title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. októbra 2014.#Guido Strack proti Európskej komisii.#Odvolanie – Právo byť vypočutý – Právo na zákonného sudcu – Prístup k dokumentom inštitúcií – Čiastočné zamietnutie prístupu odvolateľa k dotknutým dokumentom – Pôvodné rozhodnutie o zamietnutí – Vznik implicitného rozhodnutia o zamietnutí – Nahradenie implicitného rozhodnutia o zamietnutí výslovnými rozhodnutiami – Záujem na konaní po prijatí výslovných rozhodnutí o zamietnutí – Výnimky z práva na prístup k dokumentom – Ochrana záujmu riadnej správy vecí verejných – Ochrana osobných údajov a obchodných záujmov.#Vec C‑127/13 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 2. októbra 2014 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Právo byť vypočutý — Právo na zákonného sudcu — Prístup k dokumentom inštitúcií — Čiastočné zamietnutie prístupu odvolateľa k dotknutým dokumentom — Pôvodné rozhodnutie o zamietnutí — Vznik implicitného rozhodnutia o zamietnutí — Nahradenie implicitného rozhodnutia o zamietnutí výslovnými rozhodnutiami — Záujem na konaní po prijatí výslovných rozhodnutí o zamietnutí — Výnimky z práva na prístup k dokumentom — Ochrana záujmu riadnej správy vecí verejných — Ochrana osobných údajov a obchodných záujmov“
      Vo veci C‑127/13 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 15. marca 2013,

         Guido Strack, s bydliskom v Kolíne nad Rýnom (Nemecko), v zastúpení: H. Tettenborn, Rechtsanwalt,
      odvolateľ,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení: B. Conte a P. Costa de Oliveira, splnomocnené zástupkyne,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot (spravodajca) a A. Arabadžiev,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 22. mája 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Pán Strack sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie (T‑392/07, EU:T:2013:8, ďalej len „napadnutý rozsudok“) v rozsahu, v akom sa týmto rozsudkom úplne nevyhovelo niektorým návrhom na zrušenie viacerých rozhodnutí Komisie týkajúcich sa jeho žiadostí o prístup k rôznym dokumentom na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003 s. 331).

               2

               Európska komisia podala vzájomné odvolanie smerujúce k čiastočnému zrušeniu napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom Všeobecný súd týmto rozsudkom rozhodol jednak, že uplynutím lehôt stanovených v článku 8 nariadenia č. 1049/2001 došlo k vzniku implicitných rozhodnutí o zamietnutí prístupu k dokumentom, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť, a jednak, že Komisia porušila právo odvolateľa na prístup k výpisu z registra, ktorý Komisia mala vyhotoviť podľa článku 11 tohto nariadenia a ktorý mal obsahovať zoznam rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí prijatých pred 1. januárom 2005 (ďalej len „výpis z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom“).

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               3

               Listom z 20. júna 2007 odvolateľ podal Komisii prvú žiadosť o prístup k dokumentom podľa článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 týkajúcu sa troch skupín dokumentov.

               4

               Po prvé odvolateľ požadoval prístup k všetkým dokumentom týkajúcim sa všetkých opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom, ktoré boli čiastočne alebo úplne zamietnuté Komisiou od 1. januára 2005 (ďalej len „dokumenty týkajúce sa zamietnutých opakovaných žiadostí“).

               5

               Po druhé požadoval prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

               6

               Po tretie požadoval prístup k všetkým dokumentom súvisiacich s konaním vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Sequeira Wandschneider/Komisia (T‑110/04, EU:T:2007:78, ďalej len s „dokumenty súvisiace s vecou T‑110/04“).

               7

               Táto prvá žiadosť o prístup k predmetným dokumentom bola zapísaná do registra Komisie 3. júla 2007 a na jej základe došlo k výmene korešpondencie medzi Komisiou a odvolateľom. V tejto súvislosti Komisia odvolateľovi listom z 24. júla 2007 oznámila, že výpis z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom neexistuje.

               8

               Po uplynutí lehoty stanovenej v článku 7 nariadenia č. 1049/2001 na vybavenie prvých žiadostí o prístup k dokumentom a po tom, ako Komisia prijala rozhodnutie z 13. augusta 2007 o zamietnutí týkajúcom sa prístupu k dokumentom súvisiacim s vecou T‑110/04, podal odvolateľ 15. augusta 2007„opakovanú žiadosť“ o prístup v súlade s článkom 7 ods. 2 a 4 uvedeného nariadenia.

               9

               Uvedená žiadosť bola predmetom viacerých rozhodnutí o priznaní čiastočného prístupu k požadovaným dokumentom, ktoré boli prijaté po uplynutí lehôt stanovených v článku 8 nariadenia č. 1049/2001 a po podaní žaloby, na základe ktorej bol vydaný napadnutý rozsudok, konkrétne rozhodnutí z 23. októbra 2007, 28. novembra 2007, 15. februára 2008 a 9. apríla 2008. Na základe týchto rozhodnutí bol odvolateľovi poskytnutý prístup k veľkému množstvu dokumentov, ktorých obsah však bol čiastočne začiernený, aby sa zaručila ochrana osobných údajov alebo obchodných záujmov.

         Žaloba na Všeobecnom súde a napadnutý rozsudok

               10

               Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. októbra 2007 sa odvolateľ domáhal zrušenia implicitných a výslovných rozhodnutí o zamietnutí prístupu k dokumentom, na ktoré sa vzťahovali pôvodná a potvrdzujúca žiadosť o prístup k predmetným dokumentom. Keďže po podaní uvedeného návrhu Komisia prijala viaceré výslovné rozhodnutia, ktorými bol čiastočne zamietnutý prístup k požadovaným dokumentom, odvolateľ rozšíril svoju žalobu aj na tieto rozhodnutia.

               11

               V napadnutom rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že v prípade neexistencie akéhokoľvek opakovaného rozhodnutia prijatého Komisiou podľa článku 8 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 v lehotách stanovených v tomto ustanovení došlo k vzniku implicitných zamietavých rozhodnutí, ktoré mohli byť predmetom žaloby o neplatnosť. Žalobu však zamietol v časti, v akej smerovala proti implicitným rozhodnutiam, pretože odvolateľ stratil záujem na konaní v okamihu, keď Komisia prijala výslovné rozhodnutia o čiastočnom zamietnutí, ktorými sa nahradili implicitné rozhodnutia.

               12

               Keďže žaloba bola v čase svojho podania prípustná, Všeobecný súd povolil jej rozšírenie aj na výslovné rozhodnutia.

               13

               S ohľadom na žalobné návrhy smerujúce proti listu Komisie z 24. júla 2007, ktorým odvolateľovi oznámila, že výpis z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístupe k dokumentom neexistuje, Všeobecný súd rozhodol, že tieto návrhy sú prípustné.

               14

               Pokiaľ ide o meritum veci, Všeobecný súd zrušil rozhodnutie Komisie z 24. júla 2007, ktorým sa zamieta prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom, a rozhodnutie z 23. októbra 2007 o dokumentoch Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) v rozsahu, v akom sa týka údajov o právnických osobách, ako aj rozhodnutia z 28. novembra 2007 a z 15. februára 2008 týkajúce sa dokumentov Komisie, okrem dokumentov OLAF‑u a okrem dokumentov súvisiacich s vecou T‑110/04.

               15

               Okrem toho rozhodnutie z 28. novembra 2007 týkajúce sa dokumentov súvisiacich s vecou T‑110/04 a rozhodnutie z 9. apríla 2008 boli čiastočne zrušené.

               16

               Vo zvyšnej časti Všeobecný súd žalobu zamietol a zaviazal Komisiu znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť dve tretiny trov konania, ktoré vynaložil odvolateľ.

         Návrhy účastníkov konania

               17

               G. Strack navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom sa jeho žalobným návrhom nevyhovelo, alebo sa im vyhovelo len čiastočne,

                        —

                        vyhovel jeho žalobným návrhom, ktoré predložil vo svojom podaní v prvostupňovom konaní,

                        —

                        zamietol vzájomné odvolanie v celom rozsahu,

                        —

                        zaviazal Komisiu na náhradu všetkých trov konania a

                        —

                        subsidiárne zrušil aj rozhodnutie predsedu Všeobecného súdu, ktorým sa vec T‑392/07 pridelila štvrtej komore uvedeného súdu.

               18

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zamietol odvolanie v celom rozsahu,

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom vyhlasuje žalobu proti údajným implicitným rozhodnutiam, ktorými sa zamietol prístup k dokumentom týkajúcim sa opakovaných žiadostí, za prípustnú.

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok v časti, v akej ním bolo zrušené rozhodnutie Komisie z 24. júla 2007, ktorým odvolateľovi oznámila, že výpis z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístupe k dokumentom neexistuje, a

                        —

                        zaviazal odvolateľa na náhradu všetkých trov konania pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom.

         O vzájomnom odvolaní

               19

               V rámci vzájomného odvolania Komisia uvádza dva odvolacie dôvody, z ktorých prvý sa týka prípustnosti pôvodnej žaloby. V prejednávanej veci treba preto najskôr preskúmať tieto odvolacie dôvody.

         O prvom vzájomnom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               20

               Prvý odvolací dôvod je založený na neprípustnosti žaloby smerujúcej k zrušeniu implicitných rozhodnutí o zamietnutí, ktoré vznikli v súlade s článkom 8 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 po uplynutí lehôt stanovených v tomto článku.

               21

               Komisia tvrdí, že po uplynutí lehôt stanovených v článku 8 nariadenia č. 1049/2001 nemohlo dôjsť k vzniku žiadneho implicitného rozhodnutia o zamietnutí, pretože jednak odvolateľ odmietol hľadať vhodné riešenie v súlade s článkom 6 ods. 3 tohto nariadenia a jednak, že v záujme riadnej správy vecí verejných nebola Komisia povinná rešpektovať lehoty stanovené uvedeným nariadením, pretože žiadosť o prístup k predmetným dokumentom sa vzťahovala na ich zjavne neprimerané množstvo.

               22

               Komisia tiež tvrdí, že napadnutý rozsudok je postihnutý vadou nedostatku odôvodnenia v tom zmysle, že Všeobecný súd sa v bode 45 daného rozsudku opieral o zjavne nesprávny výklad svojej judikatúry. Okrem toho sa v odôvodnení uvedeného rozsudku údajne nachádza rozpor v bodoch 49 a 144.

               23

               Odvolateľ navrhuje prvý odvolací dôvod Komisie zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               24

               Treba uviesť, že z článku 8 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 vyplýva, že na jednej strane, ak sa dotknutej inštitúcii nepodarí odpovedať na opakovanú žiadosť o sprístupnenie dokumentu v stanovenej lehote, považuje sa to za zamietnutie prístupu. Na druhej strane toto implicitné rozhodnutie predstavuje okamih začatia plynutia lehoty, počas ktorej môže dotknutá osoba podať žalobu o neplatnosť proti danému rozhodnutiu. Plynutie týchto lehôt, ktoré sú zavedené vo všeobecnom záujme, nemôžu účastníci konania ovplyvniť.

               25

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že nariadenie č. 1049/2001 neupravuje možnosť odchýliť sa od lehôt stanovených v jeho článkoch 7 a 8, pretože tieto lehoty sú rozhodujúce pre konanie o prístup k dokumentom dotknutých inštitúcií, ktorého cieľom je umožniť rýchle a jednoduché vybavenie žiadostí o prístup k dokumentom (pozri v tomto zmysle rozsudok Internationaler Hilfsfonds/Komisia, C‑362/08 P, EU:C:2010:40, bod 53).

               26

               V prípade žiadosti týkajúcej sa veľmi dlhého dokumentu alebo veľkého počtu dokumentov môže byť lehota stanovená v článku 8 ods. 1 tohto nariadenia výnimočne predĺžená len raz o 15 pracovných dní. Hoci v takom prípade sa dotknutá inštitúcia môže v súlade s článok 6 ods. 3 uvedeného nariadenia usilovať o dosiahnutie vhodného riešenia so žiadateľom o prístup k dokumentom, ktoré táto inštitúcia má, táto dohoda sa môže týkať len obsahu a množstva požadovaných dokumentov.

               27

               Toto konštatovanie nemožno vyvrátiť tvrdením Komisie vzťahujúcim sa na možnosť inštitúcií zladiť záujmy žiadateľov o prístup k dokumentom, ktoré majú, so záujmom riadnej správy vecí verejných. Je nesporné, že podľa bodu 30 rozsudku Rada/Hautala (C‑353/99 P, EU:C:2001:661) zo zásady proporcionality vyplýva, že inštitúcie môžu s cieľom chrániť záujem riadnej správy vecí verejných v osobitných prípadoch, keď množstvo dokumentov, ku ktorým sa požaduje prístup alebo množstvo častí, ktoré treba začierniť, spôsobujú neprimerané pracovné zaťaženie, uviesť do rovnováhy na jednej strane záujem žiadateľa o prístup a na druhej strane pracovné zaťaženie, ktoré z vybavenia žiadosti vyplýva.

               28

               Inštitúcia teda môže za výnimočných okolností odmietnuť prístup k niektorým dokumentom z dôvodu, že pracovné zaťaženie spojené s ich zverejnením by bolo neprimerané vo vzťahu k cieľom, ktoré žiadosť o prístup k týmto dokumentom sleduje. Odvolávanie sa na zásadu proporcionality nemôže umožniť predĺženie lehôt stanovených v nariadení č. 1049/2001, pretože by to mohlo viesť k stavu právnej neistoty.

               29

               Pokiaľ ide o tvrdenia smerujúce proti odôvodneniu napadnutého rozsudku, treba uviesť, že skutočnosť, že Všeobecný súd dospel v merite veci k inému záveru ako Komisia, nemôže sama osebe znamenať, že napadnutý rozsudok nebol riadne odôvodnený (rozsudok Gogos/Komisia, C‑583/08 P, EU:C:2010:287, bod 35).

               30

               Údajný rozpor medzi bodmi 49 a 144 napadnutého rozsudku sa navyše zakladá na nesprávnom pochopení týchto bodov, pretože vôľa odvolateľa v tom zmysle, aby boli dodržané lehoty stanovené v nariadení č. 1049/2001 nemôže vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 24 až 28 tohto rozsudku v žiadnom prípade znamenať, že Komisia nemala možnosť dosiahnuť vhodné riešenie.

               31

               Z toho vyplýva, že prvý odvolací dôvod vzájomného odvolania Komisie treba zamietnuť.

         O druhom vzájomnom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               32

               Komisia svojím druhým odvolacím dôvodom Všeobecnému súdu vytýka jeho rozhodnutie, že porušila právo odvolateľa na prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

               33

               Komisia tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že jej list z 24. júla 2007, ktorým odvolateľovi oznámila, že taký výpis neexistuje, predstavoval zamietnutie prístupu k tomuto dokumentu. V tejto súvislosti tvrdí, že jednak je nemožné predložiť výpis z registra, ktorý napriek povinnosti stanovenej v článku 11 nariadenia č. 1049/2001 neexistuje, a jednak, že toto nariadenie sa uplatňuje len na existujúce dokumenty. V žiadnom prípade žiadosť o prístup nemôže zakladať povinnosť vyhotoviť neexistujúci dokument.

               34

               Komisia tiež tvrdí, že Všeobecný súd rozhodol ultra petita, keď zrušil výslovné zamietavé rozhodnutie, hoci odvolateľ požadoval zrušenie implicitného rozhodnutia o zamietnutí, ako aj keď rozhodol o rozsahu povinnosti Komisie vyplývajúcej z článku 11 nariadenia č. 1049/2001.

               35

               Odvolateľ navrhuje zamietnuť druhý odvolací dôvod Komisie, pretože sa zakladá na jej vlastnom porušení nariadenia č. 1049/2001, a najmä jeho článku 11. Okrem toho tvrdí, že Komisia mala predložiť viac dôkazov na podporu svojho tvrdenia, že výpis z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom nebol vyhotovený. Napokon, ak tento register neexistuje, Komisia mala buď tento register vytvoriť, alebo predložiť samotné dokumenty, ktoré sa majú zaregistrovať, čo vyplýva z jej povinnosti poskytnúť pomoc.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               36

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že konanie o žiadosti o prístup k dokumentom inštitúcií sa skladá z dvoch fáz a že odpoveď na prvú žiadosť v zmysle článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001 predstavuje len prvé zaujatie postoja, proti ktorému nemožno v zásade podať žalobu (pozri uznesenie Internationaler Hilfsfonds/Komisia, C‑208/11 P, EU:C:2012:76, body 30 a 31). Ak však výnimočne inštitúcia zaujme takou odpoveďou svoje konečné stanovisko, táto odpoveď môže byť predmetom žaloby o neplatnosť (pozri rozsudok Internationaler Hilfsfonds/Komisia, EU:C:2010:40, bod 62).

               37

               Z napadnutého rozsudku vyplýva, že odvolateľ požiadal o prístup k časti registra, ktorý sa má vyhotovovať podľa nariadenia č. 1049/2001, a že tento prístup mu bol zamietnutý z dôvodu, že taký register nebol vytvorený.

               38

               Ako v tejto súvislosti uviedla generálna advokátka v bode 65 svojich návrhov, právo na prístup k dokumentom sa podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 vzťahuje len na dokumenty, ktoré existujú a ktoré má dotknutá inštitúcia v držbe.

               39

               Podľa článku 8 ods. 1 a 3 nariadenia č. 1049/2001, ktorý predstavuje osobitný prejav zásady súdnej ochrany, však akékoľvek zamietnutie prístupu k dokumentom, ktoré sa požadujú od správneho orgánu, môže byť predmetom uplatňovania práv súdnou cestou. To platí aj bez ohľadu na to, aký bol dôvod na zamietnutie tohto prístupu.

               40

               Pokiaľ ide o právo dotknutých osôb podať žalobu, nie je teda rozhodujúce, či sa tvrdí, že prístup k dokumentu treba zamietnuť z dôvodov uvedených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 alebo z dôvodu, že požadovaný dokument neexistuje. Akékoľvek iné riešenie by bránilo vykonať preskúmanie prináležiace súdu Únie, pokiaľ ide o dôvodnosť rozhodnutia o zamietnutí prístupu k dokumentom inštitúcií, pretože by príslušnej inštitúcii stačilo, aby s cieľom vyhnúť sa akémukoľvek súdnemu preskúmaniu tvrdila, že dokument neexistuje.

               41

               Treba však konštatovať, že neexistencia dokumentu, ku ktorému sa požaduje prístup, alebo okolnosť, že ho dotknutá inštitúcia nemá k dispozícii, nespôsobujú neuplatniteľnosť nariadenia č. 1049/2001.

               42

               Naopak, dotknutej inštitúcii prináleží žiadateľovi odpovedať a prípadne odôvodniť pred súdom zamietnutie prístupu z tohto dôvodu (pozri analogicky rozsudok Heylens a i., 222/86, EU:C:1987:442, bod 15).

               43

               V prejednávanej veci však z vysvetlení uvedených Komisiou pred Všeobecným súdom, ako aj z písomností v spise, ktoré mu boli predložené, jasne vyplýva, že predmetný register nebol vytvorený. Z toho dôvodu Komisia nemohla vyhovieť žiadosti odvolateľa, ktorou žiadal o prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

               44

               Ako generálna advokátka uviedla v bode 67 svojich návrhov, nariadenie č. 1049/2001 nespája povinnosť podľa článku 11 priamo s právom na prístup k dokumentom podľa článku 2 ods. 1. Prostredníctvom žiadosti o prístup k dokumentom teda nemožno presadzovať splnenie registračnej povinnosti.

               45

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba konštatovať, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď zrušil výslovné rozhodnutie z 24. júla 2007 o odmietnutí prístupu k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

               46

               Článok 11 nariadenia č. 1049/2001 ani povinnosť poskytnúť pomoc stanovená v článku 6 ods. 2 tohto nariadenia totiž nemôže uložiť inštitúcii povinnosť vytvoriť dokument, ktorý sa od nej požaduje, no neexistuje.

               47

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba zrušiť napadnutý rozsudok v časti, v akej ním Všeobecný súd rozhodol, že Komisia bola povinná vyhotoviť neexistujúci dokument, a v dôsledku toho zrušil rozhodnutie Komisie z 24. júla 2007, ktorým odvolateľovi zamietla prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

         O hlavnom odvolaní

         O prvom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               48

               Odvolateľ svojím prvým odvolacím dôvodom založeným na nepríslušnosti rozhodovacej komory tvrdí, že tým, že preskúmanie jeho veci bolo opätovne pridelené inej komore, než tej, ktorá bola pôvodne stanovená, Všeobecný súd porušil jeho právo na zákonného sudcu, práva zaručené článkom 6 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a článkom 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“), ako aj viaceré ustanovenia Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu. Okrem toho odvolateľ uvádza jeden argument založený na porušení jeho práva byť vypočutý pred opätovným pridelením preskúmania jeho žaloby.

               49

               Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod treba zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               50

               Na rozdiel od tvrdenia odvolateľa Všeobecný súd správne uplatnil rokovací poriadok. V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa článku 12 svojho rokovacieho poriadku Všeobecný súd stanoví pravidlá, podľa ktorých sa veci prideľujú jednotlivým komorám, a že toto rozhodnutie sa uverejní v Úradnom vestníku Európskej únie. Rozhodnutia stanovujúce pravidlá, podľa ktorých sa veci prideľujú komorám, ktoré platili v momente podania žaloby (Ú. v. EÚ C 269, 2007, s. 42), ako aj tie, ktoré platili v momente opätovného pridelenia (Ú. v. EÚ C 232, 2011, s. 2) znejú rovnako. Z uvedeného vyplýva, že predseda Všeobecného súdu môže rozhodnúť odchylne od postupného určenia stanoveného týmito rozhodnutiami „s cieľom zabezpečiť vyrovnané rozdelenie pracovného zaťaženia“.

               51

               Keďže uplatnenie tejto odchýlky sa neobmedzuje len na moment podania žaloby, nič nebráni tomu, aby táto vec bola opätovne pridelená aj neskôr.

               52

               Takýto výklad treba uplatniť tým skôr, keď opätovné pridelenie veci v záujme riadneho výkonu spravodlivosti a v záujme zabezpečenia rovnomerného rozdelenia pracovného zaťaženia sleduje cieľ, ktorým je zabezpečiť, aby sa v súlade s článkom 47 ods. 2 Charty veci prejednali v primeranej lehote.

               53

               Okrem toho, pokiaľ ide o argument odvolateľa založený na porušení jeho práva byť vypočutý pred opätovným pridelením jeho veci, treba konštatovať, že je tiež nedôvodný. Podobne ako prvé pridelenie veci, jej opätovné pridelenie inému rozhodovaciemu zloženiu než tomu, ktorému bola pôvodne určená, totiž nepriznáva účastníkom konania možnosť vopred sa vyjadriť k tomuto procesnému opatreniu.

               54

               Okrem toho treba uviesť, že v prejednávanej veci odvolateľ nijako nespochybnil nestrannosť rozhodovacieho zloženia, ktorému bola jeho žaloba o neplatnosť predložená.

               55

               Prvý odvolací dôvod treba preto zamietnuť.

         O druhom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               56

               Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľ uvádza, že napadnutý rozsudok obsahuje viaceré procesné vady.

               57

               Po prvé odvolateľ Všeobecnému súdu jednak vytýka, že zamietol jeho žiadosť o skrátené súdne konanie, a jednak tvrdí, že dĺžka konania bola neprimeraná a že z tohto dôvodu mu Všeobecný súd mal buď priznať náhradu škody, alebo zaslať túto jeho žiadosť príslušnému súdnemu orgánu.

               58

               Odvolateľ po druhé tvrdí, že Všeobecný súd porušil jeho právo byť vypočutý. Všeobecný súd neprihliadol ani na jedno z jeho dvoch dodatočných vyjadrení, ani na žiadosť o opravu správy pre pojednávanie. Navyše na pojednávaní bol jeho čas na prednes obmedzený na 30 minút a Všeobecný súd pripustil jedno nové tvrdenie Komisie založené na nariadení Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 45/2001 z 18. decembra 2000 o ochrane jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov (Ú. v. ES L 8, 2001, s. 1; Mim. vyd. 13/026, s. 102) bez toho, aby mu umožnil vyjadriť sa k nemu písomne. Napokon odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd mu nepriznal možnosť riadne sa vyjadriť k dokumentom, ktoré v súlade s rozhodnutím z 23. októbra 2007 predložil OLAF.

               59

               Po tretie odvolateľ uvádza, že Všeobecný súd nepreskúmal všetky dokumenty, ktoré mu Komisia predložila, s cieľom určiť, či odstránenie údajov, ktoré vykonala v súlade s článkom 4 nariadenia č. 1049/2001, bolo dôvodné.

               60

               Po štvrté odvolateľ uvádza, že Všeobecný súd nemal dostatočne preukázané, že Komisia mu skutočne predložila všetky dokumenty týkajúce sa zamietnutých opakovaných žiadostí.

               61

               Komisia navrhuje, aby bol druhý odvolací dôvod zamietnutý ako neprípustný alebo zjavne nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               62

               Treba uviesť, že keď neexistujú indície, podľa ktorých nadmerná dĺžka trvania konania pred Všeobecným súdom mala vplyv na riešenie sporu, údajné nedodržanie požiadavky rozhodnutia veci v primeranej lehote nemôže viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku (rozsudok Groupe Gascogne/Komisia, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, bod 73).

               63

               V prejednávanom prípade odvolateľ netvrdí, že by nadmerná dĺžka trvania konania pred Všeobecným súdom mala akýkoľvek vplyv na riešenie sporu. Takže ani odmietnutie Všeobecného súdu rozhodnúť v skrátenom súdnom konaní, ani údajná neprimeraná dĺžka konania nemôžu viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku.

               64

               Tvrdenie založené na nezákonnosti zamietnutia žiadosti o náhradu škody, ktorú odvolateľ založil na tých istých dôvodoch, ktoré sa týkali dĺžky trvania konania, sa musí tiež zamietnuť. Z judikatúru Súdneho dvora totiž vyplýva, že Všeobecnému súdu, ktorý je príslušný podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ rozhodovať o takýchto návrhoch na náhradu škody, prináleží rozhodovať v inom rozhodovacom zložení, než v ktorom rozhodoval spor, ktorý viedol ku konaniu, ktorého dĺžka sa kritizuje (rozsudok Groupe Gascogne/Komisia, EU:C:2013:770, bod 90).

               65

               Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd správne rozhodol, keď zamietol návrh na náhradu škody založený na dĺžke konania ako neprípustný, pričom v bode 93 napadnutého rozsudku rozhodol, že tento návrh mal byť podaný samostatnou žalobou.

               66

               Taktiež treba zamietnuť tvrdenia založené na zamietnutí dvoch dodatočných vyjadrení a odmietnutie Všeobecného súdu predĺžiť odvolateľov čas vymedzený na prednes nad 30 minút, pretože z napadnutého rozsudku jasne vyplýva, že odvolateľ mal dostatočnú príležitosť vyjadriť svoje návrhy na zrušenie, ktoré v rámci svojej žaloby uviedol.

               67

               Pokiaľ ide o dokumenty OLAF‑u, z napadnutého rozsudku vyplýva, že rozhodnutím z 23. októbra 2007 bol odvolateľovi poskytnutý čiastočný prístup k týmto dokumentom. Odvolateľ však uviedol, že všetky dokumenty, ktorých sa toto rozhodnutie o umožnení prístupu týkalo, mu boli doručené až po podaní repliky a že z tohto dôvodu sa nemohol vyjadriť k ich obsahu v rámci písomnej časti konania pred Všeobecným súdom.

               68

               Z písomností v spise však vyplýva, že odvolateľovi boli predmetné dokumenty doručené v dostatočnom predstihu pred pojednávaním, t. j. najneskôr v októbri 2008, čo je dostatočný čas na to, aby ich mohol preskúmať a zaujať k nim stanovisko (pozri v tomto zmysle rozsudok Corus UK/Komisia, C‑199/99 P, EU:C:2003:531, bod 21).

               69

               Tvrdenie odvolateľa, založené na tom, že Všeobecný súd zohľadnil tvrdenie týkajúce sa nariadenia č. 45/2001, ktoré Komisia uviedla po prvýkrát na pojednávaní, treba tiež zamietnuť.

               70

               Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že keď je cieľom žiadosti založenej na nariadení č. 1049/2001 získať prístup k dokumentom obsahujúcim osobné údaje, ustanovenia nariadenia č. 45/2001 sa v plnej miere uplatnia (rozsudok Komisia/Bavarian Lager, C‑28/08 P, EU:C:2010:378, bod 63).

               71

               Z uvedeného vyplýva, že tvrdenie Komisie založené na nariadení č. 45/2001 s cieľom odôvodniť uplatnenie výnimky týkajúcej sa ochrany osobných údajov stanovenej v článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001 predstavuje posilnenie dôvodu, ktorý už implicitne uviedla v rozhodnutiach, ktorými priznala prístup k určitému počtu dokumentov, ktoré však boli čiastočne začiernené, aby sa zaručila ochrana osobných údajov, ako uviedla generálna advokátka v bode 123 svojich návrhov, a že teda Všeobecný súd na to správne prihliadol.

               72

               Navyše odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd mal povinnosť úplne alebo čiastočne preskúmať každý dokument, ku ktorému bol prístup zamietnutý, čo však neurobil.

               73

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Všeobecný súd je povinný nariadiť vydanie takého dokumentu a preskúmať ho, iba ak sa namieta, že informácie, ku ktorým bol zamietnutý prístup, spadajú do pôsobnosti výnimiek stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 (rozsudok Jurašinović/Rada, C‑576/12 P, EU:C:2013:777, body 27 a 29).

               74

               Odvolateľ teda síce namietal proti dôvodnosti odôvodnenia rozhodnutí, ktorými Komisia priznala prístup k niekoľkým dokumentom, ktorých obsah bol čiastočne začiernený, aby sa zaručila ochrana osobných údajov, ale neuviedol, že výnimky uvedené v danom článku 4 neboli uplatniteľné na predmetné dokumenty, a Všeobecný súd teda nebol povinný preskúmať tieto dokumenty (pozri v tomto zmysle rozsudok Jurašinović/Rada, EU:C:2013:777, body 28 až 30).

               75

               Odvolateľ Všeobecnému súdu navyše vytýka, že neoveril, či začiernenie údajov, ktoré vykonala Komisia, sa skutočne obmedzovalo na informácie spadajúce do rámca uplatnenia výnimiek, ktoré uvádzala.

               76

               V prejednávanom prípade, na rozdiel od vecí, v ktorých boli vyhlásené rozsudky IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia (C‑135/11 P, EU:C:2012:376) a Jurašinović/Rada (EU:C:2013:777), má odvolateľ k dispozícií dokumenty, o ktoré požiadal. Z tohto dôvodu mal možnosť odhaliť, či existujú indície umožňujúce dôvodne pochybovať, že odstránenie informácií vykonané Komisiou, sa týka informácií, na ktoré sa vzťahuje jedna z výnimiek stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001.

               77

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že len Všeobecný súd rozhoduje o prípadnej potrebe doplnenia informácií, ktorými disponuje vo veci, o ktorej rozhoduje. Dôkazný charakter procesných dokumentov patrí do jeho právomoci nezávislého posúdenia skutkových okolností (rozsudok E.ON Energie/Komisia, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 115).

               78

               Takže vzhľadom na prezumpciu zákonnosti, ktorá sa spája s aktmi Únie, v prípade neexistencie akejkoľvek indície zo strany odvolateľa umožňujúcej dôvodne pochybovať, či sa začiernenia vykonané Komisiou týkajú informácií, na ktoré sa vzťahuje niektorá z výnimiek stanovených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, Všeobecný súd nebol povinný nariadiť predloženie všetkých dotknutých dokumentov, ani ich preskúmať.

               79

               Napokon pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa predloženia neúplných dokumentov týkajúcich sa zamietnutých opakovaných žiadostí, treba pripomenúť, že Všeobecný súd je výlučne príslušný na zistenie a posúdenie relevantného skutkového stavu, ako aj na posúdenie dôkazných prostriedkov, okrem prípadu ich skreslenia (rozsudok Rousse Industry/Komisia, C‑271/13 P, EU:C:2014:175, bod 81). O také skreslenie ide najmä vtedy, keď Všeobecný súd zjavne prekročil hranice primeraného posúdenia dôkazných prostriedkov.

               80

               V prejednávanej veci odvolateľ pred Všeobecným súdom tvrdil, že z vlastných štatistík Komisie vyplýva, že predložila len časť rozhodnutí o zamietnutí prístupu k predmetným dokumentom. V odpovedi Komisia uviedla, že tento rozdiel vyplýval z toho, že jednak jedno rozhodnutie o zamietnutí prístupu k dokumentom sa mohlo vzťahovať na viaceré žiadosti o prístup k takým dokumentom, a jednak, že konania o niektorých žiadostiach o prístup ku konca roku stále prebiehali.

               81

               Z písomností v spise, ktoré boli predložené Všeobecnému súdu, nevyplýva, že by došlo k akémukoľvek skresleniu pri posúdení týmto súdom všetkých okolností.

               82

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba celý druhý odvolací dôvod zamietnuť.

         O treťom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               83

               Odvolateľ svojím tretím odvolacím dôvodom uvádza viacero tvrdení týkajúcich sa nesprávnych právnych posúdení všetkých implicitných a výslovných rozhodnutí Komisie.

               84

               Odvolateľ v prvom rade tvrdí, že Všeobecný súd mal rozhodnúť o zákonnosti implicitných rozhodnutí o odmietnutí prístupu k predmetným dokumentom. V tejto súvislosti uviedol, že si zachoval záujem na konaní proti týmto rozhodnutiam aj po tom, ako boli prijaté výslovné rozhodnutia.

               85

               Odvolateľ navyše tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že výslovné rozhodnutia prijaté Komisiou nahradili implicitné rozhodnutia o zamietnutí prístupu k predmetným dokumentom, ktoré vznikli v súlade s článkom 8 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001. Jednak výslovné rozhodnutia neobsahovali nijaký odkaz na implicitné rozhodnutia a jednak pokiaľ ide presnejšie o rozhodnutie z 23. októbra 2007 týkajúce sa dokumentov OLAF‑u, toto rozhodnutie bolo prijaté na základe článku 7, a nie článku 8 uvedeného nariadenia.

               86

               Napokon odvolateľ subsidiárne tvrdí, že výslovné rozhodnutia zrušili implicitné rozhodnutia len čiastočne.

               87

               Komisia navrhuje zamietnuť tretí odvolací dôvod ako neprípustný alebo nedôvodný, pretože jej výslovné rozhodnutia nahradili implicitné rozhodnutia o zamietnutí prístupu k predmetným dokumentom, a to aj napriek tomu, že prístup, ktorý priznávajú, je obmedzený.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               88

               Ako už bolo pripomenuté v bode 24 tohto rozsudku, ak pred uplynutím lehoty na odpoveď na opakovanú žiadosť odvolateľa nebolo prijaté žiadne výslovné rozhodnutie, v súlade s článkom 8 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 došlo k vzniku implicitných rozhodnutí o zamietnutí prístupu k dokumentom, ktoré môžu byť predmetom žaloby.

               89

               Tieto rozhodnutia však boli zrušené v dôsledku neskorších rozhodnutí prijatých Komisiou, ktorými odvolateľovi priznala čiastočný prístup k požadovaným dokumentom. Takže Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že konanie o žalobe v rozsahu, v akom smeruje proti implicitným rozhodnutiam o zamietnutí prístupu k predmetným dokumentom, sa zastavuje.

               90

               Presnejšie v súvislosti s rozhodnutím z 23. októbra 2007, ktoré sa týka dokumentov OLAF‑u, tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého rozhodnutie prijaté na základe článku 7 nariadenia č. 1049/2001 nemôže nahradiť implicitné rozhodnutie podľa článku 8 ods. 3 tohto nariadenia, sa zakladá na nesprávnom výklade uvedeného rozhodnutia. Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že pri kvalifikovaní napadnutých aktov treba vychádzať z ich samotnej podstaty a forma, v akej je akt alebo rozhodnutie prijaté, je z tohto hľadiska v podstate bezvýznamná (pozri analogicky rozsudok NDSHT/Komisia, C‑322/09 P, EU:C:2010:701, bod 46).

               91

               Keďže rozhodnutie z 23. októbra 2007 týkajúce sa dokumentov OLAF‑u bolo prijaté po zaslaní opakovanej žiadosti o prístup k predmetným dokumentom a po uplynutí lehôt stanovených v článku 8 nariadenia č. 1049/2001, treba konštatovať, že ide o výslovné rozhodnutie v odpovedi na opakovanú žiadosť. Odkaz na článok 7 nariadenia č. 1049/2001 teda nie je relevantný.

               92

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba tretí odvolací dôvod zamietnuť.

         O štvrtom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               93

               Odvolateľ svojím štvrtým odvolacím dôvodom tvrdí, že v časti, v akej sa napadnutý rozsudok vzťahuje na rozsah žiadosti o prístup k dokumentom súvisiacich s vecou T‑110/04, došlo v tomto rozsudku k skresleniu skutkových okolností a jeho odôvodnenie je nedostatočné.

               94

               Komisia navrhuje tento odvolací dôvod zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               95

               Odvolateľ svojím štvrtým odvolacím dôvodom v podstate tvrdí, že Všeobecný súd skreslil skutkové okolnosti v bodoch 151 až 154 napadnutého rozsudku.

               96

               Všeobecný súd sa však mohol domnievať, a to bez toho, aby skreslil žalobné návrhy odvolateľa a rozsudkom, ktorý je dostatočne odôvodnený, že vymenovanie dokumentov nachádzajúce sa v pôvodnej žiadosti o prístup k dokumentom, pred ktorým sú uvedené slová „presnejšie“, bolo taxatívne a že odvolateľ nežiadal o iné dokumenty.

               97

               Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľa týkajúce sa neexistencie príloh A1 a A2, treba konštatovať, že z písomností v spise nevyplýva, že by údajná neexistencia týchto dokumentov bola predmetom konania pred Všeobecným súdom. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že v rámci odvolacieho konania je pritom právomoc Súdneho dvora obmedzená na posúdenie právneho riešenia žalobných dôvodov a tvrdení prejednávaných na prvom stupni.

               98

               Z toho vyplýva, že štvrtý odvolací dôvod sa musí zamietnuť.

         O piatom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               99

               Odvolateľ svojím piatym odvolacím dôvodom namieta proti uplatneniu výnimky vzťahujúcej sa na ochranu údajov Komisiou a zákonnosť začiernenia osobných údajov, ktoré vykonala Komisia.

               100

               Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod treba v celom rozsahu zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               101

               Pokiaľ ide o namietanie proti napadnutému rozsudku v časti, v ktorej Všeobecný súd rozhodol, že začiernenie osobných údajov, ktoré vykonala Komisia v súlade s výnimkou z práva na prístup k dokumentom, stanovenou v článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001, bolo zákonné, treba pripomenúť že judikatúra Súdneho dvora, podľa ktorej ustanovenia nariadenia č. 45/2001, konkrétne článok 8 písm. b) a článok 18 predstavujú základné ustanovenia, sa v plnej miere uplatnia, keď je cieľom žiadosti založenej na nariadení č. 1049/2001 získať prístup k dokumentom obsahujúcim osobné údaje (rozsudok Komisia/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, body 63 a 64).

               102

               Oznámenie takých údajov spadá pod definíciu „spracovanie“ v zmysle nariadenia č. 45/2001 (rozsudok Komisia/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, bod 69).

               103

               Z článku 5 uvedeného nariadenia vyplýva, že aby bolo spracovanie osobných údajov zákonné, musí spĺňať niektorú z podmienok stanovených v tomto článku.

               104

               Navyše osobné údaje sa môžu preniesť tretej osobe na základe nariadenia č. 1049/2001 len vtedy, ak tento prenos spĺňa podmienky stanovené v článku 8 písm. a) alebo b) nariadenia č. 45/2001 a navyše predstavuje zákonné spracovanie v zmysle požiadaviek článku 5 toho istého nariadenia.

               105

               Vzhľadom na vyššie uvedené sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď overil, či podmienky stanovené v článku 8 písm. b) nariadenia č. 45/2001 sú splnené.

               106

               Okrem toho, v rozpore s tvrdením odvolateľa nemožno z uvedeného ustanovenia vyvodiť, že inštitúcie, ktorým je predložená žiadosť o prístup k dokumentom, ktoré majú, sú povinné ex offo overiť, či existujú dôvody odôvodňujúce prenos osobných údajov.

               107

               Práve naopak, nevyhnutnosť preniesť tieto údaje musí preukázať žiadateľ o prístup (pozri rozsudok Komisia/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, bod 77).

               108

               Taktiež treba zamietnuť argumentáciu odvolateľa, podľa ktorej bola Komisia vzhľadom na článok 8 písm. a) nariadenia č. 45/2001 povinná preniesť mu osobné údaje z dôvodu, že prístup k dokumentom inštitúcií podľa nariadenia č. 1049/2001 je vždy vo verejnom záujme. Ako uviedla generálna advokátka v bode 154 svojich návrhov, taká argumentácia je však v rozpore s povinnosťou, ktorá prináleží žiadateľovi o prístup, aby preukázal nevyhnutnosť prenosu osobných údajov, ktorá je uvedená v predchádzajúcom bode.

               109

               Z bodu 173 napadnutého rozsudku navyše vyplýva, že odvolateľ nepredložil nijaký dôvod, na ktorom by sa mohla zakladať nevyhnutnosť predložiť osobné údaje Komisiou.

               110

               Z uvedeného vyplýva, že tvrdenia odvolateľa založené jednak na neprekonzultovaní so všetkými osobami, ktorých osobné údaje boli dotknuté, a jednak nezohľadnenie súhlasu niektorých osôb na zverejnení ich údajov, musia byť zamietnuté ako neúčinné. Hoci by prenos niektorých údajov bol zákonný, Komisia ich nemohla preniesť z toho dôvodu, že odvolateľ nepreukázal, ako vyplýva z článku 8 písm. b) nariadenia č. 45/2001 nevyhnutnosť takého prenosu.

               111

               Z tých istých dôvodov nemôže uspieť argumentácia odvolateľa smerujúca k získaniu mien úradníkov uvedených v dokumentoch súvisiacich s vecou T‑110/04. Všeobecný súd totiž správne rozhodol v bodoch 194 a 197 napadnutého rozsudku, že ich mená predstavovali chránené údaje v zmysle článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001. Okolnosť, že niektoré mená boli zverejnené na pojednávaní pred Všeobecným súdom v tejto veci, nevyvracia tento záver. Ako konštatoval Všeobecný súd v bode 194 napadnutého rozsudku, táto okolnosť neoslobodzuje ostatné inštitúcie od ich povinností.

               112

               Odvolateľ tiež tvrdí, že Všeobecný súd neprihliadol na povinnosť Komisie zakódovať mená, ktoré odstránila.

               113

               V tejto súvislosti Všeobecný súd správne zamietol žalobný dôvod odvolateľa týkajúci sa kódovania mien, keď v bodoch 207 a 208 napadnutého rozsudku rozhodol, že systematická povinnosť kódovania by predstavovala veľmi veľké a zbytočné pracovné zaťaženie. Ako totiž bolo pripomenuté v bodoch 27 a 28 tohto rozsudku, inštitúcie môžu v osobitných prípadoch po uvedení do rovnováhy na jednej strane záujmu žiadateľa o prístup k dokumentom a na druhej strane pracovného zaťaženia, ktoré by vyplývalo z vybavenia žiadosti, uprednostniť záujem na riadnej správe vecí verejných.

               114

               Odvolateľ tiež tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, že odôvodnenie uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001 Komisiou bolo dostatočné, hoci neobsahuje nijakú zmienku o nariadení č. 45/2001 a podrobne sa v ňom neuviedli ani dôvody, ktoré mohli odôvodniť odstránenie všetkých osobných údajov z dokumentov, ku ktorým sa požadoval prístup.

               115

               Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď potvrdil zákonnosť uplatnenia uvedeného ustanovenia Komisiou, pretože, ako už bolo uvedené v bodoch 70 a 71 tohto rozsudku, odvolávanie sa na článok 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001 nevyhnutne znamená uplatniteľnosť nariadenia č. 45/2001 (rozsudok Komisia/Bavarian Lager, EU:C:2010:378, bod 63).

               116

               Navyše, ako bolo uvedené v bodoch 106 až 111 tohto rozsudku, keďže odvolateľ neuviedol nijaký dôvod, na ktorom by sa zakladala nevyhnutnosť prenosu osobných údajov, otázka zákonnosti tohto prenosu sa už nekladie. Všeobecný súd však v bode 120 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že Komisia v tomto zmysle nemusela nijako viac odôvodňovať svoje rozhodnutie o uplatnení článku 4 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1049/2001.

               117

               To isté platí aj pokiaľ ide o body 125 a 126 napadnutého rozsudku, pretože aj v týchto bodoch Všeobecný súd správne rozhodol, ako generálna advokátka uviedla v bode 145 svojich návrhov, že odôvodnenie rozhodnutia Komisie, pokiaľ ide o začiernenie osobných údajov, zodpovedalo bežným požiadavkám v tejto oblasti.

               118

               Napokon odvolateľ tvrdí, že napadnutý rozsudok je postihnutý vadou nedostatku odôvodnenia v rozsahu, v akom sa týka zákonnosti začiernenia osobných údajov vykonaného v dokumentoch OLAF‑u.

               119

               Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že účastník konania teda nemôže zmeniť predmet sporu tak, že predloží prvýkrát v konaní pred Súdnym dvorom dôvod, ktorý mohol predložiť v konaní pred Všeobecným súdom, no neurobil tak, pretože by tým získal možnosť predložiť na Súdnom dvore, ktorý má v odvolacom konaní obmedzené právomoci, spor so širším rozsahom ako ten, ktorý prejednával a rozhodoval Všeobecný súd.

               120

               Z toho vyplýva, že uvedené tvrdenie treba zamietnuť z toho dôvodu, že v rámci konania pred Všeobecným súdom odvolateľ nenapadol vo svojej replike odôvodnenie rozhodnutia z 23. októbra 2007 týkajúce sa dokumentov OLAF‑u, hoci je nesporné, že toto rozhodnutie mu bolo doručené najneskôr spolu s vyjadrením k žalobe, ktoré predložila Komisia.

               121

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba piaty odvolací dôvod zamietnuť.

         O šiestom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               122

               Odvolateľ svojím šiestym odvolacím dôvodom Všeobecnému súdu vytýka, že pripustil príliš široké uplatnenie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 prvej zarážke nariadenia č. 1049/2001 s ohľadom na informácie uvedené v dokumentoch súvisiacich s vecou T‑110/04.

               123

               Odvolateľ navyše napáda odôvodnenie napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o to, či existuje alebo neexistuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie údajov, na ktoré sa vzťahovalo uvedené ustanovenie.

               124

               Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod treba zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               125

               Šiesty odvolací dôvod sa týka všetkých údajov, ktoré boli začiernené, aby sa nedali identifikovať niektoré podniky zapojené do antidumpingových konaní, na ktorých odvolateľ pracoval v rámci konania, ktoré viedlo k veci T‑110/04, ako úradník Komisie.

               126

               Na rozdiel od tvrdení odvolateľa sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 228 napadnutého rozsudku konštatoval, že odstránenie mien podnikov a výhrad, ktoré boli proti nim predložené, bolo nevyhnutné s cieľom chrániť ich záujmy, pretože mená dotknutých podnikov sa mohli dať vyvodiť zo všetkých odvodených informácií.

               127

               Pokiaľ ide o argumentáciu odvolateľa, ktorou sa snaží preukázať, že podniky uvedené vo veci T‑110/04 nepožívajú ochranu podľa článku 4 ods. 2 prvej zarážky nariadenia č. 1049/2001 z toho dôvodu, že rozhodnutia v antidumpingových konaniach sú uverejňované, treba konštatovať, že odvolateľ túto argumentáciu neuviedol v konaní pred Všeobecným súdom. Túto argumentáciu treba preto zamietnuť ako neprípustnú.

               128

               Napokon treba uviesť, že kritika odvolateľa týkajúca sa bodu 229 napadnutého rozsudku nie je dôvodná. Na jednej strane z tohto bodu vyplýva, že Komisia riadne preskúmala existenciu prevažujúcich verejných záujmov. Na druhej strane v súlade s judikatúrou Súdneho dvora prináleží odvolateľovi, aby konkrétne uviedol okolnosti, ktoré zakladajú prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dotknutých dokumentov (pozri rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P, EU:C:2013:738, bod 94).

               129

               Odvolateľ však v konaní pred Všeobecným súdom a v rámci konania o odvolaní poukazoval len na zásadu transparentnosti a jej dôležitosť.

               130

               Je nesporné, že prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dokumentu sa nemusí nevyhnutne líšiť od zásad, na ktorých spočíva nariadenie č. 1049/2001 (rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, EU:C:2013:738, bod 92).

               131

               Ako však uviedol Všeobecný súd v bode 229 napadnutého rozsudku, tak všeobecné tvrdenia, ako sú tie, na ktoré v prejednávanej veci poukazuje odvolateľ, nemôžu preukázať, že zásada transparentnosti v prejednávanej veci vykazuje osobitnú naliehavosť, ktorá by mala mať prednosť pred dôvodmi opodstatňujúcimi odmietnutie zverejnenia dotknutých informácií (rozsudok LPN a Fínsko/Komisia, EU:C:2013:738, bod 93).

               132

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba šiesty odvolací dôvod zamietnuť.

         O siedmom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               133

               Odvolateľ svojím siedmym odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd porušil jeho právo na náhradu škody, ktorá mu bola spôsobená, keď Komisia vybavovala jeho žiadosti o prístup k dokumentom, ktoré táto inštitúcia vlastní.

               134

               Komisia navrhuje tento odvolací dôvod zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               135

               Po prvé odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, keď odmietol dôkazy, ktoré mu navrhol.

               136

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že len Všeobecný súd rozhoduje o prípadnej potrebe doplnenia informácií, ktorými disponuje vo veci, o ktorej rozhoduje. Dôkazný alebo chýbajúci dôkazný charakter procesných písomností patrí do jeho výlučnej právomoci v rámci posúdenia skutkového stavu, ktoré podľa ustálenej judikatúry nepodlieha preskúmaniu Súdnym dvorom v konaní o odvolaní, okrem prípadu, že ide o skreslenie skutkového stavu alebo dôkazov.

               137

               Odvolateľ, ktorý v rámci tohto odvolania len tvrdí, že Všeobecný súd si mal vytvoriť presnejší obraz o zodpovednosti Komisie, však Všeobecnému súdu nevytýka, že v bodoch 261 až 267 napadnutého rozsudku skreslil skutkové okolnosti či dôkazy.

               138

               Po druhé odvolateľ tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia existencie príčinnej súvislosti medzi konaním Komisie pri vybavovaní jeho žiadostí o prístup k dokumentom, ktoré má, a zhoršením jeho zdravia.

               139

               Na konštatovanie toho, že odvolateľ nepreukázal existenciu príčinnej súvislosti, Všeobecný súd založil svoje rozhodnutie v bode 264 napadnutého rozsudku na expertíze predloženej odvolateľom a na údajoch, ktoré mu predložil, z ktorých mohol vyvodiť bez ich skreslenia, že nebolo preukázané, že by konanie Komisie malo vplyv na zhoršenie jeho zdravia.

               140

               Po tretie, pokiaľ ide o údajné porušenie práva odvolateľa zúčastniť sa na verejnej diskusii týkajúcej sa transparentnosti, Všeobecný súd v bode 265 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že v prejednávanej veci nemalo konanie Komisie vplyv v tomto ohľade, pretože koniec lehoty na diskusiu bol stanovený na 31. júla 2007, zatiaľ čo pôvodná žiadosť o prístup k dokumentom bola podaná už 20. júna 2007.

               141

               Ako uviedla generálna advokátka v bode 189 svojich návrhov, v prípade žiadosti o predĺženie lehoty na podanie odpovede podľa článku 7 ods. 3 nariadenia č. 1049/2001 Komisia mala odpovedať na pôvodnú žiadosť najskôr do 31. júla 2007. V danom momente sa už nebolo možné zúčastniť na konzultácii.

               142

               Siedmy odvolací dôvod je preto potrebné zamietnuť.

         O ôsmom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               143

               Odvolateľ svojím ôsmym odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne rozhodol, keď odmietol nariadiť Komisii predložiť mu dokumenty, ku ktorým bol zamietnutý prístup v rozpore s nariadením č. 1049/2001.

               144

               Komisia navrhuje tento odvolací dôvod zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               145

               Podľa judikatúry Súdneho dvora nemôže súd Únie bez prekročenia výsad správneho orgánu v zásade vydať príkazy inštitúcii Únie (pozri rozsudky Verzyck/Komisia, 225/82, EU:C:1983:165, bod 19, a Campogrande/Komisia, C‑62/01 P, EU:C:2002:248, bod 43).

               146

               Na rozdiel od tvrdenia odvolateľa teda Všeobecný súd v bode 90 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že v súlade s článkom 264 ZFEÚ nemal možnosť zrušiť napadnutý akt. V rozsahu, v akom sa argumentácia odvolateľa opiera o článok 266 ZFEÚ, treba uviesť, že toto ustanovenie ani nestanovuje možnosť vydávať príkazy inštitúciám.

               147

               Toto konštatovanie nemožno vyvrátiť ani tvrdeniami odvolateľa založenými na článku 47 Charty, keďže cieľom tohto článku nie je zmena systému súdneho preskúmania upraveného v Zmluvách (pozri rozsudok Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada, C‑583/11 P, EU:C:2013:625, bod 97).

               148

               Ôsmy odvolací dôvod je preto potrebné zamietnuť.

         O deviatom odvolacom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               149

               Odvolateľ svojím deviatym odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd neprihliadol na výsledok sporu, ktorý mu bol predložený, keď rozhodol, že Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť dve tretiny trov konania odvolateľa.

               150

               Komisia navrhuje tento odvolací dôvod zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               151

               Treba pripomenúť, že podľa článku 58 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie nemôže týkať len výšky trov konania alebo povinnosti účastníka konania ich uhradiť. Okrem toho je ustálenou judikatúrou, že v prípade zamietnutia všetkých odvolacích dôvodov musia byť návrhy týkajúce sa údajnej protiprávnosti rozhodnutia Všeobecného súdu o trovách konania zamietnuté na základe tohto ustanovenia ako neprípustné.

               152

               Keďže odvolateľ nemal úspech v rámci svojho odvolania vo svojich prvých ôsmich dôvodoch, deviaty odvolací dôvod týkajúci sa rozdelenia náhrady trov konania musí byť zamietnutý ako neprípustný.

         O žalobe pred Všeobecným súdom

               153

               Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia napadnutého rozsudku sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje. O takýto prípad ide aj v prejednávanej veci.

               154

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba rozhodnúť len o odvolacom dôvode, ktorý odvolateľ podal pred Všeobecným súdom a ktorý smeruje k zrušeniu rozhodnutia Komisie zamietajúcemu prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

               155

               V tejto súvislosti z bodu 43 tohto rozsudku vyplýva, že takýto register nebol vytvorený a že Komisia teda nemohla žiadosti odvolateľa vyhovieť. Jeho odvolanie treba preto zamietnuť ako v tomto bode nedôvodné.

         O trovách

               156

               Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné alebo ak je dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci, rozhodne aj o trovách konania.

               157

               Podľa článku 138 ods. 3 tohto poriadku, ktorý sa uplatní na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 uvedeného poriadku, ak účastníci konania mali úspech len v časti predmetu konania, každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania. Ak sa to však zdá oprávnené vzhľadom na okolnosti prípadu, Súdny dvor môže rozhodnúť, že účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť časť trov konania druhého účastníka.

               158

               Keďže Komisia navrhla zaviazať pána Stracka na náhradu trov konania a pán Strack nemal v rámci svojho odvolania ani s ohľadom na druhý odvolací dôvod vzájomného odvolania úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené rozhodnúť tak, že znáša svoje vlastné trovy konania súvisiace s týmto konaním a zaviazať ho na náhradu jednej tretiny trov konania vynaložených Komisiou v súvislosti s týmto konaním.

               159

               Pokiaľ ide o trovy konania súvisiace s konaním na prvom stupni, treba konštatovať, že trovy konania spojené s konaním na prvom stupni, v ktorom bol prijatý napadnutý rozsudok, sa nahradia podľa podmienok stanovených v bode 7 výroku uvedeného rozsudku.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

                        1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie Strack/Komisia (T‑392/07, EU:T:2013:8) sa zrušuje v rozsahu, v akom Všeobecný súd uvedeným rozsudkom zrušil rozhodnutie Európskej komisie z 24. júla 2007.

                        2.

                           V zostávajúcej časti sa vzájomné odvolanie zamieta.

                        3.

                           Odvolanie sa zamieta.

                        4.

                           Žaloba o neplatnosť sa zamieta v časti, v akej smeruje proti rozhodnutiu Európskej komisie, ktorým sa odvolateľovi zamieta prístup k výpisu z registra rozhodnutí o zamietnutí opakovaných žiadostí o prístup k dokumentom.

                        5.

                           Guido Strack znáša svoje vlastné trovy konania súvisiace s týmto konaním a je povinný nahradiť jednu tretinu trov konania Komisie.

                        6.

                           Európska komisia znáša dve tretiny trov konania súvisiacich s týmto konaním.

                        7.

                           Trovy konania súvisiace s konaním na prvom stupni, v ktorom bol prijatý rozsudok Strack/Komisia (T‑392/07, EU:T:2013:8) sa nahradia podľa podmienok stanovených v bode 7 výroku uvedeného rozsudku.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 4. júna 2015. # Bora Creations, SL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-140/14.


Rozsudok Súdneho dvora z 26. februára 1980. # Trestné konanie proti Pieter Vriend. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof Amsterdam - Holandsko. # Vec 94/79.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 8. mája 2003. # Gantner Electronic GmbH proti Basch Exploitatie Maatschappij BV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko. # Bruselský dohovor - Článok 21. # Vec C-111/01.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (šiesta komora) z 5. novembra 2008. # Calzaturificio Frau SpA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva vyobrazujúcej štylizovaný plne vyfarbený oblúk - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva vyobrazujúca štylizovaný oblúk - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-304/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (šiesta komora) z 5. novembra 2008 – Calzaturificio Frau/ÚHVT – Camper (Vyobrazenie štylizovaného
            plne vyfarbeného oblúka)
      (vec T‑304/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva vyobrazujúcej štylizovaný plne vyfarbený oblúk – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva vyobrazujúca štylizovaný oblúk – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 30, 33, 36, 37, 40, 52)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Procesné ustanovenia – Odôvodnenie rozhodnutí (nariadenie Rady č. 40/94, článok 73) (pozri
            body 57, 58)
      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 14. júna 2007 (vec R 768/2006‑1) týkajúcemu sa námietkového konania
                  medzi Camper, SL, a Calzaturificio Frau SpA

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Calzaturificio Frau SpA

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka vyobrazujúca štylizovaný plne vyfarbený oblúk pre výrobky tried 18 a 25 – prihláška č. 3388097

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Camper, SL

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               španielska národná trojrozmerná ochranná známka vyobrazujúca tvar topánky pre výrobky triedy 25, anglické národné obrazové
                  ochranné známky vyobrazujúce v rôznych formách zahnuté oblúky pre výrobky triedy 25 a dve obrazové ochranné známky Spoločenstva
                  tiež vyobrazujúce oblúk pre výrobky triedy 18

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               čiastočné zmietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie napadnutého rozhodnutia a zamietnutie prihlášky

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Calzaturificio Frau SpA je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. januára 1985. # Münchener Import-Weinkellerei Herold Binderer GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 147/83.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. decembra 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 42/80.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) zo 6. novembra 2014. # FIS'D - Formazione integrata superiore del design proti Európskej komisii. # Vec T-283/12.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1981. # Firma Anton Dürbeck proti Hauptzollamt Frankfurt am Main-Flughafen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessisches Finanzgericht - Nemecko. # Vec 112/80.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 26. júla 2017.#A.S. proti Republika Slovenija.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vrhovno sodišče.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 – Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov – Príchod mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín žiadajúcich o získanie medzinárodnej ochrany – Organizácia prekročenia hranice orgánmi členského štátu s cieľom tranzitu do iného členského štátu – Vstup povolený výnimočne z humanitárnych dôvodov – Článok 13 – Protiprávne prekročenie vonkajšej hranice – Lehota dvanástich mesiacov od prekročenia hranice – Článok 27 – Opravný prostriedok – Rozsah súdneho preskúmania – Článok 29 – Lehota šiestich mesiacov na vykonanie odovzdania – Počítanie lehôt – Podanie žaloby – Odkladný účinok.#Vec C-490/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 26. júla 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (EÚ) č. 604/2013 – Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov – Príchod mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín žiadajúcich o získanie medzinárodnej ochrany – Organizácia prekročenia hranice orgánmi členského štátu s cieľom tranzitu do iného členského štátu – Vstup povolený výnimočne z humanitárnych dôvodov – Článok 13 – Protiprávne prekročenie vonkajšej hranice – Lehota dvanástich mesiacov od prekročenia hranice – Článok 27 – Opravný prostriedok – Rozsah súdneho preskúmania – Článok 29 – Lehota šiestich mesiacov na vykonanie odovzdania – Počítanie lehôt – Podanie žaloby – Odkladný účinok“
      Vo veci C‑490/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vrhovno sodišče (Najvyšší súd, Slovinsko) z 13. septembra 2016 a doručený Súdnemu dvoru 16. septembra 2016, ktorý súvisí s konaním:

         A. S.

      proti

         Republika Slovenija,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, podpredseda A. Tizzano, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (spravodajca), J. L. da Cruz Vilaça, M. Berger a A. Prechal, sudcovia A. Rosas, A. Arabadžiev, C. Toader, M. Safjan, D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund a S. Rodin,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. marca 2017,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               –

               A. S., v zastúpení: M. Nabergoj a S. Zbičajnik, svetovalca za begunce,

               –

               slovinská vláda, v zastúpení: N. Pintar Gosenca, B. Jovin Hrastnik a A. Vran, splnomocnené zástupkyne,

               –

               grécka vláda, v zastúpení: T. Papadopoulou, splnomocnená zástupkyňa,

               –

               francúzska vláda, v zastúpení: E. Armoët, splnomocnená zástupkyňa,

               –

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci L. Cordì, avvocato dello Stato,

               –

               maďarská vláda, v zastúpení: M. M. Tátrai a M. Z. Fehér, splnomocnení zástupcovia,

               –

               rakúska vláda, v zastúpení: G. Hesse, splnomocnený zástupca,

               –

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Crane, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Banner, barrister,

               –

               švajčiarska vláda, v zastúpení: U. Bucher, splnomocnený zástupca,

               –

               Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande, M. Žebre a G. Wils, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 8. júna 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 ods. 1, článku 27 ods. 1 a článku 29 ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 31) (ďalej len „nariadenie Dublin III“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú A. S., sýrsky štátny príslušník, a Republika Slovenija (Slovinská republika) týkajúceho sa rozhodnutia Slovinskej republiky neposudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podal A. S.

         Právny rámec

               3

               Odôvodnenia 4, 5 a 19 nariadenia Dublin III znejú:

                        „(4)

                        V záveroch z [Európskej rady na jej mimoriadnom zasadnutí v] Tampere [15. a 16. októbra 1999] sa… konštatuje, [že spoločný európsky azylový systém] by mal zahŕňať z krátkodobého hľadiska jasnú a uplatniteľnú metódu na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl.

                        (5)

                        Takáto metóda by mala byť založená na objektívnych a spravodlivých kritériách ako pre členské štáty, tak aj pre dotknuté osoby. Mala by umožniť najmä rýchle určenie zodpovedného členského štátu, aby bol zaručený efektívny prístup k postupom na udelenie medzinárodnej ochrany a aby nebolo ohrozené rýchle vybavovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu.

                  …

                        (19)

                        S cieľom zaručiť účinnú ochranu práv dotknutých osôb by sa mali v súvislosti s rozhodnutiami o odovzdaní do zodpovedného členského štátu stanoviť právne záruky a právo na účinný prostriedok nápravy predovšetkým v súlade s článkom 47 Charty základných práv Európskej únie. S cieľom zabezpečiť dodržanie medzinárodného práva by mal účinný prostriedok nápravy voči takýmto rozhodnutiam zahŕňať preskúmanie uplatňovania tohto nariadenia, ako aj právnej a faktickej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva.“

               4

               V článku 1 tohto nariadenia sa stanovuje:
               „Toto nariadenie stanovuje kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanú v jednom z členských štátov štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti (ďalej len ‚zodpovedný členský štát‘).“

               5

               Článok 3 ods. 2 druhý pododsek uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Ak nie je možné odovzdanie žiadateľa do členského štátu, ktorý je primárne určený za zodpovedný, pretože sa zo závažných dôvodov možno domnievať, že v konaní o azyle a podmienkach prijímania žiadateľov existujú v danom členskom štáte systémové chyby, na základe ktorých hrozí žiadateľom neľudské alebo ponižujúce zaobchádzanie v zmysle článku 4 Charty základných práv Európskej únie, členský štát uskutočňujúci proces určovania zodpovedného členského štátu pokračuje v posudzovaní kritérií stanovených v kapitole III s cieľom zistiť, či iný členský štát nemôže byť určený ako zodpovedný.“

               6

               Článok 7 ods. 2 toho istého nariadenia stanovuje:
               „Členský štát zodpovedný podľa kritérií stanovených v tejto kapitole sa určí na základe situácie existujúcej vtedy, keď žiadateľ po prvýkrát podal svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu v členskom štáte.“

               7

               Článok 12 nariadenia Dublin III zavádza kritérium určenia zodpovedného členského štátu, súvisiace s vydaním povolenia na pobyt alebo víz.

               8

               Článok 13 tohto nariadenia, nazvaný „Vstup a/alebo pobyt“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Keď sa zistí na základe dôkazu alebo indície, ako sú opísané v dvoch zoznamoch uvedených v článku 22 ods. 3 tohto nariadenia, vrátane údajov uvedených v nariadení [Európskeho parlamentu a Rady] (EÚ) č. 603/2013 [z 26. júna 2013 o zriadení systému Eurodac na porovnávanie odtlačkov prstov pre účinné uplatňovanie nariadenia (EÚ) č. 604/2013, ktorým sa ustanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, a o žiadostiach orgánov členských štátov na presadzovanie práva a Europolu o porovnanie s údajmi v systéme Eurodac na účely presadzovania práva a o zmene nariadenia (EÚ) č. 1077/2011, ktorým sa zriaďuje Európska agentúra na prevádzkové riadenie rozsiahlych informačných systémov v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti (Ú. v. EÚ L 180, 2013, s. 1)], že žiadateľ protiprávne prekročil hranicu do členského štátu po súši, mori alebo letecky po príchode z tretej krajiny, za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu je zodpovedný členský štát, do ktorého takto vstúpil. Uvedená povinnosť skončí 12 mesiacov odo dňa, kedy sa uskutočnilo takéto protiprávne prekročenie hranice.“

               9

               Článok 21 ods. 1 nariadenia Dublin III stanovuje:
               „Ak členský štát, ktorému bola podaná žiadosť o medzinárodnú ochranu, považuje iný členský štát za zodpovedný za posúdenie tejto žiadosti, môže čo najrýchlejšie a v každom prípade do troch mesiacov odo dňa podania žiadosti v zmysle článku 20 ods. 2 dožiadať tento iný členský štát, aby prevzal žiadateľa.
               Bez ohľadu na prvý pododsek, v prípade kladného výsledku porovnávania údajov v systéme Eurodac s údajmi zaznamenanými podľa článku 14 nariadenia (EÚ) č. 603/2013, sa dožiadanie zašle do dvoch mesiacov od získania uvedeného kladného výsledku podľa článku 15 ods. 2 uvedeného nariadenia.
               Ak dožiadanie o prevzatie žiadateľa nie je podané v lehotách stanovených v prvom a druhom pododseku, zodpovednosť za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu pripadne tomu členskému štátu, v ktorom bola žiadosť podaná.“

               10

               Článok 23 ods. 2 a 3 nariadenia Dublin III stanovuje:
               „2.   Dožiadanie o prijatie späť sa podá čo najskôr a v každom prípade do dvoch mesiacov od získania kladného výsledku porovnávania zo systému Eurodac podľa článku 9 ods. 5 nariadenia (EÚ) č. 603/2013.
               Ak sa dožiadanie o prijatie späť zakladá na inom dôkaze než na údajoch získaných zo systému Eurodac, zašle sa dožiadanému členskému štátu do troch mesiacov od dátumu podania žiadosti o medzinárodnú ochranu v zmysle článku 20 ods. 2.
               3.   Ak sa dožiadanie o prijatie späť nepodá v lehotách stanovených v odseku 2, za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu je zodpovedný členský štát, v ktorom sa podala nová žiadosť.“

               11

               Článok 26 ods. 1 nariadenia Dublin III znie:
               „Keď dožiadaný členský štát akceptuje, že má prevziať alebo prijať späť žiadateľa, žiadajúci členský štát oznámi… dotknutej osobe rozhodnutie o jej odovzdaní do zodpovedného členského štátu a v príslušných prípadoch aj rozhodnutie neposudzovať jej žiadosť o medzinárodnú ochranu. …“

               12

               Článok 27 ods. 1 a 3 tohto nariadenia stanovuje:
               „1.   Žiadateľ… má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.
               …
               3.   Na účely odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo jeho preskúmania členské štáty vo svojom vnútroštátnom práve stanovia, že:

                        a)

                        na základe odvolania alebo preskúmania získava dotknutá osoba právo zotrvať na území daného členského štátu až do prijatia rozhodnutia vo veci odvolania alebo preskúmania, alebo

                        b)

                        odovzdanie sa automaticky odkladá a tento odklad zanikne po určitom primeranom období, počas ktorého má súd po podrobnom a prísnom preskúmaní rozhodnúť o tom, či má odvolanie alebo preskúmanie odkladný účinok, alebo

                        c)

                        dotknutá osoba môže v primeranej lehote požiadať súd o odklad výkonu rozhodnutia o odovzdaní do prijatia rozhodnutia vo veci jej odvolania alebo preskúmania. Členské štáty zabezpečia, aby bol k dispozícii účinný opravný prostriedok, a to odkladom odovzdania do prijatia rozhodnutia o prvej žiadosti o odklad. …“

               13

               Článok 29 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia znejú:
               „1.   Odovzdanie žiadateľa… zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu sa uskutoční… najneskôr do šiestich mesiacov od akceptovania dožiadania iným členským štátom o prevzatie alebo prijatie späť dotknutej osoby alebo konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 odkladný účinok.
               …
               2.   Ak sa odovzdanie neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát. Táto lehota sa môže predĺžiť najviac na jeden rok, ak sa odovzdanie nemohlo uskutočniť kvôli uväzneniu dotknutej osoby, alebo najviac na osemnásť mesiacov, ak je dotknutá osoba na úteku.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               14

               A. S. odišiel zo Sýrie do Libanonu a odtiaľ sa vydal do Turecka, Grécka, Macedónska a Srbska. Hranicu medzi týmto posledným menovaným štátom a Chorvátskom prekročil v roku 2016. Chorvátske orgány zabezpečili jeho prevoz až po slovinskú štátnu hranicu.

               15

               A. S. vstúpil na územie Slovinska 20. februára 2016. Následne bol odovzdaný slovinskými orgánmi rakúskym orgánom. Tie však odmietli jeho vstup do Rakúska.

               16

               Dňa 23. februára 2016 A. S. podal v Slovinsku žiadosť o medzinárodnú ochranu.

               17

               Slovinské orgány žiadali od chorvátskych orgánov prevziať A. S. na základe článku 21 nariadenia Dublin III. Chorvátske orgány vyhoveli tejto žiadosti 20. mája 2016.

               18

               Dňa 14. júna 2016 Ministrstvo za notranje zadeve (ministerstvo vnútra, Slovinsko) rozhodlo neposudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu, ktorú podal A. S., z dôvodu, že A. S. má byť odovzdaný do Chorvátska, ktoré je členským štátom zodpovedným za posúdenie tejto žiadosti pri uplatnení kritéria stanoveného v článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III, keďže A. S. protiprávne prekročil chorvátsku hranicu smerom z tretej krajiny.

               19

               A. S. napadol toto rozhodnutie pred Upravno sodišče (Správny súd, Slovinsko). Dňa 4. júla 2016 tento súd zamietol túto žalobu, ale odložil vykonateľnosť rozhodnutia ministerstva vnútra zo 14. júna 2016 až do konečného rozhodnutia v konaní vo veci samej. A. S. sa odvolal na vnútroštátny súd.

               20

               Za týchto podmienok Vrhovno sodišče (Najvyšší súd, Slovinsko) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Vzťahuje sa súdna ochrana v zmysle článku 27 nariadenia [Dublin III] aj na výklad podmienok kritéria podľa článku 13 ods. 1 [tohto nariadenia], ak ide o rozhodnutie členského štátu neposudzovať žiadosť o medzinárodnú ochranu, keďže iný členský štát uznal, že je zodpovedný za posúdenie žiadosti na tom istom základe, a žiadateľ proti tomuto rozhodnutiu namieta?

                        2.

                        Má sa podmienka protiprávneho prekročenia hranice podľa článku 13 ods. 1 nariadenia [Dublin III] vykladať nezávisle a autonómne, alebo v spojení s článkom 3 ods. 2 smernice [Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, 2008, s. 98)] a článkom 5 [nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 562/2006 z 15. marca 2006, ktorým sa ustanovuje kódex Spoločenstva o pravidlách upravujúcich pohyb osôb cez hranice (Kódex schengenských hraníc) (Ú. v. EÚ L 105, 2006, s. 1), zmeneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 610/2013 z 26. júna 2013 (Ú. v. EÚ L 182, 2013, s. 1)], ktoré definujú protiprávne prekročenie hranice, a má sa tento výklad uplatniť vo vzťahu k článku 13 ods. 1 nariadenia [Dublin III]?

                        3.

                        So zreteľom na odpoveď na druhú otázku, má sa za okolností prejednávanej veci pojem protiprávne prekročenie hranice podľa článku 13 ods. 1 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že nejde o protiprávne prekročenie hranice, pokiaľ verejné orgány členského štátu organizujú prekročenie hranice s cieľom tranzitu do iného členského štátu…?

                        4.

                        Za predpokladu, že odpoveď na tretiu otázku bude kladná, má sa v dôsledku toho článok 13 ods. 1 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že zakazuje odovzdanie štátneho príslušníka tretej krajiny do štátu, v ktorom pôvodne vstúpil na územie [Únie]?

                        5.

                        Má sa článok 27 nariadenia [Dublin III] vykladať v tom zmysle, že lehoty uvedené v článku 13 ods. 1 a článku 29 ods. 2 [tohto nariadenia] neplynú, pokiaľ žiadateľ uplatňuje svoje právo na súdnu ochranu, a fortiori v prípade, keď to znamená aj položenie prejudiciálnej otázky alebo keď vnútroštátny súd čaká na odpoveď Súdneho dvora Európskej únie na takúto otázku, ktorá mu bola položená v inej veci? Subsidiárne, plynú lehoty v tomto prípade, no zodpovedný členský štát nemá právo zamietnuť prijatie žiadateľa?“

         Konanie pred Súdnym dvorom

               21

               Vnútroštátny súd navrhol prejednať vec v naliehavom prejudiciálnom konaní upravenom v článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

               22

               Dňa 27. septembra 2016 Súdny dvor na návrh sudcu spravodajcu a po vypočutí generálnej advokátky rozhodol, že tomuto návrhu nemožno vyhovieť.

               23

               Rozhodnutím z 22. decembra 2016 predseda Súdneho dvora rozhodol, že táto vec bude prejednaná prednostne.

         O prejudiciálnych otázkach
      O prvej otázke

               24

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III má vykladať v tom zmysle, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu sa v rámci žaloby podanej proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré bolo voči nemu prijaté, môže dovolávať nesprávneho uplatnenia kritéria zodpovednosti súvisiaceho s protiprávnym prekročením hranice členského štátu, ktoré je stanovené v článku 13 ods. 1 uvedeného nariadenia.

               25

               Článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III spresňuje, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu má právo na účinný opravný prostriedok vo forme odvolania proti rozhodnutiu o odovzdaní alebo vo forme vecného alebo právneho preskúmania tohto rozhodnutia, a to na súde.

               26

               Rozsah opravného prostriedku dostupného žiadateľovi o medzinárodnú ochranu proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré bolo voči nemu prijaté, je spresnený v odôvodnení 19 tohto nariadenia, ktoré uvádza, že s cieľom zabezpečiť dodržanie medzinárodného práva by mal účinný prostriedok nápravy zavedený uvedeným nariadením voči takýmto rozhodnutiam zahŕňať na jednej strane preskúmanie uplatňovania tohto nariadenia a na druhej strane preskúmanie právnej a faktickej situácie v členskom štáte, do ktorého sa žiadateľ odovzdáva (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash,C‑63/15, EU:C:2016:409, body 38 a 39).

               27

               V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 61 rozsudku zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), rozhodol, že v rámci tohto opravného prostriedku sa žiadateľ o medzinárodnú ochranu môže odvolávať na nesprávne uplatnenie kritéria zodpovednosti za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu uvedeného v kapitole III nariadenia Dublin III.

               28

               V tomto rozsudku Súdny dvor nevykonal žiadne rozlíšenie medzi rôznymi kritériami stanovenými touto kapitolou, medzi ktorými figuruje kritérium týkajúce sa protiprávneho prekročenia hranice členského štátu, uvedené v článku 13 ods. 1 tohto nariadenia.

               29

               Je pravda, že vo veci, ktorej sa týkal uvedený rozsudok, bolo priamo sporné len kritérium uvedené v článku 12 uvedeného nariadenia.

               30

               Dôvody, ktoré uviedol Súdny dvor v tom istom rozsudku, však platia mutatis mutandis pre kritérium stanovené v článku 13 ods. 1 toho istého nariadenia.

               31

               Treba teda uviesť, že kritériá uvádzané v článkoch 12 a 13 nariadenia Dublin III majú porovnateľnú úlohu vo vedení konania o určenie zodpovedného členského štátu zavedeného týmto nariadením, a preto pri jeho uplatnení (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash, C‑63/15, EU:C:2016:409, body 41 až 44).

               32

               Na preskúmanie uplatnenia článku 13 uvedeného nariadenia sú tiež relevantné vývoj systému určenia členského štátu zodpovedného za preskúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej v jednom z členských štátov a ciele tohto systému, na ktoré poukázal Súdny dvor v bodoch 45 až 59 rozsudku zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409).

               33

               Pokiaľ ide o okolnosť, ktorú uvádza vnútroštátny súd, podľa ktorej v konaní vo veci samej už iný členský štát uznal, že je zodpovedný za preskúmanie predmetnej žiadosti o medzinárodnú ochranu, treba zdôrazniť, že podľa článku 26 ods. 1 nariadenia Dublin III rozhodnutie o odovzdaní možno oznámiť dotknutej osobe až potom, čo dožiadaný členský štát akceptoval prevzatie žiadateľa alebo jeho prijatie späť.

               34

               Za týchto podmienok táto okolnosť nemôže znamenať, že súdne preskúmanie rozhodnutia o odovzdaní v súvislosti s uplatnením kritérií uvedených v kapitole III tohto nariadenia je vylúčené bez toho, aby tým došlo k zbaveniu článku 27 ods. 1 uvedeného nariadenia podstaty jeho potrebného účinku. Okrem toho treba konštatovať, že vo veci, ktorej sa týkal rozsudok zo 7. júna 2016, Ghezelbash (C‑63/15, EU:C:2016:409), dožiadaný členský štát výslovne uznal, že je zodpovedný za preskúmanie predmetnej žiadosti o medzinárodnú ochranu.

               35

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať, že článok 27 ods. 1 nariadenia Dublin III sa v spojení s odôvodnením 19 tohto nariadenia má vykladať v tom zmysle, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu sa v rámci žaloby podanej proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré bolo voči nemu prijaté, môže dovolávať nesprávneho uplatnenia kritéria zodpovednosti súvisiaceho s protiprávnym prekročením hranice členského štátu, ktoré je stanovené v článku 13 ods. 1 uvedeného nariadenia.

         Druhá a tretia otázka

               36

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 ods. 1 nariadenia Dublin III prípadne v spojení s ustanoveniami nariadenia č. 562/2006, zmeneného nariadením č. 610/2013, a ustanoveniami smernice 2008/115 má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého vstup bol tolerovaný orgánmi prvého členského štátu konfrontovanými s príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli prejsť cez tento členský štát, aby podali žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte, bez toho, aby spĺňali podmienky vstupu v zásade vyžadované v tomto prvom členskom štáte, treba považovať za „protiprávne prekračujúceho“ hranicu uvedeného prvého členského štátu v zmysle tohto ustanovenia.

               37

               Na úvod treba poznamenať, že ako vyplýva z bodov 41 až 58 rozsudku z dnešného dňa, Jafari (C‑646/16), vstup štátneho príslušníka na územie členského štátu v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, nemožno kvalifikovať ako „vízum“ v zmysle článku 12 nariadenia Dublin III.

               38

               Pokiaľ ide o výklad článku 13 ods. 1 tohto nariadenia, z bodov 60 až 72 tohto rozsudku vyplýva, že hoci akty prijaté Úniou v oblastiach kontroly hraníc a imigrácie predstavujú prvky kontextu užitočné pre výklad tohto ustanovenia, skutočnosťou zostáva, že rozsah pojmu „protiprávne prekročenie“ hranice členského štátu v zmysle uvedeného nariadenia v zásade nemožno priamo vyvodzovať z týchto aktov.

               39

               V nadväznosti na to z bodov 73 až 92 uvedeného rozsudku vyplýva, že štátny príslušník, ktorý vstúpil na územie prvého členského štátu bez splnenia podmienok vstupu, ktoré sa v zásade v tomto členskom štáte vyžadujú, s cieľom tranzitu do iného členského štátu s cieľom podať tam žiadosť o medzinárodnú ochranu, treba považovať za „protiprávne prekračujúceho“ hranicu tohto prvého členského štátu v zmysle článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III, či už toto prekročenie bolo tolerované alebo povolené pri porušení uplatniteľných pravidiel, alebo bolo povolené s odvolávaním sa na humanitárne dôvody a odkláňajúc sa od podmienok vstupu, ktoré sú v zásade uložené štátnym príslušníkom tretích krajín.

               40

               Nakoniec okolnosť, že k prekročeniu hranice došlo v situácii charakterizovanej príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín žiadajúcich o získanie medzinárodnej ochrany, nie je takej povahy, aby mala vplyv na výklad alebo uplatňovanie tohto ustanovenia (rozsudok z dnešného dňa, Jafari, C‑646/16, body 93 až 100).

               41

               Keďže je to tak, treba pripomenúť, že pri uplatnení článku 3 ods. 2 nariadenia Dublin III a článku 4 Charty základných práv Európskej únie odovzdanie žiadateľa o medzinárodnú ochranu do zodpovedného členského štátu sa nemá vykonať, ak toto odovzdanie so sebou prináša skutočné riziko, že dotknutá osoba bude vystavená neľudskému alebo ponižujúcemu zaobchádzaniu v zmysle tohto článku 4 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára 2017, C. K. a i., C‑578/16 PPU, EU:C:2017:127, bod 65). Odovzdanie teda nemožno vykonať, ak v dôsledku príchodu mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli získať medzinárodnú ochranu, v tomto zodpovednom členskom štáte takéto riziko existuje.

               42

               Z toho vyplýva, že na druhú a tretiu otázku treba odpovedať, že článok 13 ods. 1 nariadenia Dublin III sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého vstup bol tolerovaný orgánmi prvého členského štátu konfrontovanými s príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli prejsť cez tento členský štát, aby podali žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte bez toho, aby spĺňali podmienky vstupu v zásade vyžadované v tomto prvom členskom štáte, treba považovať za „protiprávne prekračujúceho“ hranicu uvedeného prvého členského štátu v zmysle tohto ustanovenia.

         O štvrtej otázke

               43

               S prihliadnutím na odpoveď na druhú a tretiu otázku nie je potrebné odpovedať na štvrtú otázku.

         O piatej otázke

               44

               Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 13 ods. 1 a článok 29 ods. 2 nariadenia Dublin III vykladať v tom zmysle, že plynutie lehôt stanovených týmito ustanoveniami pokračuje po podaní žaloby proti predmetnému rozhodnutiu o odovzdaní, vrátane situácie, ak sa súd, ktorému bola vec predložená, rozhodol zaslať návrh na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru.

               45

               Článok 13 ods. 1 nariadenia Dublin III, ktorý figuruje v kapitole III tohto nariadenia, týkajúcej sa kritérií na určenie zodpovedného členského štátu, vo svojej druhej vete spresňuje, že zodpovednosť členského štátu založená na kritériu súvisiacom s protiprávnym prekročením hranice členského štátu skončí 12 mesiacov po dátume tohto prekročenia.

               46

               Článok 29 ods. 2 uvedeného nariadenia, ktorý sa uvádza v časti VI kapitoly VI toho istého nariadenia, týkajúci sa odovzdania stanovuje, že ak sa odovzdanie zo žiadajúceho členského štátu do zodpovedného členského štátu neuskutoční v lehote šiestich mesiacov, zodpovedný členský štát bude zbavený svojej povinnosti prevziať alebo prijať späť dotknutú osobu a táto zodpovednosť sa presunie na žiadajúci členský štát.

               47

               Z týchto dvoch ustanovení vyplýva, že v nich stanovené lehoty majú v oboch prípadoch za cieľ časovo obmedziť zodpovednosť členského štátu na základe nariadenia Dublin III.

               48

               Zo znenia uvedených ustanovení, ako aj z ich zaradenia v tomto nariadení však vyplýva, že sú uplatniteľné v priebehu dvoch odlišných fáz konania zavedeného predmetným nariadením.

               49

               Lehota uvedená v článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III predstavuje podmienku uplatnenia kritéria uvádzaného týmto ustanovením a o jej dodržanie treba dbať v priebehu konania o určení zodpovedného členského štátu, po ukončení ktorého možno prípadne prijať rozhodnutie o odovzdaní.

               50

               Naopak, článok 29 ods. 2 tohto nariadenia sa týka vykonania rozhodnutia o odovzdaní a môže byť uplatnený až potom, ako sa v podstate splnili požiadavky na odovzdanie, teda najskôr keď žiadajúci členský štát akceptoval žiadosť o prevzatie alebo prijatie späť.

               51

               Režimy, ktorými sa riadia tieto dve lehoty, teda musia byť spresnené s prihliadnutím na ich špecifické ciele v rámci konania zavedeného predmetným nariadením.

               52

               Pokiaľ ide po prvé o lehotu stanovenú v článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III, treba poznamenať, že článok 7 ods. 2 tohto nariadenia spresňuje, že členský štát zodpovedný podľa kritérií stanovených v tejto kapitole sa určí na základe situácie existujúcej vtedy, keď žiadateľ po prvýkrát podal svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu v členskom štáte.

               53

               Preto sa posledná veta článku 13 ods. 1 uvedeného nariadenia musí vykladať tak, že vychádza z predpokladu, že členský štát, ktorého vonkajšiu hranicu protiprávne prekročil štátny príslušník tretej krajiny, už nemožno považovať za štát zodpovedný na základe tohto ustanovenia, ak k dátumu, keď žiadateľ podal svoju žiadosť o medzinárodnú ochranu po prvýkrát členskému štátu, už uplynula lehota dvanástich mesiacov od protiprávneho prekročenia tejto hranice.

               54

               Za týchto okolností podanie žaloby proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré je nevyhnutne neskoršie než jeho oznámenie, a teda podanie žiadosti o medzinárodnú ochranu, nemôže zo svojej povahy mať akýkoľvek účinok na počítanie lehoty stanovenej v článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III.

               55

               V situácii, ako je situácia v konaní vo veci samej, kde bola žiadosť o medzinárodnú ochranu podaná menej než dvanásť mesiacov po protiprávnom prekročení hranice členského štátu, pravidlo uvedené v poslednej vete článku 13 ods. 1 nariadenia Dublin III nebráni uplatneniu tohto kritéria zodpovednosti.

               56

               Pokiaľ ide po druhé o lehotu stanovenú v článku 29 ods. 2 nariadenia Dublin III, na jednej strane zo spojenia medzi rôznymi odsekmi tohto článku a na druhej strane pri absencii akéhokoľvek spresnenia v tomto ustanovení, pokiaľ ide o začiatok plynutia tejto lehoty, vyplýva, že sa spresňujú len dôsledky uplynutia lehoty na uskutočnenie odovzdania, ktoré je uvedené v článku 29 ods. 1 tohto nariadenia (pozri analogicky rozsudok z 29. januára 2009, Petrosian, C‑19/08, EU:C:2009:41, bod 50).

               57

               Článok 29 ods. 1 nariadenia Dublin III teda zohľadňuje dôsledky prípadného podania žaloby, keď stanovuje, že lehota šiestich mesiacov na uskutočnenie odovzdania plynie od konečného rozhodnutia o odvolaní alebo preskúmaní, ak majú v súlade s článkom 27 ods. 3 tohto nariadenia odkladný účinok.

               58

               V dôsledku toho podanie žaloby, ktorej ako žalobe v konaní vo veci samej sa priznal odkladný účinok, predpokladá, že lehota na uskutočnenie odovzdania v zásade uplynie až šesť mesiacov po vydaní konečného rozhodnutia o tejto žalobe.

               59

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba na piatu otázku odpovedať tak, že článok 13 ods. 1 druhá veta nariadenia Dublin III v spojení s jeho článkom 7 ods. 2 sa má vykladať v tom zmysle, že podanie žaloby proti rozhodnutiu o odovzdaní nemá vplyv na počítanie lehoty stanovenej v uvedenom článku 13 ods. 1.

               60

               Článok 29 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že podanie takej žaloby so sebou prináša, že lehota zakotvená v týchto ustanoveniach začína plynúť až od konečného rozhodnutia o tejto žalobe, vrátane situácie, ak sa súd, ktorému bola vec predložená, rozhodol zaslať návrh na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru, pokiaľ má uvedená žaloba v súlade s článkom 27 ods. 3 toho istého nariadenia odkladný účinok.

         O trovách

               61

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 27 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 604/2013 z 26. júna 2013, ktorým sa stanovujú kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny alebo osobou bez štátnej príslušnosti v jednom z členských štátov, v spojení s odôvodnením 19 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu sa v rámci žaloby podanej proti rozhodnutiu o odovzdaní, ktoré bolo voči nemu prijaté, môže dovolávať nesprávneho uplatnenia kritéria zodpovednosti súvisiaceho s protiprávnym prekročením hranice členského štátu, ktoré je stanovené v článku 13 ods. 1 uvedeného nariadenia.

                           2.

                           Článok 13 ods. 1 nariadenia č. 604/2013 sa má vykladať v tom zmysle, že štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorého vstup bol tolerovaný orgánmi prvého členského štátu konfrontovanými s príchodom mimoriadne veľkého počtu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí chceli prejsť cez tento členský štát, aby podali žiadosť o medzinárodnú ochranu v inom členskom štáte bez toho, aby spĺňali podmienky vstupu v zásade vyžadované v tomto prvom členskom štáte, treba považovať za „protiprávne prekračujúceho“ hranicu uvedeného prvého členského štátu v zmysle tohto ustanovenia.

                           3.

                           Článok 13 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 604/2013 v spojení s jeho článkom 7 ods. 2 sa má vykladať v tom zmysle, že podanie žaloby proti rozhodnutiu o odovzdaní nemá vplyv na počítanie lehoty stanovenej v uvedenom článku 13 ods. 1.

                           Článok 29 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že podanie takej žaloby so sebou prináša, že lehota zakotvená v týchto ustanoveniach začína plynúť až od konečného rozhodnutia o tejto žalobe, vrátane situácie, ak sa súd, ktorému bola vec predložená, rozhodol zaslať návrh na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru, pokiaľ má uvedená žaloba v súlade s článkom 27 ods. 3 toho istého nariadenia odkladný účinok.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: slovinčina.