title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 10. júla 2008. # Emirates Airlines - Direktion für Deutschland proti Diether Schenkel. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Letecká doprava - Nariadenie (ES) č. 261/2004 - Náhrada cestujúcim v prípade zrušenia letu - Pôsobnosť - Článok 3 ods. 1 písm. a) - Pojem ‚let‘. # Vec C-173/07.

text:
      Vec C‑173/07
      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      proti
      Diether Schenkel
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Oberlandesgericht Frankfurt am Main)
      „Letecká doprava – Nariadenie (ES) č. 261/2004 – Náhrada cestujúcim v prípade zrušenia letu – Pôsobnosť – Článok 3 ods. 1 písm. a) – Pojem ‚let‘“
      Abstrakt rozsudku
      Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu
            do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov – Pôsobnosť
      [Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, článok 3 ods. 1 písm. a)]
      Je opodstatnené pojem „let“ v zmysle nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci
         cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov, vykladať tak, že v podstate
         pozostáva z činnosti leteckej dopravy, čím určitým spôsobom znamená jednu „jednotku“ tejto dopravy uskutočnenú leteckým dopravcom,
         ktorý stanovuje jej trasu. Z toho vyplýva, že cestu tam a späť nemožno považovať za jeden a ten istý let. Z toho dôvodu sa
         článok 3 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia, podľa ktorého sa toto nariadenie uplatní pri cestujúcich odlietajúcich z letiska
         umiestneného na území členského štátu, ktorý podlieha ustanoveniam zmluvy, má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na
         cestu tam a späť, pri ktorej cestujúci, ktorí odleteli z letiska umiestneného na území členského štátu podliehajúceho ustanoveniam
         Zmluvy, na spiatočnej ceste priletia naspäť na toto letisko z letiska umiestneného v tretej krajine. Okolnosť, že let tam
         a let späť sú predmetom jednej rezervácie, nemá vplyv na výklad tohto ustanovenia.

      (pozri body 40, 47, 53 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 10. júla 2008 (*)

      „Letecká doprava – Nariadenie (ES) č. 261/2004 – Náhrada cestujúcim v prípade zrušenia letu – Pôsobnosť – Článok 3 ods. 1 písm. a) – Pojem ‚let‘“
      Vo veci C‑173/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Frankfurt
         am Main (Nemecko) zo 7. marca 2007 a doručený Súdnemu dvoru 2. apríla 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Emirates Airlines – Direktion für Deutschland
      proti
      Diether Schenkel,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia G. Arestis, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský (spravodajca) a T.
         von Danwitz,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Emirates Airlines Direktion für Deutschland, v zastúpení: C. Leffers, Rechtsanwältin,
      –        pán Schenkel, v zastúpení: M. Scheffels, Rechtsanwalt,
      –        grécka vláda, v zastúpení: M. Aspessos, ako aj O. Patsopoulou a V. Karra, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a A. Hare, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: E. Ośniecka‑Tamecka, splnomocnená zástupkyňa,
      –        švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Vidal Puig a G. Braun, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 6. marca 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady
         (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí
         nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91 (Ú. v. EÚ
         L 46, s. 1; Mim. vyd. 07/008, s. 10).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi leteckou spoločnosťou Emirates Airlines – Direktion für Deutschland (ďalej
         len „Emirates“) a pánom Schenkelom z dôvodu odmietnutia Emirates poskytnúť pánovi Schenkelovi náhradu za zrušenie letu s odletom
         z Manily (Filipíny).

       Právny rámec
       Medzinárodnoprávna úprava
      3        Dohovor o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu (Montrealský dohovor), uzavretý Európskym spoločenstvom,
         bol schválený rozhodnutím Rady 2001/539/ES z 5. apríla 2001 o uzavretí Európskym spoločenstvom dohovoru o zjednotení niektorých
         pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu (Ú. v. ES L 194, s. 38; Mim. vyd. 07/005, s. 491, ďalej len „Montrealský dohovor“).

      4        Tento dohovor má za cieľ najmä zabezpečenie ochrany záujmov spotrebiteľov v medzinárodnej leteckej doprave a spravodlivé odškodnenie
         založené na princípe náhrady.

      5        Článok 1 ods. 2 a 3 tohto dohovoru týkajúci sa pôsobnosti uvedeného dohovoru stanovuje:

      „2.      Na účely tohto dohovoru, pojem medzinárodná preprava znamená každú prepravu, pri ktorej, podľa dohody zúčastnených strán,
         leží miesto odletu a miesto určenia, bez ohľadu na to, či dôjde alebo nedôjde k prerušeniu alebo prekladaniu, buď na území
         dvoch zmluvných štátov alebo na území jedného zmluvného štátu, ak je dohodnutá zastávka na území jedného [iného – neoficiálny preklad] štátu, aj keď tento štát nie je zmluvným štátom. Preprava medzi dvoma bodmi na území jedného zmluvného štátu bez dohodnutej
         zastávky na území iného štátu, sa nepovažuje za medzinárodnú prepravu na účely tohto dohovoru.

      3.      Preprava, ktorú majú vykonať postupne niekoľkí leteckí dopravcovia, sa považuje na účely tohto dohovoru za jednu nedelenú
         prepravu, ak ju zúčastnené strany považovali za jediný výkon, bez ohľadu na to, či bola dohodnutá formou jednej zmluvy alebo
         niekoľkých zmlúv, a nestráca svoj medzinárodný charakter len kvôli tomu, že jedna zmluva alebo niekoľko zmlúv sa má uskutočniť
         výlučne v rámci územia toho istého štátu.“

       Právna úprava Spoločenstva
      6        Nariadenie č. 261/2004 vo svojom článku 2 s názvom „Definície“ stanovuje:

      „Na účely tohto nariadenia:
      …
      g)      ‚rezervácia‘ znamená skutočnosť, že cestujúci má letenku alebo iný dôkaz, z ktorého vyplýva, že rezervácia bola potvrdená
         a zaregistrovaná leteckým dopravcom alebo cestovnou kanceláriou;

      h)      ‚cieľové miesto‘ znamená miesto na letenke predloženej pri odbavovacom pulte alebo v prípade priamo prípojných letov, cieľové
         miesto posledného letu; použiteľné náhradné prípojné lety sa neberú do úvahy, ak sa dodrží pôvodný plánovaný čas príletu;

      …“
      7        To isté nariadenie vo svojom článku 3 s názvom „Pôsobnosť“ uvádza:

      „1.      Toto nariadenie sa uplatňuje:
      a)      pri cestujúcich odlietajúcich z letiska umiestneného na území členského štátu, ktorý podlieha ustanoveniam zmluvy [ES];
      b)      pri cestujúcich odlietajúcich z letiska umiestneného v tretej krajine na letisko, ktoré sa nachádza na území členského štátu,
         ktorý podlieha ustanoveniam zmluvy, pokiaľ im nebola poskytnutá protislužba alebo náhrada a pomoc v tejto tretej krajine,
         ak prevádzkujúcim leteckým dopravcom je dopravca spoločenstva.

      …“
      8        Vo svojom článku 4 nazvanom „Odmietnutie nástupu do lietadla“ nariadenie č. 261/2004 stanovuje:

      „1.      Keď prevádzkujúci letecký dopravca odôvodnene očakáva odmietnutie nástupu do lietadla, najprv vyzve dobrovoľníkov aby sa vzdali
         svojich rezervácií za protislužbu za podmienok dohodnutých medzi príslušným cestujúcim a prevádzkujúcim leteckým dopravcom.
         Dobrovoľníkom sa poskytuje pomoc v súlade s článkom 8, taká pomoc sa poskytuje dodatočne k náhradám uvedeným v tomto článku.

      …“
      9        Článok 5 nariadenia č. 261/2004 nazvaný „Zrušenie“ uvádza:

      „1.      V prípade zrušenia letu príslušným cestujúcim:
      …
      c)      príslušní cestujúci majú právo na náhradu od prevádzkujúceho leteckého dopravcu v súlade s článkom 7…
      …“
      10      Článok 7 nariadenia č. 261/2004 nazvaný „Právo na náhradu“ stanovuje:

      „1.      Keď sa uvádza odkaz na tento článok, cestujúci dostanú náhradu v nasledovnej výške:
      a)      250 eur v prípade všetkých letov na vzdialenosť 1 500 km alebo menej;
      b)      400 eur v prípade všetkých letov v rámci spoločenstva nad 1 500 km a všetkých ostatných letov od 1 500 km do 3 500 km;
      c)      600 eur v prípade všetkých letov, ktoré nespadajú pod písmená a) alebo b).
      Pri stanovení vzdialenosti je základom posledné cieľové miesto, do ktorého cestujúci kvôli odmietnutiu nástupu alebo zrušeniu,
         príde neskôr ako je plánovaný čas príletu.

      …“
      11      Článok 8 nariadenia č. 261/2004 nazvaný „Právo na náhradu alebo presmerovanie“ uvádza:

      „1.      Keď sa uvádza odkaz na tento článok, cestujúcim sa ponúkne možnosť vybrať si medzi:
      a)      –       úhradou úplných nákladov na letenku v cene, za ktorú bola kúpená, za časť alebo časti nevykonanej cesty a za časť alebo časti
         už vykonanej cesty, ak let už naďalej neslúži účelu vo vzťahu k pôvodnému cestovnému plánu cestujúceho alebo v spojení s ním,
         do siedmich dní prostriedkami uvedenými v článku 7 ods. 3;

      –      spiatočným letom do prvého miesta odletu pri najbližšej príležitosti;
      b)      presmerovaním za porovnateľných prepravných podmienok na ich konečné cieľové miesto pri najbližšej príležitosti, alebo
      c)      presmerovaním za porovnateľných prepravných podmienok na ich konečné cieľové miesto v neskoršom dátume podľa želania cestujúceho,
         za predpokladu voľných miest.

      2.      Odsek 1 písmeno a) sa uplatňuje aj pri cestujúcich, ktorých lety tvoria časť balíka služieb, s výnimkou práva na náhradu,
         ak také práva vzniknú podľa smernice [Rady] 90/314/EHS [z 13. júna 1990, o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb
         (Ú. v. ES L 158, s. 59; Mim. vyd. 13/010, s. 132)].

      …“
      12      Podľa článku 17 nariadenia č. 261/2004 nazvaného „Správa“:

      „Komisia do 1. januára 2007 predloží Európskemu parlamentu a Rade správu o uplatňovaní a výsledkoch tohto nariadenia, ktorá
         sa týka najmä:

      –      …
      –      možného rozšírenia pôsobnosti tohto nariadenia na cestujúcich, ktorí majú zmluvu s dopravcom spoločenstva alebo majú rezervovaný
         let tvoriaci časť ‚balíka služieb‘, pre ktoré platí smernica 90/314/EHS, a ktorí odlietajú z letiska tretej krajiny na letisko
         v členskom štáte letmi, ktoré neprevádzkujú leteckí dopravcovia spoločenstva,

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13      Pán Schenkel si v Nemecku u Emirates rezervoval cestu lietadlom z Düsseldorfu (Nemecko) do Manily a späť cez Dubaj (Spojené
         arabské emiráty).

      14      V rezervácii pána Shenkela na cestu späť bol uvedený odlet z Manily 12. marca 2006. Tento let bol v dôsledku technických problémov
         zrušený. Pán Schenkel napokon odletel z Manily 14. marca 2006 a ten istý deň priletel do Düsseldorfu.

      15      Pán Schenkel podal proti Emirates žalobu na Amtsgericht Frankfurt am Main, v ktorej žiadal od tejto spoločnosti náhradu vo
         výške 600 eur na základe článku 5 ods. 1 písm. c) a článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 261/2004.

      16      Uviedol, že v danej veci je podľa týchto ustanovení uplatniteľná náhrada v prípade zrušenia letu. Tvrdil totiž, že let tam
         a let späť sú nesamostatné časti jedného a toho istého letu. Vzhľadom na to, že mestom odletu tohto letu bol Düsseldorf, pán
         Schenkel bol „cestujúcim odlietajúcim z letiska umiestneného na území členského štátu“ Európskeho spoločenstva v zmysle článku
         3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia.

      17      Emirates uviedla, že let tam a let späť sa považujú za dva samostatné lety. Okrem toho Emirates nemá licenciu udelenú členským
         štátom podľa článku 2 písm. c) nariadenia Rady (EHS) č. 2407/92 z 23. júla 1992 o licenciách leteckých dopravcov (Ú. v. ES
         L 240, s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 3).

      18      Táto spoločnosť uvádzajúc, že nie je „dopravcom Spoločenstva“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 261/2004, dospela
         k záveru, že nie je povinná poskytnúť pánovi Schenkelovi náhradu za zrušený let.

      19      Amtsgericht Frankfurt am Main vyhovel žalobe pána Schenkela. Emirates podala odvolanie na Oberlandesgericht Frankfurt am Main.

      20      Hoci sa Oberlandesgericht Frankfurt am Main prikláňa k názoru, že cesta tam a späť na účely nariadenia č. 261/2004 predstavuje
         jeden a ten istý let, má pochybnosti o správnosti uvedeného výkladu pojmu let.

      21      Za týchto podmienok Oberlandesgericht Frankfurt am Main rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu
         otázku:

      „Má sa ustanovenie článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia… č. 261/2004… vykladať v tom zmysle, že ‚let‘ zahŕňa cestu lietadlom
         z miesta odletu do cieľového miesta a späť v každom prípade vtedy, ak je let tam a let späť zarezervovaný súčasne?“

       O prejudiciálnej otázke
      22      Vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či sa článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 má vykladať v tom zmysle, že sa
         uplatňuje na cestu tam a späť, pri ktorej cestujúci, ktorí odleteli z letiska umiestneného na území členského štátu podliehajúceho
         ustanoveniam Zmluvy, na spiatočnej ceste priletia naspäť na toto letisko z letiska umiestneného v tretej krajine. Vnútroštátny
         súd sa takisto pýta, či okolnosť, že let tam a let späť sú predmetom jednej rezervácie, má vplyv na výklad tohto ustanovenia.

      23      Pri položení svojej otázky sa vnútroštátny súd odvoláva na pojmy „let“ a „cesta“ použité v nariadení č. 261/2004 a pýta sa,
         či pojem let zahŕňa cestu tam a späť letecky.

      24      Pojem let je zjavne rozhodujúci na účely odpovede na položenú otázku napriek tomu, že hoci sa tento pojem vyskytuje v nemeckom
         znení článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004, veľká väčšina ostatných jazykových verzií toho istého ustanovenia sa
         na tento pojem neodvoláva alebo používa pojem odvodený od pojmu „let“.

      25      Ako totiž pripomína generálna advokátka v bode 8 svojich návrhov, cestujúci, ktorí odlietajú z letiska nachádzajúceho sa na
         území členského štátu alebo tretej krajiny, sú vždy cestujúcimi, ktorí nastupujú do lietadla na danom letisku. Preto tento
         nesúlad medzi rôznymi jazykovými zneniami nemá vplyv na skutočný zmysel dotknutých ustanovení, ktoré vymedzujú oblasť pôsobnosti
         uvedeného nariadenia.

      26      V dôsledku toho je potrebné v prvom rade poskytnúť výklad pojmu let.

      27      V tomto ohľade je potrebné konštatovať, že tento pojem nie je uvedený v článku 2 nariadenia č. 261/2004 nazvanom „Definície“.
         Rovnako nie je definovaný ani v iných článkoch tohto nariadenia.

      28      Za týchto okolností treba pojem let vykladať vo svetle všetkých ustanovení nariadenia č. 261/2004, ako aj cieľa, ktorý toto
         nariadenie sleduje.

      29      V každom prípade pred samotným posúdením tohto pojmu je opodstatnené uviesť, že článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004,
         na ktorý sa odvoláva vnútroštátny súd, je potrebné vnímať v súvislosti s písmenom b) toho istého článku 3 odseku 1.

      30      Z daného odseku 1 ako celku vyplýva, že uvedené nariadenie sa vzťahuje na situácie, v ktorých cestujúci odlietajú buď z letiska
         nachádzajúceho sa na území členského štátu [písmeno a)], alebo z letiska umiestneného v tretej krajine na letisko, ktoré sa
         nachádza na území členského štátu, ak prevádzkujúcim leteckým dopravcom je dopravca Spoločenstva [písmeno b)].

      31      Z tohto vyplýva, že situáciu, v ktorej cestujúci odlietajú z letiska umiestneného v tretej krajine, nemožno považovať za situáciu
         podľa článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004, a preto môže patriť do pôsobnosti tohto nariadenia len v prípade, ak
         je splnená podmienka stanovená v uvedenom článku 3 ods. 1 písm. b), to znamená, že prevádzkujúcim leteckým dopravcom je dopravca
         Spoločenstva.

      32      Ďalej, pokiaľ ide o výklad predmetných ustanovení uvedeného nariadenia, je potrebné najskôr uviesť, že článok 8 ods. 2 nariadenia
         č. 261/2004 sa odvoláva na let, ktorý je súčasťou balíka služieb, čo znamená, že pojmy let a cesta nie sú totožné a cesta
         môže pozostávať z viacerých letov. V tomto ohľade odsek 1 tohto článku výslovne uvádza pojem „spiatočný let“, čo poukazuje
         na existenciu letu do cieľového miesta uskutočneného v rámci tej istej cesty.

      33      Túto úvahu potvrdzuje článok 2 písm. h) nariadenia č. 261/2004, ktorý definuje pojem „cieľové miesto“ ako miesto na letenke
         predloženej pri odbavovacom pulte alebo v prípade priamo prípojných letov cieľové miesto posledného letu.

      34      Ďalej článok 8 ods. 1 nariadenia č. 261/2004 rozlišuje medzi prvým miestom odletu a cieľovým miestom cestujúcich, a týka sa
         teda dvoch odlišných miest. Považovať pojem „let“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia za cestu tam a späť by
         znamenalo, že cieľové miesto je totožné s prvým miestom odletu. Za týchto podmienok by dané ustanovenie nemalo zmysel.

      35      Napokon predpoklad, že pojem „let“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 znamená cestu tam a späť, by v skutočnosti
         viedol k zníženiu ochrany priznanej cestujúcim na základe tohto nariadenia, čo by bolo v rozpore s cieľom tohto nariadenia,
         ktorým je zabezpečenie vysokej úrovne ochrany cestujúcich (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. januára 2006, IATA a ELFAA,
         C‑344/04, Zb. s. I‑403, bod 69).

      36      Navyše na jednej strane článok 4 ods. 1, článok 5 ods. 1 a článok 8 ods. 1 nariadenia č. 261/2004 síce stanovujú náhradu rôznych
         škôd, ktoré môžu vzniknúť v rámci letu, ale nepredpokladajú možnosť, že k niektorej z týchto škôd môže dôjsť viackrát v rámci
         jedného letu. Za týchto podmienok cestujúci, ktorí pôvodne odleteli z letiska nachádzajúceho sa v členskom štáte, sa môžu
         danej ochrany domáhať len raz, hoci im vznikla rovnaká škoda cestou tam aj cestou späť.

      37      Na druhej strane výklad článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 v tom zmysle, že let zahŕňa cestu tam aj cestu späť,
         by takisto zbavil cestujúcich svojich práv v situácii, kde let s odletom z letiska na území členského štátu nezabezpečuje
         dopravca Spoločenstva.

      38      V tomto ohľade by cestujúci, ktorí pôvodne odleteli z letiska nachádzajúceho sa v tretej krajine, nemali nárok na ochranu,
         ktorú priznáva nariadenie č. 261/2004. Naopak, cestujúci, ktorí svoju cestu začali tým istým letom, by mali nárok na túto
         ochranu, pokiaľ by boli považovaní za cestujúcich, ktorí odleteli z letiska nachádzajúceho sa na území členského štátu. Cestujúci
         v rámci toho istého letu, ktorých ochrana vzhľadom na škodlivé následky vyplývajúca z tohto nariadenia musí byť rovnaká, by
         sa teda stretli s odlišným zaobchádzaním.

      39      Podľa ustálenej judikatúry však zásada rovnosti zaobchádzania alebo zákazu diskriminácie vyžaduje, aby sa s porovnateľnými
         situáciami nezaobchádzalo rozdielne a s rôznymi situáciami rovnako, pokiaľ to nie je objektívne odôvodnené (pozri rozsudky
         IATA a ELFAA, už citovaný, bod 95; z 12. septembra 2006, Eman a Sevinger, C‑300/04, Zb. s. I‑8055, bod 57, ako aj z 11. septembra
         2007, Lindorfer/Rada, C‑227/04 P, Zb. s. I‑6767, bod 63).

      40      Vo svetle všetkých uvedených úvah je opodstatnené pojem „let“ v zmysle nariadenia č. 261/2004 vykladať tak, že v podstate
         pozostáva z činnosti leteckej dopravy, čím určitým spôsobom znamená jednu „jednotku“ tejto dopravy uskutočnenú leteckým dopravcom,
         ktorý stanovuje jej trasu.

      41      Naopak, pojem „cesta“ je spojený s osobou cestujúceho, ktorý si zvolil cieľové miesto a cestuje do tohto miesta v rámci letov
         zabezpečených leteckými dopravcami. Jedna cesta, ktorá obvykle pozostáva z časti „cesta tam“ a „cesta späť“, je určená predovšetkým
         osobným a individuálnym cieľom cestovania. Keďže sa pojem cesta nenachádza v znení článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004,
         v podstate nemá vplyv na výklad tohto ustanovenia.

      42      Za týchto podmienok je potrebné preskúmať, či ostatné právne nástroje rozhodujúce v tejto veci môžu mať vplyv na výklad pojmu
         let. V tomto ohľade je opodstatnené skúmať, či, ako zjavne konštatuje vnútroštátny súd, je rozhodujúci Montrealský dohovor.
         Ten definuje povinnosti leteckých dopravcov voči cestujúcim, s ktorými uzavreli prepravnú zmluvu, a najmä stanovuje podmienky,
         za ktorých môže byť cestujúcim priznaná individualizovaná náhrada vo forme náhrady škody za škodu spôsobenú meškaním.

      43      Je pravdou, že Montrealský dohovor je neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok
         IATA a ELFAA, už citovaný, body 35 a 36). Okrem toho z článku 300 ods. 7 ES vyplýva, že inštitúcie Spoločenstva sú viazané
         dohodami, ktoré Spoločenstvo uzavrelo, a v dôsledku toho majú tieto dohody prednosť pred sekundárnou právnou úpravou Spoločenstva
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 1996, Komisia/Nemecko, C‑61/94, Zb. s. I‑3989, bod 52).

      44      V každom prípade Montrealský dohovor nestanovuje žiadnym spôsobom rozsah povinností už uvedených určitým odvolaním sa na pojem
         let, ktorý sa mimochodom v texte daného dohovoru vôbec neuvádza.

      45      Okrem toho, ako správne uvádza vnútroštátny súd, na seba nadväzujúca doprava je podľa Montrealského dohovoru považovaná za
         „jedinú dopravu“, najmä pokiaľ bola dohodnutá vo forme jedinej zmluvy. V rozsahu, v akom sa pojem jedinej dopravy vzťahuje
         na následnú postupnosť viacerých ciest vybraných cestujúcim, daný pojem sa približuje skôr k pojmu cesta, ktorý je definovaný
         v bode 41 tohto rozsudku.

      46      Montrealský dohovor sa preto nezdá rozhodujúci pri výklade pojmu „let“ v zmysle nariadenia č. 261/2004.

      47      Z bodov 32 až 41 predmetného rozsudku vyplýva, že cestu tam a späť nemožno považovať za jeden a ten istý let. Z toho dôvodu
         sa článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 nemôže uplatniť na cestu tam a späť, akou je tá v rozsudku vo veci samej,
         pri ktorej cestujúci, ktorí odleteli z letiska umiestneného na území členského štátu, na spiatočnej ceste priletia naspäť
         na toto letisko z letiska umiestneného v tretej krajine.

      48      Tento výklad je takisto podporený článkom 17 druhou zarážkou nariadenia č. 261/2004, ktorý je objasnený v odôvodnení č. 23
         tohto nariadenia, podľa ktorého zákonodarca Spoločenstva uvažuje o možnom budúcom rozšírení pôsobnosti tohto nariadenia na
         cestujúcich, ktorí odlietajú z letiska tretej krajiny na letisko v členskom štáte letmi, ktoré neprevádzkujú leteckí dopravcovia
         Spoločenstva.

      49      Ak by sa článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004 vzťahoval takisto na cesty tam a späť, v rámci ktorých cestujúci,
         ktorí pôvodne odleteli z letiska umiestneného na území členského štátu, na spiatočnej ceste nastúpia do lietadla na letisku
         umiestnenom v tretej krajine, do pôsobnosti tohto článku by takisto patrili cestujúci podľa článku 17 druhej zarážky uvedeného
         nariadenia. Z toho dôvodu by posledné uvedené ustanovenie nemalo zmysel.

      50      Pokiaľ ide o otázku týkajúcu sa okolnosti, že let tam a let späť sú predmetom jedinej rezervácie, tá nemá vplyv na záver uvedený
         v 47 tohto rozsudku.

      51      Definícia pojmu „rezervácia“, ktorú stanovuje článok 2 písm. g) nariadenia č. 261/2004, totiž neobsahuje žiadne ustanovenie,
         ktoré by umožňovalo upresniť rozsah uplatnenia článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004. Skutočnosť, že cestujúci majú
         jedinú rezerváciu, nemá vplyv na samostatnosť dvoch letov.

      52      Preto spôsob rezervácie nemožno považovať za rozhodujúci prvok určenia rozsahu článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004.

      53      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na položenú otázku, že článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 261/2004
         sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na cestu tam a späť, pri ktorej cestujúci, ktorí odleteli z letiska umiestneného
         na území členského štátu podliehajúceho ustanoveniam Zmluvy, na spiatočnej ceste priletia naspäť na toto letisko z letiska
         umiestneného v tretej krajine. Okolnosť, že let tam a let späť sú predmetom jednej rezervácie, nemá vplyv na výklad tohto
         ustanovenia.

       O trovách
      54      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Článok 3 ods. 1 písm. a) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú
            spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého
            meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91, sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na cestu tam
            a späť, pri ktorej cestujúci, ktorí odleteli z letiska umiestneného na území členského štátu podliehajúceho ustanoveniam Zmluvy
            ES, na spiatočnej ceste priletia naspäť na toto letisko z letiska umiestneného v tretej krajine. Okolnosť, že let tam a let
            späť sú predmetom jednej rezervácie, nemá vplyv na výklad tohto ustanovenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. decembra 1966. # Jean Moreau proti Komisii EHSA. # Spojené veci 15-64 a 60-65.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. júna 2016.#Európska komisia proti Portugalskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 91/271/EHS – Čistenie komunálnych odpadových vôd – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Článok 260 ods. 2 ZFEÚ – Peňažné sankcie – Paušálna pokuta a penále.#Vec C-557/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 22. júna 2016 (
            *1
         )
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom — Smernica 91/271/EHS — Čistenie komunálnych odpadových vôd — Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti — Nevykonanie — Článok 260 ods. 2 ZFEÚ — Peňažné sankcie — Paušálna pokuta a penále“
      Vo veci C‑557/14,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ, podaná 4. decembra 2014,

         Európska komisia, v zastúpení: G. Braga da Cruz a E. Manhaeve, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa,
      proti

         Portugalskej republike, v zastúpení: L. Inez Fernandes, J. Reis Silva a J. Brito e Silva, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen (spravodajca), podpredseda Súdneho dvora A. Tizzano, vykonávajúci funkciu sudcu tretej komory, sudcovia D. Šváby, J. Malenovský a M. Vilaras,
      generálna advokátka: Juliane Kokott,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. januára 2016,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 25. februára 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Európska komisia svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        určil, že Portugalská republika si tým, že neprijala všetky potrebné opatrenia na to, aby vykonala rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 260 ods. 1 ZFEÚ,

                        —

                        uložil Portugalskej republike povinnosť zaplatiť v prospech Komisie penále vo výške 20196 eur za každý deň omeškania so splnením rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a to odo dňa vyhlásenia rozsudku v tejto veci do dňa, keď dôjde k splneniu rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292),

                        —

                        uložil Portugalskej republike povinnosť zaplatiť v prospech Komisie dennú paušálnu pokutu vo výške 2244 eur, a to odo dňa vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) do dňa vyhlásenia rozsudku v tejto veci, resp. do dňa, keď dôjde k splneniu rozsudku zo 7. mája 2009 (C‑530/07, EU:C:2009:292), ak k nemu dôjde skôr, a

                        —

                        zaviazal Portugalskú republiku na náhradu trov konania.

         Právny rámec

               2

               Smernica Rady 91/271/EHS z 21. mája 1991 o čistení komunálnych odpadových vôd (Ú. v. ES L 135, 1991, s. 40; Mim. vyd. 015/002, s. 26) sa podľa jej článku 1 týka zberu, čistenia a vypúšťania komunálnych odpadových vôd a čistenia a vypúšťania odpadovej vody z určitých priemyselných odvetví. Jej cieľom je chrániť životné prostredie pred nepriaznivými vplyvmi vypúšťania odpadových vôd.

               3

               Článok 2 tejto smernice definuje „komunálne odpadové vody“ ako „odpadové vody z domácností alebo zmes odpadových vôd z domácností s priemyselnou odpadovou vodou a/alebo splaškovou dažďovou vodou“. Tento článok definuje tiež pojem „aglomerácia“ ako „oblasť, v ktorej sa osídlenie alebo hospodárska činnosť natoľko koncentrujú, že je opodstatnené odvádzať z nich komunálne odpadové vody do čističky komunálnych odpadových vôd alebo na miesto ich konečného vypúšťania“ a „p. k. (populačný koeficient)“ ako „množstvo organického biologicky odbúrateľného znečistenia vyjadrené hodnotou ukazovateľa na biochemickú spotrebu kyslíka za prvých päť dní (BOD5) ekvivalentnou 60 g za deň“.

               4

               Článok 4 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, že komunálne odpadové vody vstupujúce do zberných systémov prejdú pred vypustením sekundárnym čistením alebo ekvivalentným čistením takto:

                        —

                        najneskôr do 31. decembra 2000 pre všetky vypúšťania z aglomerácií s p. k. viac ako 15000,

                  …
               3.   Vypúšťanie z čističiek komunálnych odpadových vôd uvedené v odsekoch 1 a 2 musí spĺňať príslušné požiadavky v oddiele B prílohy I.
               4.   Záťaž vyjadrená v p. k. sa vypočíta na základe maximálnej priemernej týždennej záťaže vstupujúcej do čističky v priebehu roka, s vylúčením neobvyklých situácií, ako sú napríklad tie spôsobené lejakom [ako sú napríklad situácie spôsobené silnými zrážkami ‑ neoficiálny preklad].“

               5

               Podľa článku 6 ods. 2 a 4 tejto smernice:
               „2.   Vypúšťanie komunálnych odpadových vôd z aglomerácií od 10000 do 150000 p. k. do pobrežných vôd a vypúšťanie z aglomerácií od 2000 do 10000 p. k. do estuárií umiestnených v oblastiach uvedených v odseku 1 môže prejsť menej náročným čistením, ako je stanovené v článku 4, za predpokladu, že:

                        —

                        takéto vypúšťanie prejde aspoň primárnym čistením, ako je definované v článku 2 ods. 7 v súlade s kontrolnými procedúrami stanovenými v prílohe I D,

                        —

                        rozsiahle štúdie indikujú, že takéto vypúšťanie nepriaznivo neovplyvní životné prostredie.

                  Členské štáty poskytnú Komisii všetky príslušné informácie týkajúce sa vyššie uvedených štúdií.
               …
               4.   Členské štáty zabezpečia, že identifikácia citlivých oblastí sa preskúma v intervaloch najviac každé štyri roky.“

               6

               Článok 8 ods. 5 smernice 91/271 je formulovaný takto:
               „Za výnimočných okolností, keď sa dá preukázať, že náročnejšie čistenie neprinesie žiadny prospech pre životné prostredie, môže vypúšťanie odpadových vôd do menej citlivých oblastí z aglomerácií s viac ako 150000 p. k. prejsť čistením stanoveným v článku 6 pre odpadové vody z aglomerácií od 10000 do 150000 p. k.
               Za takých okolností členské štáty predložia Komisii príslušnú dokumentáciu vopred. Komisia preskúma tento prípad a podnikne primerané kroky v súlade s postupom stanoveným v článku 18.“

               7

               Príloha I tejto smernice s názvom „Požiadavky na komunálne odpadové vody“ znie:
               „…

                        B.

                        Vypúšťanie z čističiek komunálnych odpadových vôd do zberných vôd…

                                 1.

                                 Čističky odpadových vôd sa navrhnú alebo modifikujú tak, aby sa dali získať reprezentatívne vzorky prichádzajúcej odpadovej vody a očisteného vypúšťania pred vypustením do zberných vôd.

                                 2.

                                 Vypúšťanie z čističiek komunálnych odpadových vôd podliehajúce čisteniu v súlade s článkom 4 a 5 spĺňa požiadavky uvedené v tabuľke 1.

                  …“

               8

               Oddiel D prílohy I smernice 91/271 s názvom „Referenčné metódy monitorovania a vyhodnotenia výsledkov“ stanovuje:

                        „1.

                        Členské štáty zabezpečia, že sa používa taká monitorovacia metóda, ktorá zodpovedá aspoň úrovni požiadaviek opísaných ďalej.
                        Môžu sa použiť alternatívne metódy k tým, ktoré sú uvedené v odsekoch 2, 3 a 4, za predpokladu, že sa dá preukázať získanie ekvivalentných výsledkov.
                        …

                        2.

                        Zhromaždia sa 24‑hodinové vzorky úmerné prietoku alebo na základe času v tom istom presne definovanom bode výpustu a podľa potreby vpustu čističky, aby sa monitorovalo plnenie požiadaviek pre vypúšťanú odpadovú vodu stanovených v tejto smernici.
                        …

                        3.

                        Minimálny ročný počet vzoriek sa stanoví podľa veľkosti čističky a vzorky sa budú odoberať v pravidelných intervaloch počas roka:

                                 —

                                 …

                                 —

                                 10000 až 49999 p. k.: 12 vzoriek

                                 —

                                 …

                        4.

                        Očistená odpadová voda sa pokladá za vyhovujúcu príslušným ukazovateľom, ak pre každý jednotlivý parameter posudzovaný jednotlivo ukážu vzorky vody, že vyhovujú príslušnej parametrickej hodnote nasledujúcim spôsobom:

                                 a)

                                 pre ukazovatele uvedené v tabuľke 1 a článku 2 ods. 7 je maximálny povolený počet vzoriek, ktoré môžu nevyhovieť ukazovateľom vyjadreným v koncentráciách a/alebo percentuálnom znížení v tabuľke 1 a článku 2 ods. 7 uvedený v tabuľke 3;

                  …“

         Rozsudok Komisia/Portugalsko

               9

               Dňa 9. júla 2004 Komisia adresovala Portugalskej republike výzvu, v ktorej konštatovala, že viaceré aglomerácie nachádzajúce sa na území tohto členského štátu s p. k. vyšším ako 15000 nie sú vybavené zbernými systémami pre komunálnu odpadovú vodu zodpovedajúcimi požiadavkám článku 3 smernice 91/271, ani systémami čistenia týchto vôd, ktoré by spĺňali požiadavky článku 4 tejto smernice.

               10

               Komisia, keďže zastávala názor, že vysvetlenia predložené týmto členským štátom boli pre 17 z týchto aglomerácií nepostačujúce, zaslala 13. júla 2005 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko, v ktorom ho vyzvala na uvedenie do súladu v lehote dvoch mesiacov od doručenia tohto stanoviska.

               11

               Portugalská republika odpovedala na toto odôvodnené stanovisko listom zo 14. októbra 2005.

               12

               Keďže v nadväznosti na túto odpoveď Komisia zastávala názor, že určité aglomerácie sa musia vylúčiť z postupu určenia nesplnenia povinnosti, zatiaľ čo v prípade iných aglomerácií, uvedených v prílohe k výzve z 9. júla 2004, ale nie k odôvodnenému stanovisku z 13. júla 2005, pretrvávalo porušovanie článkov 3 a 4 smernice 91/271, vydala 4. júla 2006 dodatočné odôvodnené stanovisko, ktoré sa už týkalo iba 32 aglomerácií. Týmto stanoviskom vyzvala Portugalskú republiku, aby prijala opatrenia nevyhnutné na to, aby tomuto odôvodnenému stanovisku vyhovela v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

               13

               Keďže napriek vysvetleniam, ktoré predložil tento členský štát v liste zo 14. septembra 2006, sa Komisia domnievala, že situácia vo viacerých aglomeráciách zostáva vzhľadom na ustanovenia tejto smernice neuspokojivá, rozhodla sa podať žalobu o určenie nesplnenia povinnosti na Súdny dvor, ktorá bola predmetom veci C‑530/07.

               14

               V priebehu konania pred Súdnym dvorom Komisia zobrala žalobu späť v rozsahu, v akom sa týkala nesplnenia povinností vyplávajúcich po prvé z článku 3 smernice 91/271, pokiaľ ide o päť z týchto aglomerácií, a po druhé z článku 4 tejto smernice, pokiaľ ide o jedenásť uvedených aglomerácií, čiže predmet žaloby o určenie nesplnenia povinnosti bol zúžený na zostávajúce aglomerácie.

               15

               Vo svojom rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) Súdny dvor rozhodol, že Portugalská republika si tým, že v rozpore s ustanoveniami článku 3 smernice 91/271 nevybavila zbernými systémami aglomerácie Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Costa de Aveiro, Covilhã, d’Espinho/Feira, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, ako aj Santa Cita a tým, že v rozpore s ustanoveniami článku 4 tejto smernice nepodrobila sekundárnemu alebo ekvivalentnému čisteniu komunálne odpadové vody z aglomerácií Alverca, Bacia do Rio Uima (Fiães S. Jorge), Carvoeiro, Costa de Aveiro, Costa Oeste, Covilhã, Lisbonne, Matosinhos, Milfontes, Nazaré/Famalicão, Ponta Delgada, Póvoa de Varzim/Vila do Conde, Santa Cita, Vila Franca de Xira a Vila Real de Santo António, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 3 a 4 tejto smernice.

         Konanie pred podaním žaloby

               16

               V rámci kontroly vykonania rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), Komisia listom z 18. júna 2009 požiadala Portugalskú republiku o informácie o opatreniach prijatých na účely vykonania tohto rozsudku.

               17

               Listom z 24. júla 2009 tento členský štát informoval Komisiu o prijatých opatreniach.

               18

               Dňa 11. decembra 2009 Komisia žiadala uvedený členský štát o vysvetlenia, na čo ten reagoval viacerými listami a doplneniami informácií o tom, že pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, nová čistička bola funkčná od roku 2009, ale že 30 % prietoku zozbieraného znečistenia ešte v skutočnosti nebolo pripojených k čističke a dokončenie potrebných prác sa predvída na koniec roka 2012. Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, dokončenie stavebných prác na novej čističke bolo pôvodne plánované na koniec roka 2011, ale koniec prác sa nakoniec posunul na apríl 2013.

               19

               Viacerými listami, ako aj pri príležitosti stretnutia s oddeleniami Komisie, Portugalská republika informovala túto inštitúciu o vývoji situácie týkajúcej sa týchto dvoch aglomerácií.

               20

               Z listu tohto členského štátu z 26. novembra 2013 týkajúceho sa aglomerácie Vila Real de Santo António vyplýva, že ukončenie prác potrebných na zabezpečenie pripojenia novej čističky k celému prietoku znečistenia aglomerácie sa predvída na prvý štvrťrok 2014. Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, z tohto listu vyplýva, že z dôvodu finančných problémov práce na výstavbe novej čističky ešte nezačali, ale nová žiadosť o financovanie by mala byť predložená v priebehu roku 2014.

               21

               Komisia, keďže zastáva názor, že splnenie rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) sa nevykonalo pri 2 z 22 aglomerácií, ktoré boli predmetom tohto rozsudku, a to pri aglomeráciách Vila Real de Santo António a Matosinhos, podala túto žalobu.

         O nesplnení povinnosti

         Argumentácia účastníkov konania

               22

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, Komisia poznamenáva, že napriek úsiliu, ktoré vynaložila Portugalská republika od vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) do dátumu, ktorý je v danom prípade referenčným dátumom pre posúdenie nesplnenia povinnosti, teda do 21. apríla 2014, čo je dátum, ku ktorému uplynula lehota stanovená vo výzve zaslanej Portugalskej republike Komisiou, tento členský štát opomenul podrobiť komunálne odpadové vody sekundárnemu alebo ekvivalentnému čisteniu v súlade s článkom 4 smernice 91/271. Z listu Portugalskej republiky z 23. apríla 2014 totiž vyplýva, že práce potrebné na úplné prepojenie tejto aglomerácie s čističkou k poslednému uvedenému dátumu stále prebiehali.

               23

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, Komisia poznamenáva, že terajšia čistička umožňuje iba primárne čistenie odpadových vôd, ktoré sa následne vypúšťajú do mora podmorským odvádzajúcim potrubím. V tejto súvislosti poznamenáva, že ako vyplýva z listu Portugalskej republiky z 23. apríla 2014, práce na výstavbe čističky sekundárneho čistenia ešte nezačali z dôvodu údajných finančných problémov, dokončenie týchto prác bolo posunuté na rok 2017.

               24

               Okrem toho Komisia zdôrazňuje, že tvrdenia, ktoré Portugalská republika uvádzala v jej vyjadrení k žalobe, týkajúce sa absencie vplyvu primárneho čistenia komunálnych odpadových vôd na kvalitu zberných vôd a dostatočnosť takého čistenia na účely zaručenia kvality vôd a predchádzania nebezpečenstvu pre životné prostredie ako aj ľudské zdravie, nie sú odôvodnené, keďže tieto tvrdenia v skutočnosti spochybňujú to, o čom Súdny dvor rozhodol v rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               25

               Portugalská republika všeobecne uvádza, že tento rozsudok bol vo veľkej miere vykonaný.

               26

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, Portugalská republika spresňuje, že ide o tri projekty pripojenia odkanalizovania. Prvý sa týka kanalizačnej siete nachádzajúcej sa na západe mesta Vila Nova de Cacela a dopravnej siete ku čističke odpadových vôd, s pripojením ktorých sa začalo v novembri 2014. Druhý projekt sa týka prepojenia kanalizačných sietí na okraji tejto aglomerácie a systému zachytávania a dopravy prichádzajúcej odpadovej vody do čističky odpadových vôd, ktoré bolo dokončené vo februári 2015. Tretí projekt sa týka prepojenia kanalizačných sietí centrálnej mestskej zóny uvedenej aglomerácie a systému zachytávania a dopravy prichádzajúcej odpadovej vody do čističky odpadových vôd.

               27

               Vo svojom vyjadrení k žalobe Portugalská republika uvádzala, že tento tretí projekt sa nachádza vo veľmi pokročilom štádiu realizácie. Tento členský štát vo svojej duplike uviedol, že pripojenie prichádzajúcich odpadových vôd k čističke odpadových vôd, fungujúcej od roku 2009, bolo dokončené 11. apríla 2015, o čom boli oddelenia Komisie informované.

               28

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, Portugalská republika uvádza na jednej strane, že existujúce primárne čistenie postačuje na zaručenie kvality vôd a predchádzanie nebezpečenstvu pre životné prostredie ako aj ľudské zdravie, takže absencia sekundárneho čistenia nemá vplyv na kvalitu zberných vôd. Prichádzajúce odpadové vody čistené v tejto aglomerácii totiž nie sú vypúšťané do jazerných alebo riečnych vôd, ale do morských vôd s vysokou salinitou, nepokojných a unášaných silnými morskými prúdmi.

               29

               Tento štát v tejto súvislosti uvádza, že situácia v aglomerácii Matosinhos patrí do pôsobnosti článku 8 ods. 5 smernice 91/271. Podľa tohto článku, za výnimočných okolností a v pobrežných aglomeráciách považovaných za menej citlivé, môže byť vypúšťanie odpadových vôd predmetom menej prísneho čistenia.

               30

               Portugalská republika uvádza, že prostredníctvom existujúceho primárneho čistenia odpadové vody dosiahli priemerné zníženie chemickej a biochemickej spotreby kyslíka 42 % a 43 %, teda hodnotu dvakrát vyššiu než priemerná sadzba 20 % stanovená touto smernicou.

               31

               Tento členský štát na tento účel uvádza, že aktuálne prevádzkovaná čistička odpadových vôd je spojená s podmorským odvádzajúcim potrubím, ktoré vedie vody pochádzajúce z primárneho čistenia do Atlantického oceánu, približne 2 kilometre od pobrežia, čiže kvalita týchto vôd na kúpanie nie je dotknutá. Zostáva vykonať už iba niekoľko úprav, ktoré sa týkajú iba inštalácie infraštruktúry, tak aby bola zaručená trvalá kvalita týchto vôd.

               32

               Portugalská republika tiež odkazuje na analýzy vôd určených na kúpanie vykonávané pravidelne na území tejto aglomerácie, ktoré potvrdzujú ich „vynikajúcu“ kvalitu. Za týchto okolností nie je žiadny dôvod domnievať sa, že existuje nebezpečenstvo pre zdravie obyvateľov alebo pre odvetvie turizmu.

               33

               Tento členský štát na druhej strane tvrdí, že hoci sa prijali opatrenia s cieľom dosiahnuť súlad s článkom 4 smernice 91/271, finančné problémy zabránili výstavbe čističky. Boli vyhlásené výberové konania v priebehu rokov 2008 a 2011, ale okolnosti vyššej moci zabránili v pokračovaní projektu výstavby tejto čističky.

               34

               Portugalská republika dodáva, že v každom prípade podmienky týkajúce sa výstavby čističky odpadových vôd umožňujúce sekundárne čistenie týchto vôd sú už splnené a že financovanie potrebné na tento účel bolo odblokované, o čom bola Komisia informovaná. Na tento účel Portugalská republika tejto inštitúcii predložila harmonogram vykonávania stavebných prác, ktoré sa mali začať v priebehu prvého polroka 2016, pričom úplné uvedenie zariadenia do prevádzky sa plánovalo na druhý polrok 2019.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               35

               S cieľom určiť, či Portugalská republika prijala všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), treba overiť, či v plnom rozsahu dodržala článok 4 smernice 91/271, konkrétne tým, že dotknuté aglomerácie vybavila systémom čistenia komunálnych odpadových vôd spĺňajúcim požiadavky tohto článku.

               36

               Pokiaľ ide o konanie o nesplnení povinnosti na základe článku 260 ods. 2 ZFEÚ, za dátum relevantný pre posúdenie existencie takéhoto nesplnenia povinnosti treba považovať dátum uplynutia lehoty stanovenej vo výzve vydanej na základe tohto ustanovenia (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 29 a citovaná judikatúra).

               37

               Keďže v prejednávanej veci, ako bolo pripomenuté v bode 22 tohto rozsudku, Komisia zaslala Portugalskej republike výzvu v súlade s postupom stanoveným v článku 260 ods. 2 ZFEÚ, relevantným dátumom spomenutým v predchádzajúcom bode tohto rozsudku je dátum uplynutia lehoty určenej v tomto liste, a to 21. apríl 2014.

               38

               Je nesporné, že k tomuto dátumu Vila Real de Santo António a Matosinhos ešte neboli vybavené systémom čistenia komunálnych odpadových vôd podľa článku 4 tejto smernice.

               39

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, z vyhlásení Portugalskej republiky vyplýva, že k dátumu 21. apríla 2014 systém čistenia komunálnych odpadových vôd ešte nebol zavedený. Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, Portugalská republika informovala Komisiu listom z 23. apríla 2014, že práce na výstavbe čističky odpadových vôd umožňujúcej sekundárne čistenie týchto vôd sa ešte nezačali.

               40

               Tvrdenia Portugalskej republiky týkajúce sa aglomerácie Matosinhos o absencii vplyvu iba primárneho čistenia komunálnych odpadových vôd na kvalitu zberných vôd a dostatočnosti takého čistenia na účely zaručenia kvality týchto vôd a predchádzania nebezpečenstvu pre životné prostredie ako aj ľudské zdravie v skutočnosti smerujú k spochybneniu toho, o čom Súdny dvor rozhodol v rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) a nemožno im teda vyhovieť.

               41

               Pokiaľ ide o tvrdenia Portugalskej republiky založené na ťažkostiach, s akými bol tento členský štát konfrontovaný pri dosahovaní súladu s rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), treba pripomenúť, že členský štát sa nemôže dovolávať ustanovení, praxe alebo situácií svojho vnútroštátneho právneho poriadku na odôvodnenie nesplnenia povinností vyplývajúcich z práva Únie, takže také tvrdenia nemôžu uspieť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 35 a citovanú judikatúru).

               42

               Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že Portugalská republika si tým, že neprijala všetky opatrenia, ktoré vyžaduje vykonanie rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 260 ods. 1 ZFEÚ.

         O peňažných sankciách

         O penále

      Argumentácia účastníkov konania

               43

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, Komisia na pojednávaní pred Súdnym dvorom uviedla, že v rozpore s tvrdeniami Portugalskej republiky, podľa ktorých tento členský štát prijal všetky opatrenia, ktoré si vyžadovalo úplné vykonanie rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), súlad fungovania čističky v tejto aglomerácii s článkom 4 smernice 91/271 možno zabezpečiť, iba ak sú vykonané vyhovujúce analýzy odpadových vôd na základe odberov vykonaných pred ich vypúšťaním v období jedného roka a po tomto dátume sa ukáže, že sekundárne čistenie týchto vôd je v súlade s požiadavkami tejto smernice. Podľa Komisie uvedené vypúšťanie musí zodpovedať predpisom bodu B prílohy I uvedenej smernice. Okrem toho Komisia uvádza, že sa musia rešpektovať referenčné metódy monitorovania a vyhodnotenia výsledkov, ktoré stanovuje bod D tej istej prílohy predpisujúci minimálne ročné množstvo vzoriek, ktoré majú byť odobraté na to, aby sa považovali za reprezentačné vo vzťahu k veľkosti čističky.

               44

               Takéto analýzy vzoriek v tomto prípade chýbajú.

               45

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor v súlade s článkom 260 ods. 2 ZFEÚ a na základe oznámenia Komisie z 13. decembra 2005 s názvom „Vykonávanie článku [260 ZFEÚ]“ [SEK(2005) 1658] v znení oznámenia Komisie zo 17. septembra 2014 s názvom „Aktualizovanie údajov pre výpočet paušálnych pokút a penále, ktoré Komisia navrhuje Súdnemu dvoru v rámci konania o nesplnení povinnosti“ [C(2014) 6767 final] (ďalej len „oznámenie z roku 2005“] sankcionoval predmetné nevykonanie uložením penále.

               46

               Podľa bodu 6 oznámenia Komisie z roku 2005 táto inštitúcia vychádza pri stanovení sankcie z troch kritérií, a to závažnosť porušenia, jeho trvanie a potreba zabezpečiť odrádzajúci účinok samotnej sankcie.

               47

               Pokiaľ ide o závažnosť konštatovaného porušenia, Komisia najprv zdôrazňuje dôležitosť pravidiel Únie, ktoré sú predmetom porušenia, ako aj po druhé dôsledky porušenia pre všeobecné záujmy a záujmy jednotlivcov, ako napríklad ochrana ľudského zdravia a životného prostredia, zachovanie a zlepšenie kvality zberných vôd a vodných ekosystémov, ktoré sa s nimi spájajú, alebo pestovanie oddychových aktivít spájaných s týmito ekosystémami. Po tretie Komisia, hoci konštatuje existenciu poľahčujúcich okolností spojených s progresom dosiahnutým týmto členským štátom, okrem iného uvádza priťažujúce okolnosti vyplývajúce z absencie dosiahnutia súladu s článkom 4 smernice 91/271 ku uplynutiu lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, ako aj s rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), z jasnosti porušených ustanovení, nerešpektovania postupne portugalskými orgánmi predkladaných harmonogramov v korešpondencii adresovanej Komisii a nakoniec z opakovaného porušujúceho konania tohto členského štátu v oblasti rešpektovania práva Únie v odvetví, v ktorom sú dopad na ľudské zdravie a na životné prostredie mimoriadne dôležité.

               48

               Vzhľadom na všetky tieto údaje Komisia zastáva názor, že na škále od 1 do 20 stanovenej oznámením z roku 2005 treba stanoviť koeficient závažnosti 3.

               49

               Pokiaľ ide o trvanie porušenia, Komisia uvádza, že rozhodnutie začať toto konanie sa prijalo 16. októbra 2014, teda 65 mesiacov po vyhlásení rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), teda 7. mája 2009, čo odôvodňuje uplatnenie maximálneho koeficientu 3.

               50

               Pokiaľ ide o koeficient súvisiaci s platobnou schopnosťou postihovaného členského štátu, nazývaný faktor „n“, táto inštitúcia pripomína, že oznámenie Komisie z roku 2005 pre Portugalskú republiku tento faktor stanovuje na 3,40.

               51

               Komisia zdôrazňuje, že podľa vzorca uvedeného v tomto oznámení denné penále sa rovná paušálnemu jednotnému základu 660 eur vynásobenému koeficientom závažnosti, koeficientom dĺžky trvania a faktorom „n“. V prejednávanej veci tak Komisia navrhuje denné penále 20196,00 eura (660 x 3 x 3 x 3,40).

               52

               Táto inštitúcia navrhuje uplatniť klesajúce denné penále, ktorého skutočná suma sa vypočíta každých šesť mesiacov, znižujúc celkovú sumu týkajúcu sa každého z týchto období o percentuálny podiel zodpovedajúci pomeru p. k. aglomerácií, ktoré uviedli svoje čističky do súladu s požiadavkami článku 4 smernice 91/271 k p. k. aglomerácií, ktoré nedisponujú takými systémami ku dňu vyhlásenia tohto rozsudku.

               53

               Podľa údajov, ktorými disponovala Komisia pred podaním tejto žaloby, celkové p. k. aglomerácií nedisponujúcich systémami čistenia vyhovujúcimi článku 4 tejto smernice dosahovalo 321950. Tento súhrn sa rozdeľuje medzi dve dotknuté aglomerácie do výšky 34950 pre Vila Real de Santo António a 287000 pre Matosinhos.

               54

               Portugalská republika uvádza, že ani závažnosť porušenia, ani jeho trvanie, ani spolupráca a obozretnosť, ktorú preukázala počas konania, ani progres dosiahnutý vo vykonaní rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) neodôvodňujú uloženie penále v takej výške. Tento členský štát tak spochybňuje metódu výpočtu navrhovaných súm. Portugalská republika zastáva názor, že penále, ktoré požaduje Komisia, je neprimerane vysoké a neprimerané vo vzťahu k závažnosti porušenia, ktorého dôsledky pre životné prostredie sú hypotetické. Tento členský štát vyvracia tvrdenia Komisie týkajúce sa závažnosti porušenia. Ako totiž bolo uvedené v bode 27 tohto rozsudku, pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, Portugalská republika tvrdí, že pripojenie prichádzajúcich odpadových vôd k čističke odpadových vôd, fungujúcej od roku 2009, bolo dokončené 11. apríla 2015, o čom boli oddelenia Komisie informované. Pretože údajné nesplnenie povinnosti, pokiaľ ide o Vila Real de Santo António, už neexistovalo, rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) bol v tejto časti úplne vykonaný.

               55

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, podľa tohto členského štátu a v rozsahu, v akom sa údajné nesplnenie povinnosti odrazilo na realizácii prác potrebných na zväčšenie čističky odpadových vôd s cieľom sekundárneho čistenia, treba v rámci posudzovaného obdobia predĺženého o jeden rok zohľadniť progres uvedených prác s cieľom overiť fungovanie tejto čističky s ohľadom na ustanovenia článku 4 smernice 91/271. Preto doba potrebná na vykonanie prác bola štyri roky, teda obdobie troch rokov predĺžené o lehotu jedného roka spojenú so vznikom prípadných nepredvídateľných udalostí. Celkové obdobie štyroch rokov možno rozdeliť na osem fáz, z ktorých každá podlieha kontrole určenej na overenie progresu s prácami na tejto čističke s cieľom jej uvedenia do prevádzky.

               56

               Keďže po prvé, pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, ciele pripojenia čističky pre sekundárne čistenie boli plne dosiahnuté, po druhé, pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, činnosti potrebné na zachovanie vynikajúcej úrovne kvality pobrežných vôd boli vykonané a pokračovalo sa s ich vykonávaním a po tretie z 22 aglomerácií uvádzaných rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) 21 aglomerácií bolo uvedených do súladu, uplatňovaný koeficient by nemal byť vyšší ako 1 v škále od 1 do 20 uvádzanej v oznámení z roku 2005.

               57

               Portugalská republika okrem toho trvá na úsilí, ktoré vynaložila na úplné vykonanie rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), a okrem iného zdôrazňuje stálu spoluprácu, ktorú portugalské orgány udržiavali s oddeleniami Komisie.

               58

               Okrem toho treba zobrať do úvahy už dosiahnutú úroveň vykonania tohto rozsudku. Dokonca s prihliadnutím na čas, ktorý uplynul od vyhlásenia uvedeného rozsudku, kritérium spojené s trvaním porušenia nie je relevantné pri 90 % aglomerácií, ktorých sa týkal rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292). Je teda legitímne, aby táto situácia vzhľadom na zvyšok prác, ktoré treba vykonať s cieľom dosiahnutia súladu s týmto rozsudkom, bola zohľadnená pri zvážení, ktoré vykoná Súdny dvor, tak aby sa toto zváženie nenachádzalo nad 10 % koeficientu 3, ktorého uplatnenie požaduje Komisia, tak aby vážená hodnota tohto kritéria nebola vyššia ako 1.

               59

               Okrem toho vzhľadom na okolnosti tohto konania je uvedené penále tiež neprimerané vzhľadom na platobnú schopnosť Portugalskej republiky. Okrem toho faktor „n“, ktorý sa jej týka, je diskutabilný vzhľadom na prechodnú konjunkturálnu situáciu, ktorá vládne v tomto členskom štáte a vyplýva z finančnej krízy štátov eurozóny, keďže realizácia verejných prác si vyžaduje významné verejné investície. Portugalská republika preto ponecháva na úvahu Súdneho dvora prípadné opätovné prehodnotenie tohto koeficientu, pričom zastáva názor, že keďže rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) už bol vykonaný z viac ako 90 %, Súdny dvor by mal provizórne znížiť uvedený koeficient.

               60

               V dôsledku toho, ak by Súdny dvor mal vyhovieť návrhu tohto členského štátu zvážiť koeficienty závažnosti a trvania, ako aj faktor „n“ týkajúci sa jeho platobnej schopnosti, denné penále by sa malo vypočítať podľa tejto formuly: 660 eur x 1 x 1 x 3,40 = 2244 delené 287000 p. k., teda 0,007 eura/deň za jednotku p. k.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               61

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora uloženie penále je v zásade odôvodnené len vtedy, ak nesplnenie povinnosti spočívajúce v nevykonaní rozsudku, ktorý mu predchádza, trvá až do posúdenia skutkových okolností Súdnym dvorom (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 47 a citovaná judikatúra).

               62

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, treba poznamenať, že ako bolo pripomenuté v bodoch 27 a 54 tohto rozsudku, Portugalská republika na pojednávaní pred Súdnym dvorom uviedla, že potrebné práce týkajúce sa čističky boli dokončené 11. apríla 2015 a že viacero vzoriek preukazujúcich efektívnosť sekundárneho čistenia komunálnych odpadových vôd v období od apríla do novembra 2015, ktoré zahŕňa turistickú sezónu, charakterizovanú vysokým znečistením týchto vôd, bolo zaslaných Komisii. V tejto súvislosti Komisia neodporovala tvrdeniu tohto členského štátu, najmä pokiaľ ide o súlad takto predložených vzoriek s požiadavkami vyplývajúcimi z článku 4 smernice 91/271.

               63

               Za týchto okolností Súdny dvor konštatuje, že pokiaľ ide o aglomeráciu Vila Real de Santo António, Portugalská republika predložila dôkaz, že odoberala vzorky v pravidelných intervaloch od mesiaca apríl 2015 a že preto vypúšťanie pochádzajúce z čističky komunálnych odpadových vôd zodpovedalo požiadavkám článku 4 ods. 3 tejto smernice, takže pokiaľ ide o túto aglomeráciu, nie je potrebné zaviazať tento členský štát k penále, ktoré slúži na zabezpečenie súladu s rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               64

               Pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, z vyhlásení Portugalskej republiky vyplýva, že rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) ku dňu pojednávania nebol úplne vykonaný.

               65

               Za týchto okolností sa Súdny dvor domnieva, že povinnosť zaplatiť penále uložená Portugalskej republike je vhodným finančným nástrojom na podnietenie tohto členského štátu, aby prijal opatrenia nevyhnutné na ukončenie konštatovaného nesplnenia povinnosti a na zabezpečenie úplného vykonania rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               66

               Nemožno však a priori vylúčiť, že ku dňu vyhlásenia tohto rozsudku, rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) bol vykonaný v celom rozsahu. Penále musí byť teda uložené iba za predpokladu, že nesplnenie povinnosti pretrváva v deň tohto vyhlásenia (pozri analogicky rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 50 a citovanú judikatúru).

               67

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že penále treba určiť v závislosti od miery potrebnej na presvedčenie členského štátu, ktorý neplní rozsudok týkajúci sa nesplnenia povinnosti, aby zmenil svoje správanie a ukončil inkriminované porušovanie (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 51 a citovaná judikatúra).

               68

               Pri výkone svojej právomoci posúdenia prináleží Súdnemu dvoru, aby stanovil také penále, ktoré jednak zodpovedá okolnostiam a na druhej strane je primerané konštatovanému nesplneniu povinnosti, ako aj platobnej schopnosti dotknutého členského štátu (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 52 a citovaná judikatúra).

               69

               Návrhy Komisie týkajúce sa penále nie sú pre Súdny dvor záväzné a sú iba užitočným návodom. Rovnako usmernenia uvedené v oznámeniach Komisie nie sú pre Súdny dvor záväzné, ale iba prispievajú k zabezpečeniu transparentnosti, predvídateľnosti a právnej istoty opatrení samotnej Komisie, keď táto inštitúcia predkladá návrhy Súdnemu dvoru. V rámci konania podľa článku 260 ods. 2 ZFEÚ týkajúceho sa nesplnenia povinnosti, ktoré pretrváva v členskom štáte napriek tomu, že to isté nesplnenie už bolo konštatované v prvom rozsudku vydanom na základe článku 226 ES alebo článku 258 ZFEÚ, musí mať Súdny dvor možnosť voľne stanoviť výšku a spôsob platby uloženého penále, ktoré považuje za primerané, aby motivovalo tento členský štát na ukončenie nesplnenia povinností vyplývajúcich z tohto prvého rozsudku Súdneho dvora (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 53 a citovaná judikatúra).

               70

               Na účely stanovenia výšky penále medzi základné kritériá, ktoré je potrebné zohľadniť na zabezpečenie donucovacieho charakteru tohto penále a aby sa právo Únie uplatňovalo jednotne a účinne, v zásade patria závažnosť porušenia, jeho trvanie a platobná schopnosť dotknutého členského štátu. Na účely uplatňovania týchto kritérií je potrebné zohľadniť najmä dôsledky, ktoré má nevykonanie rozsudku na verejné a súkromné záujmy, ako aj naliehavosť dosiahnuť to, aby si predmetný členský štát splnil svoje povinnosti (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 54 a citovaná judikatúra).

               71

               Po prvé, pokiaľ ide o závažnosť porušenia, treba pripomenúť, že smernica 91/271 má za cieľ chrániť životné prostredie. Neexistencia alebo nedostatočnosť systémov na čistenie komunálnych odpadových vôd môže viesť k poškodeniu životného prostredia a treba ich považovať za mimoriadne závažné (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 55 a citovaná judikatúra).

               72

               Okrem toho, pokiaľ ide o zníženie chemickej a biochemickej spotreby kyslíka, na ktorú poukazuje Portugalská republika, treba poznamenať, že ako to uviedla generálna advokátka v bode 63 svojich návrhov, indikatívne hodnoty tejto smernice tento členský štát nie vždy dosahuje, pretože táto smernica stanovuje pre sekundárne čistenie zníženie chemickej spotreby kyslíka najmenej o 75 % a biochemickej spotreby kyslíka o 70 až 90 %, zatiaľ čo tento členský štát uvádza zníženie chemickej spotreby kyslíka iba o 20 %.

               73

               Okrem toho, hoci z údajov predložených Portugalskou republikou vyplýva, že kvalita vody určenej na kúpanie je kvalifikovaná ako „vynikajúca“ vo viacerých plážových zónach aglomerácie Matosinhos, skutočnosťou zostáva, že kvalita týchto vôd, najmä v plážových zónach, na jednej strane „Azul‑Conchina“, v ktorej podľa údajov, ktoré Komisia nespochybňuje, sú komunálne odpadové vody vypúšťané po iba primárnom čistení, a na druhej strane „Matosinhos“, najbližšej k mestskej zóne tejto aglomerácie, bola v uvedenom poradí považovaná za „vyhovujúcu“ a „dobrú“. Ako to uviedla generálna advokátka v bode 64 svojich návrhov, vyplýva z toho, že nedostatočné čistenie komunálnych odpadových vôd ovplyvňuje kvalitu týchto vôd.

               74

               Okrem iného treba za priťažujúcu považovať okolnosť, podľa ktorej k úplnému vykonaniu rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), dôjde podľa informácií od Portugalskej republiky až v priebehu roku 2019, čo zodpovedá meškaniu takmer dvadsať rokov, keďže povinnosť zabezpečiť súlad sekundárneho čistenia komunálnych odpadových vôd aglomerácie Matosinhos mala byť splnená najneskôr 31. decembra 2000. Keďže Portugalská republika vyhlasuje, že nie je schopná splniť všetky svoje povinnosti vyplývajúce z tejto smernice skôr ako takmer 20 rokov od uvedeného dátumu, Súdny dvor môže iba konštatovať mimoriadne dlhé porušovanie, ktoré vzhľadom na cieľ uvedený vyššie má značnú závažnosť (pozri analogicky rozsudok z 19. decembra 2012, Komisia/Írsko, C‑374/11, EU:C:2012:827, bod 38).

               75

               Treba však tiež pripomenúť, že ako Súdny dvor rozhodol v bode 57 rozsudku z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko (C‑167/14, EU:C:2015:684), závažnosť poškodenia životného prostredia je vo veľkej miere úmerná počtu aglomerácií, ktorých sa týka vytýkané nesplnenie povinnosti. Treba poznamenať, že v prejednávanej veci počet aglomerácií, pri ktorých Portugalská republika nepredložila k dátumu pojednávania pred Súdnym dvorom dôkaz o existencii systémov čistenia komunálnych odpadových vôd vyhovujúcich uvedenej smernici, teda jednej, je zjavne nižší než počet aglomerácií, ktoré nedisponujú vyhovujúcimi zariadeniami uvedenými v rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), teda pätnásť. Preto treba konštatovať, že toto poškodenie je menej významné než poškodenie vyplývajúce z porušenia konštatovaného pôvodne v tomto rozsudku. Portugalská republika teda v podstatnom rozsahu obmedzila ďalšiu ujmu na životnom prostredí vyplývajúcu z nesplnenia povinnosti konštatovanej v rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

               76

               Po druhé, pokiaľ ide o trvanie porušenia, toto treba hodnotiť zohľadňujúc moment, ku ktorému Súdny dvor posudzoval skutkový stav, a nie moment, keď bolo porušenie namietané Komisiou. Doba trvania porušenia v prejednávanej veci, t. j. viac ako sedem rokov odo dňa vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), je značná.

               77

               Hoci článok 260 ods. 1 ZFEÚ nespresňuje lehotu, v akej treba vykonať rozsudok, záujem, ktorý sa spája s bezprostredným a jednotným uplatňovaním práva Únie, podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyžaduje, aby sa s týmto plnením začalo bezprostredne a aby sa dovŕšilo v najkratšej možnej lehote (pozri rozsudok zo 17. septembra 2015, Komisia/Taliansko, C‑367/14, EU:C:2015:611, bod 95 a citovaná judikatúra).

               78

               Po tretie, pokiaľ ide o platobnú schopnosť predmetného členského štátu, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že treba zobrať do úvahy posledný vývoj hrubého domáceho produktu (GNP) členského štátu, taký, aký je k dátumu preskúmania skutkového stavu Súdnym dvorom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 60). V tejto súvislosti treba zobrať do úvahy tvrdenia Portugalskej republiky, podľa ktorých jej GNP klesol medzi rokmi 2009 a 2013 o 7,4 %.

               79

               Pokiaľ ide o návrh Komisie uplatniť klesajúce penále a tvrdenia, ktoré uvádza Portugalská republika s cieľom postupného zníženia sumy penále, treba pripomenúť, že pokrok s vykonaním rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) a dodržiavaním ustanovení článku 4 smernice 91/271 možno overiť až k momentu, keď pri dotknutej aglomerácii možno konštatovať zvýšenie pomeru jej p. k. spracovaného v súlade s ustanoveniami tejto smernice. Ako to poznamenala generálna advokátka v bode 76 svojich návrhov, samotný pokrok v stavebných prácach, akokoľvek by pokročili, nevedie k žiadnemu zníženiu zaťaženia životného prostredia, pričom toto zníženie možno konštatovať až po uvedení sekundárnej čističky odpadových vôd do prevádzky, ktoré jediné bude mať za dôsledok, že dotknutej aglomerácii sa umožní spracovávať v súlade so smernicou 91/271 vyšší pomer jej p. k. než predtým.

               80

               Keďže Portugalská republika tvrdí, že nie je schopná, pokiaľ ide o aglomeráciu Matosinhos, zvýšiť pomer p. k. spracovávaného v súlade s uvedenou smernicou, a tak znížiť zaťaženie životného prostredia, treba uplatniť fixné penále.

               81

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy Súdny dvor považuje za primerané uloženie penále vo výške 8000 eur denne.

               82

               V dôsledku toho treba Portugalskej republike uložiť, aby Komisii na účet „Vlastné zdroje Európskej únie“ zaplatila penále vo výške 8000 eur za každý deň omeškania s vykonaním opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) od dátumu vyhlásenia tohto rozsudku až do dátumu úplného vykonania rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

         O paušálnej pokute

         Argumentácia účastníkov konania

               83

               Komisia žiada, aby Súdny dvor uložil Portugalskej republike povinnosť zaplatiť dennú paušálnu pokutu vo výške 2244 eur, výška ktorej vyplýva z vynásobenia paušálneho jednotného základu stanoveného na 220 eur rovnakým koeficientom závažnosti 3, ktorý sa uplatnil na penále, a faktorom „n“ vo výške 3,40, od dátumu vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) až do dátumu tohto rozsudku alebo až do dátumu vykonania rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), pokiaľ k jeho vykonaniu dôjde skôr.

               84

               Komisia uvádza, že pri výpočte dennej sumy pre stanovenie paušálnej pokuty treba s prihliadnutím na paušálny jednotný základ skúmať, či Súdnemu dvoru treba navrhnúť dennú sumu alebo paušálnu sumu. Na tento účel treba porovnať, aká je na jednej strane celková súhrnná hodnota dennej sumy pre stanovenie paušálnej sumy vypočítanej do okamihu prijatia rozhodnutia Komisie podať žalobu podľa článku 260 ZFEÚ, a na druhej strane minimálna paušálna suma stanovená pre dotknutý členský štát.

               85

               V prejednávanej veci bol dátumom vyhlásenia rozsudku podľa článku 258 ZFEÚ 7. máj 2009. Dátum rozhodnutia Komisie podať žalobu podľa článku 260 ZFEÚ je 16. október 2014. Medzi týmito dvoma dátumami uplynulo 1987 dní. V dôsledku toho k dátumu uvedeného rozhodnutia Komisie celková súhrnná hodnota dennej sumy pre stanovenie paušálnej sumy zodpovedá dennej sume pre stanovenie paušálnej sumy vynásobenej počtom dní, teda: 2244 eur x 1987 dní = 4458828 eur.

               86

               Podľa oznámenia z roku 2005 minimálna paušálna suma stanovená pre Portugalskú republiku dosahuje aktuálne 1875000 eur.

               87

               Keďže celková súhrnná hodnota dennej sumy pre stanovenie paušálnej sumy ku 16. októbru 2014 presahuje minimálnu paušálnu sumu stanovenú pre Portugalskú republiku, Komisia navrhuje, aby Súdny dvor uložil Portugalskej republike zaplatiť dennú sumu pre stanovenie paušálnej sumy, teda 2244 eur denne od dátumu vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) až do dňa vyhlásenia tohto rozsudku, alebo do dátumu, keď tento členský štát vykoná rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) v celom rozsahu, pokiaľ sa tak stane skôr.

               88

               Portugalská republika odmieta túto metódu výpočtu. Uvádza, že pokiaľ by Súdny dvor zvažoval koeficient uplatňovaný Komisiou v zmysle navrhovanom týmto členským štátom, bolo by potrebné zaviazať tento členský štát na zaplatenie dennej paušálnej sumy nie 2244 eur, ale 748 eur. Táto suma vyplýva z vynásobenia paušálneho jednotného základu, stanoveného na 220 eur, koeficientom závažnosti, ktorým je 1, a faktorom „n“ vo výške 3,40.

               89

               Portugalská republika tvrdí, že lehota dvoch mesiacov stanovená Komisiou v jej výzve z 21. februára 2014 uplynula 21. apríla 2014. Medzi dátumom vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) a uplynutím lehoty stanovenej Komisiou v jej výzve teda uplynulo 1810 dní.

               90

               Tento členský štát zastáva názor, že pokiaľ sa tento počet dní vynásobí sumou 748 eur, získa sa výsledok 1339000 eur. Keďže rozsudok zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) bol už z 90 % vykonaný, toto percento treba premietnuť na sumu 1875000 eur, takže paušálna pokuta, ktorá by mala byť uložená Portugalskej republike, nemôže presahovať 187500 eur.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               91

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor je v rámci výkonu právomoci voľnej úvahy, ktorá mu prináleží v danej oblasti, oprávnený kumulatívne uložiť penále a paušálnu pokutu (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 72).

               92

               Uloženie paušálnej pokuty a prípadné stanovenie jej výšky v každom konkrétnom prípade nutne závisí od všetkých relevantných faktorov, ktoré sa týkajú tak charakteristík konštatovaného nesplnenia povinnosti, ako aj samotného postoja dotknutého členského štátu, ktorého sa konanie začaté podľa článku 260 ZFEÚ týka. V tomto smere tento článok poskytuje Súdnemu dvoru širokú mieru voľnej úvahy pri rozhodovaní, či uloží alebo neuloží túto sankciu a prípadne pri stanovení jej výšky (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 73).

               93

               V prejednávanej veci, keďže súhrn právnych a skutkových okolností viedol ku konštatovaniu posudzovaného nesplnenia povinnosti, najmä okolnosti, ktoré už boli vyhlásené v iných rozsudkoch, a to rozsudkoch z 8. mája 2008, Komisia/Portugalsko (C‑233/07, EU:C:2008:271), z 8. septembra 2011, Komisia/Portugalsko (C‑220/10, EU:C:2011:558) a z 28. januára 2016, Komisia/Portugalsko (C‑398/14, EU:C:2016:61), konštatujúcich nesplnenie si povinností Portugalskej republiky v oblasti čistenia komunálnych odpadových vôd, predstavujú indikátor, že účinné predchádzanie budúceho opakovania podobných porušení práva Únie si môže vyžadovať prijatie odrádzajúcich opatrení, ako je odsúdenie na zaplatenie paušálnej pokuty (pozri analogicky rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 74).

               94

               Za týchto okolností Súdnemu dvoru prináleží, aby v rámci svojej diskrečnej právomoci stanovil výšku tejto paušálnej pokuty tak, aby jednak bola prispôsobená okolnostiam a jednak bola primeraná uskutočnenému porušeniu (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 75).

               95

               Medzi relevantné faktory v tejto súvislosti patria najmä také prvky, ako je závažnosť zisteného porušenia a obdobie, počas ktorého toto porušenie pretrvávalo od vyhlásenia rozsudku, ktorým bolo konštatované (rozsudok z 15. októbra 2015, Komisia/Grécko, C‑167/14, EU:C:2015:684, bod 76).

               96

               Okolnosti prejednávanej veci, ktoré majú byť zohľadnené, vyplývajú najmä z úvah nachádzajúcich sa v bodoch 71 až 78 tohto rozsudku a týkajúcich sa závažnosti a trvania porušenia, ako aj platobnej schopnosti dotknutého členského štátu.

               97

               Pokiaľ však ide o závažnosť predmetného porušenia, treba poznamenať, že hoci ku dátumu pojednávania pred Súdnym dvorom sa konštatovalo, že jediná aglomerácia, a to aglomerácia Matosinhos, nedisponovala vyhovujúcimi systémami čistenia komunálnych odpadových vôd, ktoré boli predmetom vytýkaného porušenia, počas podstatnej časti obdobia medzi dátumom vyhlásenia rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) a dátumom vyhlásenia tohto rozsudku, nedisponovali takýmito systémami dve aglomerácie. Preto v súlade s úvahami uvedenými v bode 75 tohto rozsudku, podľa ktorých závažnosť poškodenia životného prostredia je vo veľkej miere úmerná počtu aglomerácií, ktorých sa týka vytýkané nesplnenie povinnosti, treba konštatovať, že toto porušenie je závažnejšie na účely výpočtu paušálnej pokuty než na účely stanovenia penále.

               98

               Okrem toho na účely stanovenia paušálnej pokuty treba zohľadniť skutočnosť, že Portugalská republika, hoci systematicky kooperovala s oddeleniami Komisie, nedodržala svoje vlastné harmonogramy týkajúce sa čističky komunálnych odpadových vôd aglomerácie Matosinhos. Z dupliky tohto členského štátu totiž vyplýva, že pokiaľ ide o túto aglomeráciu, potrebné zariadenie bude funkčné až v roku 2019.

               99

               Nakoniec, ako to uvádza Komisia, treba zohľadniť vysoký počet rozsudkov uvedených v bode 93 tohto rozsudku, ktoré konštatovali nesplnenie si povinností Portugalskou republikou v oblasti čistenia komunálnych odpadových vôd. Opakujúca sa povaha porušujúceho konania členského štátu sa ukazuje o to neprijateľnejšia, že k nej došlo v oblasti, v ktorej sú vplyvy na ľudské zdravie a životné prostredie mimoriadne závažné. V tejto súvislosti, ako to poznamenala generálna advokátka v bode 89 svojich návrhov, opakovanie protiprávneho konania členského štátu v špecifickej oblasti môže naznačovať, že účinná prevencia podobných porušení práva Únie v budúcnosti si žiada prijatie takého odradzujúceho opatrenia, akým je uloženie paušálnej pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2012, Komisia/Írsko, C‑279/11, EU:C:2012:834, bod 70).

               100

               S ohľadom na všetky tieto skutočnosti sa Súdny dvor domnieva, že stanovením výšky paušálnej pokuty, ktorú musí Portugalská republika zaplatiť, na 3000000 eur, spravodlivo posúdil okolnosti prejednávanej veci.

               101

               V dôsledku toho je potrebné uložiť Portugalskej republike povinnosť zaplatiť Komisii na účet „Vlastné zdroje Európskej únie“ paušálnu pokutu vo výške 3000000 eur.

         O trovách

               102

               Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a bolo konštatované nesplnenie povinnosti Portugalskou republikou, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Portugalská republika si tým, že neprijala všetky opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 260 ods. 1 ZFEÚ.

                           2.

                           V prípade, ak nesplnenie povinnosti konštatované v bode 1 pretrváva v deň vyhlásenia tohto rozsudku, Portugalskej republike sa ukladá, aby Európskej komisii na účet „Vlastné zdroje Európskej únie“ zaplatila penále vo výške 8000 eur za každý deň omeškania s vykonaním opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s rozsudkom zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292) odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do dňa úplného vykonania rozsudku zo 7. mája 2009, Komisia/Portugalsko (C‑530/07, EU:C:2009:292).

                           3.

                           Portugalská republika je povinná zaplatiť Európskej komisii na účet „Vlastné zdroje Európskej únie“ paušálnu pokutu vo výške 3000000 eur.

                           4.

                           Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 23. októbra 2002. # Institut für Lernsysteme GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Odôvodnenie. # Vec T-388/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. marca 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Voľný pohyb tovaru - Poplatok s rovnakým účinkom ako clo. # Vec C-209/89.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. februára 1985. # D.A. Rompelman a E.A. Rompelman-Van Deelen proti Minister van Financiën. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Šiesta smernica. # Vec 268/83.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. marca 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-344/96.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. októbra 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-327/01.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 1990. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-30/89.