title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 16. marca 2005.#L'Oréal SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-112/03.

text:
      Vec T‑112/03
      L’Oréal SA
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky FLEXI AIR – Skoršia slovná ochranná známka FLEX – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Žiadosť o predloženie dôkazu o riadnom používaní – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii) a článok 43 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 16. marca 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej
            známky – Potreba vyriešiť túto otázku v prípade jej nastolenia prihlasovateľom pred rozhodnutím o namietke – Dôsledok – Povinnosť
            prihlasovateľa predložiť svoje pripomienky v rámci lehôt stanovených Úradom
      (Nariadenie Rady č. 40/94, články 42 a 43 ods. 2 a 3)
      2.     Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Odvolanie podané proti rozhodnutiu oddelenia Úradu, ktorý rozhodol v
            prvom stupni, postúpené odvolaciemu senátu – Funkčná kontinuita medzi týmito inštanciami – Skúmanie odvolania odvolacím senátom
            – Rozsah
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 74 ods. 2)
      3.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Nepatrná rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky – Vplyv
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      4.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Slovné ochranné známky FLEXI AIR a FLEX
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      5.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej v členskom štáte pre zhodné alebo podobné tovary alebo
            služby – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou – Skúmanie a prípadné zamietnutie prihlasovanej ochrannej známky
            len na základe nariadenia č. 40/94
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii)]
      6.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej v členskom štáte pre zhodné alebo podobné tovary alebo
            služby – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou – Práva priznané majiteľovi skoršej národnej ochrannej známky
            nariadením č. 40/94 – Práva nepresahujúce rozsah práv priznaných dotknutým vnútroštátnym právom
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii); smernica Rady 89/104, článok 4 ods.
            1 písm. b) a článok 4 ods. 2 písm. a) bod ii)]
      1.     Podľa článku 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva platí na účely preskúmania námietky podanej
         podľa článku 42 tohto nariadenia domnienka riadneho používania skoršej ochrannej známky, a to až dovtedy, kým žalobca nepožiada
         o predloženie dôkazu o takomto používaní. Podanie takejto žiadosti má z tohto dôvodu za následok vznik povinnosti namietateľa
         preukázať riadne používanie (alebo existenciu náležitých dôvodov nepoužívania) pod sankciou zamietnutia jeho námietky. Aby
         nastal takýto následok, žiadosť musí byť výslovná a podaná Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)
         včas.

      Ak je však pravdou, že deviate odôvodnenie nariadenia č. 40/94 v tejto súvislosti uvádza, že „neexistuje žiadne opodstatnenie
         chrániť ochranné známky spoločenstva alebo, voči nim, chrániť akúkoľvek ochrannú známku, ktorá bola zapísaná už skôr, s výnimkou
         prípadov, keď sa ochranné známky skutočne používajú“, a že z tohto pohľadu je nevhodné nenáležite obmedzovať možnosti prihlasovateľa
         ochrannej známky požadovať dôkaz o používaní ochrannej známky, ktorá je základom námietky proti zápisu prihlasovanej ochrannej
         známky, riadne používanie skoršej ochrannej známky je otázkou, ktorú je v prípade jej nastolenia prihlasovateľom ochrannej
         známky potrebné vyriešiť pred samotným rozhodnutím o námietke.

      V tejto súvislosti z dôvodu, že námietkové konanie a odvolacie konanie sú kontradiktórnymi konaniami,  musí Úrad vyzývať účastníkov konania tak často, ako je to potrebné, aby predložili svoje pripomienky k oznámeniam, ktoré im
         poslal alebo ktoré predložili iní účastníci konania. S cieľom zabezpečiť lepšiu organizáciu konania musia byť tieto pripomienky
         v zásade predložené v rámci lehôt stanovených Úradom.

      (pozri body 24 – 27)
      2.     Právomoci odvolacích senátov Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) zahŕňajú prieskum rozhodnutí
         prijatých oddeleniami Úradu v prvom stupni. V rámci tohto prieskumu závisí výsledok konania o odvolaní od skutočnosti, či
         možno v čase rozhodovania o odvolaní prijať nové rozhodnutie, ktoré má rovnakú výrokovú časť ako rozhodnutie napadnuté odvolaním.
         Odvolacie senáty tak pri dodržaní článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 môžu vyhovieť odvolaniu na základe nových skutočností
         uplatnených účastníkom konania, ktorý podal odvolanie, alebo nových dôkazov ním predložených.

      Okrem toho, rozsah prieskumu rozhodnutia, ktoré je predmetom odvolania, odvolacím senátom nie je v zásade vymedzený dôvodmi
         uplatnenými účastníkom konania, ktorý podal odvolanie. V dôsledku toho dokonca aj v prípade, ak účastník konania, ktorý podal
         odvolanie, neuplatnil určitý dôvod odvolania, je odvolací senát napriek tomu povinný preskúmať s prihliadnutím na všetky významné
         skutkové a právne okolnosti, či možno v čase rozhodovania o odvolaní prijať v súlade s právnou úpravou Spoločenstva nové rozhodnutie,
         ktoré má rovnakú výrokovú časť ako rozhodnutie napadnuté odvolaním.

      (pozri bod 36)
      3.     Hoci v rámci prieskumu námietky podanej na základe článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva
         majiteľom skoršej ochrannej známky je potrebné pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny zobrať do úvahy rozlišovaciu spôsobilosť
         tejto ochrannej známky, je to pri tomto posudzovaní len jedna z viacerých iných skutočností. Dokonca aj v prípade, keď na
         strane jednej má skoršia ochranná známka nepatrnú rozlišovaciu spôsobilosť a na strane druhej nie je požadovaná ochranná známka
         jej úplnou reprodukciou, môže existovať pravdepodobnosť zámeny predovšetkým pre podobnosť označení a podobnosť tovarov alebo
         služieb, na ktoré sa vzťahujú.

      (pozri bod 61)
      4.     Pre priemerného spotrebiteľa v Spojenom kráľovstve pravdepodobnosť zámeny medzi slovným označením FLEXI AIR, ktorého zápis
         ako ochrannej známky Spoločenstva je požadovaný pre „šampóny, gély, peny a balzamy, prípravky v aerosólovej forme na ošetrovanie
         vlasov, laky na vlasy, prípravky na farbenie a odfarbovanie vlasov, prípravky na trvalú onduláciu a na kučeravenie vlasov,
         esenciálne oleje“ patriace do triedy 3 v zmysle Niceskej dohody, a slovnou ochrannou známkou FLEX, skôr zapísanou v Spojenom
         kráľovstve pre „šampóny a prípravky starostlivosti o vlasy“ patriace do rovnakej triedy uvedenej dohody existuje za okolností,
         keď na jednej strane rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky je nepatrná a predmetné označenia sú z vizuálneho,
         fonetického a koncepčného hľadiska podobné a na druhej strane sú si tovary čiastočne zhodné a čiastočne veľmi podobné.

      (pozri body 82, 83)
      5.     Vzhľadom na to, že prihláška ochrannej známky Spoločenstva je predmetom konania upraveného nariadením č. 40/94, podľa článku
         8 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) tohto nariadenia nesmie byť ochranná známka zapísaná v prípade, ak majiteľ
         ochrannej známky skôr zapísanej v členskom štáte podá námietku a ak existuje pravdepodobnosť zámeny medzi predmetnými ochrannými
         známkami v zmysle uvedeného článku 8 ods. 1 písm. b). Naopak, nariadenie č. 40/94 neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by
         upravovalo predchádzajúci prieskum toho, či možno proti skoršej národnej ochrannej známke podať námietku podľa vnútroštátnej
         právnej úpravy, ktorá sa na ňu vzťahuje, alebo posudzovanie pravdepodobnosti zámeny medzi dotknutými ochrannými známkami podľa
         tejto vnútroštátnej právnej úpravy.

      (pozri bod 91)
      6.     Nariadenie č. 40/94 nemôže priznať majiteľovi skoršej národnej ochrannej známky v súvislosti s prihláškou ochrannej známky
         Spoločenstva rozsiahlejšie práva, než mu priznáva vnútroštátna právna úprava, ktorá upravuje túto skoršiu ochrannú známku.
         Podľa článku 4 ods. 1 písm. b) a článku 4 ods. 2 písm. a) bodu ii) prvej smernice 89/104 o aproximácii právnych predpisov
         členských štátov v oblasti ochranných známok totiž boli vnútroštátne právne úpravy členských štátov upravujúce pravdepodobnosť
         zámeny medzi požadovanou ochrannou známkou a skoršou národnou ochrannou známkou plne harmonizované. Normatívny obsah týchto
         ustanovení smernice 89/104 je pritom rovnaký s obsahom článku 8 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia
         č. 40/94.

      (pozri bod 92)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      zo 16. marca 2005 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky FLEXI AIR – Skoršia slovná ochranná známka FLEX – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Žiadosť o predloženie dôkazu o riadnom používaní – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii) a článok 43 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Vo veci T‑112/03,
      L’Oréal SA,  so sídlom v Paríži (Francúzsko), v zastúpení: X. Buffet Delmas d’Autane, advokát,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: B. Filtenborg, S. Laitinen a G. Schneider, splnomocnené zástupkyne,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory):
      Revlon (Suisse) SA, so sídlom v Schlierene (Švajčiarsko),

      ktorej predmetom je žaloba proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné
         známky a vzory) z 15. januára 2003 (vec R 396/2001-4), týkajúcemu sa námietkového konania medzi L’Oréal SA a Revlon (Suisse)
         SA,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meij a I. Pelikánová,
      tajomník: B. Pastor, zástupkyňa tajomníka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 27. marca 2003,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 31. júla 2003,
      so zreteľom na dokument dodatočne priložený k žalobe, podaný do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. septembra 2003, a to na kópiu
         rozhodnutia druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) z 11. júla 2003 vo
         veci R 831/2002-2, týkajúceho sa konania o námietkach medzi Revlon (Suisse) SA a Lancôme Parfums et Beauté & Cie,

      so zreteľom na repliku podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. októbra 2003,
      po pojednávaní z 28. septembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       Žalobca podal 9. decembra 1998 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ďalej len „Úrad“) prihlášku
         ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú.
         v. ES, L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 7/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2       Ochranná známka, ktorej zápis žalobca požadoval, je slovné označenie FLEXI AIR.
      3       Tovary a služby uvedené v prihláške patria do triedy 3 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb
         pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „šampóny, gély, peny a balzamy,
         prípravky v aerosólovej forme na ošetrovanie vlasov, laky na vlasy, prípravky na farbenie a odfarbovanie vlasov, prípravky
         na trvalú onduláciu a na kučeravenie vlasov, esenciálne oleje“.

      4       Uvedená prihláška ochrannej známky bola zverejnená 30. augusta 1999 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 69/99.

      5       Dňa 30. novembra 1999 podal Revlon (Švajčiarsko) SA (ďalej len „namietateľ“) proti zápisu ochrannej známky, ktorá bola predmetom
         prihlášky, námietku podľa článku 42 ods. 1 nariadenia č. 40/94.

      6       Námietka bola založená na slovnej ochrannej známke FLEX (ďalej len „skoršia ochranná známka“), ktorá bola predmetom týchto
         zápisov:

      –       zápis vo Francúzsku pre tovary patriace do tried 3 a 34, konkrétne „bieliace prípravky a iné substancie na čistenie bielizne
         a šatstva, čistiace, leštiace, odmasťovacie a abrazívne prípravky, mydlá, voňavky, esenciálne oleje, kozmetické výrobky, vlasové
         vody, zubné pasty, tabak (surový alebo spracovaný), fajčiarske potreby, zápalky“,

      –       zápis vo Švédsku pre tovary patriace do triedy 3, konkrétne „šampóny, vlasové balzamy, peny, vlasové spreje a vlasové gély“,
      –       zápis vo Veľkej Británii pre tovary patriace do triedy 3, konkrétne „šampóny a prípravky starostlivosti o vlasy“.
      7       Na podporu svojej námietky uplatnil namietateľ relatívny dôvod zamietnutia uvedený v článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.
      8       Dňa 7. decembra 1999 bol žalobca informovaný o podaní námietky proti zápisu ochrannej známky. Dňa 23. marca 2000 námietkové
         oddelenie vyzvalo namietateľa, aby do 23. júla 2000 predložil ďalšie dôkazy na preukázanie svojej námietky, a žalobcu, aby
         do 23. septembra 2000 predložil svoje pripomienky k podanej námietke.

      9       V týchto lehotách neboli Úradu doručené žiadne pripomienky účastníkov konania.
      10     Dňa 27. novembra 2000 Úrad oznámil obom účastníkom konania, že pri neexistencii ďalších pripomienok rozhodne na základe dôkazov,
         ktoré má k dispozícii.

      11     V dňoch 28. a 29. novembra 2000 boli Úradu doručené pripomienky žalobcu, v ktorých žalobca uvádzal, že z dôvodov „nezávislých
         od jeho vôle“ sa až teraz dozvedel o námietke. Žalobca tiež požadoval dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej známky a uviedol,
         že si vyhradzuje právo podať žiadosť restitutio in integrum.  Priložil tiež kópiu svojich pripomienok predložených v súvisiacom konaní o námietkach.

      12     Dňa 26. marca 2001 námietkové oddelenie odpovedalo v tom zmysle, že nezohľadní pripomienky uvedené v predchádzajúcom bode
         z dôvodu, že boli predložené až po uvedenom oznámení z 27. novembra 2000.

      13     Rozhodnutím z 27. marca 2001 námietkové oddelenie zamietlo prihlášku ochrannej známky na základe pravdepodobnosti zámeny medzi
         požadovanou ochrannou známkou a skoršou ochrannou známkou zapísanou vo Veľkej Británii.

      14     Dňa 20. apríla 2001 podal žalobca proti tomuto rozhodnutiu odvolanie podľa článku 59 nariadenia č. 40/94.
      15     Rozhodnutím z 15. januára 2003 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) štvrtý odvolací senát zamietol odvolanie a zaviazal žalobcu
         na náhradu trov konania.

       Návrhy účastníkov konania
      16     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –       zaviazal Úrad na náhradu trov tohto konania a konania pred odvolacím senátom.
      17     Úrad navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
      18     Na podporu svojej žaloby uplatňuje žalobca tri žalobné dôvody, v ktorých tvrdí porušenie podstatných formálnych náležitostí
         v súvislosti so žiadosťou o predloženie dôkazu o riadnom používaní skoršej ochrannej známky, porušenie článku 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94 a porušenie článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) toho istého nariadenia.

       O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení podstatných formálnych náležitostí v súvislosti so žiadosťou o predloženie dôkazu
            o riadnom používaní
       Tvrdenia účastníkov konania
      19     Žalobca v prvom rade tvrdí, že potvrdením rozhodnutia námietkového oddelenia, ktorým bola zamietnutá žiadosť o predloženie
         dôkazu o riadnom používaní skoršej ochrannej známky, odvolací senát porušil článok 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94 a pravidlo
         č. 22 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13.decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej
         známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, s.1; Mim. vyd. 17/001, s. 189). Poukazuje na to, že keďže ani jedno z týchto ustanovení
         neurčuje lehotu, v rámci ktorej má byť podaná žiadosť o predloženie dôkazu o riadnom používaní, môže byť takáto žiadosť podaná
         až do skončenia konania o námietkach, k čomu v prejednávanej veci nedošlo do 27. marca 2001, keď námietkové oddelenie prijalo
         svoje rozhodnutie.

      20     V druhom rade žalobca tvrdí, že potvrdením rozhodnutia námietkového oddelenia, ktorým bola zamietnutá žiadosť o predloženie
         dôkazu o riadnom používaní, porušil odvolací senát zásadu funkčnej kontinuity tak, ako je definovaná v rozsudkoch Súdu prvého
         stupňa z 8. júla 1999, Procter & Gamble/ÚHVT (BABY-DRY) (T‑163/98, Zb. s. II‑2383), zo 16. februára 2000, Procter & Gamble/ÚHVT
         (Tvar mydla) (T‑122/99, Zb. s. II‑265), z 5. júna 2002, Hershey Foods/ÚHVT (Kiss Device with plume) (T‑198/00, Zb. s. II‑2567),
         z 12. decembra 2002, Procter & Gamble/ÚHVT (Tvar mydla) (T‑63/01, Zb. s. II‑5255) a z 23. septembra 2003, Henkel/ÚHVT – LHS
         (UK) (KLEENCARE) (T‑308/01, Zb. s. II‑3253).

      21     Úrad spochybňuje opodstatnenosť tohto žalobného dôvodu.
       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      22     Po prvé je potrebné zdôrazniť, že pravidlo č. 22 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 je v prejednávanej veci irelevantné. Stanovuje
         totiž, že v prípadoch, keď je namietateľ povinný predložiť dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky, Úrad ho vyzve, aby
         tak urobil v lehote, ktorú mu sám stanoví. Otázka, ktorá vzniká v tomto konaní, sa však netýka toho, dokedy musí byť predložený
         dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej známky, ale toho, dokedy musí byť podaná žiadosť o predloženie takéhoto dôkazu.

      23     Po druhé je potrebné uviesť, že v bode 16 napadnutého rozhodnutia odvolací senát dospel k záveru, že žalobcova žiadosť o predloženie
         dôkazu o riadnom používaní skoršej ochrannej známky nebola predložená v určenej lehote a nemohla byť zohľadnená pri rozhodovaní
         o námietke.

      24     Na účely preskúmania opodstatnenosti tejto úvahy je potrebné predovšetkým pripomenúť, že podľa článku 43 ods. 2 a 3 nariadenia
         č. 40/94 platí na účely preskúmania námietky podanej podľa článku 42 tohto nariadenia domnienka riadneho používania skoršej
         ochrannej známky, a to až dovtedy, kým žalobca nepožiada o predloženie dôkazu o takomto používaní. Podanie takejto žiadosti
         má z tohto dôvodu za následok vznik povinnosti namietateľa preukázať riadne používanie (alebo existenciu náležitých dôvodov
         nepoužívania) pod sankciou zamietnutia jeho námietky. Aby nastal takýto následok, žiadosť musí byť výslovná a podaná Úradu
         včas [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. marca 2004 v spojených veciach El Corte Inglés/ÚHVT – González Cabello a Iberia Líneas
         Aéreas de España (MUNDICOR), T‑183/02 a T‑184/02, Zb. s. II‑965, bod 38].

      25     V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že deviate odôvodnenie nariadenia č. 40/94 skutočne uvádza, že „neexistuje
         žiadne opodstatnenie chrániť ochranné známky spoločenstva alebo, voči nim, chrániť akúkoľvek ochrannú známku, ktorá bola zapísaná
         už skôr, s výnimkou prípadov, keď sa ochranné známky skutočne používajú“. Z tohto pohľadu je nevhodné nenáležite obmedzovať
         možnosti prihlasovateľa ochrannej známky požadovať dôkaz o používaní ochrannej známky, ktorá je základom námietky proti zápisu
         prihlasovanej ochrannej známky.

      26     Riadne používanie skoršej ochrannej známky je však otázkou, ktorú je v prípade jej nastolenia prihlasovateľom ochrannej známky
         potrebné vyriešiť pred samotným rozhodnutím o námietke.

      27     V tejto súvislosti z dôvodu, že námietkové konanie a odvolacie konanie sú kontradiktórnymi konaniami,  musí Úrad vyzývať účastníkov konania tak často, ako je to potrebné, aby predložili svoje pripomienky k oznámeniam, ktoré im
         poslal alebo ktoré predložili iní účastníci konania (pozri v tomto zmysle článok 43 ods. 1 a článok 61 ods. 2 nariadenia č. 40/94).
         S cieľom zabezpečiť lepšiu organizáciu konania musia byť tieto pripomienky v zásade predložené v rámci lehôt stanovených Úradom.

      28     V prejednávanej veci námietkové oddelenie listom z 23. marca 2000 a v súlade s článkom 43 ods. 1 nariadenia č. 40/94 vyzvalo
         namietateľa, aby do 23. júla 2000 predložil nové dôkazy na preukázanie svojej námietky a žalobcu, aby do 23. septembra 2000
         predložil svoje pripomienky k námietke. Žalobca mal z tohto dôvodu v zásade požadovať dôkaz o riadnom používaní skoršej ochrannej
         známky v rámci stanovenej lehoty, t. j. do 23. septembra 2000.

      29     V spise sa nenachádza žiaden materiál, ktorý by mohol odôvodniť výnimku z tejto zásady. Predovšetkým dôvody „nezávislé od
         jeho vôle“, ktoré uplatnil žalobca a ktoré sú uvedené v bode 11 tohto rozsudku, nepredstavujú takýto materiál. Na otázku Súdu
         prvého stupňa žalobca potvrdil, že sa dopustil administratívnej chyby, ktorú mu možno pripísať.

      30     Za týchto podmienok bolo námietkové oddelenie oprávnené rozhodnúť, že žiadosť o predloženie dôkazu o riadnom používaní podaná
         žalobcom v oznámeniach z 28. a 29. novembra bola podaná oneskorene a z tohto dôvodu ju mohlo zamietnuť.

      31     Z uvedeného vyplýva, že rozhodnutím obsiahnutým v bode 16 napadnutého rozhodnutia, v zmysle ktorého nebola žiadosť podaná
         v určenej lehote, odvolací senát neporušil článok 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94.

      32     Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa zásady funkčnej kontinuity, je potrebné uviesť, že príslušné body odvolania podaného
         žalobcom odvolaciemu senátu znejú takto (pozri body 2.2.9 a 3.10 odvolania):

      „… odvolateľ subsidiárne navrhuje, aby v súlade s článkom 62 [nariadenia č. 40/94] odvolací senát buď uplatnil právomoci námietkového
         oddelenia a prijal jeho žiadosť o predloženie dôkazu o používaní skoršej ochrannej známky zapísanej vo Veľkej Británii, alebo
         vec vrátil námietkovému oddeleniu s pokynom vyhovieť prihlasovateľovej žiadosti o predloženie uvedeného dôkazu používania.“
         („… the appellant asks, subsidiarily, that, in accordance with Article 62 CTMR, the Board exercise the power within the competence
         of the Opposition Division and accept the appellant’s request for evidence of use of the earlier opposing U.K. trademark or
         remit the case to the Opposition Division for compliance with the applicant’s request for said evidence of use.“).

      33     Z uvedeného vyplýva, že žalobca v subsidiárnom návrhu pred odvolacím senátom znovu zopakoval svoju žiadosť o predloženie dôkazu
         o riadnom používaní skoršej ochrannej známky.

      34     V napadnutom rozhodnutí však odvolací senát tento subsidiárny návrh nespomenul napriek tomu, že zamietol hlavný návrh týkajúci
         sa pravdepodobnosti zámeny.

      35     Toto pochybenie však neodôvodňuje zrušenie napadnutého rozhodnutia, pretože odvolací senát bol oprávnený zamietnuť subsidiárny
         návrh na predloženie dôkazu o riadnom používaní bez toho, aby tým došlo k porušeniu zásady funkčnej kontinuity.

      36     Právomoci odvolacích senátov Úradu zahŕňajú prieskum rozhodnutí prijatých oddeleniami Úradu v prvom stupni. V rámci tohto
         prieskumu závisí výsledok konania o odvolaní od skutočnosti, či možno v čase rozhodovania o odvolaní prijať nové rozhodnutie,
         ktoré má rovnakú výrokovú časť ako rozhodnutie napadnuté odvolaním. Odvolacie senáty tak pri dodržaní článku 74 ods. 2 nariadenia
         č. 40/94 môžu vyhovieť odvolaniu na základe nových skutočností uplatnených účastníkom konania, ktorý podal odvolanie, alebo
         nových dôkazov ním predložených (rozsudok KLEENCARE, už citovaný, bod 26). Okrem toho, rozsah prieskumu rozhodnutia, ktoré
         je predmetom odvolania, odvolacím senátom nie je v zásade vymedzený dôvodmi uplatnenými účastníkom konania, ktorý podal odvolanie.
         V dôsledku toho dokonca aj v prípade, ak účastník konania, ktorý podal odvolanie, neuplatnil určitý dôvod odvolania, je odvolací
         senát napriek tomu povinný preskúmať s prihliadnutím na všetky významné skutkové a právne okolnosti, či možno v čase rozhodovania
         o odvolaní prijať v súlade s právnou úpravou Spoločenstva nové rozhodnutie, ktoré má rovnakú výrokovú časť ako rozhodnutie
         napadnuté odvolaním (rozsudok KLEENCARE, už citovaný, bod 29).

      37     V prejednávanej veci je potrebné na otázku, či bol odvolací senát v čase svojho rozhodovania oprávnený v súlade s právnou
         úpravou Spoločenstva prijať rozhodnutie, ktorým bola rovnako ako rozhodnutím námietkového oddelenia zamietnutá žiadosť o predloženie
         dôkazu o riadnom používaní, odpovedať kladne. Žalobca nepredložil v konaní pred odvolacím senátom žiaden dôkaz, ktorý by odôvodňoval
         nepredloženie žiadosti v lehote určenej námietkovým oddelením. Keďže skutkový stav zostal v tomto smere rovnaký ako skutkový
         stav, na základe ktorého rozhodovalo námietkové oddelenie, bol odvolací senát v súlade s právnou úpravou Spoločenstva oprávnený
         rozhodnúť, v súlade s tým, čo je uvedené v bodoch 28 až 31 tohto rozsudku s ohľadom na konanie pred námietkovým oddelením,
         že subsidiárny návrh, ktorý bol pred ním uplatnený, nebol predložený včas.

      38     Z uvedeného vyplýva, že prvý žalobný dôvod musí byť odmietnutý.
       O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      39     Žalobca tvrdí, že záverom o existencii pravdepodobnosti zámeny odvolací senát porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

      40     V tejto súvislosti predovšetkým tvrdí, že z dôvodu, že napadnuté rozhodnutie vychádza zo zápisu skoršej ochrannej známky uskutočneného
         v Spojenom kráľovstve, musí byť pravdepodobnosť zámeny posudzovaná vo vzťahu k tomuto štátu.

      41     Súhlasí so zistením odvolacieho senátu, ktoré sa týka nepatrnej rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky.
      42     Ďalej tvrdí, že odvolací senát pochybil pri závere, v zmysle ktorého sú dotknuté označenia tak podobné, že si ich možno zameniť.
      43     Na jednej strane, nepatrná rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky mala viesť odvolací senát k záveru, že len úplná
         reprodukcia tejto ochrannej známky by spôsobila pravdepodobnosť zámeny.

      44     Na druhej strane, kolidujúce označenia nie sú dostatočne podobné, aby vyvolali pravdepodobnosť zámeny.
      45     Po prvé žalobca tvrdí, že z vizuálneho hľadiska označenie pozostávajúce zo spojenia dvoch slov nemožno považovať za vizuálne
         porovnateľné s označením, ktoré pozostáva z jediného slova, predovšetkým z dôvodu, že ani jedno z týchto dvoch slov nie je
         zhodné so skorším označením, ktoré je kratšie. V tejto súvislosti sa žalobca opiera o rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra
         2002, Vedial/ÚHVT‑France Distribution (HUBERT) (T‑110/01, Zb. s. II‑5275), ktorý má o to väčší význam, že na rozdiel od slovesa
         „flex“ a kmeňa „flexi“, spoločný prvok označení, ktoré boli predmetom sporu vo veci vedúcej k tomuto rozsudku, sa píše rovnako
         a má mimoriadnu rozlišovaciu spôsobilosť. Okrem toho sa žalobca odvoláva na rozhodnutia odvolacieho senátu vo veciach SIMPLELIFE/SIMPLE
         LIFE, FREEZOMINT/FREEZE, MILES/MILESTONE, TAPAS/TAPARICA, GIRA/GIRALDA a DRIVE/DRIVEWAY.

      46     Po druhé, názor odvolacieho senátu, podľa ktorého pozornosť spotrebiteľa automaticky pritiahne úvodná časť označení, ktorá
         je rovnaká, nie je podložený žiadnym osobitným dôvodom a je v rozpore s rozhodnutím odvolacieho senátu vo veci ORANGEX/ORANGE
         X-PRESS.

      47     Žalobca tvrdí, že z fonetického hľadiska vytvára pridanie písmena „i“ k slovu „flex“ ďalšiu slabiku. Okrem toho, skoršie označenie
         pozostáva predovšetkým zo spoluhlások, zatiaľ čo požadované označenie obsahuje viac samohlások a v Spojenom kráľovstve sa
         vyslovuje spevavo.

      48     Z koncepčného hľadiska žalobca tvrdí, že po prvé, sám namietateľ si je vedomý opisného charakteru pojmu „flex“, pretože ochranná
         známka FLEX bola zapísaná do častí registra Spojeného kráľovstva a Írska, ktoré sú vyhradené ochranným známkam s nižšou rozlišovacou
         spôsobilosťou, a pretože účastník konania nezaložil námietku podanú v tomto konaní na všeobecne známom charaktere skoršej
         ochrannej známky v Spojenom kráľovstve. Z tohto dôvodu žalobca dochádza k záveru, že v anglicky hovoriacich krajinách nepredstavuje
         slovo „flex“ prevládajúci prvok označenia FLEXI AIR. Naopak, z gramatického hľadiska je jeho najdôležitejším prvkom slovo
         „air“, pretože slovo „flexi“ by mohlo byť zdrobneninou prídavného mena „flexible“ označujúceho podstatné meno „air“.

      49     Žalobca poukazuje na skutočnosť, že v anglickom jazyku neexistuje slovo „flexi“ a že požadované označenie je vymysleným názvom.
         Odkazuje na výňatok zo slovníka angličtiny a uvádza, že spomedzi množstva významov slova „air“ vybral odvolací senát význam
         najmenej bežný. Na druhej strane slovo „flex“ má v angličtine zvláštny význam a z tohto dôvodu nemá rozlišovaciu spôsobilosť.

      50     Žalobca dodáva, že pokiaľ ide o porovnanie označení, je odôvodnenie napadnutého rozhodnutia v rozpore s rozsudkom Súdu prvého
         stupňa z 23. októbra 2002, Matratzen Concord/ÚHVT‑Hukla Germany (MATRATZEN) (T‑6/01, Zb. s. II‑4335) z dôvodu, že prvok „flex“
         nie je v rámci požadovaného označenia prevládajúci a ostatné prvky nie sú zanedbateľné.

      51     Pokiaľ ide o celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny, žalobca zdôrazňuje, že nie je sporné, na rozdiel od tovarov v právnej
         veci, ktorá viedla k rozsudku Súdu prvého stupňa z 15. januára 2003, Mystery Drinks/ÚHVT – Karlsberg Brauerei (MYSTERY) (T‑99/01,
         Zb. s. II‑43), že tovary v prejednávanej veci sa neobjednávajú ústne, ale sú vystavené v regáloch, v dôsledku čoho je akákoľvek
         prípadná fonetická podobnosť, a teda aj pravdepodobnosť zámeny zanedbateľná.

      52     Okrem toho, žalobca poukazuje na kópie zápisov uskutočnených v Spojenom kráľovstve a tvrdí, že priemerný spotrebiteľ v tejto
         krajine si pravdepodobne nebude mýliť dotknuté ochranné známky, pretože je už konfrontovaný s množstvom iných ochranných známok
         obsahujúcich slovo „flex“ vo vzťahu k podobným alebo zhodným tovarom.

      53     Žalobca ďalej tvrdí, že odôvodnenie druhého odvolacieho senátu obsiahnuté v jeho už uvedenom rozhodnutí z 11. júla 2003, ktoré
         žalobca podal do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. septembra 2003, je, pokiaľ ide o záver, že medzi ochrannými známkami FLEX
         A FLEXIUM neexistuje pravdepodobnosť zámeny, priamo uplatniteľné v tejto veci. Druhové označenie ako napríklad „flex“ by nemalo
         byť monopolizované. Podľa názoru žalobcu je toto rozhodnutie o to významnejšie, že sa týka dvoch označení, z ktorých každé
         pozostáva z jediného slova, zatiaľ čo označenie, ktorého zápis sa požaduje v tejto veci, pozostáva z dvoch slov, pričom žiadne
         z týchto slov alebo ich slabík sa nezhoduje so skorším označením („fle-xi-air“).

      54     Úrad spochybňuje opodstatnenosť tohto žalobného dôvodu.
       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      55     Podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky nesmie byť požadovaná
         ochranná známka zapísaná, ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti
         tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje na území, na ktorom je skoršia ochranná známka
         chránená, pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti.

      56     Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje pravdepodobnosť, keď sa verejnosť môže domnievať, že predmetné
         výrobky alebo služby pochádzajú od jedného podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené.

      57     Podľa tejto judikatúry sa musí pravdepodobnosť zámeny posudzovať celkovo podľa toho, ako vníma príslušná skupina verejnosti
         označenia a predmetné tovary alebo služby, so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci, najmä vzájomnej
         závislosti medzi podobnosťou označení a podobnosťou označených tovarov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla
         2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgo Beverly Hills (GIORGO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb. s. II‑2821, body 31 až 32 a tam citovanú
         judikatúru].

      –       O príslušnej skupine verejnosti
      58     Žalobca nevytýka skutočnosť, že odvolací senát posudzoval pravdepodobnosť zámeny v Spojenom kráľovstve. Nespochybňuje ani
         názor odvolacieho senátu, že príslušná skupina verejnosti je tvorená priemerným spotrebiteľom, ktorého miera pozornosti nie
         je zvlášť vysoká. Na účely preskúmania tohto žalobného dôvodu preto považoval Súd prvého stupňa za vhodné vychádzať z týchto
         predpokladov.

      –       O rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky
      59     Účastníci konania sa zhodujú na tom, že, ako zdôraznil odvolací senát, skoršia ochranná známka má nepatrnú rozlišovaciu spôsobilosť.
      60     Žalobca napriek tomu tvrdí, že táto nepatrná rozlišovacia spôsobilosť mala viesť odvolací senát k záveru, že len úplná reprodukcia
         skoršej ochrannej známky by spôsobovala pravdepodobnosť zámeny.

      61     Toto tvrdenie je potrebné odmietnuť. Hoci je pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny potrebné zobrať do úvahy rozlišovaciu
         spôsobilosť skoršej ochrannej známky (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s.
         I‑5507, bod 24), je to pri tomto posudzovaní len jedna z viacerých iných skutočností. Dokonca aj v prípade, keď na strane
         jednej má skoršia ochranná známka nepatrnú rozlišovaciu spôsobilosť a na strane druhej nie je požadovaná ochranná známka jej
         úplnou reprodukciou, môže existovať pravdepodobnosť zámeny predovšetkým pre podobnosť označení a podobnosť tovarov alebo služieb,
         na ktoré sa vzťahujú.

      –       O porovnaní dotknutých tovarov
      62     Žalobca nespochybňuje názor odvolacieho senátu, podľa ktorého sú dotknuté tovary čiastočne zhodné a čiastočne veľmi podobné.
         V dôsledku toho, na účely preskúmania tohto žalobného dôvodu, Súd prvého stupňa považuje za vhodné vychádzať z tohto názoru.

      –       O dotknutých označeniach
      63     Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vo vzťahu k vizuálnej, fonetickej alebo koncepčnej
         podobnosti kolidujúcich označení sa má zakladať na celkovom dojme, ktorý tieto označenia vytvárajú, so zohľadnením najmä och
         rozlišujúcich a prevládajúcich prvkov [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. októbra 2003, Phillips – Van Heusen/ÚHVT –
         Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Zb. s. II‑4335, bod 47 a tam citovanú judikatúru].

      64     Odvolací senát dospel k záveru, že z vizuálneho hľadiska je označenie FLEXI AIR v podstate tvorené slovom „flex“. Okrem toho,
         z dôvodu, že je prvok „flex“ umiestnený v úvodnej časti, má pravdepodobne väčší účinok ako zostávajúca časť označenia, ktorého
         zápis žalobca požadoval. Slovo „air“ je na druhom mieste a je kratšie. Spotrebitelia si vo všeobecnosti viac všímajú úvodnú
         časť ochrannej známky ako jej záverečnú časť. Prevládajúci charakter prvku „flex“ nie je podstatne zmenený pridaním písmena
         „i“. Odvolací senát z tohto dôvodu dospel k záveru, že označenia sú vizuálne podobné.

      65     Tieto úvahy nie sú postihnuté žiadnou vadou a tvrdenia uplatnené žalobcom v tejto súvislosti, uvedené v bodoch 45 a 46 vyššie,
         nemožno prijať.

      66     Pokiaľ ide o prvý súbor tvrdení, je potrebné zdôrazniť, po prvé, že neexistuje žiaden dôvod, pre ktorý by označenie pozostávajúce
         z dvoch slov a označenie pozostávajúce z jediného slova nemohli byť vizuálne podobné. Po druhé, skutočnosť, že žiadne zo slov
         požadovaného označenia v prejednávanej veci nie je zhodné so skorším označením ani skutočnosť, že skoršie označenie je kratšie,
         nie je spôsobilá potlačiť vizuálnu podobnosť, ktorá je dôsledkom zhody štyroch z ôsmich písmen požadovaného označenia umiestnených
         v rovnakom poradí a v úvodnej časti oboch označení.

      67     Pokiaľ ide o tvrdenie vychádzajúce z už citovaného rozsudku HUBERT, stačí uviesť, že záver urobený v tomto rozsudku, v zmysle
         ktorého je celkový vizuálny dojem dotknutých označení odlišný, je založený okrem iného na obrazovom prvku jedného z týchto
         označení (bod 54), zatiaľ čo obe označenia v prejednávanej veci sú slovné.

      68     Pokiaľ ide o skoršie rozhodnutia odvolacieho senátu uvedené v bodoch 45 a 46 vyššie, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej
         judikatúry musí byť zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov posudzovaná výlučne na základe nariadenia č. 40/94 tak, ako je
         vykladané sudcom Spoločenstva, a nie na základe predchádzajúcej rozhodovacej činnosti týchto senátov [rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 27. februára 2002, Streamserve/ÚHVT (STREAMSERVE), T‑106/00, Zb. s. II‑723, bod 66, nespochybnený uznesením Súdneho
         dvora z 5. februára 2004, Streamserve/ÚHVT, C‑150/02 P, Zb. s. I‑1461]. Okrem toho, hoci skutkový a právny základ skoršieho
         rozhodnutia môže nepochybne predstavovať tvrdenie na podporu žalobného dôvodu, ktorým sa poukazuje na porušenie ustanovenia
         nariadenia č. 40/94 [rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. novembra 2002, Bosch/ÚHVT (Kit pro a Kit Super Pro), T‑79/01 a T‑86/01,
         Zb. s. II‑4881, bod 33], je potrebné uviesť, že všetky skoršie rozhodnutia uvedené v bodoch 45 a 46 vyššie sa týkajú označení,
         ktorých vizuálny vzťah nemožno porovnať s vizuálnym vzťahom označení v prejednávanej veci.

      69     Napokon, pokiaľ ide o údajný nedostatok odôvodnenia uvedený v bode 46 vyššie, odvolací senát usúdil, že spotrebitelia si vo
         všeobecnosti viac všímajú úvodnú časť ochrannej známky ako jej záverečnú časť (bod 33 napadnutého rozhodnutia). V tejto súvislosti
         mu nemožno vytýkať, že svoje stanovisko k tomuto bodu ďalej nevysvetľoval.

      70     Pokiaľ ide o fonetické porovnanie, odvolací senát rozhodol, že aj v tejto súvislosti má podstatný význam úvodná časť označenia.
         Rozdiel vo výslovnosti je vytváraný len záverečnou časťou požadovaného označenia a je veľmi nevýrazný. Jemný zvuk písmena
         „i“ a otvorený spôsob, akým sa v angličtine vyslovuje slovo „air“ vedie k fonetickej zhode prvku „flex“ a predovšetkým k dominantnosti
         vo výslovnosti písmena „x“. Podľa názoru odvolacieho senátu sú teda označenia foneticky podobné.

      71     Ani tieto názory nie sú nesprávne.
      72     Tvrdenia, ktoré žalobca vyvodzuje z prítomnosti písmena „i“ a slova „air“ v označení FLEXI AIR, uvedené v bode 47 vyššie,
         musia byť preto odmietnuté. Skutočnosťou zostáva, že prvé štyri z ôsmich písmen vytvárajúcich označenie sa vyslovujú rovnako
         ako v prípade označenia FLEX, že písmeno „i“ je len foneticky bezvýznamným doplnením týchto štyroch písmen a že ani pridanie
         slova „air“ nezabraňuje čiastočnej zhode vo výslovnosti.

      73     Napokon, z koncepčného hľadiska dospel odvolací senát k záveru, že slová „flex“ a „flexi“ spolu úzko súvisia a obe narážajú
         na flexibilitu, a teda vitalitu vlasov. Pridanie slova „air“ túto koncepčnú zhodu nemení. V dôsledku toho majú tieto označenia
         podľa názoru odvolacieho senátu v anglickom jazyku rovnaký význam.

      74     Ani tieto úvahy nie sú postihnuté vadou a tvrdenia uplatnené v tejto súvislosti žalobcom, uvedené v bodoch 48 a 49 vyššie,
         nemožno prijať.

      75     Pokiaľ ide o tvrdenie, že namietateľ si je sám vedomý opisného charakteru slova „flex“, stačí poukázať na to, že dokonca aj
         keby toto tvrdenie bolo pravdivé, je táto skutočnosť pri koncepčnom posudzovaní predmetných označení bezvýznamná.

      76     Rovnako je tomu aj v prípade tvrdenia, že gramaticky je slovo „air“ najdôležitejším prvkom označenia, ktorého zápis žalobca
         požadoval, pretože priemerný spotrebiteľ, ktorý nie je zvlášť pozorný, sa nebude zaoberať gramatickým rozborom dotknutých
         označení.

      77     Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa významu slova „air“, stačí uviesť, že bez ohľadu na jeho možné významy nie je spôsobilý
         narušiť význam prvku „flexi“ alebo koncepčnú podobnosť vytváranú týmto prvkom.

      78     Rovnako musia byť odmietnuté tvrdenia týkajúce sa nedostatku rozlišovacej spôsobilosti skoršieho označenia, skutočnosti, že
         slovo „flexi“ v anglickom jazyku neexistuje a že označenie FLEXI AIR je vymysleným názvom, pretože nie sú takej povahy, aby
         potlačili skutočnosť, že obe slová „flex“ a „flexi“ sa v angličtine vzťahujú na flexibilitu [pozri v súvislosti so španielskym
         jazykom rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. februára 2004, Koubi/ÚHVT – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Zb. s. II‑4335, bod 48].

      79     Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenie uvedené v bode 50 vyššie, je potrebné zdôrazniť, že Súd prvého stupňa v už citovanom rozsudku
         MATRATZEN vyslovil, že zloženú ochrannú známku nemožno považovať za porovnateľnú s inou ochrannou známkou, ktorá je zhodná
         alebo porovnateľná s jedným z prvkov zloženej ochrannej známky, ak tento prvok nie je prevládajúcim v rámci celkového dojmu
         vytváraného zloženou ochrannou známkou. Ochrannú známku, na ktorú odkazovala táto úvaha, nemožno porovnávať s požadovanou
         ochrannou známkou v tejto veci predovšetkým z dôvodu, že obsahuje obrazový prvok.

      80     Z uvedeného dôvodu je potrebné rozhodnúť, že odvolací senát správne usúdil, že predmetné označenia sú z vizuálneho, fonetického
         a koncepčného hľadiska podobné.

      –       O pravdepodobnosti zámeny
      81     Podľa názoru odvolacieho senátu je pravdepodobné, že spotrebitelia by predpokladali, že jemný rozdiel medzi označeniami vyjadruje
         zmenu v povahe tovarov alebo vyplýva z obchodných dôvodov, a nie že tento rozdiel vyjadruje odlišný obchodný pôvod. Odvolací
         senát z tohto dôvodu dospel k záveru, že v Spojenom kráľovstve existuje pravdepodobnosť zámeny.

      82     V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že nepatrná rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky nie je spochybňovaná,
         že predmetné označenia sú z vizuálneho, fonetického a koncepčného hľadiska podobné a že tovary sú čiastočne zhodné a čiastočne
         veľmi podobné.

      83     Za týchto podmienok je nevyhnutné dospieť k záveru, že existuje pravdepodobnosť zámeny.
      84     Je potrebné odmietnuť tvrdenie žalobcu uvedené v bode 51 vyššie, že fonetická podobnosť označení je zanedbateľná. Z dôvodu,
         že označenia sú veľmi podobné a tovary sú čiastočne zhodné a čiastočne veľmi podobné je bezvýznamnou otázka, do akej miery
         prispieva fonetická podobnosť označení k pravdepodobnosti zámeny.

      85     Rovnako je potrebné odmietnuť tvrdenie uvedené v bode 52 vyššie, ktoré sa týka existencie iných ochranných známok obsahujúcich
         slovo „flex“ v Spojenom kráľovstve. Je potrebné pripomenúť, že to bola práve tá skutočnosť, ktorá viedla odvolací senát k názoru
         obsiahnutému v bode 27 napadnutého rozhodnutia, že skoršia ochranná známka má nepatrnú rozlišovaciu spôsobilosť a následne
         k záveru, že v Spojenom kráľovstve existuje pravdepodobnosť zámeny (pozri bod 81 vyššie). Tento záver bol potvrdený (pozri
         bod 83 vyššie). V skutočnosti žalobca výslovne súhlasil s názorom, že skoršia ochranná známka má nepatrnú rozlišovaciu spôsobilosť
         (pozri body 41 a 59 vyššie).

      86     Napokon, pokiaľ ide o tvrdenia týkajúce sa rozhodnutia druhého odvolacieho senátu z 11. júla 2003 uvedené v bode 53 vyššie,
         je potrebné znovu pripomenúť, že zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov musí byť posudzovaná výlučne na základe nariadenia
         č. 40/94 tak, ako je vykladané sudcom Spoločenstva, a nie na základe predchádzajúcej rozhodovacej činnosti týchto senátov,
         napriek tomu, že skutkový a právny základ skoršieho rozhodnutia môže nepochybne predstavovať tvrdenie na podporu žalobného
         dôvodu, ktorým sa poukazuje na porušenie ustanovenia tohto nariadenia (pozri bod 68 vyššie). Treba však poznamenať, že vzťah
         medzi označeniami, ktorých sa týka uvedené rozhodnutie druhého odvolacieho senátu, nemožno porovnať so vzťahom medzi označeniami
         v prejednávanej veci. Označenie FLEXIUM pozostáva z jediného slova, z ktorého nie je možné vyňať slovo „flex“, zatiaľ čo slová
         „flex“ a „flexi“ môžu byť od označenia FLEXI AIR ľahko oddelené. Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že sa nemožno domnievať,
         že záver o pravdepodobnosti zámeny medzi ochrannými známkami v prejednávanej veci vedie k monopolizácii pojmu „flex“.

      87     S prihliadnutím na uvedené je potrebné dospieť k záveru, že názorom o pravdepodobnosti zámeny medzi predmetnými označeniami
         odvolací senát neporušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      88     V dôsledku toho musí byť druhý žalobný dôvod odmietnutý.
       O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      89     Žalobca tvrdí, že odvolací senát tým, že neskúmal, či možno proti skoršej ochrannej známke podať námietku podľa práva Spojeného
         kráľovstva a neposudzoval pravdepodobnosť zámeny v súlade s týmto právom, porušil článok 8 ods. 2 písm. a) bod ii) nariadenia
         č. 40/94. Zdôrazňuje, že toto ustanovenie nesmie priznávať majiteľovi národnej ochrannej známky v súvislosti s prihláškou
         ochrannej známky Spoločenstva rozsiahlejšie práva, než mu prislúchajú podľa vnútroštátnej právnej úpravy. Opomenutie, ku ktorému
         došlo na strane odvolacieho senátu, je však spôsobilé priznať skoršej ochrannej známke na úrovni Spoločenstva rozsiahlejšiu
         ochranu než má na vnútroštátnej úrovni.

      90     Úrad spochybňuje opodstatnenosť tohto žalobného dôvodu.
       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      91     Je potrebné zdôrazniť, že prihláška ochrannej známky Spoločenstva je predmetom konania upraveného nariadením č. 40/94. Podľa
         článku 8 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) tohto nariadenia nesmie byť ochranná známka zapísaná v prípade,
         ak existuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) s ochrannou známkou skôr zapísanou v členskom štáte.
         Nariadenie č. 40/94 však neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by upravovalo predchádzajúci prieskum toho, či možno proti skoršej
         národnej ochrannej známke podať námietku podľa vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá sa na ňu vzťahuje, alebo posudzovanie pravdepodobnosti
         zámeny medzi dotknutými ochrannými známkami podľa tejto vnútroštátnej právnej úpravy.

      92     Okrem toho je potrebné poukázať na skutočnosť, že tento žalobný dôvod vychádza z predpokladu, že nariadenie č. 40/94 priznáva
         majiteľovi skoršej národnej ochrannej známky v súvislosti s prihláškou ochrannej známky Spoločenstva rozsiahlejšie práva,
         než mu priznáva vnútroštátna právna úprava, ktorá upravuje túto skoršiu ochrannú známku. Podľa článku 4 ods. 1 písm. b) a článku
         4 ods. 2 písm. a) bodu ii) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov
         v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92) však boli vnútroštátne právne úpravy členských
         štátov upravujúce pravdepodobnosť zámeny medzi požadovanou ochrannou známkou a skoršou národnou ochrannou známkou plne harmonizované.
         Normatívny obsah týchto ustanovení smernice 89/104 je rovnaký s obsahom článku 8 ods. 1 písm. b) a článku 8 ods. 2 písm. a)
         bodu ii) nariadenia č. 40/94. Za týchto okolností tvrdenie žalobcu nie je opodstatnené.

      93     Tretí žalobný dôvod musí byť teda odmietnutý.
      94     Keďže všetky žalobné dôvody boli odmietnuté, je nevyhnutné žalobu zamietnuť.
       O trovách
      95     Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. V prejednávanej veci žalobca nemal vo veci úspech a Úrad požiadal o náhradu
         trov konania. Z tohto dôvodu je opodstatnené zaviazať žalobcu na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 16. marca 2005.

               Tajomník

                     Predseda komory

               H. Jung

                     J. Pirrung

         * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. októbra 2011.#Interedil Srl, v likvidácii proti Fallimento Interedil Srl a Intesa Gestione Crediti SpA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale di Bari - Taliansko.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Právomoc súdu nižšieho stupňa podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania - Nariadenie (ES) č. 1346/2000 - Konkurzné konania - Medzinárodná právomoc - Centrum hlavných záujmov dlžníka - Premiestnenie registrovaného sídla do iného členského štátu - Pojem ‚podnik‘.#Vec C-396/09.

text:
      Vec C‑396/09
      Interedil Srl, v likvidácii,
      proti
      Fallimento Interedil Srl
      a
      Intesa Gestione Crediti SpA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Bari)
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc súdu nižšieho stupňa podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Konkurzné konania – Medzinárodná právomoc – Centrum hlavných záujmov dlžníka – Premiestnenie registrovaného sídla do iného členského štátu – Pojem ‚podnik‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Akt prijatý na základe hlavy IV tretej časti Zmluvy o ES
      (Článok 267 ZFEÚ)
      2.        Právo Únie – Prednosť – Odporujúce vnútroštátne právo – Absolútna neuplatniteľnosť existujúcich právnych predpisov – Povinnosť
            dodržiavať výkladové pokyny súdu vyššieho stupňa, ktoré nie sú v súlade s právom Únie – Neprípustnosť
      (Článok 267 ZFEÚ)
      3.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000 – Medzinárodná právomoc na začatie konkurzného
            konania – Súdy členského štátu, v ktorom sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka
      (Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 3 ods. 1)
      4.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000 – Medzinárodná právomoc na začatie konkurzného
            konania – Súdy členského štátu, v ktorom sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka – Kritériá určenia
      (Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 3 ods. 1 druhá veta)
      5.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Konkurzné konania – Nariadenie č. 1346/2000 – Medzinárodná právomoc na začatie konkurzného
            konania – Vedľajšie konanie
      (Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 3 ods. 2)
      1.        V súlade s článkom 267 ZFEÚ majú vnútroštátne súdy, ktorých rozhodnutia možno napadnúť opravným prostriedkom podľa vnútroštátneho
         práva, od 1. decembra 2009 právomoc predkladať Súdnemu dvoru návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ak sú predmetom sporu
         akty prijaté na základe hlavy IV Zmluvy.

      Vzhľadom na cieľ zabezpečenia efektívnej spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, sledovaný článkom 267 ZFEÚ,
         ako aj na zásadu hospodárnosti konania má Súdny dvor od 1. decembra 2009 právomoc rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho
         konania, ktoré predložili súdy, ktorých rozhodnutia možno napadnúť opravným prostriedkom podľa vnútroštátneho práva, aj keď
         bol návrh predložený pred uvedeným dátumom.

      (pozri body 19, 20)
      2.        Právo Únie bráni tomu, aby bol vnútroštátny súd viazaný vnútroštátnym procesným pravidlom, podľa ktorého posúdenia vnútroštátneho
         súdu vyššieho stupňa sú preň záväzné, ak sa domnieva, že posúdenia súdu vyššieho stupňa nie sú v súlade s právom Únie, tak
         ako ho vyložil Súdny dvor.

      Po prvé totiž existencia vnútroštátneho procesného pravidla, podľa ktorého sú súdy, ktoré nerozhodujú na poslednom stupni,
         viazané posúdeniami súdu vyššieho stupňa, nemôže spochybniť právo vnútroštátnych súdov, ktoré nerozhodujú na poslednom stupni,
         obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania v prípade, že majú pochybnosti o výklade práva Únie.

      Po druhé rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní je pre vnútroštátny súd na účely vyriešenia sporu vo veci
         samej záväzný, pokiaľ ide o výklad a platnosť predmetných aktov orgánov Únie.

      Okrem toho vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatňovať právne predpisy Únie, je povinný zabezpečiť
         plný účinok týchto predpisov, pričom v prípade potreby môže z vlastnej právomoci neuplatniť akékoľvek odporujúce ustanovenie
         vnútroštátneho práva bez toho, aby musel žiadať alebo čakať na jeho predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek
         iným ústavným postupom.

      (pozri body 35, 36, 38, 39, bod 1 výroku)
      3.        Pojem „centrum hlavných záujmov“ dlžníka uvedený v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom konaní sa má vykladať
         s odkazom na právo Únie.

      Ide totiž o špecifikum nariadenia, a preto ho treba vykladať jednotne a nezávisle od vnútroštátnych právnych predpisov.
      (pozri body 43, 44, bod 2 výroku)
      4.        Na účely určenia centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku sa má článok 3 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom
         konaní vykladať v tom zmysle, že pri určovaní centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku sa musí uprednostňovať miesto hlavného
         vedenia tejto spoločnosti, tak ako ho možno určiť na základe objektívnych okolností zistiteľných tretími osobami. Ak sa riadiace
         a kontrolné orgány spoločnosti nachádzajú v mieste jej registrovaného sídla a rozhodnutia o správe tejto spoločnosti sa prijímajú
         na tomto mieste spôsobom zistiteľným tretími osobami, potom domnienku stanovenú v tomto článku nemožno vyvrátiť. Ak sa miesto
         hlavného vedenia spoločnosti nenachádza v mieste jej registrovaného sídla, existencia majetku spoločnosti a zmlúv o finančnej
         správe tohto majetku v inom členskom štáte, ako je štát registrovaného sídla tejto spoločnosti, môže byť považovaná za okolnosť
         postačujúcu na vyvrátenie tejto domnienky len pod podmienkou, že komplexné posúdenie všetkých relevantných okolností umožňuje
         spôsobom zistiteľným tretími osobami preukázať, že skutočné centrum vedenia a kontroly uvedenej spoločnosti, ako aj správy
         jej záujmov sa nachádza v tomto inom členskom štáte.

      V prípade premiestnenia registrovaného sídla spoločnosti v úpadku pred podaním návrhu na vyhlásenie konkurzu sa predpokladá,
         že centrum hlavných záujmov tejto spoločnosti sa nachádza v mieste jej nového registrovaného sídla.

      (pozri bod 59, bod 3 výroku)
      5.        Pojem „podnik“ v zmysle článku 3 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje
         určitú minimálnu mieru organizácie a stability spojenú s výkonom hospodárskej činnosti. Iba samotná existencia majetku alebo
         bankových účtov v zásade nespĺňa požiadavky tejto definície.

      (pozri bod 64, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 20. októbra 2011 (*)

      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc súdu nižšieho stupňa podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Konkurzné konania – Medzinárodná právomoc – Centrum hlavných záujmov dlžníka – Premiestnenie registrovaného sídla do iného členského štátu – Pojem ‚podnik‘“
      Vo veci C‑396/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale di Bari (Taliansko)
         zo 6. júla 2009 a doručený Súdnemu dvoru 13. októbra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Interedil Srl, v likvidácii,

      proti
      Fallimento Interedil Srl,
      Intesa Gestione Crediti SpA,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič, M. Safjan a M. Berger (spravodajkyňa),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. januára 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Interedil Srl, v likvidácii, v zastúpení: P. Troianiello, avvocato,
      –        Fallimento Interedil Srl, v zastúpení: G. Labanca, avvocato,
      –        Intesa Gestione Crediti SpA, v zastúpení: G. Costantino, avvocato,
      –        Európska komisia, v zastúpení: N. Bambara a S. Petrova, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. marca 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom
         konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191; ďalej len „nariadenie“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Interedil Srl, v likvidácii (ďalej len „Interedil“), a spoločnosťami
         Fallimento Interedil Srl a Intesa Gestione Crediti SpA (ďalej len „Intesa“), ktorej právnou nástupkyňou sa stala spoločnosť
         Italfondario SpA, ktorého predmetom je návrh na vyhlásenie konkurzu podaného spoločnosťou Intesa voči spoločnosti Interedil.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Nariadenie bolo vydané najmä na základe článku 61 písm. c) ES a článku 67 ods. 1 ES.

      4        Článok 2 nariadenia obsahuje definície pojmov a stanovuje:

      „Na účely tohto nariadenia:
      a)      ‚konkurzné konania‘ znamenajú kolektívne konania uvedené v článku 1 ods. 1. Zoznam týchto konaní je uvedený v prílohe A;
      ...
      h)      ‚podnik‘ znamená akúkoľvek prevádzku, v ktorej dlžník vykonáva nie prechodnú hospodársku činnosť s použitím ľudských zdrojov
         a tovarov.“

      5        V zozname uvedenom v prílohe A nariadenia sa vo vzťahu k Taliansku uvádza okrem iného konanie „Fallimento“.

      6        Článok 3 nariadenia, ktorý sa zaoberá medzinárodnou súdnou právomocou, stanovuje:

      „1.      Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka.
         Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje
         miesto, kde majú svoje registrované sídlo.

      2.      Ak sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza na území niektorého členského štátu, súdy iného členského štátu majú právomoc
         začať konkurzné konanie proti tomuto dlžníkovi len vtedy, ak má na území tohto iného členského štátu nejaký podnik. Účinky
         takéhoto konania sú obmedzené na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto členského štátu.

      ...“
      7        V odôvodnení č. 13 nariadenia sa uvádza, že „centrum hlavných záujmov dlžníka by malo zodpovedať miestu, kde dlžník pravidelne
         spravuje svoje záujmy, a ktoré by teda tretie strany mali dokázať určiť“.

       Vnútroštátne právo
      8        Článok 382 talianskeho codice di procedura civile (Občiansky súdny poriadok) týkajúci sa rozhodovania Corte suprema di cassazione
         o otázkach príslušnosti stanovuje:

      „Ak Corte rozhoduje o otázke príslušnosti, prijme rozhodnutie a prípadne určí príslušný súd... “
      9        Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa ustálenej judikatúry je rozhodnutie vydané Corte suprema di
         cassazione na základe tohto ustanovenia konečné a záväzné pre súd, ktorý má vo veci rozhodnúť.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10      Spoločnosť Interedil bola založená ako „società a responsabilità limitata“ (spoločnosť s ručením obmedzeným) podľa talianskeho
         práva, pričom jej registrované sídlo sa nachádzalo v Monopoli (Taliansko). Dňa 18. júla 2001 táto spoločnosť premiestnila
         svoje registrované sídlo do Londýna (Spojené kráľovstvo). V ten istý deň bola vymazaná z obchodného registra v Taliansku.
         Po premiestnení svojho sídla bola Interedil zapísaná do obchodného registra Spojeného kráľovstva s poznámkou „FC“ („Foreign
         Company“, zahraničná spoločnosť).

      11      Podľa vyhlásení Interedil, ktoré sú obsiahnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, táto spoločnosť v čase premiestnenia
         svojho sídla uskutočnila operácie spočívajúce v jej prevzatí britskou skupinou Canopus a v rokovaniach a uzatvorení zmlúv
         o predaji podnikov. Interedil uviedla, že niekoľko mesiacov po premiestnení jej registrovaného sídla boli nehnuteľnosti, ktoré
         vlastnila v Tarente (Taliansko), prevedené na Windowmist Limited ako súčasti prevádzaného podniku. Interedil takisto uviedla,
         že 22. júla 2002 bola vymazaná z obchodného registra Spojeného kráľovstva.

      12      Dňa 28. októbra 2003 podala spoločnosť Intesa na Tribunale di Bari návrh na vyhlásenie konkurzu („fallimento“) na majetok
         Interedil.

      13      Interedil spochybnila právomoc tohto súdu, keďže sa domnievala, že v dôsledku premiestnenia jej registrovaného sídla do Spojeného
         kráľovstva majú iba súdy tohto členského štátu právomoc začať konkurzné konanie. Dňa 13. decembra 2003 podala Interedil na
         Corte suprema di cassazione návrh na vydanie predbežného rozhodnutia o právomoci súdu.

      14      Keďže Tribunale di Bari považoval námietku nedostatku právomoci talianskych súdov za zjavne nedôvodnú a existenciu platobnej
         neschopnosti dotknutej spoločnosti za potvrdenú, 24. mája 2004, bez toho, aby čakal na rozhodnutie Corte suprema di cassazione,
         vyhlásil konkurz na majetok Interedil.

      15      Dňa 18. júna 2004 podala Interedil na vnútroštátny súd odvolanie proti tomuto uzneseniu o vyhlásení konkurzu.

      16      Uznesením z 20. mája 2005 rozhodol Corte suprema di cassazione o predloženom návrh na vydanie predbežného rozhodnutia o právomoci
         súdu, pričom konštatoval príslušnosť talianskych súdov. Usúdil, že domnienka uvedená v článku 3 ods. 1 druhej vete nariadenia,
         podľa ktorej sa za centrum hlavných záujmov považuje miesto, kde majú spoločnosti svoje registrované sídlo, môže byť vyvrátená
         vzhľadom na viaceré okolnosti, akými sú existencia nehnuteľností v Taliansku, ktoré patrili spoločnosti Interedil, zmluva
         o prenájme týkajúca sa dvoch hotelových zariadení a zmluva uzavretá s bankovou inštitúciou, ako aj neoznámenie premiestnenia
         registrovaného sídla obchodnému registru v Bari.

      17      Keďže mal Tribunale di Bari pochybnosti o opodstatnenosti tohto posúdenia Corte suprema di cassazione vo vzťahu ku kritériám,
         ktoré Súdny dvor stanovil v rozsudku z 2. mája 2006, Eurofood IFSC (C‑341/04, Zb. s. I‑3813), rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu
         dvoru položil tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa pojem ‚centrum hlavných záujmov dlžníka‘ v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia... vykladať podľa práva Spoločenstva, alebo
         podľa vnútroštátneho práva, a v prípade kladnej odpovede v prospech prvej možnosti, v čom spočíva uvedený pojem a na základe
         akých určujúcich faktorov a skutočností možno identifikovať ‚centrum hlavných záujmov‘?

      2.      Možno domnienku uvedenú v článku 3 ods. 1 nariadenia..., podľa ktorej sa ‚pri obchodných spoločnostiach v prípade neprítomnosti
         dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje miesto, kde majú svoje registrované sídlo‘, vyvrátiť preukázaním toho,
         že spoločnosť skutočne vykonáva podnikateľskú činnosť v členskom štáte, ktorý nie je štátom, kde sa nachádza jej štatutárne
         sídlo, alebo je na to, aby sa uvedená domnienka mohla považovať za vyvrátenú, potrebné preukázať, že v štáte, kde sa nachádza
         registrované sídlo spoločnosti, nevykonávala nijakú podnikateľskú činnosť?

      3.      Sú okolnosti, že na území členského štátu, ktorý nie je členským štátom sídla obchodnej spoločnosti, existujú nehnuteľnosti
         patriace spoločnosti, zmluva o prenájme týkajúca sa dvoch hotelových zariadení uzavretá medzi dlžníkom a inou spoločnosťou
         a zmluva, ktorú spoločnosť uzavrela s bankovou inštitúciou, skutočnosťami alebo faktormi postačujúcimi na vyvrátenie domnienky
         stanovenej v článku 3 nariadenia... v prospech ‚registrovaného sídla‘ spoločnosti a sú tieto okolnosti postačujúce na to,
         aby sa dalo domnievať, že spoločnosť má v zmysle článku 3 ods. 2 nariadenia... na území tohto štátu ‚podnik‘?

      4.      Je v prípade, že sa rozhodnutie o právomoci vyhlásené Corte [suprema] di cassazione v uvedenom uznesení... zakladá na výklade
         článku 3 nariadenia..., ktorý nie je v súlade s výkladom Súdneho dvora, článok 382 talianskeho Občianskeho súdneho poriadku,
         na základe ktorého Corte [suprema] di Cassazione rozhodol o právomoci s konečnou platnosťou a záväzne, v rozpore s uplatnením
         uvedeného ustanovenia Spoločenstva, ako je vyložené Súdnym dvorom?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O právomoci Súdneho dvora
      18      Európska komisia vyjadruje pochybnosti o právomoci Súdneho dvora rozhodovať o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
         Európska komisia zdôrazňuje, že uvedený návrh bol preložený uznesením zo 6. júla 2009 a doručený Súdnemu dvoru 13. októbra
         2009. Podľa článku 68 ods. 1 ES v znení platnom k tomuto dátumu len také súdy, proti ktorých rozhodnutiam nie je podľa vnútroštátneho
         práva prípustný opravný prostriedok, sa môžu obrátiť na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania s cieľom výkladu
         aktov prijatých orgánmi Spoločenstva na základe hlavy IV Zmluvy ES. Zatiaľ čo nariadenie bolo prijaté na základe článkov 61
         písm. c) ES a 67 ods. 1 ES, ktoré spadajú do hlavy IV Zmluvy, rozhodnutia vnútroštátneho súdu môžu byť podľa Komisie napadnuté
         opravnými prostriedkami podľa vnútroštátneho práva.

      19      V tejto súvislosti postačuje uviesť, že článok 68 ES bol nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy 1. decembra 2009 zrušený
         a že obmedzenie právomoci predkladať Súdnemu dvoru návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré tento článok stanovuje,
         zaniklo. V súlade s článkom 267 ZFEÚ majú aj vnútroštátne súdy, ktorých rozhodnutia možno napadnúť opravným prostriedkom podľa
         vnútroštátneho práva, od tohto dátumu právomoc predkladať Súdnemu dvoru návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ak sú predmetom
         sporu akty prijaté na základe hlavy IV Zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. februára 2011, Weryński, C‑283/09, Zb.
         s. I‑601, body 28 a 29).

      20      V bodoch 30 a 31 už citovaného rozsudku Weryński Súdny dvor konštatoval, že vzhľadom na cieľ zabezpečenia efektívnej spolupráce
         medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, sledovaným článkom 267 ZFEÚ, ako aj na zásadu hospodárnosti konania treba vychádzať
         z toho, že Súdny dvor má od 1. decembra 2009 právomoc rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania, ktoré predložili
         súdy, ktorých rozhodnutia možno napadnúť opravným prostriedkom podľa vnútroštátneho práva, aj keď bol návrh predložený pred
         uvedeným dátumom.

      21      Súdny dvor má preto jednoznačne právomoc rozhodnúť o predmetnom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

       O prípustnosti prejudiciálnych otázok
       O súvislosti prejudiciálnych otázok so sporom vo veci samej
      22      Spoločnosť Interedil, ktorá zopakovala otázku vznesenú Komisiou v jej písomných pripomienkach, na pojednávaní uviedla, že
         výmazom z obchodného registra Spojeného kráľovstva v júli 2002 prestala existovať. V dôsledku toho je návrh na vyhlásenie
         konkurzu na jej majetok podaný v októbri 2003 na Tribunale di Bari bezpredmetný a prejudiciálne otázky sú neprípustné.

      23      Podľa ustálenej judikatúry totiž Súdny dvor môže odmietnuť rozhodovať o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom
         vtedy, ak je najmä zjavné, že výklad práva Únie, o ktorý žiada vnútroštátny súd, nemá žiaden vzťah k realite alebo predmetu
         sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo pokiaľ Súdny dvor nemá k dispozícii údaje o skutkových a právnych
         okolnostiach potrebné na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri najmä rozsudok zo 7. decembra 2010, VEBIC,
         C‑439/08, Zb. s. I‑12471, bod 42 a citovanú judikatúru).

      24      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že nariadenie iba zjednocuje právne predpisy o medzinárodnej právomoci, o uznávaní rozhodnutí
         a o uplatniteľnom práve v oblasti konkurzného konania s cezhraničným účinkom. Otázka prípustnosti návrhu na vyhlásenie konkurzu
         na majetok dlžníka zostáva naďalej upravená príslušnými vnútroštátnymi právnymi predpismi.

      25      Z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že Interedil ho informovala o skutočnosti, že táto spoločnosť bola
         v júli 2002 vymazaná z obchodného registra Spojeného kráľovstva. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania naproti tomu
         nijako nevyplýva, že by táto skutočnosť mohla podľa vnútroštátneho práva brániť začatiu konkurzného konania. Nemožno totiž
         vylúčiť, že vnútroštátne právo počíta s možnosťou začatia takéhoto konania na účely rozhodnutia o uspokojení veriteľov zrušenej
         spoločnosti.

      26      Z tohto dôvodu nie je zjavné, že by výklad práva Únie, o ktorý žiada vnútroštátny súd, nemal žiaden vzťah k realite alebo
         predmetu sporu vo veci samej, alebo že by išlo o hypotetický problém.

      27      Námietku neprípustnosti vznesenú spoločnosťou Interedil je preto potrebné odmietnuť.

       O predmete prejudiciálnych otázok
      28      Odporkyne vo veci samej uvádzajú, že otázky sú neprípustné vzhľadom na ich predmet. Podľa ich názoru prvá a štvrtá otázka
         nepoukazujú na odlišnosti medzi ustanoveniami práva Únie a ich uplatnením súdmi členských štátov, kým druhou a treťou otázkou
         je Súdny dvor vyzvaný, aby uplatnil právne predpisy Únie v konkrétnom prípade, ktorý prejednáva vnútroštátny súd.

      29      V rámci prejudiciálneho konania je Súdny dvor oprávnený rozhodovať o výklade alebo platnosti ustanovenia práva Únie na základe
         skutkového stavu opísaného vnútroštátnym súdom, pričom vnútroštátnemu súdu prináleží uplatniť uvedené ustanovenie v konkrétnom
         prípade, ktorý prejednáva (pozri najmä rozsudok zo 7. septembra 2006, Price, C‑149/05, Zb. s. I‑7691, bod 52 a citovanú judikatúru).

      30      Prvé tri otázky sa v zásade týkajú požadovaného výkladu pojmu „centrum hlavných záujmov“ dlžníka v zmysle článku 3 ods. 1
         nariadenia. Pokiaľ ide o ich predmet, sú teda prípustné.

      31      Štvrtá prejudiciálna otázka sa týka oprávnenia vnútroštátneho súdu odchýliť sa od posúdení vyššieho súdu, ak sa vzhľadom na
         výklad Súdneho dvora domnieva, že tieto posúdenia nie sú v súlade s právom Únie. Táto otázka, ktorej predmetom je mechanizmus
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, je preto rovnako prípustná.

       O údajnej neexistencii sporu
      32      Odporkyne vo veci samej uvádzajú, že o otázke právomoci talianskych súdov začať konkurzné konanie rozhodol Corte suprema di
         cassazione rozhodnutím, ktoré podľa ich názoru nadobudlo právoplatnosť. Z toho vyvodzujú, že neexistuje „prebiehajúce konanie“
         pred vnútroštátnym súdom v zmysle článku 267 ZFEÚ, a návrh na začatie prejudiciálneho konania je preto neprípustný.

      33      Túto argumentáciu je potrebné preskúmať súčasne so štvrtou otázkou, ktorou sa vnútroštátny pokúša zistiť, v akom rozsahu je
         viazaný výkladom práva Únie, ktorý uskutočnil Corte suprema di cassazione.

       O štvrtej otázke
      34      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie bráni tomu, aby bol vnútroštátny súd viazaný vnútroštátnym
         procesným pravidlom, podľa ktorého posúdenia vnútroštátneho súdu vyššieho stupňa štátu sú preň záväzné, aj ak sa domnieva,
         že posúdenia uvedeného súdu nie sú v súlade s právom Únie, tak ako ho vyložil Súdny dvor.

      35      Súdny dvor už rozhodol, že existencia vnútroštátneho procesného pravidla nemôže spochybniť právo vnútroštátnych súdov, ktoré
         nerozhodujú na poslednom stupni, obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania v prípade, že majú,
         tak ako je to v prejednávanej veci, pochybnosti o výklade práva Únie (rozsudok z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, Zb. s. I‑8889,
         bod 25).

      36      Podľa ustálenej judikatúry je rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní pre vnútroštátny súd na účely vyriešenia
         sporu vo veci samej záväzný, pokiaľ ide o výklad a platnosť predmetných aktov orgánov Únie (pozri najmä rozsudok Elčinov,
         už citovaný, bod 29).

      37      Z toho vyplýva, že na účely rozhodnutia v spore vo veci samej je výklad predmetných ustanovení poskytnutý Súdnym dvorom pre
         vnútroštátny súd, ktorý využil svoje právo priznané článkom 267 druhým odsekom ZFEÚ, záväzný, a v prípade potreby musí tento
         vnútroštátny súd odmietnuť posúdenia súdu vyššieho stupňa, ak sa v súvislosti s týmto výkladom domnieva, že tieto posúdenia
         nie sú v súlade s právom Únie (pozri najmä rozsudok Elčinov, už citovaný, bod 30).

      38      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry je vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci
         poverený uplatňovať právne predpisy Únie, povinný zabezpečiť plný účinok týchto predpisov, pričom v prípade potreby môže z vlastnej
         právomoci neuplatniť akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, v tomto prípade vnútroštátne procesné pravidlo,
         bez toho, aby musel žiadať alebo čakať na jeho predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným
         postupom (pozri najmä rozsudok Elčinov, už citovaný, bod 31).

      39      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na štvrtú otázku potrebné odpovedať tak, že právo Únie bráni tomu, aby bol vnútroštátny
         súd viazaný vnútroštátnym procesným pravidlom, podľa ktorého posúdenia vnútroštátneho súdu vyššieho stupňa sú preň záväzné,
         ak sa domnieva, že posúdenia súdu vyššieho stupňa nie sú v súlade s právom Únie, tak ako ho vyložil Súdny dvor.

      40      Z rovnakých dôvodov je potrebné odmietnuť námietku neprípustnosti odporkýň vo veci samej týkajúcu sa údajnej neexistencie
         sporu.

       O prvej časti prvej otázky
      41      Prvou časťou prvej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či pojem „centrum hlavných záujmov“ dlžníka uvedený v článku 3 ods. 1
         nariadenia sa má vykladať podľa práva Únie, alebo podľa vnútroštátneho práva.

      42      Podľa ustálenej judikatúry z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie
         ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť,
         si v zásade vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný
         príslušnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudok z 29. októbra 2009, NCC Construction Danmark, C‑174/08, Zb. s. I‑10567, bod
         24 a citovanú judikatúru).

      43      Pokiaľ ide konkrétne o pojem „centrum hlavných záujmov“ dlžníka v zmysle článku 3 ods. 1 nariadenia, Súdny dvor v bode 31
         už citovaného rozsudku Eurofood IFSC konštatoval, že tento pojem je špecifikum nariadenia, pričom má autonómny význam, a preto
         ho treba vykladať jednotne a nezávisle od vnútroštátnych právnych predpisov.

      44      Na prvú časť prvej otázky je preto potrebné odpovedať tak, že pojem „centrum hlavných záujmov“ dlžníka uvedený v článku 3
         ods. 1 nariadenia sa má vykladať s odkazom na právo Únie.

       O druhej časti prvej otázky, o druhej otázke a o prvej časti tretej otázky
      45      Druhou časťou prvej otázky, druhou otázkou a prvou časťou tretej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako sa má vykladať
         článok 3 ods. 1 druhá veta nariadenia na účely určenia centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku.

      46      Vzhľadom na skutočnosť, že Interedil podľa údajov z návrhu na začatie prejudiciálneho konania premiestnila svoje registrované
         sídlo z Talianska do Spojeného kráľovstva v priebehu roku 2001 a následne v priebehu roku 2002 bola vymazaná z obchodného
         registra Spojeného kráľovstva, by na účely poskytnutia úplnej odpovede vnútroštátnemu súdu bolo vhodné takisto upresniť dátum
         relevantný pre určenie centra hlavných záujmov dlžníka, a tak identifikovať súd, ktorý má právomoc začať konkurzné konanie.

       Kritériá relevantné pre určenie centra hlavných záujmov dlžníka
      47      Hoci nariadenie neobsahuje definíciu pojmu centra hlavných záujmov dlžníka, význam tohto pojmu, ako Súdny dvor zdôraznil v bode
         32 už citovaného rozsudku Eurofood IFSC, je objasnený v odôvodnení č. 13 nariadenia, podľa ktorého „centrum hlavných záujmov
         dlžníka by malo zodpovedať miestu, kde dlžník pravidelne spravuje svoje záujmy, a ktoré by teda tretie strany mali dokázať
         určiť“.

      48      Ako uviedla generálna advokátka v bode 69 svojich návrhov, domnienka stanovená v prospech registrovaného sídla v článku 3
         ods. 1 druhej vete nariadenia a odkaz odôvodnenia č. 13 nariadenia na miesto spravovania záujmov vyjadrujú vôľu zákonodarcu
         Únie uprednostňovať ako kritérium právomoci miesto, kde sa nachádza hlavné vedenie spoločnosti.

      49      Súdny dvor, odkazujúc na to isté odôvodnenie, okrem toho v bode 33 už citovaného rozsudku Eurofood IFSC konštatoval, že centrum
         hlavných záujmov dlžníka treba určiť podľa kritérií, ktoré sú objektívne a súčasne zistiteľné tretími osobami, aby sa tak
         zabezpečila právna istoty a predvídateľnosť pri určovaní súdu, ktorý má mať právomoc na začatie hlavného konkurzného konania.
         Treba vychádzať z toho, že tieto požiadavky objektivity a zistiteľnosti sú splnené, ak konkrétne okolnosti, zohľadnené na
         účely určenia miesta, kde spoločnosť v úpadku zvyčajne spravuje svoje záujmy, boli zverejnené alebo sú prinajmenšom transparentné
         do tej miery, že tretie osoby, t. j. predovšetkým veritelia tejto spoločnosti, sa môžu o nich dozvedieť.

      50      Z toho vyplýva, že ak sa riadiace a kontrolné orgány spoločnosti nachádzajú v mieste jej registrovaného sídla a rozhodnutia
         o správe tejto spoločnosti sa prijímajú na tomto mieste spôsobom zistiteľným tretími osobami, potom sa domnienka článku 3
         ods. 1 druhej vety nariadenia, podľa ktorej sa centrum hlavných záujmov spoločnosti nachádza na tomto mieste, uplatní v celom
         rozsahu. Za tohto predpokladu, ako zdôrazňuje generálna advokátka v bode 69 svojich návrhov, je vylúčený iný spôsob určenia
         miesta hlavných záujmov spoločnosti v úpadku.

      51      Vyvrátiť domnienku článku 3 ods. 1 druhej vety nariadenia možno v každom prípade vtedy, ak sa miesto hlavného vedenia spoločnosti
         z pohľadu tretích osôb nenachádza v mieste registrovaného sídla. Tak ako Súdny dvor v bode 34 už citovaného rozsudku Eurofood
         IFSC konštatoval, vyvrátiteľnú domnienku, ktorú normotvorca Únie stanovil v prospech registrovaného sídla tejto spoločnosti,
         možno vyvrátiť, iba ak okolnosti, ktoré sú objektívne a zistiteľné tretími osobami, umožňujú preukázať existenciu reálnej
         situácie, ktorá sa odlišuje od situácie, akú má určenie miesta uvedeného sídla odrážať.

      52      K okolnostiam, ktoré majú byť zohľadnené, patria okrem iného všetky miesta, kde spoločnosť v úpadku vykonáva hospodársku činnosť,
         a všetky miesta, kde spoločnosť vlastní majetok, pokiaľ sa tretie osoby môžu o týchto miestach dozvedieť. Ako generálna advokátka
         v bode 70 svojich návrhov zdôraznila, tieto skutočnosti musia byť posudzované komplexne s ohľadom na okolnosti konkrétneho
         prípadu.

      53      V tomto kontexte okolnosti uvedené vnútroštátnym súdom, čiže existencia nehnuteľností patriacich spoločnosti v úpadku v inom
         členskom štáte ako štáte registrovaného sídla, zmluva o prenájme týchto nehnuteľností, ako aj zmluva uzavretá v tom istom
         členskom štáte s bankovou inštitúciou, môžu byť považované za objektívne okolnosti a s ohľadom na ich verejné sprístupnenie
         za okolnosti, ktoré môžu byť zistiteľné tretími osobami. Nič to nemení na skutočnosti, že existencia majetku spoločnosti a zmlúv
         o finančnej správe tohto majetku v inom členskom štáte, ako je štát registrovaného sídla tejto spoločnosti, môže byť považovaná
         za okolnosť postačujúcu na vyvrátenie domnienky stanovenej normotvorcom Únie len pod podmienkou, že komplexné posúdenie všetkých
         relevantných okolností umožňuje spôsobom zistiteľným tretími osoby preukázať, že skutočné centrum vedenia a kontroly uvedenej
         spoločnosti, ako aj správy jej záujmov sa nachádza v tomto inom členskom štáte.

       Relevantný dátum pre určenie centra hlavných záujmov dlžníka
      54      Na úvod je potrebné poznamenať, že nariadenie neobsahuje výslovné ustanovenia, pokiaľ ide o osobitný prípad premiestnenia
         centra záujmov dlžníka. Vzhľadom na všeobecnú formuláciu článku 3 ods. 1 nariadenia sa preto treba domnievať, že pre určenie
         súdu, ktorý má právomoc začať hlavné konkurzné konanie, je rozhodujúce posledné miesto, kde sa uvedené centrum nachádza.

      55      Takýto výklad potvrdzuje aj judikatúra Súdneho dvora. Tento súd totiž rozhodol, že súd členského štátu, na ktorého území sa
         nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka v čase podania návrhu na vyhlásenie konkurzu, má naďalej právomoc na začatie uvedeného
         konania, pokiaľ tento dlžník premiestni centrum svojich hlavných záujmov po podaní návrhu, ale pred rozhodnutím o vyhlásení
         konkurzu (rozsudok zo 17. januára 2006, Staubitz‑Schreiber, C‑1/04, Zb. s. I‑701, bod 29). Z toho možno vyvodiť, že pre určenie
         príslušného súdu je v zásade rozhodujúce to, kde sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka v čase podania návrhu na vyhlásenie
         konkurzu.

      56      V prípade premiestnenia registrovaného sídla pred podaním návrhu na vyhlásenie konkurzu, ako je to v prejednávanej veci, sa
         teda v súlade s článkom 3 ods. 1 druhou vetou nariadenia predpokladá, že centrum hlavných záujmov dlžníka sa nachádza v mieste
         nového registrovaného sídla, v dôsledku čoho majú právomoc začať konkurzné konanie v zásade súdy členského štátu, na území
         ktorého sa nachádza toto nové sídlo, ak domnienka článku 3 ods. 1 nariadenia nie je vyvrátená dôkazom o tom, že centrum hlavných
         záujmov dlžníka bolo dôsledkom zmeny registrovaného sídla premiestnené.

      57      Rovnaké pravidlá sa musia uplatňovať za predpokladu, že k dátumu podania návrhu na vyhlásenie konkurzu bola spoločnosť v úpadku
         vymazaná z obchodného registra a, ako uvádza Interedil vo svojich pripomienkach, prestala vykonávať akúkoľvek činnosť.

      58      Z bodov 47 až 51 tohto rozsudku totiž vyplýva, že pojem centrum hlavných záujmov vychádza z požiadavky spájania s miestom,
         s ktorým má spoločnosť najužšie objektívne a pre tretie osoby pozorovateľné väzby. Je preto logické v takomto prípade uprednostniť
         miesto posledného centra hlavných záujmov v okamihu výmazu spoločnosti v úpadku a ukončenia všetkých jej činností.

      59      Na druhú časť prvej otázky, na druhú otázku a na prvú časť tretej otázky je teda potrebné odpovedať tak, že na účely určenia
         centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku sa má článok 3 ods. 1 druhá veta nariadenia vykladať takto:

      –        pri určovaní centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku sa musí uprednostňovať miesto hlavného vedenia tejto spoločnosti,
         tak ako ho možno určiť na základe objektívnych okolností zistiteľných tretími osobami. Ak sa riadiace a kontrolné orgány spoločnosti
         nachádzajú v mieste jej registrovaného sídla a rozhodnutia o správe tejto spoločnosti sa prijímajú na tomto mieste spôsobom
         zistiteľným tretími osobami, potom domnienku stanovenú v tomto článku nemožno vyvrátiť. Ak sa miesto hlavného vedenia spoločnosti
         nenachádza v mieste jej registrovaného sídla, existencia majetku spoločnosti a zmlúv o finančnej správe tohto majetku v inom
         členskom štáte, ako je štát registrovaného sídla tejto spoločnosti, môže byť považovaná za okolnosť postačujúcu na vyvrátenie
         tejto domnienky len pod podmienkou, že komplexné posúdenie všetkých relevantných okolností umožňuje spôsobom zistiteľným tretími
         osobami preukázať, že skutočné centrum vedenia a kontroly uvedenej spoločnosti, ako aj správy jej záujmov sa nachádza v tomto
         inom členskom štáte,

      –        v prípade premiestnenia registrovaného sídla spoločnosti v úpadku pred podaním návrhu na vyhlásenie konkurzu sa predpokladá,
         že centrum hlavných záujmov tejto spoločnosti sa nachádza v mieste jej nového registrovaného sídla.

       O druhej časti tretej otázky
      60      Druhou časťou tretej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako sa má vykladať pojem „podnik“ v zmysle článku 3 ods. 2
         nariadenia.

      61      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 2 písm. h) nariadenia definuje pojem podnik ako akúkoľvek prevádzku,
         v ktorej dlžník vykonáva nie prechodnú hospodársku činnosť s použitím ľudských zdrojov a tovarov.

      62      Skutočnosť, že táto definícia spája výkon hospodárskej činnosti s použitím ľudských zdrojov, nasvedčuje, že sa vyžaduje určitá
         minimálna miera organizácie a stability. Z toho a contrario vyplýva, že iba samotná existencia majetku alebo bankových účtov v zásade nenapĺňa požiadavky definície „podniku“.

      63      Keďže existencia podniku na území členského štátu priznáva podľa článku 3 ods. 2 nariadenia súdom tohto členského štátu právomoc
         začať vedľajšie konkurzné konanie voči dlžníkovi, treba vychádzať z toho, že na účely zaručenia právnej istoty a predvídateľnosti,
         pokiaľ ide o určenie príslušných súdov, musí byť existencia podniku podobne ako určenie centra hlavných záujmov posudzovaná
         na základe objektívnych okolností zistiteľných tretími osobami.

      64      Na druhú časť tretej otázky je preto potrebné odpovedať tak, že pojem „podnik“ v zmysle článku 3 ods. 2 nariadenia sa má vykladať
         v tom zmysle, že vyžaduje určitú minimálnu mieru organizácie a stability spojenú s výkonom hospodárskej činnosti. Iba samotná
         existencia majetku alebo bankových účtov v zásade nespĺňa požiadavky tejto definície.

       O trovách
      65      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Právo Únie bráni tomu, aby vnútroštátny súd bol viazaný vnútroštátnym procesným pravidlom, podľa ktorého posúdenia vnútroštátneho
            súdu vyššieho stupňa sú preň záväzné, ak sa domnieva, že posúdenia súdu vyššieho stupňa nie sú v súlade s právom Únie, tak
            ako ho vyložil Súdny dvor.
      2.      Pojem „centrum hlavných záujmov“ dlžníka uvedený v článku 3 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom
            konaní sa má vykladať s odkazom na právo Únie.
      3.      Na účely určenia centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku sa má článok 3 ods. 1 druhá veta nariadenia č. 1346/2000 vykladať
            takto:
      –        pri určovaní centra hlavných záujmov spoločnosti v úpadku sa musí uprednostňovať miesto hlavného vedenia tejto spoločnosti,
            tak ako ho možno určiť na základe objektívnych okolností zistiteľných tretími osobami. Ak sa riadiace a kontrolné orgány spoločnosti
            nachádzajú v mieste jej registrovaného sídla a rozhodnutia o správe tejto spoločnosti sa prijímajú na tomto mieste spôsobom
            zistiteľným tretími osobami, potom domnienku stanovenú v tomto článku nemožno vyvrátiť. Ak sa miesto hlavného vedenia spoločnosti
            nenachádza v mieste jej registrovaného sídla, existencia majetku spoločnosti a zmlúv o finančnej správe tohto majetku v inom
            členskom štáte, ako je štát registrovaného sídla tejto spoločnosti, môže byť považovaná za okolnosť postačujúcu na vyvrátenie
            tejto domnienky len pod podmienkou, že komplexné posúdenie všetkých relevantných okolností umožňuje spôsobom zistiteľným tretími
            osobami preukázať, že skutočné centrum vedenia a kontroly uvedenej spoločnosti, ako aj správy jej záujmov sa nachádza v tomto
            inom členskom štáte,
      –        v prípade premiestnenia registrovaného sídla spoločnosti v úpadku pred podaním návrhu na vyhlásenie konkurzu sa predpokladá,
            že centrum hlavných záujmov tejto spoločnosti sa nachádza v mieste jej nového registrovaného sídla.
      4.      Pojem „podnik“ v zmysle článku 3 ods. 2 tohto nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje určitú minimálnu mieru organizácie
            a stability spojenú s výkonom hospodárskej činnosti. Iba samotná existencia majetku alebo bankových účtov v zásade nespĺňa
            požiadavky tejto definície.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. októbra 2003.#Emil Färber GmbH & Co. proti Stadt Neustadt/Weinstraße.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Nemecko.#Vec C-423/01.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 9. marca 2015.#Deutsche Börse AG proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž – Koncentrácie – Obchodovanie s finančnými nástrojmi – Európske trhy, na ktorých sa obchodovalo s mimoburzovými derivátmi – Rozhodnutie, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom – Posúdenie účinkov koncentrácie na hospodársku súťaž – Nárast efektívnosti – Záväzky.#Vec T‑175/12.