title: Rozsudok Súdneho dvora z 30. apríla 1996. # CIA Security International SA proti Signalson SA a Securitel SPRL. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de commerce de Liège - Belgicko. # Vec C-194/94.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 30. apríla 1996 (*)„Výklad
 článku 30 Zmluvy ES a smernice Rady 83/189/EHS o postupe pri
poskytovaní informácií v oblasti technických noriem
a predpisov – Vnútroštátna právna úprava v oblasti predaja
poplašných systémov a centrál – Predchádzajúce schválenie správnym
orgánom“Vo veci C‑194/94,ktorej
 predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým tribunal
de commerce de Liège (Belgicko) navrhuje, aby v súvislosti
s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medziCIA Security International SAaSignalson SA,Securitel SPRL,Súdny
 dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 30 Zmluvy ES
 a smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983
o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES
 L 109, s. 8), zmenenej a doplnenej smernicou Rady
88/182/EHS z 22. marca 1988 (Ú. v. ES L 81,
s. 75),SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr
C. N. Kakouris, D. A. O. Edward
a J.‑P. Puissochet, sudcovia G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn,
C. Gulmann (spravodajca), J. L. Murray, H. Ragnemalm
 a L. Sevón,generálny advokát: M. B. Elmer,tajomník: Louterman-Hubeau, hlavná referentka,so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:–        CIA
 Security International SA, v zastúpení: C. van Rutten, avocat
 au barreau, Liège,–        Signalson SA, v zastúpení: V.‑V. Dehin, avocat au barreau, Liège,–        Securitel SPRL, v zastúpení: J.‑L. Brandenberg, avocat au barreau, Liège,–        belgická
 vláda, v zastúpení: J. Devadder, riaditeľ správy na
ministerstve zahraničných vecí, splnomocnený zástupca,–        nemecká
 vláda, v zastúpení: E. Röder, ministerský radca na spolkovom
ministerstve hospodárstva, splnomocnený zástupca,–        holandská
 vláda, v zastúpení: A. Bos, právny poradca, splnomocnený
zástupca,–        vláda
 Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Braviner, Treasury
Solicitor’s Department, a E. Sharpston, barrister,
splnomocnení zástupcovia,–        Komisia
 Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Wainwright, hlavný
právny poradca, a J.‑F. Pasquier, vnútroštátny úradník pre potreby
právnej služby, splnomocnení zástupcovia,so zreteľom na správu pre pojednávanie,po
 vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli CIA Security
International SA, v zastúpení: C. van Rutten, Signalson SA,
v zastúpení: V.‑V. Dehin, belgická vláda, v zastúpení:
D. Jacob, zástupkyňa poradcu na ministerstve vnútra, splnomocnená
zástupkyňa, holandská vláda, v zastúpení: J. S. van den
Oosterkamp, zástupca právneho poradcu, vláda Spojeného kráľovstva,
v zastúpení: S. Braviner a E. Sharpston,
a Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení:
R. Wainwright, a J.‑F. Pasquier, na pojednávaní 5. júla
1995,po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. októbra 1995,vyhlásil tentoRozsudok1        Rozsudkom
 z 20. júna 1994 doručeným Súdnemu dvoru 4. júla 1994
položil tribunal de commerce v Liège v zmysle článku 177
Zmluvy ES šesť prejudiciálnych otázok týkajúcich sa výkladu článku 30
tejto Zmluvy a smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983
o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES
 L 109, s. 8, ďalej len „smernica 83/189“), zmenenej
a doplnenej smernicou Rady 88/182/EHS z 22. marca 1988
(Ú. v. ES L 81, s. 75).2        Tieto
 otázky boli položené v rámci sporov medzi spoločnosťou CIA
Security International (ďalej len „CIA Security“) a spoločnosťami
Signalson (ďalej len „Signalson“) a Securitel (ďalej len
„Securitel“), pričom tieto tri spoločnosti sú podnikmi poskytujúcimi
bezpečnostnú službu v zmysle belgického zákona
z 10. apríla 1990 o podnikoch poskytujúcich strážnu
službu, bezpečnostnú službu a vnútornú strážnu službu (ďalej len
„zákon o bezpečnostných službách“).3        Článok
 1 ods. 3 tohto zákona stanovuje: „Bezpečnostnou službou na účely
tohto zákona je každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá vykonáva
činnosti spočívajúce v poskytovaní služieb projektovania,
inštalácie alebo údržby poplašných systémov a centrál, sústavne
alebo príležitostne, tretím osobám.“4        Podľa
 článku 1 ods. 4 zákona o bezpečnostných službách „poplašné
systémy a centrály podľa tohto článku sú tie, ktoré sú určené na
to, aby zabránili trestným činom proti osobám alebo majetku alebo ich
zaznamenali“.5        Článok
 4 zákona o bezpečnostných službách stanovuje, že „nikto nemôže
prevádzkovať bezpečnostnú službu bez predchádzajúceho povolenia
ministerstva vnútra. Povolenie možno udeliť, iba ak spoločnosť splní
požiadavky, ktoré sú stanovené týmto zákonom, a podmienky, ktoré sa
 týkajú finančných prostriedkov a technického vybavenia stanoveného
 kráľom...“.6        Článok
 12 zákona o bezpečnostných službách ustanovuje, že „poplašné
systémy a centrály podľa článku 1 ods. 4 a ich súčasti
možno uvádzať na trh alebo iným spôsobom poskytovať užívateľom iba po
predchádzajúcom schválení podľa postupu, ktorý ustanoví kráľ...“.7        Tento
 postup bol upravený kráľovským nariadením zo 14. mája 1991, ktorý
stanovuje postup pri schvaľovaní poplašných systémov a centrál
podľa zákona z 10. apríla 1990 o podnikoch poskytujúcich
strážnu službu, bezpečnostnú službu a vnútornú strážnu službu
(ďalej len „nariadenie zo 14. mája 1991“).8        Článok
 2 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že „žiadny výrobca, dovozca,
veľkoobchodník ani žiadna iná fyzická alebo právnická osoba nemôže
v Belgicku uvádzať na trh ani iným spôsobom poskytovať užívateľom
nové zariadenie, ak toto zariadenie nebolo vopred schválené komisiou
ustanovenou na tento účel (ďalej len ‚komisia pre zariadenia‘)“.9        Z článkov
 4 až 7 nariadenia zo 14. mája 1991 vyplýva, že prípadnému
schváleniu zariadenia musí predchádzať skúška zariadenia a testy.10      Podľa
 článku 5 táto skúška pozostáva z identifikácie zariadenia,
kontroly elektrických obvodov porovnaním s dokumentáciou dodanej
výrobcom a kontroly minimálnych požadovaných funkcií. Testy
vykonávané na zariadení podľa článku 6 nariadenia zo 14. mája
1991 sa týkajú funkčnej spôsobilosti, mechanického aspektu, funkčnosti
mechanickej a/alebo elektronickej spoľahlivosti, citlivosti na falošné
poplachy, ochrany proti zneužitiu alebo proti pokusom znefunkčniť
zariadenie. Na tento účel sa na zariadení vykonajú testy podľa príloh 3
a 4 uvedeného nariadenia.11      Článok
 8 nariadenia zo 14. mája 1991 ustanovuje, že „ak žiadateľ preukáže
 prostredníctvom potrebných dokumentov, že jeho zariadenie už prešlo
testami, ktoré sú minimálne rovnocenné s tými, ktoré sú popísané
v článku 7, v autorizovanom laboratóriu v inom členskom
štáte EHS podľa noriem EHS a že bolo schválené najviac tri roky
pred dňom podania tejto žiadosti, inštitúcia uvedená v článku 4
ods. 1 vykoná na zariadení iba také testy, ktoré ešte neboli
vykonané v inom členskom štáte EHS“.12      Zo
 spisu okrem iného vyplýva, že nariadenie zo 14. mája 1991 nebolo
Komisii oznámené v zmysle postupu pri poskytovaní informácií
o technických predpisoch podľa smernice 83/189 a že na základe
 odôvodneného stanoviska Komisie v zmysle článku 169 Zmluvy EHS
belgická vláda vo februári 1993 oznámila nový návrh kráľovského
nariadenia stanovujúceho postup pri schvaľovaní poplašných systémov
a centrál. Tento návrh prijatý 31. marca 1994 je
v podstate totožný s nariadením zo 14. mája 1991, ktorý
zrušil, pričom sa poznamenáva, že článok 8 nariadenia zo 14. mája
1991 bol zmenený a doplnený v súlade s návrhmi Komisie.13      Všetky
 tri spoločnosti v spore vo veci samej si navzájom konkurujú,
pretože ich predmetom podnikania je výroba a predaj poplašných
systémov a centrál.14      CIA
 Security podala 21. januára 1994 na tribunal de commerce
v Liège návrhy na vydanie rozhodnutia, aby Signalson
a Securitel skončili s ich nekalými obchodnými praktikami,
ktoré praktizovali v januári 1994. Svoje žiadosti založila na
článkoch 93 a 95 belgického zákona zo 14. júla 1991
o obchodných praktikách, ktorý zakazuje konania odporujúce
obchodným zvyklostiam. CIA Security vytýka spoločnostiam Signalson
a Securitel, že ju ohovárali najmä tým, keď tvrdili, že poplašný
systém Andromède na ochranu pred vlámaním uvádzaný na trh nespĺňa
podmienky ustanovené belgickými právnymi predpismi v oblasti
bezpečnostných systémov.15      Signalson
 a Securitel podali protinávrh usilujúci sa najmä o vydanie
zákazu pre CIA Security vykonávať ďalej svoju činnosť z dôvodu, že
nemá oprávnenie na výkon činnosti bezpečnostnej služby a že uvádza
na trh neschválený poplašný systém.16      Tribunal
 de commerce v Liège vo svojom medzitýmnom rozsudku zastáva názor,
že hoci sa hlavná žaloba a protižaloba usilujú
o sankcionovanie nekalých obchodných praktík zakázaných podľa
zákona o obchodných praktikách, treba tieto praktiky posúdiť vo
vzťahu k ustanoveniam zákona o bezpečnostných službách
a nariadenia zo 14. mája 1991.17      Vnútroštátny
 súd ďalej konštatoval na jednej strane, že ak CIA Security porušila
zákon o bezpečnostných službách a nariadenie zo 14. mája
1991, jej žaloby možno vyhlásiť za neprípustné pre nedostatok aktívnej
legitimácie a naliehavého právneho záujmu, a na druhej strane,
 že ak sú zákon o bezpečnostných službách a nariadenie zo
14. mája 1991 nezlučiteľné s právom Spoločenstva, Signalson
a Securitel nemôžu zakladať svoj protinávrh na zákaz činnosti na
porušení týchto právnych predpisov.18      Tribunal
 de commerce v Liège mal pochybnosti o zlučiteľnosti
predmetnej belgickej právnej úpravy s článkom 30 Zmluvy
a skonštatoval, že táto úprava nebola predtým, ako bola prijatá,
oznámená Komisii podľa smernice 83/189, a rozhodol sa prerušiť
konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:1.      Predstavuje
 zákon z 10. apríla 1990 o podnikoch poskytujúcich
strážnu službu, bezpečnostnú službu a vnútornú strážnu službu,
a najmä jeho články 4 a 12 množstevné obmedzenie dovozu alebo
obsahuje opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia
zakázané článkom 30 Zmluvy EHS?2.      Je
 kráľovské nariadenie zo 14. mája 1991, ktoré ustanovuje postup pri
 schvaľovaní poplašných systémov a centrál podľa zákona
z 10. apríla 1990, najmä v článkoch 2 a 8,
zlučiteľný s článkom 30 Zmluvy zakazujúcim množstevné obmedzenia
dovozu, ako aj opatrenia s rovnocenným účinkom ako množstevné
obmedzenie?3.      Obsahuje
 vyššie uvedený zákon z 10. apríla 1990, najmä jeho články 4
a 12, technické predpisy, ktoré mali byť vopred oznámené Komisii
v súlade s článkom 8 smernice 83/189/EHS?4.      Obsahuje
 kráľovské nariadenie zo 14. mája 1991, najmä jeho články 2
a 8, technické predpisy, ktoré mali byť vopred oznámené Komisii
v súlade s článkom 8 smernice 83/189/EHS?5.      Sú
 ustanovenia smernice Rady 83/189/EHS o postupe pri poskytovaní
informácií v oblasti technických noriem a predpisov, najmä jej
 články 8 a 9, nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ich
jednotlivci mohli dovolávať pred vnútroštátnymi súdmi?6.      Vyžaduje
 právo Spoločenstva a ochrana, ktorú priznáva jednotlivcom, aby
vnútroštátny súd odmietol uplatnenie vnútroštátneho technického
predpisu, ktorý Komisii nebol oznámený členským štátom, ktorý ho prijal,
 podľa povinnosti stanovenej v článku 8 smernice Rady 83/189/EHS? Úvodné pripomienky19      Na
 úvod treba poukázať na to, že podľa názorov belgickej vlády
a spoločností Signalson a Securitel sa akákoľvek otázka
týkajúca sa zlučiteľnosti nariadenia zo 14. mája 1991 s právom
 Spoločenstva stala bezpredmetnou, keďže vnútroštátny súd musí
v prípade konania, v ktorom rozhoduje, uplatniť zákon účinný
v okamihu, keď rozhoduje, a keďže po začatí konania bolo
nariadenie zo 14. mája 1991 nahradené kráľovským nariadením
z 31. marca 1994, ktorý podľa názoru Komisie je zlučiteľný
s právom Spoločenstva.20      Tento
 názor nemožno prijať. Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora,
posúdiť pôsobnosť vnútroštátnych ustanovení a spôsob, akým sa majú
uplatniť, prislúcha vnútroštátnemu súdu (pozri najmä rozsudok zo
7. decembra 1995, Ayuntamiento de Ceuta, C‑45/94, Zb.
s. I‑4385, bod 26). Keďže vnútroštátny súd môže z hľadiska
osobitostí prípadu najlepšie posúdiť potrebu rozhodnutia
o prejudiciálnej otázke pre vynesenie svojho rozsudku,
prejudiciálne otázky nemožno považovať za bezpredmetné kvôli
skutočnosti, že nariadenie zo 14. mája 1991 bolo nahradené
kráľovským nariadením z 31. marca 1994.21      Za
 daného stavu treba najprv odpovedať na tretiu, štvrtú, piatu
a šiestu prejudiciálnu otázku. O tretej a štvrtej otázke22      Svojou
 treťou a štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta,
 či predpisy, akými sú články 4 a 12 zákona o bezpečnostných
službách a nariadenie zo 14. mája 1991, predstavujú technické
predpisy, ktoré ešte pred ich prijatím mali byť oznámené Komisii
v súlade s článkom 8 smernice 83/189.23      Pojem
 „technický predpis“ je definovaný v článku 1 bode 5 smernice
83/189 ako „technické špecifikácie vrátane správnych ustanovení, ktoré
sa na ne vzťahujú, ktorých dodržiavanie je povinné de iure alebo de facto
 pri uvádzaní na trh alebo pri používaní v členskom štáte alebo
v prevažnej časti tohto štátu s výnimkou tých, ktoré sú
stanovené miestnymi orgánmi“ [neoficiálny preklad]. Podľa bodu 1
toho istého článku „technickou špecifikáciou“ je „špecifikácia uvedená
v dokumente, ktorý obsahuje požadované vlastnosti výrobku, akými sú
 úrovne kvality, vlastnosti použitia, bezpečnosť, rozmery, vrátane
požiadaviek na výrobok týkajúce sa terminológie, symbolov, skúšok
a skúšobných metód, obalu, označenia, etikety...“ [neoficiálny preklad].24      Najprv
 treba preskúmať, či ustanovenie, akým je článok 4 zákona
o bezpečnostných službách, je technickým predpisom v zmysle
smernice 83/189.25      Odpoveď
 na túto otázku musí byť záporná, pretože v zmysle smernice 83/189
technické predpisy sú špecifikácie definujúce vlastnosti výrobkov
a článok 4 sa obmedzuje na stanovenie podmienok na zriaďovanie
podnikov bezpečnostných služieb.26      Pokiaľ
 ide o ustanovenia nariadenia zo 14. mája 1991, treba
pripomenúť, že obsahuje podrobné predpisy, ktoré definujú najmä
podmienky týkajúce sa testov kvality a funkčných testov, ktoré sa
musia splniť, aby poplašný systém alebo centrála mohli byť schválené
a uvedené na trh v Belgicku. Tieto predpisy sú preto
technickými predpismi v zmysle smernice 83/189.27      Pokiaľ
 ide o článok 12 zákona o bezpečnostných službách, treba
pripomenúť, že sa v ňom uvádza, že predmetné výrobky možno uvádzať
na trh len po predchádzajúcom schválení podľa zákonom stanoveného
postupu, ktorý bol stanovený nariadením zo 14. mája 1991.28      Podľa
 Komisie a CIA Security článok 12 zákona je technickým predpisom
v zmysle smernice, zatiaľ čo Signalson, vláda Spojeného kráľovstva
a belgická vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdia, že
tento článok je len rámcovým zákonom neobsahujúcim žiadny technický
predpis v zmysle smernice 83/189.29      V tomto
 zmysle je dôležité konštatovať, že predpis sa považuje za technický
predpis v zmysle smernice 83/189, keď spôsobuje vlastné právne
účinky. Ak sa podľa vnútroštátneho práva predpis obmedzuje iba na to, že
 vytvára splnomocňujúci základ pre prijatie správnych predpisov, ktoré
obsahujú záväzné pravidlá pre dotknuté osoby, takže sám osebe nemá
žiadny právny účinok na jednotlivcov, predpis nie je technickým
predpisom v zmysle smernice (pozri rozsudok z 1. júna
1994, Komisia/Nemecko, C‑317/92, Zb. s. I‑2039, bod 26).
V tomto kontexte treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 1
prvého pododseku smernice 83/189 členské štáty musia súčasne
s návrhom technického predpisu oznámiť splnomocňujúci základ pre
jeho prijatie, keď je jeho poznanie potrebné na posúdenie dosahu návrhu.30      Na
 druhej strane sa predpis musí kvalifikovať ako technický predpis
v zmysle smernice 83/189, ak ako uviedla belgická vláda na
pojednávaní, vyžaduje, aby dotknuté podniky požiadali
o predchádzajúce schválenie svojho zariadenia, a to aj keď
stanovené správne predpisy neboli prijaté.31      Na
 tretiu a štvrtú otázku preto treba odpovedať tak, že predpis, akým
 je článok 4 zákona o bezpečnostných službách, nie je technickým
predpisom v zmysle smernice 83/189, zatiaľ čo ustanovenia, akými sú
 ustanovenia obsiahnuté v kráľovskom nariadení zo 14. mája
1991, sú technickými predpismi, a že kvalifikácia predpisu, akým je
 článok 12 zákona o bezpečnostných službách, závisí od jeho
právnych účinkov podľa vnútroštátneho práva. O piatej a šiestej otázke32      Piatou
 a šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sú
ustanovenia smernice 83/189, a najmä jej články 8 a 9
nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ich jednotlivci mohli
dovolávať pred vnútroštátnym súdom, ktorý musí zamietnuť uplatnenie
vnútroštátneho technického predpisu, ktorý nebol oznámený v súlade
so smernicou.33      Článok 8 ods. 1 a 2 smernice stanovuje:„1.      Členské
 štáty ihneď oznámia Komisii každý návrh technického predpisu, okrem
prípadov, keď ide len o úplné prebratie znenia medzinárodnej alebo
európskej normy, kedy postačuje jednoduchá informácia o predmetnej
norme; Komisii zasielajú aj stručnú informáciu o dôvodoch, pre
ktoré je potrebné prijatie takéhoto technického predpisu, ak tieto
dôvody nie sú zrejmé priamo z návrhu. V prípade potreby
členské štáty zasielajú súčasne aj znenie hlavných a priamo
súvisiacich základných právnych a správnych ustanovení, ak je ich
poznanie potrebné na posúdenie dosahu návrhu technického predpisu.Komisia
 hneď oznámi návrh ostatným členským štátom; môže ho tiež predložiť na
posúdenie výboru uvedenému v článku 5 a v prípade potreby
 výboru zodpovednému za predmetnú oblasť.2.      Komisia
 a členské štáty môžu členskému štátu, ktorý oznámil návrh
technického predpisu, oznámiť pripomienky, ktoré tento členský štát
zohľadní do takej miery, ako je to možné, pri následnej úprave
technického predpisu.“ [neoficiálny preklad]34      Podľa článku 9 smernice:„1.      Bez
 toho, aby boli dotknuté odseky 2 a 2a, členské štáty odložia
prijatie návrhu technického predpisu o šesť mesiacov odo dňa
oznámenia podľa článku 8 ods. 1, ak Komisia alebo iný členský štát
vydá v priebehu troch mesiacov nasledujúcich po tomto dni podrobné
stanovisko, podľa ktorého sa plánované opatrenie musí zmeniť alebo
doplniť, aby sa odstránili alebo obmedzili prekážky voľného pohybu
tovarov, ktoré by z neho mohli prípadne vyplynúť. Dotknutý členský
štát podá Komisii správu o tom, čo mieni následne podniknúť
v dôsledku tohto podrobného stanoviska. Komisia sa k tomu
vyjadrí.2.      Lehota
 podľa odseku 1 je dvanásť mesiacov, ak Komisia do troch mesiacov
nasledujúcich po oznámení podľa článku 8 ods. 1 oznámi svoj zámer
navrhnúť alebo prijať smernicu v danej oblasti.2a.      Ak
 Komisia zistí, že oznámenie podľa článku 8 ods. 1 sa týka oblasti
zahrnutej do návrhu smernice alebo nariadenia predloženého Rade,
informuje dotknutý členský štát do troch mesiacov od prijatia oznámenia.Členské
 štáty sa zdržia prijatia technických predpisov týkajúcich sa oblasti
zahrnutej v návrhu smernice alebo nariadenia predloženého Komisiou
Rade pred oznámením podľa článku 8 ods. 1 počas lehoty dvanásť
mesiacov odo dňa predloženia uvedeného návrhu.Na odseky 1, 2 a 2a tohto článku sa nemožno odvolať súčasne.3.      Odseky
 1, 2 a 2a sa neuplatnia, ak členský štát z naliehavých
dôvodov týkajúcich sa ochrany zdravia osôb a zvierat, ochrany
rastlín alebo bezpečnosti musí vo veľmi krátkej lehote vypracovať
technické predpisy, aby ich mohol ihneď prijať a uviesť do
platnosti bez toho, aby sa konzultovali. Členský štát uvedie
v oznámení podľa článku 8 dôvody odôvodňujúce naliehavosť opatrení.
 Komisia prijme vhodné opatrenia v prípade zneužívania tohto
postupu“ [neoficiálny preklad].35      Článok
 10 smernice ustanovuje, že „články 8 a 9 sa neuplatnia, ak členské
 štáty splnia svoje povinnosti vyplývajúce zo smerníc a nariadení
Spoločenstva; to isté platí pre záväzky vyplývajúce z medzinárodnej
 zmluvy, ktoré majú za následok prijatie jednotných technických
špecifikácií v Spoločenstve“ [neoficiálny preklad].36      Treba
 pripomenúť, že Komisia už v roku 1986 v oznámení (86/C
245/05, Ú. v. ES C 245, 1986, s. 4) vyjadrila svoje stanovisko
k problému, ktorý predložil tribunal de commerce v Liège vo
svojich dvoch posledných otázkach. V tomto oznámení konštatovala na
 jednej strane, že smernica jej, ako aj členským štátom priznáva
významnú úlohu tým, že jej umožňuje zabrániť vzniku nových technických
prekážok v obchode, a na druhej strane, že povinnosti
členských štátov uložené smernicou sú jasné a jednoznačné
v tom, že:–        členské
 štáty musia oznámiť všetky návrhy technických predpisov týkajúcich sa
smernice,–        musia
 odložiť prijatie návrhov technických predpisov automaticky o tri
mesiace okrem osobitných prípadov uvedených v článku 9 ods. 3,–        musia
 odložiť prijatie návrhov technických predpisov o ďalšie tri až
deväť mesiacov v závislosti od toho, či boli vznesené námietky
alebo sa pripravuje právny predpis Spoločenstva.Komisia
 nakoniec uviedla, že ak členské štáty nebudú plniť povinnosti
vyplývajúce zo smernice, mohlo by to vážne narušiť fungovanie vnútorného
 trhu s možnými škodlivými účinkami na obchod.37      Z oznámenia
 vyplýva, že Komisia z týchto zistení vyvodzuje, že „ak členský
štát prijme technický predpis spadajúci pod ustanovenia smernice 83/189
bez oznámenia návrhu Komisii a bez splnenia svojej povinnosti status quo,
 takto prijatý predpis nemôže byť vykonateľný vo vzťahu k tretím
osobám podľa právneho poriadku dotknutého členského štátu. Komisia
zastáva názor, že účastníci konania majú právo očakávať od
vnútroštátnych súdov, aby odmietli uplatnenie vnútroštátnych technických
 predpisov, ktoré neboli oznámené v súlade s právom
Spoločenstva“.38      V prejednávanej
 veci Komisia podporovala tento výklad smernice 83/189, ku ktorému sa
pripojila CIA Security.39      Vlády
 Nemecka, Holandska a Spojeného kráľovstva nesúhlasia s týmto
výkladom a naopak tvrdia, že technické predpisy v zmysle
smernice 83/189 môžu byť použité voči jednotlivcom, aj keď boli prijaté
bez toho, aby boli splnené povinnosti vyplývajúce zo smernice.
Argumentácia, na ktorej sa zakladá tento výklad, je uvedená nižšie.40      Na
 úvod treba zdôrazniť, že účelom smernice 83/189 je prostredníctvom
preventívnej kontroly ochrana voľného pohybu tovarov, ktorá je jedným zo
 základov Spoločenstva. Táto kontrola je potrebná do tej miery, do akej
technické predpisy spadajúce pod smernicu môžu vytvárať prekážky pri
obchode s tovarmi medzi členskými štátmi, keďže takéto prekážky
možno pripustiť, len ak sú potrebné na uspokojenie nevyhnutných
požiadaviek sledujúcich cieľ všeobecného záujmu. Kontrola ustanovená
smernicou je účinná, pokiaľ všetky návrhy pod ňu spadajúcich technických
 predpisov musia byť oznámené a pokiaľ prijatie a uvedenie do
platnosti týchto predpisov – okrem tých, pri ktorých naliehavosť
opatrení odôvodňuje udelenie výnimky – musí byť pozastavené na čas
stanovený v článku 9.41      Oznámenie
 a doba pozastavenia dávajú preto Komisii a ostatným členským
štátom príležitosť na jednej strane preskúmať, či predmetný návrh
vytvára prekážky obchodu, ktoré sú v rozpore so Zmluvou ES, alebo
prekážky, ktoré treba odstrániť prijatím spoločných a zosúladených
opatrení, a na druhej strane navrhnúť zmeny plánovaných
vnútroštátnych opatrení. Tento postup umožňuje ďalej Komisii navrhnúť
alebo prijať normy Spoločenstva upravujúce oblasť, ktorá je predmetom
plánovaného opatrenia.42      Treba
 ďalej konštatovať, že podľa ustálenej judikatúry vo všetkých prípadoch,
 keď sa ustanovenia smernice z hľadiska svojho obsahu javia ako
nepodmienené a dostatočne presné, možno sa ich dovolávať napriek
akémukoľvek vnútroštátnemu ustanoveniu nezlučiteľnému so smernicou
(pozri rozsudky z 19. januára 1982, Becker, 8/81, Zb.
s. 53, a z 19. novembra 1991, Francovich a i.,
C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357).43      Podľa
 vlády Spojeného kráľovstva nespĺňajú ustanovenia smernice 83/189 tieto
kritériá najmä vzhľadom na to, že oznamovacie konanie obsahuje viacero
nepresných prvkov.44      Tento
 názor nemožno prijať. Články 8 a 9 smernice 83/189 predpisujú
presnú povinnosť pre členské štáty oznámiť Komisii návrh technických
predpisov pred ich prijatím. Pretože sú tieto články nepodmienené
a dostatočne presné, jednotlivci sa ich môžu dovolávať pred
vnútroštátnymi súdmi.45      Treba
 ešte preskúmať právne dôsledky, ktoré treba vyvodiť z toho, že
členské štáty nesplnili svoju oznamovaciu povinnosť, a presnejšie,
či sa smernica 83/189 musí vykladať v tom zmysle, že nesplnenie
oznamovacej povinnosti, čo vytvára vadu konania pri prijímaní
predmetných technických predpisov, spôsobuje neuplatniteľnosť týchto
technických predpisov v tom zmysle, že nemôžu byť použité voči
jednotlivcom.46      Vlády
 Nemecka, Holandska a Spojeného kráľovstva v tejto súvislosti
tvrdia, že smernica 83/189 upravuje výlučne vzťahy medzi členskými
štátmi a Komisiou, že sa obmedzuje na vytvorenie procesných
povinností, ktoré musia členské štáty dodržať pri prijímaní technických
predpisov, pričom ich právomoc prijímať predmetné predpisy po uplynutí
lehoty pozastavenia nie je spochybnená, a napokon, že neobsahuje
nijaké výslovné ustanovenie súvisiace s prípadnými postihmi za
nerešpektovanie uvedených procesných povinností.47      Najprv
 treba poznamenať, že v tomto kontexte nie je žiadny z týchto
prvkov prekážkou, aby nedodržanie smernice 83/189 spôsobilo
neuplatniteľnosť predmetných technických predpisov.48      Takýto
 dôsledok porušenia povinností vyplývajúcich zo smernice 83/189 nezávisí
 od výslovného ustanovenia v tomto smere. Ako už bolo uvedené, je
nesporné, že cieľom smernice je ochrana voľného pohybu tovarov
prostredníctvom preventívnej kontroly a že oznamovacia povinnosť
predstavuje hlavný prostriedok realizácie tejto kontroly Spoločenstva.
Účinnosť tejto kontroly bude väčšia, ak sa smernica bude vykladať
v tom zmysle, že porušenie oznamovacej povinnosti je podstatnou
procesnou vadou, ktorá spôsobuje neuplatniteľnosť predmetných
technických predpisov na jednotlivcov.49      Ďalej
 treba uviesť, že tento výklad smernice je v súlade
s rozsudkom z 13. júla 1989, Enichem Base a i.
(380/87, Zb. s. 2491, body 19 až 24). V tomto rozsudku,
v ktorom Súdny dvor rozhodoval o povinnosti členských štátov
oznámiť Komisii návrhy vnútroštátnych predpisov v oblasti
uplatnenia článku smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975
o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd.
15/001, s. 23), Súdny dvor konštatoval, že ani znenie, ani cieľ
predmetného ustanovenia nepripúšťajú záver, že nesplnenie oznamovacej
povinnosti uloženej členským štátom samo osebe spôsobuje nezákonnosť
takto prijatých predpisov. V tejto súvislosti Súdny dvor výslovne
uviedol, že predmetné ustanovenie malo v úmysle uložiť povinnosť
vopred oznámiť návrhy predpisov, ktorá nepodmieňovala nadobudnutie
účinnosti plánovaných predpisov súhlasom alebo neoponovaním zo strany
Komisie a ktorá nestanovovala postup pri kontrole Spoločenstva
uvedených návrhov. Súdny dvor teda vyslovil záver, že predmetné
ustanovenie sa týkalo vzťahov medzi členskými štátmi a Komisiou,
ale na druhej strane nepriznávalo jednotlivcom žiadne právo, ktoré by
mohlo byť poškodené v prípade porušenia povinnosti členského štátu
oznámiť Komisii vopred návrhy týchto predpisov.50      V tomto
 prípade však nie je cieľom smernice jednoducho informovať Komisiu, ale
najmä, ako to už bolo uvedené v bode 41 tohto rozsudku, obmedziť
alebo odstrániť vo všeobecnejšom záujme prekážky obchodu, informovať
ostatné členské štáty o technických predpisoch, ktoré niektorý štát
 zamýšľa prijať, poskytnúť Komisii a ostatným členským štátom
potrebný čas, aby mohli reagovať a navrhnúť zmeny umožňujúce
zmiernenie obmedzení voľného pohybu tovarov vyplývajúcich
z plánovaného opatrenia a poskytnúť Komisii potrebný čas na
vypracovanie návrhu zosúlaďujúcej smernice. Navyše znenie článkov 8
a 9 smernice 83/189 je jasné v tom, že tieto články ustanovujú
 postup pri kontrole návrhov vnútroštátnych predpisov Spoločenstvom
a dátum nadobudnutia ich účinnosti podmieňujú súhlasom Komisie
alebo neexistenciou jej námietok.51      Napokon
 treba preskúmať, či – ako tvrdila najmä vláda Spojeného kráľovstva –
existujú špecifické dôvody týkajúce sa smernice 83/189, ktoré by
odporovali takému výkladu tejto smernice, podľa ktorého by technické
predpisy prijaté pri porušení smernice boli neuplatniteľné na tretie
osoby.52      Ako
 už bolo zdôraznené, ak by takéto predpisy neboli uplatniteľné voči
tretím osobám, vytvorilo by to legislatívne vákuum v dotknutom
vnútroštátnom právnom systéme, čo by mohlo spôsobiť vážne ťažkosti,
najmä ak by sa táto neuplatniteľnosť týkala bezpečnostných predpisov.53      Tento
 argument nemožno prijať. Členský štát môže využiť postup
v naliehavom prípade podľa článku 9 ods. 3 smernice 83/189,
keď z dôvodov uvedených v tomto ustanovení považuje za
potrebné vo veľmi krátkej lehote vypracovať technické predpisy, ktoré
musia byť prijaté a uvedené do platnosti ihneď bez toho, aby ich
bolo možné konzultovať.54      Z hľadiska
 týchto úvah treba vyvodiť záver, že smernica 83/189 sa má vykladať
v tom zmysle, že porušenie oznamovacej povinnosti spôsobuje
neuplatniteľnosť predmetných technických predpisov tým spôsobom, že ich
nemožno použiť proti jednotlivcom.55      Na
 piatu a šiestu otázku treba teda odpovedať tak, že články 8
a 9 smernice 83/189 sa majú vykladať v tom zmysle, že
jednotlivci sa ich môžu dovolávať pred vnútroštátnym súdom, ktorý musí
zamietnuť uplatnenie vnútroštátneho technického predpisu, ktorý nebol
oznámený v súlade so smernicou. O prvých dvoch otázkach56      Prvou
 a druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či
článok 30 Zmluvy odporuje vnútroštátnym ustanoveniam, akými sú články 4
a 12 zákona o bezpečnostných službách a nariadenie zo
14. mája 1991.57      Vzhľadom
 na odpovede na tretiu, štvrtú, piatu a šiestu prejudiciálnu otázku
 nie je potrebné odpovedať na prvé dve otázky, pokiaľ sa týkajú článku
12 zákona o bezpečnostných službách a nariadenia zo
14. mája 1991, pretože ich nemožno použiť proti jednotlivcom. Treba
 teda odpovedať len na tú časť prvej prejudiciálnej otázky, ktorou sa
vnútroštátny súd pýta, či je ustanovenie, akým je článok 4 zákona
o bezpečnostných službách, podľa ktorého nikto nesmie prevádzkovať
bezpečnostnú službu bez predchádzajúceho povolenia ministerstva vnútra,
zlučiteľný s článkom 30 Zmluvy.58      Treba
 poukázať na to, že keďže toto ustanovenie stanovuje podmienky
zriaďovania a prevádzkovania podniku bezpečnostnej služby, nespadá
priamo do pôsobnosti článku 30 Zmluvy, ktorý sa týka voľného pohybu
tovarov medzi členskými štátmi. Ďalej treba konštatovať, že spis
neobsahuje ani najmenší náznak skutočnosti, na základe ktorej by také
ustanovenie malo obmedzujúce účinky na voľný pohyb tovarov alebo inak
bolo v rozpore s právom Spoločenstva.59      Na
 prvú prejudiciálnu otázku preto treba odpovedať v tom zmysle, že
článok 30 Zmluvy neodporuje vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je článok 4
 zákona o bezpečnostných službách. O trovách60      Belgická,
 nemecká a holandská vláda, vláda Spojeného kráľovstva, ako aj
Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli
v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
 začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.Z týchto dôvodov Súdny
 dvor rozhodol o otázkach položených rozsudkom tribunal de commerce
 de Liège z 20. júna 1994 takto:1.      Právny
 predpis, akým je článok 4 belgického zákona z 10. apríla 1990
 o podnikoch poskytujúcich strážnu službu, bezpečnostnú službu
a vnútornú strážnu službu, nie je technickým predpisom
v zmysle smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983
o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
noriem a predpisov, zmenenej a doplnenej smernicou Rady
88/182/EHS z 22. marca 1988, zatiaľ čo ustanovenia, akými sú
ustanovenia obsiahnuté v kráľovskom nariadení zo 14. mája
1991, ktorý ustanovuje postup pri schvaľovaní poplašných systémov
a centrál podľa zákona z 10. apríla 1990, sú technickými
predpismi, a kvalifikácia právneho predpisu, akým je článok 12
vyššie uvedeného zákona z 10. apríla 1990, závisí od jeho
právnych účinkov podľa vnútroštátneho práva.2.      Články
 8 a 9 smernice 83/189, zmenenej a doplnenej smernicou 88/182,
 sa majú vykladať v tom zmysle, že jednotlivci sa ich môžu
dovolávať pred vnútroštátnym súdom, ktorý musí zamietnuť uplatnenie
vnútroštátneho technického predpisu, ktorý nebol oznámený v súlade
so smernicou.3.      Článku
 30 Zmluvy o ES neodporuje vnútroštátne ustanovenie, akým je článok
 4 vyššie uvedeného zákona z 10. apríla 1990.Rodríguez IglesiasKakourisEdwardPuissochetManciniMoitinho de AlmeidaKapteynGulmannMurrayRagnemalm SevónRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. apríla 1996.Tajomník PredsedaR. Grass G. C. Rodríguez Iglesias* Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. septembra 2002. # Finanzamt Hannover-Nord proti Norddeutsche Gesellschaft zur Beratung und Durchführung von Entsorgungsaufgaben bei Kernkraftwerken mbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vec C-392/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. novembra 2012.#Rada Európskej únie proti Nadiany Bambovej.#Odvolanie – Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny – Zmrazenie finančných prostriedkov – Článok 296 ZFEÚ – Povinnosť odôvodnenia – Právo na obhajobu – Právo na účinné súdne preskúmanie – Právo na ochranu vlastníckeho práva.#Vec C-417/11 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 15. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika — Osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny — Zmrazenie finančných prostriedkov — Článok 296 ZFEÚ — Povinnosť odôvodnenia — Právo na obhajobu — Právo na účinné súdne preskúmanie — Právo na ochranu vlastníckeho práva“
      Vo veci C-417/11 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 5. augusta 2011,

         Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Bishop, B. Driessen a E. Dumitriu-Segnana, splnomocnení zástupcovia,
      odvolateľka,
      ktorú v konaní podporuje:

         Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a É. Ranaivoson, splnomocnení zástupcovia,
      vedľajší účastník konania v odvolacom konaní,
      ďalší účastníci konania:

         Nadiany Bamba, s bydliskom v Abidžane (Pobrežie Slonoviny), v zastúpení: pôvodne P. Haïk, neskôr P. Maisonneuve, avocats,
      žalobkyňa v prvostupňovom konaní,

         Európska komisia, v zastúpení: E. Cujo a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, vykonávajúca funkciu predsedníčky tretej komory, sudcovia K. Lenaerts (spravodajca), E. Juhász, G. Arestis a J. Malenovský,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. septembra 2012,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojím odvolaním Rada Európskej únie žiada zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 8. júna 2011, Bamba/Rada (T-86/11, Zb. s. II-2749, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zrušil rozhodnutie Rady 2011/18/SZBP zo 14. januára 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Rady 2010/656/SZBP, ktorým sa obnovujú obmedzujúce opatrenia voči Pobrežiu Slonoviny (Ú. v. EÚ L 11, s. 36), ako aj nariadenie Rady (EÚ) č. 25/2011 zo 14. januára 2011, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 560/2005, ktorým sa ukladajú určité osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny (Ú. v. EÚ L 11, s. 1) (ďalej len „sporné rozhodnutie“ a „sporné nariadenie“, ako aj spolu „sporné akty“) v rozsahu, v akom sa tie dva akty týkajú pani Bambovej.

         Právny rámec a okolnosti predchádzajúce sporu

               2

               Pani Bamba je štátnou príslušníčkou Republiky Pobrežia Slonoviny.

               3

               Dňa 15. novembra 2004 Bezpečnostná rada OSN prijala rezolúciu 1572 (2004), ktorou predovšetkým potvrdila, že situácia na Pobreží Slonoviny naďalej ohrozuje medzinárodný mier a bezpečnosť v regióne, a rozhodla o uložení určitých obmedzujúcich opatrení voči tejto krajine.

               4

               Článkom 14 rezolúcie 1572 (2004) sa zriaďuje výbor (ďalej len „sankčný výbor“) poverený najmä určovaním osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia v oblasti cestovania a zmrazenia finančných prostriedkov, finančných aktív a ekonomických zdrojov, ktoré uvedená rezolúcia ukladá vo svojich bodoch 9 a 11, a udržiavaním ich aktuálneho zoznamu. Sankčný výbor nikdy neidentifikoval pani Bambovú ako osobu, na ktorú sa také opatrenia vzťahujú.

               5

               Keďže Rada konštatovala, že na vykonanie rezolúcie 1572 (2004) je potrebná činnosť Európskeho spoločenstva, 13. decembra 2004 prijala spoločnú pozíciu 2004/852/SZBP o obmedzujúcich opatreniach voči Pobrežiu Slonoviny (Ú. v. EÚ L 368, s. 50).

               6

               Keďže Rada Európskej únie sa domnievala, že na vykonanie opatrení opísaných v spoločnej pozícii 2004/852 na úrovni Spoločenstva je potrebné nariadenie, prijala nariadenie (ES) č. 560/2005 z 12. apríla 2005, ktorým sa ukladajú určité osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny (Ú. v. EÚ L 95, s. 1).

               7

               Spoločná pozícia 2004/852 bola niekoľkokrát predĺžená a zmenená a neskôr bola zrušená a nahradená rozhodnutím Rady 2010/656/SZBP z 29. októbra 2010, ktorým sa obnovujú obmedzujúce opatrenia voči Pobrežiu Slonoviny (Ú. v. EÚ L 285, s. 28).

               8

               V dňoch 31. októbra a 28. novembra 2010 sa v Republike Pobrežia Slonoviny konali prezidentské voľby.

               9

               Dňa 3. decembra 2010 osobitný zástupca generálneho tajomníka OSN pre Pobrežie Slonoviny overil konečný výsledok druhého kola prezidentských volieb, tak ako bol vyhlásený predsedom Nezávislej volebnej komisie 2. decembra 2010, pričom potvrdil, že víťazom prezidentských volieb sa stal pán Alassane Ouattara.

               10

               Rada 13. decembra 2010 vyzdvihla význam prezidentských volieb, ktoré sa konali 31. októbra a 28. novembra 2010, pre návrat Pobrežia Slonoviny k mieru a stabilite a uviedla, že vôľa, ktorú občania tejto krajiny slobodne prejavili, sa musí rešpektovať. Rada tiež vzala na vedomie závery osobitného zástupcu generálneho tajomníka OSN pre Pobrežie Slonoviny v rámci jeho splnomocnenia overiť priebeh volieb a zablahoželala pánovi Ouattarovi k zvoleniu za prezidenta Republiky Pobrežia Slonoviny.

               11

               Európska rada 17. decembra 2010 vyzvala všetkých vedúcich predstaviteľov Pobrežia Slonoviny, tak civilných, ako aj vojenských, aby, ak tak ešte neurobili, uznali demokraticky zvoleného prezidenta pána Ouattaru. Európska rada potvrdila odhodlanie Európskej únie prijať sankcie voči tým, ktorí budú naďalej brániť v rešpektovaní vôle, ktorú slobodne prejavil ľud Pobrežia Slonoviny.

               12

               S cieľom zaviesť obmedzujúce opatrenia v oblasti cestovania voči určitým osobám, ktoré síce Bezpečnostná rada OSN ani sankčný výbor neoznačili, ale ktoré bránia mierovému procesu a procesu národného zmierenia na Pobreží Slonoviny, osobitne voči tým, ktorí ohrozujú riadne dokončenie volebného procesu, prijala Rada rozhodnutie 2010/801/SZBP z 22. decembra 2010, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Rady 2010/656 (Ú. v. EÚ L 341, s. 45). Zoznam týchto osôb je uvedený v prílohe II rozhodnutia 2010/656.

               13

               Rada 14. januára 2011 prijala sporné rozhodnutie.

               14

               Odôvodnenia 2 až 7 uvedeného rozhodnutia stanovujú:

                        „(2)

                        Rada 13. decembra 2010 vyzdvihla význam prezidentských volieb, ktoré sa konali 31. októbra a 28. novembra 2010, pre návrat Pobrežia Slonoviny k mieru a stabilite a uviedla, že vôľa, ktorú občania tejto krajiny slobodne prejavili, sa musí rešpektovať.

                        (3)

                        Európska rada 17. decembra 2010 vyzvala všetkých vedúcich predstaviteľov Pobrežia Slonoviny, tak civilných, ako aj vojenských, aby, ak tak ešte neurobili, uznali demokraticky zvoleného prezidenta pána Ouattaru.

                        (4)

                        Rada 22. decembra 2010 prijala rozhodnutie [2010/801] s cieľom zaviesť cestovné obmedzenia voči tým osobám, ktoré bránia procesu mieru a národného zmierenia, a najmä tým, ktoré ohrozujú úspešné zavŕšenie volebného procesu.

                        (5)

                        Rada 11. januára 2011 prijala rozhodnutie 2011/17/SZBP, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie [2010/656] s cieľom začleniť ďalšie osoby do zoznamu osôb, na ktoré sa vzťahujú cestovné obmedzenia.

                        (6)

                        Vzhľadom na vážnosť situácie na Pobreží Slonoviny by sa proti týmto osobám mali prijať ďalšie obmedzujúce opatrenia.

                        (7)

                        Zoznam osôb, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia uvedené v prílohe II rozhodnutia [2010/656], by sa preto mal zmeniť a doplniť a informácie, ktoré sa týkajú určitých osôb, by sa mali aktualizovať.“

               15

               Podľa článku 1 sporného rozhodnutia:
               „Rozhodnutie [2010/656] sa týmto mení a dopĺňa takto:

                        1.

                        Článok 5 sa nahrádza takto:
                        ‚Článok 5

                        1.   Všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje vo vlastníctve alebo pod priamou alebo nepriamou kontrolou:
                        …

                                 b)

                                 osôb alebo subjektov uvedených v prílohe II, ktoré sa neuvádzajú na zozname v prílohe I a ktoré bránia procesu mieru a národného zmierenia a najmä ohrozujú úspešné zavŕšenie volebného procesu, alebo ktoré sú v držbe subjektov, ktoré vlastnia alebo priamo či nepriamo kontrolujú tieto osoby alebo subjekty, alebo akákoľvek osoba konajúca v ich mene alebo na ich príkaz;

                           sa zmrazia.
                        2.   Osobám alebo subjektom uvedeným v odseku 1 ani v ich prospech sa nedajú priamo ani nepriamo k dispozícii žiadne finančné prostriedky, finančné aktíva ani hospodárske zdroje.
                        …‘.

                        2.

                        Článok 10 sa nahrádza takto:
                        ‚Článok 10

                        …
                        3.   Opatrenia uvedené… v článku 5 ods. 1 [písm.] b) sa v pravidelných intervaloch, a aspoň každých 12 mesiacov, prehodnocujú. Tieto opatrenia sa na dotknuté osoby alebo subjekty prestanú uplatňovať, ak Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 6 ods. 2 dospeje k záveru, že podmienky na ich uplatňovanie už neplatia.‘“

               16

               Článok 2 sporného rozhodnutia stanovuje:
               „Príloha II rozhodnutia [2010/656]… sa nahrádza prílohou tohto rozhodnutia.“

               17

               Dňa 14. januára 2011 Rada prijala tiež sporné nariadenie.

               18

               Odôvodnenia 1 a 4 tohto nariadenia stanovujú:

                        „(1)

                        V rozhodnutí [2010/656] v znení zmien a doplnení [sporného rozhodnutia] sa ustanovuje prijatie obmedzujúcich opatrení voči určitým osobám, ktoré síce neurčila Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov (OSN) ani sankčný výbor, ale ktoré narúšajú mierový proces a národné zmierenie na Pobreží Slonoviny, a predovšetkým voči tým, ktorý ohrozujú riadny výsledok volebného procesu, ako aj voči právnickým osobám, subjektom a orgánom, ktoré sú vo vlastníctve alebo pod kontrolou takýchto osôb, a voči osobám, subjektom alebo orgánom, ktoré konajú v ich mene alebo na ich príkaz.

                  …

                        (4)

                        Vzhľadom na konkrétne ohrozenie medzinárodného mieru a bezpečnosti, ktoré situácia v Pobreží Slonoviny vyvoláva, a s cieľom zabezpečiť konzistentnosť s postupom pri zmene, doplnení a preskúmaní príloh I a II k rozhodnutiu [2010/656] by právomoc meniť a dopĺňať zoznamy v prílohách I a IA rozhodnutia [č. 560/2005] mala vykonávať Rada.“

               19

               Podľa článku 1 sporného nariadenia:
               „Nariadenie [č. 560/2005] sa mení a dopĺňa takto:

                        1.

                        Článok 2 sa nahrádza takto:
                        ‚Článok 2
                        1.   Všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom vymenovaným v prílohe I alebo v prílohe IA, alebo sú v ich vlastníctve, držbe alebo pod ich kontrolou, sa zmrazia.
                        2.   Žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje sa nesmú priamo ani nepriamo sprístupniť fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom uvedeným v prílohe I alebo v prílohe IA ani v ich prospech.
                        …
                        5.   Príloha IA obsahuje zoznam fyzických alebo právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 5 ods. 1 [písm.] b) rozhodnutia [2010/656] v znení zmien a doplnení.
                        …‘.

                  …

                        7.

                        Vkladá sa tento článok:
                        ‚Článok 11a

                        …
                        2.   Ak Rada rozhodne, že sa na fyzickú alebo právnickú osobu, subjekt alebo orgán vzťahujú opatrenia uvedené v článku 2 ods. 1, príslušným spôsobom zmení a doplní prílohu IA.
                        3.   Rada dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe, subjektu alebo orgánu, na ktoré sa vzťahujú odseky 1 a 2, oznámi svoje rozhodnutie vrátane dôvodov zaradenia do zoznamu, a to buď priamo, v prípade, že je ich adresa známa, alebo prostredníctvom uverejnenia oznámenia, a poskytne tak dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe, subjektu alebo orgánu možnosť predložiť pripomienky.
                        4.   V prípade, že sa predložia pripomienky alebo zásadné nové dôkazy, Rada svoje rozhodnutie preskúma a príslušným spôsobom informuje fyzickú alebo právnickú osobu, subjekt alebo orgán.
                        …
                        6.   Zoznam v prílohe IA sa pravidelne, a to najmenej raz za 12 mesiacov, preskúma.‘

                  …

                        10.

                        Znenie uvedené v prílohe I sa vkladá do nariadenia [č. 560/2005] ako príloha IA.“

               20

               Spornými aktmi Rada po prvýkrát zaradila pani Bambovú medzi osoby, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov. Tento zápis v bode 6 tabuľky A prílohy II rozhodnutia 2010/656, v znení sporného rozhodnutia, a v bode 6 prílohy IA nariadenia č. 560/2005, v znení sporného nariadenia, bol vykonaný pri uvedení nasledujúcich dôvodov: „Riaditeľka skupiny Cyclone, ktorá vydáva denník ‚Le temps‘: Bránenie v mierovom procese a procese národného zmierenia verejným podnecovaním k nenávisti a násiliu a účasťou na dezinformačných kampaniach v súvislosti s prezidentskými voľbami v roku 2010.“

               21

               Dňa 18. januára 2011 uverejnila Rada oznámenie určené osobám a subjektom, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia stanovené v rozhodnutí 2011/656 a v nariadení č. 560/2005 (Ú. v. EÚ C 14, 2011, s. 8, ďalej len „oznámenie uverejnené 18. januára 2011“). Rada v tomto oznámení pripomína svoje rozhodnutie, že osoby a subjekty uvedené v prílohe II rozhodnutia 2010/656, v znení sporného rozhodnutia, a v prílohe IA nariadenia č. 560/2005, v znení sporného nariadenia, musia byť zaradené do zoznamov osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia stanovené týmito aktmi. Rada okrem toho upozorňuje tieto osoby a subjekty na skutočnosť, že môžu na príslušné orgány dotknutého členského štátu podať žiadosť s cieľom získať povolenie na použitie zmrazených finančných prostriedkov na pokrytie základných potrieb alebo na vykonanie konkrétnych platieb. Rada ďalej uvádza, že dotknuté osoby a subjekty jej môžu spolu so sprievodnými dokladmi poslať žiadosť o preskúmanie rozhodnutia, na základe ktorého boli zapísané do predmetných zoznamov. Napokon pripomína, že jej rozhodnutie možno napadnúť na „Všeobecnom súde Európskej únie za podmienok uvedených v článku 275 druhom odseku [ZFEÚ] a v článku 263 štvrtom a šiestom odseku [ZFEÚ]“.

         Prvostupňové konanie a napadnutý rozsudok

               22

               Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 14. februára 2011 podala pani Bamba žalobu o neplatnosť proti sporným aktom v rozsahu, v akom sa jej týkajú.

               23

               Európskej komisie bol povolený vstup do konania ako vedľajšieho účastníka na podporu návrhov Rady.

               24

               Pani Bamba na podporu svojej žaloby uviedla dva žalobné dôvody.

               25

               Prvý z týchto žalobných dôvodov, ktorý je založený na porušení práva na obhajobu a práva na účinné súdne preskúmanie, pozostával z troch častí. Druhá z nich vychádzala zo skutočnosti, že sporné akty nestanovujú povinnosť oznámenia podrobného odôvodnenia zápisu pani Bambovej do predmetných zoznamov.

               26

               Túto druhú časť preskúmal Všeobecný súd v bodoch 38 až 57 napadnutého rozsudku. Po tom, čo v bodoch 41 a 42 uvedeného rozsudku konštatoval, že rozhodnutie 2010/656, ako aj nariadenie č. 560/2005 stanovujú, že osobám, subjektom a orgánom, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia, sa musia oznámiť dôvody, ktoré odôvodňujú ich zaradenie do zoznamov uvedených v prílohe II uvedeného rozhodnutia a v prílohe IA uvedeného nariadenia, Všeobecný súd v prejednávanej veci overil, či uvedené dôvody boli pani Bambovej oznámené takým spôsobom, aby mohla vykonať svoje právo na obhajobu a svoje právo na účinné súdne preskúmanie.

               27

               Všeobecný súd v bodoch 47 a 48 napadnutého rozsudku pripomenul relevantnú judikatúru týkajúcu sa obsahu povinnosti uviesť odôvodnenie aktu Rady, ktorým sa ukladajú obmedzujúce opatrenia, akými sú opatrenia posudzované v prejednávanej veci. Ďalej v bodoch 49 až 51 uvedeného rozsudku rozhodol, že tak dôvody uvedené v odôvodneniach 6 a 7 sporného rozhodnutia a v odôvodnení 4 sporného nariadenia, ktoré konštatujú vážnosť situácie na Pobreží Slonoviny, konkrétne ohrozenie medzinárodného mieru a bezpečnosti, ktoré táto situácia predstavuje, ako aj dôvody uvedené vo vzťahu k pani Bambovej v bode 6 tabuľky A prílohy II rozhodnutia 2010/656 a v bode 6 tabuľky A prílohy IA nariadenia č. 560/2005, uvedené v bode 20 tohto rozsudku, zodpovedali „všeobecným a neurčitým úvahám“, a nie „presným a konkrétnym dôvodom, pre ktoré sa v rámci výkonu svojej diskrečnej posudzovacej právomoci [Rada domnievala], že predmetné obmedzujúce opatrenia sa majú uplatniť [na pani Bambovú]“.

               28

               Všeobecný súd najmä v bode 52 napadnutého rozsudku uviedol:
               „… údaj, že [pani Bamba] je riaditeľkou skupiny Cyclone, ktorá vydáva denník ‚Le temps‘, nie je takou okolnosťou, ktorá by vo vzťahu k nej dostatočným a presným spôsobom odôvodnila napadnuté akty. Tento údaj totiž neumožňuje pochopiť, ako [pani Bamba] bránila mierovému procesu a procesu národného zmierenia tým, že verejne podnecovala k nenávisti a násiliu a zúčastnila sa na dezinformačných kampaniach v súvislosti s prezidentskými voľbami v roku 2010. Neuvádza sa teda nijaká konkrétna skutočnosť, ktorá by sa [pani Bambovej] vytýkala a ktorá by mohla odôvodniť predmetné opatrenia.“

               29

               Všeobecný súd v bode 53 napadnutého rozsudku dodal, že žiadna skutočnosť neumožňovala dospieť k záveru, že za okolností v prejednávanej veci podrobné zverejnenie výhrad uvedených v neprospech pani Bambovej naráža na naliehavé dôvody všeobecného záujmu, ktoré sa týkajú bezpečnosti Únie a jej členských štátov alebo ich medzinárodných vzťahov, alebo zasahuje do takých legitímnych záujmov pani Bambovej tak, že môže vážne poškodiť jej povesť. Rada navyše neuviedla ani jeden z nich.

               30

               V bode 54 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že pani Bambovej nebolo po prijatí sporných aktov ani v priebehu konania pred Všeobecným súdom oznámené žiadne doplňujúce odôvodnenie. Rada v priebehu písomnej časti konania iba zopakovala, že pani Bamba bola zapísaná do zoznamov osôb, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia z dôvodu „jej zodpovednosti za dezinformačnú kampaň a podnecovanie k nenávisti a násiliu medzi spoločenstvami na Pobreží Slonoviny“, a dodala, že bola „jednou z najdôležitejších spolupracovníčok“ pána Laurenta Gbagboa a bola jeho „druhou manželkou“. Na pojednávaní pred Všeobecným súdom však Rada uviedla, že táto posledná uvedená skutočnosť nebola dôvodom zápisu pani Bambovej do uvedených zoznamov.

               31

               Všeobecný súd rovnako v bode 55 napadnutého rozsudku zdôraznil, že skutočnosť, že pani Bamba po uverejnení sporných aktov alebo po oznámení uverejnenom 18. januára 2011 nepožiadala Radu, aby jej oznámila presné a konkrétne dôvody jej zaradenia do predmetného zoznamu, nebola v prejednávanej veci relevantná, keďže povinnosť odôvodnenia mala Rada, ktorá si musela túto povinnosť splniť buď v okamihu, keď o tomto zaradení rozhodovala, alebo aspoň čo najskôr po tomto rozhodnutí.

               32

               Všeobecný súd v bode 56 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že odôvodnenie sporných aktov neumožnilo pani Bambovej napadnúť na ňom ich platnosť a Všeobecnému súdu neumožnilo vykonať preskúmanie zákonnosti týchto aktov.

               33

               Všeobecný súd teda zrušil uvedené akty v rozsahu, v akom sa týkajú pani Bambovej, bez toho, aby považoval za potrebné preskúmať ostatné časti prvého žalobného dôvodu či druhý žalobný dôvod.

         Návrhy účastníkov odvolacieho konania

               34

               Rada navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        —

                        s konečnou platnosťou rozhodol o otázkach, ktoré sú predmetom tohto odvolania, a zamietol žalobu ako nedôvodnú a

                        —

                        uložil pani Bambovej povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila v konaní na prvom stupni a v rámci tohto odvolania.

               35

               Pani Bamba navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        vyhlásil odvolanie za neprípustné,

                        —

                        toto odvolanie zamietol a

                        —

                        uložil Rade povinnosť nahradiť trovy konania v zmysle článku 69 a nasl. Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

               36

               Francúzska republika, ktorej predseda Súdneho dvora 9. januára 2012 povolil vstup do konania ako vedľajšieho účastníka na podporu návrhov Rady, navrhuje, aby Súdny dvor vyhovel odvolaniu Rady.

         O odvolaní

               37

               Odvolanie sa opiera o dva odvolacie dôvody. Rada odvolacím dôvodom predovšetkým tvrdí, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že odôvodnenie poskytnuté v sporných aktoch nevyhovuje požiadavkám článku 296 ZFEÚ. Subsidiárne tvrdí, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v rámci posúdenia dodržania povinnosti odôvodnenia nezohľadnil v prejednávanej veci súvislosť, ktorá je pani Bambovej dobre známa a v ktorej boli prijaté sporné akty.

         O prípustnosti

               38

               Pani Bamba tvrdí, že oba odvolacie dôvody sú neprípustné z dôvodu, že sa zakladajú na nových skutkových tvrdeniach. Tvrdí, že na základe týchto dvoch dôvodov založených na nesprávnom právnom posúdení bolo predmetné odvolanie v skutočnosti „inštrumentované“ Radou tak, aby mohli byť Súdnemu dvoru oznámené skutkové okolnosti, založené na novinových článkoch, ktoré predtým neboli poskytnuté ani jej, ani Všeobecnému súdu, a ktoré teda pred ním nikdy neboli predmetom kontradiktórnej diskusie.

               39

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v zmysle článku 58 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie na Súdny dvor obmedzuje iba na právne otázky.

               40

               Právomoc Súdneho dvora je v rámci odvolania obmedzená na posúdenie zákonného rozhodovania o žalobných dôvodoch prejednávaných pred prvostupňovým súdom. Preto je Súdny dvor v rámci takéhoto konania príslušný výlučne na skúmanie, či argumentácia uvádzaná v odvolaní identifikuje nesprávne právne posúdenie, ku ktorému došlo v napadnutom rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C-352/98 P, Zb. s. I-5291, bod 35; z 30. septembra 2003, Eurocoton a i./Rada, C-76/01 P, Zb. s. I-10091, bod 47, ako aj z 21. februára 2008 Komisia/Girardot, C-348/06 P, Zb. s. I-833, bod 49).

               41

               Otázka rozsahu povinnosti odôvodnenia aktu prijatého orgánom Únie predstavuje právnu otázku, na ktorú sa vzťahuje preskúmanie Súdnym dvorom v rámci odvolania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. novembra 1997, Komisia/V, C-188/96 P, Zb. s. I-6561, bod 24, ako aj z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P až C-208/02 P a C-213/02 P, Zb. s. I-5425, bod 453).

               42

               V prejednávanej veci z odvolania jednoznačne vyplýva, že prostredníctvom svojich dvoch dôvodov Rada v podstate namieta nesprávne právne posúdenie, ktorého sa mal dopustiť Všeobecný súd v zmysle článku 296 ZFEÚ tým, že rozhodol, že odôvodnenie obsiahnuté v sporných aktoch, pokiaľ ide o zápis pani Bambovej do zoznamov uvedených v prílohe II rozhodnutia 2010/656 a v prílohe IA nariadenia č. 560/2005, je nedostatočné.

               43

               Z toho vyplýva, že odvolacie dôvody sú prípustné.

         O veci samej

      Argumentácia účastníkov konania

               44

               V rámci prvého odvolacieho dôvodu, ktorého sa Rada za podpory Francúzskej republiky predovšetkým dovoláva, tvrdí, že na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd v bode 54 napadnutého rozsudku, je odôvodnenie obsiahnuté v sporných aktoch dostatočné.

               45

               Rada jednak potvrdzuje, že odôvodnenia 2, 4, 6 a 7 sporného rozhodnutia, ako aj odôvodnenie 4 sporného nariadenia obsahujú podrobný opis osobitne závažnej situácie na Pobreží Slonoviny, ktorá odôvodňovala prijaté opatrenia voči osobám uvedeným na zoznamoch tvoriacich prílohy týchto aktov.

               46

               Rada tiež tvrdí, že na rozdiel od toho, čo bolo konštatované v bode 51 napadnutého rozsudku, údaje o pani Bambovej uvedené v prílohách sporných aktov nepredstavujú všeobecné a neurčité úvahy, ale poskytujú presné a konkrétne dôvody na jej zápis do zoznamov osôb, voči ktorým sa uplatňujú obmedzujúce opatrenia. Zdôrazňuje, že na pani Bambovú sa takéto opatrenia vzťahovali práve pre jej postavenie riaditeľky skupiny Cyclone, ktorá vydáva denník Le temps, zodpovednej za verejné podnecovanie k nenávisti a násiliu, ako aj za dezinformačnú kampaň týkajúcu sa prezidentských volieb koncom roka 2010. Rada dodáva, že úloha, ktorú hral denník Le temps pri udalostiach, ktoré nasledovali po prezidentských voľbách na Pobreží Slonoviny, je všeobecne známa tak v tejto krajine, ako aj v zahraničí.

               47

               Pani Bamba zdôrazňuje, že Rada jej nikdy neoznámila ďalšie dôkazy na prijatie sporných aktov ako tie, ktoré boli uvedené v dotknutých aktoch, a tie, ktoré boli obsiahnuté v novinovom článku predloženom na podporu vyjadrenia k žalobe podanom na Všeobecný súd, a tvrdí, že zmienka o jej funkcii riaditeľky skupiny Cyclone a politickom kontexte na Pobreží Slonoviny v čase prijatia týchto aktov je výsledkom všeobecných, nejasných a kategorických úvah, ktoré nepredstavujú dostatočné odôvodnenie, ktoré by jej umožnilo porozumieť dôvodom, pre ktoré bola zapísaná medzi osoby, voči ktorým sa uplatňujú obmedzujúce opatrenia, a napadnúť ich dôvodnosť a Všeobecnému súdu vykonať svoju prieskumnú právomoc nad zákonnosťou napadnutého rozhodnutia. Tento súd teda správne dospel k záveru o nedostatočnom odôvodnení.

               48

               Pani Bamba dodáva, že posúdenie dostatočnosti dôvodov pre zápis na zoznam osôb, voči ktorým sa uplatňujú obmedzujúce opatrenia, sa môže uskutočniť iba v súvislosti so skutočnosťami, ktoré mal dotknutý orgán k dispozícii v čase prijatia týchto opatrení. Opačné riešenie, ktoré by oprávňovalo odôvodnenie ex post spočívajúce buď v odvolaní sa na dôvody, ktoré neexistovali v čase prijatia sporného aktu, alebo v odvolaní sa na skôr existujúce skutočnosti, ktoré boli predložené až po tomto prijatí, musia byť vylúčené v záujme rešpektovania základných požiadaviek práva na spravodlivý proces.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               49

               Podľa ustálenej judikatúry povinnosť odôvodnenia aktu spôsobujúceho ujmu vyplýva zo zásady dodržiavania práva na obhajobu a cieľom je jednak poskytnúť dotknutej osobe dostatočné informácie na to, aby zistila, či je akt dôvodný, prípadne či má vadu, ktorá by umožnila napadnúť jeho platnosť na súde Únie, a jednak umožniť tomuto súdu vykonať preskúmanie zákonnosti tohto aktu (pozri rozsudky z 2. októbra 2003, Corus UK/Komisia, C-199/99 P, Zb. s. I-11177, bod 145; Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný, bod 462, ako aj z 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisia, C-521/09 P, Zb. s. II-8947, bod 148).

               50

               Z odôvodnenia vyžadovaného podľa článku 296 ZFEÚ musia jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, aby sa umožnilo dotknutej osobe pochopiť dôvody prijatých opatrení a príslušnému súdu preskúmať tieto opatrenia (pozri najmä rozsudok z 15. novembra 2012, Al-Aqsa/Rada a Holandsko/Al-Aqsa, C-539/10 P a C-550/10 P, bod 138 a citovanú judikatúru).

               51

               Ako zdôraznil Všeobecný súd v bode 40 napadnutého rozsudku, vzhľadom na to, že dotknutá osoba nemá právo na vypočutie pred prijatím prvotného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, je dodržanie povinnosti odôvodnenia ešte dôležitejšie, pretože táto povinnosť predstavuje jedinú záruku, ktorá dotknutej osobe umožňuje aspoň po prijatí tohto rozhodnutia účinne uplatniť prostriedky nápravy, ktoré má k dispozícii, aby napadla zákonnosť uvedeného rozhodnutia.

               52

               Odôvodnenie aktu Rady, ktorým sa ukladajú opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov, musí teda, ako správne uviedol Všeobecný súd v bode 47 napadnutého rozsudku, identifikovať presné a konkrétne dôvody, pre ktoré sa Rada v rámci výkonu svojej diskrečnej posudzovacej právomoci domnieva, že také opatrenie sa má vzťahovať na dotknutú osobu.

               53

               Odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ sa však musí prispôsobiť povahe sporného aktu a kontextu, v ktorom bol prijatý. Požiadavka odôvodnenia musí byť hodnotená vzhľadom na okolnosti daného prípadu, najmä na obsah aktu, na charakter uvádzaných dôvodov a na záujem, ktorý môžu mať na získaní takýchto vysvetlení osoby, ktorým je akt určený, alebo ďalšie osoby priamo a osobne dotknuté takýmto aktom. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie konkrétne vymedzovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže dostatočný charakter odôvodnenia musí byť posúdený nielen vzhľadom na text aktu, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych pravidiel upravujúcich dotknutú oblasť (pozri najmä rozsudky z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C-367/95 P, Zb. s. I-1719, bod 63; Elf Aquitaine/Komisia, už citovaný, bod 150, ako aj Al-Aqsa/Rada a Holandsko/Al-Aqsa, už citovaný, body 139 a 140).

               54

               Osobitne akt spôsobujúci ujmu je dostatočne odôvodnený vtedy, pokiaľ bol prijatý v kontexte, ktorý bol dotknutej osobe známy a ktorý jej umožňuje pochopiť dosah opatrenia prijatého vo vzťahu k nej (rozsudky z 30. septembra 2003, Nemecko/Komisia, C-301/96, Zb. s. I-9919, bod 89, ako aj z 22. júna 2004, Portugalsko/Komisia, C-42/01, Zb. s. I-6079, body 69 a 70).

               55

               V prejednávanej veci treba po prvé poznamenať, že v odôvodneniach 2 až 6 sporného rozhodnutia, ako aj v odôvodneniach 1 a 4 sporného nariadenia Rada osvetľuje všeobecný kontext, ktorý vedie k rozšíreniu osobnej pôsobnosti obmedzujúcich opatrení zavedených voči Republike Pobrežia Slonoviny. Z toho vyplýva, že tento všeobecný kontext, ktorý bol pani Bambovej nevyhnutne známy najmä z dôvodu jej profesijného a osobného postavenia, zohľadňuje vážnosť situácie v uvedenej krajine a konkrétne ohrozenie medzinárodného mieru a bezpečnosti, ktoré predstavuje bránenie mierovému procesu a procesu národného zmierenia, a osobitne tak bránenie, ktoré ohrozuje rešpektovanie vôle, ktorú slobodne prejavil ľud Pobrežia Slonoviny počas volieb 31. októbra a 28. novembra 2010, aby sa pán Ouattara stal prezidentom.

               56

               Po druhé, pokiaľ ide o dôvody, pre ktoré Rada usúdila, že voči pani Bambovej sa musia uplatniť takéto obmedzujúce opatrenia, odôvodnenie zopakované v bode 20 tohto rozsudku, ktoré je uvedené v bode 6 tabuľky A prílohy II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného sporným rozhodnutím, a v bode 6 prílohy I A nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného sporným nariadením, identifikuje špecifické a konkrétne údaje uvedením informácií o profesijne vykonávanej funkcii, o vydavateľskej skupine, denníku a o druhoch aktov a novinárskych kampaní, ktoré predstavovali pre Radu účasť dotknutej osoby na bránení mierovému procesu a zmiereniu na Pobreží Slonoviny.

               57

               Na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd, znenie tohto odôvodnenia umožňuje pochopiť, že Rada vyvodzuje špecifický a konkrétny dôvod, ktorý viedol k prijatiu obmedzujúcich opatrení voči pani Bambovej pre predpokladanú zodpovednosť uvedenej osoby, vyplývajúcu z jej údajnej funkcie riaditeľky skupiny denníka Le temps, za činy spočívajúce vo verejnom podnecovaní k nenávisti a násiliu, ako aj účasť na dezinformačných kampaniach v súvislosti s prezidentskými voľbami v roku 2010, ktoré mali byť šírené týmto denníkom.

               58

               Ako uviedla Rada, pani Bamba nemohla zjavne prehliadnuť, že tento orgán tým, že v sporných aktoch narážal na funkciu riaditeľky skupiny vydávajúcej denník Le temps vykonávanú dotknutou osobou, chcel zdôrazniť silu vplyvu a zodpovednosti, ktoré podľa predpokladu vyplývajú z takej funkcie, pokiaľ ide o redakciu tohto denníka a obsah novinárskych kampaní ním údajne vedených počas povolebnej krízy na Pobreží Slonoviny.

               59

               Na základe týchto informácií mohla pani Bamba účinne napadnúť dôvodnosť sporných aktov. Vo svetle toho mohla prípadne napadnúť pravdivosť skutočností uvedených v sporných aktoch, predovšetkým popretím svojho postavenia riaditeľky skupiny vydávajúcej denník Le temps, alebo existenciu takých kampaní, alebo popretím svojej zodpovednosti v súvislosti s nimi alebo napadnúť relevantnosť všetkých týchto skutočností alebo ich častí, či ich kvalifikácie ako bránenie mierovému procesu a procesu národného zmierenia na Pobreží Slonoviny, ktoré umožnili uplatnenie obmedzujúcich opatrení voči nej.

               60

               Okrem toho treba zdôrazniť, že otázka odôvodnenia, ktorá sa týka formálnej náležitosti, sa odlišuje od otázky preukázania tvrdeného správania, ktorá sa týka zákonnosti podstaty sporného aktu a znamená overenie pravdivosti uvedených skutočností v tomto akte, ako aj kvalifikácie týchto skutočností ako odôvodňujúcich uplatnenia obmedzujúcich opatrení voči dotknutej osobe (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. decembra 2005, Taliansko/Komisia, C-66/02, Zb. s. I-10901, bod 26, a zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada, C-548/09 P, Zb. s. I-11381, bod 88).

               61

               V predmetnej veci tak treba odlíšiť kontrolu rešpektovania povinnosti odôvodnenia smerujúcej k overeniu, či sú údaje uvedené Radou v sporných aktoch dostatočné na to, aby umožnili rozpoznať dôkazy, ktoré ju viedli k uloženiu obmedzujúcich opatrení voči pani Bambovej, od preskúmania dôvodnosti odôvodnenia, ktoré prípadne spočíva v overení, či sú dôkazy namietané Radou dané a či majú takú povahu, ktorá by odôvodnila prijatie týchto opatrení.

               62

               Pokiaľ ide o argument pani Bambovej, podľa ktorého by obmedzujúce opatrenia voči nej prijaté nemali byť predmetom dodatočného odôvodnenia, stačí zdôrazniť, že dokumentácia predložená Radou v prílohe jej odvolania nemá za cieľ odôvodniť ex post sporné akty, ale preukázať, že v súvislosti s kontextom, v ktorom sa prijatie týchto aktov uskutočnilo, bolo ich odôvodnenie dostatočné.

               63

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 54 a 56 napadnutého rozsudku rozhodol, že odôvodnenie sporných aktov nebolo dostatočné na to, aby umožnilo pani Bambovej na ňom napadnúť ich platnosť a Všeobecnému súdu vykonať preskúmanie zákonnosti týchto aktov.

               64

               Odvolací dôvod, ktorého sa Rada predovšetkým dovoláva, je dôvodný a bez toho, aby bolo potrebné skúmať podporne vznesený dôvod, napadnutý rozsudok treba zrušiť.

         O žalobe pred Všeobecným súdom

               65

               Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia napadnutého rozsudku sám právoplatne rozhodnúť o veci samej, ak to stav konania dovoľuje.

               66

               V prejednávanej veci sa Súdny dvor domnieva, že stav konania súvisiaceho so žalobou o neplatnosť sporných aktov podanou pani Bambovou na prvom stupni dovoľuje, aby sám vydal konečný rozsudok.

               67

               Vo svojej žalobe pani Bamba uviedla dva žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení práv na obhajobu a práva na účinné súdne preskúmanie. Pozostáva z troch častí založených na neexistencii postupu, ktorý by umožnil pani Bambovej byť vypočutá a účinne požiadať o vyškrtnutie jej mena z predmetných zoznamov, na neoznámení podrobného odôvodnenia jej zápisu do týchto zoznamov osôb a na neoznámení poučenia o prostriedkoch nápravy proti rozhodnutiu o zapísaní do uvedeného zoznamu a príslušných lehotách na uplatnenie takých prostriedkov dotknutej osobe. Druhý dôvod je založený na zjavnom zásahu do vlastníckeho práva.

         O prvom žalobnom dôvode

      O prvej časti prvého žalobného dôvodu

               68

               Pani Bamba tvrdí, že sporné nariadenie nestanovuje žiaden postup, ktorý by jej umožňoval zaručiť účinný výkon práv na obhajobu. Uvedené nariadenie totiž nestanovuje ani právo dotknutej osoby byť vypočutá, ani postup, ktorý by jej umožnil následne účinne požiadať o jej vyškrtnutie zo zoznamu osôb, voči ktorým sa uplatňujú sporné obmedzujúce opatrenia, ktorý tvorí prílohu tohto nariadenia.

               69

               Po prvé pani Bamba tvrdí, že sporné nariadenie nespresňuje pravidlá, ktorými sa Rada riadi pri rozhodovaní o zachovaní alebo zmene svojho rozhodnutia zapísať osobu na zoznam tých, voči ktorým sa uplatňujú obmedzujúce opatrenia. V tejto súvislosti na jednej strane zdôrazňuje, že preskúmanie upravené v článku 11a ods. 4 nariadenia č. 560/2005, vložené do tohto nariadenia sporným nariadením, nie je sprevádzané požiadavkou odôvodnenia a nie je ohraničené žiadnou lehotou, takže v prípade žiadosti o vyškrtnutie zo zoznamu sa Rada môže obmedziť na to, že na ňu odpovie stručne alebo na ňu vôbec neodpovie. Na druhej strane zdôrazňuje, že pravidelné preskúmanie upravené v článku 11a ods. 6 nariadenia č. 560/2005 sa neviaže na povinnosť Rady oznámiť svoje nové rozhodnutie dotknutým osobám, a teda ich vyzvať na podanie nových pripomienok.

               70

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že článok 11a ods. 4 nariadenia č. 560/2005, vložený do uvedeného nariadenia článkom 1 bodom 7 sporného nariadenia, stanovuje, že Rada preskúma svoje rozhodnutie uplatniť na osobu predmetné obmedzujúce opatrenia a informuje o nich dotknutú osobu v prípade, ak boli sformulované pripomienky alebo ak boli predložené nové podstatné dôkazy. Oznámenie uverejnené 18. januára 2011 taktiež uvádza, že dotknuté osoby, akou je pani Bamba, majú možnosť poslať spolu so sprievodnými dokladmi žiadosť o preskúmanie rozhodnutia, na základe ktorého boli zapísané do predmetného zoznamu.

               71

               Navyše podľa ustanovení článku 11a ods. 6 nariadenia č. 560/2005, taktiež vloženého do uvedeného nariadenia článkom 1 bodom 7 sporného nariadenia, „zoznam v prílohe IA sa pravidelne, a to najmenej raz za 12 mesiacov, preskúma.“

               72

               Pokiaľ ide o argumenty pani Bambovej založené na údajných právnych medzerách týchto postupov o preskúmaní a pravidelnom prehodnotení, treba zdôrazniť, že predmetná žaloba podaná pani Bambovou smerovala proti sporným aktom, keďže tie ju prvýkrát zapísali na zoznamy osôb, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov, uvedené v prílohe II rozhodnutia 2010/656 a v prílohe IA nariadenia č. 560/2005. Ako konštatovala Rada, predmetný prípad sa netýka jej odmietnutia preskúmať svoje pôvodné rozhodnutie uplatniť obmedzujúce opatrenia voči pani Bambovej ani rozhodnutia tohto orgánu ponechať dotknutú osobu po preskúmaní na uvedených zoznamoch. Tieto argumenty sú teda irelevantné.

               73

               Po druhé pani Bamba tvrdí, že sporné nariadenie vôbec nestanovuje, či už počas pôvodného zápisu, alebo v štádiu preskúmania, že dotknuté osoby môžu byť vypočuté v súvislosti s opatreniami prijatými voči nim.

               74

               V tejto súvislosti treba zopakovať, že na dosiahnutie cieľa sledovaného spornými aktmi musia sporné obmedzujúce opatrenia svojou samotnou povahou využívať účinok prekvapenia. Z tohto dôvodu Rada nebola povinná pristúpiť k vypočutiu pani Bambovej predtým, ako jej meno prvýkrát zahrnula do predmetných zoznamov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C-402/05 P a C-415/05 P, Zb. s. I-6351, body 340 a 341, ako aj z 21. decembra 2011, Francúzsko/People’s Mojahedin Organization of Iran, C-27/09 P, Zb. s. I-13427, bod 61).

               75

               Okrem toho argument pani Bambovej založený na jej práve byť vypočutá v štádiu preskúmania je irelevantný z tých istých dôvodov, akými sú dôvody uvedené v bode 72 tohto rozsudku.

               76

               Vzhľadom na uvedené úvahy treba prvú časť prvého žalobného dôvodu zamietnuť.

         O druhej časti prvého žalobného dôvodu

               77

               Pani Bamba tvrdí, že sporné akty nestanovujú povinnosť oznámenia podrobného odôvodnenia jej zápisu do predmetných zoznamov osôb, voči ktorým sa uplatnia predmetné obmedzujúce opatrenia.

               78

               Z úvah uvedených v bodoch 55 až 59 tohto rozsudku však vyplýva, že sporné akty obsahujú dostatočné odôvodnenie na zápis pani Bambovej do zoznamu osôb, voči ktorým sa uplatňujú predmetné obmedzujúce opatrenia, ktoré tvoria prílohy uvedených aktov. Druhá časť prvého žalobného dôvodu musí byť teda zamietnutá.

         O tretej časti prvého žalobného dôvodu

               79

               Pani Bamba tvrdí, že sporné akty nestanovujú poučenie dotknutej osoby o prostriedkoch nápravy proti rozhodnutiu o zapísaní do uvedeného zoznamu ani o príslušných lehotách na uplatnenie takýchto prostriedkov, rovnako ako neobsahujú súvisiace informácie. Uvedené akty ponechávajú na dotknutej osobe, aby sa v tomto ohľade informovala sama, čo je v rozpore s článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme.

               80

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že v oznámení uverejnenom 18. januára 2011 Rada poukázala na možnosť dotknutých osôb a subjektov napadnúť jej rozhodnutie „na Všeobecnom súde Európskej únie za podmienok uvedených v článku 275 druhom odseku [ZFEÚ] a v článku 263 štvrtom a šiestom odseku [ZFEÚ]“.

               81

               Táto informácia spojená so spresneniami obsiahnutými v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ bola takej povahy, aby umožnila pani Bambovej identifikovať opravný prostriedok, ktorý má k dispozícii na účely napadnutia jej zápisu do predmetných zoznamov, ako aj dátum uplynutia lehoty na podanie žaloby, čo je prinajmenšom potvrdené skutočnosťou, že svoju žalobu podala v lehote stanovenej týmto ustanovením.

               82

               Tretia časť prvého žalobného dôvodu preto musí byť zamietnutá.

               83

               Prvý žalobný dôvod treba preto zamietnuť v celom rozsahu.

         O druhom žalobnom dôvode

               84

               Pani Bamba vyhlasuje, že nepopiera cieľ sledovaný spornými aktmi, a tvrdí, že tieto akty neprimerane zasahujú do jej vlastníckeho práva, keďže jej nebolo umožnené účinne predložiť vec príslušným orgánom. Uvedené akty uložia úplné zmrazenie jej finančných prostriedkov, avšak bez stanovenia skutočných procesných záruk, ktoré by jej umožnili napadnúť toto opatrenie.

               85

               V tejto súvislosti z odkazu vykonaného v druhom žalobnom dôvode na body 368 až 371 už citovaného rozsudku Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, v ktorých Súdny dvor rozhodol, že išlo o neoprávnené obmedzenie vlastníckeho práva dotknutej osoby z dôvodu, že prijatie obmedzujúcich opatrení sa uskutočnilo bez toho, aby jej boli poskytnuté procesné záruky umožňujúce predložiť vec príslušným orgánom, vyplýva, že pani Bamba má v úmysle vyvodiť neoprávnené obmedzenie svojho vlastníckeho práva z dôvodu údajnej neexistencie takýchto záruk v predmetnej veci.

               86

               Ako však vyplýva z vyššie uvedeného preskúmania rôznych častí prvého žalobného dôvodu, Rada, ktorá nemala povinnosť vypočuť pani Bambovú pred prijatím sporných aktov, jej v nich poskytla dostatočné odôvodnenie na to, aby jej umožnila účinne napadnúť pred súdom Únie dôvodnosť obmedzujúcich opatrení, ktoré boli voči nej uplatnené. Tento prípad sa teda líši od veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia.

               87

               Pokiaľ ide o prípadné právo nahliadnutia do spisu Rady týkajúceho sa obmedzujúcich opatrení prijatých voči pani Bambovej, stačí v predmetnom prípade zdôrazniť, že dotknutá osoba netvrdí, že požiadala dotknutý orgán o takýto postup (pozri v tomto zmysle rozsudok Bank Melli Iran/Rada, už citovaný, bod 92).

               88

               Okrem toho treba zdôrazniť, že tak rozhodnutie 2010/656, ako aj nariadenie č. 560/2005 upravujú pravidelné preskúmanie zoznamov osôb, voči ktorým boli uplatnené predmetné obmedzujúce opatrenia. Na základe takého preskúmania sa Rada vo vykonávacom rozhodnutí 2012/144/SZBP z 8. marca 2012, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 2010/656 (Ú. v. EÚ L 71, s. 50), a vo vykonávacom nariadení Rady (EÚ) č. 193/2012 z 8. marca 2012, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 560/2005 (Ú. v. EÚ L 71, s. 5), domnievala, že už neexistujú dôvody na ponechanie pani Bambovej na týchto zoznamoch.

               89

               Z toho vyplýva, že druhý žalobný dôvod musí byť zamietnutý.

               90

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba žalobu podanú pani Bambovou zamietnuť v celom jej rozsahu.

         O trovách

               91

               Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania. Článok 138 ods. 1 tohto poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 stanovuje, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Článok 140 ods. 1 uvedeného poriadku stanovuje, že členské štáty a orgány, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje vlastné trovy konania.

               92

               Keďže odvolaniu Rady bolo vyhovené a žaloba pani Bambovej podaná proti sporným aktom bola zamietnutá, treba v súlade s navrhovanými žiadosťami Rady rozhodnúť, že pani Bamba okrem toho, že znáša svoje vlastné trovy konania, je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Rade v tomto odvolacom konaní, ako aj na prvom stupni.

               93

               Francúzska republika, vedľajší účastník konania pred Súdnym dvorom, a Komisia, vedľajší účastník konania pred Všeobecným súdom, znášajú svoje vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 8. júna 2011, Bamba/Rada (T-86/11), sa zrušuje.

                           2.

                           Žaloba Nadiany Bambovej sa zamieta.

                           3.

                           Nadiany Bamba je okrem toho, že znáša svoje vlastné trovy konania, povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Rade Európskej únie v tomto odvolacom konaní, ako aj na prvom stupni.

                           4.

                           Francúzska republika a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.