskeho
         parlamentu a Rady (ES) č. 647/2005 z 13. apríla 2005 (Ú. v. EÚ L 117, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“ a „nariadenie
         č. 574/72“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Bosmann a Bundesagentur für Arbeit – Familienkasse Aachen (Spolkový úrad práce
         – Fond rodinných prídavkov Aachen, ďalej len „Bundesagentur“) z dôvodu odmietnutia priznania prídavku na deti v Nemecku.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Nariadenie č. 1408/71
      3        Prvé a štvrté odôvodnenie nariadenia č. 1408/71 znejú takto:

      „keďže ustanovenia o koordinácii vnútroštátnych právnych predpisov sociálneho zabezpečenia patria do rámca voľného pohybu
         pracovníkov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členských štátov a musia sa podieľať na zlepšovaní ich životnej úrovne a podmienok
         zamestnanosti;

      …
      keďže je nutné v rámci tejto koordinácie zaručiť rovnaké zaobchádzanie podľa rôznych právnych predpisov rôznych členských
         štátov pracovníkom žijúcim v členských štátoch a na nich závislým osobám a pozostalým v spoločenstve“.

      4        Ôsme až desiate odôvodnenie tohto nariadenia stanovuje:

      „keďže na zamestnancov a samostatne zárobkovo činné osoby, ktoré sa pohybujú v rámci spoločenstva, sa má vzťahovať systém
         sociálneho zabezpečenia iba jedného členského štátu, aby sa predišlo prekrývaniu uplatňovaných právnych predpisov rôznych
         členských štátov a komplikáciám, ktoré by mohli z tohto plynúť;

      keďže situácie, keď osoba podlieha právnym predpisom dvoch členských štátov súčasne, ako výnimka zo všeobecného pravidla,
         majú byť čo najviac obmedzené v počte aj v rozsahu;

      keďže hľadisko zaručenia rovnakého zaobchádzania so všetkými pracovníkmi, ktorí sú zamestnaní na území členského štátu, tak
         účinne ako je to možné, je vhodné za právne predpisy, ktoré sa majú uplatňovať, určiť právne predpisy toho členského štátu,
         v ktorom je osoba v zamestnaneckom vzťahu alebo vykonáva samostatnú zárobkovú činnosť“.

      5        Článok 13 nariadenia č. 1408/71 nazvaný „Všeobecné pravidlá“ stanovuje:

      „1. Pokiaľ v článkoch 14c a 14f nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom
         len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.

      2. Pokiaľ články 14 až 17 neustanovujú inak:
      a)      na pracovníka zamestnaného na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má
         bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva,
         nachádza na území iného členského štátu;

      …“
      6        Podľa článku 73 tohto nariadenia nazvaného „Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby, ktorých rodinní príslušníci
         majú bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný členský štát“:

      „Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá podlieha právnym predpisom členského štátu, má nárok ohľadom svojich
         rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu, na rodinné dávky, ktoré sú ustanovené [dávky stanovené
         – neoficiálny preklad] právnymi predpismi prvého štátu, ako keby mali bydlisko v tomto štáte, podľa ustanovení prílohy VI [pokiaľ ustanovenia prílohy
         VI nestanovujú inak – neoficiálny preklad].“

       Nariadenie č. 574/72
      7        Článok 10 ods. 1 nariadenia č. 574/72 nazvaný „Pravidlá uplatniteľné v prípade súbehu nárokov na rodinné prídavky pre zamestnancov
         alebo samostatne zárobkovo činné osoby“ stanovuje:

      „1.      a)     Nárok na dávky alebo rodinné prídavky splatné podľa právnych predpisov členského štátu, podľa ktorých nadobudnutie nároku
         na tieto dávky alebo prídavky nepodlieha podmienkam poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, sa pozastaví,
         ak sú počas rovnakého obdobia dávky splatné tomu istému rodinnému príslušníkovi len podľa vnútroštátnych právnych predpisov
         druhého členského štátu alebo pri uplatňovaní článku 73, 74, 77 alebo 78 nariadenia [č. 1408/71], a to do výšky týchto dávok.

               b)     Ak je však zárobková činnosť vykonávaná na území prvého členského štátu:
      i)      v prípade dávok splatných buď len podľa vnútroštátnych právnych predpisov druhého členského štátu, alebo podľa článku 73 alebo
         74 nariadenia [č. 1408/71] osobe, ktorá má nárok na rodinné dávky, alebo osobe, ktorej majú byť tieto prídavky vyplatené,
         nárok na rodinné dávky splatné buď len podľa vnútroštátnych právnych predpisov tohto druhého členského štátu, alebo podľa
         týchto článkov sa pozastaví do výšky rodinných prídavkov poskytovaných podľa právnych predpisov členského štátu, na území
         ktorého má rodinný príslušník bydlisko. Náklady na dávky vyplácané členským štátom, na území ktorého má rodinný príslušník
         bydlisko, znáša tento členský štát;

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      8        § 62 ods. 1 bod 1 zákona o dani z príjmu (Einkommensteuergesetz) stanovuje:

      „Na deti v zmysle § 63 má nárok na prídavok na deti podľa tohto zákona ten, kto má v tuzemsku trvalý pobyt alebo sa tu obvykle
         zdržiava.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9        Pani Bosmann, ktorá je belgickou štátnou príslušníčkou žijúcou v Nemecku, je matkou samoživiteľkou svojich dvoch detí narodených
         v rokoch 1983 a 1985. Obe deti tiež žijú v Nemecku, kde toho času študujú.

      10      Pani Bosmann má v podstate nárok na nemecký prídavok na deti podľa § 62 zákona o dani z príjmu, ktorý jej sprvu Bundesagentur
         priznal. Dňa 1. septembra 2005 však pani Bosmann začala vykonávať zamestnanie v Holandsku, v dôsledku čoho Bundesagentur uznesením
         z 18. októbra 2005 s účinnosťou od októbra 2005 prídavok na jej deti zrušil. Bundesagentur vyložil príslušné ustanovenia práva
         Spoločenstva v tom zmysle, že pani Bosmann podlieha len predpisom štátu, v ktorom je zamestnaná, ktorým je Holandské kráľovstvo,
         takže Spolkovú republiku Nemecko nemožno naďalej považovať za príslušný štát, ktorý je povinný poskytovať uvedený prídavok.

      11      Pani Bosmann nepoberá v Holandsku zodpovedajúci prídavok na deti, pretože podľa holandskej právnej úpravy nie je tento prídavok
         poskytovaný na deti od dovŕšenia 18. roku života.

      12      Vnútroštátny súd uvádza, že nebolo upresnené, či sa pani Bosmann vracia do Nemecka každý pracovný deň, alebo len na víkendy
         a sviatky.

      13      Za týchto okolností Finanzgericht Köln rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia… č. 1408/71… vykladať reštriktívne tak, že neodporuje nároku matky samoživiteľky
         na prídavok na deti v štáte bydliska (Spolková republika Nemecko), ktorá v štáte výkonu zamestnania (Holandské kráľovstvo)
         z dôvodu veku svojich detí prídavok na deti nepoberá?

      2.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
      Má sa článok 10 nariadenia… č. 574/72… vykladať reštriktívne tak, že neodporuje nároku matky samoživiteľky na prídavok na
         deti v štáte bydliska (Spolková republika Nemecko), ktorá v štáte výkonu zamestnania (Holandské kráľovstvo) z dôvodu veku
         svojich detí prídavok na deti nepoberá?

      3.      V prípade zápornej odpovede na prvú a druhú otázku:
      Vyplýva nárok zamestnanej matky samoživiteľky na použitie priaznivejšej právnej úpravy štátu jej bydliska v súvislosti s poskytnutím
         prídavku na deti priamo zo Zmluvy o ES alebo zo všeobecných právnych zásad?

      4.      Závisí zodpovedanie týchto otázok od toho, či sa zamestnanec vracia pravidelne každý deň v pracovnom týždni do miesta bydliska?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      14      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 vykladať tak, že umožňuje,
         aby zamestnanec, ktorý sa nachádza v situácii pani Bosmann, ktorý patrí do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71 a na ktorého sa
         vzťahuje systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, v ktorom vykonáva zamestnanie, v danom prípade Holandského kráľovstva,
         poberal prídavok na deti v členskom štáte, v ktorom má bydlisko, v danom prípade v Spolkovej republike Nemecko, ak je zistené,
         že takýto prídavok nie je možné poskytnúť v príslušnom členskom štáte z dôvodu veku jeho detí.

      15      Pred odpoveďou na túto otázku treba pripomenúť všeobecné pravidlá, na základe ktorých je podľa nariadenia č. 1408/71 určená
         právna úprava uplatniteľná na zamestnancov, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva.

      16      Ustanovenia hlavy II nariadenia č. 1408/71, ktoré určujú právnu úpravu uplatniteľnú na zamestnancov, ktorí sa pohybujú v rámci
         Spoločenstva, sa snažia zabezpečiť, aby sa na dotknuté osoby vzťahoval systém sociálneho zabezpečenia iba jedného členského
         štátu, aby sa tak zabránilo súbehu uplatniteľných vnútroštátnych právnych úprav a komplikáciám, ktoré z neho môžu vyplynúť.
         Táto zásada je vyjadrená v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, ktorý stanovuje, že pracovník, na ktorého sa vzťahuje toto
         nariadenie, podlieha právnym predpisom len jedného členského štátu (pozri rozsudok z 12. júna 1986, Ten Holder, 302/84, Zb.
         s. 1821, body 19 a 20).

      17      Podľa článku 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 sa na pracovníka zamestnaného na území jedného členského štátu vzťahujú
         právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu. Určenie právnej úpravy členského
         štátu ako právnej úpravy uplatniteľnej na pracovníka podľa tohto ustanovenia znamená, že sa na neho vzťahuje len právna úprava
         tohto členského štátu (pozri rozsudok Ten Holder, už citovaný, bod 23).

      18      Pokiaľ ide o špecifický kontext rodinných dávok, podľa článku 73 nariadenia č. 1408/71 pracovník, ktorý podlieha právnym predpisom
         členského štátu, má nárok, pokiaľ ide o jeho rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu, na
         rodinné dávky stanovené právnou úpravou prvého štátu, ako keby mali bydlisko v tomto štáte.

      19      Z tohto dôvodu, tak ako aj správne konštatoval vnútroštátny súd, sa na situáciu pani Bosmann v zásade uplatňuje právna úprava
         členského štátu jej zamestnania, teda holandská právna úprava.

      20      Právo uplatniteľné na postavenie pracovníka, ktorý sa nachádza v jednej zo situácií uvedených v hlave II nariadenia č. 1408/71,
         sa preto určuje podľa uvedených ustanovení, avšak uplatnenie ustanovení iného právneho poriadku nie je vždy vylúčené (pozri
         rozsudok z 20. januára 2005, Laurin Effing, C‑302/02, Zb. s. I‑553, bod 39).

      21      Podľa Komisie Európskych spoločenstiev v situácii, akou je situácia pani Bosmann, je na základe článku 10 ods. 1 písm. a)
         nariadenia č. 574/72 možné neuplatniť ustanovenia právneho poriadku členského štátu zamestnania, ktorý je podľa článku 13
         ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 určený ako príslušný štát tak, aby mohla byť uplatnená právna úprava členského štátu,
         v ktorom má dotknutá osoba bydlisko. Existencia väzby na dva členské štáty – štát bydliska a štát zamestnania – tak umožňuje
         najmä kumulovať nároky na dávky. Podľa článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72 by teda vzhľadom na neexistenciu porovnateľného
         nároku na prídavok na deti v štáte zamestnania mal byť tento prídavok poskytnutý v plnej výške členským štátom bydliska, v danom
         prípade Spolkovou republikou Nemecko. Na podporu tohto záveru uvádza Komisia rozsudok Súdneho dvora z 9. decembra 1992, McMenamin
         (C‑119/91, Zb. s. I‑6393). V rovnakom zmysle odkazuje vnútroštátny súd na rozsudok zo 7. júna 2005, Dodl a Oberhollenzer (C‑543/03,
         Zb. s. I‑5049).

      22      V tejto súvislosti však treba uviesť, že veci, v ktorých boli vydané už citované rozsudky, boli rozhodnuté na základe článku
         10 ods. 1 písm. b) bodu i) nariadenia č. 574/72, ktorý sa vzťahuje na situácie, keď je zamestnanie vykonávané tiež v členskom
         štáte bydliska. Tak ako uviedol generálny advokát v bodoch 51 a 52 svojich návrhov prednesených v už citovaných rozsudkoch
         McMenamin a Dodl a Oberhollenzer, impulzom pre takýto prípad zmeny prednosti v prospech právomoci štátu bydliska bola skutočnosť,
         že zárobková činnosť bola vykonávaná v členskom štáte bydliska manželom osoby, ktorá bola oprávnená podľa článku 73 nariadenia
         č. 1408/71.

      23      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu však vyplýva, že pani Bosmann sa v takejto situácii nenachádza.

      24      Ďalej pokiaľ ide o článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72, zo znenia tohto článku vyplýva, že sa týka prípadov súbehu
         nárokov na rodinné dávky, ku ktorým dochádza, keď majú byť tieto dávky vyplatené v členskom štáte bydliska daného dieťaťa,
         nezávisle od podmienok poistenia alebo zamestnania, a súčasne podľa článku 73 nariadenia č. 1408/71 aj v členskom štáte zamestnania.

      25      Ako uviedla nemecká vláda a vnútroštátny súd, okolnosti prejednávanej veci nepoukazujú na „súbeh“ rodinných dávok tohto typu,
         lebo nárok na prídavok na deti je v členskom štáte zamestnania podľa právnej úpravy tohto štátu vylúčený vzhľadom na vek detí
         žalobkyne vo veci samej.

      26      Keďže zmenu prednosti v prospech uplatnenia právnej úpravy členského štátu bydliska nie je možné založiť na osobitných kolíznych
         normách stanovených v nariadení č. 574/72, treba uviesť, že situácia pani Bosmann sa riadi všeobecným pravidlom určenia uplatniteľnej
         právnej úpravy stanoveným v článku 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71.

      27      Z toho vyplýva, že právo Spoločenstva neukladá povinnosť príslušným nemeckým orgánom priznať pani Bosmann predmetnú rodinnú
         dávku.

      28      Možnosť takéhoto priznania však nemožno vylúčiť, a to tým skôr, že na základe spisu predloženého Súdnemu dvoru sa zdá, že
         podľa nemeckej právnej úpravy môže mať pani Bosmann nárok na prídavok na deti už len na základe toho, že má bydlisko v Nemecku,
         a vnútroštátnemu súdu prináleží, aby túto skutočnosť overil.

      29      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ustanovenia nariadenia č. 1408/71 treba vykladať s ohľadom na článok 42 ES,
         ktorý smeruje k zjednodušeniu voľného pohybu pracovníkov a vyplýva z neho najmä to, že migrujúci pracovníci nesmú prísť o svoje
         nároky na dávky sociálneho zabezpečenia ani utrpieť zníženie sumy týchto dávok z dôvodu, že využili právo na voľný pohyb,
         ktoré im priznáva Zmluva (pozri rozsudok z 9. novembra 2006, Nemec, C‑205/05, Zb. s. I‑10745, body 37 a 38).

      30      V rovnakom duchu prvé odôvodnenie preambuly nariadenia č. 1408/71 uvádza, že ustanovenia o koordinácii vnútroštátnych právnych
         predpisov sociálneho zabezpečenia, ktoré toto nariadenie obsahuje, patria do rámca voľného pohybu pracovníkov a musia sa podieľať
         na zlepšovaní ich životnej úrovne a podmienok zamestnanosti.

      31      Na základe uvedeného treba konštatovať, že za okolností, akými sú okolnosti vo veci samej, nemožno zbaviť členský štát bydliska
         možnosti priznať prídavok na deti osobám s bydliskom na jeho území. Hoci sa podľa článku 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71
         na osobu, ktorá je zamestnaná na území jedného členského štátu vzťahujú právne predpisy tohto štátu aj ak má bydlisko na území
         iného členského štátu, neznamená to, že toto nariadenie bráni členskému štátu bydliska priznať na základe svojej vnútroštátnej
         právnej úpravy tejto osobe prídavok na deti.

      32      Už citovaný rozsudok Ten Holder, na ktorý sa vo svojich písomných pripomienkach odvoláva nemecká vláda, ako aj rozsudok z 10. júla
         1986, Luijten (60/85, Zb. s. 2365), uvedený vnútroštátnym súdom, nespochybňujú uvedený výklad nariadenia č. 1408/71. Už citovaný
         rozsudok Ten Holder sa týkal odmietnutia priznania dávky orgánmi príslušného členského štátu a Súdny dvor v tomto kontexte
         rozhodol, že určenie na základe nariadenia č. 1408/71 právnej úpravy členského štátu ako právnej úpravy uplatniteľnej na pracovníka
         znamená, že sa naň vzťahuje iba táto právna úprava (rozsudok Ten Holder, už citovaný, bod 23). Rovnakú zásadu Súdny dvor odvodil
         v už citovanom rozsudku Luijten, pokiaľ ide o riziko súbežného uplatnenia právnej úpravy členského štátu zamestnania a členského
         štátu bydliska, na základe ktorej majú poistení nárok na rodinné dávky. Preto uvedené rozsudky vzhľadom na ich špecifický
         kontext, ktorý je odlišný od kontextu vo veci samej, nemôžu slúžiť ako základ pre vylúčenie toho, aby členský štát, ktorý
         nie je príslušný a ktorý neviaže nárok na rodinnú dávku na podmienky zamestnania alebo poistenia, mohol priznať takúto dávku
         osobe s bydliskom na jeho území, pokiaľ možnosť takéhoto priznania skutočne vyplýva z jeho právnej úpravy.

      33      Vzhľadom na uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 nebráni tomu,
         aby migrujúci pracovník, na ktorého sa uplatňuje systém sociálneho zabezpečenia členského štátu zamestnania, dostával podľa
         vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu bydliska rodinné dávky v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.

       O druhej a tretej otázke
      34      Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku netreba odpovedať na druhú a tretiu otázku.

       O štvrtej otázke
      35      Vnútroštátny súd sa ďalej pýta, či zodpovedanie prvej až tretej otázky závisí od toho, či sa pani Bosmann vracia každý deň
         v pracovnom týždni do miesta bydliska v Nemecku.

      36      Ako v podstate vyplýva z odpovede na prvú otázku, článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 nebráni tomu, aby migrujúci
         pracovník, ktorý sa nachádza v rovnakej situácii ako pani Bosmann, dostával rodinné dávky v členskom štáte bydliska, pokiaľ
         podľa vnútroštátnej právnej úpravy tohto členského štátu spĺňa podmienky na priznanie týchto dávok. Pokiaľ je, tak ako vyplýva
         z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, nárok pani Bosmann na prídavok na deti v Nemecku viazaný na podmienku bydliska na území
         tohto štátu, teda na podmienku, ktorú ako sa zdá spĺňa, prináleží vnútroštátnemu súdu určiť, či je skutočnosť, že sa pani
         Bosmann každý deň vracia do miesta bydliska v Nemecku, relevantná na účely posúdenia toho, či podľa nemeckých právnych predpisov
         v tomto štáte „býva“.

      37      V dôsledku toho treba na štvrtú otázku odpovedať, že vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či je skutočnosť, že sa pracovník
         nachádzajúci sa v situácii žalobkyne v konaní vo veci samej vracia každý pracovný deň do miesta bydliska v dotknutom členskom
         štáte, relevantná na účely posúdenia toho, či takýto pracovník spĺňa podmienky na priznanie predmetnej rodinnej dávky v tomto
         štáte podľa jeho právnej úpravy.

       O trovách
      38      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia Rady č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov,
            samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom
            a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, zmeneným a doplneným nariadením Európskeho parlamentu
            a Rady (ES) č. 647/2005 z 13. apríla 2005, nebráni tomu, aby migrujúci pracovník, na ktorého sa uplatňuje systém sociálneho
            zabezpečenia členského štátu zamestnania, dostával podľa vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu bydliska rodinné dávky
            v tomto poslednom uvedenom členskom štáte.
      2.      Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či je skutočnosť, že sa pracovník nachádzajúci sa v situácii žalobkyne v konaní vo veci
            samej vracia každý pracovný deň do miesta bydliska v dotknutom členskom štáte, relevantná na účely posúdenia toho, či takýto
            pracovník spĺňa podmienky na priznanie predmetnej rodinnej dávky v tomto štáte podľa jeho právnej úpravy.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 8. júla 2004.#Silke Gaumain-Cerri proti Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse a Maria Barth proti Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Sozialgericht Hannover (C-502/01) a Sozialgericht Aachen (C-31/02) - Nemecko.#Sociálne zabezpečenie - Voľný pohyb pracovníkov - Zmluva ES - Nariadenie (EHS) č. 1408/71 - Dávky na pokrytie rizík odkázanosti na starostlivosť - Prevzatie platenia poistného na dôchodkové poistenie pre tretie osoby, ktoré opatrujú osoby odkázané na starostlivosť, poisťovňou pre prípad odkázanosti na starostlivosť.#Spojené veci C-502/01 a C-31/02.

text:
      Spojené veci C-502/01 a C-31/02
      Silke Gaumain-Cerri
      proti
      Kaufmännische Krankenkasse – Pflegekassea
      a
      Maria Barth
      proti
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen)
      „Sociálne zabezpečenie – Voľný pohyb pracovníkov – Zmluva ES – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Dávky na pokrytie rizík odkázanosti na starostlivosť – Prevzatie platenia poistného na dôchodkové poistenie pre tretie osoby, ktoré opatrujú osoby odkázané na starostlivosť, poisťovňou
         pre prípad odkázanosti na starostlivosť“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Právna úprava Spoločenstva – Vecná pôsobnosť – Dávky podľa vnútroštátneho
            systému sociálneho zabezpečenia pokrývajúce riziko odkázanosti – Prevzatie platenia poistného na dôchodkové poistenie pre
            tretie osoby, ktoré opatrujú osobu odkázanú na starostlivosť – Začlenenie pod nemocenské dávky
      [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 4 ods. písm. a)]
      2.        Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Rovnosť zaobchádzania – Vnútroštátny systém poistenia pre prípad odkázanosti
            na starostlivosť odmietajúci prevzatie platenia poistného na dôchodkové poistenie pre štátneho príslušníka iného členského
            štátu, než je príslušný členský štát – Systém pripúšťajúci diskrimináciu zakázaný právom Spoločenstva
      (Článok. 17 ES, nariadene Rady č. 1408/71)
      1.        Dávka, ako je platenie poistného na dôchodkové poistenie tretej osoby, ktorá za okolností ako v konaniach o veci samej vykonáva
         v prospech osoby odkázanej na starostlivosť domácu opatrovateľskú činnosť, poskytovaná zo strany poisťovne pre prípad odkázanosti,
         predstavuje nemocenskú dávku v prospech osoby odkázanej na starostlivosť, ktorá je uvedená v nariadení č. 1408/71, zmenenom
         a doplnenom nariadením č. 118/97.

      (pozri body 20, 21, 23, výrok 1)
      2.        Článok 17 ES, ako aj nariadenie č. 1408/71, zmenené a doplnené nariadením č. 118/97, bráni tomu, aby dávky poistenia pre prípad
         odkázanosti, ktoré sa poskytujú na dôchodkové poistenie štátneho príslušníka členského štátu, ktorý ma postavenie tretej osoby,
         boli odmietnuté samotnou príslušnou inštitúciou s odôvodnením, že táto tretia osoba alebo oprávnená osoba zúčastnená na tomto
         poistení býva v inom štáte, ako je príslušný štát.

      3.        Nakoniec, občianstvo Únie zaručuje štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, nárok na
         rovnaké právne zaobchádzanie v oblasti pôsobnosti Zmluvy bez toho, aby boli dotknuté príslušné výslovne stanovené výnimky.
         V tejto súvislosti sa totiž s prihliadnutím na účel opatrovateľskej činnosti vykonávanej tretími osobami kritérium bydliska,
         na základe ktorého sa zakladá odmietnutie tejto dávky poistenia pre prípad odkázanosti, nejaví ako skutočnosť, ktorá objektívne
         zakladá odlišnú situáciu a oprávňuje k odlišnému zaobchádzaniu, ale naopak ako nerovné zaobchádzanie v porovnateľných situáciách,
         ktoré predstavuje právom Spoločenstva zakázanú diskrimináciu.

      (pozri body 34 – 36, výrok 2)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 8. júla 2004 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Voľný pohyb pracovníkov – Zmluva ES – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Dávky na pokrytie rizík odkázanosti na starostlivosť – Prevzatie platenia poistného na dôchodkové poistenie pre tretie osoby, ktoré opatrujú osoby odkázané na starostlivosť, poisťovňou
         pre prípad odkázanosti na starostlivosť“

      V spojených veciach C-502/01 a C-31/02,
      ktorých predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný Súdnemu dvoru rozhodnutím Sozialgericht
         Hannover (Nemecko) (C‑502/01) a Sozialgericht Aachen (Nemecko) (C-31/02), ktorý súvisí s konaním:

      Silke Gaumain-Cerri
      a
      Kaufmännische Krankenkasse - Pflegekasse,
      za prítomnosti
      Bundesversicherungsanstalt für Angestellte
      a medzi
      Maria Barth
      a
      Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz,
      za prítomnosti
      PAX Familienfürsorge Krankenversicherung,

      Bundesministerium für Gesundheit und Soziale Sicherung,
      a týka sa výkladu ustanovení Zmluvy ES a sekundárneho práva týkajúceho sa voľného pohybu občanov Únie, najmä nariadenia Rady
         (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné
         osoby a členov ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 118/97
         z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1),

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑P. Puissochet (spravodajca), R. Schintgen, F. Macken a
         N. Colneric,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Kaufmännische Krankenkasse-Pflegekasse, v zastúpení: K. Böttcher, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: C.-D. Quassowski a M. Lumma, splnomocnení zástupcovia (C-31/02),
      –        grécka vláda, v zastúpení: D. Kalogiros a G. Alexaki, splnomocnení zástupcovia (C-31/02),
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Michard a H. Kreppel, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu sudcu-spravodajcu,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 2. decembra 2003,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uzneseniami z 12. decembra 2001 a z 18. januára 2002 doručenými Súdnemu dvoru 27. decembra 2001 (C-502/01) a 4. februára 2002
         (C-31/02), podali Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen podľa článku 234 ES návrh na začatie prejudiciálneho konania
         o otázkach týkajúcich sa výkladu Zmluvy ES a sekundárneho práva v oblasti voľného pohybu občanov Únie a najmä nariadenia Rady
         (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné
         osoby a členov ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 118/97
         z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

      2        Tieto otázky vznikli v rámci právnych sporov medzi pani Gaumain-Cerri a Kaufmännische Krankenkasse–Pflegekasse (ďalej len
         „poisťovňa pre prípad odkázanosti pri KKH“) a medzi pani Barth a Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz týkajúcich sa rozhodnutí
         týchto dvoch úradov, ktorými bolo zamietnuté prevzatie povinnosti platiť poistné na dôchodkové poistenie, ktorého sa žalobkyne
         domáhali ako tretie osoby opatrujúce osobu odkázanú na starostlivosť, ktorá poberala dávky z nemeckého poistenia pre prípad
         odkázanosti na starostlivosť (ďalej len „poistenie pre prípad odkázanosti“).

       Vnútroštátne predpisy
      3        Poistenie pre prípad odkázanosti bolo v Nemecku zavedené s účinnosťou od 1. januára 1995 zákonom o poistení pre prípad odkázanosti
         na starostlivosť, ktoré tvorí XI. knihu Sozialgesetzbuch (sociálny zákonník, ďalej len „SGB“). Jeho úlohou je pokrytie nákladov,
         ktoré sú spôsobené poistencovou odkázanosťou na starostlivosť, teda trvalou potrebou požívať vo veľkom rozsahu pomoc tretích
         osôb, aby mohli zvládnuť činnosti každodenného života (najmä telesnú hygienu, stravovanie, mobilnosť, vedenie domácnosti).

      4        Všetky osoby, ktoré sú povinne alebo dobrovoľne zúčastnené na nemocenskom poistení, musia odvádzať poistné na poistenie pre
         prípad odkázanosti.

      5        Poistenie pre prípad odkázanosti najprv zakladá nárok na dávky na pokrytie nákladov, ktoré vznikajú v dôsledku poskytovania
         starostlivosti zo strany tretej osoby v domácnosti osoby odkázanej na starostlivosť. Tieto dávky „domácej starostlivosti“,
         ktorých rozsah závisí od stupňa odkázanosti dotknutej osoby na starostlivosť, môžu byť podľa voľby oprávneného poskytnuté
         formou starostlivosti prostredníctvom na to oprávnených služieb alebo formou mesačného príspevku, „peňažného príspevku na
         opatrovanie“, čo umožňuje oprávnenej osobe zvoliť si formu, ktorá sa jej podľa vlastného uváženia zdá najprimeranejšia vzhľadom
         na jej stav.

      6        Poistenie pre prípad odkázanosti ďalej zakladá nárok na prevzatie nákladov spojených so starostlivosťou o poistenca v domovoch
         alebo opatrovateľských zariadeniach, na dávky spojené s nákladmi na zastupovanie tretej osoby, ktorá odkázanú osobu zvyčajne
         opatruje, počas jej dovolenky, ako aj na dávky a odškodnenia určené na pokrytie rôznych nákladov vzniknutých v dôsledku odkázanosti
         poistenca, napr. na kúpu a inštaláciu špeciálneho vybavenia alebo na vykonanie bytových úprav.

      7        Napokon poisťovňa pre prípad odkázanosti platí za určitých okolností poistné na dôchodkové, invalidné a úrazové poistenie
         tretej osoby, ktorá opatruje poistenca.

      8        V oboch konaniach vo veci samej ide o toto platenie poistného na dôchodkové poistenie.

       Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9        Pani Gaumain-Cerri, nemecká štátna príslušníčka, a jej manžel, francúzsky štátny príslušník, bývajú vo Francúzsku a pracujú
         ako cezhraniční pracovníci na čiastočný pracovný úväzok v jednom podniku so sídlom v Nemecku. Z tohto dôvodu sú v Nemecku
         poistení pre prípad odkázanosti. Ich syn, ktorý býva spolu s nimi, je postihnutý a poberá ako oprávnený rodinný príslušník
         svojich rodičov dávky poistenia pre prípad odkázanosti, najmä peňažný príspevok na opatrovanie. Rodičia sami doma bezplatne
         plnia úlohu tretej osoby, ktorá opatruje osobu odkázanú na starostlivosť. Poisťovňa pre prípad odkázanosti pri KKH, ktorá
         je v tomto právnom prípade príslušnou inštitúciou poistenia pre prípad odkázanosti na starostlivosť, odmieta platiť poistné
         na dôchodkové poistenie pani Gaumain-Cerri a jej manžela na základe ich opatrovateľskej činnosti v prospech osoby odkázanej
         na starostlivosť, pretože nemajú bydlisko v Nemecku. Z príslušných ustanovení SGB vyplýva, že keďže túto činnosť nevykonávali
         ako zárobkovú činnosť a nemali v Nemecku bydlisko, nemali povinnosť účasti na zákonnom dôchodkovom poistení a nemali naň ani
         nárok. Keďže spomínaná činnosť nemá charakter zárobkovej činnosti, nie sú ani pracovníkmi, ktorí by sa mohli odvolať na nariadenie
         č. 1408/71.

      10      Pani Barth, takisto nemecká štátna príslušníčka, býva v Belgicku v blízkosti nemeckej hranice a opatruje úradníka na dôchodku
         v Nemecku. Od neho dostáva mesačnú odmenu vo výške cca 400 eur. Podľa príslušných ustanovení SGB patrí opatrovateľská činnosť
         pani Barth takisto medzi činnosti, ktoré nemajú charakter zárobkovej činnosti. Pani Barth nie je v žiadnom inom pracovnom
         pomere. Osoba odkázaná na starostlivosť, o ktorú sa stará, dostáva dávky poistenia pre prípad odkázanosti od dvoch úradov,
         Landesamt für Besoldung und Versorgung Nordhein-Westfalen ako základnej inštitúcie sociálneho poistenia úradníkov vo výslužbe
         a od PAX Familienfürsorge Krankenversicherung (ďalej len „PAX“) ako inštitúcie doplnkového poistenia na základe súkromnoprávnej
         zmluvy, ktorej uzavretie je povinné a ktorá zo zákona podlieha podmienkam zodpovedajúcim tým, ktoré platia pre základnú inštitúciu
         sociálneho poistenia. Z podobných dôvodov ako v prípade pani Gaumain-Cerri, t. j. z dôvodu bydliska mimo územia Nemecka, zastavil
         Landesversicherungsanstalt Rheinprovinz platenie poistného, ktoré by pani Barth umožnilo nadobudnutie dôb účasti na dôchodkovom
         poistení, pričom toto poistné dovtedy platili PAX a Landesamt.

      11      Pani Gaumain-Cerri a pani Barth podali žalobu na Sozialgericht Hannover a Sozialgericht Aachen proti zamietavým rozhodnutiam
         a na základe opatrovania osoby odkázanej na starostlivosť požadujú, aby poisťovňa pre prípad odkázanosti za nich platila poistné
         na dôchodkové poistenie.

      12      Za týchto okolností Sozialgericht Hannover prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Môžu, a ak áno, tak za akých okolností, pojmy „nemocenské dávky“, resp. „dávky v starobe“, v zmysle článku 1 nariadenia č.
         1408/71 zahŕňať dávky príslušnej inštitúcie inej príslušnej inštitúcii, ak má z toho poistený iba abstraktnú nepriamu výhodu
         (platenie poistného na dôchodkové poistenie poisťovňou pre prípad odkázanosti pre osobu, ktorá bezplatne vykonáva opatrovateľskú
         činnosť)?

      2      Vyplýva z primárnych alebo sekundárnych právnych predpisov o zákaze diskriminácie, že dávka opísaná v bode 1 sa má poskytovať
         nezávisle na tom, či je činnosť, na ktorú sa poskytovanie dávky viaže, vykonávaná v Nemecku alebo v členskom štáte Európskej
         únie, a na tom, kde má poistenec alebo bezprostredný poberateľ dávky svoje bydlisko?“

      13      Sozialgericht Aachen takisto prerušil konanie a predložil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Sú ustanovenia nariadenia [...] č. 1408/71 [...] uplatniteľné aj na systém nemeckého poistenia pre prípad odkázanosti, keď
         zabezpečenie proti riziku odkázanosti na starostlivosť podľa § 23 v spojení s § 110 Sozialgesetzbuch (nemecký sociálny zákonník)
         – soziale Pflegeversicherung (sociálne poistenie pre prípad odkázanosti) – (SGB XI) spočíva na uzavretí zmluvy o opatrovaní
         podľa súkromného práva?

      2.      Je poistné na zákonné dôchodkové poistenie platené poisťovňami pre prípad odkázanosti podľa § 44 SGB XI v spojení s § 3 prvou
         vetou bodom 1a v spojení s § 166 ods. 2 Sozialgesetzbuch – Gesetzliche Rentenversicherung (zákonné dôchodkové poistenie) –
         (SGB VI) pre opatrovateľov, ktorí nie sú zárobkovo činní, „nemocenskými dávkami“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia
         […] č. 1408/71? Ak áno, môže byť takáto dávka poskytovaná aj osobám, ktoré opatrujú odkázanú osobu v krajine príslušnej inštitúcie
         sociálneho poistenia, ale bývajú v inom členskom štáte?

      3.      Sú osoby, ktoré vykonávajú opatrovateľskú činnosť v zmysle § 19 SGB XI, pracovníkmi v zmysle článku 39 ES? Ak áno, je preto
         zakázané odoprieť im dávku „platenie poistného na dôchodkové poistenie“, pretože na území príslušného štátu nebývajú alebo
         tam nemajú bydlisko?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      14      Nemecká vláda uvádza, že otázky, ktoré položil Sozialgericht Aachen, nie sú relevantné. Pani Barth vznikol už podľa vnútroštátneho
         práva nárok na platenie poistného na zákonné dôchodkové poistenie, keďže opatrovateľskú činnosť vykonáva v Nemecku. Jej bydlisko
         nie je rozhodujúce a jej žalobe sa malo vyhovieť.

      15      Ako Súdny dvor opakovane zdôraznil, konanie upravené v článku 234 ES je nástrojom spolupráce medzi ním a vnútroštátnymi súdmi,
         ktorým môže Súdny dvor poskytnúť týmto súdom pokyny k výkladu práva Spoločenstva potrebné na rozhodovanie právnych sporov,
         ktoré boli u nich začaté. Naproti tomu Súdny dvor nie je príslušný na to, aby v rámci tohto konania vykladal vnútroštátne
         právo členského štátu, a odhliadnuc od výnimiek je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý disponuje bezprostrednými vedomosťami
         o skutkovom stave a tvrdeniach účastníkov konania a do ktorého rozhodovacej právomoci patrí vydanie rozhodnutia, aby s úplnou
         znalosťou veci posúdil relevantnosť právnych otázok, ktoré vznikli v spore začatom na tomto súde, a nevyhnutnosť prejudiciálneho
         konania pre vydanie jeho rozsudku (pozri najmä rozsudok zo 14. februára 1980, Damiani, 53/79, Zb. s. 273, bod 5). V tejto
         veci sa nezdá zrejmé, že by otázky, ktoré položil Sozialgericht Aachen, predstavovali výnimočný prípad odôvodňujúci upustenie
         od preskúmania týchto otázok.

       O veci samej
      16      Otázky, ktoré boli položené oboma súdmi, sa týkajú v podstate dvoch aspektov.

      17      Po prvé sa súdy pýtajú, či dávka, akou je platenie poistného na dôchodkové poistenie tretej osoby, ktorá za okolností ako
         v konaniach vo veci samej vykonáva v prospech osoby odkázanej na starostlivosť domácu opatrovateľskú činnosť, zo strany poisťovne
         pre prípad odkázanosti predstavuje nemocenskú dávku alebo dávku v starobe v zmysle nariadenia č. 1408/71. Sozialgericht Aachen
         sa okrem toho pýta, či okolnosť, že túto dávku poskytuje súkromnoprávna inštitúcia konajúca za podmienok, aké platia pre PAX
         vo vzťahu k odkázanej osobe, ktorú opatruje pani Barth, má vplyv na odpoveď (prvá otázka Sozialgericht Hannover a Sozialgericht
         Aachen a prvá časť druhej otázky Sozialgericht Aachen).

      18      Po druhé sa vnútroštátne súdy pýtajú, či Zmluva ES, najmä článok 39 ES, nariadenie č. 1408/71 alebo iné ustanovenia sekundárneho
         práva bránia tomu, aby bola táto dávka odoprená s odôvodnením, že podľa okolností konania vo veci samej má osoba odkázaná
         na starostlivosť alebo tretia osoba, ktorá poskytuje opateru, svoje bydlisko mimo územia príslušného štátu, to znamená mimo
         štátu príslušnej inštitúcie, v ktorej je osoba odkázaná na starostlivosť poistená pre prípad odkázanosti (druhá otázka Sozialgericht
         Hannover, ako aj druhá časť druhej otázky a tretia otázka Sozialgericht Aachen).

       O uplatnení nariadenia č. 1408/71 na platenie poistného na dôchodkové poistenie pre tretiu osobu, ktorá opatruje osobu odkázanú
         na starostlivosť za okolností ako v konaniach vo veci samej

      19      V rozsudku z 5. marca 1998, Molenaar (C-160/96, Zb. s. I-843), ktorý odpovedal na prejudiciálnu otázku, ktorá bola položená
         v spore o odmietnutí platenia peňažného príspevku na opatrovanie osobám poisteným pre prípad odkázanosti, pretože nemali bydlisko
         v Nemecku, Súdny dvor uviedol:

      „22      […] zo spisov vyplýva, že dávky poistenia pre prípad odkázanosti majú podporovať samostatnosť osoby odkázanej na starostlivosť,
         a to najmä z finančného hľadiska. Poistenie pre prípad odkázanosti má podporovať najmä prevenciu a rehabilitáciu na rozdiel
         od opatery a má uprednostniť domácu opateru pred opaterou v inštitúcii.

      23      Poistenie pre prípad odkázanosti zakladá nárok na prevzatie všetkých alebo časti určitých nákladov spojených s odkázanosťou
         poisteného, akými sú napr. náklady na domácu starostlivosť, starostlivosť poskytovanú v špecializovaných strediskách a zariadeniach,
         na kúpu pomôcok, na vykonanie bytových úprav, ako aj na platenie mesačného peňažného príspevku na opatrovanie, ktorým si poistenec
         môže zabezpečiť opateru na základe vlastného výberu, napríklad môže ním odmeniť tretie osoby, ktoré ho opatrujú. Poistenie
         pre prípad odkázanosti ďalej niektorým z týchto tretích osôb poskytuje zaistenie pre prípad nehody, staroby alebo invalidity.

      24      Dávky tohto druhu majú preto v podstate za cieľ doplniť dávky nemocenského poistenia, s ktorým sú navyše aj organizačne prepojené,
         za účelom zlepšenia zdravotného stavu a životných podmienok osôb odkázaných na starostlivosť.

      25      Preto sú, napriek tomu, že sa vyznačujú určitými osobitosťami, ‚nemocenskými dávkami‘ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia
         1408/71.“

      20      Z tohto rozhodnutia vyplýva, že dávky na pokrytie rizika staroby tretej osoby, ktorá opatruje osobu odkázanú na starostlivosť,
         akými sú dávky poistenia pre prípad odkázanosti, predstavujú takisto „nemocenské dávky“ v prospech osoby odkázanej na starostlivosť
         v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71. V tomto konaní nie je zjavná žiadna osobitná okolnosť, ktorá by odôvodňovala
         preskúmanie tohto posúdenia.

      21      Najmä okolnosť, že tretia osoba opatrujúca osobu odkázanú na starostlivosť má z takejto dávky osobný prospech, ako to zdôrazňuje
         PAX, nemení nič na tom, že osoba, ktorej odkázanosť na starostlivosť ju oprávňuje poberať všetky dávky poistenia pre prípad
         odkázanosti, bude mať týmto spôsobom prospech z právnej úpravy, ktorá jej má pomôcť dostať za čo najvýhodnejších podmienok
         starostlivosť, akú si vyžaduje jej stav. Z tohto dôvodu patrí táto dávka do oblasti nemocenského poistenia. To isté možno
         navyše konštatovať aj vo vzťahu k peňažnému príspevku na opatrovanie vo vlastnom zmysle slova, pokiaľ sa v celom rozsahu alebo
         čiastočne používa na odmeňovanie osoby, ktorá opatruje osobu odkázanú na starostlivosť, ako je to aj v prípade pani Barth.

      22      Aj keď je poistenie pre prípad odkázanosti niekedy poskytované úplne alebo čiastočne súkromnou poisťovňou na základe zmluvy
         podľa súkromného práva, nie je tým vyňaté z oblasti pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, keďže uzavretie tejto zmluvy vyplýva
         priamo z uplatnenia spomínaných právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia. Na rozdiel od tvrdenia gréckej vlády
         v jej pripomienkach predložených Súdnemu dvoru povinnosť, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, nevyplýva z ustanovení kolektívnych
         zmlúv v zmysle článku 1 písm. j) druhého pododseku nariadenia č. 1408/71, ktoré sú v zásade vylúčené z pôsobnosti nariadenia.

      23      Preto je potrebné na prvú skupinu prejudiciálnych otázok zhrnutých v bode 17 tohto rozsudku odpovedať tak, že dávka, akou
         je platenie poistného na dôchodkové poistenie tretej osoby, ktorá za okolností ako v konaniach vo veci samej vykonáva v prospech
         osoby odkázanej na starostlivosť domácu opatrovateľskú činnosť, poskytované zo strany poisťovne pre prípad odkázanosti, predstavuje
         nemocenskú dávku v prospech osoby odkázanej na starostlivosť, ktorá je uvedená v nariadení č. 1408/71.

       O možnosti odmietnutia platenia poistného na dôchodkové poistenie pre tretiu osobu, ktorá opatruje osobu odkázanú na starostlivosť,
         s odôvodnením, že jedna z týchto osôb má svoje bydlisko na území iného členského štátu, ako je príslušný štát

      24      Najskôr je potrebné skúmať, či v prípade, akým je aj prípad pani Gaumain-Cerri, kde štát bydliska osoby odkázanej na starostlivosť
         nie je príslušným štátom, sa na platenie poistného na dôchodkové poistenie pre tretiu osobu, ktorá opatruje osobu odkázanú
         na starostlivosť, vzťahujú právne predpisy štátu bydliska osoby odkázanej na starostlivosť alebo právne predpisy príslušného
         štátu, ktoré sú v tomto prípade odlišné.

      25      V tejto súvislosti Súdny dvor v už citovanom rozsudku Molenaar skúmal, či jednotlivé dávky poistenia pre prípad odkázanosti
         predstavujú „vecné“ alebo „peňažné“ dávky nemocenského poistenia. Podľa článkov 19 a 20 nariadenia č. 1408/71, ktoré sa v
         oblasti nemocenského poistenia a materstva zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činných osôb a ich rodinných príslušníkov
         týkajú situácií, v ktorých dotknuté osoby, napr. ako cezhraniční pracovníci, majú svoje bydlisko v inom než príslušnom štáte,
         môže odpoveď na otázku, ktoré právne predpisy sa majú uplatniť, závisieť od toho, či ide o „vecné“ alebo „peňažné“ dávky.

      26      V už citovanom rozsudku Molenaar Súdny dvor rozhodol takto:

      „31      Už v rozsudku z 30. júna 1966, Vaassen-Göbbels (61/65, Zb. s. 583, najmä s. 400), Súdny dvor uviedol v súvislosti s nariadením
         Rady č. 3 z 25. septembra 1958 o sociálnom zabezpečení migrujúcich pracovníkov (Ú. v. ES, 30, 1958, s. 561), ktoré predchádzalo
         nariadeniu č. 1408/71 a používalo tie isté pojmy, že pojem „vecné dávky“ zahŕňa aj také dávky, ktoré spočívajú v platbách
         povinnej inštitúcie poskytovaných najmä vo forme prevzatia nákladov alebo ich refundácie, a že pojem „peňažné dávky“ sa vzťahuje
         najmä na dávky, ktoré sú určené na vyrovnanie straty na zárobku chorého zamestnanca.

      32      Ako bolo vyššie uvedené […], pozostávajú dávky poistenia pre prípad odkázanosti z časti v prevzatí alebo uhradení nákladov
         spojených s odkázanosťou dotknutej osoby na starostlivosť, a najmä v dôsledku tohto stavu vzniknutými výdavkami na lekárske
         ošetrenie. Takéto dávky, ktoré majú pokryť náklady na domácu starostlivosť, starostlivosť poskytovanú v špecializovaných zariadeniach,
         na kúpu pomôcok a na vykonanie opatrení, nesporne spadajú pod pojem „vecné dávky“ v [článku] 19 ods. 1 písm. a) […] nariadenia
         č. 1408/71.

      33      Naproti tomu, aj keď je peňažný príspevok na opatrovanie určený na krytie určitých nákladov spojených s odkázanosťou na starostlivosť,
         najmä nákladov týkajúcich sa poskytovania pomoci treťou osobou, a nie na vyrovnanie straty na zárobku oprávneného, predsa
         však vykazuje znaky, ktoré ho odlišujú od vecných dávok nemocenského poistenia.

      34      Po prvé sa peňažný príspevok na opatrovanie vypláca periodicky a jeho vyplácanie nezávisí ani od toho, či predtým vznikli
         určité výdavky, napr. na opatrovanie, a ani od toho, či boli predložené dôkazy o vzniknutých výdavkoch. Po druhé výška peňažného
         príspevku na opatrovanie je pevne stanovená a nezávislá od výdavkov, ktoré oprávnený skutočne vynaložil pri zabezpečení svojich
         denných životných potrieb. Po tretie má oprávnený pri použití peňažného príspevku na opatrovanie značnú mieru voľnosti. Peňažný
         príspevok na opatrovanie môže byť, ako nemecká vláda sama uviedla, použitý oprávnenou osobou na odmenenie rodinného príslušníka
         alebo osôb zo širšieho okolia, ktoré ho bezodplatne opatrujú.

      35      Peňažný príspevok na opatrovanie teda predstavuje finančnú podporu, ktorá umožňuje celkovo zlepšiť životný štandard osoby
         odkázanej na starostlivosť prostredníctvom vyrovnania dodatočných nákladov, ktoré sú spôsobené jej stavom.

      36      Preto dávka, akou je peňažný príspevok na opatrovanie, patrí k peňažným dávkam nemocenského poistenia, ktoré sú uvedené v
         [článku] 19 ods. 1 písm. b) […] nariadenia č. 1408/71.“

      27      Platenie poistného na dôchodkové poistenie tretej osoby, ktorá vykonáva domácu opatrovateľskú činnosť pre osobu odkázanú na
         starostlivosť, musí byť samo osebe kvalifikované ako peňažná dávka nemocenského poistenia, pretože je vo vzťahu k peňažnému
         príspevku na opatrovanie akcesorickej povahy v tom zmysle, že tento príspevok priamo dopĺňa vo vzťahu k jednej z možností
         jeho použitia, a to možnosť uplatnenia domácej opatery vykonávanej treťou osobou, ktorú má tak uľahčiť.

      28      Z článku 19 ods. 1 písm. b) a ods. 2 nariadenia č. 1408/71 vyplýva, že rodinní príslušníci zamestnanca, ktorí bývajú na území
         iného členského štátu, ako je príslušný štát, si majú v štáte svojho bydliska uplatňovať nároky na peňažné dávky nemocenského
         poistenia poskytované príslušnou inštitúciou iného členského štátu podľa právnych predpisov, ktoré sa na ňu vzťahujú, pokiaľ
         im nevznikne nárok na tieto dávky na základe právnych predpisov štátu, na ktorého území bývajú. Preto je platenie poistenia
         na dôchodkové poistenie tretej osoby opatrujúcej osobu odkázanú na starostlivosť, ktorá má bydlisko vo Francúzsku a je rodinným
         príslušníkom pracovníka, ktorý je poistencom nemeckej poisťovne pre prípad odkázanosti, zabezpečené príslušnou nemeckou inštitúciou
         podľa nemeckých právnych predpisov o poistení pre prípad odkázanosti tak, ako keby osoba odkázaná na starostlivosť bývala
         v Nemecku, okrem prípadu, keď by podľa francúzskych právnych predpisov mala táto osoba nárok na rovnaké dávky.

      29      Zo spisov nevyplýva, že by poisťovňa pre prípad odkázanosti pri KKH v prvom konaní vo veci samej tvrdila, že francúzske právne
         predpisy umožňujú platenie poistného na dôchodkové poistenie pre pani Gaumain-Cerri, pretože opatruje svojho syna, ktorý je
         odkázaný na starostlivosť. Pokiaľ táto možnosť neexistuje, použijú sa právne predpisy príslušného štátu, v tomto prípade Nemecka,
         za podmienok spomenutých v predchádzajúcom bode.

      30      V prípade, akým je prípad osoby odkázanej na starostlivosť pani Barth, je nesporné, že sa majú použiť právne predpisy príslušného
         štátu, v tomto prípade Nemecka, kde má osoba odkázaná na starostlivosť svoje bydlisko.

      31      Preto zostáva v prípade, v ktorom sa použijú právne predpisy príslušného štátu, preskúmať, či príslušná inštitúcia môže odmietnuť
         poskytnutie osobitnej dávky poistenia pre prípad odkázanosti, teda platenie poistného na dôchodkové poistenie v prospech tretej
         osoby, ktorá opatruje osobu odkázanú na starostlivosť, pretože táto tretia osoba nemá bydlisko na území príslušného členského
         štátu.

      32      Toto je potrebné v každom prípade poprieť za okolností, aké sú uvedené v konaniach vo veci samej, bez toho, aby bolo potrebné
         vyjadriť sa k tomu, či sa majú dotknuté tretie osoby považovať za pracovníkov v zmysle článku 39 ES alebo nariadenia č. 1408/71,
         ako to spravili niektorí vedľajší účastníci konania, ktorí Súdnemu dvoru predložili svoje pripomienky.

      33      Nesporne majú totiž tieto tretie osoby v konaní vo veci samej občianstvo Únie, ktoré im priznáva článok 17 ES.

      34      Občianstvo Únie zaručuje tým štátnym príslušníkom členských štátov, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, nárok na rovnaké
         právne zaobchádzanie v oblasti pôsobnosti Zmluvy o ES, bez toho, aby boli dotknuté príslušné výslovne stanovené výnimky (pozri
         najmä rozsudok z 11. júla 2002, D´Hoop, C-224/98, Zb. s. I-6191, bod 28).

      35      V prípadoch, ako sú v konaniach vo veci samej, vedie odmietnutie platiť poistné na dôchodkové poistenie tretej osoby opatruje
         osobu odkázanú na starostlivosť, iba s odôvodnením, že táto osoba nebýva na území príslušného štátu uplatňujúceho predpisy,
         k nerovnému zaobchádzaniu s osobami nachádzajúcimi sa v rovnakej situácii, teda osobami, ktoré mimo rámca zárobkovej činnosti
         v zmysle právnych predpisov príslušného štátu opatrujú oprávnené osoby z poistenia pre prípad odkázanosti, na ktoré sa takisto
         vzťahujú tieto právne predpisy. V tejto súvislosti sa totiž s prihliadnutím na účel opatrovateľskej činnosti vykonávanej tretími
         osobami nejaví kritérium bydliska týchto tretích osôb ako skutočnosť, ktorá objektívne zakladá odlišnú situáciu a oprávňuje
         k odlišnému zaobchádzaniu, ale naopak ako nerovné zaobchádzanie v porovnateľných situáciách, ktoré predstavuje právom Spoločenstva
         zakázanú diskrimináciu.

      36      Preto je na druhú skupinu prejudiciálnych otázok zhrnutých v bode 18 tohto rozsudku potrebné odpovedať tak, že pokiaľ ide
         o dávky, akými sú dávky nemeckého poistenia pre prípad odkázanosti, ktoré sú poskytované za okolností ako v konaniach vo veci
         samej poistencovi s bydliskom na území príslušného štátu alebo osobe s bydliskom na území iného členského štátu, na ktorú
         sa toto poistenie vzťahuje ako na rodinného príslušníka pracovníka, bráni Zmluva o ES, najmä článok 17 ES a nariadenie č.
         1408/71 tomu, aby bolo platenie poistného na dôchodkové poistenie štátneho príslušníka členského štátu, ktorý má postavenie
         tretej osoby opatrujúcej osobu oprávnenú na poberanie týchto dávok, príslušnou inštitúciou odmietnuté s odôvodnením, že táto
         tretia osoba alebo oprávnená osoba býva v inom štáte, ako je príslušný štát.

       O trovách konania
      37      Nemecká vláda a grécka vláda rovnako ako ani Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré vznikli v súvislosti s pripomienkami
         podanými Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konaní vo veci samej incidenčný
         charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaniach pred vnútroštátnymi súdmi, o trovách konania rozhodnú
         tieto vnútroštátne súdy.

      Z týchto dôvodov
      Súdny dvor (druhá komora)
      o otázkach, ktoré mu predložili Sozialgericht Hannover uznesením z 12. decembra 2001 a Sozialgericht Aachen uznesením z 18.
         januára 2002, rozhodol takto:

      1)      Dávka, akou je platenie poistného na dôchodkové poistenie tretej osoby, ktorá za okolností ako v konaniach vo veci samej vykonáva
            v prospech osoby odkázanej na starostlivosť domácu opatrovateľskú činnosť, poskytované zo strany poisťovne pre prípad odkázanosti,
            predstavuje nemocenskú dávku v prospech osoby odkázanej na starostlivosť, ktorá je uvedená v nariadení Rady (EHS) č. 1408/71
            zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a členov
            ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra
            1996.
      2)      Pokiaľ ide dávky, akými sú dávky nemeckého poistenia pre prípad odkázanosti, ktoré sú poskytované za okolností ako v konaniach
            vo veci samej poistencovi s bydliskom na území príslušného štátu alebo osobe s bydliskom na území iného členského štátu, na
            ktorú sa toto poistenie vzťahuje ako na rodinného príslušníka pracovníka, bráni Zmluva o ES, najmä článok 17 a nariadenie
            č. 1408/71 tomu, aby bolo platenie poistného na dôchodkové poistenie štátneho príslušníka členského štátu, ktorý má postavenie
            tretej osoby opatrujúcej osobu oprávnenú na poberanie týchto dávok, príslušnou inštitúciou odmietnuté s odôvodnením, že táto
            tretia osoba alebo oprávnená osoba býva v inom štáte, ako je príslušný štát.

               Timmermans

               Puissochet

               Schintgen

               Macken

                     Colneric

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 8. júla 2004.

               Tajomník

                     Predseda druhej komory

               R. Grass

                     C. W. A. Timmermans

         * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 5. júla 2016.#Trestné konanie proti Atanasovi Ogňanovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sofijski gradski săd.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 267 ZFEÚ – Článok 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora – Obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania – Vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania z dôvodu, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyjadril predbežné stanovisko tým, že zhrnul skutkový a právny rámec – Charta základných práv Európskej únie – Článok 47 druhý odsek a článok 48 ods. 1.#Vec C-614/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 5. júla 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Článok 267 ZFEÚ — Článok 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora — Obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania — Vnútroštátna právna úprava, ktorá ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania z dôvodu, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyjadril predbežné stanovisko tým, že zhrnul skutkový a právny rámec — Charta základných práv Európskej únie — Článok 47 druhý odsek a článok 48 ods. 1“
      Vo veci C‑614/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia, Bulharsko) z 15. decembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 31. decembra 2014, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

         Atanasovi Ogňanovi

      za účasti:

         Sofijska gradska prokuratura,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda A. Tizzano, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžiev, C. Toader a F. Biltgen, sudcovia J.‑C. Bonichot, M. Safjan, M. Berger (spravodajkyňa), E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, C. Vajda a S. Rodin,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. januára 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman, C. Schillemans a M. Gijzen, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: W. Bogensberger, R. Troosters a V. Solovejčik, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 23. februára 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 267 ZFEÚ a článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ako aj článku 47 prvého odseku a článku 48 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci konania týkajúceho sa uznania trestnoprávneho rozsudku a vykonania trestu odňatia slobody, ku ktorému bol pán Atanas Ogňanov odsúdený dánskym súdom, v Bulharsku.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa článku 94 rokovacieho poriadku, nazvaného „Náležitosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania“:
               „Návrh na začatie prejudiciálneho konania okrem znenia prejudiciálnych otázok položených Súdnemu dvoru obsahuje:

                        a)

                        stručné zhrnutie predmetu sporu, ako aj relevantné skutočnosti, ktoré zistil vnútroštátny súd, alebo aspoň zhrnutie skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú;

                        b)

                        znenie vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré možno v danom prípade použiť, a prípadne príslušnú vnútroštátnu judikatúru;

                        c)

                        uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktoré vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a svojou právnou úpravou uplatniteľnou vo vnútroštátnom konaní.“

         Bulharské právo

               4

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v súlade s článkom 29 Nakazatelno‑procesualen kodex (trestný poriadok, ďalej len „NPK“) nemôže byť členom rozhodovacej komory sudca, ktorého možno považovať za zaujatého. Podľa judikatúry Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd, Bulharsko), skutočnosť, že sudca vysloví predbežné stanovisko k meritu veci predtým, ako vydá konečné rozhodnutie, predstavuje osobitný prípad zaujatosti.

               5

               V prípade zaujatosti je rozhodovacia komora povinná sa vylúčiť, čo po prvé znamená, že táto komora prestane konať v uvedenej veci, po druhé, že sa táto vec nanovo pridelí inej rozhodovacej komore daného súdu, a po tretie, že táto novourčená rozhodovacia komora vec znovu prejedná.

               6

               Pokiaľ sa sudca nevylúči, naďalej koná vo veci a vydá konečné rozhodnutie, uvedené rozhodnutie je postihnuté vadou, keďže bolo vydané v „rozpore s podstatnými formálnymi náležitosťami“. Súd vyššej inštancie uvedené rozhodnutie zruší a vec sa pridelí inej rozhodovacej komore na účely nového prejednania.

               7

               Vnútroštátny súd spresňuje, že bulharská judikatúra používa obzvlášť reštriktívny výklad kritéria „zaujatosť“. V tejto súvislosti najmä zdôrazňuje, že toto preskúmanie sa vykonáva ex offo a že aj nepodstatná zmienka o skutkovom stave veci a jeho právnej kvalifikácii vedie automaticky k dôvodu na vylúčenie sudcu.

               8

               Napokon z vnútroštátneho rozhodnutia tiež vyplýva, že dôsledkom toho, že sudca vyjadrí predbežné stanovisko, je nielen jeho vylúčenie a zrušenie jeho konečného rozhodnutia, ale aj začatie disciplinárneho konania proti tomuto sudcovi pre disciplinárne previnenie. Kodex za etično povedenie (vnútroštátny etický kódex) totiž v bodoch 2.3 a 7.4 stanovuje, že sudcovi sa zakazuje prednášať verejné vyjadrenia týkajúce sa výsledku sporu vo veci, ktorej prejednanie je mu zverené, alebo vydať predbežné stanovisko. Okrem toho bod 7.3 tohto vnútroštátneho etického kódexu stanovuje, že sudca sa môže vyjadriť k zásadným právnym otázkam, pričom však nesmie odkázať na konkrétny skutkový stav a jeho právnu kvalifikáciu.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Rozsudkom z 28. novembra 2012 bol pán Ogňanov, bulharský štátny príslušník, odsúdený Retten i Glostrup (súd v Glostrupe, Dánsko) na trest odňatia slobody v trvaní 15 rokov za lúpež a vraždu. Pán Ogňanov po tom, ako časť svojho trestu odňatia slobody vykonal v Dánsku, bol 1. októbra 2013 vydaný bulharským orgánom na účely výkonu zvyšku svojho trestu v Bulharsku.

               10

               Návrhom na začatie prejudiciálneho konania z 25. novembra 2014 podaným vo veci C‑554/14, Ogňanov, následne potvrdeným a doplneným dvoma žiadosťami z 15. decembra 2014, sa Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia, Bulharsko) obrátil na Súdny dvor s rôznymi otázkami týkajúcimi sa výkladu rámcového rozhodnutia Rady 2008/909/SVV z 27. novembra 2008 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na rozsudky v trestných veciach, ktorými sa ukladajú tresty odňatia slobody alebo opatrenia zahŕňajúce pozbavenie osobnej slobody, na účely ich výkonu v Európskej únii (Ú. v. EÚ L 327, 2008, s. 27), zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24).

               11

               Po podaní týchto prejudiciálnych otázok vo veci C‑554/14, Ogňanov, Sofijska gradska prokuratura (Prokuratúra mesta Sofia, Bulharsko), ktorá je účastníkom konania vo veci samej, požiadala o vylúčenie Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) povereného prejednaním tejto veci, z dôvodu, že tento súd tým, že v bodoch 2 až 4 svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania opísal skutkový a právny rámec uvedenej veci vyjadril predbežné stanovisko k skutkovým a právnym otázkam predtým, ako sa tento súd odobral na záverečnú poradu.

               12

               Z hľadiska práva Únie vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti o prípustnosti takého vnútroštátneho právneho predpisu, akým je právny predpis vo veci samej, ktorý ukladá rozhodovacej komore bulharského súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania, pretože v návrhu na začatie prejudiciálneho konania adresovanému Súdnemu dvoru opísala skutkový a právny rámec konania vo veci samej.

               13

               Za týchto okolností Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je v rozpore s právom Únie (článok 267 ods. 2 ZFEÚ v spojení s článkom 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, článkami 47 a 48 Charty… a inými príslušnými predpismi), ak súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, po vydaní prejudiciálneho rozhodnutia pokračuje v konaní a vydá vo veci rozhodnutie bez toho, aby sa vylúčil? Dôvodom pre vylúčenie by malo byť, že súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyslovil svoje predbežné stanovisko vo veci (tým, že určitý skutkový stav považoval za preukázaný a určité predpisy za príslušné pre tento skutkový stav).
                        Táto otázka je založená na predpoklade, že pri zisťovaní skutkového stavu a príslušných právnych predpisov na účely podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania boli dodržané všetky procesnoprávne predpisy na ochranu práv účastníkov predkladať dôkazy a obhajovať sa.

                        2.

                        Ak odpoveďou na prvú prejudiciálnu otázku je, že takéto pokračovanie v konaní je oprávnené, je potom v rozpore s právom Únie, ak

                                 a)

                                 súd všetko, čo určil v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, opätovne bez zmeny uvedie vo svojom konečnom rozhodnutí a vzhľadom na tieto skutkové a právne zistenia odmietne vykonať nové dôkazy a vypočuť účastníkov; v skutočnosti by súd vykonal dôkazy a vypočul účastníkov len k taký otázkam, ktoré neboli v návrhu na začatie prejudiciálneho konania považované za preukázané;

                                 b)

                                 súd ku všetkým relevantným otázkam vykoná nové dôkazy a vypočuje účastníkov vrátane otázok, ku ktorým už vyslovil svoje stanovisko v návrhu na začatie prejudiciálneho konania a vo svojom konečnom rozhodnutí vyjadrí svoje konečné stanovisko, ktoré sa opiera o všetky vykonané dôkazy a ktoré bolo vytvorené po vyhodnotení všetkých tvrdení účastníkov, bez ohľadu na to, či dôkazy boli vykonané pred podaním návrhu na začatie prejudiciálneho konania alebo po vydaní prejudiciálneho rozhodnutia?

                        3.

                        Ak sa na prvú prejudiciálnu otázku odpovie tak, že pokračovanie v konaní je zlučiteľné s právom Únie, je potom s právom Únie zlučiteľné, ak sa súd rozhodne vo východiskovom konaní nepokračovať, ale vylúčiť sa pre zaujatosť, pretože pokračovanie v konaní by bolo v rozpore s vnútroštátnym právom, ktoré poskytuje vyššiu úroveň ochrany záujmom účastníkov a záujmom spravodlivosti; ak je totiž vylúčenie založené na tom, že:

                                 a)

                                 súd v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania pred vydaním svojho konečného rozhodnutia vyslovil predbežné stanovisko ku konaniu, čo je prípustné podľa práva Únie, ale nie podľa vnútroštátneho práva;

                                 b)

                                 konečné stanovisko súdu je tvorené dvoma právnymi aktmi a nie jedným (ak sa vychádza z toho, že návrh na začatie prejudiciálneho konania predstavuje nie predbežné, ale konečné stanovisko), čo je síce prípustné v rámci práva Únie, avšak nie podľa vnútroštátneho práva?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               14

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 267 ZFEÚ a článok 94 rokovacieho poriadku v spojení s článkom 47 druhým odsekom a článkom 48 ods. 1 Charty vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu predpisu vykladanému tak, že ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania z dôvodu, že tento súd v rámci svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania zhrnul skutkový a právny rámec tejto veci.

               15

               Najskôr treba pripomenúť, že konanie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ je základom súdneho systému v Európskej únii, ktoré má za cieľ prostredníctvom nastoleného dialógu medzi Súdnym dvorom a súdmi členských štátov zabezpečiť jednotný výklad práva Únie, čím umožňuje zabezpečiť jeho súdržnosť, plný účinok a autonómiu a nakoniec aj špecifický charakter práva vytvoreného Zmluvami (pozri stanovisko 2/13 z 18. decembra 2014, EU:C:2014:2454, bod 176 a citovanú judikatúru).

               16

               Z ustálenej judikatúry vyplýva, že konanie upravené v článku 267 ZFEÚ je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje vnútroštátnym súdom výklad práva Únie, ktorý potrebujú na rozhodnutie vnútroštátnych sporov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neuverejnený, EU:C:2011:565, bod 9 a citovanú judikatúru; z 19. marca 2015, Andre, C‑23/15, neuverejnený, EU:C:2015:194, bod 4 a citovanú judikatúru, ako aj rozsudok zo 6. októbra 2015, Capoda Import‑Export, C‑354/14, EU:C:2015:658, bod 23).

               17

               Podľa ustálenej judikatúry článok 267 ZFEÚ poskytuje vnútroštátnym súdom veľkú diskrečnú právomoc obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú, že právne veci, o ktorých rozhodujú, nastoľujú otázky týkajúce sa výkladu alebo posúdenia platnosti ustanovení práva Únie potrebných pre rozhodnutie sporu, ktorý im bol predložený. Vnútroštátne súdy môžu využiť túto možnosť v ktoromkoľvek okamihu konania, ktorý považujú za vhodný (pozri rozsudky z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 26 a citovanú judikatúru, ako aj z 11. septembra 2014, A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 39 a citovanú judikatúru). Vzhľadom na to je výber najvhodnejšieho času na položenie prejudiciálnej otázky Súdnemu dvoru ich výlučnou právomocou (pozri rozsudky z 15. marca 2012, Sibilio, C‑157/11, neuverejnený, EU:C:2012:148, bod 31 a citovanú judikatúru, ako aj zo 7. apríla 2016, Degano Trasporti, C‑546/14, EU:C:2016:206, bod 16).

               18

               Nevyhnutnosť dospieť k takému výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby vnútroštátny súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého spadajú ním kladené otázky alebo aby aspoň objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa uvedené otázky zakladajú (pozri uznesenia z 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neuverejnené, EU:C:2011:565, bod 10 a citovanú judikatúru; z 19. marca 2015, Andre, C‑23/15, neuverejnené, EU:C:2015:194, bod 5 a citovanú judikatúru, ako aj rozsudok z 10. marca 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 114).

               19

               Tieto požiadavky na obsah návrhu na začatie prejudiciálneho konania sú výslovne uvedené v článku 94 rokovacieho poriadku, ktorý má vnútroštátny súd v rámci spolupráce zavedenej článkom 267 ZFEÚ poznať a ktorý je povinný náležite dodržiavať (pozri uznesenie z 3. júla 2014, Talasca, C‑19/14, EU:C:2014:2049, bod 21).

               20

               Okrem toho je nesporné, že informácie obsiahnuté v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania neslúžia iba na to, aby umožnili Súdnemu dvoru poskytnúť užitočné odpovede, ale aj na to, aby sa dali vládam členských štátov, ako aj ostatným dotknutým osobám možnosť predložiť pripomienky podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a Súdnemu dvoru teda prináleží dbať na to, aby táto možnosť bola zaručená, keďže podľa tohto článku sa oznamujú dotknutým osobám iba návrhy na začatie prejudiciálneho konania (pozri uznesenie z 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neuverejnené, EU:C:2011:565, bod 11 a citovanú judikatúru, ako aj rozsudok z 10. marca 2016, Safe Interenvíos, C‑235/14, EU:C:2016:154, bod 116).

               21

               Napokon z dôvodu neuvedenia relevantného skutkového a právneho rámca môže byť návrh na začatie prejudiciálneho konania zjavne neprípustný (pozri v tomto zmysle uznesenia z 8. septembra 2011, Abdallah, C‑144/11, neuverejnené, EU:C:2011:565, bod 12; zo 4. júla 2012, Abdel, C‑75/12, neuverejnené, EU:C:2012:412, body 6 a 7; z 19. marca 2014, Grimal, C‑550/13, neuverejnené, EU:C:2014:177, bod 19, ako aj z 19. marca 2015, Andre, C‑23/15, neuverejnené, EU:C:2015:194, body 8 a 9).

               22

               Tým, že vnútroštátny súd, akým je Sofijski gradski săd (Mestský súd Sofia) zhrnul v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania skutkový a právny rámec prejednávanej veci, iba dodržal podmienky stanovené v článku 267 ZFEÚ a článku 94 rokovacieho poriadku.

               23

               Za týchto podmienok skutočnosť, že vnútroštátny súd, akým je súd dotknutý v konaní vo veci samej, zhrnul vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania relevantný skutkový a právny rámec prejednávanej veci, zodpovedá samotnej požiadavke spolupráce vlastnej mechanizmu návrhu na začatie prejudiciálneho konania a sama osebe neporušuje ani právo na spravodlivý proces, zakotvené v článku 47 druhom odseku Charty, ani právo na prezumpciu neviny podľa článku 48 ods. 1 tejto Charty.

               24

               V prejednávanej veci z uplatnenia článku 29 NPK, tak ako ho vyložil Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd) v spojení s bodmi 2.3, 7.3 a 7.4 vnútroštátneho etického kódexu vyplýva, že zhrnutie skutkového a právneho rámca tejto veci v návrhu na začatie prejudiciálneho konania bulharským sudcom je považované za vyjadrenie predbežného stanoviska tohto sudcu, ktorého dôsledkom je nielen jeho vylúčenie a zrušenie jeho konečného rozhodnutia, ale aj začatie disciplinárneho konania proti tomuto sudcovi pre disciplinárne previnenie.

               25

               Z toho vyplýva, že taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, môže najmä viesť k tomu, že vnútroštátny súd buď vôbec nepodá návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, aby sa tým vyhol vylúčeniu z rozhodovania alebo disciplinárnym sankciám, alebo podá návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý bude neprípustný. Vzhľadom na to takáto právna úprava zasahuje do právomocí priznaných členským štátom článkom 267 ZFEÚ a v dôsledku toho do účinnosti spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zavedenej mechanizmom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

               26

               Vzhľadom na všetky uvedené úvahy treba na prvú položenú otázku odpovedať, že článok 267 ZFEÚ a článok 94 rokovacieho poriadku v spojení s článkom 47 druhým odsekom a článkom 48 ods. 1 Charty sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu predpisu, ktorý je vykladaný tak, že ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania prejednávanej veci z dôvodu, že tento súd v rámci svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania zhrnul skutkový a právny rámec tejto veci.

         O druhej otázke

               27

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má právo Únie, a najmä článok 267 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd po vyhlásení rozsudku v prejudiciálnom konaní nezmenil skutkové a právne zistenia konštatované v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania alebo naopak, aby po vyhlásení tohto rozsudku uvedený vnútroštátny súd opätovne vypočul účastníkov konania a preskúmal nové dôkazné prostriedky a v dôsledku toho zmenil tieto svoje zistenia.

               28

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 267 ZFEÚ od vnútroštátneho súdu vyžaduje, aby plne uplatňoval výklad práva Únie, ktorý podal Súdny dvor (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, body 38 až 40 a citovanú judikatúru).

               29

               Naopak ani tento článok, ani iné ustanovenie práva Únie od vnútroštátneho súdu nevyžadujú, aby po vyhlásení rozsudku v prejudiciálnom konaní zmenil skutkové a právne zistenia, ktoré uviedol v návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Žiadne ustanovenie práva Únie tomuto súdu ani nezakazuje zmeniť po tomto vyhlásení svoje posúdenie týkajúce sa relevantného skutkového a právneho rámca.

               30

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na druhú položenú otázku odpovedať, že právo Únie, predovšetkým článok 267 ZFEÚ, sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje ani nezakazuje, aby vnútroštátny súd po vyhlásení rozsudku v prejudiciálnom konaní opätovne vypočul účastníkov konania a preskúmal nové dôkazné prostriedky a v dôsledku toho zmenil skutkové a právne zistenia, ku ktorým dospel v rámci svojho rozhodnutia, ktorým podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, a to za predpokladu, že plne uplatňuje výklad práva Únie, ktorý poskytol Súdny dvor.

         O tretej otázke

               31

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má právo Únie vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa uplatnil vnútroštátny predpis, akým je predpis v konaní vo veci samej, ktorý je považovaný za nezlučiteľný s právom Únie, z dôvodu, že tento predpis poskytuje vyššiu úroveň ochrany základných práv účastníkov konania.

               32

               V tejto súvislosti treba najskôr uviesť, že nemožno súhlasiť s predpokladom, na ktorom je založená táto otázka, a síce, že vnútroštátny predpis v konaní vo veci samej zaručuje osobe podliehajúcej súdnej právomoci vyššiu ochranu jej práva na spravodlivý proces v zmysle článku 47 druhého odseku Charty. Ako bolo uvedené v bode 23 tohto rozsudku, skutočnosť, že vnútroštátny súd zhrnie v návrhu na začatie prejudiciálneho konania v súlade s požiadavkami uvedenými v článku 267 ZFEÚ a článku 94 rokovacieho poriadku skutkový a právny rámec konania vo veci samej, nie je sama osebe v rozpore s týmto základným právom. V dôsledku toho povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania, ktorú uvedený predpis ukladá vnútroštátnemu súdu, ktorý uviedol takéto zhrnutie v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho konania, nemožno považovať za povinnosť, ktorá prispieva k zaručeniu ochrany uvedeného práva.

               33

               Po tomto spresnení treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pokiaľ ide o výklad alebo platnosť dotknutých aktov inštitúcií Únie, rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní je pre vnútroštátny súd na vyriešenie sporu vo veci samej záväzný (pozri rozsudky z 20. októbra 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, bod 36 a citovanú judikatúru, ako aj z 5. apríla 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 38).

               34

               Okrem toho treba zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatňovať ustanovenia práva Únie, má povinnosť zabezpečiť plný účinok týchto noriem, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, aj keby bolo prijaté neskôr, bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom (pozri rozsudky 20. októbra 2011, Interedil, C‑396/09, EU:C:2011:671, bod 38 a citovanú judikatúru; zo 4. júna 2015, Kernkraftwerke Lippe‑Ems, C‑5/14, EU:C:2015:354, bod 32 a citovanú judikatúru, ako aj z 5. apríla 2016, PFE, C‑689/13, EU:C:2016:199, bod 40 a citovanú judikatúru).

               35

               Napokon treba dodať, že požiadavka zabezpečiť plný účinok ustanovení práva Únie zahŕňa povinnosť vnútroštátnych súdov zmeniť prípadne ustálenú judikatúru, pokiaľ táto vychádza z výkladu vnútroštátneho práva, ktorý je nezlučiteľný s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 33 a citovanú judikatúru).

               36

               Z toho vyplýva, že vnútroštátny súd má v prejednávanej veci povinnosť zabezpečiť plný účinok článku 267 ZFEÚ a neuplatniť v prípade potreby z vlastnej iniciatívy článok 29 NPK, tak ako ho vyložil Vărchoven kasacionen săd (Najvyšší kasačný súd), pretože tento výklad nie je zlučiteľný s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, bod 34).

               37

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na tretiu položenú otázku, že právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd uplatnil vnútroštátny právny predpis, akým je predpis vo veci samej, ktorý sa považuje za v rozpore s právom Únie.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 267 ZFEÚ a článok 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v spojení s článkom 47 druhým odsekom a článkom 48 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu predpisu, ktorý je vykladaný tak, že ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť vylúčiť sa z rozhodovania prejednávanej veci z dôvodu, že tento súd v rámci svojho návrhu na začatie prejudiciálneho konania zhrnul skutkový a právny rámec tejto veci.

                           2.

                           Právo Únie, predovšetkým článok 267 ZFEÚ, sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje ani nezakazuje, aby vnútroštátny súd po vyhlásení rozsudku v prejudiciálnom konaní opätovne vypočul účastníkov konania a preskúmal nové dôkazné prostriedky a v dôsledku toho zmenil skutkové a právne zistenia, ku ktorým dospel v rámci svojho rozhodnutia, ktorým podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, a to za predpokladu, že plne uplatňuje výklad práva Únie, ktorý poskytol Súdny dvor Európskej únie.

                           3.

                           Právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátny súd uplatnil vnútroštátny právny predpis, akým je predpis vo veci samej, ktorý sa považuje za v rozpore s právom Únie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: bulharčina.