title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. novembra 2008.#Trespa International BV proti Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hof van beroep te Antwerpen - Belgicko.#Vykonávacie nariadenie k Colnému kódexu Spoločenstva - Články 291 a 297 - Zvýhodnené colné zaobchádzanie - Konečné použitie - Pojem ‚osoba, ktorá dováža alebo necháva doviezť tovar na účely prepustenia do voľného obehu‘ - Pojem ‚prevod tovaru v rámci Spoločenstva‘- Pojem ‚nadobúdateľ‘.#Vec C-248/07.

text:
      Vec C‑248/07
      Trespa International BV
      proti
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      hof van beroep te Antwerpen)
      „Vykonávacie nariadenie k Colnému kódexu Spoločenstva – Články 291 a 297 – Zvýhodnené colné zaobchádzanie – Konečné použitie – Pojem ‚osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť pre prepustenie do voľného obehu‘ – Pojem ‚prevod tovaru v rámci Spoločenstva‘ – Pojem ‚nadobúdateľ‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Zjavne nerelevantné otázky a hypotetické otázky položené v kontexte
            vylučujúcom užitočnú odpoveď – Otázky nesúvisiace s predmetom konania vo veci samej
      (Článok 234 ES)
      2.        Spoločný colný sadzobník – Prijatie tovaru prihláseného do voľného obehu so zvýhodneným colným zaobchádzaním z dôvodu jeho
            konečného použitia – Osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť pre prepustenie do voľného obehu v zmysle
            článku 291 ods. 1 nariadenia č. 2454/93 – Pojem
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 5 ods. 4 druhý pododsek; nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 291 ods. 1 a ods. 3 druhý
            pododsek a článok 293, a nariadenie Komisie č. 89/97)
      3.        Spoločný colný sadzobník – Prijatie tovaru prihláseného do voľného obehu so zvýhodneným colným zaobchádzaním z dôvodu jeho
            konečného použitia – Prevod tovaru v rámci Spoločenstva – Pojem
      (Nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 291, článok 297 ods. 1, článok 298 ods. 4 a 5 a článok 300 druhý pododsek, a nariadenie
            Komisie č. 89/97)
      4.        Spoločný colný sadzobník – Prijatie tovaru prihláseného do voľného obehu so zvýhodneným colným zaobchádzaním z dôvodu jeho
            konečného použitia – Prevod tovaru v rámci Spoločenstva – Nadobúdateľ v zmysle článku 297 nariadenia č. 2454/93 – Pojem
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 5; nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 291 a článok 297 ods. 1, a nariadenie Komisie
            č. 89/97)
      1.        V rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zavedenej článkom 234 ES prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu,
         ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti
         prípadu tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok,
         ktoré kladie Súdnemu dvoru. Z toho vyplýva, že v prípade otázok týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva položených vnútroštátnym
         súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzuje na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť
         Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Táto prezumpcia relevantnosti môže byť vyvrátená len
         vo výnimočných prípadoch, keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou
         alebo s predmetom sporu vo veci samej, alebo ak je problém čisto hypotetickej povahy, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými
         a právnymi prvkami, ktoré by mu umožnili užitočne odpovedať na položené otázky.

      (pozri body 32, 33)
      2.        Článok 291 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva,
         zmeneného a doplneného nariadením č. 89/97, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá
         ho nechala doviezť“ uvedený v tomto článku sa vzťahuje na osobu, ktorej je tovar určený a ktorá má v úmysle prideliť tovaru
         predpísané konečné použitie, bez ohľadu na skutočnosť, či sama podáva colné vyhlásenie, alebo sa dáva na tento účel zastúpiť
         v zmysle článku 5 nariadenia č. 2913/92. Uvedený pojem sa nevzťahuje na zástupcu tejto osoby pred colnými orgánmi, s výnimkou
         prípadov, keď je uvedená osoba považovaná za konajúcu vo svojom vlastnom mene a na vlastný účet podľa článku 5 ods. 4 druhého
         pododseku nariadenia č. 2913/92, a teda musí byť považovaná za dovozcu.

      V tejto súvislosti aj keď je pravda, že kapitola 2 hlavy I časti II vykonávacieho nariadenia, ktorá upravuje prijatie tovaru
         so zvýhodneným colným zaobchádzaním z dôvodu jeho konečného použitia, nedefinuje pojem „osoba dovážajúca tovar alebo osoba,
         ktorá ho nechala doviezť“, nemení to nič na tom, že uvedená právna úprava ukladá držiteľovi tohto povolenia určité povinnosti,
         ktoré umožňujú určiť, kto je osoba uvedená v článku 291 ods. 1 tohto nariadenia. Tak povinnosť stanovená v článku 291 ods. 3
         druhom pododseku tohto nariadenia, ktorý stanovuje, že dotknutá osoba umožní colným orgánom sledovať tovar v zariadení alebo
         zariadeniach podniku počas jeho spracovania, ako aj povinnosti upravené v článku 293 rovnakého nariadenia, ako prideliť tovaru
         predpísané konečné použitie, viesť evidenciu umožňujúcu colným orgánom vykonávať akékoľvek kontroly, ktoré považujú za potrebné,
         a uchovávanie takýchto záznamov, preukazujú, že osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť, t. j. osoba,
         ktorá musí byť držiteľom povolenia uvedeného v článku 291 vykonávacieho nariadenia, je tou osobou, ktorej je tovar určený
         a ktorá má v úmysle prideliť tovaru predpísané konečné použitie. Len táto osoba môže dodržať povinnosti stanovené v článkoch
         291 a 293 tohto nariadenia.

      Skutočnosť, že článok 291 ods. 1 vykonávacieho nariadenia alternatívne používa výrazy „osoba dovážajúca tovar“ a „osoba, ktorá
         ho nechala doviezť“, znamená, že je prípustné dovážať tovar, ktorý má konečné použitie, tak, že sa táto osoba dá zastúpiť
         pred colnými orgánmi v súlade s článkom 5 nariadenia č. 2913/92. Z toho vyplýva, že zástupca, ktorý podáva colné vyhlásenia
         na účet inej osoby, nie je osobou uvádzanou v článku 291 ods. 1 vykonávacieho nariadenia, a teda nemôže byť držiteľom povolenia
         v zmysle tohto článku. Iba pokiaľ colný zástupca nevyhlási, že koná v mene a na účet inej osoby, alebo vyhlási, že koná v mene
         a na účet inej osoby bez plnej moci, je tento zástupca považovaný za samotného dovozcu a v dôsledku toho musí byť držiteľom
         písomného povolenia, aby sa na dovážaný tovar vzťahovalo zvýhodnené colné zaobchádzanie.

      (pozri body 46 – 51, 54, bod 1 výroku)
      3.        Článok 297 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva,
         zmeneného a doplneného nariadením č. 89/97, sa má vykladať v tom zmysle, že o prevod tovaru v rámci Spoločenstva nejde v prípade,
         keď je tovar dovezený do členského štátu a potom prevezený do iného členského štátu, ak oprávnená osoba koná na účet konečného
         dovozcu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Samotná skutočnosť, že tovar bol dovezený a preclený v členskom štáte a potom
         prevezený do iného členského štátu, nie je relevantná na účely preukázania existencie prevodu v zmysle tohto ustanovenia.
         V prípade prevodu musí byť nadobúdateľ držiteľom povolenia vydaného podľa článku 291 uvedeného nariadenia.

      Na účely určenia, či ide o prevod v rámci Spoločenstva v zmysle článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia, v tejto súvislosti
         z cieľa tohto nariadenia vyplýva, že dôležitý je prechod povinností týkajúcich sa tovaru, ktorý je predmetom prevodu, na nadobúdateľa.
         Preto musí byť nadobúdateľ držiteľom povolenia vydaného podľa článku 291 uvedeného nariadenia. Článok 298 ods. 4 a 5 a článok
         a 300 druhý odsek vykonávacieho nariadenia tak stanovujú, že v deň prevodu tovaru prechádzajú povinnosti vyplývajúce z článkov
         291 až 304 vykonávacieho nariadenia z prevádzateľa na nadobúdateľa a nadobúdateľ je povinný zapísať prevedený tovar do svojho
         účtovníctva. Z toho vyplýva, že k prevodu tovaru v zmysle článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia môže dôjsť len medzi
         osobami, ktoré sú držiteľmi povolenia na konečné použitie, čiže medzi osobami, ktoré majú alebo mali v úmysle prideliť tovaru,
         ktorý je predmetom prevodu, predpísané konečné použitie.

      (pozri body 65 – 69, bod 2 výroku)
      4.        Článok 297 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva,
         zmeneného a doplneného nariadením č. 89/97, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „nadobúdateľ“, ktorý je v ňom uvedený, sa
         nevzťahuje na colného zástupcu, ktorý vybavuje colné formality na účet dovozcu.

      Nadobúdateľ je totiž osoba, ktorá nadobúda od prevádzateľa prevádzané právo alebo vec. Pojem „nadobúdateľ“ v zmysle článku
         297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia sa tak vzťahuje na osobu, ktorá nadobúda od prevádzateľa tovar prepustený do voľného obehu,
         ktorému je priznané zvýhodnené colné zaobchádzanie z dôvodu jeho konečného použitia, pričom však tovar v deň prevodu ešte
         nemal toto použitie pridelené. Colný zástupca, ktorý na účet dovozcu predkladá tovar nepochádzajúci zo Spoločenstva na colné
         konanie, je zástupcom tohto dovozcu pred colnými orgánmi v zmysle článku 5 nariadenia č. 2913/92, zatiaľ čo dovozca je osobou,
         ktorá necháva doviezť tovar na účely prepustenia do voľného obehu podľa článku 291 vykonávacieho nariadenia.

      (pozri body 72 – 74, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. novembra 2008 (*)

      „Vykonávacie nariadenie k Colnému kódexu Spoločenstva – Články 291 a 297 – Zvýhodnené colné zaobchádzanie – Konečné použitie – Pojem ‚osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť pre prepustenie do voľného obehu‘ – Pojem ‚prevod tovaru v rámci Spoločenstva‘ – Pojem ‚nadobúdateľ‘“
      Vo veci C‑248/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Antwerpen
         (Belgicko) z 8. mája 2007 a doručený Súdnemu dvoru 23. mája 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Trespa International BV
      proti
      Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus (spravodajca) a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. mája 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Trespa International BV, v zastúpení: S. D’Hoine, A. Jansen a K. Van den Bosch, advokáti,
      –        Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV, v zastúpení: J. Stevens a B. Delbaere, advokáti,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck a C. Pochet, splnomocnené zástupkyne,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: S. Schønberg a H. van Vliet, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 1a, 291 a 297 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla
         1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 253,
         s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 89/97 z 20. januára 1997 (Ú. v. ES L 17,
         s. 28; Mim. vyd. 02/008, s. 185, ďalej len „vykonávacie nariadenie“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Trespa International BV (ďalej len „Trespa“) a Nova Haven- en Vervoerbedrijf NV
         (ďalej len „Nova“) v súvislosti so žalobou podanou spoločnosťou Trespa, ktorou sa táto spoločnosť domáha náhrady škody a náhrady
         administratívnych nákladov spôsobených nesprávnym postupom, ktorého sa mala údajne dopustiť Nova.

       Právny rámec
       Colný kódex Spoločenstva
      3        Podľa článku 5 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES
         L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“):

      „1.      Za podmienok ustanovených v článku 64 odsek 2, s výnimkou predpisov prijatých na základe článku 243 odsek 2 písmeno b), si
         môže každá osoba v konaniach pred colnými orgánmi stanoviť zástupcu, ktorý môže vykonať všetky úkony a formality ustanovené
         colnými predpismi.

      2.      Zastúpenie môže byť:
      –        priame, pri ktorom zástupca koná v mene a v prospech inej osoby,
      alebo
      –        nepriame, pri ktorom zástupca koná vo vlastnom mene, ale na účet inej osoby.
      Členské štáty môžu na svojom území obmedziť právo podať colné vyhlásenia:
      –        v priamom zastúpení, alebo
      –        v nepriamom zastúpení,
      a to tak, že zástupca musí byť colným zástupcom, ktorý vykonáva svoju podnikateľskú činnosť na území daného členského štátu.
      …
      4.      Zástupca musí vyhlásiť, že koná v prospech inej osoby, uvedie, či ide o zastúpenie priame alebo nepriame, a preukáže sa plnou
         mocou.

      Osoba, ktorá nevyhlási, že koná v mene alebo na účet inej osoby, alebo vyhlási, že koná v mene alebo na účet inej osoby bez
         plnej moci, sa považuje za osobu konajúcu vo svojom vlastnom mene a na vlastný účet.

      5.      Colné orgány môžu požadovať od akejkoľvek osoby, ktorá vyhlasuje, že koná v mene alebo v prospech inej osoby, aby preukázala
         svoje plnomocenstvo konať ako zástupca.“

      4        Článok 21 ods. 1 colného kódexu znie:

      „Na zvýhodnené colné zaobchádzanie, ktoré je stanovené pre určité druhy tovarov z dôvodu ich druhu alebo konečného použitia,
         sa použijú podmienky stanovené postupom výboru. Ak je potrebné povolenie, postupuje sa podľa článkov 86 a 87.“

      5        Článok 29 ods. 1 tohto kódexu stanovuje:

      „1.      Colnou hodnotou dovážaného tovaru je jeho prevodná hodnota, t. j. cena skutočne zaplatená alebo ktorá sa má zaplatiť za tovar
         predávaný na vývoz na colné územie spoločenstva, podľa potreby upravená podľa článku 32 a 33, a to za podmienky, že:

      …
      c)      žiadna časť výnosu akéhokoľvek ďalšieho predaja, nakladania [prevodu – neoficiálny preklad] alebo použitie [použitia – neoficiálny preklad] tovaru kupujúcim nepripadne priamo ani nepriamo predávajúcemu, pokiaľ nie je možné vykonať primeranú úpravu podľa článku
         32

      …“
      6        Podľa článku 86 colného kódexu:

      „Bez toho, že by tým boli dotknuté dodatočné zvláštne podmienky upravujúce príslušný colný režim, povolenie podľa článku 85
         alebo článku 100 odsek 1 bude udelené len:

      –        osobám, ktoré poskytujú všetky záruky potrebné k riadnemu vykonaniu operácií
      a
      –        za podmienky, že colné orgány môžu dohliadať na vykonávanie daného colného režimu a kontrolovať ho bez toho, aby museli zaviesť
         administratívne opatrenia, ktoré sú neprimerané k hospodárskym potrebám spojeným s vykonávaním colného režimu.“

       Vykonávacie nariadenie
      7        Článok 1a vykonávacieho nariadenia stanovuje:

      „Na účely uplatňovania článkov 16 až 34 a 291 až 308 sa krajiny Hospodárskej únie Beneluxu považujú za jeden členský štát.“
      8        Ustanovenia vykonávacieho nariadenia, ktoré sú relevantné v konaní vo veci samej, a síce články 291 až 304, sa nachádzajú
         v časti II, nazvanej „Colne schválené určenie alebo použitie“, hlave I, nazvanej „Prepustenie do voľného obehu“, kapitole
         2, nazvanej „Prijatie tovaru so zvýhodneným sadzobným [colným – neoficiálny preklad] zaobchádzaním z dôvodu jeho konečného použitia“, v oddiele 1, nazvanom „Tovar iný ako jatočné kone“ uvedeného nariadenia.

      9        Článok 291 vykonávacieho nariadenia stanovuje:

      „1.      Prijatie tovaru prihláseného do voľného obehu so zvýhodneným sadzobným [colným – neoficiálny preklad] zaobchádzaním z dôvodu jeho konečného použitia podlieha udeleniu písomného povolenia osobe dovážajúcej tovar alebo osobe,
         ktorá ho nechala doviezť pre prepustenie do voľného obehu.

      2.      Udelené povolenie vydajú na základe písomnej žiadosti príslušnej osoby colné orgány členského štátu, v ktorom je tovar prihlásený
         na prepustenie do voľného obehu.

      3.      …
      Príslušná osoba umožní colným orgánom sledovať tovar v zariadení alebo zariadeniach podniku počas jeho spracovania.“
      10      Článok 293 tohto nariadenia znie takto:

      „Držiteľ povolenia je povinný:
      a)      prideliť tovaru predpísané konečné použitie;
      b)      viesť evidenciu, ktorá umožní colným orgánom vykonávať akékoľvek kontroly, ktoré považujú za potrebné s cieľom zistiť, či
         tovaru je skutočne pridelené predpísané konečné použitie a uchovávať takéto záznamy.“

      11      Podľa článku 295 ods. 1 uvedeného nariadenia:

      „Má sa za to, že tovaru bolo pridelené príslušné konečné použitie:
      …
      2.      v prípade tovaru, ktorému môže byť pridelené opakované použitie, dva roky od prvého pridelenia predpísaného použitia; pričom
         dátum takéhoto prvého pridelenia sa zapíše do záznamov uvedených v článku 293 [písm.] b); avšak:

      …
      c)      pri tovare uvedenom v prílohe 40, časť 1, určenom pre určité druhy lietadiel na účely ich konštrukcie, údržby, premeny alebo
         vybavenia, sa má za to, že mu bolo pridelené takéto konečné použitie, ak je lietadlo prevedené na inú osobu ako je držiteľ
         povolenia alebo opäť poskytnuté jeho vlastníkovi, okrem iného po údržbe, oprave alebo premene;

      d)      pri tovare uvedenom v prílohe 40, časť 2, určenom pre určité druhy lodí alebo vrtné alebo výrobné plošiny alebo na účely ich
         konštrukcie, údržby, premeny, inštalácie alebo vybavenia, sa má za to, že mu bolo pridelené takéto konečné použitie, ak je
         loď alebo vrtná plošina prevedené na inú osobu ako je držiteľ povolenia alebo opäť poskytnuté jeho majiteľovi okrem iného
         po údržbe, oprave alebo premene;

      …“
      12      Článok 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia stanovuje:

      „Ak sa tovar premiestňuje [prevádza – neoficiálny preklad] v rámci spoločenstva, prijímateľ [nadobúdateľ – neoficiálny preklad] musí mať povolenie vydané v súlade s článkom 291.“

      13      Článok 298 ods. 4 a 5 tohto nariadenia uvádza:

      „4.      Pri obdržaní tovaru ho prijímateľ [prijímateľ, ktorý je nadobúdateľom – neoficiálny preklad] zapíše do záznamov ustanovených v článku 293 [písm.] b), ku ktorým pripojí originál. Štvrtá kópia musí byť bezodkladne zaslaná
         príslušnému colnému úradu členského štátu určenia spôsobom predpísaným týmto členským štátom, s uvedením dátumu príchodu.
         Prijímateľ okamžite oznámi colnici akýkoľvek prebytok, nedostatok, náhradu alebo inú nezrovnalosť. Okrem toho zašle piatu
         kópiu odosielateľovi [odosielateľovi, ktorý je prevádzateľom – neoficiálny preklad].

      5.      Povinnosti odosielateľa podľa tejto kapitoly prechádzajú na prijímateľa v deň uvedený v odseku 4. Dovtedy má tieto povinnosti
         odosielateľ.“

      14      Podľa článku 300 uvedeného nariadenia:

      „Všetky prevozy [Všetky prevody tovaru – neoficiálny preklad] v rámci členského štátu musia byť oznámené colným orgánom. Formu oznámenia, lehotu, v ktorej musia byť vykonané a akékoľvek
         ďalšie požiadavky určia uvedené orgány. V oznámení musí byť jasne uvedený dátum prevodu tovaru.

      S účinnosťou od tohto dátumu prijímateľ [nadobúdateľ – neoficiálny preklad] preberá záväzky [povinnosti – neoficiálny preklad] vyplývajúce z tohto oddielu v súvislosti s prevážaným [prevádzaným – neoficiálny preklad] tovarom.“

      15      Podľa článku 302 rovnakého nariadenia:

      „1.      Colné orgány neschvália použitie tovaru inak, ako je ustanovené pre zvýhodnené sadzobné [colné – neoficiálny preklad] zaobchádzanie uvedené v článku 291, ak ich držiteľ povolenia nemôže uistiť o tom, že z dôvodov týkajúcich sa jeho okolností
         alebo samotného tovaru nebolo možné tovaru prideliť predpísané konečné použitie.

      …
      3.      Schválenie uvedené v predchádzajúcich odsekoch je podmienené tým, že držiteľ povolenia vyplatí sumu dovozného cla určeného
         v súlade s článkom 208 [colného] kódexu.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      16      Od 1. januára 1995 Trespa dováža zo Spojených štátov do Holandska kraft papier používaný pri výrobe stavebných materiálov.
         Trespa kupuje tento tovar od americkej spoločnosti Westvaco v súlade s podmienkami predaja nazývanými „s dodaním clo neplatené“
         („delivered duty unpaid“). Podľa týchto podmienok predávajúci znáša skladovacie náklady a Trespa môže čerpať z dotknutých
         zásob podľa jej potrieb.

      17      Až do mája 1997bol kraft papier dodávaný spoločnosti Moerdijk Marine Services v Moerdijku (Holandsko), kde bol následne uskladnený.
         V máji 1997 Westvaco Europe NV, európska pobočka spoločnosti Westvaco, informovala Trespu, že zamýšľa presunúť svoje zásoby
         z Moerdijku do Antverp (Belgicko) a využiť služby spoločnosti Nova na úkony colného odbavenia, uskladnenia a vyskladnenia.

      18      Súčasne s presunom zásob Westvaco Europe NV do Antverp požiadala Trespa Komisiu Európskych spoločenstiev uplatniť na kraft
         papier režim pozastavenia ukladania cla, aby nemusela platiť dovozné clo. Táto žiadosť vychádzala zo skutočnosti, že Európska
         únia nevyrába dostatočné množstvo kraft papiera, aby to pokrylo potreby Trespy.

      19      Rada Európskej únie prijala 27. júna 1997 nariadenie (ES) č.º1291/97, meniace a dopĺňajúce nariadenie (ES) č. 2505/96 z 20. decembra
         1996, ktoré otvára a stanovuje správu colných kvót Spoločenstva na určité poľnohospodárske a priemyselné výrobky, a meniace
         a dopĺňajúce nariadenie (ES) č. 3059/95, ktoré otvára a stanovuje správu colných kvót Spoločenstva na určité poľnohospodárske
         a priemyselné výrobky (prvá séria 1996) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 176, s. 17), podľa ktorého clo 0 % bolo uplatniteľné na objem colnej kvóty 8 000 ton kraft papiera spadajúceho
         pod colnú položku KN 4804 4191 10 a 7 000 ton kraft papiera spadajúceho pod colnú položku KN 4804 5190 10.

      20      Podľa nariadenia č. 1291/97 boli tieto zvýhodnené colné kvóty vyhradené na dovoz kraft papiera s predpísaným konečným použitím,
         najmä na výrobu určitých výrobkov.

      21      Medzi júlom 1997 a januárom 1998 Nova uskutočnila colné odbavenie tovaru Trespy s oslobodením od dovozného cla bez námietok
         zo strany antverpských colných orgánov. V januári 1998 uvedené orgány uskutočnili externú účtovnú kontrolu dokladov o preclení
         a informovali spoločnosť Nova, že uvedené colné kvóty nie sú absolútne, ale že sa viažu na podmienku, podľa ktorej dovážanému
         tovaru má byť pridelené konečné použitie, na čo je potrebné povolenie.

      22      Trespa po prijatí tejto informácie od spoločnosti Nova podala 26. januára 1998 holandským colným orgánom žiadosť o vydanie
         povolenia na konečné použitie, aby mohla dovážať kraft papier zo Spojených štátov bez dovozného cla na účely výroby panelov
         Trespa. Toto povolenie jej holandské colné orgány vydali 17. júna 1998 s uvedením, že povolenie nadobúda účinnosť 1. januára
         1998.

      23      Nova podala belgickým colným orgánom podobnú žiadosť o vydanie povolenia a 17. februára 1998 jej bolo vydané povolenie na
         konečné použitie pre tovar spadajúci pod colnú položku KN 4804 4199 10. Nova následne podala doplňujúcu žiadosť a toto povolenie
         bolo rozšírené s účinnosťou od 11. júna 1998 na colné položky KN 4804 4191 10 a KN 4804 5190 10.

      24      Belgické colné orgány zaslali 2. decembra 1999 spoločnosti Nova výmer na dodatočné zaplatenie cla a dane z pridanej hodnoty
         (ďalej len „DPH“) v súvislosti s tovarom dovezeným na účet spoločnosti Trespa. Nova sama uskutočnila platbu približne vo výške
         508 400 eur na úhradu cla a DPH, pričom informovala Trespu o existencii tejto listiny a požiadala ju o preplatenie súm, ktoré
         mala zaplatiť.

      25      Trespa okrem toho požiadala holandské colné orgány o administratívnu kontrolu, aby sa preukázalo, že tovar dovážaný od 1. januára
         1998 bol použitý v súlade s jeho predpísaným použitím zodpovedajúcim opisu príslušných colných položiek.

      26      S výnimkou malého množstva dovezeného tovaru Trespa mohla preukázať, že tento tovar bol naozaj použitý v súlade s predpísaným
         konečným použitím, takže belgické colné orgány preplatili spoločnosti Nova medzi 30. novembrom 2000 a 15. decembrom 2003 skoro
         celú výšku cla, ktoré Nova uhradila, a to približne 507 200 eur.

      27      Nova však 18. januára 2000 vystavila spoločnosti Trespa faktúru vo výške zodpovedajúcej sumám cla a DPH, ktoré Nova zaplatila.
         Dňa 7. novembra 2001 Nova podala na Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Obchodný súd v Antverpách) žalobu, ktorou sa domáhala
         toho, aby spoločnosti Trespa bola uložená povinnosť uhradiť spoločnosti Nova sumu vo výške približne 203 100 eur, zvýšenú
         o úroky a paušálnu náhradu vo výške 10 % fakturovanej sumy z dôvodu administratívnych nákladov. V dôsledku neskorších úhrad
         zo strany belgických colných orgánov Nova žalobu pozmenila, ale celkom ju nevzala späť. Pokiaľ ide o spoločnosť Trespa, tá
         podala protinávrhy, ktorými sa domáhala náhrady škody a náhrady administratívnych nákladov, ktoré mala vynaložiť.

      28      Rechtbank van koophandel te Antwerpen rozhodol 26. novembra 2004. Tento súd určil, že nie je preukázané, že sa Nova dopustila
         nesprávneho postupu, ktorý viedol k dodatočnému vymeraniu cla belgickými colnými orgánmi, a že nie je ani preukázané, že Nova
         samotná mala mať povolenie na konečné použitie. Trespa a Nova boli napokon obe zaviazané vyplatiť si navzájom určité sumy.
         Trespa podala proti tomuto rozsudku odvolanie 1. februára 2005.

      29      Podľa spoločnosti Trespa dodatočné vymeranie cla môže byť len dôsledkom nesprávneho postupu spoločnosti Nova, ktorá v čase
         podávania colného vyhlásenia v súvislosti s predmetným tovarom belgickej colnej a daňovej správe mala mať povolenie na konečné
         použitie, ale ho nemala. Podľa spoločnosti Nova také povolenie mal mať výlučne jej splnomocňovateľ, t. j. Trespa.

      30      Za týchto okolností Hof van beroep te Antwerpen rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa výraz ‚osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť pre prepustenie do voľného obehu‘ uvedený v článku
         291 [vykonávacieho nariadenia] chápať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na colného zástupcu, ktorý podáva vyhlásenie vo svojom
         mene a na vlastný účet, alebo výlučne na dovozcu, ktorému je tovar určený?

      2.      Ide o prevod tovaru v rámci Spoločenstva v zmysle článku 297 alebo článku 1a [vykonávacieho nariadenia], ak je tovar dovezený
         do Spoločenstva… do Antverp a potom prevezený do Holandska, prípadne musí mať osoba uvedená v článku 291 [uvedeného nariadenia]
         v podobnom prípade povolenie uvedené v tomto článku?

      3.      Vzťahuje sa pojem ‚nadobúdateľ‘ uvedený v článku 297 [vykonávacieho nariadenia] na colného zástupcu, ktorý na účet konečného
         dovozcu predkladá tovar nepochádzajúci zo Spoločenstva na colné konanie v členskom štáte Európskej únie?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      31      Komisia má pochybnosti, pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Tvrdí, že spor vo veci samej sa
         týka súkromnoprávneho vzťahu medzi účastníkmi vo veci samej, na ktorý sa vzťahuje belgický občiansky zákonník, a že relevantnosť
         otázok pre vyriešenie tohto sporu nie je zrejmá. Hoci Komisia pripúšťa, že tieto otázky môžu mať určitý význam v rámci sporu
         vo veci samej, nie je presvedčená, že odpoveď, ktorá sa má poskytnúť na uvedené otázky, postačuje na vyriešenie tohto sporu.

      32      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi upravenej v článku 234 ES
         prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie, ktoré má byť
         vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania pre vydanie
         rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru (pozri najmä rozsudky z 22. novembra 2005, Mangold, C‑144/04,
         Zb. s. I‑9981, bod 34; zo 14. decembra 2006, Confederación Española de Empresarios de Estaciones de Servicio, C‑217/05, Zb.
         s. I‑11987, bod 16, a z 18. júla 2007, Lucchini, C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 43).

      33      Z toho vyplýva, že v prípade otázok týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej
         úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzuje na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží
         preverovať, platí prezumpcia relevantnosti (pozri rozsudky z 15. mája 2003, Salzmann, C‑300/01, Zb. s. I‑4899, bod 31, ako
         aj z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C‑94/04 a C‑202/04, Zb. s. I‑11421, bod 25). Táto prezumpcia relevantnosti môže byť vyvrátená
         len vo výnimočných prípadoch, keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou
         alebo s predmetom sporu vo veci samej, alebo ak je problém čisto hypotetickej povahy, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými
         a právnymi prvkami, ktoré by mu umožnili užitočne odpovedať na položené otázky (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. júna
         2005, Pupino, C‑105/03, Zb. s. I‑5285, bod 30, a z 28. júna 2007, Dell’Orto, C‑467/05, Zb. s. I‑5557, bod 40).

      34      V danom prípade výklad colnej právnej úpravy Spoločenstva umožní určiť, či colný zástupca musí mať za okolností, aké nastali
         vo veci samej, povolenie na konečné použitie. Zo spisu vyplýva, že táto informácia je potrebná na určenie, či sa Nova dopustila
         vo vzťahu k Trespe nesprávneho postupu, a na určenie osoby, ktorá má znášať náklady vzniknuté v dôsledku predmetného dodatočného
         vymerania cla. Nejde teda o hypotetický problém ani o otázku, ktorá nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou alebo s predmetom
         sporu vo veci samej.

      35      Zjavne treba pripustiť, že vnútroštátne rozhodnutie neuvádza s určitosťou, či colný zástupca, a to Nova, podal colné vyhlásenia
         na svoj vlastný účet, alebo na účet spoločnosti Trespa. Prvá a tretia prejudiciálna otázka vytvára v tomto ohľade určitú neistotu,
         ku ktorej prispievajú aj protichodné tvrdenia účastníkov konania vo veci samej uplatňované v ich písomných pripomienkach.

      36      Treba pripomenúť, že v rámci konania podľa článku 234 ES Súdny dvor nemôže rozhodovať o spore týkajúcom sa skutkového stavu.
         Taký spor, ako aj každé posúdenie skutkového stavu vo veci samej spadá do právomoci vnútroštátneho súdu (pozri rozsudok z 11. septembra
         2008, ESPSA, C‑279/06, Zb. s. I‑6681, bod 30 a citovanú judikatúru).

      37      V danom prípade má však Súdny dvor k dispozícii dostatočné podklady na výklad dotknutej právnej úpravy Spoločenstva a poskytnutie
         užitočných odpovedí, pričom môže prípadne rozlišovať podľa rôznych predpokladov.

      38      Návrh na začatie prejudiciálneho konania je teda prípustný.

       O veci samej
       O prvej otázke
      39      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 291 ods. 1 vykonávacieho nariadenia vykladať v tom
         zmysle, že pojem „osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť“, ktorý je v ňom uvedený, sa vzťahuje okrem
         dovozcu, ktorému je tovar určený, aj na colného zástupcu, ktorý podáva colné vyhlásenie.

      40      Na úvod treba uviesť, že colný kódex ani vykonávacie nariadenie nedefinujú vo svojom textovom znení pojem „colný zástupca“.
         Článok 5 colného kódexu uvádza „colného zástupcu“ ako zástupcu vystupujúceho pred colnými orgánmi.

      41      Uvedený článok 5 okrem toho stanovuje, že každá osoba si môže v konaniach pred colnými orgánmi stanoviť zástupcu, ktorý môže
         vykonať všetky úkony a formality ustanovené colnými predpismi. Uvedené zastúpenie môže byť priame, alebo nepriame, podľa toho,
         či zástupca koná v mene a v prospech inej osoby, alebo koná vo vlastnom mene, ale na účet inej osoby.

      42      Ako bolo uvedené v bode 35 tohto rozsudku, Súdny dvor nie je schopný určiť, v akom postavení spoločnosť Nova, ktorá konala
         ako colný zástupca, podala predmetné colné vyhlásenia vo veci samej. Prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby objasnil túto skutkovú
         okolnosť.

      43      Za predpokladu, že Nova konala ako zástupca v zmysle článku 5 colného kódexu, je pravdepodobné, že uvedené vyhlásenia podala
         na účet spoločnosti Trespa v súlade s možnosťou nepriameho zastúpenia, keďže podľa vysvetlení poskytnutých Súdnemu dvoru spoločnosťou
         Nova a belgickou vládou belgická právna úprava v oblasti ciel neupravuje priame zastúpenie.

      44      Nie je však vylúčené ani to, že Nova nevyhlásila, že koná na účet Trespy, alebo že nemala plnú moc konať ako zástupca. Z článku
         5 ods. 4 druhého pododseku colného kódexu vyplýva, že v takom prípade sa osoba, ktorá podala colné vyhlásenie, považuje za
         osobu konajúcu vo svojom vlastnom mene a na vlastný účet. Túto osobu potom treba považovať za dovozcu, a nie za zástupcu.

      45      Okrem toho je potrebné určiť, či v oboch týchto prípadoch taký colný zástupca, ako je Nova, musí mať písomné povolenie v zmysle
         článku 291 vykonávacieho nariadenia.

      46      Aj keď je pravda, že kapitola 2 hlavy I časti II vykonávacieho nariadenia, ktorá upravuje prijatie tovaru so zvýhodneným colným
         zaobchádzaním z dôvodu jeho konečného použitia, nedefinuje pojem „osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť“,
         nemení to nič na tom, že uvedená právna úprava ukladá držiteľovi tohto povolenia určité povinnosti, ktoré umožňujú určiť,
         kto je osoba uvedená v článku 291 ods. 1 tohto nariadenia.

      47      Článok 291 ods. 3 druhý pododsek vykonávacieho nariadenia tak upresňuje, že dotknutá osoba umožní colným orgánom sledovať
         tovar v zariadení alebo zariadeniach podniku počas jeho spracovania. Z článku 293 tohto nariadenia takisto vyplýva, že držiteľ
         povolenia je povinný prideliť tovaru predpísané konečné použitie, viesť evidenciu, ktorá umožní colným orgánom vykonávať akékoľvek
         kontroly, ktoré považujú za potrebné, a uchovávať takéto záznamy.

      48      Tieto povinnosti preukazujú, ako správne uvádza Komisia, že osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť,
         t. j. osoba, ktorá musí byť držiteľom povolenia uvedeného v článku 291 vykonávacieho nariadenia, je tou osobou, ktorej je
         tovar určený a ktorá má v úmysle prideliť tovaru predpísané konečné použitie. Len táto osoba môže dodržať povinnosti stanovené
         v článkoch 291 a 293 tohto nariadenia.

      49      Skutočnosť, že článok 291 ods. 1 vykonávacieho nariadenia alternatívne používa výrazy „osoba dovážajúca tovar“ a „osoba, ktorá
         ho nechala doviezť“, znamená, že je prípustné dovážať tovar, ktorý má konečné použitie, tak, že sa táto osoba dá zastúpiť
         pred colnými orgánmi v súlade s článkom 5 colného kódexu.

      50      Z toho vyplýva, že zástupca, ktorý podáva colné vyhlásenia na účet inej osoby, nie je osobou uvádzanou v článku 291 ods. 1
         vykonávacieho nariadenia, a teda nemôže byť držiteľom povolenia v zmysle tohto článku.

      51      Iba v prípade uvedenom v bode 44 tohto rozsudku, a to pokiaľ colný zástupca nevyhlási, že koná v mene a na účet inej osoby,
         alebo vyhlási, že koná v mene a na účet inej osoby bez plnej moci, je tento zástupca považovaný za samotného dovozcu a v dôsledku
         toho musí byť držiteľom písomného povolenia, aby sa na dovážaný tovar vzťahovalo zvýhodnené colné zaobchádzanie.

      52      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z článkov 21 a 86 colného kódexu vyplýva, že povolenie sa udelí iba osobám, ktoré
         poskytujú všetky záruky potrebné na riadne vykonanie operácií. Ak je však povolenie udelené, ale jeho držiteľ nemôže neskôr
         preukázať, že tovaru bolo pridelené predpísané konečné použitie, je podľa článku 302 vykonávacieho nariadenia povinný zaplatiť
         sumu dovozného cla určeného v súlade s colným kódexom.

      53      Argument belgickej vlády, podľa ktorého colný zástupca takisto musí mať povolenie na konečné použitie, pokiaľ vo vlastných
         skladoch uskladňuje tovar na účet svojho splnomocňovateľa, na účely zabezpečenia colnej kontroly, musí byť odmietnutý. Z článkov
         291 až 304 vykonávacieho nariadenia totiž nevyplýva, že tovar s konečným použitím musí zostať neustále pod colnou kontrolou.
         Tento tovar je naopak prepustený do voľného obehu a colným orgánom musí byť umožnené vykonávať kontroly v zariadení podniku
         dovozcu počas spracovania uvedeného tovaru alebo na základe účtovných záznamov dovozcu, aby bolo možné a posteriori overiť, či predmetnému tovaru je skutočne pridelené predpísané konečné použitie.

      54      Na prvú otázku treba teda odpovedať, že článok 291 ods. 1 vykonávacieho nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „osoba
         dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť“ uvedený v tomto článku sa vzťahuje na osobu, ktorej je tovar určený
         a ktorá má v úmysle prideliť tovaru predpísané konečné použitie, bez ohľadu na skutočnosť, či sama podáva colné vyhlásenie,
         alebo sa dáva na tento účel zastúpiť v zmysle článku 5 colného kódexu. Uvedený pojem sa nevzťahuje na zástupcu tejto osoby
         pred colnými orgánmi, s výnimkou prípadov, keď je uvedená osoba považovaná za konajúcu vo svojom vlastnom mene a na vlastný
         účet podľa článku 5 ods. 4 druhého pododseku uvedeného kódexu, a teda musí byť považovaná za dovozcu.

       O druhej otázke
      55      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia v spojení s článkom
         1a toho istého nariadenia vykladať v tom zmysle, že ide o prevod tovaru v rámci Spoločenstva, ak je tovar dovezený do Belgicka
         a potom prevezený do Holandska. Okrem toho chce vedieť, či v takom prípade musí byť osoba uvedená v článku 291 vykonávacieho
         nariadenia držiteľom povolenia uvedeného v tomto článku.

      56      Treba hneď uviesť, že články 291 a 297 vykonávacieho nariadenia upravujú rozdielne operácie. Článok uvedený ako prvý sa týka
         dovozu tovaru so zvýhodneným colným zaobchádzaním z dôvodu jeho konečného použitia, zatiaľ čo článok uvedený ako druhý sa
         týka prevodu tovaru v rámci Spoločenstva, ku ktorému dochádza po dovoze tohto tovaru, avšak predtým, než mu je pridelené predpísané
         konečné použitie.

      57      Z toho vyplýva, že nie je nevyhnutné, aby Súdny dvor odôvodňoval odpoveď na druhú časť druhej otázky, lebo ak ide o dovoz,
         odpoveď už vyplýva z bodu 54 tohto rozsudku. Naopak, v prípade, keď ide o prevod, osoba, ktorá musí byť držiteľom povolenia,
         teda nadobúdateľ, je uvedená v článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia.

      58      Článok 297 vykonávacieho nariadenia stanovuje, že ak sa tovar prevádza v rámci Spoločenstva, nadobúdateľ musí mať povolenie
         vydané v súlade s článkom 291 tohto nariadenia. Článok 1a uvedeného nariadenia stanovuje, že na účely uplatňovania článkov
         291 až 308 tohto nariadenia sa krajiny Hospodárskej únie Beneluxu považujú za jeden členský štát.

      59      Trespa vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru tvrdí, že o prevod v zmysle článku 297 vykonávacieho nariadenia
         ide vždy, keď dochádza k prevodu držby dovezeného tovaru.

      60      Komisia naopak zastáva názor, že o takýto prevod môže ísť iba v prípade prevodu vlastníctva dotknutého tovaru.

      61      Nova tvrdí, že nejde o prevod v rámci Spoločenstva, vzhľadom na to, že Belgické kráľovstvo a Holandské kráľovstvo sa musia
         považovať za jeden členský štát v zmysle článku 1a vykonávacieho nariadenia.

      62      Tvrdenie uvedené ako posledné nemožno prijať. Z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa výkladu ustanovenia, ktoré predchádzalo
         článku 297 vykonávacieho nariadenia, ale používalo rovnaké výrazy, totiž vyplýva, že prevod tovaru v rámci Spoločenstva sa
         týka tak prevodu, ku ktorému dochádza z jedného členského štátu do druhého členského štátu, ako aj prevodu, ku ktorému dochádza
         v rámci rovnakého členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. júla 1989, Chimica del Friuli a i., 248/88, 254/88
         až 258/88, 309/88 a 316/88, Zb. s. 2837, výrok). Článok 1a vykonávacieho nariadenia je preto pre definíciu pojmu „prevod“
         irelevantný.

      63      Pokiaľ ide o otázku, či sa pojem „prevod“ uvedený v článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia týka prevodu vlastníctva tovaru,
         alebo prevodu jeho držby, odpoveď nevyplýva jasne ani zo znenia uvedeného nariadenia, ani zo znenia colného kódexu. Tento
         pojem je tak uvedený spoločne s „ďalším predajom“ a „použitím“ v článku 29 ods. 1 písm. c) colného kódexu a spomenutý ako
         alternatíva k „opätovnému poskytnutiu vlastníkovi“ v článku 295 ods. 1 bod 2 písm. c) a d) vykonávacieho nariadenia.

      64      Okrem toho porovnanie rôznych jazykových verzií vykonávacieho nariadenia takisto nepreukazuje, že si normotvorca prial presne
         uviesť, či ide o prevod vlastníctva, alebo o prevod držby tovaru. Uvedený pojem je tak v ňom vyjadrovaný napríklad slovami
         „cesión“ v španielčine, „Übertragung“ v nemčine, „transfer“ v angličtine, „cessione“ v taliančine a „overdracht“ v holandčine.

      65      V každom prípade otázka, či ide o prevod vlastníctva, alebo o prevod držby, nie je určujúca pre rozhodnutie, či ide o prevod
         v rámci Spoločenstva v zmysle článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia. Z cieľa tohto nariadenia naproti tomu vyplýva, že
         dôležitý je prechod povinností týkajúcich sa tovaru, ktorý je predmetom prevodu, na nadobúdateľa. Preto musí byť nadobúdateľ
         držiteľom povolenia vydaného podľa článku 291 uvedeného nariadenia.

      66      Článok 298 ods. 4 a 5 a článok a 300 druhý odsek vykonávacieho nariadenia tak stanovujú, že v deň prevodu tovaru prechádzajú
         povinnosti vyplývajúce z článkov 291 až 304 vykonávacieho nariadenia z prevádzateľa na nadobúdateľa a nadobúdateľ je povinný
         zapísať prevedený tovar do svojho účtovníctva.

      67      Z toho vyplýva, že k prevodu tovaru v zmysle článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia môže dôjsť len medzi osobami, ktoré
         sú držiteľmi povolenia na konečné použitie, čiže medzi osobami, ktoré majú alebo mali v úmysle prideliť tovaru, ktorý je predmetom
         prevodu, predpísané konečné použitie.

      68      V situácii, o akú ide vo veci samej, teda keď sú colné formality vybavené v Belgicku a tovar je potom prevezený do Holandska,
         sa nemožno domnievať, že došlo k prevodu tovaru v rámci Spoločenstva v zmysle článku 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia,
         pokiaľ oprávnená osoba koná na účet konečného dovozcu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Samotná skutočnosť, že tovar
         bol dovezený a preclený v Belgicku a potom prevezený do Holandska, nie je relevantná na účely preukázania existencie prevodu
         v zmysle tohto ustanovenia.

      69      Z predchádzajúceho vyplýva, že na druhú otázku treba odpovedať, že článok 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia sa má vykladať
         v tom zmysle, že o prevod tovaru v rámci Spoločenstva nejde v prípade, keď je tovar dovezený do Belgicka a potom prevezený
         do Holandska, ak oprávnená osoba koná na účet konečného dovozcu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Samotná skutočnosť,
         že tovar bol dovezený a preclený v Belgicku a potom prevezený do Holandska, nie je relevantná na účely preukázania existencie
         prevodu v zmysle tohto ustanovenia. V prípade prevodu musí byť nadobúdateľ držiteľom povolenia vydaného podľa článku 291 uvedeného
         nariadenia.

       O tretej otázke
      70      Vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou pýta, či sa má článok 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia vykladať v tom zmysle,
         že pojem „nadobúdateľ“, ktorý je v ňom uvedený, sa vzťahuje na colného zástupcu, ktorý na účet konečného dovozcu predkladá
         tovar na colné konanie.

      71      Ako správne uviedli účastníci konania vo veci samej, belgická vláda a Komisia, odpoveď na túto otázku musí byť záporná.

      72      Nadobúdateľ je totiž osoba, ktorá nadobúda od prevádzateľa prevádzané právo alebo vec. Pojem „nadobúdateľ“ v zmysle článku
         297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia sa tak vzťahuje na osobu, ktorá nadobúda od prevádzateľa tovar prepustený do voľného obehu,
         ktorému je priznané zvýhodnené colné zaobchádzanie z dôvodu jeho konečného použitia, pričom však tovar v deň prevodu ešte
         nemal toto použitie pridelené.

      73      Colný zástupca, akým je predmetný colný zástupca vo veci samej, ktorý na účet dovozcu predkladá tovar nepochádzajúci zo Spoločenstva
         na colné konanie, je zástupcom tohto dovozcu pred colnými orgánmi v zmysle článku 5 colného kódexu, zatiaľ čo dovozca je osobou,
         ktorá necháva doviezť tovar na účely prepustenia do voľného obehu podľa článku 291 vykonávacieho nariadenia.

      74      Z predchádzajúceho vyplýva, že na tretiu otázku treba odpovedať, že článok 297 ods. 1 vykonávacieho nariadenia sa má vykladať
         v tom zmysle, že pojem „nadobúdateľ“, ktorý je v ňom uvedený, sa nevzťahuje na colného zástupcu, ktorý vybavuje colné formality
         na účet dovozcu.

       O trovách
      75      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 291 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92,
            ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 89/97 z 20. januára 1997,
            sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „osoba dovážajúca tovar alebo osoba, ktorá ho nechala doviezť“ uvedený v tomto článku
            sa vzťahuje na osobu, ktorej je tovar určený a ktorá má v úmysle prideliť tovaru predpísané konečné použitie, bez ohľadu na
            skutočnosť, či sama podáva colné vyhlásenie, alebo sa dáva na tento účel zastúpiť v zmysle článku 5 nariadenia Rady (EHS)
            č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva. Uvedený pojem sa nevzťahuje na zástupcu tejto
            osoby pred colnými orgánmi, s výnimkou prípadov, keď je uvedená osoba považovaná za konajúcu vo svojom vlastnom mene a na
            vlastný účet podľa článku 5 ods. 4 druhého pododseku nariadenia č. 2913/92, a teda musí byť považovaná za dovozcu.
      2.      Článok 297 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, zmeneného a doplneného nariadením č. 89/97, sa má vykladať v tom zmysle, že o prevod
            tovaru v rámci Spoločenstva nejde v prípade, keď je tovar dovezený do Belgicka a potom prevezený do Holandska, ak oprávnená
            osoba koná na účet konečného dovozcu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Samotná skutočnosť, že tovar bol dovezený a preclený
            v Belgicku a potom prevezený do Holandska, nie je relevantná na účely preukázania existencie prevodu v zmysle tohto ustanovenia.
            V prípade prevodu musí byť nadobúdateľ držiteľom povolenia vydaného podľa článku 291 uvedeného nariadenia.
      3.      Článok 297 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, zmeneného a doplneného nariadením č. 89/97, sa má vykladať v tom zmysle, že pojem
            „nadobúdateľ“, ktorý je v ňom uvedený, sa nevzťahuje na colného zástupcu, ktorý vybavuje colné formality na účet dovozcu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. júna 1976. # John Mills proti Európskej investičnej banke. # Vec 110-75.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 25. júna 1997. # Trestné konanie proti René Kieffer a Romain Thill. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de police de Luxembourg - Luxemburské veľkovojvodstvo. # Voľný pohyb tovaru - Opatrenia s rovnocenným účinkom. # Vec C-114/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júla 2013.#Citroën Belux NV proti Federatie voor Verzekerings‑ en Financiële Tussenpersonen (FvF).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van beroep te Brussel.#Článok 56 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb – Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Ochrana spotrebiteľa – Viazané ponuky zahŕňajúce aspoň jednu finančnú službu – Zákaz – Výnimky.#Vec C‑265/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 18. júla 2013 (
            *1
         )
      „Článok 56 ZFEÚ — Slobodné poskytovanie služieb — Smernica 2005/29/ES — Nekalé obchodné praktiky — Ochrana spotrebiteľa — Viazané ponuky zahŕňajúce aspoň jednu finančnú službu — Zákaz — Výnimky“
      Vo veci C-265/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Brussel (Belgicko) z 22. mája 2012 a doručený Súdnemu dvoru 29. mája 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Citroën Belux NV

      proti

         Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF),

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Berger, A. Borg Barthet (spravodajca), E. Levits a J.-J. Kasel,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. apríla 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Citroën Belux NV, v zastúpení: S. Willemart, C. Smits, T. Balthazar, D. De Keyzer a A. Destrycker, advocaten,

               —

               Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF), v zastúpení: D. Dhaenens a R. Vermeulen, advocaten,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: T. Materne a J.-C. Halleux, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek, splnomocnený zástupca,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22), a článku 56 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Citroën Belux NV (ďalej len „Citroën“) a Federatie voor Verzekerings- en Financiële Tussenpersonen (FvF) (Združenie poisťovacích a finančných maklérov), ktorého predmetom je obchodná praktika spoločnosti Citroën spočívajúca v ponuke šesťmesačného bezplatného poistenia Omnium pri kúpe vozidla značky Citroën, ktorú FVF považuje za nekalú.

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               3

               Odôvodnenie 9 smernice 2005/29 znie:
               „… Finančné služby a nehnuteľnosti si z dôvodu svojej komplexnosti a im vlastným vážnym sprievodným rizikám vyžadujú podrobné požiadavky, vrátane pozitívnych povinností pre obchodníkov. Z tohto dôvodu sa táto smernica nedotýka práva členských štátov prekročiť v oblasti finančných služieb a nehnuteľností z dôvodu ochrany ekonomických záujmov spotrebiteľov rámec jej ustanovení. …“

               4

               Článok 3 smernice 2005/29, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, v odsekoch 1 a 9 stanovuje:
               „1.   Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.
               …
               9.   Vo vzťahu k ‚finančným službám‘ definovaným v smernici [Európskeho parlamentu a Rady] 2002/65/ES [z 23. septembra 2002 o poskytovaní finančných služieb spotrebiteľom na diaľku a o zmene a doplnení smernice Rady 90/619/EHS a smerníc 97/7/ES a 98/27/ES (Ú. v. ES L 271, s. 16; Mim. vyd. 06/004, s. 321)] a vo vzťahu nehnuteľnostiam môžu členské štáty ukladať požiadavky, ktoré sú reštriktívnejšie alebo normatívnejšie ako táto smernica v oblasti, ktorú aproximuje.“

               5

               Podľa článku 2 písm. b) smernice 2002/65 je pojem „finančná služba“ definovaný ako „každá služba bankového, úverového, poistného, osobného dôchodkového, investičného alebo platobného charakteru“.

         Belgická právna úprava

               6

               Článok 72 zákona zo 6. apríla 2010 o obchodných praktikách a ochrane spotrebiteľa (Belgisch Staatsblad z 12. apríla 2010, s. 20803, ďalej len „zákon zo 6. apríla 2010“) stanovuje:
               „§ 1.   Zakazuje sa každá viazaná ponuka predložená spotrebiteľovi, ktorej aspoň jedna zložka je finančnou službou a ktorú ponúka podnik alebo viaceré podniky konajúce so spoločným zámerom.
               § 2.   Odchylne od § 1 však viazanú ponuku možno predložiť, ak ide o:

                        1°

                        finančné služby predstavujúce jeden celok,
                        pričom kráľ môže na návrh príslušných ministrov a ministra financií určiť služby ponúkané v odvetví financií, ktoré predstavujú jeden celok;

                        2°

                        finančné služby a drobné výrobky a služby uznávané obchodnými zvyklosťami;

                        3°

                        finančné služby a poukážky umožňujúce účasť na povolených lotériách;

                        4°

                        finančné služby a predmety s nezmazateľnými a jasne viditeľnými reklamnými nápismi, ktoré sú samy osebe nepredajné, pod podmienkou, že ich nadobúdacia cena stanovená podnikom nepresiahne 10 eur bez DPH [(daň z pridanej hodnoty)] alebo 5 % bez DPH z predajnej ceny hlavného tovaru alebo hlavnej služby, s ktorými sú dodávané. Sadzba vo výške 5 % sa uplatní, ak suma zodpovedajúca tejto percentuálnej sadzbe presiahne 10 eur;

                        5°

                        finančné služby a farbotlač, nálepky a iné obrázky s minimálnou obchodnou hodnotou;

                        6°

                        finančné služby a poukážky, ktoré po kúpe určitého počtu výrobkov alebo služieb zakladajú právo na výrobok alebo službu zadarmo alebo na zľavu z ceny pri nákupe podobného výrobku alebo služby, pričom táto výhoda musí byť poskytnutá tým istým podnikom a nesmie prevyšovať tretinu ceny pôvodne nadobudnutých výrobkov alebo služieb.

                  Na poukážkach musí byť uvedená prípadná platnosť poukazu, ako aj podmienky ponuky.
               Ak podnik zruší svoju ponuku, spotrebiteľ má nárok na ponúknutú výhodu v pomere k nákupom, ktoré uskutočnil.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               7

               Citroën je spoločnosť, ktorá do Belgicka dováža vozidlá značky Citroën. Svoj tovar predáva prostredníctvom siete autorizovaných distributérov.

               8

               Dňa 10. decembra 2010 spoločnosť Citroën odštartovala reklamnú kampaň na tému „Chcem všetko“. Táto kampaň prebiehala minimálne do konca februára 2011.

               9

               Reklamná ponuka znela takto:
               „‚6 mesiacov Omnium zdarma‘ platí pre každé komplexne uzatvorené poistenie počas prvého roka. Platí aj pre všetky súkromné a úžitkové vozidlá, ktoré predávajú oficiálni distributéri značky Citroën, s výnimkou predvádzacích vozidiel a vozidiel na prenájom. Platia podmienky uzatvorenia poistenia Citroën. Poistenie Citroën predstavuje produkt spoločnosti Servis-Versicherungs-NV, ktorý bol povolený pod číslom 1396. PSA Finance Belux NV pôsobí (na základe CBFA č. 019.653A) ako poisťovací agent pre Servis-NV. Distributéri značky Citroën, ktorých uznala CBFA, pôsobia ako poverení zástupcovia pre spoločnosť PSA Finance Belux NV… Táto ponuka poistenia nie je podmienená nadobudnutím iných produktov alebo služieb než vozidla, ktoré má byť poistené.“

               10

               FvF sa domnievalo, že táto mimoriadna ponuka v rámci autosalónu, pokiaľ ide o ponuku šesťmesačného bezplatného poistenia Omnium pri kúpe vozidla značky Citroën, predstavuje zakázanú viazanú ponuku. Listom z 22. decembra 2010 na to upozornilo spoločnosť Citroën.

               11

               Spoločnosť Citroën listom z 23. decembra 2010 odpovedala, že ponuka platí pre každé nové uzatvorenie poistenia Omnium na jeden rok, a nie iba pri kúpe nového vozidla značky Citroën. Podľa spoločnosti Citroën neexistuje nijaká väzba medzi šesťmesačným bezplatným poistením Omnium a kúpou nového vozidla tejto značky.

               12

               FvF 18. januára 2011 navrhlo, aby Rechtbank van koophandel te Brussel nariadil ukončiť túto obchodnú praktiku z dôvodu, že odporuje článku 72 ods. 1 zákona zo 6. apríla 2010.

               13

               Rechtbank van koophandel te Brussel sa v rozsudku z 13. apríla 2011 vydanom v prvostupňovom konaní domnieval, že sporná ponuka je viazanou ponukou v zmysle článku 2 bodu 27 zákona zo 6. apríla 2010 adresovanou potenciálnym kupujúcim nových vozidiel. Rozhodol, že táto ponuka je viazanou ponukou, ktorá je podľa článku 72 ods. 1 tohto zákona zakázaná, že je v rozpore s čestnými trhovými praktikami a v dôsledku toho je zakázaná podľa článku 95 toho istého zákona.

               14

               Spoločnosť Citroën podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Hof van beroep te Brussel. Vnútroštátny súd sa domnieva, že sporná ponuka je viazanou ponukou a že v očiach priemerného spotrebiteľa je získanie šesťmesačného bezplatného poistenia Omnium v skutočnosti podmienené kúpou nového vozidla značky Citroën.

               15

               Vnútroštátny súd pripomína, že podľa článku 3 ods. 9 smernice 2005/29 môžu členské štáty v súvislosti s finančnými službami a nehnuteľnosťami ukladať požiadavky, ktoré sú reštriktívnejšie alebo normatívnejšie, než stanovuje táto smernica. Domnieva sa, že toto ustanovenie možno vykladať tromi rôznymi spôsobmi. Podľa prvého výkladu je zákaz viazanej ponuky zahŕňajúcej finančnú službu v súlade so smernicou 2005/29 bez ohľadu na to, či finančná služba je alebo nie je hlavnou zložkou ponuky. Podľa druhého výkladu je zákaz takejto ponuky v súlade so smernicou iba v prípade, že finančná služba je určujúcou zložkou viazanej ponuky. Tretí výklad vedie ku konštatovaniu, že takýto zákaz nie je súlade s uvedenou smernicou, keďže jej článok 3 ods. 9 ako výnimka zo zásady úplnej harmonizácie sa musí vykladať reštriktívne. Vnútroštátny súd sa napokon pýta na súlad zákona zo 6. apríla 2010 s článkom 56 ZFEÚ.

               16

               Za týchto okolností Hof van beroep te Brussel rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 3 ods. 9 smernice 2005/29/ES vykladať v tom zmysle, že bráni takému ustanoveniu, akým je článok 72 zákona… zo 6. apríla 2010, ktorý – s výnimkou prípadov, ktoré sú v zákone taxatívne uvedené – vo všeobecnosti zakazuje každú viazanú ponuku predkladanú spotrebiteľovi, pokiaľ je aspoň jedna jej zložka finančnou službou?

                        2.

                        Má sa článok 56 ZFEÚ, ktorý upravuje voľný pohyb služieb, vykladať v tom zmysle, že bráni takému ustanoveniu, akým je článok 72 zákona… zo 6. apríla 2010, ktorý – s výnimkou prípadov, ktoré sú v zákone taxatívne uvedené – vo všeobecnosti zakazuje každú viazanú ponuku predkladanú spotrebiteľovi, pokiaľ je aspoň jedna jej zložka finančnou službou?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               17

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 9 smernice 2005/29 vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu členského štátu, ako je ustanovenie dotknuté vo veci samej, ktoré – s výnimkou prípadov, ktoré sú v zákone taxatívne uvedené – vo všeobecnosti zakazuje každú viazanú ponuku predkladanú spotrebiteľovi, ktorej aspoň jedna zložka je finančnou službou.

               18

               Ako vyplýva z bodu 50 rozsudku z 23. apríla 2009, VTB-VAB a Galatea (C-261/07 a C-299/07, Zb. s. I-2949), Súdny dvor rozhodol, že viazané ponuky predstavujú obchodné konanie, ktoré patrí jednoznačne do oblasti obchodnej stratégie hospodárskeho subjektu a priamo súvisí s podporou odbytu a predajom, takže tieto ponuky predstavujú obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice 2005/29 a v dôsledku toho patria do jej pôsobnosti.

               19

               Z toho vyplýva, že viazané ponuky, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou a ktoré sú predmetom zákazu dotknutého vo veci samej, sú takisto obchodnými praktikami v zmysle článku 2 písm. d) smernice 2005/29, a preto podliehajú požiadavkám stanoveným touto smernicou.

               20

               V tejto súvislosti treba ďalej pripomenúť, že keďže smernica o nekalých obchodných praktikách v zásade úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov voči spotrebiteľom, členské štáty, ako to výslovne stanovuje článok 4 tejto smernice, nemôžu prijať prísnejšie opatrenia než tie, ktoré stanovuje uvedená smernica, a to ani s cieľom dosiahnuť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľa (pozri rozsudok zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Zb. s. I-217, bod 41 a citovanú judikatúru).

               21

               Článok 3 ods. 9 smernice 2005/29, nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, však zavádza výnimku z cieľa úplnej harmonizácie, predovšetkým pokiaľ ide o finančné služby v zmysle smernice 2002/65.

               22

               Z odôvodnenia 9 smernice 2005/29 pritom vyplýva, že finančné služby a nehnuteľnosti si z dôvodu svojej komplexnosti a vážnych sprievodných rizík, ktoré sú im vlastné, vyžadujú podrobné požiadavky vrátane pozitívnych povinností pre obchodníkov. Tiež sa v nej uvádza, že v súvislosti s týmito službami sa táto smernica uplatňuje bez ohľadu na možnosť členských štátov prijať opatrenia presahujúce jej ustanovenia, aby chránili ekonomické záujmy spotrebiteľov.

               23

               Pod pojmom „finančná služba“ v zmysle smernice 2002/65 treba rozumieť „každú službu bankového, úverového, poistného, osobného dôchodkového, investičného alebo platobného charakteru“. Zákon zo 6. apríla 2010 v článku 2 bode 24 používa rovnakú definíciu finančných služieb. Z toho vyplýva, že viazané ponuky, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou, ako sú ponuky zakázané vo veci samej, patria do pôsobnosti článku 3 ods. 9 smernice 2005/29.

               24

               Podľa tohto ustanovenia členské štáty v súvislosti s finančnými službami môžu ukladať požiadavky, ktoré sú reštriktívnejšie alebo normatívnejšie než požiadavky stanovené v tejto smernici.

               25

               Okrem toho treba uviesť, že znenie článku 3 ods. 9 smernice 2005/29 sa bez ďalšieho spresnenia obmedzuje na priznanie možnosti členským štátom prijať prísnejšie vnútroštátne pravidlá týkajúce sa finančných služieb. Nestanovuje teda nijakú hranicu, pokiaľ ide o rozsah obmedzenia vnútroštátnych pravidiel prijatých v tejto súvislosti, ani kritériá týkajúce sa miery komplexnosti a rizika, ktoré musia uvedené služby predstavovať, aby sa stali predmetom prísnejších pravidiel. Zo znenia tohto ustanovenia navyše nevyplýva, že reštriktívnejšie vnútroštátne pravidlá sa môžu týkať iba viazaných ponúk pozostávajúcich z viacerých finančných služieb alebo že môžu upravovať iba viazané ponuky, ktorých hlavnou zložkou je finančná služba.

               26

               Na rozdiel od toho, čo tvrdí spoločnosť Citroën, teda nie je potrebné obmedziť uplatniteľnosť článku 3 ods. 9 smernice 2005/29 na viazané ponuky pozostávajúce z viacerých finančných služieb alebo na viazané ponuky zahŕňajúce komplexné finančné služby.

               27

               Takýto výklad je v súlade s cieľom, ktorý sleduje uvedené ustanovenie. Odôvodnenie 9 smernice 2005/29 totiž členským štátom výslovne priznáva možnosť v súvislosti s finančnými službami prijať normatívnejšie opatrenia na zabezpečenie vyššej úrovne ochrany spotrebiteľa. Zámerom normotvorcu Únie je teda ponechať členským štátom právomoc samostatne posúdiť reštriktívnu povahu, ktorú zamýšľajú dať týmto opatreniam, a priznať im v tejto súvislosti rozhodovací priestor, ktorý môže viesť až k vydaniu zákazu.

               28

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 3 ods. 9 smernice 2005/29 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni ustanoveniu členského štátu, ako je ustanovenie dotknuté vo veci samej, ktoré – s výnimkou prípadov, ktoré sú v zákone taxatívne uvedené – vo všeobecnosti zakazuje každú viazanú ponuku predkladanú spotrebiteľovi, ktorej aspoň jedna zložka je finančnou službou.

         O druhej otázke

               29

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu členského štátu, akým je ustanovenie dotknuté vo veci samej, ktoré – s výnimkou prípadov, ktoré sú v zákone taxatívne uvedené – vo všeobecnosti zakazuje každú viazanú ponuku predkladanú spotrebiteľovi, ktorej aspoň jedna zložka je finančnou službou.

               30

               Pokiaľ ide o prípustnosť druhej otázky, FvF sa domnieva, že táto otázka je neprípustná, pretože v prípade, že určitá oblasť bola harmonizovaná na úrovni celej Európskej únie, sa vnútroštátne opatrenia v tejto oblasti majú posudzovať s ohľadom na ustanovenia tohto harmonizačného opatrenia, a nie s ohľadom na ustanovenia Zmluvy o fungovaní Európskej únie.

               31

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že každé vnútroštátne opatrenie v oblasti, ktorá bola na úrovni Únie harmonizovaná vyčerpávajúcim spôsobom, sa nemá posudzovať s ohľadom na ustanovenia primárneho práva, ale s ohľadom na ustanovenia tohto harmonizačného opatrenia(pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. decembra 2003, Deutscher Apothekerverband, C-322/01, Zb. s. I-14887, bod 64 a citovanú judikatúru). Ako však vyplýva z odôvodnenia 9 a z článku 3 ods. 9 smernice 2005/29, toto ustanovenie harmonizačného opatrenia presne stanovuje, že v súvislosti s finančnými službami smernica 2005/29 nevykonáva úplnú harmonizáciu a členským štátom ponecháva priestor na rozhodovanie, avšak pri dodržaní Zmluvy.

               32

               Vnútroštátna právna úprava, ako je úprava dotknutá vo veci samej, ktorá sa podľa svojho znenia uplatňuje bez rozdielu na belgické hospodárske subjekty a na hospodárske subjekty iných členských štátov, vo všeobecnosti môže patriť medzi ustanovenia týkajúce sa základných slobôd zaručených Zmluvou len vtedy, ak sa uplatňuje na situácie, ktoré súvisia s obchodom medzi členskými štátmi (pozri rozsudky z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629, bod 40, ako aj z 10. mája 2012, Duomo Gpa a i., C-357/10 až C-359/10, bod 26 a citovanú judikatúru).

               33

               V prejednávanej veci však nemožno vylúčiť, že podniky so sídlom v iných členských štátoch než v Belgickom kráľovstve môžu mať záujem predkladať v Belgicku viazané ponuky zahŕňajúce aspoň jednu finančnú zložku, ako sú ponuky predmetné vo veci samej.

               34

               V dôsledku toho treba preskúmať, či všeobecný zákaz viazaných ponúk, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou, je v súlade s článkom 56 ZFEÚ.

               35

               Pokiaľ ide o vecnú stránku, z ustálenej judikatúry vyplýva, že slobodné poskytovanie služieb stanovené v článku 56 ZFEÚ vyžaduje nielen vylúčenie akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb na základe jeho štátnej príslušnosti alebo okolnosti, že je usadený v inom členskom štáte, ale aj odstránenie všetkých obmedzení, i keď sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať činnosti poskytovateľa so sídlom v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby, sťažovať ju alebo ju robiť menej atraktívnou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. februára 2001, Analir a i., C-205/99, Zb. s. I-1271, bod 21, ako aj z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C-439/99, Zb. s. I-305, bod 22).

               36

               Takýto zákaz dotknutý vo veci samej, ktorý je stanovený v článku 72 ods. 1 zákona zo 6. apríla 2010, môže robiť menej atraktívnym poskytovanie finančných služieb na belgickom území pre podniky so sídlom v iných členských štátoch, ktoré chcú predkladať viazané ponuky, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou. Tieto podniky totiž nemôžu tieto ponuky predkladať na belgickom trhu a navyše sú povinné overiť, či sú tieto ponuky v súlade s belgickým právom, zatiaľ čo v iných členských štátoch takýto postup nie je potrebný.

               37

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že obmedzenie slobodného poskytovania služieb možno pripustiť len vtedy, ak sa ním sleduje legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou a možno ho odôvodniť naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, pokiaľ je spôsobilé zaručiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri najmä rozsudok z 18. decembra 2007, Laval un Partneri, C-341/05, Zb. s. I-11767, bod 101 a citovanú judikatúru).

               38

               Ako to vyplýva z názvu zákona zo 6. apríla 2010, cieľom jeho článku 72 je v prejednávanej veci ochrana záujmov spotrebiteľa. Ochrana spotrebiteľa je uznaná judikatúrou ako naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý môže odôvodniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri rozsudky z 15. decembra 1982, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, 286/81, Zb. s. 4575, bod 16, ako aj zo 4. decembra 1986, Komisia/Francúzsko, 220/83, Zb. s. 3663, bod 20).

               39

               V súvislosti s primeranosťou článku 72 zákona zo 6. apríla 2010 treba na jednej strane konštatovať, že finančné služby sú komplexné a predstavujú osobitné riziká, v dôsledku čoho spotrebiteľ nemá vždy dostatočné informácie. Na druhej strane viazaná ponuka sama osebe môže u spotrebiteľa navodiť dojem cenovej výhody. Z toho vyplýva, že viazaná ponuka, ktorej jedna zložka je finančnou službou, predstavuje zvýšené riziko nedostatku transparentnosti, pokiaľ ide o podmienky, cenu a presný obsah uvedenej služby. Takáto ponuka preto môže spotrebiteľa uviesť do omylu, pokiaľ ide o skutočný obsah a reálne charakteristiky ponúknutej kombinácie, a zároveň ho zbaviť možnosti porovnať cenu a kvalitu tejto ponuky a zodpovedajúcich plnení iných hospodárskych subjektov.

               40

               Za týchto podmienok môže právna úprava, ktorá zakazuje viazané ponuky zahŕňajúce aspoň jednu finančnú službu, prispieť k ochrane spotrebiteľa.

               41

               V súvislosti s proporcionalitou obmedzenia treba uviesť, že článok 72 ods. 2 zákona zo 6. apríla 2010 povoľuje výnimky zo všeobecného zákazu viazanej ponuky, ktorej aspoň jedna zložka je finančnou službou. Existencia týchto výnimiek znamená, že belgický normotvorca vychádzal z toho, že v určitých prípadoch nie je potrebné chrániť spotrebiteľa vo väčšej miere.

               42

               Z toho vyplýva, že všeobecný zákaz viazaných ponúk, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou, ako je stanovený v článku 72 zákona zo 6. apríla 2010, nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie vyššej úrovne ochrany spotrebiteľa uvedenej v smernici 2005/29, presnejšie na ochranu ekonomických záujmov spotrebiteľa v oblasti finančných služieb.

               43

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takému ustanoveniu členského štátu, ako je ustanovenie dotknuté vo veci samej, ktoré s výnimkou prípadov taxatívne vymenovaných vnútroštátnou právnou úpravou stanovuje všeobecný zákaz viazaných ponúk predkladaných spotrebiteľovi, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou.

         O trovách

               44

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 ods. 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“), ako aj článok 56 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takému ustanoveniu členského štátu, ako je ustanovenie dotknuté vo veci samej, ktoré s výnimkou prípadov taxatívne vymenovaných vnútroštátnou právnou úpravou stanovuje všeobecný zákaz viazaných ponúk predkladaných spotrebiteľovi, ktorých aspoň jedna zložka je finančnou službou.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 13. decembra 2000. # F proti Európskemu parlamentu. # Úradníci - Žaloba o neplatnosť. # Spojené veci T-110/99 a T-260/99.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. decembra 2010. # Luxemburské veľkovojvodstvo a Administration de l’enregistrement et des domaines proti Pierre Feltgen a Bacino Charter Company SA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Cour de cassation - Luxembursko. # Šiesta smernica o DPH - Oslobodenia od dane - Článok 15 bod 4 písm. a) a článok 15 bod 5 - Oslobodenie činností prenájmu námorných lodí - Rozsah. # Vec C-116/10.

text:
      Vec C‑116/10
      Luxemburské veľkovojvodstvo
      a
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      proti
      Pierrovi Feltgenovi, správcovi konkurznej podstaty úpadcu Bacino Charter Company SA
      a
      Bacino Charter Company SA
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour de cassation (Luxembursko)]
      „Šiesta smernica o DPH – Oslobodenia od dane – Článok 15 bod 4 písm. a) a článok 15 bod 5 – Oslobodenie činností prenájmu námorných lodí – Rozsah“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            upravené v šiestej smernici – Oslobodenie prenájmu lodí určených na plavbu na šírom mori
      (Smernica Rady 77/388, článok 15 bod 5)
      Článok 15 bod 5 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
         systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou 91/680, sa má vykladať tak,
         že oslobodenie od dane z pridanej hodnoty uvádzané týmto ustanovením sa neuplatňuje na poskytovanie služieb, ktoré spočívajú
         v odplatnom ponechaní lode s posádkou k dispozícii fyzickým osobám na účely rekreačných plavieb na šírom mori.

      Tento článok sa totiž týka prenájmu lodí určených na plavbu po šírom mori a zabezpečujúcich odplatnú prepravu cestujúcich
         alebo vykonávajúcich obchodné a priemyselné činnosti alebo rybolov. Na to, aby takéto poskytovanie prenájmu mohlo byť oslobodené
         od dane podľa tohto ustanovenia, treba, aby dotknutý nájomca lode túto loď používal na výkon hospodárskej činnosti. Z toho
         vyplýva, že ak je loď prenajímaná osobám, ktoré ju využívajú výlučne na rekreačné účely a nie na účely dosahovania zisku,
         mimo akejkoľvek hospodárskej činnosti, poskytovanie prenájmu nespĺňa výslovné podmienky oslobodenia od dane z pridanej hodnoty
         stanovené v článku 15 bode 5 šiestej smernice.

      (pozri body 13, 14, 21 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Oslobodenia od dane – Článok 15 bod 4 písm. a) a článok 15 bod 5 – Oslobodenie činností prenájmu námorných lodí – Rozsah“
      Vo veci C‑116/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Luxembursko)
         z 18. februára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 3. marca 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Luxemburské veľkovojvodstvo,
      Administration de l’enregistrement et des domaines
      proti
      Pierrovi Feltgenovi, správcovi konkurznej podstaty úpadcu Bacino Charter Company SA,

      Bacino Charter Company SA,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a G. Arestis (spravodajca),
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Luxemburské veľkovojvodstvo a administration de l’enregistrement et des domaines, v zastúpení: F. Kremer a P.‑E. Partsch,
         advokáti,

      –        P. Feltgen, správca konkurznej podstaty úpadcu Bacino Charter Company SA, a Bacino Charter Company SA, v zastúpení: B. Felten,
         advokát,

      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, C. Blaschke a B. Klein, splnomocnení zástupcovia,
      –        cyperská vláda, v zastúpení: D. Kallí, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: M. Afonso, splnomocnená zástupkyňa,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 15 bodu 5 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977
         o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný
         základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/680/EHS zo 16. decembra
         1991 (Ú. v. ES L 376, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 160, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Luxemburské veľkovojvodstvo a administration de l’enregistrement
         et des domaines (ďalej len „daňový úrad“) na jednej strane a správca konkurznej podstaty úpadcu Bacino Charter Company SA,
         spoločnosti založenej podľa luxemburského práva (ďalej len „Bacino“), P. Feltgen a uvedená spoločnosť na druhej strane, ktorý
         sa týka zaplatenia dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) uvádzanej v daňových výmeroch zodpovedajúcich účtovným rokom
         1998 a 1999, zo strany uvedenej spoločnosti.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Pod nadpisom „Oslobodenie vývozu zo spoločenstva a podobné transakcie a internacionálny transport“ článok 15 šiestej smernice
         uvádza:

      „Ak to nie je v rozpore s ustanoveniami spoločenstva, členské štáty oslobodia od dane nižšie uvedené položky za podmienok
         definovaných s cieľom zabezpečiť správnu a priamu aplikáciu zákona o oslobodení od dane a ktoré by zabránili daňovému úniku,
         obchádzaniu alebo zneužitiu zákonných ustanovení:

      ...
      4.      dodanie tovaru na účely zabezpečenia pohonných hmôt a potravín pre plavidlá [dodanie tovarov určených na zásobovanie lodí
         – neoficiálny preklad]:

      a)      používané pre navigáciu na otvorených moriach, na palube ktorých je personál za mzdu, alebo cestujúci vykonávajúci obchodnú,
         priemyselnú alebo rybársku činnosť [určené na plavbu na otvorenom mori a zabezpečujúce odplatnú prepravu cestujúcich alebo
         vykonávajúce obchodné a priemyselné činnosti alebo rybolov – neoficiálny preklad],

      b)      používané na záchranné akcie a pomoc na mori, alebo na lov rýb pri pobreží, s výnimkou lodných potravinových zásob [určených
         na záchranné akcie a pomoc na mori alebo na pobrežný rybolov s výnimkou palubných zásob v prípade lodí určených na pobrežný
         rybolov – neoficiálny preklad],

      ...
      5.      dodávky, prestavba, opravy a údržba, nájom alebo prenájom morských plavidiel podľa odseku 4 a) a b), dodávky, prenájom, opravy
         a údržba zariadení vrátane rybárskej výbavy, ktorú plavidlá majú, prípadne ktorú na palube spotrebujú [dodávky, prestavby,
         opravy, údržba, nájom alebo prenájom námorných lodí uvedených v bode 4 písm. a) a b), ako aj dodávky, prenájom, opravy a údržbu
         zariadení vrátane rybárskeho vybavenia, ktoré je pevnou súčasťou týchto lodí alebo slúži na ich prevádzku – neoficiálny preklad],

      ...“
       Vnútroštátna právna úprava
      4        Šiesta smernica bola prebratá do luxemburského právneho poriadku zákonom z 12. februára 1979 o dani z pridanej hodnoty (ďalej
         len „luxemburský zákon“). Článok 43 ods. 1 písm. i) druhá zarážka tohto zákona v jeho znení uplatniteľnom ku dňu vzniku skutkových
         okolností uvádzal, že služby poskytnuté pre potreby námornej plavby sú oslobodené od DPH v rozsahu a za podmienok stanovených
         vo veľkovojvodskej vyhláške.

      5        Článok 7 ods. 2 písm. a) prvá zarážka veľkovojvodskej vyhlášky zo 16. júna 1999 o oslobodení činností vývozu mimo Spoločenstva,
         dodávok tovarov vnútri Spoločenstva a iných činností od dane z pridanej hodnoty spresňuje, že pod poskytnutím služieb pre
         potreby námornej plavby uvedeným v predmetnom článku 43 treba rozumieť prenájom lodí s výnimkou jácht a iných rekreačných
         alebo športových lodí a plavidiel, určených na námornú plavbu a zabezpečujúcich odplatnú prepravu osôb alebo tovaru, alebo
         výkon obchodných a priemyselných činností alebo rybolovu.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      6        Od 10. júla 1998 do 8. augusta 1999 Bacino pravidelne prenajímala za odplatu loď, ktorej bola vlastníkom, ako aj posádku k dispozícii
         fyzickým osobám plaviacim sa rekreačne na šírom mori. Zastávajúc názor, že táto operácia je oslobodená od DPH, Bacino neuhradila
         DPH.

      7        Keďže daňový úrad sa domnieval, že nie je možné uplatniť oslobodenie od DPH uvedené v článku 43 ods. 1 písm. i) druhej zarážke
         luxemburského zákona z dôvodu, že táto loď nie je obchodnou loďou, ale jachtou v zmysle veľkovojvodskej vyhlášky uvedenej
         v bode 5 tohto rozsudku, doručil spoločnosti Bacino v priebehu roka 2001 daňové výmery zodpovedajúce účtovným rokom 1998 a 1999
         s uvedenými sumami, ktoré táto spoločnosť dlhuje na DPH.

      8        V nadväznosti na sťažnosť, ktorej sa nevyhovelo, Bacino napadla toto vyrubenie dane na tribunal d’arrondissement de Luxembourg,
         uvádzajúc, že uvedená operácia patrí do pôsobnosti článku 43 ods. 1 písm. i) druhej zarážky luxemburského zákona.

      9        Keďže táto žaloba bola zamietnutá, Bacino podala odvolanie na cour d’appel, ktorý vyhovel jej návrhu. Uvedený súd prijal najmä
         záver o existencii hlavného plnenia, ktorým bol prenájom lode s posádkou, a vedľajšieho plnenia, ktorým bola doprava. Poznamenávajúc,
         že loď, ktorej bola Bacino vlastníkom, bola určená na plavbu na šírom mori a že cestovanie cestujúcich bolo odplatné, takže
         prenájom tejto lode predstavoval obchodnú činnosť, uvedený súd rozhodol, že obe podmienky uvedené v článku 15 bode 5 šiestej
         smernice boli splnené.

      10      Daňový úrad podal dovolanie na Cour de cassation, ktorý zastával názor, že rozhodnutie sporu vo veci samej si vyžaduje výklad
         práva Únie, a rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Môžu byť oslobodené od dane na základe článku 15 bodu 5 šiestej smernice... služby poskytnuté vlastníkom lode, ktorý za odplatu
         poskytuje loď s posádkou fyzickým osobám na účely rekreačných plavieb klientov na šírom mori, ak sú tieto služby považované
         zároveň za prenájom lode a za prepravu?“

       O prejudiciálnej otázke
      11      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 15 bod 5 šiestej smernice vykladať tak, že oslobodenie
         od DPH uvádzané týmto ustanovením sa uplatňuje na poskytovanie služieb, ktoré spočívajú v odplatnom ponechaní lode s posádkou
         k dispozícii fyzickým osobám na účely rekreačných plavieb na šírom mori.

      12      V tomto ohľade treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je pre výklad ustanovenia práva Únie potrebné
         zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä rozsudky
         zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, Zb. s. 3781, bod 12; z 1. marca 2007, Schouten, C‑34/05, Zb. s. I‑1687, bod 25, a z 3. decembra
         2009, Yaesu Europe, C‑433/08, Zb. s. I‑11487, bod 24).

      13      V tejto súvislosti treba poznamenať, že samotné znenie článku 15 bodu 5 šiestej smernice, ktoré uvádza odkaz na tento článok
         15 bod 4 písm. a), sa týka prenájmu lodí určených na plavbu po šírom mori a zabezpečujúcich odplatnú prepravu cestujúcich
         alebo vykonávajúcich obchodné a priemyselné činnosti alebo rybolov. Na to, aby takéto poskytovanie prenájmu mohlo byť oslobodené
         od dane podľa tohto ustanovenia, treba, aby dotknutý nájomca lode túto loď používal na výkon hospodárskej činnosti.

      14      Z toho vyplýva, že ak je loď ako v konaní vo veci samej prenajímaná osobám, ktoré ju využívajú výlučne na rekreačné účely
         a nie na účely dosahovania zisku, mimo akejkoľvek hospodárskej činnosti, poskytovanie prenájmu nespĺňa výslovné podmienky
         oslobodenia od DPH stanovené v článku 15 bode 5 šiestej smernice.

      15      Navyše treba spresniť, že článok 15, bod 5 šiestej smernice oslobodzuje od dane odkazom na tento článok 15 bod 4 písm. b)
         tiež prenájom lodí určených na záchranné akcie a pomoc na mori alebo na pobrežný rybolov s výnimkou palubných zásob v prípade
         lodí určených na pobrežný rybolov. Situácia, ktorej sa týkajú tieto ustanovenia, je však zjavne odlišná od skutkového stavu
         v konaní vo veci samej.

      16      Výkladu uvedenému v bodoch 13 a 14 tohto rozsudku okrem toho nasvedčuje cieľ systému oslobodení od dane stanovených v článku
         15 šiestej smernice, ktorý, pokiaľ ide o transakcie vývozu, podobné transakcie a medzinárodnú dopravu, spočíva v rešpektovaní
         zásady zdanenia dotknutých tovarov alebo služieb v mieste ich určenia (pozri rozsudok z 18. októbra 2007, Navicon, C‑97/06,
         Zb. s. I‑8755, bod 29).

      17      Za týchto podmienok oslobodenie od dane uvedené v článku 15 bode 5 šiestej smernice sa nemôže vzťahovať na služby prenájmu
         lode určené pre prijímateľov, ktorí zamýšľajú túto loď používať na výlučne súkromné účely, ako koneční spotrebitelia.

      18      Treba tiež poznamenať, že predkladacia správa pripojená k návrhu šiestej smernice Rady o zosúladení právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, predložená Komisiou
         Európskych spoločenstiev Rade Európskych spoločenstiev 29. júna 1973, výslovne uvádza, že rekreačné plavidlá sú vylúčené z oslobodenia
         od dane uvádzaného v článku 15 bode 5 tejto smernice a že služby poskytované na konečnú spotrebu, ktoré sa toho týkajú, musia
         podliehať DPH. Tento výklad potvrdzuje, že poskytovanie prenájmu lodí konečným spotrebiteľom, ktorí ich využívajú na účely
         rekreácie alebo zábavy, sú vylúčené z pôsobnosti tohto oslobodenia od dane.

      19      Okrem toho podľa ustálenej judikatúry treba oslobodenia od DPH vykladať doslovne, pretože sú výnimkami zo všeobecnej zásady,
         podľa ktorej každá služba poskytnutá platiteľom dane za odplatu podlieha tejto dani (pozri najmä rozsudky z 26. júna 1990,
         Velker International Oil Company, C‑185/89, Zb. s. I‑2561, bod 19, a zo 14. septembra 2006, Elmeka, C‑181/04 až C‑183/04,
         Zb. s. I‑8167, bod 15).

      20      Výklad uvedený v bodoch 13 a 14 tohto rozsudku nemôže byť spochybnený kvalifikáciou predmetných plnení sporných vo veci samej
         podľa vnútroštátneho práva, ktorá je bez vplyvu na odpoveď, ktorú treba dať na otázku položenú vnútroštátnym súdom. Z judikatúry
         Súdneho dvora a najmä z bodov 27 a 28 už citovaného rozsudku Navicon, ktorého predmetom bol práve výklad článku 15 bodu 5
         šiestej smernice, totiž vyplýva, že podriadenie určitého plnenia DPH alebo jeho oslobodenie nezávisí od jeho kvalifikácie
         podľa vnútroštátneho práva, pretože podľa ustálenej judikatúry, hoci na základe úvodnej vety článku 15 členské štáty určujú
         podmienky oslobodenia s cieľom zabezpečiť ich správne a jednoznačné uplatnenie a s cieľom zabrániť akémukoľvek možnému podvodu,
         daňovému úniku a zneužitiam, nemôžu sa tieto podmienky týkať definície obsahu uvedených oslobodení.

      21      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na položenú otázku odpovedať, že článok 15 bod 5 šiestej smernice sa má vykladať tak, že
         oslobodenie od DPH uvádzané týmto ustanovením sa neuplatňuje na poskytovanie služieb, ktoré spočívajú v odplatnom ponechaní
         lode s posádkou k dispozícii fyzickým osobám na účely rekreačných plavieb na šírom mori.

       O trovách
      22      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 15 bod 5 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou
            Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991 sa má vykladať tak, že oslobodenie od dane z pridanej hodnoty uvádzané týmto ustanovením
            sa neuplatňuje na poskytovanie služieb, ktoré spočívajú v odplatnom ponechaní lode s posádkou k dispozícii fyzickým osobám
            na účely rekreačných plavieb na šírom mori.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 6. apríla 1995. # Union nationale des mutualités socialistes proti Aldo Del Grosso. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko. # Vec C-325/93.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 4. mája 1995. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-79/94.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. decembra 2003.#Bruno Schnitzer.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Amtsgericht Augsburg - Nemecko.#Slobodné poskytovanie služieb.#Vec C-215/01.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 13. novembra 2007.#Ioannis Tsirimokos proti Európskemu parlamentu.#Verejná služba – Úradníci – Pracovné podmienky – Práca na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku – Vylúčenie práv na dôchodok prevedených do výpočtu základného platu ako odmeny za prácu na polovičný úväzok – Rozhodnutie kolégia vedúcich administratívy č. 241/05.#Vec F-76/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      z 13. novembra 2007
      Vec F‑76/06
      Ioannis Tsirimokos
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Verejná služba – Úradníci – Pracovné podmienky – Práca na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku – Vylúčenie práv na dôchodok prevedených do výpočtu základného platu ako odmeny za prácu na polovičný úväzok – Rozhodnutie kolégia vedúcich administratívy č. 241/05“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou I. Tsirimokos navrhuje zrušiť rozhodnutie Parlamentu z 25. októbra
         2005, potvrdené rozhodnutím z 19. apríla 2006, ktorým sa zamieta sťažnosť žalobcu o nezohľadnení jeho práv na dôchodok prevedených
         do dôchodkového systému Spoločenstva pri výpočte percentuálnej časti zo základného platu, ktorá mu bola priznaná pri prijatí
         jeho žiadosti pracovať na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Odmena – Práca na polovičný úväzok pred odchodom do dôchodku
      [Služobný poriadok úradníkov, príloha IVa článok 4 písm. b) a príloha VIII články 2 až 5, 9, 9a a 11]
      2.      Úradníci – Žaloba – Predchádzajúca administratívna sťažnosť – Zhoda predmetu a dôvodu
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 2)
      1.      Článok 4 písm. b) prílohy IVa služobného poriadku, ktorý upravuje spôsoby výpočtu zníženého platu vyplácaného ako odmena za
         prácu úradníka pracujúceho na polovičný úväzok pri príprave odchodu do dôchodku, obsahuje taxatívne vymenovanie odpracovaných
         rokov, ktoré sa musia zohľadniť pri výpočte percentuálnej časti zo základného platu, na ktorú má dotknutý úradník nárok. Toto
         stanovuje, že sa zohľadnia odpracované roky v zmysle článkov 2 až 5, 9 a 9a prílohy VIII služobného poriadku, ale nijako neodkazuje
         na článok 11 uvedenej prílohy. Preto sa článok 4 písm. b) prílohy IVa služobného poriadku nevzťahuje na počet odpracovaných
         rokov získaných prevodom práv na dôchodok do dôchodkového systému Spoločenstva, ktorý umožňuje článok 11.

      Tento doslovný výklad článku 4 písm. b) prílohy IVa služobného poriadku podporujú aj dva dôvody vyplývajúce so systému, ktorého
         súčasťou je dané ustanovenie. Ustanovenia uvedené v článku 4 prílohy IVa služobného poriadku predstavujú samostatný režim
         upravujúci spôsob výpočtu platu ako odmeny za prácu úradníka na polovičný úväzok pri príprave odchodu do dôchodku a tento
         režim je súčasťou všeobecných pravidiel, ktorými sa riadi práca na čiastočný úväzok, uvedených v prílohe IVa služobného poriadku.
         Pravidlo stanovené v článku 11 prílohy VIII služobného poriadku je naopak pravidlo špecifické pre režim dôchodkového zabezpečenia
         a nemôže sa vykladať tak, že predstavuje vyjadrenie všeobecnej zásady, že za činnú službu by sa mala považovať aj práca vykonaná
         pred nástupom do služieb Spoločenstiev. Taktiež z kontextu článku 4 prílohy IVa služobného poriadku ani z cieľov sledovaných
         právnou úpravou, do ktorej tento článok patrí, t. j. režimu pravidiel upravujúcich prácu na čiastočný úväzok, nevyplýva, že
         pri prijatí žiadosti úradníka o prácu na polovičný úväzok pri príprave na odchod do dôchodku treba vo výpočte percentuálnej
         časti zo základného platu priznaného dotknutej osobe zohľadniť roky odpracované pred nástupom do služieb Spoločenstiev.

      Pokiaľ ide o zásadu rovnosti zaobchádzania, čo sa týka rokov odpracovaných v inštitúcii Spoločenstva v porovnaní s odpracovanými
         rokmi získanými prevodom práv na dôchodok, peňažná suma, ktorou úradník prispel do rozpočtu Spoločenstva, a časové obdobie,
         ktoré odpracoval v službe inštitúcií Spoločenstva, nie sú porovnateľné údaje. Úradník, ktorý v čase nástupu do služieb Spoločenstiev
         previedol do dôchodkového systému Spoločenstva kapitál zodpovedajúci právam, ktoré získal vo vnútroštátnom systéme, sa teda
         nenachádza v porovnateľnej situácii ako úradník, ktorý nastúpil do služieb Spoločenstiev skôr a od toho času prispieval do
         dôchodkového systému Spoločenstva formou odvodov zo svojho platu.

      (pozri body 34 – 39 a 41)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 11. septembra 2007, Lindorfer/Rada, C‑227/04 P, Zb. s. I‑6767, body 67 a 68
      Súd prvého stupňa: 16. decembra 2004, Pappas/Komisia, T‑11/02, Zb. VS s. I‑A‑381, II‑1773, bod 44
      2.      Pravidlo, podľa ktorého musí existovať zhoda medzi administratívnou sťažnosťou podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku
         a následnou žalobou, vyžaduje, pod sankciou neprípustnosti, aby žalobný dôvod vznesený pred súdom Spoločenstva bol uvedený
         už v rámci konania pred podaním žaloby, aby sa menovací orgán mohol dostatočne presne oboznámiť s kritikou, ktorú dotknutá
         osoba vyjadruje voči napadnutému rozhodnutiu. Toto pravidlo je odôvodnené samotným účelom konania pred podaním žaloby, ktorého
         predmetom je umožniť urovnanie sporov zmierom, ktoré vznikli medzi úradníkmi a administratívou. Uvedený orgán preto musí byť
         jednoznačne informovaný o námietkach vznesených sťažovateľom, aby mu mohol navrhnúť prípadné urovnanie zmierom.

      (pozri bod 45)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 1. júla 1976, Sergy/Komisia, 58/75, Zb. s. 1139, bod 32; 14. marca 1989, Del Amo Martinez/Parlament, 133/88, Zb.
         s. 689, bod 9

      Súd prvého stupňa: 29. novembra 2006, Campoli/Komisia, T‑135/05, Zb. VS s. I‑A-2-297, II‑A-2-1527, bod 32, a citovaná judikatúra