title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. februára 2006. # Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd a County Wide Property Investments Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania VAT and Duties Tribunal, London - Spojené kráľovstvo. # Šiesta smernica DPH - Článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 - Hospodárska činnosť - Dodávka tovaru - Poskytovanie služieb - Zneužitie práv - Plnenia, ktorých jediným cieľom je získanie daňovej výhody. # Vec C-255/02.

text:
      Vec C‑255/02
      Halifax plc a i.
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný VAT and Duties Tribunal, London)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 – Hospodárska činnosť – Dodávky tovaru – Poskytovanie služieb – Zneužitie – Plnenia, ktorých jediným cieľom je získať daňovú výhodu“
      Návrhy prednesené 7. apríla 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Dodávky tovaru
            – Poskytovanie služieb
      (Smernica Rady 77/388, článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe
      (Smernica Rady 77/388, článok 17)
      1.     Plnenia predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1
         a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, v znení zmenenom a doplnenom smernicou
         95/7, ak spĺňajú objektívne kritériá, na ktorých sú tieto pojmy založené, takisto aj v prípade, ak sú vykonávané iba s cieľom
         získať daňovú výhodu bez iného podnikateľského účelu.

      Pojmy platiteľ dane a hospodárska činnosť, ako aj dodávka tovaru a poskytovanie služieb, ktoré definujú zdaniteľné plnenia
         v zmysle šiestej smernice, majú objektívny charakter a uplatňujú sa nezávisle na cieľoch a výsledkoch dotknutých plnení. V tejto
         súvislosti povinnosť správcu dane pristúpiť k vyšetrovaniu s cieľom určiť úmysel platiteľa dane tak, že sa vezme do úvahy,
         okrem výnimočných prípadov, povaha cieľa dotknutého plnenia, je v rozpore s cieľmi spoločného systému dane z pridanej hodnoty
         zabezpečiť právnu istotu a prijať akty nevyhnutné na uplatnenie dane z pridanej hodnoty.

      Hoci vyššie uvedené objektívne kritériá nie sú splnené v prípade daňového podvodu, napríklad v prípade nepravdivých daňových
         priznaní alebo nepravidelného vydávania faktúr, nič to nemení na tom, že otázka, či predmetné plnenie bolo vykonané iba s cieľom
         získať daňovú výhodu, nie je vôbec relevantná na určenie, či predstavuje dodávku tovarov, alebo poskytnutie služieb a hospodársku
         činnosť.

      (pozri body 55 –57, 59, 60, bod 1 výroku)
      2.     Šiestu smernicu 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane
         z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenú a doplnenú smernicou 95/7, je potrebné vykladať v tom zmysle,
         že bráni právu platiteľa dane na odpočet dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe, keď plnenia predstavujúce základ tohto
         práva predstavujú zneužitie.

      Preukázanie zneužitia na jednej strane vyžaduje, aby predmetné plnenia napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených
         v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej túto smernicu viedli k získaniu
         daňovej výhody, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom sledovaným týmito ustanoveniami. Na druhej strane musí z celku
         objektívnych prvkov takisto vyplývať, že hlavný cieľ predmetných plnení je získať daňovú výhodu.

      Umožniť však platiteľom dane odpočítať celú daň z pridanej hodnoty zaplatenú na vstupe, hoci v rámci svojich bežných obchodných
         transakcií žiadne plnenie v súlade s ustanoveniami režimu odpočítania šiestej smernice alebo vnútroštátnej právnej úpravy,
         ktorou bola prebratá, by im neumožnilo odpočítať uvedenú dane z pridanej hodnoty alebo by im umožnilo z toho odpočítať iba
         časť, by bolo v rozpore so zásadou daňovej neutrality, a preto v rozpore s cieľom uvedeného režimu.

      Pokiaľ ide o druhý prvok, podľa ktorého predmetné plnenia musia mať za hlavný cieľ získanie daňovej výhody, je potrebné pripomenúť,
         že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preukázal obsah a skutočný význam predmetných plnení. Vnútroštátny súd pritom môže vziať
         do úvahy čisto umelý charakter týchto plnení, ako aj právne, ekonomické a/alebo personálne prepojenie medzi zahrnutými podnikateľmi
         v pláne zníženia daňového zaťaženia.

      Keď bola zistená existencia zneužitia, príslušné plnenia musia byť znovu definované tak, aby bola nastolená situácia, ktorá
         by existovala v prípade, keby neexistovali plnenia predstavujúce zneužitie.

      V tejto súvislosti, pokiaľ správca dane zistí, že právo na odpočet bolo vykonávané podvodným spôsobom alebo bolo zneužité,
         je oprávnený požadovať s retroaktívnym účinkom zaplatenie odpočítaných súm za každé takéto plnenie. Správca dane však musí
         takisto odpočítať daň, ktorá zaťažila plnenie na výstupe, daň, ktorú musel príslušný platiteľ dane umelo odviesť v rámci plánu
         zníženia daňového zaťaženia, a v prípade potreby musí vrátiť preplatok. Takisto musí umožniť platiteľovi dane, ktorý by bol
         v prípade neexistencie plnení predstavujúcich zneužitie subjektom, ktorému bolo poskytnuté prvé plnenie nepredstavujúce zneužitie,
         odpočítať DPH zaťažujúcu toto plnenie na vstupe v súlade s ustanoveniami režimu odpočítania šiestej smernice.

      (pozri body 74, 75, 80, 81, 85, 86, 94 – 98, body 2, 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 21. februára 2006 (*)

      „Šiesta smernica DPH – Článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 – Hospodárska činnosť – Dodávky tovaru – Poskytovanie služieb – Zneužitie – Plnenia, ktorých jediným cieľom je získať daňovú výhodu“
      Vo veci C‑255/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím VAT and Duties Tribunal,
         London (Spojené kráľovstvo), z 27. júna 2002 a doručený Súdnemu dvoru 11. júla 2002, ktorý súvisí s konaním:

      Halifax plc,
      Leeds Permanent Development Services Ltd,
      County Wide Property Investments Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, sudcovia
         S. von Bahr (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. novembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Halifax plc, Leeds Permanent Development Services Ltd a County Wide Property Investments Ltd, v zastúpení: K. P. E. Lasok,
         QC, a M. Patchett-Joyce, barrister, s ktorými uzavrela mandátnu zmluvu S. Garrett, solicitor,

      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: J. Collins a R. Caudwell, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Peacock
         a C. Vajda, QC, ako aj M. Angiolini, barrister,

      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a C. Jurgensen-Mercier, splnomocnení zástupcovia,
      –       Írsko, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. M. Collins, SC,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. apríla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu Šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia
         (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102,
         s. 18; Mim. vyd. 09/001, s. 274, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporového konania vedeného Halifax plc (ďalej len „Halifax“), Leeds Permanent Development
         Services Ltd (ďalej len „Leeds Development“) a County Wide Property Investments Ltd (ďalej len „County“) proti Commissioners
         of Customs & Excise (ďalej len „Commissioners“), ktorého predmetom sú zamietnutia žiadostí o vrátenie dane z pridanej hodnoty
         (ďalej len „DPH“) alebo o úľavu na DPH zo strany Commissioners, ktoré predložili Leeds Development a County v rámci plánu
         zníženia daňového zaťaženia Halifax plc Group.

       Právny rámec
      3       Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice dodávka tovaru, ako aj poskytovanie služieb platiteľom dane za protihodnotu v rámci
         územia štátu podlieha DPH.

      4       V zmysle článku 4 ods. 1 tejto smernice sa za platiteľa dane považuje osoba, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva
         hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2 tohto článku. Pojem „hospodárske činnosti“ podľa definície v uvedenom odseku
         2 zahŕňa všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby a najmä využívanie hmotného alebo nehmotného majetku
         na účely nadobúdania príjmu z nich na nepretržitom základe.

      5       Podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice „pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetok na iného
         majiteľa [nakladať s hmotným majetkom ako vlastník – neoficiálny preklad]“.

      6       Podľa článku 6 ods. 1 šiestej smernice „pojem ,poskytovanie služieb‘ predstavuje každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru
         v zmysle článku 5“.

      7       Z článku 13, B, písm. b) šiestej smernice vyplýva, že okrem niekoľkých v ňom uvedených výnimiek členské štáty oslobodia od
         dane prenajímanie nehnuteľného majetku. Z článku 13, C, prvého odseku písm. a) uvedenej smernice však vyplýva, že členské
         štáty môžu poskytnúť platiteľom dane právo voľby zdanenia týchto plnení.

      8       Článok 13, B, písm. d) uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty oslobodia od DPH určité činnosti v sektore finančných
         služieb.

      9       Článok 17 ods. 2 písm. a) tej istej smernice stanovuje:
      „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú [zaplatenú v rámci územia štátu – neoficiálny preklad] za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad]“.

      10     Pokiaľ ide o tovary a služby, ktoré platiteľ dane používa pri plneniach, v prípade ktorých je daň z pridanej hodnoty odpočítateľná,
         a zároveň pri plneniach, v prípade ktorých nie je daň z pridanej hodnoty odpočítateľná, článok 17 ods. 5 prvý pododsek šiestej
         smernice stanovuje, že „je povolené odrátať [odpočítať – neoficiálny preklad] iba tú časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa týka prvých plnení [prvých z uvedených dvoch plnení – neoficiálny preklad]“.

      11     Podľa druhého pododseku toho istého ustanovenia „táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za [pre – neoficiálny preklad] všetky plnenia realizované daňovníkom [platiteľom dane – neoficiálny preklad]“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12     Halifax je bankovou inštitúciou. Veľká väčšina jeho plnení je oslobodená od DPH. V okamihu, keď nastali skutkové okolnosti
         vo veci samej, mohla dostať späť menej ako 5 % DPH zaplatenej na vstupe.

      13     Podľa vyjadrení Halifax je Leeds Development realitnou spoločnosťou a County realitnou a investičnou realitnou spoločnosťou.
      14     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Leeds Development a County, ako aj iná spoločnosť z Halifax plc Group, ktorá
         sa podieľala na predmetných plneniach, Halifax Property Investments Ltd (ďalej len „Property“), sú všetky dcérskymi spoločnosťami,
         v ktorých je majiteľom všetkých obchodných podielov Halifax. Spoločnosti Leeds Development a County sú každá zaregistrovaná
         samostatne na účely DPH, ale Property nie je registrovaná pre DPH.

      15     Na účely svojho podnikania mal Halifax vybudovať call centrá („call centres“) v štyroch rôznych lokalitách, a to v Cromac
         Wood a v Dundonalde v Severnom Írsku, v Livingstone v Škótsku a vo West Bank, Leeds, v severovýchodnom Anglicku, vo vzťahu
         ku ktorým mal buď zriadené nájomné právo na približne 125 rokov, alebo boli v jeho úplnom vlastníctve, alebo v užívaní.

      16     Najprv uzavrel 17. decembra 1999 zmluvu o zhodnotení lokality Cromac Wood s Cusp Ltd nezávislou realitnou a stavebnou spoločnosťou.
         Neskôr dodatkom z 28. februára 2000 od tejto zmluvy odstúpil a jeho práva a povinnosti prevzala spoločnosť County.

      17     Medzi 29. februárom a 6. aprílom 2000 Halifax, Leeds Development, County a Property uzavreli určitý počet dohôd vo vzťahu
         k rôznym lokalitám. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že plnenia prebiehali podobným spôsobom vo vzťahu ku všetkým
         lokalitám.

      18     Pokiaľ ide o lokality Cromac Wood, Dundonald a Livingston, 29. februára 2000 Halifax uzavrel úverové zmluvy s Leeds Development,
         podľa ktorých sa Halifax zaviazal požičať Leeds Development dosť vysoký objem finančných prostriedkov na to, aby Leeds Development
         mohol nadobudnúť práva k týmto lokalitám a zhodnotiť ich, a to za celkovú sumu 59 000 000 GBP.

      19     Halifax a Leeds Development takisto uzavreli dohodu s cieľom vykonať v uvedených lokalitách určité stavebné práce. Na tieto
         práce Leeds Development dostal platbu od Halifax vo výške mierne presahujúcej 120 000 GBP, z čoho takmer 20 000 GBP na DPH.
         Leeds Development poslal Halifax tri faktúry potvrdzujúce zaplatenú DPH v uvedenej výške. Okrem toho Halifax uzavrel zmluvu
         s Leeds Development o odplatnom prenájme týchto troch lokalít, každú na 20 rokov s možnosťou predĺženia trvania nájmu zo strany
         nájomcu na 99 rokov.

      20     Leeds Development 29. februára 2000 takisto uzavrel dohodu o zhodnotení a financovaní s County, podľa ktorej posledná uvedená
         spoločnosť mala vykonať alebo zabezpečiť vykonanie stavebných prác na pozemkoch v Cromac Wood, Dundonald a Livingston vrátane
         tých, ktoré už Leeds Development sľúbil vykonať alebo zabezpečiť ich vykonanie podľa jeho dohody s Halifax.

      21     V ten istý deň Halifax vyplatil Leeds Development prvé preddavky úveru a zaplatil aj za uvedené práce, v celkovej sume 44 815 000
         GBP. Táto suma bola vyplatená na bankový účet spravovaný podľa inštrukcií Leeds Development. Posledne uvedená spoločnosť požiadala,
         aby rovnaká suma, vrátane viac ako 6 600 000 GBP na DPH, bola zaplatená County ako preddavok na ňou vykonávané alebo objednané
         práce. Táto operácia bola predmetnou bankou zaznamenaná v ten istý deň, a potom boli finančné prostriedky uložené ako vklad
         na noc. V ten istý deň County vydal Leeds Development faktúru za zaplatenú DPH.

      22     Dátum 29. februára 2000 bol takisto posledným dňom zdaňovacieho obdobia február 2000 pre Leeds Development. Táto spoločnosť
         podala daňové priznanie, v ktorom žiadala vrátenie DPH vo výške približne 6 700 000 GBP.

      23     Suma 44 815 000 GBP, plus kumulované úroky, boli 1. marca 2000 prevedené na príkaz Leeds Development na účet otvorený v mene
         County v inej banke.

      24     Dňa 6. apríla 2000, v súlade so zmluvou z 29. februára 2000, dal Halifax do nájmu Leeds Development pozemky nachádzajúce sa
         v lokalitách Cromac Wood, Dundonald a Livingston ako protihodnotu za platby v celkovej výške približne 7 400 000 GBP, pričom
         každý z nájmov bol považovaný za plnenie oslobodené od DPH. Tieto platby boli financované dodatočným čerpaním zo sumy danej
         k dispozícii podľa pôvodných úverových zmlúv.

      25     V ten istý deň sa Leeds Development takisto zaviazal odplatne postúpiť každý z týchto nájmov na Property, pričom tieto postúpenia
         mali byť účinné v prvý pracovný deň po dokončení prác na stavbe a mali byť považované za plnenia oslobodené od DPH. Odplata
         sa mala vypočítať podľa vzorca, ktorý mal priniesť Leeds Development celkový zisk 180 000 GBP. Property sa zaviazal dať do
         podnájmu lokality Cromac Wood, Dundonald a Livingston spoločnosti Halifax, v každom z prípadov ako protihodnotu za platbu,
         ktorá sa mala vypočítať podľa ceny zaplatenej Property spoločnosti Leeds Development za postúpenie príslušných nájmov, plus
         zisková marža. Spoločnosti Property mal z týchto podnájmov vyplynúť celkový zisk 85 000 GBP.

      26     Pokiaľ ide o lokalitu West Bank v Leeds, 13. marca 2000 uzavreli Halifax a Leeds Development úverovú zmluvu, ako aj nájomnú
         zmluvu a dohodu o prácach. Halifax zaplatil sumu 41 900 GBP, z toho trochu viac ako 6 000 GBP ako DPH, za prvé vykonané práce
         a Leeds Development vydal faktúru na zaplatenú DPH zodpovedajúcu celkovej sume. Halifax vyplatil prvý preddavok v prospech
         Leeds Development približne vo výške 3 000 000 GBP podľa úverovej zmluvy.

      27     V ten istý deň Leeds Development a County uzavreli dohodu o zhodnotení a financovaní. Leeds Development vykonal predbežnú
         platbu v prospech County a County vydal faktúry na zaplatenú DPH zodpovedajúce vykonaným prácam vo výške viac ako 3 000 000
         GBP, z toho približne 455 000 GBP ako DPH. Vo svojom daňovom priznaní za mesiac marec 2000 žiadal Leeds Development vrátenie
         približne 455 000 GBP ako DPH zaplatenej na vstupe.

      28     Dňa 6. apríla 2000 dal Halifax do nájmu Leeds Development pozemok nachádzajúci sa v lokalite West Bank a bola uzatvorená dohoda
         o postúpení uvedeného nájmu z Leeds Development na Property za protihodnotu. Inou dohodou sa Property zaviazal súhlasiť s podnájmom
         spoločnosti Halifax.

      29     County sa na účely vykonania prác uvedených v rôznych dohodách uzatvorených s Leeds Development zmluvne dohodol s nezávislými
         podnikateľmi a osobami vykonávajúcimi slobodné povolania (ďalej len „nezávislí stavebníci“). Vnútroštátny súd zdôrazňuje,
         že dohody mohli byť uzatvorené postupne s nezávislými stavebníkmi a že tie dohody, o ktorých sa dozvedel, sprevádzali osobitné
         dohody, ktorých zmluvnou stranou bol Halifax. Tieto osobitné dohody zaručovali spoločnosti Halifax okrem iného vykonanie úloh
         a povinností predmetným nezávislým stavebníkom.

      30     Vnútroštátny súd uvádza, že daňové dôsledky sledované vyššie uvedenými dohodami boli tieto:
      –       Halifax si mohol odpočítať odpočítateľnú časť DPH zaplatenej na vstupe, týkajúcu sa prác uvedených v dohodách s Leeds Development.
      –       Leeds Development si mohol odpočítať za zdaňovacie obdobie február 2000 DPH uvedenú na faktúre County z 29. februára 2000,
         teda viac ako 6 600 000 GBP, a za zdaňovacie obdobie marec 2000 DPH uvedenú na faktúre z 13. marca 2000, teda približne 455 000 GBP.

      –       County mohol priznať celú DPH na výstupe uvedenú na uvedených faktúrach a mohol si odpočítať DPH zaplatenú na vstupe za práce
         vykonané nezávislými stavebníkmi.

      –       Dohody Leeds Development zo 6. apríla 2000 o postúpení nájmov v štyroch lokalitách spoločnosti Property boli oslobodené plnenia.
         Keďže tieto plnenia sa realizovali v inom zdaňovacom období, neviedli k zmene práv Leeds Development na vrátenie dane zaplatenej
         na vstupe za zdaňovacie obdobia február a marec 2000, ktoré patrili do zdaňovacieho obdobia končiaceho 31. marca 2000.

      31     Podľa vnútroštátneho súdu na to, aby toto riešenie fungovalo, je potrebné, aby:
      –       Halifax, Leeds Development a County boli všetci traja samostatne zaregistrovaní na účely DPH,
      –       počas prvého predmetného obdobia predstavovala výroba Leeds Development zdaňovaná bežnou sadzbou čo najvyššiu možnú časť jej
         celkovej výroby. Na tento účel sa mali oslobodené plnenia Leeds Development, ktoré predstavovali postúpenie jeho práv k lokalitám
         spoločnosti Property, rozlišovať až do skončenia posledného zdaňovacieho obdobia a

      –       práva Leeds Development nakladať s lokalitami boli vymedzené tak, aby sa tieto lokality nepovažovali za jeho investičný majetok.
         V opačnom prípade by postúpenie týchto práv spoločnosti Property mohlo ovplyvniť jeho práva na odpočet.

      32     Rozhodnutiami zo 4. a 7. júla 2000 Commissioners zamietli žiadosti o odpočet, ktoré predložil Leeds Development, ako aj County
         ohľadom DPH, ktorú nezávislí stavebníci fakturovali poslednej uvedenej spoločnosti.

      33     Podľa vnútroštátneho súdu Commissioners usúdili, že:
      –       keďže Leeds Development nedodal práce Halifax, ani neprijal plnenia spočívajúce v stavebných prácach od County, tieto plnenia
         sa nemali vziať do úvahy na účely DPH,

      –       analýza dohôd v celkovom kontexte preukázala, že plnenia spočívajúce v prácach nezávislých stavebníkov boli poskytnuté spoločnosti
         Halifax a nie spoločnosti Leeds Development. Halifax mohol teda odpočítať DPH z uvedených prác uplatňujúc svoju bežnú odpočítateľnú
         sadzbu dane.

      34     Halifax, Leeds Development a County napadli rozhodnutia Commissioners pred VAT and Duties Tribunal London. Halifax uviedol,
         že tieto rozhodnutia vedú k tomu, že sa s ním zaobchádza, ako keby mal prospech zo zdaniteľných plnení spočívajúcich v stavebných
         prácach, ktoré mali byť považované za dodané County. Leeds Development a County uviedli, že tieto rozhodnutia znamenajú zamietnutie
         ich žiadostí o vrátenie DPH alebo o úľavu na DPH zaplatenej na vstupe.

      35     Halifax, Leeds Development a County uviedli, že plnenia vykonané v rámci záväzkov uvedených v ich žalobách boli skutočné.
         Nielen dodávky alebo služby poskytnuté nezávislými stavebníkmi, ale takisto poskytnutie stavebných prác zo strany County a poskytnutie
         stavebných prác a dodávky pozemkov zo strany Leeds Development slúžili na obchodné účely. Tieto dve spoločnosti, ako aj Property
         mali mať prospech zo svojej účasti na týchto záväzkoch. Hoci záväzky boli usporiadané spôsobom, ktorý slúžil na vytvorenie
         výhodnej daňovej štruktúry, systém DPH ukladá fakturovať daň podľa jednotlivých plnení.

      36     Commissioners v prvom rade uviedli, že plnenie vykonané výlučne s cieľom vyhnúť sa DPH nie je samo osebe ani „dodávkou“, ani
         „poskytnutím služieb“, ani opatrením v rámci vykonávania „hospodárskej činnosti“ v zmysle, ktorý je potrebné dať týmto pojmom
         uvedeným v šiestej smernici. Použitie tejto zásady výkladu predmetných záväzkov by znamenalo, že záväzky Leeds Development
         voči Halifax by nemohli byť účtované ako týkajúce sa „dodávok“ alebo „poskytnutia služieb“, pričom toto by platilo takisto
         pre záväzky County voči Leeds Development.

      37     V druhom rade Commissioners uviedli, že v súlade so všeobecnou zásadou práva Spoločenstva, ktorá ukladá predchádzať zneužívaniu
         práva, sa nemá prihliadať na plnenia vykonávané výlučne s cieľom vyhnúť sa DPH, ale majú sa uplatniť ustanovenia šiestej smernice
         na predmetné plnenia podľa ich skutočnej povahy. Akýkoľvek by bol uhol pohľadu skúmania týchto záväzkov, potvrdzuje sa, že
         iba samotní nezávislí stavebníci mohli skutočne poskytnúť stavebné práce, a to priamo spoločnosti Halifax.

      38     Rozhodnutím z 5. júla 2001 VAT and Duties Tribunal žaloby zamietol.
      39     Halifax, Leeds Development a County sa odvolali na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, ktorý zrušil
         uvedené rozhodnutie a vrátil vec na prejednanie VAT and Duties Tribunal.

      40     Posledný uvedený súd uvádza, že vo svojom prvom rozhodnutí vydanom 5. júla 2001 vychádzal z výkladu článku 4 ods. 2 šiestej
         smernice, podľa ktorého bolo potrebné držať sa objektívnej povahy plnení na zistenie, či predmetné plnenia neboli dodávkami
         alebo poskytnutím služieb na účely DPH. O výklad uvedeného ustanovenia by teda mal byť požiadaný Súdny dvor.

      41     Okrem toho, prvé rozhodnutie vnútroštátneho súdu rozhodlo spor vo veci samej bez toho, že by sa zaoberalo otázkou, či došlo
         k nejakému „zneužitiu práva“ zo strany účastníkov predmetných plnení. Keďže toto rozhodnutie bolo zrušené, je potrebné sa
         takisto spýtať na výklad uvedenej zásady.

      42     V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že vyplýva zo svedectiev riadiacich pracovníkov spoločností Halifax, Leeds Development
         a County, že jediný cieľ sledovaný dvoma poslednými uvedenými spoločnosťami, kvôli ktorému sa zapojili do predmetných plnení,
         bolo vyhnúť sa DPH. Inak povedané, Halifax, Leeds Development a County mali úmysel získať daňovú výhodu tým, že zrealizovali
         umelý plán vyhnutia sa dani. Vnútroštátny súd odkazuje v tejto súvislosti na rozsudok zo 14. decembra 2000, Emsland‑Stärke
         (C‑110/99, Zb. s. I‑11569, bod 53).

      43     Za týchto okolností VAT and Duties Tribunal, London, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      a)     Považujú sa za daných okolností plnenia:
      i)      uskutočnené každým účastníkom iba s úmyslom získania daňovej výhody a
      ii)      nemajúce žiaden nezávislý podnikateľský účel
      na účely DPH za dodávky alebo poskytnutia služieb uskutočnené účastníkmi alebo pre účastníkov v rámci ich hospodárskych činností?
      b)      Aké faktory treba za daných okolností zvažovať pri určení totožnosti príjemcov dodávok alebo poskytnutia služieb uskutočnených
         nezávislými stavebníkmi?

      2.      Vedie doktrína zneužitia práv vypracovaná Súdnym dvorom k tomu, že nároky žalobcov na vrátenie dane zaplatenej na vstupe alebo
         na úľavu na dani zaplatenej na vstupe, vyplývajúce z realizácie príslušných plnení, budú zamietnuté?“

       O prvej otázke písm. a)
      44     Vnútroštátny súd sa vo svojej prvej otázke písm. a) v podstate pýta, či také plnenia, ako sú plnenia vo veci samej, predstavujú
         dodávku tovarov alebo poskytovanie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1
         a článku 6 ods. 1 šiestej smernice, keď sa vykonávajú iba s cieľom získať daňovú výhodu bez iného hospodárskeho cieľa.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      45     Halifax, Leeds Development a County uvádzajú, že v systéme šiestej smernice vykonávané plnenia, ktoré však boli vykonané iba
         s cieľom získať daňovú výhodu a ktoré nemajú nezávislý podnikateľský účel, sú na účely DPH dodávkami alebo poskytovaním služieb
         zo strany účastníkov alebo v ich prospech v rámci ich hospodárskych činností.

      46     Vlády Spojeného kráľovstva a Írska uvádzajú, že plnenia, ktoré sú na jednej strane vykonávané každým účastníkom iba s cieľom
         získať daňovú výhodu a na druhej strane nemajú nezávislý podnikateľský účel, nie sú dodávkami alebo poskytovaním služieb vykonávanými
         účastníkmi v rámci ich hospodárskych činností.

      47     Komisia uvádza, že účel, na ktorý sa vykoná plnenie, nie je relevantný na účely článku 2 šiestej smernice.
       Posúdenie Súdnym dvorom
      48     Na úvod je potrebné pripomenúť, že šiesta smernica zakladá spoločný systém DPH, ktorý je založený najmä na jednotnej definícii
         zdaniteľných plnení (pozri najmä rozsudok z 26. júna 2003, MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Zb. s. I‑6729, bod 38).

      49     V tejto súvislosti šiesta smernica stanovuje pre DPH veľmi široký rámec pôsobnosti, ktorý v článku 2 týkajúcom sa zdaniteľných
         plnení uvádza popri dovoze tovaru aj dodávky tovaru a poskytovanie služieb platiteľom dane za protihodnotu v rámci územia
         štátu.

      50     Pokiaľ ide po prvé o pojem „dodávka tovaru“, článok 5 ods. 1 šiestej smernice upresňuje, že za takúto dodávku sa považuje
         aj prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako jeho vlastník.

      51     Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že tento pojem zahŕňa každý prevod hmotného majetku stranou, ktorá umožní inej strane
         efektívne nakladať s týmto majetkom, ako by bola jeho vlastníkom (pozri najmä rozsudky z 8. februára 1990, Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C‑320/88, Zb. s. I‑285, bod 7, a z 21. apríla 2005, C‑25/03, HE, Zb. s. I‑3123, bod 64).

      52     Pokiaľ ide o pojem „poskytovanie služieb“, z článku 6 ods. 1 šiestej smernice vyplýva, že sa vzťahuje na každé plnenie, ktoré
         nie je dodaním tovaru v zmysle článku 5 tej istej smernice.

      53     Ďalej podľa článku 4 ods. 1 šiestej smernice sa za platiteľa dane považuje osoba, ktorá nezávisle vykonáva hospodársku činnosť
         odhliadajúc od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      54     Pojem „hospodárske činnosti“ je definovaný v článku 4 ods. 2 šiestej smernice ako činnosť zahŕňajúca „všetky“ činnosti výrobcov,
         obchodníkov a osôb poskytujúcich služby a podľa judikatúry zahŕňa všetky štádiá výroby, distribúcie a poskytovania služieb
         (pozri najmä rozsudky zo 4. decembra 1990, Van Tiem, C‑186/89, Zb. s. I‑4363, bod 17, a MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, už citovaný,
         bod 42).

      55     Ako Súdny dvor uviedol v bode 26 rozsudku z 12. septembra 2000, Komisia/Grécko (C‑260/98, Zb. s. I‑6537), analýza definícií
         pojmov platiteľ dane a hospodárska činnosť poukazuje na rozsah pôsobnosti pojmu hospodárska činnosť a jeho objektívny charakter
         v tom zmysle, že činnosť je posudzovaná sama osebe, nezávisle od jej cieľov alebo jej výsledkov (pozri tiež rozsudok z 26. marca
         1987, Komisia/Holandsko, 235/85, Zb. s. 1471, bod 8, ako aj v tomto zmysle najmä rozsudky zo 14. februára 1985, Rompelman,
         268/83, Zb. s. 655, bod 19, a z 27. novembra 2003, Zita Modes, C‑497/01, Zb. s. I‑14393, bod 38).

      56     Táto analýza, ako aj analýza pojmov dodávka tovaru a poskytovanie služieb v skutočnosti poukazujú na to, že všetky tieto pojmy,
         ktoré definujú zdaniteľné plnenia v zmysle šiestej smernice, majú objektívny charakter a uplatňujú sa nezávisle na cieľoch
         a výsledkoch dotknutých plnení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2006, Optigen a i., C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03,
         Zb. s. I-483, 2006, bod 44).

      57     Ako Súdny dvor uviedol v bode 24 rozsudku zo 6. apríla 1995, BLP Group (C‑4/94, Zb. s. I‑983), povinnosť správcu dane pristúpiť
         k vyšetrovaniu s cieľom určiť úmysel platiteľa dane tak, že sa vezme do úvahy, okrem výnimočných prípadov, povaha cieľa dotknutého
         plnenia, je v rozpore s cieľmi spoločného systému DPH zabezpečiť právnu istotu a prijať akty nevyhnutné na uplatnenie DPH.

      58     Z toho vyplýva, že plnenia, o aké ide vo veci samej, predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť
         v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice, ak spĺňajú objektívne
         kritériá, na ktorých sú tieto pojmy založené.

      59     Iste, tieto kritériá nie sú splnené v prípade daňového podvodu, napríklad v prípade nepravdivých daňových priznaní alebo nepravidelného
         vydávania faktúr. Nič to však nemení na tom, že otázka, či predmetné plnenie bolo vykonané iba s cieľom získať daňovú výhodu,
         nie je vôbec relevantná na určenie, či predstavuje dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť.

      60     Z toho vyplýva, že je potrebné na prvú otázku písm. a) odpovedať tak, že plnenia, o aké ide vo veci samej, predstavujú dodávku
         tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku
         6 ods. 1 šiestej smernice, ak spĺňajú objektívne kritériá, na ktorých sú tieto pojmy založené, takisto v prípade, ak sú vykonávané
         iba s cieľom získať daňovej výhody bez iného podnikateľského účelu.

       O druhej otázke
      61     Vnútroštátny súd sa svojou druhou otázkou, ktorú je potrebné skúmať pred prvou otázkou písm. b), v podstate pýta, či treba
         šiestu smernicu vykladať v tom zmysle, že bráni právu platiteľa dane na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, keď plnenia, ktoré
         sú základom pre toto právo, predstavujú zneužívanie systému.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      62     Halifax, Leeds Development a County uvádzajú, že v kontexte systému DPH neexistuje v práve Spoločenstva doktrína zneužitia
         práva, na ktorú by sa daňové orgány členského štátu mohli odvolávať proti súkromným subjektom na zamietnutie ich žiadosti
         o vrátenie alebo odpočet dane zaplatenej na vstupe.

      63     Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že zásada zneužitia práva je všeobecnou zásadou práva Spoločenstva a zakazuje platiteľovi
         dane odpočítať DPH v súlade s článkom 17 šiestej smernice a celou uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá prebrala
         tento článok, keď vyplýva zo žiadosti o odpočet, že ciele DPH stanovené šiestou smernicou nie sú dosiahnuté a že platiteľ
         dane umelo vytvára podmienky odôvodňujúce žiadosť o odpočet.

      64     Francúzska vláda uvádza, že právo Spoločenstva tým, že umožňuje členskému štátu prijať opatrenia zabraňujúce tomu, aby sa
         niektorí z jeho štátnych príslušníkov zneužitím práv zavedených zmluvou ES neoprávnene alebo podvodne dovolávali práva Spoločenstva,
         nebráni tomu, aby členský štát zbavil práva na odpočet platiteľa dane alebo skupinu platiteľov dane, ktorí sú navzájom prepojení
         a realizovali čisto umelo vytvorené plnenia iba s cieľom získať vrátenie preplatku DPH.

      65     Írsko uvádza, že doktrína zneužitia práva, tak ako ju vypracoval Súdny dvor, umožňuje daňovým orgánom zamietnuť platiteľom
         dane ich žiadosti o vrátenie alebo odpočet DPH zaplatenej na vstupe, ktoré vyplýva z vykonania takých plnení, ktoré sú predmetom
         konania vo veci samej.

      66     Komisia uviedla, že ak platiteľ dane alebo skupina vzájomne prepojených platiteľov dane vykoná viac plnení, ktoré ako celok
         vytvoria umelú situáciu, ktorej jediným cieľom je vytvoriť podmienky potrebné na vrátenie DPH zaplatenej na vstupe, na takéto
         plnenia sa nesmie prihliadať.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      67     Na úvod je potrebné skonštatovať, že v skutočnosti sa zdá, že problémy uvádzané v otázkach položených VAT and Duties Tribunal
         sú spôsobené, aspoň sčasti, vnútroštátnou právnou úpravou umožňujúcou platiteľovi dane, ktorý vykonáva súčasne zdaniteľné
         aj nezdaniteľné plnenia alebo iba nezdaniteľné plnenia, prevádzať nájom nehnuteľnosti na iný subjekt, ktorý je ním ovládanou
         osobou a ktorý má právo voľby zdaňovať nájom tejto nehnuteľnosti a týmto spôsobom odpočítať celú DPH zaplatenú na vstupe s nákladmi
         na výstavbu alebo renováciu.

      68     Napriek tomuto skonštatovaniu je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry subjekty podliehajúce súdnej právomoci
         sa nemôžu dovolávať právnych noriem Spoločenstva podvodne alebo ich zneužívať (pozri najmä rozsudky z 12. mája 1998, Kefalas
         a i., C‑367/96, Zb. s. I‑2843, bod 20; z 23. marca 2000, Diamantis, C‑373/97, Zb. s. I‑1705, bod 33, a z 3. marca 2005, Fini
         H, C‑32/03, Zb. s. I‑1599, bod 32).

      69     Uplatňovanie právnej úpravy Spoločenstva totiž nemôže byť rozšírené tak, aby zakrývalo zneužívanie zo strany podnikateľov,
         teda plnenia, ktoré nie sú vykonávané v rámci bežných obchodných transakcií, ale iba s cieľom získať zneužitím výhody stanovené
         právom Spoločenstva (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 11. októbra 1977, Cremer, 125/76, Zb. s. 1593, bod 21; z 3. marca
         1993, General Milk Products, C‑8/92, Zb. s. I‑779, bod 21, a Emsland-Stärke, už citovaný, bod 51).

      70     Táto zásada zákazu zneužívania sa uplatňuje takisto na oblasť DPH.
      71     V skutočnosti, boj proti podvodom, daňovým únikom a prípadným zneužívaniam je cieľom uznaným a podporovaným šiestou smernicou
         (pozri rozsudok z 29. apríla 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, Zb. s. I‑5337, bod 76).

      72     Tak ako už Súdny dvor mnohokrát pripomenul, právna úprava Spoločenstva musí byť zároveň istá a jej uplatňovanie predvídateľné
         pre subjekty podliehajúce súdnej právomoci (pozri najmä rozsudok z 22. novembra 2001, Holandsko/Rada, C‑301/97, Zb. s. I‑8853,
         bod 43). Táto nevyhnutnosť právnej istoty platí s osobitným dôrazom v prípade, keď ide o právnu úpravu, z ktorej môžu vyplynúť
         finančné náklady, aby sa umožnilo dotknutým osobám poznať s istotou rozsah povinností, ktoré im táto úprava stanovuje (pozri
         najmä rozsudky z 15. decembra 1987, Holandsko/Komisia, 326/85, Zb. s. 5091, bod 24, a z 29. apríla 2004, Sudholz, C‑17/01,
         Zb. s. I‑4243, bod 34).

      73     Okrem toho z judikatúry vyplýva, že voľba podnikateľa medzi oslobodenými plneniami a plneniami podliehajúcimi dani sa môže
         zakladať na množstve prvkov a najmä na úvahách daňovej povahy týkajúcich sa objektívneho režimu DPH (pozri najmä rozsudky
         BLP Group, už citovaný, bod 22, a z 9. októbra 2001, Cantor Fitzgerald International, C‑108/99, Zb. s. I‑7257, bod 33). Keď
         platiteľ dane má výber medzi dvoma plneniami, šiesta smernica mu neukladá vybrať si to, ktoré implikuje platbu najvyššieho
         DPH. Naopak, tak ako už pripomenul generálny advokát v bode 85 svojich návrhov, platiteľ dane má právo vybrať si štruktúru
         svojej činnosti tak, aby obmedzil svoj daňový dlh.

      74     Vzhľadom na tieto úvahy sa zdá, že v oblasti DPH si preukázanie zneužívania na jednej strane vyžaduje, aby predmetné plnenia
         napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej právnej
         úprave preberajúcej túto smernicu viedli k získaniu daňovej výhody, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom sledovaným
         týmito ustanoveniami.

      75     Na druhej strane musí z celku objektívnych prvkov takisto vyplývať, že hlavný cieľ predmetných plnení je získať daňovú výhodu.
         V skutočnosti, tak ako uviedol generálny advokát v bode 89 svojich návrhov, zákaz zneužitia už nie je viac relevantný, keď
         môžu mať predmetné plnenia nejaké iné vysvetlenie ako číre dosiahnutie daňových výhod.

      76     Zistiť, či v konaní vo veci samej nastali skutkové okolnosti zneužívajúceho konania, patrí podľa pravidiel dokazovania vnútroštátneho
         práva, pokiaľ tým nie je ovplyvnená účinnosť práva Spoločenstva, vnútroštátnemu súdu (pozri rozsudok z 21. júla 2005, Eichsfelder
         Schlachtbetrieb, C‑515/03, Zb. s. I-7355, 2005, bod 40).

      77     Súdny dvor však, rozhodujúc o prejudiciálnej otázke, môže v prípade potreby vydať upresnenia, ktorých cieľom je viesť vnútroštátny
         súd pri jeho výklade (pozri najmä rozsudok zo 17. októbra 2002, Payroll a i., C‑79/01, Zb. s. I‑8923, bod 29).

      78     V tomto zmysle, pokiaľ ide o cieľ režimu odpočítania šiestej smernice, je potrebné pripomenúť, že tento režim má za cieľ celkovo
         zmierniť záťaž, ktorú pre podnikateľa predstavuje DPH splatná alebo zaplatená pri výkone všetkých jeho hospodárskych činností.
         Spoločný systém DPH v dôsledku toho zabezpečuje úplnú daňovú neutralitu všetkých hospodárskych činností bez ohľadu na ich
         účel alebo výsledky pod podmienkou, že sami osebe v zásade podliehajú DPH (pozri najmä rozsudok z 22. februára 2001, Abbey
         National, C‑408/98, Zb. s. I‑1361, bod 24, a z 27. novembra 2003, Zita Modes, už citovaný, bod 38).

      79     V skutočnosti, podľa ustálenej judikatúry článok 2 Prvej smernice Rady 67/227/EHS z 11. apríla 1967 o harmonizácii právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu (Ú. v. ES 1967, 71, s. 1301, ďalej len „prvá smernica“) a článok 17
         ods. 2, 3 a 5 šiestej smernice treba vykladať v tom zmysle, že v zásade existencia priameho a okamžitého spojenia medzi osobitným
         plnením na vstupe a jedným alebo viacerými plneniami na výstupe, čo dáva právo na odpočet, je potrebná na to, aby právo na
         odpočet DPH zaplatenej na vstupe bolo priznané platiteľovi dane a na určenie rozsahu takéhoto práva (rozsudky z 8. júna 2000,
         Midland Bank, C‑98/98, Zb. s. I‑4177, bod 24; Abbey National, už citovaný, bod 26, a z 27. septembra 2001, Cibo Participations,
         C‑16/00, Zb. s. I‑6663, bod 29).

      80     Umožniť však platiteľom dane odpočítať celú DPH zaplatenú na vstupe, hoci v rámci svojich bežných obchodných transakcií žiadne
         plnenie v súlade s ustanoveniami režimu odpočítania šiestej smernice alebo vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou bola prebratá,
         by im neumožnilo odpočítať uvedenú DPH alebo by im umožnilo z toho odpočítať iba časť, by bolo v rozpore so zásadou daňovej
         neutrality, a preto v rozpore s cieľom uvedeného režimu.

      81     Pokiaľ ide o druhý prvok, podľa ktorého predmetné plnenia musia mať za hlavný cieľ získanie daňovej výhody, je potrebné pripomenúť,
         že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preukázal obsah a skutočný význam predmetných plnení. Vnútroštátny súd pritom môže vziať
         do úvahy čisto umelý charakter týchto plnení, ako aj právne, ekonomické a/alebo personálne prepojenie medzi zahrnutými podnikateľmi
         v pláne zníženia daňového zaťaženia (pozri v tomto zmysle rozsudok Emsland-Stärke, už citovaný, bod 58).

      82     V každom prípade, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že VAT and Duties Tribunal sa domnieva, že predmetné plnenia
         vo veci samej mali za jediný cieľ získanie daňovej výhody.

      83     Napokon je potrebné pripomenúť, že právo na odpočet stanovené v článku 17 a nasl. šiestej smernice je neoddeliteľnou súčasťou
         mechanizmu DPH a nemôže byť v zásade obmedzené. Uplatňuje sa bezprostredne na celkovú výšku dane z pridanej hodnoty zaťažujúcej
         plnenia uskutočnené na vstupe (pozri najmä rozsudky zo 6. júla 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Zb. s. I‑1883, bod 18, a z 21. marca
         2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98 až C‑147/98, Zb. s. I‑1577, bod 43).

      84     Tak ako však Súdny dvor už mal príležitosť uviesť, je to iba v prípade, ak neexistujú podvodné alebo zneužívajúce okolnosti,
         a pod podmienkou prípadného zosúladenia podľa podmienok stanovených v článku 20 šiestej smernice, keď raz vzniknuté právo
         na odpočet zostáva k dispozícii platiteľovi dane (pozri najmä rozsudky z 8. júna 2000, Breitsohl, C‑400/98, Zb. s. I‑4321,
         bod 41, a Schlossstraße, C‑396/98, Zb. s. I‑4279, bod 42).

      85     Z týchto dôvodov je potrebné odpovedať na druhú otázku tak, že šiestu smernicu treba vykladať v tom zmysle, že bráni právu
         platiteľa dane na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, keď plnenia predstavujúce základ tohto práva predstavujú zneužitie.

      86     Preukázanie zneužívania si na jednej strane vyžaduje, aby predmetné plnenia napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených
         v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej túto smernicu viedli k získaniu
         daňovej výhody, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom sledovaným týmito ustanoveniami. Na druhej strane z celku objektívnych
         prvkov musí takisto vyplývať, že hlavný cieľ predmetných plnení je získať daňovú výhodu.

       O prvej otázke písm. b)
      87     Vzhľadom na odpovede dané na prvú otázku písm. a) a na druhú otázku, prvú otázku písm. b) treba chápať v tom zmysle, že vnútroštátny
         súd sa v podstate pýta, za akých podmienok môže byť DPH vrátená, keď bolo preukázané zneužívanie.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      88     Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že je potrebné skúmať skutočnosti, ktoré preukazujú skutočnú ekonomickú podstatu a určujú,
         či sa tým realizujú alebo nerealizujú ciele šiestej smernice.

      89     Vo veci samej sú nimi skutočnosti zistené VAT and Duties Tribunal v jeho prvom rozhodnutí, teda:
      a)      Halifax bol objednávateľom týchto plnení;
      b)      Halifax bezúročne financoval tieto plnenia;
      c)      Halifax mal vždy vo vlastníctve lokality tak, aby mu priamo plynuli výhody vyplývajúce zo stavebných prác;
      d)      Halifax mal priame zmluvné spojenie s nezávislými stavebníkmi vo forme záruk a
      e)      ani County, ani Leeds Development nemali významné vlastnícke práva.
      Tieto skutočnosti vedú k záveru, že plnenia poskytnuté nezávislými stavebníkmi boli určené Halifax a viedli teda k výsledku
         v súlade s cieľmi šiestej smernice.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      90     Na úvod je potrebné skonštatovať, že žiadne ustanovenie šiestej smernice sa netýka otázky vrátenia DPH. Uvedená smernica definuje
         v článku 20 len podmienky, ktoré je potrebné splniť na to, aby sa odpočet dane zaplatenej na vstupe mohol vyrovnať na úrovni
         subjektu, ktorému bol dodaný tovar alebo poskytnuté služby (pozri uznesenie z 3. marca 2004, Transport Service, C‑395/02,
         Zb. s. I‑1991, bod 27).

      91     Prináleží teda v zásade členským štátom, aby určili podmienky, za ktorých môže byť DPH neskôr vrátená štátnou pokladnicou,
         zároveň však v rámci limitov vyplývajúcich z práva Spoločenstva (pozri uznesenie Transport Service, už citované, bod 28).

      92     V tejto súvislosti je však potrebné pripomenúť, že opatrenia, ktoré majú členské štáty možnosť prijať v zmysle článku 22 ods. 8
         tej istej smernice s cieľom zabezpečiť správne vyrubenie a výber dane a predchádzanie daňovým podvodom, nemajú samé osebe
         ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov (pozri rozsudok Gabalfrisa a i., už citovaný, bod 52, a uznesenie
         Transport Service, už citované, bod 29). Nesmú sa teda používať spôsobom spochybňujúcim neutralitu DPH, ktorá predstavuje
         základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného legislatívou Spoločenstva v tejto oblasti (pozri rozsudok z 19. septembra
         2000, Schmeink & Cofreth a Strobel, C‑454/98, Zb. s. I‑6973, bod 59).

      93     Je potrebné okrem toho pripomenúť, že preukázanie zneužívania nemusí viesť k sankcii, pre ktorú by bol potrebný jasný a nedvojznačný
         právny základ, ale k povinnosti vrátenia ako jednoduchému dôsledku uvedeného preukázania, ktoré určí, že odpočet DPH zaplatenej
         na vstupe bol sčasti alebo vcelku protiprávny (pozri v tomto zmysle rozsudok Emsland Stärke, už citovaný, bod 56).

      94     Z toho vyplýva, že plnenia, ktoré zakladajú zneužívanie, musia byť znovu definované tak, aby bola nastolená situácia, ktorá
         by existovala v prípade, keby neexistovali plnenia predstavujúce uvedené zneužívanie.

      95     V tejto súvislosti, pokiaľ správca dane zistí, že právo na odpočet bolo vykonávané podvodným spôsobom alebo bolo zneužité,
         je oprávnený požadovať s retroaktívnym účinkom zaplatenie odpočítaných súm za každé takéto plnenie (rozsudok Fini H, už citovaný,
         bod 33).

      96     Správca dane však musí takisto odpočítať daň, ktorá zaťažila plnenie na výstupe, daň, ktorú musel príslušný platiteľ dane
         umelo odviesť v rámci plánu zníženia daňového zaťaženia, a v prípade potreby musí vrátiť preplatok.

      97     Takisto musí umožniť platiteľovi dane, ktorý by bol v prípade neexistencie plnení zakladajúcich zneužívanie subjektom, ktorému
         bolo poskytnuté prvé plnenie nezakladajúce zneužívanie, odpočítať DPH zaťažujúcu toto plnenie na vstupe v súlade s ustanoveniami
         režimu odpočítania šiestej smernice.

      98     Z toho vyplýva, že je potrebné odpovedať na prvú otázku písm. b) v tom zmysle, že keď bola zistená existencia zneužívania,
         príslušné plnenia musia byť znovu definované tak, aby bola nastolená situácia, ktorá by existovala v prípade, keby neexistovali
         plnenia zakladajúce uvedené zneužívanie.

       O trovách
      99     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Plnenia, o aké ide vo veci samej, predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2
            bodu 1 a článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
            právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
            jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995, ak spĺňajú objektívne kritériá, na ktorých
            sú tieto pojmy založené, takisto v prípade, ak sú vykonávané iba s cieľom získať daňovú výhodu bez iného podnikateľského účelu.
      2.      Šiestu smernicu je potrebné vykladať v tom zmysle, že bráni právu platiteľa dane na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, keď
            plnenia predstavujúce základ tohto práva predstavujú zneužitie.
      Preukázanie zneužitia na jednej strane vyžaduje, aby predmetné plnenia napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených
            v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej túto smernicu viedli k získaniu
            daňovej výhody, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom sledovaným týmito ustanoveniami. Na druhej strane musí z celku
            objektívnych prvkov takisto vyplývať, že hlavný cieľ predmetných plnení je získať daňovú výhodu.
      3.      Keď bola zistená existencia zneužitia, príslušné plnenia musia byť znovu definované tak, aby bola nastolená situácia, ktorá
            by existovala v prípade, keby neexistovali plnenia predstavujúce zneužitie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. júla 1980. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Ariete SpA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Corte d'appello di Torino - Taliansko. # Vrátenie súm zaplatených bez právneho dôvodu. # Vec 811/79.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júla 1994. # Rustica Semences SA proti Finanzamt Kehl. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemecko. # Vec C-438/92.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) zo 4. júla 2002. # Arne Mathisen AS proti Rade Európskej únie. # Žaloba o neplatnosť - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-340/99.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 6. októbra 2015.#Firma Ernst Kollmer Fleischimport und -export proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Finanzgericht Hamburg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Článok 1 ods. 2 a článok 3 ods. 1 prvý pododsek – Vymáhanie vývoznej náhrady – Premlčacia doba – Začiatok plynutia (dies a quo) – Konanie alebo opomenutie hospodárskeho subjektu – Vznik škody – Pokračujúce porušenie – Jednorazové porušenie.#Vec C-59/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 6. októbra 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 — Ochrana finančných záujmov Európskej únie — Článok 1 ods. 2 a článok 3 ods. 1 prvý pododsek — Vymáhanie vývoznej náhrady — Premlčacia doba — Začiatok plynutia (dies a quo) — Konanie alebo opomenutie hospodárskeho subjektu — Vznik škody — Pokračujúce porušenie — Jednorazové porušenie“
      Vo veci C‑59/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Nemecko) z 13. decembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 7. februára 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Firma Ernst Kollmer Fleischimport und ‑export

      proti

         Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia K. Jürimäe (spravodajkyňa), J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Firma Ernst Kollmer Fleischimport und ‑export, v zastúpení: D. Ehle, Rechtsanwalt,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: I. Chalkias a E. Leftheriotou, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Baquero Cruz, P. Rossi a B. Eggers, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. júna 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2 a článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi účastníkmi konania, ktorými sú Firma Ernst Kollmer Fleischimport und ‑export a Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (Hlavný colný úrad Hamburg‑Jonas, ďalej len „Hauptzollamt“) a ktorý sa týka vrátenia vývozných náhrad.

         Právny rámec

         Nariadenie č. 2988/95

               3

               Článok 1 nariadenia č. 2988/95 stanovuje:
               „1.   Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva.
               2.   ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných, buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou výdajovou položkou.“

               4

               Článok 3 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
               „Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.
               V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila.…
               …“

               5

               Článok 4 uvedeného nariadenia sa týka správnych opatrení súvisiacich s vrátením neprávom získaných výhod. Článok 5 toho istého nariadenia uvádza správne sankcie, ku ktorým môžu viesť úmyselné nezrovnalosti alebo nezrovnalosti spôsobené nedbanlivosťou.

         Nariadenie (EHS) č. 565/80

               6

               Podľa článku 5 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 565/80 zo 4. marca 1980 o preddavkoch na platbu vývozných náhrad pre poľnohospodárske výrobky (Ú. v. ES L 62, s. 5; Mim. vyd. 03/004, s. 156) pred jeho zrušením nariadením Komisie (ES) č. 1713/2006 z 20. novembra 2006, ktorým sa ruší predfinancovanie vývozných náhrad (Ú. v. EÚ L 321, s. 11), „na požiadanie zainteresovanej strany sa čiastka vo výške vývoznej náhrady vyplatí hneď potom, ako sa výrobky alebo tovary prepustia do režimu colného skladu alebo slobodného pásma s cieľom ich vývozu v stanovenej lehote“.

               7

               Článok 6 tohto nariadenia uvádzal:
               „Čerpanie výhod plynúcich z dojednaní stanovených v tomto nariadení je podmienené zložením zábezpeky zaručujúcej vrátenie čiastky rovnajúcej sa uhradenej sume plus nejakej čiastky navyše.
               Bez toho, aby boli dotknuté prípady force majeure [vyššej moci – neoficiálny preklad], táto zábezpeka prepadne v plnej výške alebo čiastočne:

                        —

                        ak úhrada nebola vrátená, aj keď nedošlo k vývozu v období stanovenom v článkoch 4 ods. 1 a 5 ods. 1,
                        alebo

                        —

                        ak sa dokáže, že nie je nárok na vývoznú náhradu, alebo ak je nárok na nižšiu vývoznú náhradu.“

         Nariadenie (EHS) č. 3665/87

               8

               Článok 17 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) z 27. novembra 1987, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 351, s. 1), pred jeho zrušením nariadením Komisie (ES) č. 800/1999 z 15. apríla 1999, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (Ú. v. ES L 102, s. 11; Mim. vyd. 03/025, s. 129), mal toto znenie:
               „Výrobky sa musia doviezť do tretej krajiny alebo do jednej z tretích krajín, na ktoré sa uplatňuje náhrada, v nezmenenom stave do 12 mesiacov od dátumu prijatia vývozného colného vyhlásenia… [neoficiálny preklad]“

               9

               Článok 18 ods. 1 tohto nariadenia uvádzal:
               „Dôkaz o tom, že colné formality na prepustenie do voľného obehu boli splnené, sa poskytne predložením:

                        a)

                        príslušného colného dokladu alebo jeho kópie, alebo fotokópie; pravosť takej kópie alebo fotokópie musí byť overená orgánom, ktorý potvrdil pôvodný doklad, úradným orgánom príslušnej tretej krajiny alebo úradným orgánom niektorého členského štátu
                        alebo

                        b)

                        potvrdenia o preclení vystaveného podľa vzoru uvedeného v prílohe II; toto potvrdenie treba vyplniť v jednom alebo viacerých úradných jazykoch Spoločenstva a v jazyku, ktorý sa bežne používa v príslušnej tretej krajine

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               10

               Rozhodnutiami z rokov 1992 a 1993 Hauptzollamt povolil, aby žalobkyni v konaní vo veci samej boli výmenou za zloženie zábezpeky vopred vyplatené vývozné náhrady podľa článku 5 ods. 1 a článku 6 nariadenia č. 565/80. Tieto vopred vyplatené vývozné náhrady sa týkali viacerých zásielok hovädzieho mäsa, ktoré boli uskladnené na účel ich vývozu.

               11

               Listom z 10. augusta 1993 žalobkyňa v konaní vo veci samej zaslala Hauptzollamt colné vyhlásenie č. 79/239, ktoré vystavili jordánske colné orgány 9. marca 1993. Toto vyhlásenie potvrdzovalo uvoľnenie zásielky hovädzieho mäsa vyvezenej žalobkyňou v konaní vo veci samej na konzumáciu. V dňoch 30. apríla 1996 a 4. marca 1998 Hauptzollamt uvoľnil zábezpeky, ktoré boli zložené.

               12

               Od 28. februára do 14. marca 1998 Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) vykonal kontrolnú misiu, počas ktorej sa zistilo, že colné vyhlásenia vystavené jordánskymi orgánmi boli zrušené pred vybratím dovozného cla a predmetná zásielka hovädzieho mäsa bola v skutočnosti reexportovaná do Iraku.

               13

               Rozhodnutím z 23. septembra 1999 Hauptzollamt nariadil vrátenie sumy dosahujúcej 103289,89 eura. V nadväznosti na odvolanie žalobkyne v konaní vo veci samej proti rozhodnutiu o vrátení bola táto suma rozhodnutím z 26. septembra 2011 znížená na 59546,70 eura. Vo zvyšnej časti bolo odvolanie rozhodnutím z 23. januára 2012 zamietnuté.

               14

               Dňa 5. februára 2012 žalobkyňa v konaní vo veci samej podala žalobu na Finanzgericht Hamburg (Finančný súd, Hamburg), ktorou žiada zrušenie troch vyššie uvedených rozhodnutí. Uvádza, že právo na vrátenie je premlčané. Zastáva názor, že podľa článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 premlčacia doba plynie nie od okamihu uvoľnenia zábezpeky, ale od okamihu spáchania nezrovnalosti. Článok 1 ods. 2 tohto nariadenia totiž viaže pojem „nezrovnalosť“ s konaním alebo opomenutím hospodárskeho subjektu. V dôsledku toho treba pri určení, či je žaloba o vrátenie neoprávnenej platby premlčaná, vychádzať z dátumu predloženia colného vyhlásenia vystaveného jordánskymi orgánmi, teda 10. augusta 1993.

               15

               Vnútroštátny súd sa prikláňa k názoru, že plynutie premlčacej doby začína nezávisle od okamihu vzniku škody už konaním alebo opomenutím hospodárskeho subjektu, ktoré predstavuje porušenie ustanovenia práva Únie. Taký výklad na jednej strane vyplýva zo znenia článku 1 ods. 2 a článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95. Znenie článku 1 ods. 2 tohto nariadenia totiž uvádza, že normotvorca Únie, ktorý použil pri formulovaní tohto ustanovenia podmieňovací spôsob, neviaže pojem „nezrovnalosť“ na vznik škody, pretože správanie hospodárskeho subjektu môže predstavovať nezrovnalosť aj vtedy, keď „by bolo“ spôsobené poškodenie rozpočtu Únie. Na druhej strane zo znenia článku 3 ods. 1 prvého pododseku uvedeného nariadenia, ktorý odkazuje na „spáchanie nezrovnalosti“ vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal naviazať začiatok premlčacej doby nie na „vznik nezrovnalosti“, ale na „spáchanie nezrovnalosti“, teda na správanie hospodárskeho subjektu, ktoré musí porušovať ustanovenie práva Únie.

               16

               Vnútroštátny súd však zastáva názor, že v prípade, keď bolo porušenie ustanovení práva Únie odhalené až po vzniku škody, otázka určenia začiatku plynutia premlčacej doby by mohla byť predmetom odlišného posúdenia. Mohlo by sa totiž konštatovať, že pojem „nezrovnalosť“ uvádzaný v článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 predpokladá súčasné splnenie dvoch podmienok, a to jednak správanie hospodárskeho subjektu a jednak škody, ktorá z neho vyplýva.

               17

               Pre prípad, že by premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95 začínala plynúť až od dátumu vzniku škody, sa vnútroštátny súd pýta, či „škoda“ v zmysle článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 vzniká už vyplatením sumy preddavku zodpovedajúceho vývoznej náhrade, alebo iba k dátumu konečného priznania vývoznej náhrady uvoľnením zábezpeky.

               18

               Za týchto podmienok Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Predpokladá nezrovnalosť definovaná v článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, nevyhnutná pre začatie plynutia premlčacej doby podľa článku 3 ods. 1 prvého pododseku toho istého nariadenia, v prípade porušenia ustanovenia práva Únie odhaleného až po vzniku škody, aby popri konaní alebo opomenutí hospodárskeho subjektu došlo aj k poškodeniu všeobecného rozpočtu Únie alebo rozpočtov ňou spravovaných, takže premlčacia doba začne plynúť až po vzniku škody, alebo začína premlčacia doba plynúť nezávisle od okamihu vzniku škody už samotným konaním alebo opomenutím hospodárskeho subjektu, ktoré porušuje ustanovenie práva Únie?

                        2.

                        Ak je odpoveď na prvú otázku taká, že premlčacia doba začína plynúť až vznikom škody:
                        dochádza – v súvislosti s vymáhaním vývoznej náhrady poskytnutej s konečnou platnosťou – ku ‚škode‘ v zmysle článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 už vtedy, keď bola vývozcovi vyplatená čiastka zodpovedajúca vývoznej náhrade v zmysle článku 5 ods. 1 nariadenia č. 565/80, bez toho, aby bola uvoľnená zábezpeka zložená podľa článku 6 tohto nariadenia, alebo škoda nastáva až okamihom uvoľnenia zábezpeky, resp. priznaním vývoznej náhrady s konečnou platnosťou?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               19

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, keď bolo porušenie ustanovenia práva Únie zistené až po vzniku škody, treba článok 1 ods. 2 a článok 3 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 vykladať v tom zmysle, že premlčacia doba začína plynúť od dátumu vzniku škody pre rozpočet Únie alebo rozpočty ňou spravované, alebo či táto doba začína plynúť nezávisle od tohto dátumu už samotným konaním alebo opomenutím hospodárskeho subjektu, ktoré porušuje právo Únie.

               20

               Na úvod treba pripomenúť, že pravidlo o štvorročnej premlčacej dobe stanovené v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95 sa pri neexistencii odvetvovej právnej úpravy Únie alebo vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej osobitný režim premlčania uplatňuje na nezrovnalosti, ktoré poškodzujú finančné záujmy Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Pfeifer & Langen, C‑564/10, EU:C:2012:190, body 39 a 40, ako aj citovanú judikatúru).

               21

               Na druhej strane treba poznamenať, že článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 sa na prejednávaný prípad uplatní, hoci skutkové okolnosti konania vo veci samej sa týkajú rokov 1992 a 1993. Súdny dvor už totiž rozhodol, že premlčacia doba stanovená týmto ustanovením sa uplatňuje na nezrovnalosti, ku ktorým došlo pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 34).

               22

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pri určení rozsahu ustanovení práva Únie, v prejednávanom prípade článku 1 ods. 2 a článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95, potrebné súčasne zohľadniť ich znenie, kontext a ich ciele (rozsudok Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 26 a citovaná judikatúra).

               23

               Podľa znenia článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95 je premlčacia doba konania štyri roky od času spáchania nezrovnalosti. Navyše článok 1 ods. 2 tohto nariadenia definuje pojem „nezrovnalosť“ ako akékoľvek porušenie ustanovenia práva Únie vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu Únie alebo rozpočtov ňou spravovaných.

               24

               Vznik nezrovnalosti, ktorou začína plynúť premlčacia doba, teda predpokladá súčasné splnenie dvoch podmienok, a to konanie alebo opomenutie hospodárskeho subjektu porušujúce právo Únie, ako aj škody alebo potenciálnej škody pre rozpočet Únie.

               25

               Za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, keď bolo porušenie práva Únie zistené až po vzniku škody, začína premlčacia doba plynúť od vzniku nezrovnalosti, teda od momentu, keď došlo ku konaniu alebo opomenutiu hospodárskeho subjektu, ktoré porušuje právo Únie, ako aj ku vzniku škody pre rozpočet Únie alebo rozpočty ňou spravované.

               26

               Takýto záver je v súlade s cieľom nariadenia č. 2988/95, ktorým je podľa jeho článku 1 ods. 1 ochrana finančných záujmov Únie. Dies a quo totiž predstavuje dátum udalosti, ktorá vznikla ako posledná, teda buď dátum vzniku škody, ak k tejto škode došlo po konaní či opomenutí predstavujúcom porušenie práva Únie, alebo dátum tohto konania či opomenutia, ak predmetná výhoda bola poskytnutá pred uvedeným konaním či opomenutím. Sledovanie cieľa ochrany finančných záujmov Únie je takto uľahčené.

               27

               Okrem toho tento záver nie je spochybnený tvrdením gréckej vlády, podľa ktorého dies a quo je deň, keď príslušné orgány odhalili nezrovnalosť. Tento argument naráža na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej dátum, ku ktorému sa vnútroštátne orgány dozvedeli o nezrovnalosti, nemá vplyv na začiatok plynutia premlčacej doby (rozsudok Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, bod 67).

               28

               Navyše podľa judikatúry Súdneho dvora správnemu orgánu pri preskúmaní správnosti platieb, ktoré on sám vykonal a ktoré zaťažujú rozpočet Únie, prislúcha všeobecná povinnosť náležitej starostlivosti (rozsudok Ze Fu Fleischhandel GmbH a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 44). Pripustiť, že dies a quo zodpovedá dňu odhalenia predmetnej nezrovnalosti, by odporovalo tejto povinnosti náležitej starostlivosti.

               29

               Vzhľadom na úvahy uvedené vyššie treba na prvú otázku odpovedať, že článok 1 ods. 2 a článok 3 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa majú vykladať v tom zmysle, že za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, keď bolo porušenie ustanovenia práva Únie zistené až po vzniku škody, začína premlčacia doba plynúť od momentu, keď došlo ku konaniu alebo opomenutiu hospodárskeho subjektu, ktoré porušuje právo Únie, ako aj ku vzniku škody pre rozpočet Únie alebo rozpočty ňou spravované.

         O druhej otázke

               30

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na moment, kedy za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, dochádza ku „škode“ v zmysle článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95.

               31

               Pred podaním odpovede na túto otázku treba pripomenúť chronológiu skutkových okolností v konaní vo veci samej. Najprv bol v priebehu rokov 1992 a 1993 žalobkyni v konaní vo veci samej priznaný preddavok sumy zodpovedajúci vývoznej náhrade v súlade s článkom 5 ods. 1 nariadenia č. 565/80. Následne 10. augusta 1993 žalobkyňa v konaní vo veci samej predložila colné vyhlásenie vystavené jordánskymi orgánmi určené na preukázanie splnenia colných formalít súvisiacich s uvoľnením na konzumáciu v Jordánsku podľa článku 17 ods. 3 a článku 18 ods. 1 nariadenia č. 3665/87. Nakoniec 30. apríla a 4. marca 1998 boli zábezpeky, ktoré boli podľa článku 6 nariadenia č. 565/80 zložené v momente priznania preddavku, uvoľnené.

               32

               Za takých okolností treba poznamenať, že „škoda“ v zmysle článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 vzniká k dátumu, keď sa prijme rozhodnutie priznať predmetnú výhodu, v danom prípade vývoznú náhradu, s konečnou platnosťou. Od tohto momentu totiž skutočne existuje škoda pre rozpočet Únie. Táto škoda sa nemôže považovať za existujúcu pred dátumom konečného priznania tejto výhody, pretože by tak hrozilo, že lehota na vymáhanie tej istej výhody by mohla plynúť už v čase, keď táto výhoda ešte nebola priznaná.

               33

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že článok 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, škoda vznikla, keď sa prijalo rozhodnutie priznať vývoznú náhradu dotknutému vývozcovi.

         O trovách

               34

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 1 ods. 2 a článok 3 ods. 1 prvý pododsek nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa majú vykladať v tom zmysle, že za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, keď bolo porušenie ustanovenia práva Únie zistené až po vzniku škody, začína premlčacia doba plynúť od momentu, keď došlo ku konaniu alebo opomenutiu hospodárskeho subjektu, ktoré porušuje právo Únie, ako aj ku vzniku škody pre rozpočet Únie alebo rozpočty ňou spravované.

                           2.

                           Článok 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, škoda vznikla, keď sa prijalo rozhodnutie priznať vývoznú náhradu dotknutému vývozcovi.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 19. januára 1988. # Erich Biedermann proti Dvoru audítorov Európskych spoločenstiev. # Úradník. # Vec 2/87.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 5. júla 2007. # Deutsche Lufthansa AG proti ANA - Aeroportos de Portugal SA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto - Portugalsko. # Letecká doprava - Letiská - Služby pozemnej obsluhy - Vyberanie poplatku za pozemnú administratívu a dozor. # Vec C-181/06.

text:
      Vec C‑181/06
      Deutsche Lufthansa AG
      proti
      ANA – Aeroportos de Portugal SA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto)
      „Letecká doprava – Letiská – Služby pozemnej obsluhy – Vyberanie poplatku za pozemnú administratívu a dozor“
      Návrhy prednesené 19. apríla 2007 – generálny advokát J. Mazák
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 5. júla 2007
      Abstrakt rozsudku
      Doprava – Letecká doprava – Prístup na trh služieb pozemnej obsluhy na letiskách Spoločenstva
      (Smernica Rady 96/67, článok 16 ods. 3 a príloha bod 1)
      Právu Spoločenstva odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá upravuje platenie poplatku za pozemnú administratívu a dozor
         dodávateľmi služieb pozemnej obsluhy riadiacemu orgánu letiska, iba ak sa poplatok za pozemnú administratívu a dozor stanovený
         touto právnou úpravou vyberá ako protiplnenie za všetky alebo časť služieb uvedených v bode 1 prílohy smernice 96/67 o prístupe
         k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva a nepredstavuje dvojité zdanenie už spoplatnených služieb iným poplatkom
         alebo daňou. V prípade, ak sa na základe overenia vykonaného vnútroštátnym súdom potvrdí, že uvedený poplatok predstavuje
         poplatok za prístup k zariadeniam letiska, prináleží tomuto vnútroštátnemu súdu overiť, či predmetný poplatok zodpovedá relevantným,
         objektívnym, transparentným a nediskriminačným kritériám, ako sú stanovené v článku 16 ods. 3 smernice 96/67.

      (pozri bod 29 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 5. júla 2007 (*)

      „Letecká doprava – Letiská – Služby pozemnej obsluhy – Vyberanie poplatku za pozemnú administratívu a dozor“
      Vo veci C‑181/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal Administrativo
         e Fiscal do Porto (Portugalsko) zo 7. marca 2006 a doručený Súdnemu dvoru 7. apríla 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Deutsche Lufthansa AG
      proti
      ANA – Aeroportos de Portugal SA,
      za účasti:
      Ministério Público,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia P. Kūris (spravodajca), J. Makarczyk, L. Bay Larsen a J.‑C. Bonichot,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. februára 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Deutsche Lufthansa AG, v zastúpení: A. Moura Portugal, advogado,
      –       portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes a M. J. Viegas, splnomocnení zástupcovia,
      –       grécka vláda, v zastúpení: K. Georgiadis a Z. Chatzipavlou, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J. R. Vidal Puig, S. Noe a P. Guerra e Andrade, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. apríla 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 a článku 16 ods. 3 smernice Rady 96/67/ES z 15. októbra
         1996 o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy na letiskách spoločenstva (Ú. v. ES L 272, s. 36; Mim. vyd. 07/002, s. 496).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Deutsche Lufthansa AG (ďalej len „Lufthansa“) a ANA – Aeroportos de Portugal SA
         (ďalej len „ANA“) týkajúceho sa vyrubenia a výberu poplatkov za pozemnú administratívu a dozor, ktoré vykonala ANA.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 6 ods. 1 smernice 96/67 znie takto:
      „Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia v súlade s ustanoveniami článku 1 na to, aby zabezpečili voľný prístup dodávateľov
         služieb pozemnej obsluhy na trh služieb poskytovaných tretím stranám [Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia v súlade s ustanoveniami
         článku 1 na to, aby zabezpečili voľný prístup dodávateľov služieb pozemnej obsluhy, aby mohli poskytovať služby pozemnej obsluhy
         tretím osobám – neoficiálny preklad].

      Členské štáty majú právo požadovať, aby dodávatelia služieb pozemnej obsluhy boli usadení v spoločenstve.“
      4       Článok 16 ods. 3 tejto smernice stanovuje:
      „Ak je prístup k zariadeniam [letiska – neoficiálny preklad] podnetom k vyberaniu poplatkov, tieto sa stanovia podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných
         kritérií.“

      5       Príloha tejto smernice stanovuje:
      „1.      Pozemná administratíva a dozor zahŕňa:
      1.1      zastupiteľské a styčné služby s miestnymi úradmi alebo akýmikoľvek inými subjektmi, platenie v mene užívateľov letiska a zabezpečenie
         kancelárskych priestorov pre ich zástupcov;

      1.2      kontrola nakládky, oznamovanie a telekomunikácie;
      1.3      obsluhu, skladovanie a správu nakladacích jednotiek;
      1.4      akékoľvek iné dozorné služby pred, počas a po lete a akékoľvek administratívne služby požadované užívateľom letiska.“
       Vnútroštátna právna úprava
      6       Zákonný dekrét č. 102/90 z 21. marca 1990 v znení zákonného dekrétu č. 280/99 z 26. júla 1999 (Diário da Republica I, séria A, č. 172, z 26. júla 1999, s. 4678, ďalej len „zákonný dekrét č. 280/99“) špecifikuje vymáhateľné poplatky za výkon
         všetkých činností v priestoroch letiska a vo svojom článku 18 ods. 2 stanovuje, že vo verejných priestoroch letiska prevádzkovaných
         ANA sumu poplatkov za služby pozemnej obsluhy určí ANA po predchádzajúcom schválení Národným inštitútom pre civilné letectvo.

      7       Článok 3 vykonávacieho dekrétu č. 12/99 z 30. júla 1999 (Diário da Republica I, séria B, č. 176, z 30. júla 1999, s. 4922) stanovuje:

      „Podľa článku 17 zákonného dekrétu č. 102/90 z 21. marca 1990 a na účely vykonania článku 18 uvedeného zákonného dekrétu sa
         poplatky, ktoré sú v ňom upravené, podľa povahy vykonávaných služieb a činností delia na:

      a)      poplatky za dopravu;
      b)      poplatky za služby pozemnej obsluhy (‚handling‘);
      c)      poplatky za miesto;
      d)      iné poplatky obchodnej povahy.“
      8       Poplatky za služby pozemnej obsluhy sú stanovené v článkoch 10 a nasledujúcich vykonávacieho dekrétu č. 12/99. Celkovo ich
         je jedenásť.

      9       Článok 10 uvedeného dekrétu znie:
      „Poplatky za služby pozemnej obsluhy sa vyberajú za výkon všetkých činností, ktoré tvoria časť služieb vymenovaných na zozname
         nachádzajúcom sa v prílohe I zákonného dekrétu č. 275/99 z 23. júla 1999 na základe nasledujúcich podmienok:

      1.      Poplatok za pozemnú administratívu a dozor sa vyberá od dodávateľov služieb a vypočítava sa percentom z obratu.
      2.      Poplatok za služby obsluhy ‚cestujúcich‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a self-handlingových užívateľov letiska alebo plochy
         letiska; vypočítava sa na základe letového poriadku alebo časti dní alebo mesiacov a podľa priehradiek na príjem a zaregistrovanie
         cestujúcich (‚check-in‘).

      3.      Poplatok za služby obsluhy ‚batožiny‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a self-handlingových užívateľov letiska alebo plochy
         letiska; vypočítava sa na základe letového poriadku alebo časti dní alebo mesiacov a podľa priehradiek na príjem a zaregistrovanie
         cestujúcich (‚check-in‘) alebo na základe počtu obslúženej batožiny.

      4.      Poplatok za služby obsluhy ‚nákladu a pošty‘ sa vyberá:
      a)      od self-handlingových užívateľov letiska alebo plochy letiska; vypočítava sa na základe dopravných jednotiek;
      b)      od dodávateľov služieb; vypočítava sa percentom z obratu.
      5.      Poplatok za služby obsluhy ‚rampy‘ sa vyberá:
      a)      od self-handlingových užívateľov letiska alebo plochy letiska; vypočítava sa na základe dopravných jednotiek;
      b)      od dodávateľov služieb; vypočítava sa percentom z obratu.
      6.      Poplatok za služby obsluhy ‚čistenie a lietadlové služby‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a bude vypočítaný percentom z obratu.
      7.      Poplatok za služby obsluhy ‚paliva a oleja‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a bude vypočítaný percentom z obratu alebo na
         základe hektolitrov poskytnutého paliva a litrov oleja, v tomto prípade bude poplatok zaokrúhlený smerom nahor.

      8.      Poplatok za služby obsluhy ‚údržba lietadla‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a bude vypočítaný percentom z obratu.
      9.      Poplatok za služby obsluhy ‚letová prevádzka a administratíva posádky‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a bude vypočítaný
         percentom z obratu.

      10.      Poplatok za služby obsluhy ‚povrchová preprava‘ sa vyberá od dodávateľov služieb a bude vypočítaný percentom z obratu.
      11.      Poplatok za služby obsluhy ‚zásobovacie služby‘ (‚catering‘) sa vyberá od dodávateľov služieb a bude vypočítaný percentom
         z obratu.“

      10     Článok 11 uvedeného dekrétu znie:
      „Odlišný poplatok na základe doby používania, obslúženej administratívnej jednotky alebo fyzickej jednotky môže byť vyberaný
         od užívateľov všetkých zariadení letiska alebo hlavnej plochy letiska za výkon činností služieb pozemnej obsluhy.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11     Lufthansa, založená podľa nemeckého práva, ktorá má organizačnú zložku so sídlom na letisku v Lisabone (Portugalsko), podala
         žalobu proti vyrubeniu a výberu poplatkov za pozemnú administratívu a dozor, ktoré vykonala ANA.

      12     ANA poskytla Lufthanse koncesiu na výkon služieb pozemnej obsluhy na letisku Francisco Sá Carneiro v Porte. Následne bol Lufthanse
         vyrubený poplatok vo výške 22 164 PTE vrátane dane z pridanej hodnoty (čo predstavuje sumu 110,55 eur).

      13     Lufthansa vnútroštátnemu súdu tvrdí, že ustanovenia vnútroštátneho práva, t. j. článok 10 ods. 1 vykonávacieho dekrétu č. 12/99
         a článok 18 ods. 2 zákonného dekrétu č. 280/99 sú v rozpore so smernicou 96/67.

      14     Tribunal Administrativo e Fiscal do Porto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      Možno sumu vyžadovanú vo forme poplatku za pozemnú administratívu a dozor v zmysle článku 10 ods. 1 vykonávacieho dekrétu
         č. 12/99 považovať za poplatok stanovený ‚podľa relevantných, objektívnych, transparentných a nediskriminačných kritérií‘
         v zmysle článku 16 ods. 3 smernice 96/67?

      2.      Odporuje voľnému prístupu na trh služieb pozemnej obsluhy pre tretie osoby podľa článku 6 smernice 96/67 alebo je s ním v rozpore
         požadovanie úhrady sumy vo forme poplatku za pozemnú administratívu a dozor podľa článku 10 ods. 1 vykonávacieho dekrétu č. 12/99
         a článku 18 ods. 2 zákonného dekrétu č. 280/99 a podľa iných ustanovení, ktoré sú základom pre stanovenie výšky uvedeného
         poplatku?

      3.      Odporuje vytvoreniu vnútorného trhu a realizácii zásad zakotvených v článku 3 ods. 1 písm. c) ES a článku 4 ES alebo je s nimi
         v rozpore požadovanie úhrady sumy vo forme poplatku za pozemnú administratívu a dozor podľa článku 10 ods. 1 vykonávacieho
         dekrétu č. 12/99 a článku 18 ods. 2 zákonného dekrétu č. 280/99 a podľa iných ustanovení, ktoré sú základom pre stanovenie
         výšky uvedeného poplatku?

      4.      Možno požadovanie úhrady sumy vo forme poplatku za pozemnú administratívu a dozor podľa článku 10 ods. 1 vykonávacieho dekrétu
         č. 12/99 a článku 18 ods. 2 zákonného dekrétu č. 280/99 a podľa iných ustanovení, ktoré sú základom pre stanovenie výšky uvedeného
         poplatku, považovať za zneužitie dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES?“

       O prejudiciálnych otázkach
      15     Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 písm. c) a článku 1 ods. 2 smernice 96/67 sa táto smernica vzťahuje
         na letiská, na ktorých nie je ročná preprava nižšia než 3 milióny cestujúcich alebo 75 000 ton nákladu alebo na ktorých nebola
         preprava nižšia než 2 milióny cestujúcich alebo 50 000 ton nákladu v priebehu šesťmesačného obdobia pred 1. aprílom alebo
         1. októbrom predchádzajúceho roku. Od 1. januára 2001 sa uvedená smernica uplatňuje na každé letisko umiestnené na území členského
         štátu, ktoré je otvorené komerčnej doprave a na ktorom nie je ročná preprava nižšia než 2 milióny cestujúcich alebo 50 000
         ton nákladu.

      16     Z údajov predložených vnútroštátnym súdom jasne nevyplýva, či letisko v Porte dosiahlo vyššie uvedené ukazovatele pred rokom
         2005. Ak tomu tak nie je, uplatňuje sa na neho smernica 96/67 až od 1. januára 2006. Zdá sa však, že vyrubenie poplatku napadnutého
         Lufthansou sa týka roku 2000.

      17     Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby sa najprv ubezpečil, že smernica 96/67 sa uplatňuje na skutkové okolnosti vo veci
         samej.

       O prvej a druhej otázke
      18     Svojou prvou a druhou prejudiciálnou otázkou, ktoré sa budú preskúmavať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či
         článkom 6 a článkom 16 ods. 3 smernice 96/67 odporuje vnútroštátna právna úprava, ako je tá vo veci samej, ktorá upravuje
         platenie poplatku za pozemnú administratívu a dozor dodávateľmi služieb pozemnej obsluhy riadiacemu orgánu letiska.

      19     Súdny dvor rozhodol, že z odôvodnenia č. 25 smernice 96/67, ako aj z článku 16 ods. 1 a 3 tejto smernice vyplýva, že riadiaci
         orgán letiska je oprávnený vyberať poplatky za prístup k zariadeniam letiska. Týmito zariadeniami sa myslí infraštruktúra
         a vybavenie ponechané k dispozícii letiskom. Naopak, Súdny dvor zastáva názor, že nie je možné, aby tento orgán vyberal poplatok
         za prístup na trh služieb pozemnej obsluhy okrem poplatku za používanie zariadení letiska (pozri v tomto zmysle rozsudok zo
         16. októbra 2003, Flughafen Hannover-Langenhagen, C‑363/01, Zb. s. I‑11893, body 37 až 40, ako aj body 44 a 60).

      20     Na prvom mieste je potrebné preskúmať, či poplatok, akým je predmetný poplatok za pozemnú administratívu a dozor, sa má v podstate
         považovať za poplatok vyberaný za prístup k zariadeniam letiska.

      21     Portugalská vláda tvrdí, že predmetný poplatok zodpovedá náhrade za poskytovanie letiskovej služby vo verejnom záujme, ktorá
         podporuje civilné letectvo, a za používanie verejného majetku, za ktorý ANA musí zabezpečiť vhodné podmienky používania.

      22     Na pojednávaní portugalské orgány na jednej strane upresnili, že poplatok za pozemnú administratívu a dozor stanovený vykonávacím
         dekrétom č. 12/99 sa neodlišuje od poplatku uvedeného v prílohe smernice 96/67 a v nijakom prípade nepredstavuje dvojité zdanenie
         služieb už raz spoplatnených poplatkom uvedeným v tom istom vykonávacom dekréte.

      23     Na druhej strane portugalské orgány po prvýkrát uviedli, že pod skutočným používaním verejného priestoru sa myslí spotreba
         vody a elektriny, ako aj poplatok za upratovanie a stráženie.

      24     V tejto súvislosti prináleží vnútroštátnemu súdu preskúmať protiplnenie za predmetný poplatok vo veci samej vzhľadom na definíciu
         pozemnej administratívy a dozoru uvedenú v bode 1 prílohy smernice 96/67. Následne, ak sa uvedený poplatok vyberá za všetky
         alebo časť služieb a nepredstavuje dvojité zdanenie už spoplatnených služieb iným poplatkom alebo daňou, môže sa považovať
         za poplatok vyberaný za prístup k zariadeniam letiska a nie za poplatok vyberaný za prístup na trh služieb pozemnej obsluhy.

      25     V každom prípade je potrebné na druhom mieste preskúmať, či predmetný poplatok vo veci samej zodpovedá kritériám stanoveným
         článkom 16 ods. 3 smernice 96/67.

      26     Pokiaľ ide o kritériá relevantnosti a objektivity, prináleží vnútroštátnemu súdu vyhľadať vzťah medzi funkčnými nákladmi znášanými
         ANA a výškou poplatku vypočítavanou percentom z obratu Lufthansy na letisku Francisco Sá Carneiro v Porte.

      27     Pokiaľ ide o kritérium transparentnosti, toto kritérium sa môže považovať za naplnené iba vtedy, ak vo vnútroštátnych ustanoveniach
         existuje jasné vymedzenie služieb poskytovaných ANA a presné určenie spôsobu výpočtu uvedeného poplatku.

      28     Nakoniec, pokiaľ ide o kritérium nediskriminácie, ak je nesporné, že predmetný poplatok vo veci samej sa vyberá iba od dodávateľov
         služieb pozemnej obsluhy, zatiaľ čo títo dodávatelia a self-handlingoví užívatelia používajú tie isté zariadenia letiska,
         je zjavné, že ak jediným odôvodnením takéhoto rozdielu v zaobchádzaní je, že uvedení dodávatelia uskutočňujú zisk, tento rozdiel
         sa musí považovať za diskriminačný.

      29     S ohľadom na predchádzajúce je potrebné na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že právu Spoločenstva odporuje vnútroštátna
         právna úprava, akou sú článok 10 ods. 1 vykonávacieho dekrétu č. 12/99 a článok 18 ods. 2 zákonného dekrétu č. 280/99, iba
         ak sa poplatok za pozemnú administratívu a dozor stanovený touto právnou úpravou vyberá ako protiplnenie za všetky alebo časť
         služieb uvedených v bode 1 prílohy smernice 96/67 a nepredstavuje dvojité zdanenie už spoplatnených služieb iným poplatkom
         alebo daňou. V prípade, ak sa na základe overenia vykonaného vnútroštátnym súdom potvrdí, že predmetný poplatok vo veci samej
         predstavuje poplatok za prístup k zariadeniam letiska, prináleží tomuto vnútroštátnemu súdu overiť, či predmetný poplatok
         zodpovedá relevantným, objektívnym, transparentným a nediskriminačným kritériám, ako sú stanovené v článku 16 ods. 3 smernice
         96/67.

       O tretej otázke
      30     Treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či úhrada predmetného poplatku vo veci samej je v rozpore s článkami 3 ES
         a 4 ES.

      31     V tejto súvislosti stačí konštatovať, že články 3 ES a 4 ES stanovujú oblasti a ciele, v ktorých Európske spoločenstvo koná,
         a neupravujú povinnosti členských štátov alebo verejných alebo súkromných orgánov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra
         2000, Echirolles Distribution, C‑9/99, Zb. s. I‑8207, bod 22). Keďže tieto činnosti boli upravené v inej časti Zmluvy ES a v uplatniteľných
         aktoch Spoločenstva, akým je aj smernica 96/67, vnútroštátnemu súdu možno odpovedať len s ohľadom na túto smernicu.

       O štvrtej otázke
      32     Štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či požadovanie úhrady predmetného poplatku vo veci samej môže byť považované
         za zneužitie dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES.

      33     Podľa ustálenej judikatúry rozhodnutia, ktorými vnútroštátny súd položí prejudiciálne otázky, musia obsahovať presné dôvody,
         ktoré vnútroštátny súd viedli k otázkam o výklade práva Spoločenstva a k úvahe o potrebe položiť prejudiciálne otázky Súdnemu
         dvoru (pozri uznesenie z 28. júna 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Zb. s. I‑4979, bod 16 a citovanú judikatúru, ako aj rozsudok
         z 13. júla 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Zb. s. I‑6049, bod 20). Súdny dvor rovnako rozhodol, že je potrebné, aby vnútroštátny
         súd minimálne vysvetlil dôvody voľby ustanovení práva Spoločenstva, o ktorých výklad žiada, ako aj vzťah, ktorý vidí medzi
         týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v konaní vo veci samej (uznesenie zo 7. apríla 1995, Grau
         Gomis a i., C‑167/94, Zb. s. I‑1023, bod 9).

      34     Je nevyhnutné konštatovať, že rozhodnutie, ktorým vnútroštátny súd položil prejudiciálne otázky, nespĺňa tieto požiadavky.
      35     Nie je totiž možné vymedziť konkrétny problém týkajúci sa výkladu, ktorý by mohol vzniknúť vo vzťahu k článku 82 ES. Požiadavka
         presnosti, pokiaľ ide o skutkový a právny kontext, je podstatnou najmä v oblasti hospodárskej súťaže, ktorá je charakterizovaná
         zložitými skutkovými a právnymi situáciami (uznesenie Laguillaumie, už citované, bod 19 a citovaná judikatúra).

      36     Z toho vyplýva, že štvrtá otázka položená Súdnemu dvoru je neprípustná.
       O trovách
      37     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Právu Spoločenstva odporuje vnútroštátna právna úprava, akou sú článok 10 ods. 1 vykonávacieho dekrétu č. 12/99 z 30. júla
            1999 a článok 18 ods. 2 zákonného dekrétu č. 102/90 z 21. marca 1990 v znení zákonného dekrétu č. 280/99 z 26. júla 1999,
            iba ak sa poplatok za pozemnú administratívu a dozor stanovený touto právnou úpravou vyberá ako protiplnenie za všetky alebo
            časť služieb uvedených v bode 1 prílohy smernice Rady 96/67/ES z 15. októbra 1996 o prístupe k trhu služieb pozemnej obsluhy
            na letiskách spoločenstva a nepredstavuje dvojité zdanenie už spoplatnených služieb iným poplatkom alebo daňou. V prípade,
            ak sa na základe overenia vykonaného vnútroštátnym súdom potvrdí, že predmetný poplatok vo veci samej predstavuje poplatok
            za prístup k zariadeniam letiska, prináleží tomuto vnútroštátnemu súdu overiť, či predmetný poplatok zodpovedá relevantným,
            objektívnym, transparentným a nediskriminačným kritériám, ako sú stanovené v článku 16 ods. 3 smernice 96/67.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 28. marca 1996. # Trestné konanie proti Rafael Ruiz Bernáldez. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Audiencia Provincial de Sevilla - Španielsko. # Vec C-129/94.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 29. januára 1998. # Willy de Corte proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-62/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. marca 1990. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Rybolov. # Vec C-62/89.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 23. januára 2014. # The Sunrider Corporation proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-221/12.