Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá rozšírená komora) z 29. júna 1995. # Solvay SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-30/91.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 17. septembra 2003. # Classen Holding KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-71/02.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1960. # Talianska republika proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 20-59.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1984. # Rewe-Handelsgesellschaft Nord mbH a Rewe-Markt Herbert Kureit proti Hauptzollämter Flensburg, Itzehoe a Lübeck-West. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Vec 278/82.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 1980. # Procureur de la République a iní proti Bruno Giry a Guerlain SA a iní. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de grande instance de Paris - Francúzsko. # Hospodárska súťaž. # Spojené veci 253/78 a 1 až 3/79.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. júla 1986. # Boriello proti Alain Darras a Dominique Tostain. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de police de Martigues - Francúzsko. # Vec 95/84.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 28. apríla 1994. # Albert Hoorn proti Landesversicherungsanstalt Westfalen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Sozialgericht Münster - Nemecko. # Vec C-305/92.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 8. októbra 2008. # Helkon Media AG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Arbitrážna doložka - Program podpory rozvoja, distribúcie a propagácie európskych audiovizuálnych diel (MEDIA Plus) - Žiadosť o úhradu peňažnej podpory - Existencia arbitrážnej doložky - Započítanie - Neprípustnosť. # Vec T-122/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 8. októbra 2008 – Helkon Media/Komisia
      (vec T‑122/06)
      „Arbitrážna doložka – Program podpory rozvoja, distribúcie a propagácie európskych audiovizuálnych diel (MEDIA Plus) – Žiadosť o úhradu peňažnej podpory – Existencia arbitrážnej doložky – Započítanie – Neprípustnosť“
      Konanie – Podanie návrhu na Súd prvého stupňa na základe arbitrážnej doložky – Spochybnenie platnosti rozhodnutia o započítaní (články 230 ES, 238 ES a 249 ES; nariadenie Rady č. 1605/2002) (pozri body
         43 – 53)

      Predmet

               Žaloba podľa článku 238 ES s cieľom dosiahnuť uloženie povinnosti Komisii zaplatiť žalobcovi údajne dlžnú sumu podľa zmluvy
                  o peňažnej podpore Spoločenstva priznanej projektu „Dark Blue World“ (projekt 2002‑4212‑0103DI010006DE)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Helkon Media AG je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 16. marca 1993. # David Blackman proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Spojené veci T-33/89 a T-74/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. septembra 2009.#German Graphics Graphische Maschinen GmbH proti Alice van der Schee.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko.#Platobná neschopnosť - Uplatnenie zákona členského štátu v ktorom sa začalo konanie - Výhrada vlastníctva - Miesto, kde sa nachádza majetok.#Vec C-292/08.

text:
      Vec C‑292/08
      German Graphics Graphische Maschinen GmbH
      proti
      Alice van der Schee, správkyňa konkurznej podstaty úpadcu Holland Binding BV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden)
      „Platobná neschopnosť – Uplatnenie zákona členského štátu, v ktorom sa začalo konanie – Výhrada vlastníctva – Miesto, kde sa nachádza majetok“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie
            č. 44/2001 – Uznávanie a výkon rozsudkov – Rozhodnutia v zmysle článku 25 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1346/2000
      (Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 25 ods. 1 a 2, a nariadenie Rady č. 44/2001)
      2.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie
            č. 44/2001 – Pôsobnosť – Výnimky – Konkurzy, vyrovnania a podobné konania – Rozsah
      [Nariadenie Rady č. 1346/2000, článok 4 ods. 2 písm. b) a článok 7 ods. 1, a nariadenie Rady č. 44/2001, článok 1 ods. 2 písm.
            b)]
      1.        Článok 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia „ak sa tento dohovor
         v danom prípade uplatňuje“ znamená, že pred prijatím záveru o uplatniteľnosti ustanovení upravujúcich uznanie a výkon, ktoré
         sú uvedené v nariadení č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, na iné rozhodnutia,
         než sú uvedené v článku 25 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, je potrebné preskúmať, či tieto rozhodnutia nie sú vylúčené z vecnej
         pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.

      Toto preskúmanie je zjavne nevyhnutné, kým nie je vylúčené, že medzi rozhodnutia uvedené v článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000,
         ktoré nespadajú do pôsobnosti tohto nariadenia, patria aj rozhodnutia, ktoré nespadajú ani do pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.
         V tejto súvislosti zo znenia článku 25 ods. 2 vyplýva, že uplatnenie nariadenia č. 44/2001 na rozhodnutie v zmysle tohto ustanovenia
         podlieha podmienke, že toto rozhodnutie patrí do pôsobnosti posledného uvedeného nariadenia. Z toho vyplýva, že ak sa predmetné
         rozhodnutie netýka občianskych alebo obchodných vecí, alebo ak sa uplatní výnimka z pôsobnosti nariadenia č. 44/2001 uvedená
         v článku 1 tohto nariadenia, uvedené nariadenie nemôže byť uplatnené.

      (pozri body 17, 18, 20, bod 1 výroku)
      2.        Výnimka uvedená v článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych
         a obchodných veciach v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 o konkurznom konaní sa má pri zohľadnení ustanovenia
         článku 4 ods. 2 písm. b) posledného uvedeného nariadenia vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na žalobu predávajúceho,
         podanú na základe výhrady vlastníctva proti kupujúcemu, ktorý je v konkurze, ak sa majetok, ktorý je predmetom tejto výhrady,
         nachádza v členskom štáte, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, v čase začatia tohto konania voči uvedenému kupujúcemu.

      Intenzita existujúceho spojenia medzi žalobou a konkurzným konaním je totiž smerodajná na rozhodnutie o tom, či sa uvedená
         výnimka uplatní. Pokiaľ však smeruje iba k zabezpečeniu uplatnenia výhrady vlastníctva, toto spojenie sa nezdá ani dostatočne
         priame, ani dostatočne úzke na to, aby bolo vylúčené uplatnenie nariadenia č. 44/2001. Táto žaloba teda predstavuje autonómnu
         žalobu, ktorá nie je založená na konkurznom práve a nevyžaduje si ani začatie takého typu konania, ani intervenciu zo strany
         správcu konkurznej podstaty. Samotná skutočnosť, že správca konkurznej podstaty je účastníkom konania, nepostačuje na to,
         aby toto konanie mohlo byť kvalifikované ako konanie vyplývajúce priamo z konkurzu a úzko súvisiace s likvidáciou majetku.

      (pozri body 29 – 33, 38, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 10. septembra 2009 (*)

      „Platobná neschopnosť – Uplatnenie zákona členského štátu, v ktorom sa začalo konanie – Výhrada vlastníctva – Miesto, kde sa nachádza majetok“
      Vo veci C‑292/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Holandsko) z 20. júna 2008 a doručený Súdnemu dvoru 2. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      German Graphics Graphische Maschinen GmbH
      proti
      Alice van der Schee, správkyňa konkurznej podstaty úpadcu Holland Binding BV,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, (spravodajca), sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet a E. Levits,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a C. ten Dam, splnomocnené zástupkyne,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones, splnomocnený zástupca,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker a A. Henshaw, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 2 písm. b), článku 7 ods. 1 a článku 25 ods. 2 nariadenia
         Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191) a článku 1 ods. 2
         písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných
         veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi German Graphics Graphische Maschinen GmbH (ďalej len „German Graphics“) a Alice
         van der Schee, ktorá je správkyňou konkurznej podstaty úpadcu Holland Binding BV (ďalej len „Holland Binding“), ktorý sa týka
         vykonania uznesenia vydaného nemeckým súdom.

       Právny rámec
      3        Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje:

      „Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka.
         Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje
         miesto, kde majú svoje registrované sídlo.“

      4        Článok 4 ods. 1 a 2 písm. b) tohto nariadenia uvádzajú:

      „1.      Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého
         sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.

      2.      Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
      …
      b)      majetok, ktorý je súčasťou konkurznej podstaty, a spôsob zaobchádzania s majetkom, ktorý dlžník nadobudol alebo ktorý mu pripadol
         po začatí konkurzného konania.“

      5        Článok 7 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „Začatie konkurzného konania proti kupujúcemu majetku [kupujúcemu, ktorý kúpil majetok – neoficiálny preklad] nemá vplyv na práva predávajúceho založené na vyhradení vlastníckeho práva [výhrade vlastníctva – neoficiálny preklad], ak sa majetok v čase začatia konania nachádza na území členského štátu, ktorý nie je členským štátom, v ktorom sa konanie
         začalo.“

      6        Článok 25 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia stanovujú:

      „1.      Súdne rozhodnutia vynesené súdom, ktorého rozhodnutie o začatí konania sa uznáva v súlade s článkom 16 a ktoré sa týkajú priebehu
         a uzavretia konkurzného konania a súdom schválených vyrovnaní, sa budú taktiež uznávať bez ďalších formalít. Takéto súdne
         rozhodnutia sú vymáhateľné v súlade s článkami 31 až 51, (s výnimkou článku 34 ods. 2), … dohovoru [z 27. septembra 1968]
         o súdnej právomoci a vymáhaní rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] [(Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32)] v znení zmien a doplnkov dohovorov o pristúpení k tomuto dohovoru [(ďalej len „Bruselský
         dohovor“)].

      Prvý pododsek sa vzťahuje aj na súdne rozhodnutia priamo vyplývajúce z konkurzného konania a súdne rozhodnutia s ním úzko
         súvisiace, aj vtedy, ak ich vynesie iný súd.

      Prvý pododsek sa vzťahuje aj na súdne rozhodnutia týkajúce sa ochranných opatrení prijatých po podaní žiadosti o začatie konkurzného
         konania.

      2.      Uznávanie a vymáhanie súdnych rozhodnutí iných, ako boli uvedené v odseku 1, sa riadi dohovorom uvedeným v odseku 1, ak sa
         tento dohovor v danom prípade uplatňuje.“

      7        Článok 1 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 vymedzuje jeho pôsobnosť. Toto nariadenie sa uplatní v občianskych a obchodných veciach
         a neuplatní sa najmä na daňové, colné a správne veci.

      8        Článok 1 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 stanovuje:

      „[Toto] nariadenie sa neuplatní na:
      …
      b)      konkurz, konania týkajúce sa vyrovnania zadĺžených obchodných spoločností alebo iných právnických osôb a podobné konania;
      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9        German Graphics, obchodná spoločnosť podľa nemeckého práva, uzavrela v postavení predávajúceho zmluvu o predaji strojov s Holland
         Binding, spoločnosťou podľa holandského práva, ktorá obsahovala výhradu vlastníckeho práva v prospech German Graphics.

      10      Rozsudkom z 1. novembra 2006 Rechtbank Utrecht (Holandsko) vyhlásil na majetok spoločnosti Holland Binding konkurz a vymenoval
         správkyňu konkurznej podstaty.

      11      Uznesením z 5. decembra 2006 Landgericht Braunschweig (Nemecko) vyhovel návrhu, ktorý podal German Graphics s cieľom prijať
         ochranné opatrenia, pokiaľ ide o určitý počet strojov, ktoré sa nachádzajú v spoločnosti Holland Binding v Holandsku. Tento
         návrh bol založený na uvedenej výhrade vlastníctva.

      12      Voorzieningenrechter te Utrecht (súd rozhodujúci o návrhoch na nariadenie predbežných opatrení v Utrechte) určil, že uznesenie
         Landgericht Braunschweig je vykonateľné. V nadväznosti na to, pani van der Schee, konajúca v postavení správkyne konkurznej
         podstaty úpadcu Holland Binding, podala odvolanie voči tomuto rozhodnutiu pred Rechtbank Utrecht, ktorý rozhodnutím z 28. marca
         2007 zmenil uvedené uznesenie. German Graphics podal kasačný opravný prostriedok proti rozhodnutiu Rechtbank Utrecht pred
         Hoge Raad der Nederlanden.

      13      Uznesením z 20. júna 2008 Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa článok 25 ods. 2 nariadenia [č. 1346/2000] vykladať v tom zmysle, že v ňom použitá formulácia ‚ak sa tento dohovor [a teda
         nariadenie č. 44/2001] v danom prípade uplatňuje‘ znamená, že ustanovenia upravujúce uznanie a výkon, ktoré sú uvedené v nariadení
         č. 44/2001, môžu byť v súvislosti s inými než v článku 25 ods. 1 nariadenia [č. 1346/2000] uvedenými rozhodnutiami vyhlásené
         za uplatniteľné až vtedy, ak sa predtým preskúmalo, či tieto rozhodnutia podľa článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001
         nie sú vylúčené z vecnej pôsobnosti tohto nariadenia?

      2.      Má sa článok 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001 v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia [č. 1346/2000] vykladať v tom
         zmysle, že okolnosť, že vec, na ktorú sa vzťahuje výhrada vlastníctva, sa v čase začatia konkurzného konania voči kupujúcemu
         nachádza v tom členskom štáte, v ktorom je začaté konkurzné konanie, má za dôsledok, že žalobu predávajúceho založenú na tejto
         výhrade vlastníctva, ako je v prejednávanej veci žaloba German Graphics, treba považovať za žalobu, ktorá sa v zmysle článku
         1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001 týka konkurzu, a je preto vylúčená z vecnej pôsobnosti tohto nariadenia?

      3.      Má na odpoveď na druhú otázku vplyv skutočnosť, že podľa článku 4 ods. 2 písm. b) nariadenia [č. 1346/2000] majetok, ktorý
         je súčasťou konkurznej podstaty, sa určí podľa práva členského štátu, v ktorom bolo začaté konkurzné konanie?“

       O prvej otázke
      14      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či predtým, ako je možné prijať záver o uznaní rozhodnutia podľa
         článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 na základe ustanovení nariadenia č. 44/2001, má súd poverený jeho vykonaním overiť,
         či uvedené rozhodnutie patrí do pôsobnosti posledného uvedeného nariadenia.

      15      Uznanie rozhodnutí týkajúcich sa konkurzných konaní je upravené článkami 16 až 26 nariadenia č. 1346/2000. V tomto kontexte
         je predmetom článku 25 tohto nariadenia najmä uznanie a vykonanie iných rozhodnutí, než sú rozhodnutia, ktoré sa priamo týkajú
         začatia konkurzného konania.

      16      Uvedený článok 25 sa na jednej strane vo svojom odseku 1 prvom pododseku týka „rozhodnut[í]… ktoré sa týkajú priebehu a uzavretia“
         takého konania a na druhej strane, vo svojom odseku 1 druhom a treťom pododseku rozhodnutí, ktoré „priamo vyplývajú… z konkurzného
         konania a… s ním úzko súvisia…“, ako aj rozhodnutí týkajúcich sa určitých ochranných opatrení a, vo svojom odseku 2, „rozhodnutí
         iných, ako boli uvedené v odseku 1… ak sa tento dohovor [čiže Bruselský dohovor] v danom prípade uplatňuje“.

      17      V dôsledku toho rozhodnutia uvedené v článku 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 nie sú rozhodnutiami patriacimi do pôsobnosti
         tohto nariadenia. Okrem toho nie je vylúčené, že medzi nimi figurujú rozhodnutia, ktoré nepatria do pôsobnosti nariadenia
         č. 1346/2000, ani do pôsobnosti nariadenia č. 44/2001. V tejto súvislosti zo znenia článku 25 ods. 2 vyplýva, že uplatnenie
         nariadenia č. 44/2001 na rozhodnutie v zmysle tohto ustanovenia podlieha podmienke, že toto rozhodnutie patrí do pôsobnosti
         posledného uvedeného nariadenia.

      18      Z toho vyplýva, že ak sa predmetné rozhodnutie netýka občianskych alebo obchodných vecí, alebo ak sa uplatní výnimka z pôsobnosti
         nariadenia č. 44/2001 uvedená v článku 1 tohto nariadenia, uvedené nariadenie nemôže byť uplatnené.

      19      V dôsledku toho musí súd poverený vykonaním pred prijatím záveru o uznaní rozhodnutia, ktoré nepatrí do pôsobnosti nariadenia
         č. 1346/2000, overiť, či podľa ustanovení nariadenia č. 44/2001 predmetné rozhodnutie patrí do pôsobnosti posledného uvedeného
         nariadenia.

      20      Z vyššie uvedeného vyplýva, že na prvú otázku je potrebné odpovedať, že článok 25 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať
         v tom zmysle, že formulácia ‚ak sa tento dohovor v danom prípade uplatňuje‘ znamená, že pred prijatím záveru o uplatniteľnosti
         ustanovení upravujúcich uznanie a výkon, ktoré sú uvedené v nariadení č. 44/2001, na iné rozhodnutia, než sú uvedené v článku
         25 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, je potrebné preskúmať, či tieto rozhodnutia nie sú vylúčené z vecnej pôsobnosti nariadenia
         č. 44/2001.

       O druhej a tretej otázke
      21      Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v dôsledku začatia
         konkurzného konania na majetok kupujúceho a ak sa vec, ktorá je predmetom výhrady vlastníctva, nachádza v členskom štáte začatia
         tohto konania, je žaloba podaná predávajúcim voči uvedenému kupujúcemu a založená na tejto výhrade, vylúčená z pôsobnosti
         nariadenia č. 44/2001.

      22      S cieľom odpovedať na tieto otázky je potrebné odkázať na odôvodnenia nariadenia č. 44/2001. Podľa odôvodnenia č. 2 niektoré
         odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému fungovaniu
         vnútorného trhu. Podľa odôvodnenia č. 7 tohto nariadenia je dôležité zaradiť do jeho vecnej pôsobnosti všetky hlavné občianske
         a obchodné veci. Odôvodnenie č. 15 uvedeného nariadenia zdôrazňuje potrebu zaručiť v záujme harmonického výkonu súdnictva,
         že sa v dvoch členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky.

      23      Tieto odôvodnenia preukazujú úmysel zákonodarcu Spoločenstva prikloniť sa k širokej koncepcii pojmu „občianska a obchodná
         vec“ uvedeného v článku 1 nariadenia č. 44/2001 a v dôsledku toho k jeho širokej pôsobnosti.

      24      Takému výkladu nasvedčuje aj prvá veta odôvodnenia č. 6 nariadenia č. 1346/2000, podľa ktorej by sa v súlade so zásadou proporcionality
         toto nariadenie malo obmedziť na ustanovenia o súdnej právomoci na začatie konkurzného konania a na rozsudky, ktoré sú vynesené
         priamo na základe konkurzného konania a ktoré sú s takýmto konaním úzko späté.

      25      V dôsledku toho pôsobnosť posledného uvedeného nariadenia by nemala byť predmetom širokého výkladu.

      26      Po uvedenom upresnení je potrebné pripomenúť, že v rámci svojej judikatúry týkajúcej sa Bruselského dohovoru Súdny dvor rozhodol,
         že žaloba je spojená s konkurzným konaním, keď vyplýva priamo z konkurzu a úzko súvisí s likvidáciou alebo so súdnym vyrovnaním
         (pozri rozsudok z 22. februára 1979, Gourdain, 133/78, Zb. s. 733, bod 4). Žaloba, ktorá má tieto črty, teda nepatrí do pôsobnosti
         tohto dohovoru (pozri rozsudok z 12. februára 2009, Seagon, C‑339/07, Zb. s. I‑767, bod 19).

      27      Keďže nariadenie č. 44/2001 nahrádza Bruselský dohovor vo vzťahoch medzi členskými štátmi, výklad ustanovení Bruselského dohovoru
         podaný Súdnym dvorom platí takisto pre ustanovenia nariadenia č. 44/2001, pokiaľ je možné považovať ustanovenia Bruselského
         dohovoru a ustanovenia nariadenia č. 44/2001 za rovnocenné. Z odôvodnenia č. 19 tohto nariadenia vyplýva, že musí byť zabezpečená
         kontinuita výkladu medzi Bruselským dohovorom a týmto nariadením (rozsudok z 23. apríla 2009, Draka NK Cables a i., C‑167/08,
         Zb. s. I‑3477, bod 20).

      28      V systéme zavedenom nariadením č. 44/2001 jeho článok 1 ods. 2 písm. b) zaujíma to isté miesto a plní rovnakú funkciu ako
         článok 1 druhý odsek bod 2 Bruselského dohovoru. Navyše tieto dve ustanovenia sú formulované zhodne (rozsudok z 2. júla 2009,
         SCT Industri, C‑111/08, Zb. s. I‑0000, bod 23).

      29      Vzhľadom na vyššie uvedené je to teda intenzita existujúceho spojenia medzi žalobou, ako je žaloba vo veci samej, a konkurzným
         konaním, ktorá je v zmysle vyššie citovanej judikatúry vychádzajúcej z rozsudku Gourdain smerodajná na rozhodnutie o tom,
         či sa výnimka uvedená v článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001 uplatní.

      30      Je potrebné konštatovať, že v situácii, ako je situácia vo veci samej, sa toto spojenie nezdá ani dostatočne priame, ani dostatočne
         úzke na to, aby bolo vylúčené uplatnenie nariadenia č. 44/2001.

      31      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že German Graphics, žalobca v konaní začatom pred Landgericht Braunschweig,
         žiadal vrátenie vecí, ktorých je vlastníkom, a že uvedený súd mal objasniť iba otázku vlastníctva k určitým strojom nachádzajúcim
         sa v spoločnosti Holland Binding v Holandsku. Odpoveď na túto právnu otázku nezávisí od začatia konkurzného konania. Žaloba,
         ktorú podal German Graphics, smerovala iba k zabezpečeniu uplatnenia výhrady vlastníctva, uzavretej v prospech poslednej menovanej
         spoločnosti.

      32      Inými slovami, žaloba týkajúca sa uvedenej výhrady vlastníctva predstavuje autonómnu žalobu, ktorá nie je založená na konkurznom
         práve a nevyžaduje si ani začatie takého typu konania, ani intervenciu zo strany správcu konkurznej podstaty.

      33      Za týchto okolností samotná skutočnosť, že správca konkurznej podstaty je účastníkom konania, nepostačuje na to, aby konanie
         začaté pred Landgericht Braunschweig mohlo byť kvalifikované ako konanie vyplývajúce priamo z konkurzu a úzko súvisiace s likvidáciou
         majetku.

      34      Je teda potrebné konštatovať, že taká žaloba, ako je žaloba, ktorú German Graphics podal pred Landgericht Braunschweig, nie
         je vylúčená z pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.

      35      Vnútroštátny súd sa však pýta na to, či článok 7 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 môže mať vplyv na kvalifikáciu žalôb, ktoré
         sa týkajú konkurzného konania. Toto ustanovenie sa obmedzuje na upresnenie, že „začatie konkurzného konania proti kupujúcemu
         majetku [kupujúcemu, ktorý kúpil majetok – neoficiálny preklad] nemá vplyv na práva predávajúceho založené na vyhradení vlastníckeho práva [výhrade vlastníctva – neoficiálny preklad], ak sa majetok v čase začatia konania nachádza na území členského štátu, ktorý nie je členským štátom, v ktorom sa konanie
         začalo“. Inými slovami, uvedené ustanovenie predstavuje iba materiálne pravidlo smerujúce k ochrane predávajúceho, pokiaľ
         ide o majetok nachádzajúci sa mimo členského štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie.

      36      Okrem toho vo veci samej uvedený článok 7 ods. 1 nie je uplatniteľný, keďže majetok spoločnosti German Graphics sa v čase
         začatia konkurzného konania nachádzal v Holandsku, teda na území členského štátu, v ktorom sa začalo toto konanie.

      37      Pokiaľ ide o dosah, ktorý by mohol mať článok 4 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1346/2000 na odpoveď Súdneho dvora týkajúcu
         sa kvalifikácie predmetnej žaloby vo veci samej, je potrebné konštatovať, že toto ustanovenie predstavuje iba pravidlo určené
         na predchádzanie konfliktu zákonov, stanovujúc, že právo štátu, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, je uplatniteľné na účely
         určenia „majetku, ktorý je súčasťou konkurznej podstaty, a spôsobu zaobchádzania s majetkom, ktorý dlžník nadobudol alebo
         ktorý mu pripadol po začatí konkurzného konania“. Toto ustanovenie nemá žiadny dosah na pôsobnosť nariadenia č. 44/2001.

      38      Vzhľadom na súhrn úvah uvedených vyššie je na druhú a tretiu otázku potrebné odpovedať, že výnimka uvedená v článku 1 ods. 2
         písm. b) nariadenia č. 44/2001, v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, sa pri zohľadnení ustanovenia článku
         4 ods. 2 písm. b) posledného uvedeného nariadenia má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na žalobu predávajúceho, podanú
         na základe výhrady vlastníctva proti kupujúcemu, ktorý je v konkurze, ak sa majetok, ktorý je predmetom tejto výhrady, nachádza
         v členskom štáte, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, v čase začatia tohto konania voči uvedenému kupujúcemu.

       O trovách
      39      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 25 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že formulácia
            „ak sa tento dohovor v danom prípade uplatňuje“ znamená, že pred prijatím záveru o uplatniteľnosti ustanovení upravujúcich
            uznanie a výkon, ktoré sú uvedené v nariadení Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov
            v občianskych a obchodných veciach, na iné rozhodnutia, než sú uvedené v článku 25 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, je potrebné
            preskúmať, či tieto rozhodnutia nie sú vylúčené z vecnej pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.
      2.      Výnimka uvedená v článku 1 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 44/2001, v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 sa
            má pri zohľadnení ustanovenia článku 4 ods. 2 písm. b) posledného uvedeného nariadenia vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje
            na žalobu predávajúceho, podanú na základe výhrady vlastníctva proti kupujúcemu, ktorý je v konkurze, ak sa majetok, ktorý
            je predmetom tejto výhrady, nachádza v členskom štáte, v ktorom sa začalo konkurzné konanie, v čase začatia tohto konania
            voči uvedenému kupujúcemu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. mája 1993. # Belgické kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci C-356/90 a C-180/91.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 14. novembra 2013.#Armin Maletic a Marianne Maletic proti lastminute.com Gmbh a TUI Österreich GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landesgericht Feldkirch.#Súdna právomoc v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 16 ods. 1 – Zmluva o zájazde uzavretá medzi spotrebiteľom s bydliskom v členskom štáte a cestovnou kanceláriou so sídlom v inom členskom štáte – Poskytovateľ služieb so sídlom v členskom štáte bydliska spotrebiteľa používaný cestovnou kanceláriou – Právo spotrebiteľa podať žalobu proti obidvom podnikom na súd v mieste svojho bydliska.#Vec C‑478/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
      zo 14. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Súdna právomoc v občianskych a obchodných veciach — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Článok 16 ods. 1 — Zmluva o zájazde uzavretá medzi spotrebiteľom s bydliskom v členskom štáte a cestovnou kanceláriou so sídlom v inom členskom štáte — Poskytovateľ služieb so sídlom v členskom štáte bydliska spotrebiteľa používaný cestovnou kanceláriou — Právo spotrebiteľa podať žalobu proti obidvom podnikom na súd v mieste svojho bydliska“
      Vo veci C‑478/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landesgericht Feldkirch (Rakúsko) z 20. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 24. októbra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Armin Maletic,

         Marianne Maletic

      proti

         lastminute.com GmbH,

         TUI Österreich GmbH,

      SÚDNY DVOR (ôsma komora),
      v zložení: predseda ôsmej komory C. G. Fernlund, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               TUI Österreich GmbH, v zastúpení: E. Reinitzer, Rechtsanwalt,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a S. Nunes de Almeida, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: W. Bogensberger a A.‑M. Rouchaud‑Joët, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

               2

               Tento návrh bol predložený v konaní, ktorého účastníkmi sú A. Maletic a M. Maletic (ďalej len „manželia Maleticovci“) na jednej strane a spoločnosti lastminute.com GmbH (ďalej len „lastminute.com“) a TUI Österreich GmbH (ďalej len „TUI“) na druhej strane, týkajúcom sa platby vo výške 1201, 38 eura spolu s úrokmi a ďalšími poplatkami za rezerváciu balíka cestovných služieb organizovaných spoločnosťou TUI, ktorú žalobcovia vo veci samej urobili u spoločnosti lastminute.com.

         Právny rámec

               3

               Odôvodnenia 2, 11 až 13 a 15 nariadenia č. 44/2001 stanovujú:

                        „(2)

                        Niektoré odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému fungovaniu vnútorného trhu. Vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach a zjednodušujúce formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkon rozsudkov členských štátov viazaných týmto nariadením.

                  …

                        (11)

                        Normy súdnej právomoci musia byť vysoko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného a právomoc založená na tomto kritériu musí byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet konania alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iné kritérium väzby. Bydlisko (sídlo) právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci.

                        (12)

                        Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho výkonu súdnictva.

                        (13)

                        V oblasti poistenia, spotrebiteľských zmlúv a pracovnoprávnych vzťahoch by slabší účastník mal byť chránený normami právomoci, ktoré lepšie chránia [jeho] záujmy než všeobecné normy právomoci.

                  …

                        (15)

                        V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v dvoch členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky. Musí existovať jasný a účinný spôsob riešenia prípadov litispendencie, súvisiacich nárokov a na odstránenie problémov, ktoré vyplývajú z rozdielneho určovania času, kedy začalo konanie, v právnych poriadkoch jednotlivých štátov. Na účely tohto nariadenia by sa mal tento čas definovať osobitne.“

               4

               Podľa článku 2 ods. 1 tohto nariadenia „osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu“.

               5

               Článok 3 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že „osoby s bydliskom na území členského štátu možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe princípov upravených v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly“.

               6

               Podľa článku 5 bodu 1 tohto nariadenia osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte v zmluvných veciach na súde podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby.

               7

               Podľa článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 možno tú istú osobu v prípade, ak ide o jedného z viacerých žalovaných, žalovať aj na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek z nich, za predpokladu, že nároky navzájom súvisia do takej miery, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.

               8

               Článok 15 ods. 1 písm. c) a článok 15 ods. 3 tohto nariadenia znie:
               „1.   Vo veciach týkajúcich sa zmluvy uzavretej spotrebiteľom na účely, ktoré nie je možné považovať za súčasť jeho podnikania alebo povolania, sa právomoc určí podľa tohto oddielu, pričom nie sú dotknuté ustanovenia článku 4 a článku 5 bod 5, ak ide:
               …

                        c)

                        vo všetkých ostatných prípadoch o zmluvu uzavretú s účastníkom, ktorý obchoduje alebo podniká v členskom štáte bydliska spotrebiteľa alebo akýmkoľvek spôsobom smeruje takéto činnosti do tohto členského štátu alebo do viacerých štátov vrátane tohto členského štátu, a zmluva spadá do rozsahu týchto činností.

                  …
               3.   Tento oddiel sa neuplatní na prepravné zmluvy s výnimkou tých, ktorých predmetom je zabezpečenie dopravy a ubytovania za jednu cenu.“

               9

               Článok 16 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
               „Spotrebiteľ môže žalovať druhého účastníka zmluvy buď na súdoch členského štátu, v ktorom má tento účastník bydlisko, alebo na súdoch podľa miesta bydliska spotrebiteľa.“

               10

               Článok 28 ods. 3 nariadenia č. 44/2001 znie takto:
               „Na účely tohto článku sa veci považujú za súvisiace, ak sú navzájom tak úzko spojené, že je vhodné prerokovať a rozhodnúť ich spoločne, a tak sa vyhnúť riziku nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               11

               Manželia Maleticovci bývajú v obci Bludesch (Rakúsko), ktorá patrí do súdneho obvodu Bezirksgericht Bludenz (Okresný súd v Bludenzi). Dňa 30. decembra 2011 si sami pre seba rezervovali a zaplatili balík cestovných služieb do Egypta v termíne od 10. do 24. januára 2012 vo výške 1858 eur na internetovej stránke lastminute.com. Spoločnosť lastminute.com, ktorá má sídlo v Mníchove (Nemecko), na svojej internetovej stránke uviedla, že je sprostredkovateľom zájazdu, a spresnila, že zájazd bude organizovať spoločnosť TUI, ktorá má sídlo vo Viedni (Rakúsko).

               12

               Rezervácia žalobcov vo veci samej sa týkala hotela Jaz Makadi Golf & Spa v Hurghade (Egypt). Spoločnosť lastminute.com túto rezerváciu potvrdila a zaslala ju TUI. Následne TUI zaslala manželom Maleticovcom „potvrdenie/faktúru“ z 5. januára 2012 so všetkými podrobnosťami zájazdu rezervovaného u spoločnosti lastminute.com, ale s názvom iného hotela, konkrétne hotela Jaz Makadi Star Resort Spa v Hurghade.

               13

               Žalobcovia vo veci samej si túto chybu všimli až po svojom príchode do Hurghady a zaplatili cenový rozdiel vo výške 1036 eur, aby sa mohli ubytovať v hoteli, ktorý si pôvodne rezervovali na internetovej stránke lastminute.com.

               14

               Dňa 13. apríla 2012 žalobcovia vo veci samej podali žalobu na Bezirksgericht Bludenz, v ktorej sa domáhali, aby im spoločnosti lastminute.com a TUI spoločne a nerozdielne vyplatili sumu 1201,38 eura spolu s úrokmi a ďalšími nákladmi, aby im tak vrátili cenový rozdiel a odškodnili ich za nepríjemnosti spôsobené na dovolenke.

               15

               Bezirksgericht Bludenz sa pri svojom preskúmaní obmedzil na overenie príslušnosti rozhodnúť o žalobe a uznesením zo 4. júla 2011 zamietol žalobu, pokiaľ ide o TUI, z dôvodu, že nie je miestne príslušný. Podľa tohto súdu sa nariadenie č. 44/2001 nepoužije na tento spor medzi žalobcami vo veci samej a TUI, pretože ide o čisto vnútroštátnu situáciu. Rozhodol, že podľa ustanovení relevantného vnútroštátneho práva je príslušným súdom súd v mieste bydliska žalovanej, teda príslušný súd vo Viedni, nie v Bludenzi.

               16

               Pokiaľ ale ide o lastminute.com, teda spoločnosť so sídlom v Nemecku, tento súd zastával názor, že podmienka stanovená v článku 15 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 44/2001 týkajúca sa činnosti smerujúcej do Rakúska bola splnená. V dôsledku toho sa považoval za príslušný rozhodnúť v spore vo veci samej. V tomto bode uznesenie nadobudlo právoplatnosť, pretože lastminute.com nepodala odvolanie.

               17

               Žalobcovia vo veci samej podali proti tomuto rozhodnutiu odvolanie („Rekurs“) na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, a tvrdili, že ich rezervácia bola ako jeden právny úkon od začiatku neoddeliteľne spojená so spoločnosťami lastminute.com ako sprostredkovateľkou zájazdu a TUI ako organizátorkou zájazdu. Pokiaľ ide o balík cestovných služieb, článok 15 ods. 3 v spojení s článkom 16 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 predstavujú právny základ právomoci súdu, na ktorý bola podaná žaloba, a to aj pokiaľ ide o TUI.

               18

               Vo svojom vyjadrení k žalobe TUI tvrdila, že príslušný rozhodnúť o žalobe podanej proti nej je len Bezirksgericht für Handelssachen Wien a že prvostupňový súd správne rozhodol, že v prejednávanej veci nejde o jeden právny úkon. Treba preto vychádzať z toho, že existujú dve rôzne zmluvy, a na základe toho posudzovať otázku súdnej právomoci.

               19

               Vnútroštátny súd chce zistiť, či situácia ako v prejednávanej veci predstavuje „čisto vnútroštátnu situáciu“ a akým spôsobom treba v tejto súvislosti vykladať pojem „druhý účastník zmluvy“ stanovený v článku 16 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 v situácii, keď podnikateľ v inom členskom štáte, než je členský štát bydliska spotrebiteľa, ponúka služby iného podnikateľa, ktorého sídlo sa nachádza na území členského štátu bydliska spotrebiteľa, ak spotrebiteľ podá žalobu proti tomuto „druhému účastníkovi zmluvy“, pretože mu toto ustanovenie umožňuje uplatniť svoj nárok pred súdmi v mieste svojho bydliska.

               20

               Vzhľadom na to, že účelom osobitných pravidiel pre právomoc v oblasti spotrebiteľských zmlúv stanovených v článku 15 a nasledujúcich nariadenia č. 44/2001 je chrániť slabšiu zmluvnú stranu tým, že poskytuje možnosť zvoliť si súd a obmedzuje možnosť prijatia ustanovení o možnosti zvoliť si súd, táto ochrana by podľa tohto súdu stratila zmysel, pokiaľ by nebolo možné uplatniť nároky, ktoré spotrebiteľovi vyplývajú z jednej rezervácie, voči dvom zmluvným stranám pred súdom príslušným na základe článku 16 ods. 1 nariadenia č. 44/2001.

               21

               Za týchto podmienok Landesgericht Feldkirch rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 16 ods. 1 nariadenia [č. 44/2001], ktorý stanovuje právomoc súdu podľa miesta bydliska spotrebiteľa, vykladať v tom zmysle, že v prípade, keď druhý účastník zmluvy (v tomto prípade sprostredkovateľ zájazdu so sídlom v zahraničí) používa služby iného účastníka zmluvy (v tomto prípade organizátora zájazdu so sídlom v tuzemsku), sa tento článok pri žalobách, ktoré sú na nich dvoch podané, uplatní aj na účastníka zmluvy so sídlom v tuzemsku?“

         O prejudiciálnej otázke

               22

               Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má pojem „druhý účastník zmluvy“ stanovený v článku 16 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej označuje aj zmluvného partnera hospodárskeho subjektu, s ktorým spotrebiteľ uzavrel túto zmluvu a ktorý má sídlo na území členského štátu bydliska tohto spotrebiteľa.

               23

               TUI tvrdí, že sa na ňu nariadenie č. 44/2001 nevzťahuje, a zastáva názor, že okolnosti veci samej vykazujú znaky čisto vnútroštátnej situácie, takže sa použijú ustanovenia vnútroštátneho práva týkajúce sa územnej súdnej príslušnosti.

               24

               Niet však pochybností o tom, že nariadenie č. 44/2001 sa vzťahuje na spoločnosť lastminute.com a že súd bydliska manželov Maleticovcov je príslušný rozhodnúť, pokiaľ ide o túto spoločnosť.

               25

               Treba preto preskúmať, či sa za okolností veci samej nariadenie č. 44/2001 vzťahuje na zmluvného partnera, akým je TUI, a či existuje cudzí prvok, ktorý odôvodňuje jeho uplatňovanie.

               26

               V tejto súvislosti, pokiaľ ide o Bruselský dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený a doplneným následnými zmluvami o pristúpení (ďalej len „Bruselský dohovor“), Súdny dvor už rozhodol, že uplatnenie pravidiel právomoci podľa tohto dohovoru si vyžaduje existenciu cudzieho prvku a na účely uplatnenia článku 2 Bruselského dohovoru (teraz článok 2 nariadenia č. 44/2001) medzinárodná povaha predmetného právneho vzťahu nemusí nevyhnutne vyplývať z toho, že sa týka viacerých zmluvných štátov z dôvodu podstaty sporu alebo bydliska účastníkov konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. marca 2005, Owusu, C-281/02, Zb. s. I-1383, body 25 a 26).

               27

               Treba pripomenúť, že keďže nariadenie č. 44/2001 nahradilo Bruselský dohovor, výklad ustanovení tohto dohovoru podaný Súdnym dvorom platí takisto pre ustanovenia uvedeného nariadenia, pokiaľ je možné považovať ustanovenia týchto právnych predpisov za rovnocenné (rozsudok zo 4. mája 2010, TNT Express Nederland, C-533/08, Zb. s. I-4107, bod 36 a citovaná judikatúra).

               28

               V bode 26 tohto rozsudku sa síce už uviedlo, že medzinárodná povaha predmetného právneho vzťahu nemusí nevyhnutne vyplývať z toho, že sa týka viacerých zmluvných štátov z dôvodu podstaty sporu alebo bydliska účastníkov konania, treba však konštatovať, podobne ako Komisia a portugalská vláda, že nariadenie č. 44/2001 sa tým skôr uplatní v prejednávanej veci, kde je cudzí prvok prítomný nielen v súvislosti s lastminute.com, čo sa nespochybňuje, ale aj v súvislosti s TUI.

               29

               Aj za predpokladu, že by jeden právny úkon, ktorým manželia Maleticovci rezervovali a zaplatili svoj balík cestovných služieb na internetovej stránke lastminute.com, mohol byť rozdelený na dva rôzne zmluvné vzťahy, jeden s internetovou cestovnou kanceláriou lastminute.com a druhý s organizátorkou zájazdov TUI, tento druhý zmluvný vzťah nemožno kvalifikovať ako „čisto vnútroštátny“, pretože bol neoddeliteľne spojený s prvým zmluvným vzťahom tým, že sa realizoval prostredníctvom uvedenej cestovnej kancelárie so sídlom v inom členskom štáte.

               30

               Ďalej treba vziať do úvahy ciele v odôvodneniach 13 a 15 nariadenia č. 44/2001 týkajúce sa ochrany spotrebiteľa ako „slabšieho účastníka“ zmluvy a minimalizácie „možnosti súbežných konaní [s cieľom] zaručiť, že sa v dvoch členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky“.

               31

               Tieto ciele bránia tomu, aby manželia Maleticovci súbežne viedli súvisiace konania v Bludenzi a vo Viedni proti dvom hospodárskym subjektom zapojeným do rezervácie a organizácie balíka cestovných služieb vo veci samej.

               32

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že pojem „druhý účastník zmluvy“ stanovený v článku 16 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej označuje aj zmluvného partnera hospodárskeho subjektu, s ktorým spotrebiteľ uzavrel túto zmluvu a ktorý má sídlo na území členského štátu bydliska tohto spotrebiteľa.

         O trovách

               33

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

                     Pojem „druhý účastník zmluvy“ stanovený v článku 16 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej označuje aj zmluvného partnera hospodárskeho subjektu, s ktorým spotrebiteľ uzavrel túto zmluvu a ktorý má sídlo na území členského štátu bydliska tohto spotrebiteľa.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. júla 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-353/89.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 8. marca 2006.#Dimitra Lantzoni proti Súdnemu dvoru Európskej únie.#Vec T-289/04.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 9. júla 2003. # Laboratorios RTB, SL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-156/01.