title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 21. októbra 2010.#Padawan SL proti Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Audiencia Provincial de Barcelona - Španielsko.#Aproximácia právnych predpisov - Autorské právo a s nimi súvisiace práva - Smernica 2001/29/ES - Právo rozmnožovania - Výnimky a obmedzenia - Výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie - Pojem ‚primeraná kompenzácia‘ - Jednotný výklad - Vykonanie členskými štátmi - Kritériá - Hranice - Poplatok za rozmnoženinu na súkromné použite uplatňovaný na zariadenia, prístroje a nosiče na digitálne rozmnožovanie.#Vec C-467/08.

text:
      Vec C‑467/08
      Padawan SL
      proti
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE)
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Audiencia Provincial de Barcelona)
      „Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 2001/29/ES – Právo rozmnožovania – Výnimky a obmedzenia – Výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie – Pojem ‚primeraná kompenzácia‘ – Jednotný výklad – Vykonanie členskými štátmi – Kritériá – Hranice – Poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie uplatňovaný na zariadenia, prístroje a nosiče na digitálne rozmnožovanie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 2001/29 – Zosúladenie niektorých aspektov autorských
            práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti – Právo rozmnožovania
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/29, článok 5 ods. 2 písm. b)]
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 2001/29 – Zosúladenie niektorých aspektov autorských
            práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti – Právo rozmnožovania
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/29, odôvodnenia č. 35 a 38 a článok 5 ods. 2 písm. b)]
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 2001/29 – Zosúladenie niektorých aspektov autorských
            práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti – Právo rozmnožovania
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/29, článok 5 ods. 2 písm. b)]
      1.        Pojem primeraná kompenzácia je v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských
         práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti autonómnym pojmom práva Únie, ktorý sa má vykladať jednotne vo všetkých
         členských štátoch, ktoré zaviedli výnimky pre rozmnoženiny na súkromné použitie, bez ohľadu na možnosť priznanú týmto členským
         štátom určiť v medziach stanovených právom Únie, a to najmä uvedenou smernicou, formu, podmienky financovania a uhrádzania,
         ako aj výšku tejto primeranej kompenzácie.

      (pozri bod 37, bod 1 výroku)
      2.        Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej
         spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že spravodlivá rovnováha, ktorú treba nájsť medzi dotknutými osobami, predpokladá,
         že výška primeranej kompenzácie bude nevyhnutne vypočítaná na základe kritéria ujmy spôsobenej autorom chránených diel v dôsledku
         zavedenia výnimky za rozmnoženinu na súkromné použitie. Úprava, podľa ktorej osobami, ktoré majú povinnosť zaplatiť primeranú
         kompenzáciu, sú osoby, ktoré majú zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie a ktoré z tohto dôvodu
         de iure alebo de facto sprístupňujú tieto zariadenia súkromným používateľom alebo im poskytujú služby súvisiace s vyhotovovaním rozmnoženín, je v súlade
         s požiadavkami na spravodlivú rovnováhu, pokiaľ tieto osoby majú možnosť premietnuť skutočné zaťaženie súvisiace s týmto financovaním
         na súkromných používateľov.

      V tejto súvislosti vzhľadom na praktické ťažkosti súvisiace s identifikáciou súkromných používateľov, ako aj s uložením povinnosti
         týmto používateľom nahradiť ujmu nositeľom práv, ktorá im bola spôsobená, a s ohľadom na skutočnosť, že táto ujma, ktorá môže
         vyplynúť z každého súkromného použitia posudzovaného samostatne, sa môže ukázať ako minimálna, a teda nedôjde k vzniku povinnosti
         platby, ako sa uvádza v poslednej vete odôvodnenia č. 35 smernice 2001/29, môžu členské štáty zaviesť na účely financovania
         primeranej kompenzácie poplatok za rozmnoženimu na súkromné použitie, ktorý nemajú zaplatiť dotknuté súkromné osoby, ale osoby
         majúce zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie.

      (pozri body 46, 50, bod 2 výroku)
      3.        Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej
         spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že je nevyhnutná spojitosť medzi uplatnením poplatku určeným na financovanie primeranej
         kompenzácie za zariadenia, prístroje, ako aj nosiče slúžiace na digitálne vyhotovovanie rozmnoženín a ich údajným použitím
         na vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie. V dôsledku toho uplatňovanie poplatku za súkromnú rozmnoženinu bez rozdielu,
         najmä s ohľadom na zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie, ktoré nie sú sprístupnené súkromným
         používateľom a ktoré sú zjavne vyhradené na iné použitie, než je vyhotovovanie rozmnoženiny na súkromné účely, sa nezdá byť
         v súlade so smernicou 2001/29.

      Naopak, pokiaľ sú predmetné zariadenia sprístupnené fyzickým osobám na súkromné účely, nie je vôbec nevyhnutné preukazovať,
         či tieto fyzické osoby v skutočnosti vyhotovili rozmnoženiny na súkromné použitie pomocou týchto zariadení, a tak skutočne
         spôsobili ujmu autorovi chráneného diela. Tieto fyzické osoby sa totiž legitímne považujú za osoby, ktoré majú plný prospech
         z tohto sprístupnenia, teda môžu využívať všetky funkcie, ktoré uvedené zariadenia ponúkajú, vrátane funkcie spojenej s rozmnožovaním.

      (pozri body 54, 55, 59, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 21. októbra 2010 (*)

      „Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 2001/29/ES – Právo rozmnožovania – Výnimky a obmedzenia – Výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie – Pojem ‚primeraná kompenzácia‘ – Jednotný výklad – Vykonanie členskými štátmi – Kritériá – Hranice – Poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie uplatňovaný na zariadenia, prístroje a nosiče na digitálne rozmnožovanie“
      Vo veci C‑467/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Audiencia Provincial
         de Barcelona (Španielsko) z 15. septembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 31. októbra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Padawan SL
      proti
      Sociedad General de Autores y Editores de España (SGAE),
      za účasti:
      Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA),
      Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE),
      Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI),
      Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO),
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský (spravodajca),
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. marca 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Padawan SL, v zastúpení: J. Jover Padró, E. Blanco Aymerich a A. González García, abogados,
      –        Sociedad General de Autores y Editores (SGAE), v zastúpení: P. Hernández Arroyo, J. Segovia Murúa, R. Allendesalazar Corchó
         a R. Vallina Hoset, abogados,

      –        Entidad de Gestión de Derechos de los Productores Audiovisuales (EGEDA), v zastúpení: J. A. Suárez Lozano a M. Benzal Medina,
         abogados,

      –        Asociación de Artistas Intérpretes o Ejecutantes – Sociedad de Gestión de España (AIE), v zastúpení: C. López Sánchez, abogado,
      –        Asociación de Gestión de Derechos Intelectuales (AGEDI), v zastúpení: R. Ros Fernández, procurador, za právnej pomoci F. Márquez
         Martín, abogado,

      –        Centro Español de Derechos Reprográficos (CEDRO), v zastúpení: M. Malmierca Lorenzo a J. Díaz de Olarte, abogados,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones a N. Díaz Abad, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a S. Unzeitig, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: E.‑M. Mamouna a V. Karra, splnomocnené zástupkyne,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a B. Beaupère‑Manokha, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a N. Gonçalves, splnomocnení zástupcovia,
      –        fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: L. Lozano Palacios a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 11. mája 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu pojmu „primeraná kompenzácia“, uvedeného v článku 5 ods. 2 písm. b)
         smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi
         súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230), ktorá sa vypláca nositeľom autorských
         práv na základe „výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie“.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Padawan SL (ďalej len „Padawan“) a Sociedad General de Autores y Editores
         de España (ďalej len „SGAE“) v súvislosti s „poplatkom za rozmnoženinu na súkromné použitie“, ktorý mala zaplatiť Padawan
         za CD‑R, CD‑RW, DVD‑R, ako aj za MP3 prehrávače, ktoré táto spoločnosť uvádza na trh.

       Právny rámec
       Smernica 2001/29
      3        Odôvodnenia č. 9, 10, 31, 32, 35, 38 a 39 smernice 2001/29 znejú takto:

      „(9)      Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto
         práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. Ich ochrana pomáha zaistiť udržiavanie a rozvoj tvorivosti v záujme autorov, interpretov
         [výkonných umelcov – neoficiálny preklad], producentov, spotrebiteľov, kultúry, priemyslu a verejnosti ako celku. Duševné vlastníctvo sa preto považuje za integrálnu
         súčasť vlastníctva.

      (10)      Ak majú autori alebo výkonní umelci pokračovať vo svojej tvorivej a umeleckej práci, musia za používanie svojej práce [svojich
         diel – neoficiálny preklad] dostávať primeranú odmenu, rovnako ako producenti, aby boli schopní financovať túto prácu. …

      …
      (31)      Je potrebné zabezpečiť primeranú rovnováhu práv a záujmov medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv, ako aj medzi rôznymi kategóriami
         nositeľov práv a používateľmi predmetov ochrany. …

      (32)      Táto smernica poskytuje kompletné vymenovanie výnimiek a obmedzení práva rozmnožovania a práva verejného prenosu. Niektoré
         výnimky alebo obmedzenia platia iba pre právo rozmnožovania, ak je to potrebné. V tomto zozname sa primeraným spôsobom zohľadňujú
         rôzne právne tradície členských štátov, pričom sa súčasne zameriavajú na zabezpečenie [riadneho – neoficiálny preklad] fungovania vnútorného trhu. Členské štáty musia dospieť ku koherentnej aplikácii týchto výnimiek a obmedzení, čo bude možné
         zhodnotiť pri revíziách uplatňovania legislatívy v budúcnosti [pri preskúmaní vykonávacích právnych predpisov v budúcnosti
         – neoficiálny preklad].

      …
      (35)      V niektorých prípadoch výnimiek alebo obmedzení musia byť nositelia práv primerane odškodnení, aby sa im dostatočne vynahradilo
         [nositelia práv dostať primeranú kompenzáciu, aby boli vhodne odškodnení za – neoficiálny preklad] používanie ich chránených diel alebo iných predmetov ochrany. Keď sa stanovuje forma, podrobné úpravy a možná úroveň vhodnej
         kompenzácie [výška takejto primeranej kompenzácie – neoficiálny preklad], treba zohľadniť osobitné podmienky každého prípadu. Pri posudzovaní týchto podmienok je hodnotným [hodnotiacim – neoficiálny preklad] kritériom možné poškodenie nositeľa práv vyplývajúce z daného aktu. V prípadoch, keď nositelia práv už dostali platby nejakou
         inou formou, napríklad ako súčasť licenčného poplatku, nemusí byť potrebná žiadna osobitná alebo samostatná platba. Úroveň
         vhodnej [primeranej – neoficiálny preklad] kompenzácie by mala v plnej miere zohľadňovať stupeň používania technologických ochranných opatrení uvedených v tejto smernici.
         V niektorých situáciách, keď je ujma nositeľa práv minimálna, nemusí vzniknúť žiadna povinnosť platby.

      …
      (38)      Členské štáty musia mať možnosť poskytnúť výnimku alebo obmedzenie v súvislosti s právom rozmnožovania pre niektoré druhy
         rozmnožovania zvukového, vizuálneho a audiovizuálneho materiálu na súkromné použitie, ktoré sú doplnené vhodnou [primeranou
         – neoficiálny preklad] kompenzáciou. Sem môžu patriť úvodné alebo pokračujúce systémy odmeňovania ako kompenzácie za ujmu nositeľom práv [Takáto
         výnimka môže zahŕňať zavedenie alebo zachovanie systémov odmeňovania určených na poskytnutie náhrady nositeľom práv za spôsobenú
         ujmu – neoficiálny preklad]. …

      (39)      Keď sa uplatní výnimka alebo obmedzenie pri súkromnom kopírovaní [pri rozmnožovaní na súkromné použitie – neoficiálny preklad], členské štáty musia náležite zohľadniť technologický a hospodársky vývoj, najmä vo vzťahu k digitálnemu súkromnému kopírovaniu
         [rozmnožovaniu na súkromné použitie – neoficiálny preklad] a systémom odmeňovania, pokiaľ sú dostupné účinné technologické ochranné opatrenia. Tieto výnimky alebo obmedzenia nesmú
         brániť používaniu technologických opatrení alebo ich uplatňovaniu proti porušovaniu zákona.“

      4        Podľa článku 2 smernice 2001/29:

      „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie
         akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:

      a)      pre autorov k ich dielam;
      b)      pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;
      c)      pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;
      d)      pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov;
      e)      pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane
         káblov alebo satelitu.“

      5        Článok 5 smernice 2001/29 nazvaný „Výnimky a obmedzenia“ vo svojom odseku 2 písm. b) uvádza:

      „Členské štáty môžu zabezpečiť [stanoviť – neoficiálny preklad] výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich prípadoch:

      …
      b)      vo vzťahu k rozmnožovaniu na akomkoľvek médiu [nosiči – neoficiálny preklad] vykonanému fyzickou osobou pre súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný, za podmienky, že
         nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu, v ktorej sa zohľadní uplatnenie alebo neuplatnenie technologických opatrení
         uvedených v článku 6 na dotknuté dielo alebo predmet ochrany.“

      6        Článok 5 ods. 5 uvedenej smernice stanovuje:

      „Výnimky a obmedzenia ustanovené v odsekoch 1, 2, 3 a 4 sa budú uplatňovať iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých
         nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy
         nositeľa práv.“

      7        Článok 6 tej istej smernice nazvaný „Povinnosti týkajúce sa technologických opatrení“ vo svojich odsekoch 3 a 4 stanovuje:

      „3.      Na účely tejto smernice sa výrazom ‚technologické opatrenia‘ rozumie akákoľvek technológia, [každé] zariadenie alebo súčiastka,
         ktorá pri bežnom spôsobe použitia je navrhnutá na to, aby predchádzala konaniu alebo obmedzovala konanie vo vzťahu k dielam
         alebo iným predmetom ochrany, ktoré nie je povolené nositeľom autorského práva alebo akéhokoľvek iného práva súvisiaceho s autorským
         právom ustanoveného vnútroštátnym právnym predpisom alebo práva sui generis ustanoveného v kapitole III smernice 96/9/ES. Technologické opatrenia sa pokladajú za ‚účinné‘, keď je použitie chráneného
         diela alebo predmetu ochrany kontrolované nositeľom práv uplatnením kontroly prístupu alebo ochranným procesom, ako je šifrovanie,
         kódovanie alebo iný prenos diela alebo iného predmetu ochrany, alebo kopírovací kontrolný mechanizmus, ktorý má ochranný cieľ.

      4.      Napriek právnej ochrane upravenej v odseku 1, pri absencii dobrovoľných opatrení prijatých zo strany nositeľov práv vrátane
         dohôd medzi nositeľmi práv a inými dotknutými stranami, členské štáty prijmú príslušné opatrenia, ktoré zabezpečia, že nositelia
         práv sprístupnia oprávneným osobám, ktorým bola udelená výnimka alebo obmedzenie podľa vnútroštátneho právneho predpisu v súlade
         s článkom 5 ods. 2 písm. a), c), d), e), ods. 3 písm. b) alebo e) prostriedky, aby mohli využívať danú výnimku alebo obmedzenie
         v rozsahu, ktorý je nevyhnutný na využívanie danej výnimky alebo obmedzenia, a tam, kde má oprávnená osoba právny prístup
         k dotknutému chránenému dielu.

      Členský štát môže tiež prijať tieto opatrenia vo vzťahu k požívateľom výnimky alebo obmedzenia poskytnutého v súlade s článkom
         5 ods. 2 písm. b), pokiaľ nositeľ práv ešte neumožnil vyhotovenie rozmnoženiny na súkromné použitie v rozsahu potrebnom na
         to, aby dotknutá výnimka alebo obmedzenie mohli byť využité a v súlade s ustanoveniami článku 5 ods. 2 písm. b) a ods. 5,
         bez toho, aby bolo nositeľom práv zabránené prijať primerané opatrenia týkajúce sa počtu rozmnoženín v súlade s týmito ustanoveniami.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      8        Uplatniteľná právna úprava je obsiahnutá v kráľovskom legislatívnom dekréte č. 1/1996 z 12. apríla 1996, ktorým sa prijíma
         konsolidované znenie zákona o duševnom vlastníctve (ďalej len „TRLPI“). Tento kráľovský legislatívny dekrét bol zmenený a doplnený
         pri preberaní smernice 2001/29 zákonom č. 23/2006 zo 7. júla 2006, ktorým sa mení a dopĺňa konsolidované znenie zákona o duševnom
         vlastníctve, ktoré bolo schválené kráľovským legislatívnym dekrétom č. 1/1996 (BOE č. 162 z 8. júla 2006, s. 25561).

      9        Článok 17 TRLPI nazvaný „Výlučné právo na využívanie a podmienky jeho výkonu“ znie takto:

      „Autor vykonáva výlučné práva na využívanie svojho diela v akejkoľvek forme, a najmä právo na rozmnožovanie…, úkony [súvisiace
         s rozmnožovaním], ktoré nemôžu byť vykonané bez jeho povolenia, ak tento zákon neustanovuje inak.“

      10      Článok 18 TRLPI nazvaný „Rozmnožovanie“ stanovuje:

      „Pod rozmnožovaním sa rozumie zaznamenanie celého diela alebo jeho časti, ktoré môže byť priame alebo nepriame, dočasné alebo
         trvalé, akýmikoľvek prostriedkami a v akejkoľvek forme na účely sprístupnenia alebo vyhotovenia rozmnoženín.“

      11      Podľa článku 31 ods. 2 TRLPI:

      „Povoleniu autora nepodlieha rozmnožovanie už zverejnených diel na akomkoľvek nosiči, pokiaľ ho uskutočňuje fyzická osoba
         na svoje súkromné použitie z diel, ku ktorým mala legálny prístup, a pokiaľ sa rozmnoženina nepoužije kolektívne alebo na
         účely zisku bez toho, aby tým bola dotknutá primeraná kompenzácia stanovená v článku 25…“

      12      Článok 25 TRLPI nazvaný „Primeraná kompenzácia za rozmnoženinu na súkromné použitie“ vo svojich odsekoch 1, 2 a 4 stanovuje:

      „1.      Na rozmnožovanie uskutočňované výlučne na súkromné použitie prostredníctvom technických zariadení a nástrojov netypografickej
         povahy, pokiaľ ide o diela zverejnené vo forme kníh alebo publikácií, ktoré sú im na tento účel právnymi predpismi postavené
         na roveň, ako aj vo forme zvukových záznamov, zvukovo‑obrazových záznamov alebo iných zvukových, obrazových alebo audiovizuálnych
         nosičov, prislúcha osobám citovaným v odseku 4 písm. b) jednorázová primeraná kompenzácia pre každý z troch zmienených spôsobov
         rozmnožovania, aby sa tak kompenzovali práva duševného vlastníctva, ktoré z dôvodu uvedeného rozmnožovania nemožno vykonávať.
         …

      2.      Táto kompenzácia je stanovená pre každý spôsob rozmnožovania v závislosti od zariadení, prístrojov a hmotných nosičov určených
         na vyhotovenie uvedenej rozmnoženiny, ktoré boli vyrobené na španielskom území alebo nadobudnuté mimo tohto územia, aby sa
         na tomto území distribuovali alebo používali.

      …
      4.      Pokiaľ ide o zákonnú povinnosť zmienenú v odseku 1:
      a)      Dlžníci: sú výrobcovia usadení v Španielsku, pokiaľ pôsobia ako obchodní distribútori, ako aj osoby, ktoré mimo španielskeho
         územia nadobúdajú zariadenia, prístroje a hmotné nosiče uvedené v odseku 2, aby ich na španielskom území distribuovali alebo
         používali.

      Distribútori, veľkoobchodníci, maloobchodníci, ktorí následne nadobudnú uvedené zariadenia, prístroje a hmotné nosiče, sú
         povinní zaplatiť kompenzáciu spoločne a nerozdielne s dlžníkmi, ktorí im ich dodali, okrem prípadu, ak preukážu, že im kompenzáciu
         skutočne zaplatili, bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia odsekov 14, 15 a 20.

      b)      Veritelia: sú autori diel verejne využívaných v akejkoľvek forme zmienenej v odseku 1 spolu, a to v závislosti od formy a spôsobu
         rozmnožovania, s vydavateľmi, výrobcami zvukových a zvukovo-obrazových záznamov a výkonnými umelcami, ktorých výkony sú zaznamenané
         na týchto zvukových a zvukovo‑obrazových záznamoch.“

      13      Článok 25 ods. 6 TRLPI upravuje postup schvaľovania výšky kompenzácie, ktorú musí zaplatiť každý dlžník, pokiaľ ide o zariadenia,
         prístroje a hmotné nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie, pričom do tohto postupu je zapojené ministerstvo kultúry, ministerstvo
         priemyslu, cestovného ruchu a obchodu, organizácie kolektívnej správy práv duševného vlastníctva, sektorové združenia, ktoré
         zastupujú väčšinu dlžníkov, španielska asociácia spotrebiteľov, ako aj ministerstvo hospodárstva a financií.

      14      Ten istý odsek stanovuje, že „strany, ktoré sa zúčastnia na procese vyjednávania, a v každom prípade ministerstvo kultúry,
         ako aj ministerstvo priemyslu, cestovného ruchu a obchodu, musia pri prijímaní medzirezortného výnosu uvedeného v predchádzajúcom
         ustanovení, vziať do úvahy najmä tieto kritériá:

      a)      ujma skutočne spôsobená nositeľom práv vyhotovovaním rozmnoženín uvedených v odseku 1, pričom pokiaľ je ujma spôsobená nositeľovi
         minimálna, nemôže vzniknúť žiadna povinnosť platby;

      b)      stupeň využívania týchto zariadení, prístrojov alebo hmotných nosičov na vyhotovovanie rozmnoženín uvedených v odseku 1;
      c)      pamäťová kapacita týchto zariadení, prístrojov a hmotných nosičov;
      d)      kvalita rozmnoženín;
      e)      dostupnosť, miera využitia a účinnosť technologických opatrení uvedených v článku 61;
      f)      čas uchovania rozmnoženín;
      g)      nevyhnutnosť, aby príslušné sumy kompenzácie uplatniteľné na jednotlivé zariadenia a prístroje boli z ekonomického hľadiska
         primerané ich priemernej konečnej spotrebiteľskej cene.“

      15      Článok 25 TRLPI obsahuje odsek 12 venovaný osobám majúcim povinnosť platiť kompenzáciu, ktorý znie takto:

      „Povinnosť platby kompenzácie vzniká za týchto okolností:
      a)      čo sa týka výrobcov, ak pôsobia ako distribútori, a čo sa týka osôb, ktoré nadobúdajú zariadenia, prístroje a hmotné nosiče
         mimo španielskeho územia, aby ich na španielskom území distribuovali, v okamihu, keď dlžník previedol vlastníctvo, alebo prípadne
         v okamihu, keď postúpil právo užívania alebo požívania k niektorému z uvedených zariadení, prístrojov a hmotných nosičov.

      b)      čo sa týka osôb, ktoré nadobúdajú zariadenia, prístroje a hmotné nosiče mimo španielskeho územia, aby ich na španielskom území
         používali, v okamihu ich nadobudnutia.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      16      SGAE je jednou z organizácií kolektívnej správy práv duševného vlastníctva v Španielsku.

      17      Padawan uvádza na trh CD‑R, CD‑RW, DVD‑R, ako aj MP3 prehrávače. SGAE žiadala spoločnosť Padawan o zaplatenie „poplatku za
         rozmnoženinu na súkromné použitie“ stanoveného v článku 25 TRLPI za roky 2002 až 2004. Táto spoločnosť to odmietla z dôvodu,
         že uplatnenie tohto poplatku na tieto digitálne nosiče bez rozdielu a bez ohľadu na účel, na ktorý sú určené (súkromné použitie
         alebo iná odborná alebo podnikateľská činnosť), je v rozpore so smernicou 2001/29. Rozsudkom zo 14. júna 2007 Juzgado de lo
         Mercantil n° 4 de Barcelona plne vyhovel návrhu SGAE a zaviazal Padawan na zaplatenie sumy 16 759,25 eura spolu s úrokmi z omeškania.

      18      Padawan sa proti uvedenému rozsudku odvolala na vnútroštátny súd.

      19      Po konzultácii s účastníkmi konania a generálnym prokurátorom o vhodnosti podať návrh na začatie prejudiciálneho konania Audiencia
         Provincial de Barcelona rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je pojem ‚primeraná kompenzácia‘, uvedený v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29/ES, vyjadrením harmonizácie bez ohľadu
         na možnosť priznanú členským štátom, aby si zvolili taký systém vyberania, ktorý sa im zdá vhodný na zavedenie práva nositeľov
         práv duševného vlastníctva na ‚primeranú kompenzáciu‘, ktorí sú dotknutí zavedením výnimky z práva na rozmnožovanie týkajúcej
         sa vyhotovovania rozmnoženín na súkromné použitie?

      2.      Bez ohľadu na to, aký systém jednotlivé členské štáty použijú na určenie primeranej kompenzácie, musí tento systém rešpektovať
         spravodlivú rovnováhu medzi dotknutými subjektmi, t. j. na jednej strane nositeľmi práv duševného vlastníctva dotknutými výnimkou
         pre rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorí majú nárok na túto kompenzáciu, a na druhej strane subjektmi, ktoré sú priamo
         alebo nepriamo povinné platiť; a závisí táto rovnováha od odôvodnenia primeranej kompenzácie, ktorým je zmierniť ujmu vyplývajúcu
         z výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie?

      3.      Ak si členský štát zvolí systém vyberania poplatku zo zariadení, prístrojov a nosičov na digitálne rozmnožovanie, musí sa tento poplatok (primeraná kompenzácia za súkromnú rozmnoženinu) nevyhnutne spájať – v súlade s cieľom, ktorý sleduje článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, a s jeho kontextom – s pravdepodobným použitím týchto zariadení a materiálov na vyhotovovanie rozmnoženín, na ktoré sa vzťahuje výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie, takže uplatnenie poplatku bude odôvodnené, ak sa dá predpokladať, že zariadenia, prístroje a nosiče na digitálne rozmnožovanie
         budú určené na vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie, a v opačnom prípade jeho uplatnenie odôvodnené nebude?

      4.      V prípade, ak si členský štát zvolí systém ‚poplatku‘ za rozmnoženinu na súkromné použitie, je uplatňovanie tohto ‚poplatku‘
         bez rozdielu voči podnikom a podnikateľom, ktorí tieto digitálne rozmnožovacie prístroje a nosiče zjavne nadobúdajú na iné
         účely, než je vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie, v súlade s pojmom ‚primeraná kompenzácia‘?

      5.      Môže byť systém, ktorý prijalo Španielsko, a síce, že uplatňuje poplatok za súkromnú rozmnoženinu na všetky zariadenia, prístroje
         a nosiče na digitálne rozmnožovanie bez rozdielu, v rozpore so smernicou 2001/29/ES, keďže medzi primeranou kompenzáciou a obmedzením
         práva [rozmnožovania] stanoveným pre súkromné rozmnožovanie nie je adekvátny súvis, ktorý by kompenzáciu odôvodňoval, keďže
         sa táto kompenzácia v značnej miere uplatňuje na rôzne situácie, keď obmedzenie práv, ktoré je dôvodom finančnej kompenzácie,
         neexistuje?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      20      Po prvé Centro Español de Derechos Reprográficos a španielska vláda v podstate tvrdia, že návrh na začatie prejudiciálneho
         konania je na účely riešenia sporu vo veci samej irelevantný, keďže smernica 2001/29 sa naň neuplatňuje ratione temporis. Podľa ich názoru sa na tento spor totiž uplatňujú vnútroštátne ustanovenia, ktoré predchádzali účinnosti ustanovení preberajúcich
         túto smernicu. V dôsledku toho výklad pojmu „primeraná kompenzácia“, ktorý je uvedený v článku 5 ods. 2 písm. b) uvedenej
         smernice, nie je na vyriešenie tohto sporu nevyhnutný.

      21      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, tak ako ju upravuje
         článok 267 ZFEÚ, prináleží výlučne vnútroštátnym súdom, ktoré rozhodujú o spore a ktoré musia niesť zodpovednosť za prijatie
         súdneho rozhodnutia, aby s ohľadom na osobitosti každej veci posúdili tak nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke
         pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položili Súdnemu dvoru. Preto, pokiaľ sa položené otázky
         týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra,
         C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38; z 22. mája 2003, Korhonen a i., C‑18/01, Zb. s. I‑5321, bod 19, ako aj z 23. apríla 2009,
         VTB‑VAB a Galatea, C‑261/07 a C‑299/07, Zb. s. I‑2949, bod 32).

      22      Súdnemu dvoru naopak neprináleží vyjadrovať sa v rámci prejudiciálneho konania k výkladu vnútroštátnych ustanovení, ani posúdiť,
         či je výklad, ktorý podáva vnútroštátny súd, správny. Súdny dvor má totiž v rámci rozdelenia právomocí medzi ním a vnútroštátnymi
         súdmi zohľadniť právny a skutkový rámec, do ktorého patria prejudiciálne otázky, tak ako ho definovalo rozhodnutie vnútroštátneho
         súdu (rozsudky 29. apríla 2004, Orfanopoulos a Oliveri, C‑482/01 a C‑493/01, Zb. s. I‑5257, bod 42; zo 4. decembra 2008, Jobra,
         C‑330/07, Zb. s. I‑9099, bod 17, ako aj z 23. apríla 2009, Angelidaki a i., C‑378/07 až C‑380/07, Zb. s. I‑3071, bod 48).

      23      Pokiaľ ide o tento návrh na začatie prejudiciálneho konania, je jednak nutné konštatovať, že sa týka výkladu ustanovenia práva
         Únie, a síce článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, čo patrí do právomoci Súdneho dvora, ktorý rozhoduje v rámci takéhoto
         návrhu, a že okrem toho s ohľadom na obdobie, za ktoré sú poplatky, o ktoré ide vo veci samej, nárokované a dátum uplynutia
         lehoty na prebratie smernice 2001/29 stanovenej v článku 13 ods. 1 prvom pododseku tejto smernice na 22. december 2002 nie
         je vôbec vylúčené, že vnútroštátny súd bude nútený vyvodiť dôsledky z výkladu, o ktorý požiadal, najmä na základe svojej povinnosti
         konformného výkladu vnútroštátneho práva s ohľadom na právo Únie (rozsudok z 13. novembra 1990, Marleasing, C‑106/89, Zb.
         s. I‑4135, bod 8).

      24      Určenie vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej ratione temporis je otázkou výkladu vnútroštátneho práva, ktorá teda nepatrí do právomoci Súdneho dvora rozhodujúceho v rámci návrhu na začatie
         prejudiciálneho konania.

      25      Z toho vyplýva, že táto prvá námietka neprípustnosti sa musí zamietnuť.

      26      Po druhé SGAE tvrdí, že otázky položené zo strany vnútroštátneho súdu sú neprípustné, keďže sa týkajú situácií vnútroštátneho
         práva, ktoré neboli harmonizované smernicou 2001/29. Podľa jej názoru sa totiž položené otázky zakladajú predovšetkým na aspektoch,
         ktoré patria do právomoci členských štátov. SGAE sa však domnieva, že Súdny dvor nemá v rámci návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania právomoc vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo.

      27      Treba však pripomenúť, že to, či sa otázky položené zo strany vnútroštátneho súdu týkajú oblastí, ktoré nesúvisia s právom
         Únie, a to z dôvodu, že smernica 2001/29 stanovuje v danej oblasti len minimálnu harmonizáciu, súvisia s vecnou stránkou otázok
         položených týmto súdom, a nie s ich prípustnosťou (pozri rozsudok z 11. apríla 2000, Deliège, C‑51/96 a C‑191/97, Zb. s. I‑2549,
         bod 28). Z tohto dôvodu námietka, ktorú vzniesla SGAE, založená na neprípustnosti tejto smernice na spor vo veci samej, sa
         netýka prípustnosti danej veci, ale vecnej stránky uvedených otázok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 2006, Manfredi
         a i., C‑295/04 až C‑298/04, Zb. s. I‑6619, bod 30).

      28      Keďže táto druhá námietka neprípustnosti sa musí zamietnuť, zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že návrh na začatie
         prejudiciálneho konania sa musí vyhlásiť za prípustný.

       O veci samej
       O prvej otázke
      29      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či pojem „primeraná kompenzácia“ v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b)
         smernice 2001/29 predstavuje autonómny pojem práva Únie, ktorý sa má vykladať jednotne vo všetkých členských štátoch bez ohľadu
         na skutočnosť, že členským štátom je priznaná možnosť stanoviť podmienky uplatňovania nároku na túto kompenzáciu.

      30      Treba pripomenúť, že podľa článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 členské štáty, ktoré sa rozhodnú zaviesť do svojho vnútroštátneho
         práva výnimku pre rozmnoženiny na súkromné použitie, sú povinné upraviť vyplatenie „primeranej kompenzácie“ v prospech nositeľov
         práv.

      31      Najskôr treba poznamenať, že ani uvedený článok 5 ods. 2 písm. b), ani žiadne iné ustanovenie smernice 2001/29 neobsahujú
         odkaz na vnútroštátne právo členských štátov, pokiaľ ide o pojem „primeraná kompenzácia“.

      32      Za tejto okolnosti podľa ustálenej judikatúry z potreby jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zásady rovnosti vyplýva,
         že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel
         a rozsah pôsobnosti, si v zásade vyžaduje autonómny výklad v celej Európskej únii, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia
         a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; z 19. septembra
         2000, Linster, C‑287/98, Zb. s. I‑6917, bod 43, a z 2. apríla 2009, A, C‑523/07, Zb. s. I‑2805, bod 34).

      33      Z tejto judikatúry vyplýva, že pojem „primeraná kompenzácia“, uvedený v ustanovení smernice, ktoré neobsahuje nijaký odkaz
         na vnútroštátne právne poriadky, sa musí považovať za autonómny pojem práva Únie a vykladať na území Únie jednotne [pozri
         analogicky, pokiaľ ide o pojem „primeraná odmena“ uvedený v článku 8 ods. 2 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom
         práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346,
         s. 61; Mim. vyd. 17/001, s. 120), rozsudok zo 6. februára 2003, SENA, C‑245/00, Zb. s. I‑1251, bod 24].

      34      Tento záver je podporený cieľom, ktorý sleduje právna úprava, ktorej súčasťou je pojem „primeraná kompenzácia“.

      35      Cieľ smernice 2001/29, založený najmä na článku 95 ES, ktorým je harmonizovať niektoré aspekty autorského práva a s ním súvisiacich
         práv v informačnej spoločnosti a zabrániť tak narušeniam hospodárskej súťaže na vnútornom trhu vyplývajúcim z rozdielov medzi
         právnymi úpravami členských štátov (rozsudok z 12. septembra 2006, Laserdisken, C‑479/04, Zb. s. I‑8089, body 26, 31 až 34),
         predpokladá rozšírenie autonómnych pojmov práva Únie. Vôľa normotvorcu Únie dospieť k čo najjednotnejšiemu možnému výkladu
         smernice 2001/29 sa odráža najmä v odôvodnení č. 32 tejto smernice, ktoré vyzýva členské štáty, aby uplatňovali výnimky a obmedzenia
         práva rozmnožovania koherentne s cieľom zabezpečiť riadne fungovanie vnútorného trhu.

      36      Aj keď sa členské štáty môžu podľa článku 5 ods. 2 písm. b) smernice dobrovoľne rozhodnúť o zavedení výnimky z výlučného práva
         autora na rozmnožovanie, zakotveného v práve Únie, ktorá sa týka vyhotovovania rozmnoženín na súkromné použitie, členské štáty,
         ktoré využijú túto možnosť, musia upraviť vyplatenie primeranej kompenzácie v prospech autorov dotknutých z dôvodu uplatnenia
         tejto výnimky. Výklad, podľa ktorého by členské štáty, ktoré zaviedli takúto výnimku, ktorú upravuje právo Únie, zahŕňajúcu
         podľa odôvodnení č. 35 a 38 tejto smernice pojem „primeraná kompenzácia“ ako základný prvok, mohli voľne nekonzistentným a neharmonizovaným
         spôsobom upresniť jej parametre, ktoré by sa mohli v jednotlivých členských štátoch líšiť, by však bol v rozpore s cieľom
         uvedenej smernice pripomenutom v predchádzajúcom bode.

      37      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že pojem „primeraná kompenzácia“ v zmysle článku 5 ods. 2
         písm. b) smernice 2001/29 je autonómnym pojmom práva Únie, ktorý sa má vykladať jednotne vo všetkých členských štátoch, ktoré
         zaviedli výnimky pre rozmnoženiny na súkromné použitie, bez ohľadu na možnosť priznanú týmto členským štátom určiť v medziach
         stanovených právom Únie, a to najmä uvedenou smernicou, formu, podmienky financovania a uhrádzania, ako aj výšku tejto primeranej
         kompenzácie.

       O druhej otázke
      38      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či „spravodlivá rovnováha“, ktorú treba nájsť medzi dotknutými
         osobami, predpokladá, že výška primeranej kompenzácie sa vypočíta na základe kritéria ujmy spôsobenej autorom v dôsledku zavedenia
         výnimky pre rozmnoženiny na súkromné použitie. Chce rovnako zistiť, ktoré osoby, okrem dotknutých autorov, sú dotknutými osobami,
         medzi ktorými treba nájsť túto „spravodlivú rovnováhu“.

      39      Pokiaľ ide po prvé o úlohu, ktorú má kritérium ujmy spôsobenej autorovi pri výpočte výšky primeranej kompenzácie, z odôvodnení
         č. 35 a 38 smernice 2001/29 vyplýva, že účelom tejto primeranej kompenzácie je „primerane“ odškodniť autorov za používanie
         ich chránených diel bez ich povolenia. Na účely určenia výšky tejto kompenzácie treba ako „užitočné kritérium“ zohľadniť „potenciálnu
         ujmu“, ktorá môže autorovi vzniknúť z dôvodu predmetného vyhotovovania rozmnoženiny, keďže v prípade „minimálnej ujmy…“ nemôže
         vzniknúť povinnosť platby. Musí byť teda možné, aby výnimka pre rozmnoženinu na súkromné použitie zahŕňala systém „určený
         na poskytnutie náhrady nositeľom práv za spôsobenú ujmu“.

      40      Z týchto ustanovení vyplýva, že koncepcia a výška primeranej kompenzácie sú spojené s ujmou, ktorá autorovi vznikla z dôvodu,
         že došlo k vyhotoveniu rozmnoženiny jeho chráneného diela na súkromné použitie bez jeho povolenia. V tejto súvislosti treba
         primeranú kompenzáciu považovať za protihodnotu za ujmu spôsobenú autorovi.

      41      Navyše pojmy „odškodniť“ a „poskytnúť náhradu“, uvedené v odôvodneniach č. 35 a 38 smernice 2001/29, vyjadrujú vôľu normotvorcu
         Únie zaviesť osobitný systém kompenzácie, ktorý začne fungovať v okamihu, keď nositeľovi práv vznikne ujma, ktorá má v zásade
         za následok vznik povinnosti „odškodniť“ alebo „poskytnúť náhradu“ týmto nositeľom práv.

      42      Z toho vyplýva, že výška primeranej kompenzácie sa musí nevyhnutne vypočítať na základe kritéria ujmy spôsobenej autorom chránených
         diel zavedením výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie.

      43      Pokiaľ ide po druhé o otázku osôb, ktorých sa dotýka „spravodlivá rovnováha“, odôvodnenie č. 31 smernice 2001/29 stanovuje,
         že je potrebné zabezpečiť „primeranú rovnováhu“ medzi právami a záujmami autorov, ktorí majú nárok na primeranú kompenzáciu,
         na jednej strane a právami a záujmami používateľov chránených predmetov na druhej strane.

      44      Vyhotovenie rozmnoženiny fyzickou osobou na súkromné použitie sa však musí považovať za konanie, ktoré môže autorovi dotknutého
         diela spôsobiť ujmu.

      45      Z toho vyplýva, že osobou, ktorá spôsobila ujmu nositeľovi výlučného práva na rozmnožovanie je osoba, ktorá na svoje súkromné
         použitie vyhotoví takúto rozmnoženinu chráneného diela bez toho, aby predtým požiadala o povolenie uvedeného nositeľa práva.
         Tejto osobe teda v zásade prislúcha, aby nahradila ujmu súvisiacu s týmto vyhotovovaním rozmnoženiny tým, že tomuto nositeľovi
         práva zaplatí kompenzáciu.

      46      Vzhľadom na praktické ťažkosti súvisiace s identifikáciou súkromných používateľov, ako aj s uložením povinnosti týmto používateľom
         nahradiť ujmu nositeľom práv, ktorá im bola spôsobená, a s ohľadom na skutočnosť, že táto ujma, ktorá môže vyplynúť z každého
         súkromného použitia posudzovaného samostatne, sa môže ukázať ako minimálna, a teda nedôjde k vzniku povinnosti platby, ako
         sa uvádza v poslednej vete odôvodnenia č. 35 smernice 2001/29, môžu členské štáty zaviesť na účely financovania primeranej
         kompenzácie „poplatok za rozmnoženimu na súkromné použitie“, ktorý nemajú zaplatiť dotknuté súkromné osoby, ale osoby majúce
         zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie a ktoré z tohto dôvodu de iure alebo de facto sprístupňujú tieto zariadenia súkromným osobám alebo im poskytujú služby súvisiace s vyhotovovaním rozmnoženín. V rámci takéhoto
         systému prislúcha povinnosť zaplatiť poplatok za vyhotovovanie rozmnoženiny na súkromné použitie osobám, ktoré majú tieto
         zariadenia.

      47      V takomto systéme nie sú nepochybne používatelia chránených predmetov osobami povinnými financovať primeranú kompenzáciu na
         rozdiel od toho, čo zrejme vyžaduje odôvodnenie č. 31 smernice 2001/29.

      48      Treba však na jednej strane uviesť, že činnosť osôb povinných zaplatiť tento poplatok, a síce sprístupnenie zariadení, prístrojov
         a nosičov na rozmnožovanie, alebo poskytovanie služieb súvisiacich s vyhotovovaním rozmnoženín súkromným používateľom, predstavuje
         skutkový predpoklad, ktorý je potrebný na to, aby fyzické osoby mohli získať rozmnoženiny na súkromné použitie. Na druhej
         strane nič nebráni tomu, aby osoby povinné zaplatiť uvedený poplatok premietli výšku poplatku za rozmnoženinu na súkromné
         použitie do ceny za sprístupnenie týchto zariadení, prístrojov a nosičov na rozmnoženiny alebo za poskytnutie služby súvisiacej
         s vyhotovovaním rozmnoženiny. Poplatok bude musieť v konečnom dôsledku znášať súkromný používateľ, ktorý zaplatí túto cenu.
         Za týchto okolností sa súkromný používateľ, ktorému boli sprístupnené zariadenia, prístroje a nosiče na digitálne rozmnožovanie
         alebo ktorý je príjemcom služieb súvisiacich s vyhotovovaním rozmnoženiny, musí v skutočnosti považovať za „osobu nepriamo
         povinnú platiť“ primeranú kompenzáciu.

      49      V dôsledku toho, že uvedený systém umožňuje osobám povinným platiť poplatok preniesť náklady súvisiace s týmto poplatkom na
         súkromných používateľov a že títo súkromní používatelia tak budú povinní zaplatiť poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie,
         musí sa tento systém považovať za zlučiteľný so „spravodlivou rovnováhou“, ktorú treba nájsť medzi záujmami autorov a záujmami
         používateľov predmetov ochrany.

      50      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať
         v tom zmysle, že „spravodlivá rovnováha“, ktorú treba nájsť medzi dotknutými osobami, predpokladá, že výška primeranej kompenzácie
         bude nevyhnutne vypočítaná na základe kritéria ujmy spôsobenej autorom chránených diel v dôsledku zavedenia výnimky za rozmnoženinu
         na súkromné použitie. Úprava, podľa ktorej osobami ktoré majú povinnosť zaplatiť primeranú kompenzáciu, sú osoby, ktoré majú
         zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie a ktoré z tohto dôvodu de iure alebo de facto sprístupňujú tieto zariadenia súkromným používateľom alebo im poskytujú služby súvisiace s vyhotovovaním rozmnoženín, je
         v súlade s požiadavkami na „spravodlivú rovnováhu“, pokiaľ tieto osoby majú možnosť premietnuť skutočné zaťaženie súvisiace
         s týmto financovaním na súkromných používateľov.

       O tretej a štvrtej otázke
      51      Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či podľa článku
         5 ods. 2 písm. b) smernice existuje nevyhnutná spojitosť medzi uplatnením poplatku určeným na financovanie primeranej kompenzácie
         za zariadenia, prístroje, ako aj nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie a ich údajným použitím na účely vyhotovovania
         rozmnožením na súkromné účely. Rovnako sa pýta, či uplatňovanie poplatku za rozmnoženinu na súkromné účely bez rozdielu, najmä
         za uvedené zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie, ktoré je zjavné vyhradené na iné použitia,
         ako je vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie, je v súlade so smernicou 2001/29.

      52      Na úvod treba konštatovať, že taký systém financovania primeranej kompenzácie, aký je uvedený v bodoch 46 a 48 tohto rozsudku,
         je zlučiteľný s požiadavkami „spravodlivej rovnováhy“ len vtedy, ak sa predmetné zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na
         digitálne rozmnožovanie môžu používať na vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné účely, čiže môžu spôsobiť ujmu autorovi chráneného
         diela. S ohľadom na tieto požiadavky teda existuje nevyhnutná spojitosť medzi uplatňovaním poplatku za rozmnoženiny na súkromné
         použitie vo vzťahu k uvedenému zariadeniu, prístroju a nosiču slúžiacemu na digitálne rozmnožovanie a ich použitím na vyhotovovanie
         rozmnoženín na súkromné účely.

      53      V dôsledku toho uplatnenie poplatku za rozmnoženiny na súkromné použitie bez rozdielu vo vzťahu ku všetkým typom zariadení,
         prístrojov a nosičov slúžiacich na digitálne rozmnožovanie, vrátane prípadu, ktorý výslovne uviedol vnútroštátny súd, keď
         tieto zariadenia, prístroje a nosiče nadobudnú iné než fyzické osoby na zjavne odlišné účely, než je vyhotovovanie rozmnoženiny
         na súkromné použitie, sa nezdá byť v súlade s článkom 5 ods. 2 smernice 2001/29.

      54      Naopak, pokiaľ sú predmetné zariadenia sprístupnené fyzickým osobám na súkromné účely, nie je vôbec nevyhnutné preukazovať,
         či tieto fyzické osoby v skutočnosti vyhotovili rozmnoženiny na súkromné použitie pomocou týchto zariadení, a tak skutočne
         spôsobili ujmu autorovi chráneného diela.

      55      Tieto fyzické osoby sa totiž legitímne považujú za osoby, ktoré majú plný prospech z tohto sprístupnenia, teda môžu využívať
         všetky funkcie, ktoré uvedené zariadenia ponúkajú, vrátane funkcie spojenej s rozmnožovaním.

      56      Z toho vyplýva, že samotná schopnosť týchto zariadení alebo týchto prístrojov na vyhotovovanie rozmnoženín je postačujúca
         na odôvodnenie uplatňovania poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie pod podmienkou, že uvedené zariadenia a prístroje
         boli sprístupnené fyzickým osobám ako súkromným používateľom.

      57      Takýto výklad nachádza oporu v znení odôvodnenia č. 35 smernice 2001/29. V tomto odôvodnení sa ako užitočné kritérium na stanovenie
         výšky primeranej kompenzácie zmieňuje nielen „ujma“ ako taká, ale „potenciálna“ ujma. „Potenciálna“ povaha ujmy spôsobenej
         autorovi chráneného diela spočíva v splnení predchádzajúcej nevyhnutnej podmienky, že fyzickej osobe bude sprístupnené zariadenie
         alebo prístroj umožňujúci vyhotovovať rozmnoženiny, pričom po jej splnení nemusí nevyhnutne dôjsť k skutočnému vyhotoveniu
         rozmnoženín na súkromné použitie.

      58      Navyše Súdny dvor už rozhodol, že z hľadiska autorského práva treba zohľadniť samotnú možnosť konečného používateľa, v prejednávanej
         veci klientov hotelového zariadenia, sledovať diela vysielané prostredníctvom televíznych prijímačov a televízneho signálu,
         ktorý im sprístupnilo uvedené zariadenia, a nie skutočný prístup uvedených klientov k týmto dielam (rozsudok zo 7. decembra
         2006, SGAE, C‑306/05, Zb. s. I‑11519, body 43 a 44).

      59      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29
         sa má vykladať v tom zmysle, že je nevyhnutná spojitosť medzi uplatnením poplatku určeným na financovanie primeranej kompenzácie
         za zariadenia, prístroje, ako aj nosiče slúžiace na digitálne vyhotovovanie rozmnoženín a ich údajným použitím na vyhotovovanie
         rozmnoženín na súkromné použitie. V dôsledku toho uplatnenie poplatku za súkromnú rozmnoženinu bez rozdielu, najmä s ohľadom
         na zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie, ktoré nie sú sprístupnené súkromným používateľom a ktoré
         sú zjavne vyhradené na iné použitie, než je vyhotovovanie rozmnoženiny na súkromné účely, sa nezdá byť v súlade so smernicou
         2001/29.

       O piatej otázke
      60      Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či systém, ktorý prijalo Španielske kráľovstvo, a síce, že bez
         rozdielu uplatňuje poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie na všetky zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne
         vyhotovovanie rozmnoženín bez ohľadu na používanie týchto zaradení, prístrojov a nosičov, je v súlade so smernicou 2001/29.

      61      V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že okrem žaloby o nesplnenie povinnosti Súdnemu dvoru neprináleží, aby
         rozhodoval o súlade ustanovení vnútroštátneho práva s právom Únie. Táto právomoc prináleží v prípade potreby po získaní takého
         objasnenia od Súdneho dvora v rámci prejudiciálneho konania, ktoré môže byť v danej oblasti potrebné pre výklad tohto práva,
         vnútroštátnemu súdu (pozri rozsudok z 22. marca 1990, Triveneta Zuccheri a i./Komisia, C‑347/87, Zb. s. I‑1083, bod 16).

      62      Vnútroštátnemu súdu teda prislúcha, aby s ohľadom na odpovede poskytnuté na prvé štyri otázky posúdil zlučiteľnosť španielskeho
         systému poplatku za rozmnoženiny na súkromné použitie so smernicou 2001/29.

      63      Nie je preto potrebné, aby Súdny dvor odpovedal na túto piatu otázku.

       O trovách
      64      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Pojem „primeraná kompenzácia“ je v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája
            2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti autonómnym pojmom
            práva Únie, ktorý sa má vykladať jednotne vo všetkých členských štátoch, ktoré zaviedli výnimky pre rozmnoženiny na súkromné
            použitie, bez ohľadu na možnosť priznanú týmto členským štátom určiť v medziach stanovených právom Únie, a to najmä uvedenou
            smernicou, formu, podmienky financovania a uhrádzania, ako aj výšku tejto primeranej kompenzácie.
      2.      Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že „spravodlivá rovnováha“, ktorú treba nájsť medzi
            dotknutými osobami, predpokladá, že výška primeranej kompenzácie bude nevyhnutne vypočítaná na základe kritéria ujmy spôsobenej
            autorom chránených diel v dôsledku zavedenia výnimky za rozmnoženinu na súkromné použitie. Úprava, podľa ktorej osobami, ktoré
            majú povinnosť zaplatiť primeranú kompenzáciu, sú osoby, ktoré majú zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie
            a ktoré z tohto dôvodu de iure alebo de facto sprístupňujú tieto zariadenia súkromným používateľom alebo im poskytujú služby súvisiace s vyhotovovaním rozmnoženín, je
            v súlade s požiadavkami na „spravodlivú rovnováhu“, pokiaľ tieto osoby majú možnosť premietnuť skutočné zaťaženie súvisiace
            s týmto financovaním na súkromných používateľov.
      3.      Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že je nevyhnutná spojitosť medzi uplatnením poplatku
            určeným na financovanie primeranej kompenzácie za zariadenia, prístroje, ako aj nosiče slúžiace na digitálne vyhotovovanie
            rozmnoženín a ich údajným použitím na vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie. V dôsledku toho uplatňovanie poplatku
            za súkromnú rozmnoženinu bez rozdielu, najmä s ohľadom na zariadenia, prístroje a nosiče slúžiace na digitálne rozmnožovanie,
            ktoré nie sú sprístupnené súkromným používateľom a ktoré sú zjavne vyhradené na iné použitie, než je vyhotovovanie rozmnoženiny
            na súkromné účely, sa nezdá byť v súlade so smernicou 2001/29.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 6. októbra 2015.#Alain Laurent Brouillard proti Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation a État belge.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Belgicko).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Voľný pohyb osôb – Články 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ – Pracovníci – Zamestnanie vo verejnej správe – Smernica 2005/36/ES – Uznávanie odborných kvalifikácií – Pojem ‚regulované povolanie‘ – Pripustenie do výberového konania na funkcie referendárov na Kasačnom súde (Belgicko).#Vec C-298/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 6. októbra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Voľný pohyb osôb — Články 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ — Pracovníci — Zamestnanie vo verejnej správe — Smernica 2005/36/ES — Uznávanie odborných kvalifikácií — Pojem ‚regulované povolanie‘ — Pripustenie do výberového konania na funkcie referendárov na Kasačnom súde (Belgicko)“
      Vo veci C‑298/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Belgicko) z 15. mája 2014 a doručený Súdnemu dvoru 16. júna 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Alain Brouillard

      proti

         Jury du concours de recrutement de référendaires près la Cour de cassation,

         État belge,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, J. L. da Cruz Vilaça a C. Lycourgos,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. marca 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               A. Brouillard, osobne,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs, L. Van den Broeck a C. Pochet, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci P. Levert a P.‑E. Paris, avocats,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Hottiaux a H. Støvlbæk, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. júna 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ, ako aj smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií (Ú. v. EÚ L 255, s. 22).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi A. Brouillardom na jednej strane a výberovou komisiou výberového konania na funkcie referendárov na Kasačnom súde (ďalej len „výberová komisia“) a État belge na strane druhej týkajúceho sa rozhodnutia výberovej komisie, ktorým odmietla účasť pána Brouillarda na tomto výberovom konaní.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenie 41 smernice 2005/36 uvádza:
               „Táto smernica sa nedotýka uplatňovania článku [45 ods. 4 ZFEÚ] a článku [51 ZFEÚ] týkajúcich sa najmä notárov.“

               4

               Článok 1 tejto smernice, nazvaný „Účel“, stanovuje:
               „Táto smernica stanovuje pravidlá, podľa ktorých členský štát, ktorý na svojom území umožňuje prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania na základe osobitných odborných kvalifikácií (ďalej len ‚hostiteľský členský štát‘), uznáva odborné kvalifikácie získané v jednom alebo viacerých členských štátoch (ďalej len ‚domovský členský štát‘), a ktorý umožňuje osobe s takými odbornými kvalifikáciami vykonávať' rovnaké povolanie v tomto štáte, na prístup k tomuto povolaniu a výkon tohto povolania.“

               5

               Článok 2 tejto smernice s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
               „1.   Táto smernica sa uplatňuje voči všetkým štátnym príslušníkom členského štátu, ktorí si želajú vykonávať regulované povolanie, vrátane tých, ktorí patria k slobodným povolaniam, v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom získali svoje odborné kvalifikácie, či už ako samostatne zárobkovo činná osoba alebo ako zamestnanec.
               …“

               6

               Článok 3 smernice, nazvaný „Vymedzenie pojmov“, stanovuje:
               „1.   Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto pojmy:

                        a)

                        ‚regulované povolanie‘: odborná činnosť alebo skupina odborných činností, ku ktorým prístup, ktorých výkon alebo jedna z foriem výkonu sú priamo alebo nepriamo, na základe legislatívnych, regulačných alebo správnych opatrení podmienené držbou osobitných odborných kvalifikácií; najmä používanie profesijného titulu obmedzené legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami na osoby s danou odbornou kvalifikáciou stanovuje spôsob výkonu. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, povolanie podľa odseku 2 sa považuje za regulované povolanie;

                        b)

                        ‚odborná kvalifikácia‘: kvalifikácia potvrdená dokladom o formálnej kvalifikácii, osvedčením o spôsobilosti podľa článku 11 ods. 2 písm. a) bod i) a/alebo odbornou praxou;

                        c)

                        ‚doklad o formálnej kvalifikácii‘: diplom, vysvedčenie alebo iný doklad, ktorý vydal orgán členského štátu určený v súlade s legislatívnymi, regulačnými alebo správnymi opatreniami tohto členského štátu, a potvrdzujúci úspešné skončenie odbornej prípravy získanej predovšetkým v Spoločenstve. Ak neplatí prvá veta tohto vymedzenia pojmu, doklad o formálnej kvalifikácii podľa odseku 3 sa považuje za doklad o formálnej kvalifikácii;

                  …

                        e)

                        ‚regulované vzdelávanie a odborná príprava‘: akákoľvek odborná príprava osobitne zameraná na výkon príslušného povolania, ktoré sa skladá z kurzu alebo kurzov, v prípade potreby doplnených odbornou prípravou alebo skúšobnou alebo odbornou praxou.

                  …“

               7

               Článok 4 tejto smernice, nazvaný „Účinky uznania“, stanovuje:
               „1.   Uznanie odbornej kvalifikácie zo strany hostiteľského členského štátu umožňuje príslušnej osobe získať v tomto členskom štáte prístup k rovnakému povolaniu ako povolanie, pre ktoré je kvalifikovaný v domovskom členskom štáte, a vykonávať ho v hostiteľskom členskom štáte za tých istých podmienok ako jeho štátni príslušníci.
               2.   Na účely tejto smernice je povolanie, ktoré chce žiadateľ vykonávať v hostiteľskom členskom štáte, rovnaké ako povolanie, pre ktoré je kvalifikovaný vo svojom domovskom členskom štáte, ak sú príslušné činnosti porovnateľné.“

               8

               Článok 13 uvedenej smernice, nazvaný „Podmienky uznávania“, stanovuje:
               „1.   Ak je prístup k regulovanému povolaniu alebo výkon regulovaného povolania v hostiteľskom členskom štáte podmienený držaním osobitnej odbornej kvalifikácie, príslušný orgán tohto členského štátu povolí prístup k tomuto povolaniu alebo výkon tohto povolania za tých istých podmienok, aké sa vzťahujú na jeho štátnych príslušníkov, a to žiadateľom, ktorí sú držiteľmi osvedčenia o odbornej spôsobilosti alebo dokladu o formálnej kvalifikácii, ktorý vyžaduje iný členský štát na získanie prístupu a výkon tohto povolania na svojom území.
               …“

         Belgické právo

               9

               Článok 135a Súdneho poriadku stanovuje:
               „Kasačnému súdu pomáhajú pri plnení jeho úloh referendári v počte päť až tridsať osôb, pričom presný počet určuje minister spravodlivosti.
               Prvý predseda a generálny prokurátor na základe spoločnej dohody určia počet referendárov, ktorí patria do ich pôsobnosti.
               Referendári pripravujú prácu sudcov a prokurátorov, plnia úlohy v oblasti dokumentácie, pri prekladoch rozsudkov a ich uverejňovaní, ako aj pri zosúlaďovaní znení textov vo francúzštine a v holandčine.“

               10

               Článok 259k tohto poriadku stanovuje:
               „Uchádzač na pozíciu referendára na Kasačnom súde musí mať aspoň 25 rokov a titul doktor práva alebo licenciát v odbore právo.
               Poradie uchádzačov na účely ich vymenovania sa určuje pri výberovom konaní.
               Súd určí zameranie výberového konania podľa služobných potrieb. Stanovuje podmienky výberového konania a zostavuje výberové komisie.
               Každá výberová komisia sa skladá, pri dodržaní jazykovej rovnováhy, z dvoch členov súdu vymenovaných prvým predsedom Kasačného súdu, z dvoch členov prokuratúry vymenovaných generálnym prokurátorom na tomto súde a z ďalších štyroch osôb, ktoré pracujú mimo túto inštitúciu a ktoré vymenuje kráľ z dvoch zoznamov obsahujúcich štyroch uchádzačov navrhnutých prvým predsedom a generálnym prokurátorom pri dodržaní jazykovej rovnováhy.
               Výsledky výberového konania sú platné šesť rokov.“

               11

               Podľa článku 259l uvedeného poriadku:
               „Kráľ vymenuje referendárov na trojročnú skúšobnú dobu podľa poradia stanoveného v článku 259k. Po uplynutí tejto doby sa ich vymenovanie stáva vymenovaním na dobu neurčitú, pokiaľ kráľ nerozhodne inak na návrh prvého predsedu alebo generálneho prokurátora najneskôr počas tretieho štvrťroka tretieho roka skúšobnej doby.
               Prvý predseda Kasačného súdu a generálny prokurátor na tomto súde vypracujú spoločnú dohodu o referendároch v skúšobnej dobe a referendároch na dobu neurčitú, ktorí sú pridelení do pôsobnosti jedného, a tých, ktorí sú pridelení do pôsobnosti druhého z nich.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               A. Brouillard, belgický štátny občan, pracuje na oddelení dokumentácie a zosúlaďovania textov Kasačného súdu. Má licenciát z prekladateľstva, získal akademický titul po absolvovaní štúdia práva a titul po absolvovaní špecializovaného štúdia ľudských práv udelený belgickou univerzitou, ako aj francúzsky titul master v odbore právo, ekonómia a manažment so zameraním na súkromné právo, špecializácia právnik – prekladateľ, udelený Univerzitou v Poitiers (Francúzsko) (ďalej len „titul master“) po absolvovaní korešpondenčného vzdelávania.

               13

               Dňa 24. mája 2011 sa pán Brouillard prihlásil do výberového konania na pozíciu referendára na Kasačnom súde.

               14

               Dňa 23. júna 2011 podal na Francúzske spoločenstvo Belgicka žiadosť o úplné uznanie rovnocennosti svojho titulu master s magisterským titulom 2 podľa belgického práva.

               15

               Dňa 6. septembra 2011 predseda Kasačného súdu oznámil pánovi Brouillardovi rozhodnutie výberovej komisie, podľa ktorého bola jeho prihláška do výberového konania neprípustná z toho dôvodu, že na vymenovanie za referendára na Kasačnom súde je potrebný titul doktora práva, bakalára práva alebo magistra práva priznaný belgickou univerzitou, čím sa má zabezpečiť, že uchádzač má požadovanú spôsobilosť na výkon tohto povolania v Belgicku. Výberová komisia v tomto rozhodnutí uviedla, že pán Brouillard túto podmienku nesplnil, keďže Francúzske spoločenstvo Belgicka neuznalo jeho titul master za rovnocenný s diplomom magistra práva získaným v Belgicku a neabsolvoval rovnocenný študijný program na belgickej univerzite.

               16

               Dňa 27. októbra 2011 Francúzske spoločenstvo Belgicka zamietlo žiadosť pána Brouillarda o uznanie rovnocennosti jeho titulu master s akademickým titulom magister v odbore právo a uznalo len rovnocennosť so všeobecným akademickým titulom magister. Toto zamietavé rozhodnutie vychádzalo z negatívneho stanoviska oddelenia práva a kriminológie komisie Francúzskeho spoločenstva Belgicka pre rovnocennosť a bolo odôvodnené takto:

                        —

                        Diplom za ukončené štúdium práva potvrdzuje spôsobilosť a odborné znalosti jeho držiteľa v súvislosti s charakteristickými črtami právneho poriadku, v rámci ktorého bol vydaný; také štúdium uskutočnené v cudzine nezodpovedá požiadavkám právnických fakúlt vo Francúzskom spoločenstve Belgicka, ktoré pripravujú svojich študentov na úlohu právnika v rámci belgického právneho poriadku,

                        —

                        niektoré predmety, ktoré sú nevyhnutné na absolvovanie druhého cyklu štúdia práva vo Francúzskom spoločenstve Belgicka (najmä záväzkové právo, zmluvné právo, správne právo a pracovné právo), neboli vyučované v rámci prípravy na udelenie [titulu master], ktorého uznanie rovnocennosti sa požaduje“.

               17

               Service public fédéral Justice (Federálny úrad pre spravodlivosť) uverejnil oznámenie o tom, že 20. septembra 2012 boli kráľovskými dekrétmi vymenovaní traja referendári na Kasačnom súde na skúšobnú dobu tri roky (Moniteur belge z 28. septembra 2012, s. 59905).

               18

               Dvoma žalobami podanými na vnútroštátny súd pán Brouillard požiadal o zrušenie rozhodnutia výberovej komisie a jej kráľovských dekrétov.

               19

               Za týchto podmienok Conseil d’État (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Majú sa články 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ, ako aj smernica 2005/36 vykladať v tom zmysle, že sa uplatnia v situácii, v ktorej sa belgický štátny príslušník s bydliskom v Belgicku, ktorý nevykonával povolanie v inom členskom štáte, na podporu svojej prihlášky do výberového konania na funkcie referendárov na belgickom Kasačnom súde odvoláva na [titul master], ktorý mu 22. novembra 2010 udelila francúzska Univerzita v Poitiers?

                        2.

                        Predstavuje funkcia referendára na belgickom Kasačnom súde, v súvislosti s ktorou článok 259k Súdneho poriadku stanovuje, že vymenovanie do tejto funkcie podlieha podmienke byť doktorom práva alebo bakalárom práva, regulované povolanie v zmysle článku 3 smernice 2005/36?

                        3.

                        Predstavuje funkcia referendára na Kasačnom súde, ktorého úlohy sú definované v článku 135a Súdneho poriadku, zamestnanie v štátnej službe alebo verejnej službe v zmysle článku 45 ods. 4 ZFEÚ, a je teda uplatnenie článkov 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ a smernice 2005/36 vylúčené podľa článku 45 ods. 4 ZFEÚ?

                        4.

                        Ak sú články 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ a smernica 2005/36 uplatniteľné v prejednávanej veci, majú sa tieto právne normy vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby výberová komisia podmienila účasť na tomto výberovom konaní držbou titulu doktora práva alebo bakalára práva priznaného niektorou belgickou univerzitou alebo tým, že Francúzske spoločenstvo Belgicka, ktoré je orgánom príslušným v oblasti vzdelávania, uzná, že akademický titul master, ktorý žalobca získal na francúzskej Univerzite v Poitiers, je rovnocenný s titulom doktor práva, bakalár práva alebo magister práva udeleným niektorou belgickou univerzitou?

                        5.

                        Ak sú články 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ, ako aj smernica 2005/36 uplatniteľné v prejednávanej veci, majú sa tieto právne normy vykladať v tom zmysle, že ukladajú výberovej komisii povinnosť porovnať kvalifikáciu žalobcu vyplývajúcu z jeho diplomov a z jeho odbornej praxe s kvalifikáciou, ktorá vyplýva z titulu doktor práva alebo bakalár práva priznaného niektorou belgickou univerzitou, a prípadne mu uložiť kompenzačné opatrenie podľa článku 14 smernice 2005/36?“

         O opätovnom otvorení ústnej časti konania

               20

               Po prednesení návrhov generálnej advokátky žalobca vo veci samej podal 17. augusta 2015 návrh na opätovné otvorenie ústnej časti konania. A. Brouillard v tejto súvislosti poukazuje na chyby v preklade niektorých jazykových verzií návrhu na začatie prejudiciálneho konania a návrhov generálnej advokátky, ako aj nebezpečenstvo rozporu medzi rozsudkom Súdneho dvora v tejto veci a rozsudkom Všeobecného súdu vo veci Brouillard/Súdny dvor (T‑420/13, EU:T:2015:633), pokiaľ nebude môcť predložiť tvrdenie, že generálna advokátka sa vo svojich návrhoch bližšie nezaoberá otázkou „uznania nadobudnutých skúseností“, na ktoré sa žalobca v oboch veciach odvoláva.

               21

               Treba pripomenúť, že podľa článku 83 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora Súdny dvor môže kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta rozhodnúť o opätovnom začatí ústnej časti konania, najmä ak usúdi, že nemá dostatok informácií, alebo ak niektorý z účastníkov konania predložil po skončení tejto časti novú skutočnosť, ktorá môže mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutie Súdneho dvora, alebo ak sa má vo veci rozhodnúť na základe tvrdenia, ku ktorému sa nemali možnosť vyjadriť účastníci konania alebo subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.

               22

               Súdny dvor zastáva názor, že nič neodôvodňuje znovuotvorenie ústnej časti konania, pretože argumentácia A. Brouillarda sa konkrétne nevzťahuje na nijaké predpoklady uvedené v predmetnom ustanovení Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

               23

               Z toho vyplýva, že návrh na opätovné otvorenie ústnej časti konania treba zamietnuť.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a tretej prejudiciálnej otázke

               24

               Svojou prvou a treťou prejudiciálnou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta po prvé, či sa články 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ vzťahujú na takú situáciu, aká je dotknutá vo veci samej, keď je štátny príslušník členského štátu, ktorý žije a pracuje v tomto členskom štáte, držiteľom diplomu získaného v inom členskom štáte, pričom sa na tento diplom odvoláva v súvislosti s prihlásením sa do výberového konania na miesto referendára na Kasačnom súde prvého členského štátu, a po druhé, či sa na túto situáciu vzťahuje článok 45 ods. 4 ZFEÚ.

               25

               V tejto súvislosti treba hneď na úvod uviesť, že článok 49 ZFEÚ, ktorý sa týka prístupu k samostatne zárobkovej činnosti a jej vykonávania, sa na spor vo veci samej neuplatňuje.

               26

               Pokiaľ ide o článok 45 ZFEÚ, po prvé z ustálenej judikatúry nesporne vyplýva, že ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa voľného pohybu osôb sa nemôžu uplatniť na činnosti, ktoré nemajú žiadnu väzbu s akoukoľvek situáciou upravenou v práve Únie a ktorých všetky prvky sa sústreďujú na vnútroštátne územie jedného členského štátu (pozri rozsudky López Brea a Hidalgo Palacios, C‑330/90 a C‑331/90, EU:C:1992:39, bod 7, a Uecker a Jacquet, C‑64/96 a C‑65/96, EU:C:1997:285, bod 16).

               27

               Súdny dvor však už rozhodol, že voľný pohyb osôb by sa nemohol v plnom rozsahu realizovať, keby mohli členské štáty odoprieť využitie týchto ustanovení tým štátnym príslušníkom, ktorí využili možnosti stanovené právom Únie a vďaka nim získali odbornú kvalifikáciu v inom členskom štáte, ako je členský štát, ktorého sú príslušníkmi. Táto úvaha platí aj v tom prípade, keď štátny príslušník členského štátu získal v inom členskom štáte doplňujúce univerzitné vzdelanie k svojmu základnému vzdelaniu, ktoré chce využiť po návrate do svojej krajiny pôvodu (pozri rozsudok Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, body 16 a 17).

               28

               V prejednávanej veci sa A. Brouillard odvoláva v členskom štáte, ktorého je príslušníkom, na univerzitný diplom získaný v inom členskom štáte.

               29

               Využitie ustanovení Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa voľného pohybu osôb sa mu preto nemôže odopierať. Skutočnosť, že tento diplom získal v rámci korešpondenčného vzdelávania, nemá v tomto ohľade nijaký vplyv.

               30

               Po druhé článok 45 ods. 4 ZFEÚ stanovuje, že ustanovenia tohto článku sa nevzťahujú na zamestnávanie v štátnej službe alebo verejnej službe.

               31

               Táto výnimka sa však týka len prístupu štátnych príslušníkov iných členských štátov k niektorým funkciám vo verejnej správe (pozri rozsudky Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, bod 19; Grahame a Hollanders, C‑248/96, EU:C:1997:543, bod 32, Schöning‑Kougebetopoulou, C‑15/96, EU:C:1998:3, bod 13, a Österreichischer Gewerkschaftsbund, C‑195/98, EU:C:2000:655, bod 36).

               32

               V tomto ustanovení sa totiž zohľadňuje legitímny záujem, ktorý majú členské štáty na tom, aby sa ich vlastným štátnym príslušníkom vyhradil súbor zamestnaní, ktoré súvisia s výkonom verejnej moci a ochranou verejných záujmov (pozri rozsudky Komisia/Belgicko, 149/79, EU:C:1980:297, bod 19, a Vougioukas, C‑443/93, EU:C:1995:394, bod 20).

               33

               Z toho vyplýva, že bez ohľadu na otázku, či funkcia, na ktorú by chcel A. Brouillard nastúpiť, patrí do pôsobnosti článku 45 ods. 4 ZFEÚ, toto ustanovenie sa nevzťahuje na situáciu, ktorá je dotknutá vo veci samej, pretože A. Brouillard chce nastúpiť do funkcie vo verejnej správe členského štátu, ktorého je on sám príslušníkom.

               34

               Za týchto okolností treba na prvú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že po prvé sa vzťahuje na takú situáciu, aká je dotknutá vo veci samej, keď je štátny príslušník členského štátu, ktorý žije a pracuje v tomto členskom štáte, držiteľom diplomu získaného v inom členskom štáte, pričom sa na tento diplom odvoláva v súvislosti s prihlásením sa do výberového konania na miesto referendára na Kasačnom súde prvého členského štátu, a po druhé sa na túto situáciu nevzťahuje článok 45 ods. 4 ZFEÚ.

         O druhej prejudiciálnej otázke

               35

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či funkcia referendára na Kasačnom súde je „regulovaným povolaním“ v zmysle smernice 2005/36.

               36

               Treba pripomenúť, že definícia pojmu „regulované povolanie“ v zmysle smernice 2005/36 je definíciou práva Únie (pozri rozsudky Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, bod 23, a Peñarroja Fa, C‑372/09 a C‑373/09, EU:C:2011:156, bod 27).

               37

               V súlade s článkom 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice sa pod pojmom „regulované povolanie“ rozumie odborná činnosť alebo skupina odborných činností, ku ktorým prístup, ktorých výkon alebo jedna z foriem výkonu sú priamo alebo nepriamo, na základe legislatívnych, regulačných alebo správnych opatrení, podmienené držbou osobitných odborných kvalifikácií.

               38

               Ako to uviedla generálna advokátka v bodoch 53 až 55 svojich návrhov, z článku 3 ods. 1 písm. b), c) a e) smernice 2005/36 vyplýva, že pojem „osobitná odborná kvalifikácia“ uvedený v článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice sa netýka akejkoľvek kvalifikácie osvedčenej všeobecným dokladom o vzdelaní, ale kvalifikácie osvedčenej dokladom o vzdelaní, ktoré je zamerané na špecifickú prípravu svojich držiteľov na výkon určitého povolania.

               39

               V prejednávanej veci nie sú doklady o vzdelaní vyžadované podľa článku 259k Súdneho poriadku pre prístup k funkcii referendára na Kasačnom súde špecificky zamerané na prípravu svojich držiteľov na túto funkciu, ale umožňujú prístup k širokej škále právnických povolaní.

               40

               Tieto doklady preto nepriznávajú „osobitnú odbornú kvalifikáciu“ v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2005/36, získaniu ktorej by bol podriadený prístup k funkcii referendára na Kasačnom súde alebo výkon tejto funkcie.

               41

               Okrem toho sa právna úprava týkajúca sa tejto funkcie podobá skôr právnej úprave pracovného miesta na súde ako právnej úprave regulujúcej povolanie.

               42

               V dôsledku toho táto funkcia nepredstavuje „regulované povolanie“ v zmysle smernice 2005/36, takže táto smernica sa na situáciu dotknutú vo veci samej neuplatňuje.

               43

               Skutočnosť, že referendári na Kasačnom súde sú vymenovaní na základe výberového konania, ktorého zameranie sa určuje podľa služobných potrieb a výsledky platia šesť rokov, nemá vplyv na toto posúdenie. Súdny dvor už totiž rozhodol, že skutočnosť, že osoba bola vybraná vo výberovom konaní, ktorým sa má vybrať vopred stanovený počet osôb skôr, na základe porovnávacieho hodnotenia uchádzačov než uplatnením absolútnych kritérií a v ktorom sa udeľuje titul so striktne časovo obmedzenou platnosťou, nemožno považovať za odbornú kvalifikáciu v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) smernice 2005/36 (pozri rozsudok Rubino, C‑586/08, EU:C:2009:801, bod 32).

               44

               Platí tu tiež, že podľa ustanovení súdneho poriadku sa vymenovanie referendárov na Kasačnom súde stane konečným až po uplynutí trojročnej skúšobnej doby. Z týchto ustanovení a z vysvetlení, ktoré na pojednávaní poskytla belgická vláda, totiž vyplýva, že táto skúšobná doba vlastne predstavuje stáž, po uplynutí ktorej sa môže rozhodnúť, že ku konečnému vymenovaniu nedôjde. Táto skúšobná doba teda nezodpovedá obdobiu odbornej prípravy, ktorá je nevyhnutná pre výkon funkcie referendára na Kasačnom súde.

               45

               Za týchto okolností treba na druhú otázku odpovedať tak, že smernica 2005/36 sa má vykladať v tom zmysle, že funkcia referendára na Kasačnom súde nie je „regulovaným povolaním“ v zmysle tejto smernice.

         O štvrtej a piatej prejudiciálnej otázke

               46

               Vzhľadom na odpovede na prvú až tretiu otázku treba štvrtú a piatu otázku preskúmať len s ohľadom na článok 45 ZFEÚ.

               47

               Svojou štvrtou a piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 45 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby výberová komisia pri výberovom konaní na miesto referendára na súde členského štátu, ak posudzuje žiadosť štátneho príslušníka tohto členského štátu o účasť na tomto výberovom konaní, podriadila túto účasť držbou diplomov vyžadovaných právnou úpravou tohto členského štátu alebo uznaním akademickej rovnocennosti magisterského diplomu vydaného univerzitou iného členského štátu bez toho, aby vzala do úvahy diplomy, certifikáty a ďalšie doklady ako celok spolu s odbornou praxou dotknutej osoby, tak, že vykoná porovnanie odbornej kvalifikácie osvedčenej týmito dokladmi s odbornou kvalifikáciou, ktorú vyžaduje predmetná právna úprava.

               48

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v prípade neexistencie zosúladenia podmienok prístupu k povolaniu majú členské štáty právo vymedziť vedomosti a kvalifikácie, ktoré sú nevyhnutné na výkon tohto povolania a vyžadovať predloženie diplomu, ktorým sa potvrdzuje existencia takýchto vedomostí a kvalifikácií (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 9, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 34).

               49

               Vzhľadom na to, že podmienky prístupu k funkcii referendára pri súde členského štátu nie sú v súčasnosti harmonizované v rámci Únie, definovanie týchto podmienok je stále v právomoci členských štátov.

               50

               V prejednávanej veci z toho vyplýva, že právo Únie nebráni tomu, aby sa podľa belgickej právnej úpravy podriadil prístup k funkcii referendára na Kasačnom súde takej podmienke, že uchádzač o túto funkciu má vedomosti a kvalifikáciu, ktoré sa považujú za nevyhnutné.

               51

               Faktom však zostáva, že členské štáty musia vykonávať svoju právomoc v tejto oblasti tak, aby dodržiavali základné slobody zaručené Zmluvou o FEÚ (pozri rozsudky Komisia/Francúzsko, C‑496/01, EU:C:2004:137, bod 55; Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos,C‑330/03, EU:C:2006:45, bod 29, a Nasiopoulos, C‑575/11, EU:C:2013:430, bod 20).

               52

               Vnútroštátne právne predpisy prijaté v tejto súvislosti najmä nemôžu predstavovať nedôvodnú prekážku účinného výkonu základných slobôd, ktoré zaručuje článok 45 ZFEÚ (pozri rozsudky Kraus, C‑19/92, EU:C:1993:125, bod 28, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 35).

               53

               Z judikatúry Súdneho dvora tak vyplýva, že vnútroštátne pravidlá, ktoré stanovujú vnútroštátne podmienky pre kvalifikácie, hoci aj uplatňované bez diskriminácie súvisiacej so štátnou príslušnosťou, môžu mať ako účinok zabránenie výkonu uvedených základných slobôd, ak predmetné vnútroštátne pravidlá nezohľadňujú vedomosti a kvalifikácie, ktoré dotknutá osoba už nadobudla v inom členskom štáte (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 15; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 62, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 36).

               54

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že orgány členského štátu, ktoré rozhodujú o žiadosti občana Únie o povolenie na výkon povolania, ktoré je podľa vnútroštátnej právnej úpravy podriadené získaniu diplomu, odbornej kvalifikácie alebo dobou odbornej praxe, sú povinné zohľadniť všetky diplomy, osvedčenia a ostatné doklady, ako aj relevantnú prax dotknutej osoby tak, že porovnajú vedomosti osvedčené týmito dokladmi a túto prax s vedomosťami a kvalifikáciou požadovanou vnútroštátnou právnou úpravou (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 16; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, bod 31; Dreessen, C‑31/00, EU:C:2002:35, bod 24, a Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, body 57 a 58).

               55

               Toto porovnávacie preskúmanie musí umožniť orgánom hostiteľského členského štátu objektívne overiť, či zahraničný diplom osvedčuje, pokiaľ ide o jeho držiteľa, vedomosti a kvalifikáciu, ak nie zhodné, tak prinajmenšom rovnocenné s tými, ktoré osvedčuje vnútroštátny diplom. Toto posudzovanie rovnocennosti cudzieho diplomu sa musí uskutočňovať výlučne vo svetle úrovne vedomostí a kvalifikácie, o ktorých možno predpokladať, že ich má držiteľ diplomu vzhľadom na uvedený diplom, povahu a trvanie štúdií a praktického výcviku, na ktoré sa diplom vzťahuje (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 17; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 68, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 39).

               56

               V rámci tohto preskúmania však môže členský štát vziať do úvahy objektívne rozdiely, ktoré sa týkajú tak právneho rámca predmetného povolania v členskom štáte pôvodu, ako aj rozsahu činnosti tohto povolania (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 18; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 69, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 44).

               57

               Ak toto porovnávacie preskúmanie diplomov vedie ku konštatovaniu, že vedomosti a kvalifikácia osvedčené zahraničným diplomom zodpovedajú tým, ktoré vyžadujú vnútroštátne ustanovenia, členský štát je povinný pripustiť, že tento diplom spĺňa podmienky, ktoré stanovujú tieto ustanovenia. Ak naopak porovnanie ukáže len čiastočnú zhodu medzi týmito vedomosťami a kvalifikáciami, potom je hostiteľský členský štát oprávnený vyžadovať, aby dotknutá osoba preukázala, že nadobudla chýbajúce vedomosti a kvalifikácie (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 19; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, bod 32; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 70, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 40).

               58

               V tejto súvislosti musia príslušné vnútroštátne orgány posúdiť, či znalosti získané v hostiteľskom členskom štáte buď v rámci študijného cyklu, alebo praktickou skúsenosťou, postačujú ako dôkaz získania chýbajúcich znalostí (pozri rozsudky Vlassopoulou, C‑340/89, EU:C:1991:193, bod 20; Fernández de Bobadilla, C‑234/97, EU:C:1999:367, bod 33; Morgenbesser, C‑313/01, EU:C:2003:612, bod 71, a Peśla, C‑345/08, EU:C:2009:771, bod 41).

               59

               Keďže však akákoľvek prax získaná v priebehu výkonu súvisiacich činností môže rozšíriť vedomosti uchádzača, je úlohou príslušného orgánu, aby zohľadnil akúkoľvek prax vhodnú na účely výkonu povolania, ku ktorému sa uchádzač usiluje získať prístup. Príslušný orgán posúdi presnú hodnotu, ktorú je potrebné tejto praxi priznať podľa konkrétnych vykonávaných úloh, vedomostí získaných a uplatňovaných v rámci výkonu týchto úloh, ako aj zverenej zodpovednosti a stupňa nezávislosti dotknutej osoby (pozri rozsudok Vandorou a i., C‑422/09, C‑425/09 a C‑426/09, EU:C:2010:732, bod 69).

               60

               Judikatúra uvedená v bodoch 53 až 59 tohto rozsudku nebráni tomu, aby sa taký orgán pre prijímanie zamestnancov, akým je výberová komisia, oprel o rozhodnutie príslušného orgánu, akým je oddelenie práva a kriminológie komisie Francúzskeho spoločenstva Belgicka pre rovnocennosť, v súvislosti s určením, či je dotknutý zahraničný doklad rovnocenný s požadovaným vnútroštátnym dokladom.

               61

               Pokiaľ však ide o konanie vo veci samej, zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že výberová komisia zamietla prihlášku A. Brouillarda do výberového konania na funkciu referendára na Kasačnom súde ešte predtým, než komisia pre posudzovanie rovnocennosti diplomov rozhodla o žiadosti dotknutej osoby o to, aby bol jeho titul master uznaný za rovnocenný s akademickým magisterským titulom v odbore belgické právo.

               62

               Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva aj to, že A. Brouillard nedosiahol také právnické vzdelanie, ktoré je osvedčené titulom doktora práva, bakalára práva alebo magistra práva priznaným belgickou univerzitou.

               63

               Ako sa už potvrdilo na pojednávaní, je tiež zjavné, že titul master, na ktorý sa A. Brouillard odvoláva, nezahŕňa nijakú výučbu belgického práva a neosvedčuje nijaké vzdelanie v oblasti správneho práva a pracovného práva, pričom oddelenie práva a kriminológie komisie Francúzskeho spoločenstva Belgicka pre rovnocennosť zastáva názor, že výučba v tejto oblasti je nevyhnutná pre ukončenie magisterského štúdia práva vo Francúzskom spoločenstve Belgicka.

               64

               Na tomto pojednávaní sa tiež uviedlo, že uvedené štúdium master zahŕňa výučbu francúzskeho občianskeho práva vrátane záväzkového a zmluvného práva. Nemožno teda vylúčiť, že vedomosti a kvalifikácie osvedčené uvedeným titulom vykazujú určitú relevanciu na účely posúdenia existencie znalostí a kvalifikácie, ktoré sa vyžadujú pre výkon funkcie referendára na Kasačnom súde.

               65

               Okrem toho A. Brouillard poukazoval aj na svoje odborné skúsenosti, konkrétne skúsenosti, ktoré získal na oddelení dokumentácie a zosúlaďovania textov Kasačného súdu. Zdá sa, že tieto odborné skúsenosti by pritom mohli byť v rámci tohto posúdenia relevantné.

               66

               Výberová komisia preto mala preskúmať, či titul master a odborné skúsenosti A. Brouillarda preukazujú, či získal požadované uvedené znalosti a kvalifikáciu. Vnútroštátny súd musí overiť, či vzhľadom na všetky okolnosti veci samej výberová komisia skutočne splnila túto povinnosť, a prípadne, či dotknutá osoba dostatočne preukázala, že má nevyhnutnú kvalifikáciu.

               67

               Za týchto okolností treba na štvrtú a piatu prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby za okolností, aké existujú v spore vo veci samej, výberová komisia pri výberovom konaní na miesto referendára na súde členského štátu, ak posudzuje žiadosť štátneho príslušníka tohto členského štátu o účasť na tomto výberovom konaní, podriadila túto účasť držbou diplomov vyžadovaných právnou úpravou tohto členského štátu alebo uznaním akademickej rovnocennosti magisterského diplomu vydaného univerzitou iného členského štátu bez toho, aby vzala do úvahy diplomy, certifikáty a ďalšie doklady ako celok spolu s odbornou praxou dotknutej osoby, tak, že vykoná porovnanie odbornej kvalifikácie osvedčenej týmito dokladmi s odbornou kvalifikáciou, ktorú vyžaduje predmetná právna úprava.

         O trovách

               68

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že po prvé sa vzťahuje na takú situáciu, aká je dotknutá vo veci samej, keď je štátny príslušník členského štátu, ktorý žije a pracuje v tomto členskom štáte, držiteľom diplomu získaného v inom členskom štáte, pričom sa na tento diplom odvoláva v súvislosti s prihlásením sa do výberového konania na miesto referendára na Kasačnom súde prvého členského štátu, a po druhé sa na túto situáciu nevzťahuje článok 45 ods. 4 ZFEÚ.

                           2.

                           Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/36/ES zo 7. septembra 2005 o uznávaní odborných kvalifikácií sa má vykladať v tom zmysle, že funkcia referendára na Kasačnom súde nie je „regulovaným povolaním“ v zmysle tejto smernice.

                           3.

                           Článok 45 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby za okolností, aké existujú v spore veci samej, výberová komisia pri výberovom konaní na miesto referendára na súde členského štátu, ak posudzuje žiadosť štátneho príslušníka tohto členského štátu o účasť na tomto výberovom konaní, podriadila túto účasť držbou diplomov vyžadovaných právnou úpravou tohto členského štátu alebo uznaním akademickej rovnocennosti magisterského diplomu vydaného univerzitou iného členského štátu bez toho, aby vzala do úvahy diplomy, certifikáty a ďalšie doklady ako celok spolu s odbornou praxou dotknutej osoby, tak, že vykoná porovnanie odbornej kvalifikácie osvedčenej týmito dokladmi s odbornou kvalifikáciou, ktorú vyžaduje predmetná právna úprava.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: francúzština.