title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. februára 2006.#BUPA Hospitals Ltd a Goldsborough Developments Ltd proti Commissioners of Customs & Excise.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené kráľovstvo.#Šiesta smernica DPH - Článok 10 ods. 2 - Splatnosť DPH - Úhrada preddavkov - Preddavky na budúce dodávky farmaceutických výrobkov a protéz.#Vec C-419/02.

text:
      Vec C‑419/02
      BUPA Hospitals Ltd
      a
      Goldsborough Developments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 10 ods. 2 – Splatnosť DPH – Úhrada preddavkov – Preddavky na budúce dodávky farmaceutických výrobkov a protéz“
      Návrhy prednesené 7. apríla 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            plnenie a splatnosť dane
      (Smernica Rady 77/388, článok 10 ods. 2 pododsek 2)
      Článok 10 ods. 2 druhý pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu v znení zmenenom a doplnenom smernicou 95/7, ako výnimka z pravidla uvedeného v prvom pododseku uvedeného odseku
         stanovuje, že sa v prípade preddavkových platieb pred tým, ako sa zrealizuje dodávka tovaru alebo poskytnutie služieb, daň
         stáva splatnou prijatím platby. Uvedené ustanovenie sa však nevzťahuje na také paušálne preddavkové platby, o ktoré ide vo
         veci samej, uhradené za tovary uvedené všeobecným spôsobom v zozname, ktorý môže byť kedykoľvek zmenený na základe spoločnej
         dohody kupujúceho a predávajúceho a z ktorého si kupujúci prípadne môže vyberať jednotlivé položky na základe dohody, ktorú
         môže v ktoromkoľvek okamihu ukončiť tak, že sa mu vráti celá nepoužitá suma preddavkových platieb.

      Na to totiž, aby sa daň stala splatnou v prípade vyplatenia preddavku bez toho, aby sa už uskutočnila dodávka alebo poskytnutie
         služieb, je potrebné, aby všetky príslušné prvky zdaniteľného plnenia, teda budúca dodávka alebo budúce poskytnutie služieb,
         boli už známe, a teda najmä, že v momente vyplatenia preddavku už musia byť tovary a služby presne určené.

      (pozri body 45, 48, 51 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 21. februára 2006 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 10 ods. 2 – Splatnosť DPH – Úhrada preddavkov – Preddavky na budúce dodávky farmaceutických výrobkov a protéz“
      Vo veci C‑419/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené kráľovstvo), z 8. novembra 2002 a doručený Súdnemu dvoru 20. novembra 2002,
         ktorý súvisí s konaním:

      BUPA Hospitals Ltd,
      Goldsborough Developments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SÚDNY DVOR (veľká komora)
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, sudcovia
         S. von Bahr (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. novembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       BUPA Hospitals Ltd a Goldsborough Developments Ltd, v zastúpení: R. Venables, QC, za právnej pomoci T. Lyons, barrister, s ktorými
         uzavrel mandátnu zmluvu D. Garcia, solicitor,

      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Caudwell, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Vajda, QC,
      –       Írsko, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. M. Collins, SC,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. apríla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1, článku 10
         ods. 2 a článku 17 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd.
         09/001, s. 23), v znení zmenenom a doplnenom smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102, s. 18; Mim. vyd. 09/001,
         s. 274, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporového konania vedeného BUPA Hospitals Ltd (ďalej len „BUPA Hospitals“) a Goldsborough
         Developments Ltd (ďalej len „Goldsborough Developments“), čo sú dve spoločnosti zo skupiny BUPA, proti Commissioners of Customs
         & Excise (ďalej len „Commissioners“), ktorého predmetom sú zamietnutia žiadostí BUPA Hospitals, ako aj Goldsborough Developments
         zo strany Commissioners o povolenie odpočtu sumy 17,5 miliónov GBP (približne 26,2 miliónov eur) ako dane z pridanej hodnoty
         (ďalej len „DPH“) zaplatenej na vstupe ako preddavky uhradené na budúce dodávky vykonané dvoma inými spoločnosťami skupiny
         BUPA.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice dodávka tovaru, ako aj poskytovanie služieb platiteľom dane za protihodnotu v rámci
         územia štátu podlieha DPH.

      4       V zmysle článku 4 ods. 1 tejto smernice sa za platiteľa dane považuje osoba, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva
         hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2 tohto článku. Pojem „hospodárske činnosti“ podľa definície v uvedenom odseku
         2 zahŕňa všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby a najmä využívanie hmotného alebo nehmotného majetku
         na účely nadobúdania príjmu z nich na nepretržitom základe.

      5       Článok 4 ods. 4 druhý pododsek šiestej smernice stanovuje:
      „Na základe konzultácií uvedených v článku 29 môže každý členský štát považovať za samostatnú osobu podliehajúcu dani [za
         samostatného platiteľa dane – neoficiálny preklad] osoby sídliace na území štátu, ktoré sú právne nezávislé, ale súčasne vzájomne úzko viazané finančnými, hospodárskymi a organizačnými
         prepojeniami.“

      6       Podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice „pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného
         majiteľa [ako vlastník – neoficiálny preklad]“.

      7       Článok 10 ods. 1 a 2 šiestej smernice uvádza toto:
      „1.a) Pojem ,zdaniteľný prípad‘ [,zdaniteľné plnenie‘ – neoficiálny preklad] predstavuje udalosť, na základe ktorej sú splnené právne podmienky potrebné na vznik daňového nároku [nastala povinnosť
         zaplatiť daň – neoficiálny preklad];

      b)      ,Daňový nárok‘ [,Daňová povinnosť‘ – neoficiálny preklad] vzniká, keď sa daňový úrad podľa zákona stane v danom momente oprávneným požadovať daň od osoby povinnej túto daň zaplatiť,
         odhliadnuc od toho, že čas platby [túto daň zaplatiť, aj keď okamih skutočnej úhrady dane – neoficiálny preklad] sa môže odsunúť.

      2.      Zdaniteľný prípad a daňový nárok vzniknú [Zdaniteľné plnenie a daňová povinnosť vzniknú – neoficiálny preklad], keď sa dodá tovar alebo poskytnú služby. Dodávky tovaru, ktoré nie sú uvedené v článku 5 ods. 4 písm. b) a poskytovanie
         služieb, z ktorých vyplývajú následné účtovné výkazy alebo platby [ktoré umožňujú vznik po sebe nasledujúcich oznámení o dlžných
         sumách alebo po sebe nasledujúcich platieb – neoficiálny preklad], sa budú považovať za ukončené [uskutočnené – neoficiálny preklad] v okamihu, keď skončí obdobie, ku ktorému prislúcha takýto účtovný výkaz alebo platba [na ktoré sa vzťahujú také oznámenia
         o dlžných sumách alebo platby– neoficiálny preklad].

      Ak sa však má platba uskutočniť na účet [vopred – neoficiálny preklad] pred dodaním tovaru alebo pred poskytnutím služieb, daňový nárok [daňová povinnosť – neoficiálny preklad] vznikne po prevzatí platby [prijatím platby – neoficiálny preklad].

      Napriek predchádzajúcim ustanoveniam platí, že členské štáty môžu zabezpečiť, aby sa daň dala vybrať za určité plnenia alebo
         za určité kategórie osôb podliehajúcich dani buď:

      –       najneskôr do vystavenia faktúry alebo dokumentu slúžiaceho ako faktúra, alebo
      –       najneskôr do prevzatia čiastky ceny [sumy zodpovedajúcej cene – neoficiálny preklad], alebo

      –       v rámci stanoveného obdobia odo dňa vzniku zdaniteľného prípadu [zdaniteľného plnenia – neoficiálny preklad], ak sa nevystaví faktúra ani dokument slúžiaci ako faktúra, alebo ak sa vystaví neskoro.“

      8       Článok 13 A ods. 1 písm. b) až e) uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty oslobodia od DPH určité služby lekárskej starostlivosti.
      9       Článok 17 ods. 1 tej istej smernice stanovuje, že „právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia odpočítateľnej dane [vtedy,
         keď vznikla daňová povinnosť – neoficiálny preklad]“.

      10     Podľa ods. 2 písm. a) toho istého článku:
      „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú [zaplatenú v rámci štátu – neoficiálny preklad] za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad]“.

      11     Podľa článku 28 ods. 2 písm. a) prvého pododseku šiestej smernice v priebehu prechodného obdobia uvedeného v článku 28l „môžu
         sa zachovať výnimky s vrátením dane zaplatenej na predchádzajúcom stupni a znížené sadzby nižšie než je mininálna sadzba uvedená
         v článku 12 ods. 3, pokiaľ ide o znížené sadzby, ktoré boli účinné k 1. januáru 1991 a ktoré sú v súlade s právom spoločenstva
         a spĺňajú podmienky uvedené v poslednej zarážke článku 17 druhej smernice rady z 11. apríla 1967“.

       Vnútroštátna právna úprava
      12     Článok 6 ods. 4 zákona z roku 1994 o DPH (Value Added Tax Act 1994) stanovuje:
      „Ak pred dátumom stanoveným podľa vyššie uvedených odsekov 2 a 3 osoba, ktorá vykonáva dodávku, vydá faktúru na DPH týkajúcu
         sa uvedenej dodávky alebo ak pred dátumom stanoveným podľa vyššie uvedeného odseku 2 písm. a) alebo b) alebo odseku 3 prijme
         platbu za túto dodávku, táto dodávka sa považuje – až do výšky uvedenej vo faktúre alebo do výšky prijatej platby – za vykonanú
         k dátumu, ku ktorému bola vydaná faktúra alebo prijatá platba.“

      13     Podľa článku 30 ods. 1 toho istého zákona v znení platnom pred 1. januárom 1998:
      „Ak platiteľ dane dodá tovar alebo poskytne služby a ak sa na túto dodávku vzťahuje nulová sadzba DPH a toto plnenie podlieha
         alebo nepodlieha DPH podľa iného ustanovenia,

      táto dodávka nemusí podliehať DPH, ale
      musí sa považovať za zdaniteľné plnenie na akékoľvek iné účely,
      a na túto dodávku sa v dôsledku toho uplatní nulová sadzba DPH.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že BUPA Hospitals a BUPA Gatwick Park Hospital Ltd (ďalej len „BUPA Gatwick Park“)
         sú súčasťou skupiny BUPA, ako aj súčasťou DPH skupiny BUPA v zmysle článku 4 ods. 4 druhého pododseku šiestej smernice.

      15     Počas viacerých rokov a presnejšie na konci roku 1997 BUPA Hospitals prevádzkovala väčší počet súkromných nemocníc. V súlade
         s rozhodnutím Court of Appeal v rámci sporu medzi BUPA Hospitals a Commissioners od roku 1993 dodávky liekov a protéz zo strany
         BUPA Hospitals pacientom týchto nemocníc podliehali DPH s nulovou sadzbou, čo umožňovalo BUPA Hospitals dostať späť DPH zaplatenú
         na vstupe pri nákupe týchto tovarov od svojich dodávateľov.

      16     Následne po tom, ako House of Lords 24. júla 1997 zamietol kasačné odvolanie podané zo strany Commissioners, vláda Spojeného
         kráľovstva oznámila 13. augusta 1997 svoj zámer rýchlo prijať právnu úpravu, aby zmiernila účinky rozhodnutia Court of Appeal.

      17     Vnútroštátny súd uvádza, že po oznámení tejto novej právnej úpravy skupina BUPA rozhodla využívať dohody o preddavkových platbách.
         Išlo o to, že podnikateľ, ktorého dodávky sú zdaňované nulovou sadzbou a ktorý teda môže dostať späť DPH zaplatenú na vstupe
         za dodávky liekov a protéz, pokiaľ sú alebo budú predmetom zdaniteľných plnení, uzavrie kúpne zmluvy na tovar a služby v očakávaní
         legislatívnej zmeny. Tento prevádzkovateľ následne požiadal, aby nemusel niesť náklady DPH zaplatenej na vstupe zodpovedajúcej
         obdobiu, počas ktorého došlo k úhrade alebo bola vydaná faktúra, hoci k dodávke došlo počas neskoršieho účtovného obdobia.

      18     V rámci týchto dohôd sa rozhodlo, že jedna zo spoločností skupiny BUPA má vystupovať v úlohe dodávateľa, aby preddavok zostal
         v rámci skupiny. Išlo o BUPA Medical Supplies Ltd (v danom čase ešte pod obchodným menom Goldsborough Retirement Property
         Services Ltd, ďalej len „BUPA Medical“), čo bola spoločnosť skupiny Goldsborough, ktorú skupina BUPA získala na začiatku augusta
         1997 a následne sa z nej stala „prázdna“ spoločnosť (shell). Táto spoločnosť, hoci bola členom skupiny BUPA, nebola súčasťou
         tej istej DPH skupiny ako BUPA Hospitals.

      19     Rozhodnutie vnútroštátneho súdu uvádza, že na vyhnutie sa riziku, že by Commissioners našli dôvod na oneskorenie vrátenia
         DPH, rozhodlo sa, že iná spoločnosť skupiny Goldsborough, konkrétne Goldsborough Developments, spoločnosť prevádzkujúca štyri
         súkromné nemocnice, ktorá bola takisto súčasťou inej DPH skupiny ako BUPA Hospitals, uzavrie dohodu o preddavkových platbách
         tej istej sumy a počas toho istého účtovného obdobie ako posledná uvedená spoločnosť s dodávateľom patriacim do DPH skupiny
         BUPA. Spoločnosť BUPA Gatwick Park, ktorá bola v danom čase takisto prázdnou spoločnosťou (shell), bola vybratá ako druhý
         dodávateľ v rámci dohôd o preddavkových platbách.

      20     Dňa 5. septembra 1997 sa konali rokovania správnych rád predmetných štyroch spoločností. Správne rady BUPA Hospitals a BUPA
         Medical rozhodli o uzavretí dvoch zmlúv týkajúcich sa nákupu a dodávok liekov a protéz.

      21     Počas rokovania správnej rady BUPA Hospitals sa rozhodlo, že sa vykonajú preddavkové platby vo výške 60 miliónov GBP plus
         DPH na nákup liekov a 40 miliónov GBP plus DPH na nákup protéz od BUPA Medical.

      22     V ten istý deň bolo prijaté osobitné rozhodnutie, ktorým bolo zmenené obchodné meno Goldsborough Retirement Property Services
         Ltd na BUPA Medical a predmet podnikania poslednej uvedenej spoločnosti, aby zahŕňal aj obchodovanie s farmaceutickými výrobkami
         a protézami.

      23     BUPA Medical takisto 5. septembra 1997 poslala BUPA Hospitals faktúry za dodávku liekov vo výške 60 miliónov GBP plus 10,5 miliónov
         GBP ako DPH a za dodávku protéz vo výške 40 miliónov GBP plus 7 miliónov GBP ako DPH.

      24     V ten istý deň správne rady Goldsborough Developments a BUPA Gatwick Park rozhodli o uzavretí dvoch dohôd týkajúcich sa nákupu
         a dodávky liekov a protéz.

      25     Správna rada Goldsborough Developments rozhodla zaplatiť okamžite BUPA Gatwick Park 50 miliónov GBP plus DPH za nákup liekov
         a 50 miliónov GBP plus DPH za nákup protéz.

      26     V ten istý deň BUPA Gatwick Park poslala dve faktúry Goldsborough Developments za dodávku liekov vo výške 50 miliónov GBP
         plus 8,75 miliónov GBP na DPH a za dodávku protéz takisto vo výške 50 miliónov GBP plus 8,75 miliónov GBP na DPH.

      27     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že dohody, na základe ktorých sa uskutočnili predpokladané platby, boli zhodné.
         Tieto dohody stanovovali, že:

      –       kupujúci mal uhradiť zmluvnú cenu predávajúcemu v deň uzavretia zmluvy,
      –       predmetný tovar bol tovar opísaný v prílohe, ktorá samotná mohla byť zmenená na základe spoločnej dohody strán,
      –       predávajúci dodal uvedený tovar alebo jeho časť podľa predchádzajúcich pokynov nadobúdateľa, až kým sa celková dodaná hodnota
         rovnala zmluvnej cene,

      –       každá zo strán mohla vypovedať zmluvu, pričom výpovedná lehota bola sedem dní, a
      –       v tomto prípade bola kupujúcemu vrátená zmluvná cena znížená o hodnotu už uskutočnených dodávok ku dňu ukončenia zmluvy.
      Podľa vnútroštátneho súdu bola príloha taká istá v rôznych zmluvách a obsahovala heterogénny výpočet niekoľko stoviek liekov,
         protéz a rôznych výrobkov. Vnútroštátny súd uvádza, že bolo zjavné, že žiadny z vedúcich pracovníkov jednej zo štyroch spoločností
         nevenoval dostatočnú pozornosť obsahu tohto dokumentu.

      28     Podľa toho istého rozhodnutia by tieto dohody, ak by boli úspešne vykonané, umožnili skupine BUPA vyhnúť sa strate likvidity
         a uhradiť Commissioners celú DPH v tomto rámci. DPH skupina BUPA totiž bola vo svojom daňovom priznaní k DPH za obdobie končiace
         v novembri 1997 schopná vykázať DPH na vstupe vo výške 17,5 milióna GBP za nákupy BUPA Hospitals od BUPA Medical, čo vyrovnalo
         DPH na výstupe vo výške 17,5 milióna GBP za predaje BUPA Gatwick Park spoločnosti Goldsborough Developments. Skupina Goldsborough
         oddelená od DPH skupiny BUPA mohla postupovať rovnako: jej daňové priznanie k DPH zahŕňalo DPH na vstupe vo výške 17,5 milióna
         GBP za nákupy Goldsborough Developments od BUPA Gatwick Park a DPH na výstupe vo výške 17,5 milióna GBP za predaje BUPA Medical
         spoločnosti BUPA Hospitals.

      29     Dňa 8. septembra 1997 bola Midland Bank požiadaná o prevod celkovej sumy 235,5 miliónov GBP z účtu inej spoločnosti skupiny
         BUPA, BUPA Investments Ltd (ďalej len „BIL“), a o pripísanie 118 miliónov a 117,5 miliónov GBP na príslušné účty BUPA Hospitals
         a Goldsborough Developments. Za každý mesiac bol faktúrovaný úrok vo výške priemernej základnej dennej sadzby.

      30     V ten istý deň bola Midland Bank požiadaná o prevod 117,5 miliónov GBP od BUPA Hospitals v prospech BUPA Medical na jednej
         strane a od Goldsborough Developments v prospech BUPA Gatwick Park na druhej strane a následne o prevod znovu tých istých
         čiastok v prospech BIL. BUPA Medical a BUPA Gatwick Park sa pripísali úroky z čiastok, ktoré boli uložené u BIL.

      31     Dňa 18. novembra 1997 bolo predložené Parlamentu nariadenie o uplatňovaní DPH na lieky, farmaceutické výrobky a prístroje
         pre postihnutých [VAT (Drugs, Medicines and Aids for the Handicapped) Order (SI 1997/2744)]. Nadobudlo platnosť 1. januára
         1998. Bola ním zmenená príloha 8 skupina 12 zákona z roku 1994 o DPH tak, že zo zoznamu zdaniteľných výrobkov s nulovou sadzbou
         DPH boli vylúčené dodávky lekárskych výrobkov vykonané na území Spojeného kráľovstva súkromnými dodávateľmi. Tieto dodávky
         sú od tej doby oslobodené od dane. Z toho vyplýva, že v zásade od tej doby nemožno vykonať odpočet DPH zaplatenej na vstupe
         za tieto výrobky.

      32     Dohody, ktorých cieľom bolo zrealizovať podmienky dohôd o preddavkových platbách uzatvorených medzi BUPA Hospitals a BUPA
         Medical, nadobudli účinnosť v septembri 1998. Rozhodnutie vnútroštátneho súdu uvádza, že BUPA Medical bolo 19. augusta 1998
         udelené povolenie na veľkoobchodný predaj medicínskych výrobkov a že všetky nemocnice prevádzkované BUPA Hospitals zaslali
         objednávku BUPA Medical na začiatku decembra 1998. Podľa toho istého rozhodnutia BUPA Hospitals používa tieto preddavky tak,
         že jej umožnia zachovávať nulovú sadzbu DPH počas šiestich až siedmich rokov, začínajúc od septembra 1998.

      33     Pokiaľ ide o dohody o preddavkových platbách uzatvorené medzi Goldsborough Developments a BUPA Gatwick Park, dohody o dodávkach
         protéz nadobudli účinnosť v polovici roku 2001 a dohody o dodávkach liekov v novembri 2001. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu
         vyplýva, že vážne problémy nastali po získaní skupiny Goldsborough a že tieto problémy mali byť vyriešené pred spustením systému
         realizácie objednávok. Z tohto dôvodu BUPA Gatwick Park dostal povolenie na predaj liekov až 8. júna 2001.

      34     Rozhodnutie vnútroštátneho súdu takisto stanovuje, že kvôli účasti na dohode o predčasnej kúpe Goldsborough Developments musel
         požičať 117,5 miliónov GBP spoločnosti BIL, teda približne 7‑krát viac, ako je jeho obrat za rok 1997, čo spôsobilo zvýšenie
         jeho zadĺženia o približne 270 %. Commissioners uvádzajú, že Goldsborough Developments by potreboval 50 až 100 rokov na skutočné
         využitie uhradeného preddavku.

      35     Rozhodnutím zo 14. septembra 2000 Commissioners odmietli povoliť BUPA Hospitals, ako aj Goldsborough Developments odpočet
         dane zaplatenej na vstupe každým z nich na základe preddavkových platieb zo septembra 1997 za dodávky od BUPA Medical a BUPA
         Gatwick Park.

      36     Dňa 25. februára 2002 VAT and Duties Tribunal, London, zamietol žalobu proti rozhodnutiu Commissioners z dôvodu, že BUPA Medical
         a BUPA Gatwick Park nevykonávali hospodársku činnosť a nerealizovali plnenia v zmysle spoločného systému DPH. Dospel k záveru,
         že všetky opatrenia prijaté v rámci dohôd o predčasnej kúpe zo septembra 1997 slúžili výlučne na vyhnutie sa plateniu DPH.
         Úlohou BUPA Medical a BUPA Gatwick Park v týchto dohodách bolo výlučne umožniť realizáciu tohto cieľa.

      37     VAT and Duties Tribunal však odmietol tvrdenie Commissioners, podľa ktorého doktrína zneužitia práva zbavovala BUPA Hospitals
         a Goldsborough Developments práva na odpočet DPH zaplatenej na vstupe.

      38     BUPA Hospitals a Goldsborough Developments sa obrátili na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, a Commissioners
         podali vzájomné odvolanie.

      39     Vzhľadom na to, že rozhodnutie VAT and Duties Tribunal, ako aj odvolanie pred High Court obsahujú určitý počet otázok práva
         Spoločenstva, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru
         nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      So zreteľom na dané okolnosti, príslušné plnenia a situáciu predávajúcich spoločností, ako treba vykladať výraz ‚hospodárska
         činnosť‘ v zmysle článku 4 ods. 1 a 2 [šiestej smernice]?

      2.      So zreteľom na dané okolnosti, príslušné plnenia a situáciu predávajúcich spoločností, ako treba vykladať výraz ‚dodávka tovaru‘
         v článku 5 ods. 1 [šiestej] smernice?

      3.      a)     Existuje princíp zneužitia práv a/alebo zneužitia práva, ktorý (nezávisle od výkladu [šiestej] smernice) môže vylúčiť právo
         na odpočet dane zaplatenej na vstupe?

      b)      Ak áno, za akých okolností by sa uplatnil?
      c)      Uplatnil by sa za okolností, ako sú okolnosti, ktoré zistil VAT and Duties Tribunal?
      4.      Budú odpovede na otázky 1 až 3 vyššie odlišné, ak je platba, pokiaľ ide o príslušné plnenia, uskutočnená v čase, keď by bola
         akákoľvek budúca dodávka tovaru oslobodenou dodávkou s vrátením DPH zaplatenej v predchádzajúcej fáze, ako je to dovolené
         článkom 28 ods. 2 písm. a) [šiestej] smernice?

      5.      Ako treba vykladať [šiestu] smernicu najmä s odkazom na nasledujúce otázky? Za okolností, ako sú v danom prípade, a pokiaľ
         ide o plnenia, ktoré sú rovnaké ako príslušné plnenia, majú sa dodávky pokladať:

      a)      za dodávky uskutočnené nezávislými externými dodávateľmi nakupujúcim spoločnostiam s tým, že žiadne dodávky nie sú poskytované
         predávajúcim spoločnostiam ani takýmito spoločnosťami

      alebo
      b)      za dodávky uskutočnené externými dodávateľmi predávajúcim spoločnostiam s tým, že neboli uskutočnené žiadne dodávky predávajúcimi
         spoločnosťami kupujúcim spoločnostiam?

      6.      Ako treba vykladať článok 17 [šiestej] smernice a pravidlá o odpočítaní za okolností, keď každá predávajúca spoločnosť v priebehu
         hospodárskej činnosti uskutočňuje dodávky kupujúcej spoločnosti a:

      a)      kupujúce spoločnosti uzatvorili zmluvy s predávajúcimi spoločnosťami, ktorým má byť dodaný tovar;
      b)      cena tovaru je fakturovaná a zaplatená pred dodávkou;
      c)      DPH je účtovaná na preddavkovú platbu v súlade s druhým pododsekom článku 10 ods. 2 [šiestej] smernice;
      d)      tovar má byť použitý kupujúcimi spoločnosťami pri uskutočňovaní dodávok, ktoré ak by boli uskutočnené v čase platby, by boli
         oslobodenými dodávkami s právom na vrátenie v predchádzajúcej fáze, ale

      e)      každá kupujúca spoločnosť má v úmysle prevziať dodávku tovaru uvedeného v zmluvách, iba ak dôjde k takej zmene zákona, že
         využitie tovaru kupujúcou spoločnosťou bude využitím pri uskutočňovaní oslobodených dodávok bez práva na vrátenie dane?

      [S odkazom na písmeno e), ak sa zákon nezmení opísaným spôsobom, kupujúce spoločnosti sú oprávnené ukončiť zmluvy s predávajúcimi
         spoločnosťami a nárokovať si vrátenie zaplatených cien. Zmluvy medzi kupujúcimi spoločnosťami a predávajúcimi spoločnosťami
         uzavreté v rámci príslušných obchodných transakcií obsahujú ustanovenia umožňujúce také ukončenie.]

      7.      VAT and Duties Tribunal zistil (v bode 89 rozhodnutia), že ‚žiadna z osôb, ktorá mohla za [BUPA Medical a BUPA Gatwick Park]
         prijímať rozhodnutia…, nemala žiaden iný dôvod alebo skutočný účel ako uskutočnenie schémy na vyhnutie sa DPH‘. Žalobcovia
         v odvolaní na High Court uvedené zistenie skutkového stavu napadli. Ak by uvedené zistenie skutkového stavu bolo po odvolaní
         zrušené, znamenalo by to nejakú zmenu odpovedí na otázky 1 až 6 vyššie, a ak áno, akú?“

       Úvodné pripomienky
      40     Vnútroštátny súd sa svojimi prejudiciálnymi otázkami v podstate pýta, či na jednej strane také plnenia, ako sú plnenia vo
         veci samej, predstavujú dodávku tovarov a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1 a 2 a článku 5 ods. 1
         šiestej smernice, keď sa vykonávajú iba s cieľom získať daňovú výhodu, a či na druhej strane sa má táto smernica vykladať
         v tom zmysle, že bráni právu platiteľa dane odpočítať DPH zaplatenú na vstupe, keď plnenia zakladajúce toto právo predstavujú
         zneužitie.

      41     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a najmä z opisu skutkových okolností vo štvrtej a šiestej prejudiciálnej otázke však vyplýva,
         že základným kameňom dohôd uzatvorených skupinou BUPA je fakturácia DPH na preddavkovú platbu v súlade s článkom 10 ods. 2
         druhým pododsekom šiestej smernice.

      42     Súdny dvor môže s cieľom poskytnúť užitočnú odpoveď súdu, ktorý mu podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, prihliadnuť
         na normy práva Spoločenstva, na ktoré vnútroštátny sudca vo svojich prejudiciálnych otázkach neodkázal (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudok z 12. októbra 2004, Wolff & Müller, C‑60/03, Zb. s. I‑9553, bod 24, a zo 7. júla 2005, Weide, C‑153/03, Zb. s. I-6017,
         2005, bod 25).

      43     Z týchto dôvodov je potrebné v rámci štvrtej a šiestej otázky, ktoré je vhodné posúdiť spolu a v prvom rade, skúmať otázku,
         či sa na také preddavkové platby, o aké ide vo veci samej, vzťahuje článok 10 ods. 2 druhý pododsek šiestej smernice.

       O štvrtej a šiestej prejudiciálnej otázke
      44     Najprv treba pripomenúť, že článok 10 ods. 2 prvý pododsek šiestej smernice stanovuje, že zdaniteľné plnenie vznikne a DPH
         sa stane splatnou v okamihu, keď sa uskutoční dodávka tovaru alebo poskytne služba.

      45     Článok 10 ods. 2 druhý pododsek šiestej smernice, podľa ktorého sa v prípade preddavkových platieb pred tým, ako sa zrealizuje
         dodávka tovaru alebo poskytnutie služieb, DPH stáva splatnou prijatím platby, predstavuje výnimku z pravidla uvedeného v prvom
         pododseku toho istého ustanovenia a ako taká musí byť vykladaná striktne.

      46     Ďalej je potrebné pripomenúť, že článok 10 ods. 1 písm. a) šiestej smernice definuje „zdaniteľné plnenie“ na účely DPH, ako
         udalosť, na základe ktorej sú splnené právne podmienky potrebné na vznik povinnosti zaplatiť daň. Z toho vyplýva, že daň sa
         môže stať splatnou v rovnakom čase alebo po tom, ako vznikne zdaniteľné plnenie, ale nie predtým, ak nie je ustanovené inak.

      47     Článok 10 ods. 2 tretí pododsek šiestej smernice teda povoľuje členským štátom stanoviť, aby sa DPH stala splatnou neskôr,
         ako vznikne zdaniteľné plnenie, v týchto troch prípadoch: buď najneskôr pri vydaní faktúry, alebo najneskôr pri zaplatení
         ceny, alebo, v prípade nevydania alebo oneskoreného vydania faktúry, v určenej lehote plynúcej od dátumu, keď vzniklo zdaniteľné
         plnenie.

      48     Druhý pododsek uvedeného odseku 2 sa vzďaľuje od tohto chronologického postupu tým, že stanovuje, že v prípade vyplatenia
         preddavku sa DPH stane splatnou bez toho, aby sa už uskutočnila dodávka alebo poskytnutie služieb. Na to, aby sa daň stala
         splatnou v takejto situácii, je potrebné, aby všetky príslušné prvky zdaniteľného plnenia, teda budúca dodávka alebo budúce
         poskytnutie služieb, boli už známe, a teda najmä, ako už skonštatoval aj generálny advokát v bode 100 svojich návrhov, že
         v momente vyplatenia preddavku už musia byť tovary a služby presne určené.

      49     Tento záver potvrdzuje ďalej aj znenie odôvodnenia návrhu šiestej smernice (Bulletin Európskych spoločenstiev, dodatok 11/73, s. 13), v ktorom Komisia uvádza, že „keď sa preddavky uhradia pred tým, ako nastane zdaniteľné plnenie, úhrada
         týchto preddavkov spôsobuje, že sa daň stáva splatnou, pretože zmluvné strany tak vyjadrujú svoj zámer vopred vyvodiť všetky
         finančné dôsledky spojené s uskutočnením zdaniteľného plnenia“ [neoficiálny preklad].

      50     V tejto súvislosti je takisto potrebné pripomenúť, že sú to práve dodávka tovarov a poskytnutie služieb, ktoré podliehajú
         DPH, a nie platby vykonané ako protihodnota za ne (pozri rozsudok z 9. októbra 2001, Cantor Fitzgerald International, C‑108/99,
         Zb. s. I‑7257, bod 17). Nemôžu teda a fortiori podliehať DPH preddavky uhradené za dodávku tovaru alebo poskytnutie služieb, ktoré zatiaľ neboli presne určené.

      51     Je preto potrebné odpovedať na štvrtú a šiestu otázku tak, že článok 10 ods. 2 druhý pododsek šiestej smernice sa nevzťahuje
         na také paušálne preddavkové platby, o ktoré ide vo veci samej, uhradené za tovary uvedené všeobecným spôsobom v zozname,
         ktorý môže byť kedykoľvek zmenený na základe spoločnej dohody kupujúceho a predávajúceho a z ktorého si kupujúci prípadne
         môže vyberať jednotlivé položky na základe dohody, ktorú môže v ktoromkoľvek okamihu ukončiť tak, že sa mu vráti celá nepoužitá
         suma preddavkových platieb.

       O prvej až tretej, piatej a siedmej otázke
      52     Vzhľadom na odpoveď na štvrtú a šiestu otázku nie je potrebné odpovedať na prvú až tretiu, piatu a siedmu otázku.
       O trovách
      53     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článok 10 ods. 2 druhý pododsek šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských
            štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, v znení zmenenom
            a doplnenom smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995, sa nevzťahuje na také paušálne preddavkové platby, o ktoré ide vo veci
            samej, uhradené za tovary uvedené všeobecným spôsobom v zozname, ktorý môže byť kedykoľvek zmenený na základe spoločnej dohody
            kupujúceho a predávajúceho a z ktorého si kupujúci prípadne môže vyberať jednotlivé položky na základe dohody, ktorú môže
            v ktoromkoľvek okamihu ukončiť tak, že sa mu vráti celá nepoužitá suma preddavkových platieb.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 16. decembra 2008. # Heinrich Deichmann-Schuhe GmbH & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva DEITECH - Skoršie národné a medzinárodné obrazové ochranné známky DEI-tex - Relatívny dôvod zamietnutia - Riadne používanie skoršej ochrannej známky - Článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-86/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 16. decembra 2008 – Deichmann‑Schuhe/ÚHVT – Design for Woman (DEITECH)
      (vec T‑86/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva DEITECH – Skoršie národné a medzinárodné obrazové ochranné známky DEI‑tex – Relatívny dôvod zamietnutia – Riadne používanie skoršej ochrannej známky – Článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky (nariadenie Rady č. 40/94, článok 43 ods. 2 a 3) (pozri body 36, 37)
      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 22. januára 2007 (vec R 791/2006‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Heinrich Deichmann‑Schuhe GmbH & Co. KG a Design for Woman SA

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Design for Woman SA

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka DEITECH pre výrobky tried 18 a 25 – prihláška č. 3378643

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Heinrich Deichmann‑Schuhe GmbH & Co. KG

               Ochranné známky alebo označenia, ktoré sú základom námietky:

               nemecké obrazové ochranné známky a medzinárodná ochranná známka DEI‑tex pre výrobky triedy 25, pričom námietka je podaná proti
                  prihláške do tejto triedy

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 22. januára
                     2007 (vec R 791/2006‑2) sa čiastočne zrušuje v časti, v ktorej dospel k záveru, že nebolo unesené dôkazné bremeno o riadnom
                     používaní skorších ochranných známok, pokiaľ ide o „obuv“, ktorá patrí do triedy 25, uvedenú v prihláške ochrannej známky
                     Spoločenstva.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	ÚHVT je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1979. # Gouvernement français proti Komisii Európskych spoločenstiev. # EPUZF. # Spojené veci 15 a 16/76.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 26. februára 2002. # Esedra SPRL proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec T-169/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. januára 2003. # Spolková republika Nemecko proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-334/99.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 29. januára 2014.#European Dynamics Belgium SA a i. proti Európskej agentúre pre lieky.#Verejné obstarávanie služieb – Postup verejného obstarávania – Externé poskytovanie služieb v oblasti softwarových aplikácií – Rozhodnutie o umiestnení ponuky uchádzača na druhé miesto na účely kaskádovej zmluvy – Kritériá hodnotenia ponúk – Pridanie kritéria hodnotenia ponúk, ktoré nebolo stanovené v zmluvných dokumentoch – Vyhodnotenie kritéria výberu počas hodnotiacej fázy – Transparentnosť.#Vec T‑158/12.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 17. novembra 2011.#Petar Aladzhov proti Zamestnik director na Stolichna direktsia na vatreshnite raboti kam Ministerstvo na vatreshnite raboti.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Administrativen sad Sofia-grad - Bulharsko.#Voľný pohyb občanov Únie - Smernica 2044/38/ES - Zákaz opustiť územie štátu z dôvodu nezaplatenia daňového dlhu - Opatrenie, ktoré možno odôvodniť ochranou verejného poriadku.#Vec C-434/10.

text:
      Vec C‑434/10
      Petar Aladžov
      proti
      Zamestnik direktor na Stolična direkcija na vătrešnite raboti kam Ministerstvo na vătrešnite raboti
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Administrativen săd Sofia‑grad)
      „Voľný pohyb občanov Únie – Smernica 2004/38/ES – Zákaz opustiť územie štátu z dôvodu nezaplatenia daňového dlhu – Opatrenie, ktoré možno odôvodniť ochranou verejného poriadku“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Právo opustiť územie
            štátu a právo na vstup na toto územie – Pôsobnosť
      (Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 4 ods. 1)
      2.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Obmedzenie práva na
            vstup a práva na pobyt z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia – Všeobecné zásady – Priamy
            účinok
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 27)
      3.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Obmedzenie práva na
            vstup a práva na pobyt z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia – Rozsah
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 27)
      4.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Obmedzenie práva na
            vstup a práva na pobyt z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti
      (Článok 21 ZFEÚ; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 27)
      5.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38 – Obmedzenie práva na
            vstup a práva na pobyt z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 27 ods. 1 a 2)
      1.        Osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu, má v zmysle článku 20 ZFEÚ postavenie občana Únie, a teda sa môže aj voči
         členskému štátu svojho pôvodu domáhať práv, ktoré patria k tomuto postaveniu, najmä práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa
         na území členských štátov, ktoré priznáva článok 21 ZFEÚ. Právo na slobodný pohyb zahŕňa tak právo občanov Európskej únie
         vstúpiť na územie iného členského štátu, ako je členský štát ich pôvodu, ako aj tomu zodpovedajúce právo opustiť územie svojho
         štátu pôvodu. Základné slobody zaručené touto Zmluvou by totiž boli zbavené svojej podstaty, keby členský štát pôvodu mohol
         bez platného odôvodnenia zakázať svojim vlastným štátnym príslušníkom opustiť územie tohto štátu s cieľom usadiť sa v inom
         členskom štáte.

      Vzhľadom na to, že článok 4 ods. 1 smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať
         sa v rámci územia členských štátov výslovne stanovuje, že všetci občania Únie s platným preukazom totožnosti alebo pasom majú
         právo opustiť územie členského štátu, aby cestovali do iného členského štátu, na situáciu osoby, ktorá chce cestovať z územia
         štátu, ktorého je príslušníkom, na územie iného členského štátu, sa vzťahuje právo občanov Únie slobodne sa pohybovať a slobodne
         sa zdržiavať v členských štátoch.

      (pozri body 24 – 27)
      2.        Skutočnosť, že vnútroštátny zákon, ktorým sa preberá smernica 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne
         sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, sa nevzťahuje na štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu,
         nemôže mať za dôsledok, aby bolo vnútroštátnemu súdu zabránené zabezpečiť plný účinok právnych predpisov Únie, a konkrétnejšie
         článku 27 uvedenej smernice. Vnútroštátnemu súdu, ktorý koná vo veci samej, preto prislúcha, aby ponechal neuplatnené ustanovenie
         vnútroštátneho práva, ktoré odporuje právu Únie, najmä zrušiac individuálne správne rozhodnutie, ktoré bolo prijaté na základe
         takého ustanovenia. Okrem toho ustanovení uvedeného článku, nepodmienečných a dostatočne jasných, sa môže jednotlivec dovolávať
         voči členskému štátu, ktorého je štátnym príslušníkom.

      (pozri body 31, 32)
      3.        Hoci členské štáty môžu v súlade s ich vnútroštátnymi potrebami, ktoré môžu byť v jednotlivých členských štátoch a obdobiach
         rôzne, v podstate voľne stanoviť požiadavky verejného poriadku a verejnej bezpečnosti, stále platí, že v kontexte Únie a najmä
         na účely odôvodnenia odchýlky zo základnej zásady voľného pohybu osôb treba tieto požiadavky chápať striktne v tom zmysle,
         že ich rozsah nemožno určiť jednostranne každým členským štátom bez kontroly zo strany orgánov Únie.

      (pozri bod 34)
      4.        Právu Únie neodporuje vnútroštátna právna úprava členského štátu, ktorá správnemu orgánu umožňuje zakázať štátnemu príslušníkovi
         tohto štátu opustiť tento štát z dôvodu, že nebol zaplatený daňový dlh spoločnosti, ktorej je jedným z konateľov, ale len
         za splnenia dvoch podmienok, a to, že predmetné opatrenie má za cieľ za určitých výnimočných okolností, ktoré môžu vyplývať
         najmä z povahy alebo výšky tohto dlhu, reagovať na skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo základných
         záujmov spoločnosti a že cieľ, ktorý je takto sledovaný, nepredstavujú iba ekonomické účely. Vnútroštátnemu súdu prislúcha
         overiť, či sú tieto dve podmienky splnené.

      V zásade totiž nemožno vylúčiť, aby nevymoženie daňových pohľadávok mohlo patriť pod požiadavky verejného poriadku. Ďalej,
         keďže vymáhanie verejných pohľadávok, najmä daní, smeruje k zabezpečeniu financovania funkcií dotknutého členského štátu,
         v závislosti na rozhodnutiach, ktoré sú prejavom jeho všeobecnej politiky v hospodárskej a sociálnej oblasti, opatrenia prijaté
         verejnými orgánmi s cieľom zabezpečiť toto vymáhanie nemôžu byť zo zásady považované za prijaté výlučne na ekonomické účely
         v zmysle ustanovení článku 27 ods. 1 smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať
         a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov.

      (pozri body 37, 38, 40, bod 1 výroku)
      5.        Aj keby opatrenie zákazu opustiť územie štátu bolo prijaté za podmienok stanovených článkom 27 ods. 1 smernice 2004/38 o práve
         občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, podmienky, ktoré
         sú uvedené v odseku 2 toho istého článku, takému opatreniu bránia, ak vychádza len z existencie daňového dlhu spoločnosti,
         ktorej je dotknutý účastník jedným z konateľov, a iba pre toto jeho postavenie, pričom sa nevykoná žiadne špecifické posúdenie
         osobného správania dotknutej osoby, a bez akéhokoľvek odkazu na akúkoľvek hrozbu, ktorú by toto správanie predstavovalo pre
         verejný poriadok, a ak zákaz opustenia územia štátu nie je vhodný na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje, a prekračuje
         rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby posúdil, či vo veci, ktorú prejednáva,
         ide o takýto prípad.

      (pozri bod 49, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 17. novembra 2011 (*)

      „Voľný pohyb občanov Únie – Smernica 2004/38/ES – Zákaz opustiť územie štátu z dôvodu nezaplatenia daňového dlhu – Opatrenie, ktoré možno odôvodniť ochranou verejného poriadku“
      Vo veci C‑434/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Administrativen săd
         Sofia‑grad (Bulharsko) z 24. augusta 2010 a doručený Súdnemu dvoru 6. septembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Petar Aladžov
      proti
      Zamestnik direktor na Stolična direkcija na vătrešnite raboti kam Ministerstvo na vătrešnite raboti,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot (spravodajca), sudcovia A. Prechal, K. Schiemann, C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        P. Aladžov, v zastúpení: M. Christov, avocat,
      –        Európska komisia, v zastúpení: D. Maidani a V. Savov, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. septembra 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 27 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES
         z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských
         štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS,
         75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci konania, ktorého účastníkmi sú pán Aladžov, bulharský štátny príslušník, jeden z konateľov
         obchodnej spoločnosti Ju.B.N. Kargo, a zamestnik direktor na Stolična direkcija na vătrešnite raboti kam Ministerstvo na vătrešnite
         raboti (zástupca riaditeľa Riaditeľstva vnútorných vecí hlavného mesta na Ministerstve vnútra, ďalej len „zástupca riaditeľa“)
         a ktoré sa týka rozhodnutia zástupcu riaditeľa uložiť pánovi Aladžovovi zákaz opustiť územie štátu až do zaplatenia daňového
         dlhu, ktorý má táto spoločnosť voči Bulharskej republike, alebo až do poskytnutia záruky pokrývajúcej úplné zaplatenie tejto
         pohľadávky.

       Právny rámec
       Právo Únie
       Smernica 2004/38
      3        Podľa svojho článku 3 ods. 1 sa smernica 2004/38 uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom
         štáte inom, ako je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi, a na ich rodinných príslušníkov.

      4        Článok 4 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o cestovných dokladoch použiteľné na vnútroštátne pohraničné kontroly, všetci občania
         Únie s platným preukazom totožnosti alebo pasom a ich rodinní príslušníci, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu
         a ktorí majú platný pas, majú právo opustiť územie členského štátu, aby cestovali do iného členského štátu.“

      5        Článok 27 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:

      „1.      S výhradou ustanovení tejto kapitoly členské štáty môžu obmedziť slobodu pohybu a pobytu občanov Únie a ich rodinných príslušníkov
         bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť na základe dôvodov verejnej politiky [verejného poriadku – neoficiálny preklad], verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia. Tieto dôvody sa nesmú využívať pre ekonomické účely.

      2.      Opatrenia prijaté z dôvodov verejnej politiky [verejného poriadku – neoficiálny preklad] alebo verejnej bezpečnosti musia byť v súlade so zásadou úmernosti [zásadou proporcionality – neoficiálny preklad] a musia vychádzať výlučne z osobného správania daného jednotlivca. Trestné činy, ku ktorým došlo v minulosti, [Skoršie odsúdenia
         za trestné činy – neoficiálny preklad] sa samé osebe nepovažujú za dôvody na prijatie takýchto opatrení.

      Osobné správanie daného jednotlivca musí predstavovať skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo
         základných záujmov spoločnosti. Zdôvodnenia, ktoré sú oddelené od podrobností prípadu, alebo ktoré sa spoliehajú na aspekty
         všeobecnej prevencie, sú neprijateľné [Odôvodnenia, ktoré priamo nesúvisia s konkrétnym jednotlivým prípadom alebo súvisia
         so všeobecnou prevenciou, sú neprípustné – neoficiálny preklad].“

       Vnútroštátne právo
       Bulharská ústava
      6        Podľa článku 35 ods. 1 bulharskej ústavy:

      „Každý má právo slobodne si zvoliť svoje bydlisko, pohybovať sa na území krajiny a opustiť jej hranice. Toto právo môže byť
         obmedzené len zákonom na ochranu národnej bezpečnosti, verejného zdravia, ako aj práv a slobôd iných občanov.“

       Zákon o bulharských osobných dokladoch
      7        Článok 23 ods. 2 a 3 zákona o bulharských osobných dokladoch (Zakon za balgarskite lični dokumenti, DV č. 93 z 11. augusta
         1998), zmenený a doplnený v roku 2006 (DV č. 105, ďalej len „ZBLD“), uvádza:

      „2.      Každý bulharský štátny občan má právo opustiť územie vnútornými hranicami Bulharskej republiky s členskými štátmi Európskej
         únie, ako aj v prípadoch stanovených medzinárodnými zmluvami s preukazom totožnosti a vrátiť sa na územie Bulharskej republiky.

      3.      Právo stanovené v odseku 2 môže byť obmedzené len zo zákonom stanovených dôvodov, ktorých cieľom je ochrana národnej bezpečnosti,
         verejného poriadku, zdravia občanov alebo práv a slobôd iných občanov.“

      8        Článok 75 ZBLD uvádza:

      „Opustenie krajiny nie je povolené:
      …
      5.      osobám, voči ktorým bol navrhnutý zákaz podľa článku 182 ods. 2 bodu 2 písm. a) a článku 221 ods. 6 bodu 1 písm. a) a b) Zákonníka
         o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia.“

       Zákonník o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia
      9        Článok 182 Zákonníka o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia (Danačno-osiguritelen procesualen kodeks,
         DV č. 105 z 29. decembra 2005), zmenený a doplnený v roku 2010 (DV č. 15 z 23. februára 2010), uvádza:

      „1.      Pokiaľ nebol dlh zaplatený v zákonnej lehote, orgán, ktorý zistil vznik pohľadávky, predtým, než pristúpi k nútenému vymáhaniu,
         vyzve dlžníka na zaplatenie jeho dlhu v lehote siedmich dní. Na doručenie výzvy zo strany orgánu, ktorý zistil vznik pohľadávky,
         sa uplatnia príslušné ustanovenia kapitoly 6. V prípade pohľadávok zistených Štátnou agentúrou pre verejné príjmy zasiela
         výzvu verejný vykonávateľ.

      2.      a) Spolu s výzvou uvedenou v odseku 1 alebo v nadväznosti na uvedenú výzvu môže orgán uvedený v odseku 1, pokiaľ výška dlhu
         presahuje 5 000 BGN a ak neexistuje záruka vo výške zodpovedajúcej istine navýšenej o úroky…, požiadať orgány ministerstva
         vnútra, aby dlžníkovi alebo členom jeho dozorných alebo riadiacich orgánov nepovolili opustenie krajiny, ako aj aby im odobrali
         alebo nevydávali pas alebo iný podobný dokument umožňujúci prekročenie štátnych hraníc.

      …
      4.      Opatrenia uvedené v odseku 2 môžu byť podľa úvahy príslušného orgánu prijaté súbežne alebo samostatne, s prihliadnutím na
         výšku dlhu alebo na dlžníkovo konanie, a to až do úplného zániku dlhu.“

      10      Článok 221 ods. 6 uvedeného zákonníka uvádza:

      „V prípadoch, keď príslušný orgán neprijme opatrenia uvedené v článku 182 ods. 2 bode 2 alebo v odseku 4, verejný vykonávateľ
         môže, pokiaľ výška dlhu presahuje 5 000 BGN a neexistuje záruka vo výške zodpovedajúcej alebo presahujúcej istinu navýšenú
         o úroky:

      1.      žiadať, aby orgány ministerstva vnútra:
      a)      zakázali dlžníkovi alebo členom jeho dozorných alebo riadiacich orgánov opustenie štátu,
      b)      odobrali alebo nevydali pas alebo iný podobný dokument umožňujúci prekročiť štátne hranice.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Pán Aladžov, ktorý má bulharskú štátnu príslušnosť, je jedným z troch konateľov obchodnej spoločnosti Ju.B.N. Kargo.

      12      Daňovým výmerom z 10. októbra 1995, príkazom na vymáhanie z 20. augusta 1999, výzvou z 10. apríla 2000 a oznámením z 26. septembra
         2001 sa Bulharská republika neúspešne usilovala o vymoženie daňovej pohľadávky voči tejto obchodnej spoločnosti v celkovej
         výške 44 449 BGN (približne 22 000 eur), ktorá predstavuje daň z pridanej hodnoty a clo, ktoré dlhuje uvedená spoločnosť,
         ako aj s nimi súvisiace úroky z omeškania.

      13      Vnútroštátny súd spresňuje, že táto pohľadávka nie je premlčaná a že zablokovanie bankových účtov spoločnosti a motorových
         vozidiel, ktoré jej patria, vykonané 19. júna 2009, neumožnili zaplatenie požadovanej sumy, keďže na účtoch neboli finančné
         prostriedky a vozidlá sa nepodarilo nájsť.

      14      V dôsledku toho na žiadosť Štátnej agentúry pre verejné príjmy z 30. júla 2009, podľa článku 221 ods. 6 bodu 1 písm. a) a b)
         Zákonníka o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia, zástupca riaditeľa uložil 25. novembra 2009 na základe
         článku 75 ods. 5 ZBLD pánovi Aladžovovi opatrenie zákazu opustenia krajiny až do zaplatenia pohľadávky štátu alebo až do poskytnutia
         záruky pokrývajúcej jej úplné zaplatenie. Vnútroštátny súd spresňuje, že právomoc zástupcu riaditeľa na prijatie tohto opatrenia
         bola obmedzená v tom zmysle, že zástupca riaditeľa bol viazaný návrhom, ktorý mu bol predložený.

      15      Pred vnútroštátnym súdom pán Aladžov žiadal o zrušenie tohto rozhodnutia a uvádzal, že keďže je aj vedúcim predaja inej spoločnosti,
         Bultrako AD, ktorá je oficiálnym dovozcom značky Honda pre Bulharsko, zákaz opustiť krajinu mu podstatne sťažuje výkon jeho
         pracovnej činnosti, ktorá si vyžaduje početné zahraničné cesty.

      16      Vnútroštátny súd zdôraznil, že pán Aladžov, ako občan Únie mohol aj voči orgánom štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, uplatňovať
         práva spojené s týmto postavením, najmä právo na slobodný pohyb podľa článku 20 ZFEÚ, článku 21 ZFEÚ a článku 45 ods. 1 Charty
         základných práv Európskej únie. Poznamenal, že toto právo však nie je nepodmienečné a môže podliehať obmedzeniam alebo podmienkam
         stanoveným v Zmluve o FEÚ, ako aj v predpisoch, ktoré boli prijaté na jej vykonanie.

      17      Vnútroštátny súd tiež zdôraznil, že hoci článok 27 ods. 1 smernice 2004/38 stanovuje, že z dôvodov verejného poriadku možno
         prijať obmedzenia voľného pohybu občanov Únie, bulharská ústava neuvádza takýto dôvod obmedzenia slobody pohybu bulharských
         občanov. Naopak, ústava uvádza dôvod založený na ochrane práv a slobôd iných občanov, ktorý neuvádza smernica 2004/38.

      18      Vnútroštátny súd okrem toho uviedol, že sporné rozhodnutie nebolo prijaté na základe zákona preberajúceho do bulharského práva
         smernicu 2004/38, ale na základe inej právnej úpravy.

      19      Vnútroštátny súd okrem toho konštatoval, že podľa judikatúry Súdneho dvora opatrenia obmedzujúce slobodu pohybu občanov Únie
         musia byť odôvodnené skutočnou, existujúcou a dostatočne vážnou hrozbou pre základný záujem spoločnosti a že musia byť nevyhnutné
         a primerané. V tejto súvislosti tiež poznamenal, že Európsky súd pre ľudské práva už rozhodol, že cieľ skutočného vymoženia
         daňových pohľadávok môže byť legitímnym dôvodom obmedzenia slobody pohybu zaručenej článkom 2 protokolu č. 4 Európskeho dohovoru
         o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (pozri rozsudok ESĽP z 23. mája 2006, Riener
         v. Bulharsko).

      20      Vnútroštátny súd rovnako konštatoval, že hoci smernica Rady 2008/55/ES z 26. mája 2008 o vzájomnej pomoci pri vymáhaní pohľadávok
         týkajúcich sa určitých poplatkov, odvodov, daní a ďalších opatrení (Ú. v. EÚ L 150, s. 28) a nariadenie Komisie (ES) č. 1179/2008
         z 28. novembra 2008, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania určitých ustanovení smernice Rady 2008/55/ES o vzájomnej
         pomoci pri vymáhaní pohľadávok týkajúcich sa určitých poplatkov, odvodov, daní a ďalších opatrení (Ú. v. EÚ L 319, s. 21),
         stanovujú mechanizmus vzájomnej pomoci medzi členskými štátmi v oblasti vymáhania pohľadávok, zo spisu nevyplýva, že by boli
         prijaté opatrenia podľa tohto mechanizmu s cieľom vymoženia predmetnej pohľadávky.

      21      Nakoniec vnútroštátny súd poznamenal, že vnútroštátne predpisy týkajúce sa prijatia takéhoto opatrenia zákazu opustiť územie
         štátu neukladajú preskúmanie následkov opatrenia na pracovnú činnosť dotknutej osoby ani na obchodnú činnosť spoločnosti –
         dlžníka, a teda na jej schopnosť splatenia dlhu, zo strany správneho orgánu.

      22      Za týchto okolností Administrativen săd Sofia‑grad rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Patrí zákaz opustiť územie členského štátu Európskej únie, ktorý bol uložený štátnemu príslušníkovi uvedeného štátu ako konateľovi
         obchodnej spoločnosti zapísanej podľa práva dotknutého štátu z dôvodu nezaplateného dlhu tejto spoločnosti voči verejnej správe,
         pod dôvod ochrany ‚verejného poriadku‘ stanovený v článku 27 ods. 1 smernice 2004/38…, za takých okolností, o aké ide vo veci
         samej a zároveň za týchto okolností:

      –        v ústave tohto členského štátu nie je stanovené nijaké obmedzenie slobody pohybu fyzických osôb na ochranu ‚verejného poriadku‘,
      –        dôvod ‚verejného poriadku‘ ako odôvodnenie vyššie citovaného zákazu je stanovený vnútroštátnym zákonom, ktorý bol prijatý
         na vykonanie iného ustanovenia práva Európskej únie…,

      –        dôvod ‚verejného poriadku‘ v zmysle uvedeného ustanovenia smernice zahŕňa aj dôvod ‚ochrany práv iných občanov‘, pokiaľ je
         prijaté opatrenie na zaistenie rozpočtových príjmov členského štátu prostredníctvom vymáhania verejnoprávnej pohľadávky?

      2.      Vyplýva z obmedzení a podmienok stanovených na výkon slobody pohybu občanov Európskej únie, ako aj z opatrení prijatých na
         ich vykonanie podľa práva Únie, za okolností existujúcich vo veci samej, že je prípustná vnútroštátna právna úprava, ktorá
         stanovuje, že členský štát uloží svojmu štátnemu príslušníkovi ako konateľovi obchodnej spoločnosti zapísanej podľa práva
         dotknutého členského štátu z dôvodu nezaplateného dlhu tejto spoločnosti voči verejnej správe tohto štátu, ktorý je podľa
         práva tohto štátu kvalifikovaný ako ‚značný‘, donucovacie správne opatrenie ‚zákaz opustiť krajinu‘, napriek tomu, že vymáhanie
         tejto verejnej pohľadávky možno vykonať použitím konania o vzájomnej pomoci medzi členskými štátmi podľa smernice 2008/55…,
         ako aj podľa nariadenia… č. 1179/2008?

      3.      Majú sa zásada proporcionality a podmienky a obmedzenia výkonu slobody pohybu občanov Európskej únie, ako aj opatrenia prijaté
         na ich vykonanie podľa práva Únie, a najmä kritériá stanovené v článku 27 ods. 1 a 2 smernice 2004/38… za okolností existujúcich
         v konaní vo veci samej vykladať v tom zmysle, že pripúšťajú, aby v prípade existencie dlhu obchodnej spoločnosti zapísanej
         podľa práva členského štátu voči verejnej správe, ktorý je podľa práva tohto štátu kvalifikovaný ako ‚značný‘, bolo fyzickej
         osobe, ktorá je konateľom spoločnosti – dlžníka, zakázané opustiť tento členský štát, pokiaľ zároveň existujú nasledujúce
         okolnosti:

      –        existencia ‚značného‘ dlhu voči štátu je považovaná za skutočné, aktuálne a dostatočne závažné ohrozenie, ktoré sa dotýka
         základného záujmu spoločnosti, vo vzťahu ku ktorému zákonodarca považoval za potrebné zaviesť konkrétne opatrenie ‚zákaz opustiť
         krajinu‘,

      –        neexistuje povinnosť posúdenia okolností súvisiacich s osobným správaním konateľa a so zásahom do jeho základných práv, ako
         je právo na výkon zárobkovej činnosti v inom pracovnoprávnom vzťahu spojenom s cestami do zahraničia,

      –        nie sú posudzované následky na obchodnú činnosť spoločnosti – dlžníka a možnosti splatenia dlhu voči štátu po uložení zákazu,
      –        zákaz sa uloží na základe návrhu, ktorý má záväznú povahu, pokiaľ je v ňom potvrdené, že existuje dlh určitej obchodnej spoločnosti
         voči štátu v ‚značnej výške‘, že dlh nie je zaistený v rozsahu istiny a úrokov a že osoba, voči ktorej sa navrhuje prijatie
         opatrenia zákazu, je konateľom uvedenej obchodnej spoločnosti,

      –        zákaz je platný do úplného splatenia alebo zaistenia pohľadávky štátu, bez toho, aby bolo stanovené, že adresát opatrenia
         zákazu môže požiadať o preskúmanie tohto zákazu orgán, ktorý zákaz uložil, a zohľadnenie lehôt premlčania dlhu sa nezohľadňuje?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      23      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právu Únie odporuje vnútroštátna právna úprava členského štátu,
         ktorá správnemu orgánu umožňuje zakázať štátnemu príslušníkovi tohto členského štátu opustiť tento štát z dôvodu, že nebol
         zaplatený daňový dlh spoločnosti, ktorej je jedným z konateľov.

      24      S cieľom dať užitočnú odpoveď na túto otázku treba poznamenať, že pán Aladžov má ako bulharský štátny príslušník v zmysle
         článku 20 ZFEÚ postavenie občana Únie, a teda sa môže aj voči členskému štátu svojho pôvodu domáhať práv, ktoré patria k tomuto
         postaveniu, najmä práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré priznáva článok 21 ZFEÚ (pozri
         v tomto zmysle najmä rozsudky z 10. júla 2008, Jipa, C‑33/07, Zb. s. I‑5157, bod 17, a z 5. mája 2011, McCarthy, C‑434/09,
         Zb. s. I‑3375, bod 48).

      25      Právo na slobodný pohyb zahŕňa tak právo občanov Európskej únie vstúpiť na územie iného členského štátu, ako je členský štát
         ich pôvodu, ako aj tomu zodpovedajúce právo opustiť územie svojho štátu pôvodu. Ako totiž Súdny dvor už mal príležitosť zdôrazniť,
         základné slobody zaručené Zmluvou o ES by boli zbavené svojej podstaty, keby členský štát pôvodu mohol bez platného odôvodnenia
         zakázať svojim vlastným štátnym príslušníkom opustiť územie tohto štátu s cieľom usadiť sa v inom členskom štáte (pozri rozsudok
         Jipa, už citovaný, bod 18).

      26      Článok 4 ods. 1 smernice 2004/38 okrem toho výslovne stanovuje, že všetci občania Únie s platným preukazom totožnosti alebo
         pasom majú právo opustiť územie členského štátu, aby cestovali do iného členského štátu.

      27      Z toho vyplýva, že na situáciu, akou je situácia, v ktorej sa nachádza pán Aladžov, ktorý chce cestovať z územia štátu, ktorého
         je príslušníkom, na územie iného členského štátu, sa vzťahuje právo občanov Únie slobodne sa pohybovať a slobodne sa zdržiavať
         v členských štátoch.

      28      Právo voľného pohybu občanov Únie však nie je nepodmienečné, ale môže podliehať obmedzeniam a podmienkam stanoveným v Zmluve,
         ako aj v predpisoch, ktoré boli prijaté na jej vykonanie (pozri najmä rozsudok Jipa, už citovaný, bod 21 a citovanú judikatúru).

      29      Tieto obmedzenia a podmienky vyplývajú najmä z článku 27 ods. 1 smernice 2004/38, ktorý členským štátom umožňuje obmedziť
         slobodu pohybu občanov Únie alebo ich rodinných príslušníkov z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného
         zdravia. Podľa znenia toho istého článku sa však tieto dôvody nesmú využívať na „ekonomické účely“.

      30      Preto na to, aby právu Únie neodporovalo vnútroštátne opatrenie, ako je opatrenie, ktoré pánovi Aladžovovi bráni opustiť územie
         štátu, o ktorom je nesporné, že nebolo prijaté z dôvodov verejnej bezpečnosti ani verejného zdravia, musí byť preukázané,
         že toto opatrenie bolo prijaté z dôvodov verejného poriadku a okrem toho za podmienky, že dôvody verejného poriadku sa nevyužívajú
         na ekonomické účely.

      31      V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že vnútroštátny zákon preberajúci smernicu 2004/38 sa neuplatňuje na štátnych
         príslušníkov Bulharskej republiky.

      32      Napriek tomu táto okolnosť v nijakom prípade nemôže mať za dôsledok, aby bolo vnútroštátnemu súdu zabránené zabezpečiť plný
         účinok právnych predpisov Únie uplatniteľných v konaní vo veci samej, ako bolo uvedené v bode 27 tohto rozsudku, a konkrétnejšie
         článku 27 smernice 2004/38. Vnútroštátnemu súdu, ktorý koná vo veci samej, preto prislúcha, aby ponechal neuplatnené ustanovenie
         vnútroštátneho práva, ktoré odporuje právu Únie, najmä zrušiac individuálne správne rozhodnutie, ktoré bolo prijaté na základe
         takého ustanovenia (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 5. októbra 2010, Elchinov, C‑173/09, Zb. s. I‑8889, bod 31 a citovanú
         judikatúru). Okrem toho ustanovení uvedeného článku, nepodmienečných a dostatočne jasných, sa môže jednotlivec dovolávať voči
         členskému štátu, ktorého je štátnym príslušníkom (pozri analogicky rozsudok zo 4. decembra 1974, van Duyn, 41/74, Zb. s. 1337,
         body 9 až 15).

      33      Bez akéhokoľvek vplyvu je tiež okolnosť, že bulharská ústava, ako zdôrazňuje vnútroštátny súd, pri odôvodnení obmedzenia slobody
         pohybu bulharských občanov nevychádza z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti ani verejného zdravia, ale uvádza
         najmä dôvod založený na ochrane práv a slobôd iných občanov, na základe ktorého bol prijatý ZBLD. Treba iba vedieť, či obmedzenie
         voľného pohybu štátneho príslušníka, ktoré je uložené kvôli vymoženiu daňovej pohľadávky, ako v konaní vo veci samej, a ktoré
         je podľa vnútroštátneho práva odôvodnené snahou o ochranu práv iných občanov, vychádza z dôvodu, ktorý možno považovať za
         patriaci pod dôvod verejného poriadku v zmysle práva Únie.

      34      Súdny dvor vždy zdôrazňoval, že hoci členské štáty môžu v súlade s ich vnútroštátnymi potrebami, ktoré môžu byť v jednotlivých
         členských štátoch a obdobiach rôzne, v podstate voľne stanoviť požiadavky verejného poriadku a verejnej bezpečnosti, stále
         platí, že v kontexte Únie a najmä na účely odôvodnenia odchýlky zo základnej zásady voľného pohybu osôb treba tieto požiadavky
         chápať striktne v tom zmysle, že ich rozsah nemožno určiť jednostranne každým členským štátom bez kontroly zo strany orgánov
         Spoločenstva (pozri najmä rozsudok Jipa, už citovaný, bod 23).

      35      Súdny dvor tak spresnil, že pojem verejný poriadok v každom prípade predpokladá, že popri porušení sociálneho poriadku, ktorým
         je každé porušenie zákona, je prítomné aj skutočné, existujúce a dostatočne závažné ohrozenie jedného zo základných záujmov
         spoločnosti (pozri najmä rozsudok Jipa, už citovaný, bod 23 a citovanú judikatúru).

      36      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti odkazuje na povahu všeobecného záujmu, ktorý je podkladom úsilia verejnej správy smerujúceho
         k zabezpečeniu rozpočtových príjmov, a na cieľ ochrany práv iných občanov, ktorý sleduje vymáhanie verejných pohľadávok. Uvedený
         súd tiež prezentuje nezaplatenie daňového dlhu zo strany obchodnej spoločnosti, ktorá je dlžníkom v konaní vo veci samej,
         ako hrozbu pre vyšší záujem spoločnosti.

      37      Samozrejme, v zásade nemožno vylúčiť, ako to uznal Európsky súd pre ľudské práva (pozri rozsudok Riener v Bulharsko, už citovaný,
         § 114 až 117), aby nevymoženie daňových pohľadávok mohlo patriť pod požiadavky verejného poriadku. Vzhľadom na predpisy práva
         Únie týkajúce sa voľného pohybu občanov Únie môže to však tak byť iba v prípade skutočnej, existujúcej a dostatočne vážnej
         hrozby ovplyvňujúcej jeden zo základných záujmov spoločnosti, vzhľadom napríklad na výšku súm, o ktoré ide, alebo na potrebu
         bojovať proti daňovým únikom.

      38      Okrem toho, keďže vymáhanie verejných pohľadávok, najmä daní, smeruje k zabezpečeniu financovania funkcií dotknutého členského
         štátu, v závislosti na rozhodnutiach, ktoré sú prejavom jeho všeobecnej politiky v hospodárskej a sociálnej oblasti (pozri
         v tomto zmysle rozsudok zo 6. septembra 2011, Lady & Kid a i., C‑398/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 24), opatrenia
         prijaté verejnými orgánmi s cieľom zabezpečiť toto vymáhanie nemôžu byť zo zásady považované za prijaté výlučne na ekonomické
         účely v zmysle ustanovení článku 27 ods. 1 smernice 2004/38.

      39      Informácie vyplývajúce z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktoré sú pripomenuté v bode 36 tohto rozsudku, však neumožňujú
         overiť, či opatrenia, ako sú opatrenia v konaní vo veci samej, boli prijaté na základe takýchto úvah, a najmä neumožňujú prijať
         záver, že boli prijaté iba na ekonomické účely. Vnútroštátnemu súdu prislúcha vykonať v tejto súvislosti potrebné zisťovanie.

      40      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvú otázku odpovedať tak, že právu Únie neodporuje vnútroštátna právna úprava členského
         štátu, ktorá správnemu orgánu umožňuje zakázať štátnemu príslušníkovi tohto štátu opustiť tento štát z dôvodu, že nebol zaplatený
         daňový dlh spoločnosti, ktorej je jedným z konateľov, ale len za splnenia dvoch podmienok, a to, že predmetné opatrenie má
         za cieľ za určitých výnimočných okolností, ktoré môžu vyplývať najmä z povahy alebo výšky tohto dlhu, reagovať na skutočnú,
         existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo základných záujmov spoločnosti, a že cieľ, ktorý je takto sledovaný,
         nepredstavujú iba ekonomické účely. Vnútroštátnemu súdu prislúcha overiť, či sú tieto dve podmienky splnené.

       O druhej a tretej otázke
      41      Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba posudzovať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, za akých podmienok môže
         byť právna úprava, ako je právna úprava v konaní vo veci samej, považovaná za primeranú a rešpektujúcu pravidlo, podľa ktorého
         obmedzenia slobody pohybu sa musia zakladať výlučne na osobnom správaní dotknutej osoby, keď na jednej strane existujú nástroje
         Spoločenstva na pomoc v daňovej oblasti a na druhej strane predmetná právna úprava je charakterizovaná svojou prísnosťou a automatickým
         uplatnením.

      42      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 27 ods. 2 smernice 2004/38 opatrenia prijaté z dôvodov verejného poriadku
         alebo verejnej bezpečnosti musia byť v súlade so zásadou proporcionality a musia vychádzať výlučne z osobného správania daného
         jednotlivca. Okrem toho, ako vyplýva z judikatúry citovanej v bode 35 tohto rozsudku, správanie dotknutej osoby musí predstavovať
         skutočné, existujúce a dostatočne závažné ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti. Odôvodnenia, ktoré priamo nesúvisia
         s konkrétnym jednotlivým prípadom alebo súvisia so všeobecnou prevenciou, sú neprípustné.

      43      Za týchto okolností zákonné alebo iné vnútroštátne právne ustanovenie, ktoré udeľuje rozhodnutiu o zákaze opustenia územia
         štátu automatickú povahu iba z dôvodu samotnej existencie daňového dlhu, bez zohľadnenia osobného správania dotknutého jednotlivca,
         nezodpovedá požiadavkám práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. januára 1999, Calfa, C‑348/96, Zb. s. I‑11, body 27
         a 28).

      44      Vzhľadom na návrh na začatie prejudiciálneho konania sa zdá, že v konaní vo veci samej ani ustanovenia Zákonníka o daňovom
         konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia, ani ustanovenia ZBLD, na základe ktorých bolo prijaté rozhodnutie správnych
         orgánov zakázať pánovi Aladžovovi opustiť bulharské štátne územie, neuvádzajú povinnosť príslušných správnych orgánov zohľadniť
         osobné správanie dotknutej osoby. Je pravda, že ustanovenia Zákonníka o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia
         nenasvedčujú vylúčeniu takéhoto zohľadnenia, pretože správnym orgánom ponechávajú určitú mieru úvahy, stanovujúc, že tieto
         orgány „môžu“ požiadať, aby bol uložený takýto zákaz podľa ZBLD. V tomto kontexte, hoci uvedené orgány nie sú zbavené možnosti
         prihliadať na toto správanie, treba konštatovať, že ustanovenia právnych predpisov, ako sú ustanovenia v konaní vo veci samej,
         zdá sa, neobsahujú žiadnu povinnosť, ako je uvedená vyššie, ktorá vyhovuje požiadavkám práva Únie.

      45      Zo spisu, ktorý Súdnemu dvoru predložil vnútroštátny súd, okrem toho vyplýva, že opatrenie prijaté proti žalobcovi, zdá sa,
         vychádza len z existencie daňového dlhu spoločnosti, ktorej je jedným z konateľov, a iba pre toto jeho postavenie, s vylúčením
         akéhokoľvek špecifického posúdenia osobného správania dotknutej osoby a bez akéhokoľvek odkazu na akúkoľvek hrozbu, ktorú
         by toto správanie predstavovalo pre verejný poriadok.

      46      Súdnemu dvoru však neprislúcha vyslovovať sa k zlučiteľnosti vnútroštátnych opatrení s právom Únie a je úlohou vnútroštátneho
         súdu vysloviť potrebné závery po posúdení tejto zlučiteľnosti (rozsudok Jipa, už citovaný, bod 28).

      47      Vnútroštátny súd má v rámci preskúmania rešpektovania zásady proporcionality takisto určiť, či je zákaz opustenia územia štátu
         vhodný na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje, a či neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Jipa, už citovaný, bod 29). Z tohto dôvodu, dokonca ak by nemožnosť vymoženia predmetného dlhu
         predstavovala skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo základných záujmov spoločnosti, vnútroštátnemu
         súdu prislúcha najmä preskúmať, či pozbavením pána Aladžova možnosti výkonu časti jeho pracovnej činnosti v zahraničí a zbaviac
         ho tým časti jeho príjmov, je predmetné opatrenie zákazu jednak vhodné na zabezpečenie vymoženia dane, ktoré sleduje, a jednak
         je na tento účel potrebné. Vnútroštátnemu súdu tiež prislúcha preskúmať, či neexistujú iné, alternatívne opatrenia namiesto
         zákazu opustiť územie štátu, ktoré by boli tiež účinné na dosiahnutie tohto vymoženia, bez toho, aby zasahovali do slobody
         pohybu.

      48      Medzi tieto alternatívne opatrenia by mohli patriť opatrenia, ktoré vnútroštátne orgány môžu prijať podľa smernice 2008/55,
         na ktorú poukazuje vnútroštátny súd. V každom prípade však vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby overil, či pohľadávka dotknutého
         členského štátu patrí do pôsobnosti uvedenej smernice.

      49      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že aj keby opatrenie zákazu opustiť územie štátu,
         ktorého adresátom bol pán Aladžov v konaní vo veci samej, bolo prijaté za podmienok stanovených článkom 27 ods. 1 smernice
         2004/38, podmienky, ktoré sú uvedené v odseku 2 toho istého článku, takému opatreniu bránia,

      –        ak vychádza len z existencie daňového dlhu spoločnosti, ktorej je žalobca jedným z konateľov, a iba pre toto jeho postavenie,
         pričom sa nevykoná žiadne špecifické posúdenie osobného správania dotknutej osoby, a bez akéhokoľvek odkazu na akúkoľvek hrozbu,
         ktorú by toto správanie predstavovalo pre verejný poriadok, a

      –        ak zákaz opustenia územia štátu nie je vhodný na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje, a prekračuje rámec toho, čo
         je nevyhnutné na jeho dosiahnutie.

      Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby posúdil, či vo veci, ktorú prejednáva, ide o takýto prípad.
       O trovách
      50      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Právu Únie neodporuje vnútroštátna právna úprava členského štátu, ktorá správnemu orgánu umožňuje zakázať štátnemu príslušníkovi
            tohto štátu opustiť tento štát z dôvodu, že nebol zaplatený daňový dlh spoločnosti, ktorej je jedným z konateľov, ale len
            za splnenia dvoch podmienok, a to, že predmetné opatrenie má za cieľ za určitých výnimočných okolností, ktoré môžu vyplývať
            najmä z povahy alebo výšky tohto dlhu, reagovať na skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo základných
            záujmov spoločnosti a že cieľ, ktorý je takto sledovaný, nepredstavujú iba ekonomické účely. Vnútroštátnemu súdu prislúcha
            overiť, či sú tieto dve podmienky splnené.
      2.      Aj keby opatrenie zákazu opustiť územie štátu, ktorého adresátom bol pán Aladžov v konaní vo veci samej, bolo prijaté za podmienok
            stanovených článkom 27 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich
            rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS)
            1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS,
            podmienky, ktoré sú uvedené v odseku 2 toho istého článku, takému opatreniu bránia,
      –        ak vychádza len z existencie daňového dlhu spoločnosti, ktorej je žalobca jedným z konateľov, a iba pre toto jeho postavenie,
            pričom sa nevykoná žiadne špecifické posúdenie osobného správania dotknutej osoby, a bez akéhokoľvek odkazu na akúkoľvek hrozbu,
            ktorú by toto správanie predstavovalo pre verejný poriadok, a
      –        ak zákaz opustenia územia štátu nie je vhodný na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje, a prekračuje rámec toho, čo
            je nevyhnutné na jeho dosiahnutie.
      Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby posúdil, či vo veci, ktorú prejednáva, ide o takýto prípad.
      Podpisy
      * Jazyk konania: bulharčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 29. septembra 2009.#Petrus Kerstens proti Európskej komisii.#Vec F-102/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 29. septembra 2009
      Vec F‑102/07
      Petrus Kerstens
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Povýšenie – Povyšovanie v rokoch 2004, 2005 a 2006 – Pridelenie prednostných bodov – Prednostné body pridelené generálnymi riaditeľmi – Prednostné body zohľadňujúce prácu vykonanú v záujme inštitúcie – Zásada zákazu diskriminácie – Povinnosť odôvodnenia“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou P. Kerstens navrhuje zrušenie: rozhodnutia menovacieho orgánu z 23. novembra
         2005, ktorým mu boli pridelené 3 prednostné body poskytnuté každému generálnemu riaditeľstvu (PBGR), v tomto prípade „Úradu
         pre správu a úhradu individuálnych nárokov“, v rámci povyšovania v roku 2004 (Administratívne informácie č. 85‑2005 z 23. novembra 2005); rozhodnutia menovacieho orgánu z 23. novembra 2005, ktorým mu bolo pridelených 0 PBGR v rámci
         povyšovania v roku 2005 (Administratívne informácie č. 85‑2005); rozhodnutia menovacieho orgánu zo 17. novembra 2006, ktorým mu bolo pridelených 0 PBGR v rámci povyšovania v roku
         2006 (Administratívne informácie č. 55‑2006 zo 17. novembra 2006); rozhodnutia menovacieho orgánu zo 17. novembra 2006, ktorým mu bolo pridelených 0 prednostných
         bodov zohľadňujúcich prácu vykonanú v záujme inštitúcie v rámci povyšovania v roku 2006 (Administratívne informácie č. 55‑2006); rozhodnutia menovacieho orgánu z 15. júna 2007, ktorými boli zamietnuté sťažnosti zo 16. a 22. februára 2007

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Spôsoby – Systém zavedený Komisiou – Rozdelenie prednostných bodov
            v rámci generálnych riaditeľstiev
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      2.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Spôsoby – Systém zavedený Komisiou – Rozdelenie prednostných bodov
            – Kritériá
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      1.      Cieľom všeobecných vykonávacích ustanovení k článku 45 služobného poriadku prijatých Komisiou, ako vyplýva z ich článku 5
         ods. 1, je odmeniť úradníkov považovaných za najzaslúžilejších, a najmä tých, ktorí prispeli k dosiahnutiu výsledkov presahujúcich
         ich individuálne ciele alebo ktorí vynaložili zvláštne úsilie a dosiahli pri výkone svojich úloh pozoruhodné výsledky, o čom
         svedčí ich správa o služobnom postupe. „Veľké“ prednostné body poskytnuté každému generálnemu riaditeľstvu, to znamená prednostné
         body od 6 do 10, sú v súlade s článkom 5 ods. 2 všeobecných vykonávacích ustanovení vyhradené pre najvýkonnejších úradníkov,
         ktorí preukázali svoje výnimočné zásluhy, zatiaľ čo „malé“ prednostné body, to znamená prednostné body od 0 do 4 , sú v súlade
         s týmto istým ustanovením rozdelené medzi ostatných úradníkov považovaných za zaslúžilých podľa kritérií všeobecných vykonávacích
         ustanovení.

      Pridelenie prednostných bodov sa teda musí zakladať na úvahách spojených s osobitnými zásluhami dotknutých úradníkov, pričom
         „veľké“ prednostné body sú vyhradené úradníkom, ktorí preukázali výnimočné zásluhy.

      Z toho vyplýva, že generálny riaditeľ pri prideľovaní „veľkých“ prednostných bodov nie je povinný vyčerpať objem prednostných
         bodov, ktoré mu boli v tejto súvislosti poskytnuté.

      Článok 5 ods. 3 všeobecných vykonávacích ustanovení, ktorý stanovuje, že každé generálne riaditeľstvo v zásade vyčerpá objemy
         prednostných bodov, ktorými disponuje, však v poznámke pod čiarou upresňuje, že toto ustanovenie nemôže spochybniť zásadu
         hodnotenia zásluh v čase, najmä v prípade malých pracovných skupín, v súvislosti s ktorými môže byť nevyužitie prednostných
         bodov odôvodnené.

      (pozri body 65 – 68)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 19. októbra 2006, Buendía Sierra/Komisia, T‑311/04, Zb. s. II‑4137, bod 290; 3. mája 2007, Crespinet/Komisia,
         T‑261/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑103, II‑A‑2‑717, bod 57; 1. apríla 2009, Valero Jordana/Komisia, T‑385/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000,
         II‑A‑2‑0000, bod 130

      2.      Hoci počet odpracovaných rokov v platovej triede môže subsidiárne hrať rolu pri prideľovaní prednostných bodov poskytnutých
         každému generálnemu riaditeľstvu úradníkom vykazujúcim rovnaké zásluhy v prípade nedostatočného počtu bodov, kritérium zásluh
         zostáva prevládajúcim kritériom. Priznanie rozhodujúcej povahy počtu odpracovaných rokov v rozhodnutí o pridelení prednostných
         bodov by bolo v rozpore s článkom 45 služobného poriadku a článkom 5 všeobecných vykonávacích ustanovení tohto článku 45 prijatých
         Komisiou, pričom článok 5 neobsahuje žiaden odkaz na počet odpracovaných rokov v platovej triede ako kritérium pridelenia
         prednostných bodov.

      (pozri bod 140)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 4. júla 2007, Lopparelli/Komisia, T‑502/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑145, II‑A‑2‑995, bod 89; Valero Jordana/Komisia,
         už citovaný, bod 145


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 7. januára 2004. # Aalborg Portland A/S (C-204/00 P), Irish Cement Ltd (C-205/00 P), Ciments français SA (C-211/00 P), Italcementi - Fabbriche Riunite Cemento SpA (C-213/00 P), Buzzi Unicem SpA (C-217/00 P) a Cementir - Cementerie del Tirreno SpA (C-219/00 P) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Hospodárska súťaž. # Spojené veci C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P a C-219/00 P.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 30. júna 2015. # Gambling Commission proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-404/10 RENV.