title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. septembra 2014.#Monika Kušionová proti SMART Capital, a.s.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Krajský súd v Prešove.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky – Zmluva o spotrebiteľskom úvere – Článok 1 ods. 2 – Zmluvná podmienka odrážajúca záväzné zákonné ustanovenie – Pôsobnosť smernice – Článok 3 ods. 1, článok 4, článok 6 ods. 1 a článok 7 ods. 1 – Zabezpečenie pohľadávky záložným právom na nehnuteľný majetok – Možnosť výkonu tohto záložného práva predajom na dražbe – Súdne preskúmanie.#Vec C‑34/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑34/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný na základe rozhodnutia Krajského súdu v Prešove z 20. decembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 23. januára 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Monika Kušionová
            proti
            SMART Capital, a. s.,
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
            generálny advokát: N. Wahl,
            tajomník: M. Aleksejev, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júna 2014,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – slovenská vláda, v zastúpení: B. Ricziová, splnomocnená zástupkyňa,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: A. Tokár a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento

            Odôvodnenie
            Rozsudok
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288) a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (Ú. v. EÚ L 149, s. 22), vo svetle článku 38 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a rozsudku Simmenthal (106/77, EU:C:1978:49).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Monikou Kušionovou a SMART Capital, a. s. (ďalej len „SMART Capital“), týkajúceho sa možností výkonu záložného práva zriadeného na zabezpečenie zmluvy o hypotekárnom úvere a prípustnosti podmienok uvedených v tejto zmluve.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Článok 7 Charty stanovuje, že „každý má právo na rešpektovanie svojho súkromného a rodinného života, obydlia a komunikácie“.
            4. Článok 38 Charty uvádza, že politiky Európskej únie zabezpečia vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa.
            5. Článok 47 Charty vo svojom prvom odseku stanovuje:
            „Každý, koho práva a slobody zaručené právom Únie sú porušené, má za podmienok ustanovených v tomto článku právo na účinný prostriedok nápravy pred súdom.“
            6. Dvanáste až štrnáste odôvodnenie a dvadsiate štvrté odôvodnenie smernice 93/13 znejú:
            „keďže podľa súčasného stavu vnútroštátne právne predpisy umožňujú plánovať len čiastočné zosúladenie; keďže najmä zmluvné podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté podliehajú tejto smernici; keďže členské štáty by mali mať možnosť výberu, so zreteľom na [Zmluvu o ES], poskytnúť spotrebiteľom vysokú úroveň ochrany prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú prísnejšie ako ustanovenia tejto smernice;
            keďže sa v zákonných alebo regulačných opatreniach členských štátov, ktoré priamo alebo nepriamo určujú podmienky spotrebiteľských zmlúv, nepredpokladá, že budú obsahovať nekalé podmienky; keďže sa z toho dôvodu nejaví potrebné zaoberať sa podmienkami odrážajúcimi povinné zákonné alebo regulačné opatrenia…; keďže v tomto ohľade znenie ‚kogentné zákonné alebo regulačné opatrenia‘ uvedené v článku 1 ods. 2 zahŕňa pravidlá, ktoré podľa zákona platia medzi zmluvnými stranami za predpokladu, že neboli vytvorené žiadne iné dohody;
            keďže členské štáty zabezpečia, aby do zmlúv neboli zahrnuté nekalé podmienky…
            …
            keďže súdy alebo správne orgány členských štátov musia mať k dispozícii primerané a účinné prostriedky na zabránenie ďalšieho uplatňovania nekalých podmienok v [spotrebiteľských] zmluvách“.
            7. Článok 1 smernice 93/13 stanovuje:
            „1. Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa [týkajú] nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
            2. Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia…, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“
            8. Podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice:
            „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.“
            9. Článok 6 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje: „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa…“
            10. Článok 7 ods. 1 tej istej smernice uvádza:
            „Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“
            Slovenské právo
            11. Podľa ustanovenia § 151j ods. 1 Občianskeho zákonníka:
            „Ak pohľadávka zabezpečená záložným právom nie je riadne a včas splnená, môže záložný veriteľ začať výkon záložného práva. V rámci výkonu záložného práva sa záložný veriteľ môže uspokojiť spôsobom určeným v zmluve alebo predajom zálohu na dražbe podľa osobitného zákona… alebo domáhať sa uspokojenia predajom zálohu podľa osobitných zákonov,… ak tento zákon alebo osobitný zákon neustanovuje inak.“
            12. Vnútroštátny súd uvádza, že na predmetný odsek 1 sa vzťahuje poznámka pod čiarou vložená za výrazom „podľa osobitného zákona“, ktorá odkazuje na zákon č. 527/2002 Z. z. o dobrovoľných dražbách a o doplnení zákona Slovenskej národnej rady č. 323/1992 Zb. o notároch a notárskej činnosti (Notársky poriadok) v znení neskorších predpisov (ďalej len „zákon o dobrovoľných dražbách“), a poznámka pod čiarou uvedená za výrazom „osobitných zákonov“, ktorá odkazuje na Občiansky súdny poriadok a Exekučný poriadok.
            13. Ustanovenie § 151m Občianskeho zákonníka znie:
            „(1) Predať záloh spôsobom určeným v zmluve o zriadení záložného práva alebo na dražbe môže záložný veriteľ najskôr po uplynutí 30 dní odo dňa oznámenia o začatí výkonu záložného práva záložcovi a dlžníkovi, ak osoba dlžníka nie je totožná s osobou záložcu, ak osobitný zákon neustanovuje inak…
            (2) Záložca a záložný veriteľ sa môžu po oznámení o začatí výkonu záložného práva dohodnúť, že záložný veriteľ je oprávnený predať záloh spôsobom dohodnutým v zmluve o zriadení záložného práva alebo na dražbe aj pred uplynutím lehoty podľa odseku 1.
            (3) Záložný veriteľ, ktorý začal výkon záložného práva s cieľom uspokojiť svoju pohľadávku spôsobom dohodnutým v zmluve o zriadení záložného práva, môže kedykoľvek počas výkonu záložného práva zmeniť spôsob výkonu záložného práva a predať záloh na dražbe alebo domáhať sa uspokojenia predajom zálohu podľa osobitných zákonov. Záložný veriteľ je povinný informovať záložcu o zmene spôsobu výkonu záložného práva.“
            14. Podľa § 74 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku môže súd nariadiť predbežné opatrenie, ak je potrebné, aby boli dočasne upravené pomery účastníkov, alebo ak je obava, že by bol ohrozený výkon súdneho rozhodnutia. V súlade s § 76 ods. 1 tohto poriadku môže súd predbežným opatrením nariadiť účastníkovi najmä, aby „niečo vykonal, niečoho sa zdržal alebo niečo znášal“.
            15. Zákon o dobrovoľných dražbách definuje v § 6 dražobníka ako „osobu, ktorá organizuje dražbu a spĺňa podmienky ustanovené týmto a osobitným zákonom a vzniklo jej oprávnenie na prevádzkovanie príslušnej živnosti“, a v § 7 ods. 1 navrhovateľa dražby ako vlastníka predmetu dražby, záložného veriteľa alebo inú osobu, ktorá je oprávnená navrhnúť vykonanie dražby podľa osobitného zákona.
            16. Pokiaľ ide konkrétne o záložného veriteľa, § 7 ods. 2 toho istého zákona uvádza, že tento veriteľ je povinný písomne vyhlásiť nielen to, že predmet dražby je možné dražiť, ale aj pravosť, výšku a splatnosť pohľadávky, pre ktorú sa navrhuje výkon záložného práva podľa tohto zákona.
            17. Podľa § 16 ods. 1 uvedeného zákona možno dražbu vykonať len na základe písomnej zmluvy o vykonaní dražby medzi navrhovateľom dražby s dražobníkom.
            18. Na základe § 17 zákona o dobrovoľných dražbách je dražobník povinný vyhlásiť konanie dražby oznámením o dražbe. Ak je predmetom dražby byt, dom, iná nehnuteľnosť, podnik alebo jeho organizačná zložka alebo ak najnižšie podanie presiahne 16 550 eur, uverejní dražobník oznámenie o dražbe v registri dražieb najmenej 30 dní pred začatím dražby a zároveň bez zbytočného odkladu zašle oznámenie o dražbe ministerstvu na zverejnenie v Obchodnom vestníku . Oznámenie o dražbe sa zasiela aj navrhovateľovi dražby, dlžníkovi záložného veriteľa, vlastníkovi predmetu dražby, ak nie je totožný s dlžníkom.
            19. V prípade, že predmetom dražby je byt, dom alebo iná nehnuteľnosť, § 20 ods. 13 uvedeného zákona uvádza, že priebeh dražby musí byť osvedčený notárskou zápisnicou, v ktorej notár uvedie aj povinnosť predchádzajúceho vlastníka podľa § 29 ods. 2 prvej vety tohto zákona.
            20. Ustanovenie § 21 ods. 2 toho istého zákona upravuje, že v prípade, že boli porušené ustanovenia tohto zákona, môže osoba, ktorá tvrdí, že tým bola dotknutá na svojich právach, požiadať súd, aby určil neplatnosť dražby. Právo domáhať sa určenia neplatnosti dražby však zaniká, ak sa neuplatní do troch mesiacov odo dňa príklepu, okrem prípadu, ak dôvody neplatnosti dražby súvisia so spáchaním trestného činu a zároveň ide o dražbu domu alebo bytu, v ktorom má predchádzajúci vlastník predmetu dražby v čase príklepu hlásený trvalý pobyt.
            21. Ustanovenie § 21 ods. 4 uvedeného zákona spresňuje, že účastníkmi súdneho konania o neplatnosť dražby sú podľa odseku 2 tohto paragrafu navrhovateľ dražby, dražobník, vydražiteľ, predchádzajúci vlastník a dotknutá osoba podľa tohto odseku 2.
            22. Ak vydražiteľ zmaril dražbu alebo ak súd určil dražbu za neplatnú, odsek 5 uvedeného § 21 stanovuje, že účinky príklepu zanikajú ku dňu príklepu.
            23. V prípade dražby nehnuteľnosti podľa § 20 ods. 13 zákona o dobrovoľných dražbách § 29 ods. 2 tohto zákona v prvom rade stanovuje, že predchádzajúci vlastník je povinný odovzdať predmet dražby na základe predloženia osvedčeného odpisu notárskej zápisnice a doloženia totožnosti vydražiteľa podľa podmienok uvedených v oznámení o dražbe bez zbytočných prieťahov. Ďalej je dražobník povinný na mieste spísať zápisnicu o odovzdaní predmetu dražby. Napokon zápisnica obsahuje najmä podrobný opis stavu, v akom sa predmet dražby vrátane príslušenstva nachádzal pri odovzdaní práv a záväzkov viaznucich na predmete dražby.
            24. Ustanovenie § 32 ods. 1 uvedeného zákona uvádza, že ak nie je stanovené inak, výťažok dražby po uhradení nákladov dražby, po uspokojení pohľadávok záložného veriteľa a po zaplatení ceny dosiahnutej vydražením bez zbytočných prieťahov dražobník odovzdá predchádzajúcemu vlastníkovi predmetu dražby.
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            25. Dňa 26. februára 2009 M. Kušionová uzavrela so spoločnosťou SMART Capital spotrebiteľskú úverovú zmluvu, na základe ktorej jej bol poskytnutý úver vo výške 10 000 eur. Na zabezpečenie pohľadávky z úverovej zmluvy bolo zriadené záložné právo na nehnuteľnosť, a to rodinný dom, v ktorom žalobkyňa vo veci samej býva.
            26. Žalobkyňa vo veci samej podala na Okresný súd Humenné žalobu o neplatnosť úverovej zmluvy a zmluvy o zriadení záložného práva smerujúcu proti spoločnosti SMART Capital z dôvodu neprijateľnosti zmluvných podmienok, ktoré ju voči tejto spoločnosti zaväzujú. Uvedený prvostupňový súd úverovú zmluvu čiastočne zrušil, pričom označil niektoré zmluvné podmienky za neprijateľné. Zmluva o zriadení záložného práva bola zrušená v celom rozsahu. Proti tomuto rozsudku podali obaja účastníci konania vo veci samej odvolanie na Krajský súd v Prešove.
            27. Vnútroštátny súd sa snaží zistiť, či jedna zo zmluvných podmienok zmluvy o zriadení záložného práva, konkrétne podmienka týkajúca sa mimosúdneho výkonu záložného práva na nehnuteľnosť, ktorú spotrebiteľ poskytol ako zabezpečenie pohľadávky, má nekalú povahu, a pripomína, že uvedená podmienka veriteľovi umožňuje výkon zriadeného záložného práva bez toho, aby došlo k súdnemu preskúmaniu.
            28. V rámci tohto posúdenia však vnútroštátny súd poukázal na dodatočné výkladové ťažkosti spojené s tým, že dotknutá zmluvná podmienka vychádza z právnej normy, konkrétne z § 151j Občianskeho zákonníka.
            29. Vzhľadom na to, že zmluvné podmienky, ktorých preskúmanie má vykonať vnútroštátny súd, možno kvalifikovať ako nekalé v zmysle smernice 93/13 a jedna z nich vychádza zo zákona, tento súd zastáva názor, že vyriešenie sporu vo veci samej závisí od výkladu práva Únie.
            30. Za týchto podmienok Krajský súd v Prešove rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
            „1. Má sa [smernica 93/13] a [smernica 2005/29] vo svetle článku 38 [Charty] vykladať v tom zmysle, že je s nimi v rozpore právna úprava členského štátu, akou je ustanovenie § 151j ods. 1 občianskeho zákonníka v spojení s ďalšími ustanoveniami právnej úpravy dotknutej vo veci samej, ktorá umožňuje veriteľovi vymôcť plnenie z neprijateľných zmluvných podmienok vykonaním záložného práva na nehnuteľný majetok spotrebiteľa bez posúdenia zmluvných podmienok súdom napriek existencii sporu v otázke, či nejde o neprijateľnú zmluvnú podmienku?
            2. Bránia právne predpisy Európskej únie uvedené [v prvej otázke] použitiu takého vnútroštátneho pravidla, akým je ustanovenie § 151j ods. 1 občianskeho zákonníka v spojení s ďalšími ustanoveniami právnej úpravy dotknutej vo veci samej, ktoré umožňujú veriteľovi vymôcť plnenie z neprijateľných zmluvných podmienok vykonaním záložného práva na nehnuteľnosť spotrebiteľa bez posúdenia zmluvných podmienok súdom napriek existencii sporu v otázke, či nejde o neprijateľnú zmluvnú podmienku?
            3. Má sa rozsudok Súdneho dvora [Simmenthal (EU:C:1978:49)] vykladať tak, že v záujme naplnenia cieľa smerníc uvedených [v prvej otázke] vo svetle článku 38 [Charty] vnútroštátny súd neuplatní vnútroštátne ustanovenia, akým je ustanovenie § 151j ods. 1 občianskeho zákonníka v spojení s ďalšími ustanoveniami právnej úpravy dotknutej vo veci samej, ktoré umožňujú veriteľovi vymôcť plnenie z neprijateľných zmluvných podmienok vykonaním záložného práva na nehnuteľný majetok spotrebiteľa bez posúdenia zmluvných podmienok súdom a tak napriek existencii sporu obísť ex offo  súdnu kontrolu zmluvných podmienok?
            4. Má sa článok 4 [smernice 93/13] vykladať tak, že zmluvná podmienka v spotrebiteľskej zmluve, ktorú uzavrel spotrebiteľ bez zastúpenia advokátom, ktorá umožňuje veriteľovi vykonať mimosúdne záložné právo bez súdnej kontroly, je obchádzaním dôležitej zásady únijného práva ex offo  súdnej kontroly zmluvných podmienok a z tohto dôvodu je nekalá aj za stavu, že znenie takejto zmluvnej podmienky vychádza z vnútroštátneho predpisu?“
            Vývoj, ku ktorému došlo po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania
            31. Na pojednávaní, ktoré sa uskutočnilo 5. júna 2014, slovenská vláda informovala Súdny dvor, že z dôvodu prijatia zákona č. 106/2014 Z. z. z 1. apríla 2014 uplatniteľného na všetky zmluvy platné od 1. júna 2014 boli zmenené procesné pravidlá týkajúce sa výkonu záložných práv.
            32. Konkrétne článok V ods. 7 tohto zákona doplnil § 21 ods. 2 zákona o dobrovoľných dražbách tak, že uvedené ustanovenie teraz znie:
            „V prípade, ak sa spochybňuje platnosť záložnej zmluvy alebo boli porušené ustanovenia tohto zákona, môže osoba, ktorá tvrdí, že tým bola dotknutá na svojich právach, požiadať súd, aby určil neplatnosť dražby…“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prípustnosti prejudiciálnych otázok
            33. Nemecká vláda sa v prvom rade domnieva, že prvé dve prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom sú neprípustné.
            34. Vnútroštátny súd totiž neposkytol skutkové a právne informácie potrebné na to, aby Súdny dvor mohol na uvedené otázky užitočne odpovedať. Na jednej strane možnosť výkonu záložného práva bez toho, aby došlo k súdnemu preskúmaniu, nie je otázkou, ktorá by sa týkala nekalých obchodných praktík. Na druhej strane vnútroštátny súd konkrétnym spôsobom vôbec neodkazuje na ustanovenia smernice 2005/29.
            35. Ďalej tieto otázky predstavujú podľa nemeckej vlády teoretické otázky, ktorých zodpovedanie nepatrí do právomoci Súdneho dvora. Záložné právo totiž ešte nebolo spoločnosťou SMART Capital vykonané, a preto situácia, ktorú opísal vnútroštátny súd, neexistuje.
            36. Napokon konanie vo veci samej sa týka neplatnosti zmluvy o pôžičke a zmluvy o zriadení záložného práva. Vnútroštátny súd sa však svojimi prvými dvomi prejudiciálnymi otázkami skôr usiluje získať posúdenie súladu vnútroštátnych procesných ustanovení so smernicou 93/13. Keďže cieľom tejto smernice je aproximovať právne úpravy členských štátov týkajúce sa nekalých zmluvných podmienok, vzťahuje sa len na zmluvné podmienky uvedené v zmluvách, a nie na podmienky výkonu daného záložného práva, ktoré stanovuje vnútroštátne právo.
            37. Slovenská vláda, ktorá uznáva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je v určitých ohľadoch neúplný, sa však domnieva, že prvé dve otázky položené vnútroštátnym súdom sú prípustné. Európska komisia na pojednávaní uviedla, že podmienky neprípustnosti, ktoré Súdny dvor definoval v uznesení SKP (C‑433/11, EU:C:2012:702), nie sú v tejto veci splnené, a v dôsledku toho sa domnieva, že tieto dve otázky sú prípustné.
            38. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor teda môže návrh vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania zamietnuť len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (rozsudok Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, bod 27 a citovaná judikatúra).
            39. V prvom rade je potrebné uviesť, že prvá prejudiciálna otázka sa v skutočnosti okrem smernice 93/13 týka aj smernice 2005/29. Ako však správne uviedla nemecká vláda, vnútroštátny súd iba cituje túto smernicu bez toho, aby uviedol dôvod, prečo je jej výklad potrebný na vyriešenie sporu vo veci samej. Okrem toho ani nespresňuje, v akom rozsahu postup výkonu záložného práva, ktorý spochybňuje žalobkyňa vo veci samej, môže predstavovať nekalú obchodnú praktiku.
            40. Pokiaľ ide ďalej o predmet tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ten sa týka dosahu článku 1 ods. 2, článku 3 ods. 1, článku 4, článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 smernice 93/13, teda ustanovení, na základe ktorých normotvorca Únie stanovil výnimku z pôsobnosti tejto smernice, definoval nekalú podmienku, zakotvil pravidlo, podľa ktorého nekalá podmienka nezaväzuje spotrebiteľa, a spresnil, že členské štáty zabezpečia, aby existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili uplatňovaniu nekalých podmienok.
            41. Preto budú otázky, ktoré položil vnútroštátny súd, zodpovedané len vzhľadom na ustanovenia smernice 93/13.
            42. V druhom rade skutočnosť, že záložné právo ešte nebolo úplne vykonané, neznamená, že uvedené otázky majú hypotetickú povahu. Na jednej strane vnútroštátny súd zdôrazňuje, že SMART Capital vzhľadom na spotrebiteľku skutočne podnikla kroky s cieľom predať nehnuteľnosť predstavujúcu záloh. Na druhej strane, hoci nedošlo k výkonu záložného práva, cieľom položených otázok nie je ani tak skutočnosť, či došlo k predaju, ako skôr to, či záložný veriteľ môže z právneho hľadiska pristúpiť k takémuto predaju a či dlžník môže tento výkon napadnúť súdnou cestou.
            43. V tomto zmysle prejudiciálne otázky nemajú hypotetickú povahu a požadovaný výklad ustanovení smernice 93/13 je potrebný na vyriešenie sporu vo veci samej.
            44. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je teda opodstatnené vyhlásiť návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný.
            O veci samej
            O prvej až tretej otázke
            45. Je dôležité spresniť, že hoci sa v prvej otázke uvádza len článok 38 Charty, tento návrh na začatie prejudiciálneho konania v podstate odkazuje najmä na článok 47 Charty, ktorý spomedzi rozhodujúcich ustanovení práva Únie aj cituje. Vzhľadom na to, že cieľom prvých troch otázok položených vnútroštátnym súdom je určiť úroveň ochrany priznanej spotrebiteľom, ako aj jednotlivé prostriedky nápravy pred súdom, na ktoré majú títo spotrebitelia právo, je vhodné zaradiť tento článok medzi nástroje práva Únie, o ktorých výklad vnútroštátny súd žiada Súdny dvor.
            46. Svojimi prvými tromi otázkami, ktoré je potrebné preskúmať vo vzájomnej súvislosti, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia smernice 93/13 majú vo svetle článkov 38 a 47 Charty vykladať tak, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, ako je úprava dotknutá vo veci samej, umožňujúca vymôcť pohľadávku založenú na zmluvných podmienkach, ktoré sú prípadne nekalé, mimosúdnym výkonom záložného práva na nehnuteľný majetok, ktorý spotrebiteľ poskytol ako zabezpečenie pohľadávky. V prípade kladnej odpovede sa tento súd snaží zistiť, či v súlade s judikatúrou vyplývajúcou z rozsudku Simmenthal (EU:C:1978:49) sa tieto vnútroštátne ustanovenia nemajú uplatniť.
            47. Na jednej strane treba pripomenúť, že článok 38 Charty stanovuje, že politiky Únie zabezpečia vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa. Článok 47 Charty sa týka práva na účinný prostriedok nápravy pred súdom. Tieto požiadavky platia pre vykonávanie smernice 93/13 (pozri v tomto zmysle rozsudok Pohotovosť, EU:C:2014:101, bod 52).
            48. Na druhej strane Súdny dvor už vo svojej judikatúre konštatoval, že systém ochrany zavedený smernicou 93/13 vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky vopred pripravené predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (rozsudky Pohotovosť, EU:C:2014:101, bod 39 a citovaná judikatúra; Kásler a Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282 bod 39 a citovaná judikatúra, ako aj Sánchez Morcillo a Abril García, EU:C:2014:2099, bod 22).
            49. Pokiaľ ide o výkon zábezpeky, ktorá sa vzťahuje na spotrebiteľské zmluvy o pôžičke, treba konštatovať, že smernica 93/13 neobsahuje nijakú úpravu týkajúcu sa výkonu záložných práv.
            50. Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že v prípade neexistencie harmonizácie vnútroštátnych mechanizmov núteného výkonu v práve Únie vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu prináleží, aby na základe zásady procesnej autonómie také pravidlá zaviedol, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudky Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 50 a citovanú judikatúru, ako aj Pohotovosť, EU:C:2014:101, bod 46).
            51. Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, treba uviesť, že Súdny dvor nemá žiaden dôvod pochybovať o súlade vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej s uvedenou zásadou.
            52. Pokiaľ ide o zásadu efektivity, je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že každý prípad, v ktorom sa vynára otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v rámci celého procesného postupu, na jeho priebeh a osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov (rozsudok Asociación de Consumidores Independientes de Castilla y León, C‑413/12, EU:C:2013:800, bod 34 a citovaná judikatúra).
            53. Okrem toho špecifiká súdnych konaní, ktoré prebiehajú v rámci vnútroštátneho práva medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi, nemôžu predstavovať skutočnosť spôsobilú ovplyvniť právnu ochranu, ktorá spotrebiteľom musí byť poskytnutá podľa ustanovení smernice 93/13 (pozri v tomto zmysle rozsudky Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 55 a citovanú judikatúru, ako aj Aziz, EU:C:2013:164, bod 62).
            54. V situácii, ako je situácia dotknutá vo veci samej, je teda dôležité stanoviť, v akom rozsahu by bolo prakticky nemožné alebo nadmerne sťažené uplatniť ochranu, ktorú priznáva uvedená smernica.
            55. V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že § 151m ods. 1 Občianskeho zákonníka v spojení s § 17 ods. 3 zákona o dobrovoľných dražbách stanovuje, že predaj na dražbe možno spochybniť v lehote 30 dní odo dňa oznámenia o začatí výkonu záložného práva a že osoba, ktorá spochybňuje podmienky tohto predaja, disponuje na základe § 21 ods. 2 uvedeného zákona lehotou v dĺžke 3 mesiace odo dňa príklepu na to, aby sa obrátila na súd.
            56. Hoci smernica 93/13 v prípadoch, v ktorých proti sebe stoja predajca alebo dodávateľ a spotrebiteľ, ukladá vnútroštátnemu súdu, ktorý o týchto sporoch rozhoduje, povinnosť konať aktívne a nezávisle od samotných zmluvných strán (rozsudky Asbeek Brusse a de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 39 a citovaná judikatúra, ako aj Pohotovosť, EU:C:2014:101, bod 40 a citovaná judikatúra), dodržiavanie zásady efektivity nemôže v plnej miere nahradiť úplnú nečinnosť dotknutého spotrebiteľa (pozri v tomto zmysle rozsudok Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 47).
            57. S výhradou overení, ktoré má vykonať vnútroštátny súd, kombináciu lehôt stanovených vnútroštátnou právnou úpravou dotknutou vo veci samej, ktoré sú pripomenuté v bode 55 tohto rozsudku, nemožno porovnávať ani s lehotou 20 dní dotknutou vo veci, ktorá bola predmetom rozsudku Banco Español de Crédito (EU:C:2012:349), ani s okolnosťami veci, ktorá viedla k vyhláseniu rozsudku Aziz (EU:C:2013:164, body 57 až 59), v ktorej bol opravný prostriedok spotrebiteľa podaný proti týmto opatreniam vopred odsúdený na neúspech.
            58. Okrem toho s cieľom zachovať práva, ktoré spotrebiteľom vyplývajú zo smernice 93/13, sú členské štáty povinné, najmä na základe článku 7 ods. 1 tejto smernice, prijať ochranné opatrenia s cieľom zastaviť používanie zmluvných podmienok kvalifikovaných ako nekalé. Toto navyše podporuje dvadsiate štvrté odôvodnenie tejto smernice, ktoré spresňuje, že súdy alebo správne orgány členských štátov musia mať na tieto účely k dispozícii primerané a účinné prostriedky.
            59. Konkrétne podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa zásady lojálnej spolupráce, ktorá je teraz zakotvená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, členské štáty, ktoré si zachovávajú právo na výber sankcií uplatniteľných na porušenia práva Únie, musia najmä zabezpečiť, aby tieto sankcie boli účinné, primerané a odrádzajúce (pozri v tomto zmysle rozsudok LCL Le Crédit Lyonnais, C‑565/12, EU:C:2014:190, bod 44 a citovanú judikatúru).
            60. Pokiaľ ide o účinnú a odrádzajúcu povahu, na jednej strane písomné pripomienky, ktoré Súdnemu dvoru predložila slovenská vláda, spresňujú, že v priebehu tohto konania o mimosúdnom výkone záložného práva môže príslušný vnútroštátny súd na základe § 74 ods. 1 a § 76 ods. 1 Občianskeho súdneho poriadku prijať predbežné opatrenia zakazujúce pokračovanie v uskutočnení tohto predaja.
            61. Na druhej strane, ako bolo pripomenuté v bodoch 31 a 32 tohto rozsudku, je zjavné, že zákon č. 106/2014 Z. z. prijatý 1. apríla 2014, ktorý nadobudol účinnosť 1. júna 2014 a je uplatniteľný na všetky zmluvy o zriadení záložného práva platné od tohto dňa, zmenil procesné pravidlá uplatniteľné na zmluvnú podmienku, ako je podmienka dotknutá vo veci samej. Konkrétne § 21 ods. 2 zákona o dobrovoľných dražbách v platnom znení umožňuje súdu, aby v prípade spochybnenia platnosti podmienky záložnej zmluvy určil neplatnosť dražby, pričom toto rozhodnutie so spätnou účinnosťou stavia spotrebiteľa takmer do rovnakého postavenia v porovnaní s tým, ktoré mal pôvodne, a teda v prípade protiprávnosti dražby neobmedzuje náhradu jeho škody iba na finančnú kompenzáciu.
            62. Pokiaľ ide o primeranú povahu sankcie, osobitnú pozornosť treba venovať okolnosti, že majetok dotknutý konaním o mimosúdnom výkone záložného práva, o ktorý ide vo veci samej, je nehnuteľnosť určená na bývanie spotrebiteľa a jeho rodiny.
            63. Strata rodinného obydlia totiž môže vážne ohroziť nielen práva spotrebiteľa (rozsudok Aziz, EU:C:2013:164, bod 61), ale aj uviesť rodinu dotknutého spotrebiteľa do osobitne citlivej situácie (pozri v tomto zmysle uznesenie predsedu Súdneho dvora vo veci Sánchez Morcillo a Abril García, EU:C:2014:1388, bod 11).
            64. V tejto súvislosti Európsky súd pre ľudské práva rozhodol, že strata bývania je jedným z najvážnejších zásahov do práva na rešpektovanie obydlia a každý, komu takýto vážny zásah hrozí, musí mať v podstate možnosť predložiť primeranosť takého opatrenia na súdne preskúmanie (pozri rozsudky ESĽP McCann v. Spojené kráľovstvo, č. 19009/04, § 50, ESĽP 2008, a Rousk v. Švédsko, č. 27183/04, § 137).
            65. V práve Únie predstavuje právo na obydlie základné právo zaručené článkom 7 Charty, ktoré musí vnútroštátny súd zohľadniť pri vykonávaní smernice 93/13.
            66. Konkrétne, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré pre spotrebiteľa a jeho rodinu spôsobuje vysťahovanie z obydlia predstavujúceho ich hlavné bydlisko, Súdny dvor už zdôraznil dôležitosť toho, aby príslušný vnútroštátny súd disponoval predbežnými opatreniami umožňujúcimi prerušenie, prípadne zmarenie protiprávneho konania o výkone rozhodnutia týkajúceho sa nehnuteľnosti zaťaženej hypotékou v prípade, keď je prijatie takýchto opatrení potrebné na zabezpečenie efektivity ochrany zaručenej smernicou 93/13 (pozri v tomto zmysle rozsudok Aziz, EU:C:2013:164, bod 59).
            67. V prejednávanej veci možnosť príslušného vnútroštátneho súdu prijať predbežné opatrenie, ako je uvedené v bode 60 tohto rozsudku, môže zjavne predstavovať primeraný a účinný prostriedok na zabránenie uplatňovaniu nekalých podmienok, čo musí overiť vnútroštátny súd.
            68. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že ustanovenia smernice 93/13 sa majú vykladať v tom zmysle, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava, ako je úprava dotknutá vo veci samej, umožňujúca vymôcť pohľadávku založenú na zmluvných podmienkach, ktoré sú prípadne nekalé, mimosúdnym výkonom záložného práva na nehnuteľný majetok, ktorý spotrebiteľ poskytol ako zabezpečenie pohľadávky, pokiaľ predmetná právna úprava prakticky neznemožňuje alebo nadmerne nesťažuje ochranu práv, ktoré spotrebiteľovi priznáva táto smernica, čo overiť prináleží vnútroštátnemu súdu.
            69. Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú časť prvých troch otázok nie je potrebné odpovedať na druhú časť týchto otázok, ktorá sa týka vplyvu judikatúry vyplývajúcej z rozsudku Simmenthal (EU:C:1978:49) na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá umožňuje výkon záložného práva mimosúdnou cestou.
            O štvrtej otázke
            70. Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 4 smernice 93/13 má vykladať tak, že mu odporuje zmluvná podmienka uvedená v zmluve, ktorú uzavrel predajca alebo dodávateľ so spotrebiteľom, hoci znenie tejto zmluvnej podmienky vychádza z vnútroštátneho predpisu.
            71. V tomto ohľade treba najskôr pripomenúť, že okolnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke položil prejudiciálnu otázku s odkazom na určité ustanovenia práva Únie, nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky zložky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v znení svojich otázok odkázal, alebo nie. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru zo všetkých skutočností, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, zistiť ustanovenia práva Únie, ktoré si so zreteľom na predmet sporu vyžadujú výklad (rozsudok Vicoplus a i., C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 22 a citovaná judikatúra).
            72. Keďže vnútroštátny súd sa často odvoláva na vylúčenie zmluvných podmienok, ktoré odrážajú právne predpisy vnútroštátneho práva, z pôsobnosti smernice 93/13, treba sa ďalej domnievať, že hoci sa návrh na začatie prejudiciálneho konania neodvoláva na článok 1 ods. 2 tejto smernice, štvrtá prejudiciálna otázka sa nepriamo ale nevyhnutne týka práve tohto ustanovenia. V dôsledku toho treba tento návrh na začatie prejudiciálneho konania považovať za návrh týkajúci sa článku 1 ods. 2 tejto smernice.
            73. Napokon z ustálenej judikatúry vyplýva, že Súdny dvor môže v rámci výkonu právomoci v oblasti výkladu práva Únie, ktorá mu je zverená článkom 267 ZFEÚ, vykladať všeobecné kritériá používané normotvorcom Únie na účely definovania pojmu nekalá podmienka (pozri v tomto zmysle uznesenie Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, bod 60 a citovanú judikatúru). Vnútroštátnemu súdu však vzhľadom na uvedené kritériá prináleží stanoviť konkrétnu kvalifikáciu príslušnej zmluvnej podmienky podľa osobitných okolností daného prípadu. Z uvedeného vyplýva, že Súdny dvor sa musí vo svojej odpovedi obmedziť na to, aby vnútroštátnemu súdu poskytol údaje, ktoré musí tento súd zohľadniť pri posúdení nekalej povahy dotknutej podmienky (rozsudky Aziz, EU:C:2013:164, bod 66 a citovaná judikatúra; Kásler a Káslerné Rábai, EU:C:2014:282, bod 45, ako aj uznesenie Sebestyén, C‑342/13, EU:C:2014:1857, bod 25).
            74. Kým článok 1 ods. 1 smernice 93/13 definuje rámec pôsobnosti tejto smernice, odsek 2 tohto článku stanovuje v súvislosti so zmluvnými podmienkami, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia, ich vylúčenie z pôsobnosti danej smernice.
            75. V tomto ohľade slovenská a nemecká vláda navrhujú, aby Súdny dvor odpovedal tak, že na zmluvnú podmienku dotknutú vo veci samej, teda predaj na dobrovoľných dražbách, sa vzťahuje uvedené vylúčenie. Naopak Komisia sa domnieva, že ak by sa na okolnosti, o aké ide vo veci samej, vzťahovalo takéto vylúčenie, bol by ohrozený potrebný účinok ustanovení smernice 93/13.
            76. Súdny dvor už pripomenul, že článok 1 ods. 2 smernice 93/13 stanovuje vylúčenie z pôsobnosti tých zmluvných podmienok, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 25).
            77. Vzhľadom na cieľ uvedenej smernice, teda ochranu spotrebiteľa proti nekalým podmienkam obsiahnutým v zmluvách, ktoré so spotrebiteľmi uzavreli predajcovia alebo dodávatelia, treba pripomenúť, že túto výnimku je ako každú výnimku potrebné vykladať reštriktívne.
            78. V prejednávanej veci z rozsudku RWE Vertrieb (EU:C:2013:180) vyplýva, že dané vylúčenie predpokladá spojenie dvoch podmienok. Jednak musí zmluvná podmienka odrážať zákonné alebo regulačné ustanovenie a jednak musí byť toto ustanovenie záväzné.
            79. V tejto súvislosti treba uviesť, že na účely určenia, či je zmluvná podmienka vylúčená z pôsobnosti smernice 93/13, je úlohou vnútroštátneho súdu, aby overil, či táto podmienka odráža ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré platia medzi zmluvnými stranami bez ohľadu na ich voľbu alebo ustanovenia, ktoré sa uplatnia automaticky, to znamená v prípade, ak neexistujú odlišné ustanovenia, ktoré si zmluvné strany v tomto ohľade dohodli (pozri v tomto zmysle rozsudok RWE Vertrieb, EU:C:2013:180, bod 26).
            80. So zreteľom na predchádzajúce úvahy treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že zmluvná podmienka obsiahnutá v zmluve, ktorú uzavrel predajca alebo dodávateľ so spotrebiteľom, je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice len vtedy, ak uvedená zmluvná podmienka odráža obsah záväzného zákonného alebo regulačného ustanovenia, čo overiť prináleží vnútroštátnemu súdu.
            O časových účinkoch tohto rozsudku
            81. Za predpokladu, že Súdny dvor dospeje k záveru, že ustanovenia smernice 93/13 sa majú vykladať v tom zmysle, že výkonu záložného práva mimosúdnou cestou, o aký ide vo veci samej, musí nevyhnutne predchádzať súdne preskúmanie, slovenská vláda navrhuje, aby Súdny dvor obmedzil časové účinky tohto rozsudku.
            82. Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvé tri otázky nie je potrebné zaoberať sa týmto návrhom slovenskej vlády.
            O trovách
            83. Trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            1. Ustanovenia smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa majú vykladať v tom zmysle, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava, ako je úprava dotknutá vo veci samej, umožňujúca vymôcť pohľadávku založenú na zmluvných podmienkach, ktoré sú prípadne nekalé, mimosúdnym výkonom záložného práva na nehnuteľný majetok, ktorý spotrebiteľ poskytol ako zabezpečenie pohľadávky, pokiaľ predmetná právna úprava prakticky neznemožňuje alebo nadmerne nesťažuje ochranu práv, ktoré spotrebiteľovi priznáva táto smernica, čo overiť prináleží vnútroštátnemu súdu.
            2. Článok 1 ods. 2 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že zmluvná podmienka obsiahnutá v zmluve, ktorú uzavrel predajca alebo dodávateľ so spotrebiteľom, je vylúčená z pôsobnosti tejto smernice len vtedy, ak uvedená zmluvná podmienka odráža obsah záväzného zákonného alebo regulačného ustanovenia, čo overiť prináleží vnútroštátnemu súdu.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 4. mája 1999. # Z proti Európskemu parlamentu. # Žaloba o neplatnosť. # Vec T-242/97.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 23. novembra 2004. # Frischpack GmbH & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Trojrozmerná ochranná známka - Tvar krabičky na syr - Absolútny dôvod zamietnutia - Článok 7, ods. 1, písm. b), nariadenia (ES) č. 40/94 - Rozlišovacia spôsobilosť. # Vec T-360/03.

text:
      Vec T‑360/03
      Frischpack GmbH & Co. KG
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Trojrozmerná ochranná známka – Tvar škatuľky na syr – Absolútny dôvod zamietnutia – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Rozlišovacia spôsobilosť“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 23. novembra 2004
      Abstrakt rozsudku
      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Napadnutie definície príslušnej skupiny
            verejnosti podanej odvolacím senátom pri skúmaní rozlišovacej spôsobilosti požadovanej ochrannej známky – Zmena predmetu konania
            – Neexistencia
      [Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 135 ods. 4; nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)]
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) prislúcha, aby v rámci prieskumu rozlišovacej spôsobilosti
         označenia, ktoré je predmetom prihlášky ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej
         známke spoločenstva, určil príslušnú skupinu verejnosti.

      Ak teda žalobca napáda definíciu príslušnej skupiny verejnosti podanú odvolacím senátom pri prieskume rozlišovacej spôsobilosti
         požadovanej ochrannej známky, nepožaduje tým, aby Súd prvého stupňa, porušením článku 135 ods. 4 rokovacieho poriadku, rozhodoval
         o iných otázkach, než ktorými sa zaoberal odvolací senát.

      (pozri body 34, 35)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 23. novembra 2004 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Trojrozmerná ochranná známka – Tvar škatuľky na syr – Absolútny dôvod zamietnutia – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Rozlišovacia spôsobilosť“
      Vo veci T‑360/03,
      Frischpack GmbH & Co. KG,  so sídlom v Mailling bei Schönau (Nemecko), v zastúpení: P. Bornemann, advokát,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: U. Pfleghar a G. Schneider, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 8. septembra 2003 (vec R 236/2003‑2),
         týkajúcemu sa zápisu trojrozmernej ochrannej známky (škatuľka na syr),

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

      v zložení: predsedníčka komory P. Lindh, sudcovia R. García-Valdecasas a D. Šváby,
      tajomník: I. Natsinas, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 30. októbra 2003,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. januára 2004,
      po pojednávaní z 8. júla 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       Žalobca podal 26. marca 2002 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) (ďalej len „Úrad“)
         prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva
         (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2       Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis tohto trojrozmerného označenia:

      3       Žalobca popísal ochrannú známku, ktorú požadoval zapísať, takto:
      „Označenie, ktoré je predmetom prihlášky, je trojrozmerný tvar obalu na krájané potraviny, predovšetkým tvar škatuľky na plátkový
         syr. Zobrazenia označenia sú fotografie snímané z rôznych uhlov, šikmo zhora, zospodu a zo strany. Obal sa vyznačuje tvarom
         trupu lode s plochým dnom, so stenami, ktoré na konci vystupujú šikmo z dna, s bočnými stenami v tvare rôznobežníka, pričom
         horný povrch trupu je uzavretý a tvorí ho priehľadná vrstva z umelej hmoty. Bočné časti sú žliabkované alebo zvlnené, pričom
         toto žliabkovanie, teda vypuklé časti a priehlbiny tvaru, prebieha zhora nadol. Bočné steny sú vo vzťahu ku kolmici prebiehajúcej
         zdola nahor tiež šikmé.“

      4       Tovar uvedený v prihláške patrí do triedy 29 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis
         známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto popisu: „Krájané potraviny, predovšetkým plátkový
         syr“.

      5       Rozhodnutím z 11. februára 2003 zamietol prieskumový pracovník prihlášku z dôvodu, že pri požadovanej ochrannej známke existuje
         absolútny dôvod zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      6       Dňa 21. marca 2003 podal žalobca na Úrad proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka odvolanie podľa článkov 57 až 62 nariadenia
         č. 40/94.

      7       Rozhodnutím z 8. septembra 2003 (ďalej „napadnuté rozhodnutie“) odvolací senát zamietol odvolanie, pretože požadovaná ochranná
         známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      8       Odvolací senát v podstate posúdil, že priemerný spotrebiteľ by vnímal tvar požadovaný pre tovary uvedené v prihláške len ako
         obyčajný plochý obal. Škatuľka, ktorej zápis žalobca požadoval, neobsahuje žiaden prvok, ktorý by bol „na trhu s potravinami
         výnimočne zvláštny, špecifický alebo neobvyklý“, a ktorý by ju zreteľne odlišoval od iných tvarov existujúcich na tomto trhu.
         Je to len „drobná a nenápadná obmena typického tvaru“. Odvolací senát dodáva, že hoci je požadovaná ochranná známka popísaná
         zložito, len značné analytické úsilie umožňuje rozpoznať všetky vlastnosti uvedené v tomto popise. Priemerný spotrebiteľ by
         však takúto zložitú a intenzívnu analýzu nevykonával.

       Návrhy účastníkov konania
      9       Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zmenil napadnuté rozhodnutie a zrušil ho v časti, v ktorej sa týka „plátkových syrov vo veľkoobchodných baleniach, ktoré nie
         sú určené pre konečného spotrebiteľa“,

      –       zaviazal Úrad na náhradu trov konania.
      10     Úrad navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu ako neprípustnú,
      –       subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      11     Počas pojednávania žalobca na výzvu Súdu prvého stupňa, aby vysvetlil zmysel svojho návrhu na čiastočné zrušenie napadnutého
         rozhodnutia, vyhlásil, že jeho žalobné návrhy je potrebné chápať tak, že navrhuje, po prvé, zmenu napadnutého rozhodnutia
         a po druhé jeho úplne zrušenie. Úrad namietol neprípustnosť, pretože takéto vyjadrenie považoval za zmenu žalobného návrhu
         zo strany žalobcu. Súd prvého stupňa to poznamenal do zápisnice z pojednávania.

       Právny stav
       Tvrdenia účastníkov konania
       O prípustnosti
      12     Úrad sa domnieva, že návrh žalobcu, aby Súd prvého stupňa zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, v ktorej sa týka „plátkových
         syrov vo veľkoobchodných baleniach, ktoré nie sú určené pre konečného spotrebiteľa“, je neprípustný. Napriek tomu, že Súd
         prvého stupňa má podľa článku 63 ods. 3 nariadenia č. 40/94 právomoc napadnuté rozhodnutie zrušiť i zmeniť, je predmet konania
         vymedzený týmto rozhodnutím a prihláškou ochrannej známky. Prihláška sa však týka „krájaných potravín, predovšetkým plátkového
         syra“.

      13     Toto obmedzenie druhu tovarov, pre ktoré bola podaná prihláška, predstavuje zmenu predmetu konania. Úrad v tomto ohľade odkazuje
         na rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. marca 2003, Unilever/ÚHVT (Oválna tableta) (T‑194/01, Zb. s. II‑383, bod 16), z ktorého
         podľa názoru Úradu vyplýva, že Súd prvého stupňa preskúmava zákonnosť rozhodnutia odvolacieho senátu so zreteľom na skutkové
         a právne okolnosti sporu, ktoré existovali v čase predloženia veci odvolaciemu senátu a že žalobca nemôže tieto okolnosti
         meniť tým, že zmení predmet konania.

      14     Okrem toho, ak chcel žalobca dosiahnuť vydanie rozhodnutia týkajúceho sa požadovaných tovarov, mal výslovne vyhlásiť pred
         Úradom, že obmedzuje zoznam tovarov uvedených v prihláške na tieto tovary, a to neskôr v rámci konania pred odvolacím senátom
         a pri uplatnení článku 44 ods. 1 nariadenia č. 40/94.

       O veci samej
      15     Žalobca vo svojej žalobe uplatňuje jediný žalobný dôvod, v ktorom tvrdí, že odvolací senát tým, že neuznal rozlišovaciu spôsobilosť
         požadovanej ochrannej známky, porušil článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      16     V dôsledku svojho tvaru a vejárovitého usporiadania plátkov, ktoré obsahuje a ktoré nie je obvyklé a zreteľne sa líši od iných
         veľkoobchodných balení plátkového syra, má predmetný obal rozlišovaciu spôsobilosť. V tejto súvislosti žalobca uvádza, že
         skutočnosť, že je ťažšie poskytnúť dôkaz rozlišovacej spôsobilosti obalu než slovnej alebo obrazovej ochrannej známky, nemôže
         byť na ujmu prihlasovateľa. Zamietnutie prihlášky nie je v prípade pochybností o rozlišovacej spôsobilosti obalu ničím opodstatnené.

      17     V prejednávanej veci je predmetný obal určený výlučne pre špecializovanú verejnosť, zvyknutú považovať obal za označujúci
         obchodný pôvod tovarov, ktoré obsahuje. Tento obal pritom nie je ani obyčajný, ani obvyklý a zreteľne sa odlišuje od ponuky
         veľkoobchodných balení určených pre špecializované podniky.

      18     Predmetný obal sa na prvý pohľad odlišuje svojím tvarom, ktorý u príslušnej skupiny verejnosti vyvoláva asociáciu s tvarom
         trupu lode, ktorej konštrukčné vlastnosti vykazuje (ploché dno, rovná plocha, dve paluby). Tento dojem je okrem toho zdôraznený
         žliabkovanou alebo zvlnenou štruktúrou bočných stien, ktoré pripomínajú rebrá lode. Celkový dojem tvaru obalu je porovnateľný
         s tvarom trupu lode.

      19     Osobitný charakter predmetného tvaru nie je zrejmý z jeho podrobného popisu, pretože sa podľa názoru odvolacieho senátu odhalí
         len „pohľadu milovníka detailu, ktorý je nadaný značnou predstavivosťou“. Pre zistenie rozlišovacej spôsobilosti predmetného
         tvaru nie je teda nevyhnutný jeho analytický a podrobný prieskum.

      20     Žalobca poznamenáva, že rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky závisí od tovarov, pre ktoré sa požaduje jej zápis, a od
         príslušnej skupiny verejnosti. Odvolací senát dospel k nesprávnemu záveru, že predmetný obal je určený pre širokú verejnosť
         spotrebiteľov. Žalobca uvádza, že podniká v oblasti obalov pre výrobky zo syra a že pokiaľ ide o balenia predávané konečnému
         spotrebiteľovi, používa štandardné obaly, aké sú obyčajne používané na údeniny a plátkový syr. Predmetný obal však obsahoval
         aspoň 500 gramov výrobku a bol určený len pre podnikateľov, a nie pre konečných spotrebiteľov. Z tohto dôvodu nebol predávaný
         v maloobchodoch, ale distribuovaný veľkoodberateľom buď priamo výrobcom, veľkoobchodníkom, alebo obchodmi vyhradenými pre
         týchto podnikateľov.

      21     Priemerný spotrebiteľ nie je z tohto dôvodu príslušnou skupinou verejnosti. Príslušná skupina verejnosti je tvorená špecialistami
         v oblasti gastronómie, ktorí sú v dôsledku svojej kvalifikácie lepšie informovaní, pozornejší a obozretnejší. Sú zvyknutí
         vnímať malé rozdiely, ktoré odlišujú jeden obal od druhého. Z tohto dôvodu postačuje aj nepatrná rozlišovacia spôsobilosť
         na to, aby bola ochranná známka zapísaná.

      22     Predmetný obal je určený výlučne pre veľkoobchodné balenia plátkového syra, ktoré nie sú určené pre konečného spotrebiteľa
         a nie sú ponúkané na predaj. Adekvátne je vymedzená oblasť tovarov, pre ktoré sa požaduje ochrana. V tejto súvislosti žalobca
         tvrdí, že nemohol vymedziť dotknutú oblasť tovarov skôr z dôvodu, že jej dôležitosť sa ukázala až pri čítaní dôvodov rozhodnutia
         odvolacieho senátu.

      23     Úrad sa vyjadruje v podstate v tom zmysle, že ak aj Súd prvého stupňa usúdi, že žalobca nezmenil predmet konania tým, že obmedzil
         oblasť tovarov na veľkoobchodné predaje, nemení to nič na skutočnosti, že takéto obmedzenie nevyplýva zo zoznamu tovarov,
         ktorý je prílohou prihlášky. Z tohto dôvodu dospel odvolací senát k správnemu záveru, že na účely posúdenia rozlišovacej spôsobilosti
         požadovanej ochrannej známky je potrebné prihliadať na priemerného konečného spotrebiteľa.

      24     V každom prípade informácia poskytnutá žalobcom, pokiaľ ide o oblasť dotknutých tovarov, nemá žiaden vplyv na posúdenie rozlišovacej
         spôsobilosti požadovanej ochrannej známky. Žalobca nepreukázal, že podnikatelia vnímajú rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej
         známky inak ako koneční spotrebitelia.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
       O prípustnosti
      25     Na úvod je potrebné poznamenať, že podľa článku 63 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 môžu byť rozhodnutia odvolacích senátov
         zrušené alebo zmenené len v prípade, ak došlo k vecnému alebo formálnemu porušeniu [rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra
         2002, eCopy/ÚHVT (ECOPY), T‑247/01, Zb. s. II‑5301, bod 46].

      26     Okrem toho podľa článku 135 ods. 4 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa nemôžu účastníci konania svojimi vyjadreniami meniť
         predmet konania pred odvolacím senátom.

      27     V zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 sa do registra nezapíšu „ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu
         spôsobilosť“.

      28     Podľa ustálenej judikatúry musí byť rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky posudzovaná, po prvé, vo vzťahu k tovarom alebo
         službám, pre ktoré sa požaduje jej zápis, a po druhé so zreteľom na vnímanie označenia záujmovou skupinou, konkrétne spotrebiteľmi
         tovarov alebo služieb [pokiaľ ide o výklad článku 3 ods. 1 písm. b) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s.1; Mim. vyd. 17/001, s. 92) pozri
         rozsudok Súdneho dvora z 8. apríla 2003, Linde a i., C‑53/01 až C‑55/01, Zb. s. I‑3161, bod 41, a pokiaľ ide o uplatnenie
         článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. februára 2002, Mag Instrument/ÚHVT (Tvar
         vreckových bateriek), T‑88/00, Zb. s. II‑467, bod 30].

      29     Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 vyžaduje, aby prieskumový pracovník, a v prípadoch, v ktorých to prichádza do
         úvahy aj odvolací senát, v rámci prieskumu a priori uskutočňovaného bez ohľadu na skutočné používanie označenia v zmysle článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94 preskúmal, či sa
         dá vylúčiť možnosť, že predmetné označenie je spôsobilé v očiach príslušnej skupiny verejnosti odlíšiť tovary alebo služby,
         na ktoré sa vzťahuje, od tých s odlišným pôvodom v prípadoch, ak by táto verejnosť bola vyzvaná, aby si na trhu vybrala [rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft/ÚHVT (EASYBANK), T‑87/00, Zb. s. II‑1259, bod 40].

      30     V prejednávanej veci žalobca namieta definíciu príslušnej skupiny verejnosti podanú Úradom. Pri prieskume rozlišovacej spôsobilosti
         požadovanej ochrannej známky prieskumový pracovník Úradu a potom aj odvolací senát posúdili, že so zreteľom na to, že syr
         je tovarom širokej spotreby, je príslušná skupina verejnosti tvorená priemernými spotrebiteľmi. Žalobca naopak tvrdí, v rámci
         konania o tejto žalobe, že príslušná skupina verejnosti je špecializovaná, pretože predmetný tovar je určený výlučne na veľkoobchodný
         predaj podnikateľom v oblasti potravinárstva.

      31     Úrad sa v súvislosti s tým, že žalobca zmenil predmet konania a navrhuje zmenu napadnutého rozhodnutia, domnieva, že takýto
         návrh je neprípustný a porušuje článok 135 ods. 4 rokovacieho poriadku.

      32     Je potrebné uviesť, že predmet konania pred odvolacím senátom je vymedzený prihláškou žalobcu, ktorý požadoval zapísať označenie
         ako ochrannú známku pre tovary v triede 29 v zmysle Niceskej dohody.

      33     V dôsledku toho žalobca svojím tvrdením pred Súdom prvého stupňa, že požadovaná ochranná známka má rozlišovaciu spôsobilosť
         vo vzťahu ku špecializovanej verejnosti, nezmenil predmet konania pred Úradom.

      34     V skutočnosti, ako je uvedené v bode 29 tohto rozsudku, prislúcha Úradu, aby v rámci prieskumu rozlišovacej spôsobilosti označenia,
         ktoré je predmetom prihlášky ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, určil príslušnú skupinu
         verejnosti.

      35     Ak teda žalobca napáda definíciu príslušnej skupiny verejnosti podanú odvolacím senátom pri prieskume rozlišovacej spôsobilosti
         požadovanej ochrannej známky, nepožaduje tým, aby Súd prvého stupňa rozhodoval o iných otázkach, než ktorými sa zaoberal odvolací
         senát.

      36     Tento nesúhlas s definíciou príslušnej skupiny verejnosti podanou odvolacím senátom nemožno považovať za návrh na zrušenie
         napadnutého rozhodnutia, obmedzený na určité tovary, pre ktoré bola podaná prihláška predmetného obalu, na rozdiel od situácie,
         ktorá viedla k vydaniu už citovaného rozsudku vo veci Oválna tableta (body 16 a 17).

      37     Tento nesúhlas rovnako nemožno považovať za obmedzenie zoznamu tovarov uvedených v prihláške ochrannej známky Spoločenstva
         v zmysle článku 44 ods. 1 nariadenia č. 40/94. Žalobca sa totiž naďalej domáha zápisu predmetnej ochrannej známky pre tovary
         v triede 29 v zmysle Niceskej dohody, ako to okrem iného potvrdil aj na pojednávaní.

      38     Z uvedeného vyplýva, že námietka neprípustnosti uplatnená Úradom musí byť zamietnutá.
       O veci samej
      39     Pokiaľ ide o dôvodnosť námietky žalobcu týkajúcej sa definície príslušnej skupiny verejnosti podanej odvolacím senátom pri
         prieskume rozlišovacej spôsobilosti označenia, ktorého zápis žalobca požadoval, je potrebné preskúmať, či sa odvolací senát
         dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že túto verejnosť považoval za priemerného spotrebiteľa.

      40     V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že tovar balený v obale, ktorého zápis ako ochrannej známky žalobca požadoval, konkrétne
         plátkový syr, je tovarom každodennej spotreby. Tento tovar, ako aj ďalšie tovary uvedené v triede 29 v zmysle Niceskej dohody,
         sú teda a priori určené pre všetkých spotrebiteľov.

      41     V tomto kontexte je nevyhnutné uviesť, že žalobca v priebehu správneho konania pred Úradom nikdy netvrdil, že plátkový syr
         balený v obale, ktorého zápis požadoval, je určený výlučne na veľkoobchodný predaj podnikateľom v oblasti potravinárstva.
         Prieskumový pracovník Úradu okrem iného už vo svojom rozhodnutí z 11. februára 2003 posúdil rozlišovaciu spôsobilosť predmetného
         obalu pri zohľadnení predpokladaného očakávania priemerného spotrebiteľa, pričom žalobca túto skutočnosť v priebehu konania
         o odvolaní pred odvolacím senátom nenamietal.

      42     Keďže v súlade s článkom 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 nemusí Úrad zobrať do úvahy skutočnosti, ktoré účastníci konania neuplatnili
         včas, ani dôkazy, ktoré včas nepredložili, mohol sa odvolací senát oprávnene domnievať, s prihliadnutím na informácie predložené
         žalobcom, že príslušná skupina verejnosti je tvorená priemernými spotrebiteľmi.

      43     Odvolací senát teda správne posúdil rozlišovaciu spôsobilosť predmetného obalu s prihliadnutím na predpokladané očakávanie
         priemerného spotrebiteľa, primerane informovaného a primerane pozorného a obozretného. Žalobca však ani netvrdí, že ochranná
         známka, ktorú požadoval zapísať, má rozlišovaciu spôsobilosť s prihliadnutím na predpokladané očakávanie priemerného spotrebiteľa.

      44     Z uvedeného vyplýva, že napadnuté rozhodnutie nie je v rozpore s predpismi Spoločenstva a že, bez toho aby bolo potrebné rozhodnúť
         o prípustnosti vysvetlenia podaného žalobcom vo vzťahu k jeho návrhom (pozri bod 11 tohto rozsudku), nemôže byť toto rozhodnutie
         zrušené ani zmenené podľa článku 63 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94.

       O trovách
      45     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

      46     Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Úradu.
      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Lindh

               García-Valdecasas

               Šváby

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 23. novembra 2004.

               Tajomník

                     Predsedníčka komory

               H. Jung

                     P. Lindh

         * Jazyk konania: nemčina.