title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. novembra 2011.#Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs proti The Rank Group plc.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) - Spojené kráľovstvo.#Dane - Šiesta smernica o DPH - Oslobodenia - Článok 13 B písm. f) - Stávky, lotérie a iné hazardné alebo peňažné hry - Zásada daňovej neutrality - Mechanizované bingo s výhrou v hotovosti (‚mechanised cash bingo‘) - Hracie automaty - Správna prax, ktorá nie je v súlade s ustanoveniami právnych predpisov - Dôvod obrany založený na náležitej starostlivosti (‚due diligence‘).#Spojené veci C-259/10 a C-260/10.

text:
      Spojené veci C‑259/10 a C‑260/10
      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      proti
      The Rank Group plc
      [návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) a Upper Tribunal (Tax
         and Chancery Chamber)]

      „Dane – Šiesta smernica o DPH – Oslobodenia – Článok 13 B písm. f) – Stávky, lotérie a iné hazardné alebo peňažné hry – Zásada daňovej neutrality – Mechanizované bingo s výhrou v hotovosti (‚mechanised cash bingo‘) – Výherné prístroje – Správna prax, ktorá nie je v súlade s ustanoveniami právnych predpisov – Dôvod obrany založený na náležitej starostlivosti (‚due diligence‘)“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb – Rozdielne zaobchádzanie s dvoma službami, ktoré sú z pohľadu spotrebiteľa zhodné alebo podobné – Porušenie zásady
            daňovej neutrality
      (Smernica Rady 77/388)
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            – Oslobodenie hazardných hier – Právomoc členských štátov stanoviť podmienky a obmedzenia oslobodenia – Hranice – Dodržiavanie
            zásady daňovej neutrality
      [Smernica Rady 77/388, článok 13 B písm. f)]
      3.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            – Oslobodenie hazardných hier – Právomoc členských štátov stanoviť podmienky a obmedzenia oslobodenia – Hranice – Dodržiavanie
            zásady daňovej neutrality
      [Smernica Rady 77/388, článok 13 B písm. f)]
      4.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            – Oslobodenie hazardných hier – Právomoc členských štátov stanoviť podmienky a obmedzenia oslobodenia – Hranice – Dodržiavanie
            zásady daňovej neutrality
      [Smernica Rady 77/388, článok 13 B písm. f)]
      5.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            – Oslobodenie hazardných hier – Právomoc členských štátov stanoviť podmienky a obmedzenia oslobodenia – Hranice – Dodržiavanie
            zásady daňovej neutrality
      [Smernica Rady 77/388, článok 13 B písm. f)]
      1.        Zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že rozdielne zaobchádzanie, pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty v prípade
         dvoch poskytnutí služieb, ktoré sú zhodné alebo podobné z hľadiska vnímania spotrebiteľa a spĺňajú tie isté potreby spotrebiteľa,
         postačuje na preukázanie porušenia tejto zásady. Na to, aby išlo o takéto porušenie, teda nie je potrebné, aby bola okrem
         toho preukázaná skutočná existencia hospodárskej súťaže medzi predmetnými službami alebo skreslenie hospodárskej súťaže z dôvodu
         uvedeného rozdielneho zaobchádzania.

      (pozri bod 36, bod 1 výroku)
      2.        V prípade existencie rozdielneho zaobchádzania s dvoma hazardnými hrami z hľadiska priznania oslobodenia od dane z pridanej
         hodnoty podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
         daní z obratu sa má zásada daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že nie je potrebné zohľadniť skutočnosť, že tieto dve
         hry patria do odlišných kategórií licencií a podliehajú rôznym právnym režimom z hľadiska kontroly a regulácie.

      Toto ustanovenie ponecháva členským štátom široký priestor na voľnú úvahu, pokiaľ ide o oslobodenie alebo zdanenie predmetných
         transakcií, pretože im umožňuje, aby stanovili podmienky a obmedzenia, ktorým môže toto oslobodenie podliehať pri dodržaní
         zásady daňovej neutrality.

      V rámci posúdenia porovnateľnosti dvoch hazardných hier, v ktorých prípade môže rozdielne zaobchádzanie preukazovať porušenie
         zásady daňovej neutrality, nie sú rozhodujúce skutočnosti ako legálna alebo nelegálna povaha prevádzkovania hazardných hier,
         zhoda prevádzkovateľov uvedených hier a prístrojov a právna forma, v ktorej vykonávajú svoju činnosť. Rovnako je to v prípade
         rozdielov existujúcich medzi pohostinstvami a herňami na jednej strane a licencovanými kasínami na druhej strane, pokiaľ ide
         o rámec, v ktorom sú v nich hazardné hry ponúkané, a najmä geografickú a časovú prístupnosť, ako aj prostredie. Napokon ani
         skutočnosť, že iba jeden z dvoch typov hier podlieha neharmonizovanej dani, nemôže odôvodniť záver, že tieto typy hier nie
         sú porovnateľné.

      (pozri body 40, 41, 45 – 48, 51, bod 2 výroku)
      3.        Na účely posúdenia vzhľadom na zásadu daňovej neutrality, či sú dva typy výherných automatov podobné a malo by sa s nimi zaobchádzať
         rovnako, pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty, treba overiť, či je používanie uvedených typov porovnateľné z hľadiska priemerného
         spotrebiteľa a zodpovedá jeho samotným potrebám, pričom prvky, ktoré možno zohľadniť v tejto súvislosti, sú najmä minimálna
         a maximálna výška stávky a výhry, ako aj šanca na výhru.

      (pozri bod 58, bod 3 výroku)
      4.        Zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že zdaniteľná osoba nemôže žiadať vrátenie dane z pridanej hodnoty
         zaplatenej za určité poskytnutia služieb tak, že sa odvolá na porušenie tejto zásady, keď daňové orgány dotknutého členského
         štátu s podobnými poskytnutiami služieb zaobchádzali v praxi ako s oslobodenými plneniami, hoci od dane z pridanej hodnoty
         neboli oslobodené podľa relevantnej vnútroštátnej právnej úpravy.

      Hoci totiž verejná správa, ktorá vykonáva určitú všeobecnú prax, ňou môže byť viazaná, nič to nemení na tom, že zásada rovnosti
         zaobchádzania, ktorá sa, pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty, prejavuje ako zásada daňovej neutrality, musí byť v súlade so
         zásadou zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže vo svoj prospech dovolávať nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech inej
         osoby. Z toho vyplýva, že zdaniteľná osoba sa nemôže odvolávať na to, že určité plnenie malo podliehať takému istému daňovému
         zaobchádzaniu ako iné plnenie, ak toto zaobchádzanie nie je v súlade s relevantnou vnútroštátnou právnou úpravou.

      (pozri body 61 – 64, bod 4 výroku)
      5.        Zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý využil voľnú úvahu ponechanú článkom 13 B písm. f)
         šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu a oslobodil od dane z pridanej
         hodnoty poskytovanie všetkých prostriedkov na hranie hazardných hier, pričom stanovil, že toto oslobodenie sa nevzťahuje na
         kategóriu prístrojov spĺňajúcich určité kritériá, nemôže odmietnuť žiadosť o vrátenie dane z pridanej hodnoty založenú na
         porušení tejto zásady tak, že sa odvolá na skutočnosť, že s náležitou starostlivosťou reagoval na vývoj nového typu prístroja
         nespĺňajúceho tieto kritériá.

      Priamy účinok ustanovenia smernice, akým je ustanovenie článku 13 B písm. f) šiestej smernice 77/388, nezávisí ani od existencie
         úmyselnej chyby alebo nedbanlivosti zo strany dotknutého členského štátu pri preberaní predmetnej smernice, ani od existencie
         dostatočne závažného porušenia práva Únie. Prevádzkovateľ hazardných hier a výherných prístrojov sa teda môže odvolávať na
         uvedené ustanovenie pred vnútroštátnymi súdmi, aby sa tak vylúčilo uplatnenie pravidiel vnútroštátneho práva nezlučiteľných
         s týmto ustanovením.

      (pozri body 69, 70, 74, bod 5 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 10. novembra 2011 (*)

      „Dane – Šiesta smernica o DPH – Oslobodenia – Článok 13 B písm. f) – Stávky, lotérie a iné hazardné alebo peňažné hry – Zásada daňovej neutrality – Mechanizované bingo s výhrou v hotovosti (‚mechanised cash bingo‘) – Výherné prístroje – Správna prax, ktorá nie je v súlade s ustanoveniami právnych predpisov – Dôvod obrany založený na náležitej starostlivosti (‚due diligence‘)“
      V spojených veciach C‑259/10 a C‑260/10,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Court of Appeal
         (England & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) a Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené kráľovstvo) z 20.
         a 19. apríla 2010 a doručené Súdnemu dvoru 26. mája 2010, ktoré súvisia s konaniami:

      Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs
      proti
      The Rank Group plc,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, T. von Danwitz (spravodajca) a D. Šváby,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. júna 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        The Rank Group plc, v zastúpení: K. Lasok, QC, a V. Sloane, barrister, ktorých splnomocnil P. Drinkwater, solicitor,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Hathaway, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Peretz, barrister,
      –        Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu zásady daňovej neutrality v rámci uplatňovania článku 13 B písm. f)
         šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23,
         ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci dvoch sporov medzi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (ďalej len „Commissioners“)
         a The Rank Group plc (ďalej len „Rank“) týkajúcich sa toho, že Commissioners odmietli žiadosť o vrátenie predloženú Rank v súvislosti
         s daňou z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), ktorú zaplatila za plnenia poskytnuté v rámci určitých hier počas rokov 2002
         až 2005.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice DPH podlieha „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou“.

      4        Článok 13 tejto smernice s nadpisom „Oslobodenie od dane na území štátu“ stanovuje:

      „…
      B.      Iné oslobodenia od dane
      Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky
         [plnenia – neoficiálny preklad] za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany
         pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:

      …
      f)      stávky, lotérie a iné formy hazardných alebo peňažných hier, na ktoré sa vzťahujú podmienky a obmedzenia stanovené jednotlivými
         členskými štátmi,

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
       Právna úprava týkajúca sa DPH
      5        Podľa § 31 ods. 1 zákona o DPH z roku 1994 (Value Added Tax Act 1994) v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci
         samej (ďalej len „zákon o DPH z roku 1994“) je dodanie tovaru alebo poskytnutie služieb oslobodené od DPH, ak zodpovedá jednej
         z činností opísaných v prílohe 9 tohto zákona.

      6        Skupina 4 tejto prílohy 9, nazvaná „Stávky, hazardné hry a lotérie“, stanovovala v bode 1 oslobodenie od dane pre poskytovanie
         akýchkoľvek prostriedkov na uzatváranie stávok alebo hranie hazardných hier.

      7        Poznámky 1 až 3 tejto skupiny 4 stanovovali:

      „1.      Bod 1 nezahŕňa:
      …
      b)      poskytnutie práva zúčastniť sa na hre, za ktoré sa vyberá poplatok na základe ustanovení oddielu 14 [zákona o hazardných hrách
         z roku 1968 (Gaming Act 1968)]…

      …
      d)      poskytnutie hracieho automatu.
      …
      2.      ,Hazardná hra‘ má rovnaký význam ako v zákone o hazardných hrách z roku 1968…
      3.      Pod pojmom ,hrací automat‘ sa rozumie prístroj, ktorý spĺňa nasledujúce podmienky:
      a)      je skonštruovaný alebo prispôsobený na hranie hazardnej hry, ktorá sa prostredníctvom neho hrá, a
      b)      hráč za účasť na hre platí (s výnimkou prípadov, keď existuje možnosť zahrať si hru zdarma v dôsledku úspešnosti v predchádzajúcej
         hre) vhodením mince alebo žetónu [od roku 2003 mince, žetónu alebo iného predmetu] do prístroja alebo iným spôsobom a

      c)      prístroj umožňuje šancu na výhru.“
       Právna úprava týkajúca sa hier a stávok
      8        § 52 ods. 1 zákona o hazardných hrách z roku 1968 v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej (ďalej len „zákon
         o hazardných hrách z roku 1968“) stanovoval, že na účely tohto zákona pojem „hranie“ (gaming) znamená hrať hazardnú hru s cieľom
         vyhrať peniaze alebo ceny, ktoré majú peňažnú hodnotu, a pojem „prístroj“ (machine) zahŕňa akékoľvek zariadenie.

      9        § 26 ods. 1 a 2 uvedeného zákona stanovuje:

      „1.      [Časť III] tohto zákona sa vzťahuje na akýkoľvek prístroj, ktorý
      a)      je skonštruovaný alebo prispôsobený na hranie hazardnej hry, ktorá sa prostredníctvom neho hrá, a
      b)      má otvor alebo inú štrbinu na vhadzovanie peňazí alebo iných predmetov, či už vo forme mincí alebo žetónov.
      2.      V predchádzajúcom odseku odkaz na hranie hazardnej hry prostredníctvom prístroja zahŕňa hranie hazardnej hry čiastočne prostredníctvom
         prístroja a čiastočne inými spôsobmi, ak (ale iba ak) prístroj umožňuje šancu na výhru.“

      10      Prístroj zodpovedajúci tejto definícii „hracieho automatu“ možno prevádzkovať len v zariadeniach, ktoré majú povolenie a dodržiavajú
         určité podmienky týkajúce sa výšky stávok a výhier, ako aj počtu prístrojov prítomných na danom mieste. V prípade, že činnosť
         vykonávaná prostredníctvom prístroja bola považovaná za „hazardnú hru“, ale prístroj uvedenej definícii nezodpovedal, na jeho
         používanie sa vzťahovali iné legislatívne opatrenia stanovujúce najmä iné limity, pokiaľ ide o stávky a výhry.

      11      Naproti tomu činnosti považované za stávky boli upravené zákonom o stávkach, hrách a lotériách z roku 1963 (Betting, Gaming
         and Lotteries Act 1963). Ak chcel zákazník podať stávku na mieste, musel sa obrátiť na agentúry, ktoré mali povolenie na prijímanie
         stávok (licensed betting offices, ďalej len „LBO“).

      12      Zariadenie mohlo získať licenciu buď len na stávkovú činnosť, alebo len na hazardné hry. Okrem toho podmienky získania licencie
         a režim uplatniteľný na zariadenia, ktoré mali povolenie, sa líšili, najmä pokiaľ išlo o predaj alkoholu a otváracie hodiny.
         Stávková činnosť sa mohla prevádzkovať iba v LBO a hazardné hry iba v licencovaných kasínach, pohostinstvách, bingo halách
         a herniach.

       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
      13      Rank je reprezentatívnou členkou skupiny DPH, ktorá prevádzkuje kluby binga a kasína v Spojenom kráľovstve, v ktorých sú zákazníkom
         k dispozícii najmä „mechanizované bingo s výhrou v hotovosti“ („mechanised cash bingo“, ďalej len „MC bingo“) a výherné automaty.

      14      Rank po tom, ako podala daňové priznanie a zaplatila Commissioners DPH zo služieb poskytovaných prostredníctvom MC binga a výherných
         automatov, podala dve žaloby na Value Added Tax Tribunal, teraz First Tier Tribunal (Tax Chamber) (ďalej len „Tribunal“),
         ktorými sa domáhala vrátenia tejto dane. Prvá žaloba sa týka zdaňovania MC binga medzi 1. januárom 2003 a 31. decembrom 2005
         a druhá zdaňovania výherných automatov medzi 1. októbrom 2002 a 5. decembrom 2005.

      15      Tieto žaloby boli v podstate založené na argumente, že s rôznymi typmi MC binga a výherných automatov sa v právnej úprave
         týkajúcej sa DPH zaobchádzalo rôzne, hoci boli porovnateľné, ba dokonca identické z hľadiska spotrebiteľa, a preto skutočnosť,
         že niektoré typy MC binga a výherných automatov podliehajú DPH, porušuje zásadu daňovej neutrality.

       Žaloba týkajúca sa MC binga
      16      MC bingo sa hrá v sekvenciách pozostávajúcich z viacerých hier. Kým výška stávky sa oznámi vopred, výška výhry, ktorá závisí
         od počtu hráčov zúčastňujúcich sa na konkrétnej hre, sa môže v priebehu bloku hier, ba dokonca už počas prvej časti hry meniť
         a hráčom nie je nevyhnutne známa v okamihu podania stávky.

      17      Účastníci konania vo veci samej sa zhodujú na tom, že na základe odkazu v poznámke 1 písm. b) skupiny 4 v prílohe 9 zákona
         o DPH z roku 1994 na zákon o hazardných hrách z roku 1968 bolo MC bingo oslobodené od DPH len v prípade, ak bola stávka nižšia
         ako 50 pencí alebo sa im rovnala a ak bola výhra nižšia ako 25 libier alebo sa im rovnala. Ak však jedna z týchto dvoch podmienok
         nebola splnená, predmetná hra nebola oslobodená od DPH. Je takisto nesporné, že tieto dva druhy MC binga boli z hľadiska spotrebiteľa
         identické. Commissioners však tvrdili, že nedošlo k žiadnemu porušeniu zásady daňovej neutrality, keďže sa nepreukázalo, že
         by uvedené odlišné zaobchádzanie malo vplyv na konkurenciu medzi týmito dvoma hrami.

      18      Rozhodnutím z 15. mája 2008 Tribunal rozhodol v prospech Rank. High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division,
         zamietol odvolanie Commissioners proti tomuto rozhodnutiu, a to rozsudkom z 8. júna 2009. Commissioners teda proti tomuto
         rozsudku podali odvolanie na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

       Žaloba týkajúca sa výherných automatov
      19      Pokiaľ ide o výherné automaty, oslobodenie od DPH stanovené v skupine 4 bode 1 prílohy 9 zákona o DPH z roku 1994 sa neuplatnilo,
         ak predmetný prístroj, ktorý mal hráč k dispozícii, bol „hracím automatom“ v zmysle poznámky 1 písm. d) a poznámky 3 tejto
         skupiny 4.

      20      V tejto súvislosti sa výherné automaty prevádzkované Rank a považované za také hracie prístroje, na ktoré sa vzťahuje zároveň
         časť III zákona o hazardných hrách z roku 1968 (ďalej len „prístroje časti III“), porovnávajú s dvoma inými typmi výherných
         automatov, najmä v závislosti od toho, či je prvok hazardu v hre na žiadosť hracieho softvéru zabudovaného do prístroja používaného
         hráčom poskytovaný samotným prístrojom alebo nie.

      21      Pokiaľ ide o zdaňované prístroje časti III, uvedený prvok poskytuje elektronický generátor náhodných čísiel („electronic random
         number generator“) fyzicky zabudovaný v prístroji, ktorý hráč používa. Naopak prvý typ výherných automatov slúžiaci na porovnanie
         (ďalej len „referenčné prístroje I“) tvoria prístroje, z ktorých viacero je elektronickými prostriedkami spojených so spoločným
         oddeleným elektronickým generátorom náhodných čísiel, ktorý sa však nachádza v tých istých priestoroch ako terminály používané
         hráčmi.

      22      Druhý typ výherných automatov, ktorý slúži na porovnanie, tvoria „stávkové terminály s pevne stanoveným výherným podielom“
         („fixed odds betting terminals“, ďalej len „FOBT“), ktoré mohli byť nainštalované len v LBO. Hráč používajúci FOBT staval
         na výsledok udalosti alebo virtuálnej hry, teda „formátu“ nahraného do softvéru FOBT, tým, že do terminálu vložil kredit.
         Výsledok udalosti alebo virtuálnej hry bol určený prostredníctvom elektronického generátora náhodných čísiel umiestneného
         mimo priestorov dotknutého LBO. Spor o tom, či vzhľadom na právo regulácie hier niektoré formáty, ktoré boli k dispozícii
         na FOBT, umožňovali „uzatvárať stávky“ alebo „hrať“, nebol rozhodnutý rozsudkom z dôvodu uzatvorenia dohody medzi dotknutými
         účastníkmi konania. Keďže FOBT nezodpovedali definícii „hracieho automatu“ v zmysle práva o DPH, boli od DPH oslobodené. Príjmy
         z nich však podliehali všeobecnej dani zo stávok.

      23      V konaní na Tribunal bolo nesporné, že zdaňované prístroje časti III a referenčné prístroje I sa z hľadiska vnímania spotrebiteľa
         podobali. Commissioners však spochybňovali najmä to, že by tieto dve kategórie prístrojov boli vo vzájomnej konkurencii a že
         by referenčné prístroje I naozaj boli oslobodené podľa vnútroštátneho práva.

      24      Rozhodnutím z 19. augusta 2008 Tribunal rozhodol o niektorých sporných otázkach v prospech Rank, ale odložil na neskôr rozhodnutie
         v súvislosti s inými bodmi. V tomto prvom rozhodnutí sa Tribunal najmä domnieval, že referenčné prístroje I boli oslobodené
         od DPH na základe vnútroštátnej právnej úpravy. V každom prípade v praxi Commissioners trvalo považovali referenčné prístroje
         I za oslobodené.

      25      Odvolanie Commissioners proti tomuto rozhodnutiu bolo zamietnuté 8. júna 2009 na High Court of Justice (England & Wales),
         Chancery Division. Commissioners podali proti tomuto rozsudku opravný prostriedok na Court of Appeal (England & Wales) (Civil
         Division), pričom spochybňovali najmä existenciu relevantnej praxe, ktorej cieľom je oslobodenie referenčných prístrojov I
         od DPH.

      26      Dňa 11. decembra 2009 Tribunal rozhodol v prospech Rank, pokiaľ ide o pôvodne odložené otázky. Čo sa týka referenčných prístrojov
         I, domnieval sa, že ako dôvod na svoju obranu Commissioners nemôžu uplatňovať to, že konali s náležitou starostlivosťou („due
         diligence“), hoci uvedené prístroje boli uvedené na trh až po prijatí predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy. Tribunal tiež
         konštatoval existenciu porušenia zásady daňovej neutrality vzhľadom na FOBT, ktoré boli na vysokom stupni abstrakcie z hľadiska
         vnímania väčšiny hráčov podobné ako prístroje časti III. Oba typy prístrojov sa považujú jednoducho za prístroje na peňažné
         hry. Rozdiely sú pre väčšinu spotrebiteľov buď neznáme, alebo pre nich nie sú dôležité.

      27      Commissioners podali odvolanie proti rozsudku z 11. decembra 2009 na Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber). Cieľom tohto
         odvolania je najmä preskúmanie podobnosti zdaňovaných výherných automatov a FOBT, ako aj odmietnutie argumentu založeného
         na náležitej starostlivosti.

       Prejudiciálne otázky vo veci C‑259/10
      28      Vzhľadom na to, že Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) dospel k záveru, že rozhodnutie vo veci samej závisí
         od výkladu práva Únie, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Ak existuje rozdielne zaobchádzanie na účely DPH
      –        medzi poskytnutiami služieb, ktoré sú z pohľadu spotrebiteľa zhodné, alebo
      –        medzi podobnými poskytnutiami služieb, ktoré uspokojujú tie isté potreby spotrebiteľa,
      postačuje to samo osebe na stanovenie porušenia zásady daňovej neutrality, alebo je relevantné skúmať (a ak to tak je, ako
         skúmať)

      a)      regulačný a ekonomický kontext;
      b)      to, či existuje hospodárska súťaž medzi zhodnými službami, prípadne medzi predmetnými podobnými službami, a/alebo
      c)      to, či rozdielne zaobchádzanie na účely DPH spôsobilo narušenie hospodárskej súťaže?
      2.      Je daňovník, ktorého plnenia podľa vnútroštátneho práva podliehajú DPH [z dôvodu výkonu diskrečnej právomoci členským štátom
         podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice], oprávnený žiadať vrátenie DPH odvedenej za tieto plnenia na základe toho, že
         došlo k porušeniu zásady daňovej neutrality, ktoré vyplýva zo zaobchádzania s inými plneniami (referenčnými plneniami) na
         účely DPH, ak

      a)      podľa vnútroštátneho práva referenčné plnenia podliehali DPH, ale
      b)      daňový úrad členského štátu v praxi považoval referenčné plnenia za oslobodené od DPH?
      3.      V prípade kladnej odpovede na druhú otázku, aké konanie predstavuje relevantnú prax, a najmä:
      a)      je nevyhnutné, aby daňový úrad vykonal jasné a jednoznačné vyhlásenie, že referenčné plnenia sa môžu považovať za oslobodené
         od DPH;

      b)      je relevantné, že v čase, keď daňový úrad vydal vyhlásenie, tento úrad neúplne alebo nesprávne chápal skutočnosti, ktoré sú
         relevantné pre správne zaobchádzanie s referenčnými plneniami na účely DPH, a

      c)      je relevantné, že DPH neúčtoval daňovník alebo ju nevyrubil daňový úrad, pokiaľ ide o referenčné plnenia, ale že daňový úrad
         následne požiadal o odvedenie tejto DPH s výhradou uplatnenia premlčacích lehôt podľa vnútroštátneho práva?

      4.      Ak rozdiel v daňovom zaobchádzaní vyplýva z ustálenej praxe vnútroštátnych daňových úradov založenej na všeobecne akceptovanom
         vnímaní skutočného významu vnútroštátnej právnej úpravy, spôsobuje to rozdiel, pokiaľ ide o existenciu porušenia zásady daňovej
         neutrality, ak:

      a)      daňové úrady následne menia svoju prax;
      b)      vnútroštátny súd následne vyhlási, že zmenená a doplnená prax odráža správny význam vnútroštátnej právnej úpravy;
      c)      členskému štátu bránia zásady vnútroštátneho práva a/alebo zásady európskeho práva, vrátane legitímneho očakávania, prekážky
         uplatnenia nároku, právnej istoty a zákazu retroaktivity a/alebo uplynutie premlčacích lehôt vo vyrubení DPH za plnenia, ktoré
         boli predtým považované za oslobodené od dane?“

       Prejudiciálne otázky vo veci C‑260/10
      29      Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber), ktorý tiež dospel k záveru, že rozhodnutie vo veci samej závisí od výkladu práva
         Únie, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Ak členský štát pri výkone svojej diskrečnej právomoci podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice podriadil DPH určité typy
         prístrojov používaných na hazardné hry [(prístroje časti III)], zatiaľ čo zachoval oslobodenie od DPH iných prístrojov (ktoré
         zahŕňali [FOBT]), a ak sa tvrdí, že pri takomto konaní členský štát porušil zásadu daňovej neutrality: je i) určujúce alebo
         ii) relevantné pri porovnávaní [prístrojov časti III] a FOBT, že:

      a)      FOBT ponúkali činnosti, ktoré boli ‚stávkovými činnosťami‘ podľa vnútroštátneho práva (alebo činnosťami, ktoré bol relevantný
         regulačný orgán na účely výkonu svojich regulačných právomocí pripravený považovať za ‚stávkové činnosti‘ podľa vnútroštátneho
         práva), a

      b)      [prístroje časti III] ponúkali činnosti, ktoré podliehali odlišnej klasifikácii podľa vnútroštátneho práva, konkrétne ,hazardné
         hry‘,

      a že hazardné hry a stávkové hry podliehali odlišným regulačným režimom podľa tej právnej úpravy členského štátu, ktorá sa
         týkala kontroly a regulácie hazardných hier? Ak je to tak, aké sú rozdiely medzi dotknutými regulačnými režimami, ktoré by
         vnútroštátny súd mal zohľadniť?

      2.      Pri určovaní, či zásada daňovej neutrality vyžaduje rovnaké daňové zaobchádzanie s typmi prístrojov, ktoré sú stanovené v prvej
         otázke (FOBT a [prístroje časti III]), aký stupeň abstraktnosti by mal byť prijatý vnútroštátnym súdom pri stanovení toho,
         či sú výrobky podobné? Konkrétne, v akom rozsahu je relevantné zohľadniť tieto okolnosti:

      a)      podobnosti a rozdielnosti v povolenej maximálnej výške stávky a výške výhry medzi FOBT a [prístrojmi časti III];
      b)      to, že FOBT sa mohli používať jedine v určitých typoch priestorov licencovaných na stávkové činnosti, ktoré boli odlišné od
         tých, ktoré mali licenciu na hazardné hry a podliehali iným regulačným obmedzeniam (hoci FOBT a maximálne dva [prístroje časti
         III] sa mohli používať v priestoroch licencovaných na stávkovú činnosť);

      c)      to, že šanca na výhru pri hre na FOBT bola priamo spojená s uverejneným pevne stanoveným výherným podielom, zatiaľ čo šanca
         na výhru pri hre na [prístrojoch časti III] sa mohla v niektorých prípadoch meniť v závislosti od prístroja, ktorý dlhodobo
         zaručoval konkrétne percento, ktoré sa vyplatí prevádzkovateľovi a hráčovi;

      d)      podobnosti a odlišnosti vo formátoch dostupných na FOBT a [prístrojoch časti III];
      e)      podobnosti a odlišnosti medzi FOBT a [prístrojmi časti III], čo sa týka interakcie, ktorá môžu vzniknúť medzi hráčom a prístrojom;
      f)      či sú záležitosti, na ktoré sa odvoláva vyššie, známe väčšine hráčov, ktorí hrajú na predmetných prístrojoch, alebo či ich
         zohľadňujú ako relevantné alebo dôležité;

      g)      či je rozdielne zaobchádzanie na účely DPH odôvodnené niektorou z vyššie uvedených okolností?
      3.      V situácii, v ktorej členský štát pri výkone svojej diskrečnej právomoci podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice oslobodil
         od DPH hazardné hry, ale podriadil DPH definovanú skupinu prístrojov používaných na peňažné hry:

      a)      môže sa členský štát v zásade odvolávať na obranu spočívajúcu v náležitej starostlivosti vo vzťahu k situácii, keď bola zásada
         daňovej neutrality porušená týmto členským štátom, a

      b)      ak je odpoveď kladná, aké faktory sú relevantné na stanovenie toho, či je členský štát oprávnený odvolávať sa na takúto obranu?“
      30      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 9. augusta 2010 boli veci C‑259/10 a C‑260/10 spojené na účely písomnej časti konania,
         ústnej časti konania, ako aj rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke písm. b) a c) vo veci C‑259/10
      31      Touto otázkou sa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) v podstate pýta, či sa má zásada daňovej neutrality vykladať
         v tom zmysle, že rozdielne zaobchádzanie, pokiaľ ide o DPH v prípade dvoch poskytnutí služieb, ktoré sú zhodné alebo podobné
         z hľadiska vnímania spotrebiteľa a spĺňajú tie isté potreby spotrebiteľa, postačuje na preukázanie porušenia tejto zásady,
         alebo či je na to, aby išlo o takéto porušenie, potrebné, aby bola okrem toho preukázaná skutočná existencia hospodárskej
         súťaže medzi predmetnými službami alebo skreslenie hospodárskej súťaže z dôvodu uvedeného rozdielneho zaobchádzania.

      32      Podľa ustálenej judikatúry zásada daňovej neutrality bráni najmä tomu, aby sa s podobnými tovarmi alebo poskytnutiami služieb,
         ktoré si teda navzájom konkurujú, zaobchádzalo rôzne z hľadiska DPH (pozri najmä rozsudky z 3. mája 2001, Komisia/Francúzsko,
         C‑481/98, Zb. s. I‑3369, bod 22; z 26. mája 2005, Kingscrest Associates a Montecello, C‑498/03, Zb. s. I‑4427, body 41 a 54;
         z 10. apríla 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, Zb. s. I‑2283, bod 47, ako aj z 3. marca 2011, Komisia/Holandsko, C‑41/09, Zb.
         s. I‑831, bod 66).

      33      Z tohto opisu uvedenej zásady vyplýva, že podobnosť dvoch poskytnutí služieb má za následok, že tieto služby si navzájom konkurujú.

      34      Preto skutočná existencia hospodárskej súťaže medzi dvoma poskytnutiami služieb nepredstavuje autonómnu a dodatočnú podmienku
         na to, aby išlo o porušenie zásady daňovej neutrality, ak sú predmetné plnenia zhodné alebo podobné z hľadiska vnímania spotrebiteľa
         a spĺňajú tie isté potreby tohto spotrebiteľa (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. októbra 2003, Komisia/Nemecko, C‑109/02,
         Zb. s. I‑12691, body 22 a 23, ako aj zo 17. februára 2005, Linneweber a Akritidis, C‑453/02 a C‑462/02, Zb. s. I‑1131, body
         19 až 21, 24, 25 a 28).

      35      Táto úvaha platí takisto vo vzťahu k existencii skreslenia hospodárskej súťaže. To, že sa s dvomi zhodnými alebo podobnými
         plneniami, ktoré spĺňajú tie isté potreby, zaobchádza rôzne z hľadiska DPH, spôsobuje vo všeobecnosti skreslenie hospodárskej
         súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. marca 2001, Komisia/Francúzsko, C‑404/99, Zb. s. I‑2667, body 46 a 47, ako aj
         z 28. júna 2007, JP Morgan Fleming Claverhouse Investment Trust a The Association of Investment Trust Companies, C‑363/05,
         Zb. s. I‑5517, body 47 až 51).

      36      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na prvú otázku písm. b) a c) vo veci C‑259/10 odpovedať tak, že zásada daňovej
         neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že rozdielne zaobchádzanie, pokiaľ ide o DPH v prípade dvoch poskytnutí služieb, ktoré
         sú zhodné alebo podobné z hľadiska vnímania spotrebiteľa a spĺňajú tie isté potreby spotrebiteľa, postačuje na preukázanie
         porušenia tejto zásady. Na to, aby išlo o takéto porušenie, teda nie je potrebné, aby bola okrem toho preukázaná skutočná
         existencia hospodárskej súťaže medzi predmetnými službami alebo skreslenie hospodárskej súťaže z dôvodu uvedeného rozdielneho
         zaobchádzania.

       O prvej otázke písm. a) vo veci C‑259/10 a prvej otázke vo veci C‑260/10
      37      Týmito otázkami sa vnútroštátne súdy v podstate pýtajú, či sa má v prípade existencie rozdielneho zaobchádzania s dvoma hazardnými
         hrami z hľadiska priznania oslobodenia od DPH podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice zásada daňovej neutrality vykladať
         v tom zmysle, že je alebo že nie je potrebné zohľadniť to, že tieto dve hry patria do odlišných kategórií licencií a podliehajú
         rôznym právnym režimom z hľadiska kontroly a regulácie.

      38      Podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice sú stávky, lotérie a iné formy hazardných alebo peňažných hier, na ktoré sa vzťahujú
         podmienky a obmedzenia stanovené jednotlivými členskými štátmi, oslobodené od DPH.

      39      Toto oslobodenie je motivované praktickými dôvodmi, keďže v prípade hazardných hier sa DPH uplatňuje s ťažkosťami, a nie úmyslom
         zabezpečiť týmto činnostiam priaznivejšie zaobchádzanie v oblasti DPH, ako je to v prípade poskytovania niektorých služieb
         vo všeobecnom záujme v sociálnej oblasti (pozri rozsudky z 13. júla 2006, United Utilities, C‑89/05, Zb. s. I‑6813, bod 23,
         a z 10. júna 2010, Leo-Libera, C‑58/09, Zb. s. I‑5189, bod 24).

      40      Zo znenia článku 13 B písm. f) šiestej smernice vyplýva, že toto ustanovenie ponecháva členským štátom široký priestor na
         voľnú úvahu, pokiaľ ide o oslobodenie alebo zdanenie predmetných transakcií, pretože im umožňuje, aby stanovili podmienky
         a obmedzenia, ktorým môže toto oslobodenie podliehať (pozri rozsudok Leo-Libera, už citovaný, bod 26).

      41      Ak však v súlade s uvedeným ustanovením členské štáty využijú možnosť určiť podmienky a hranice oslobodenia, a teda podriadiť
         alebo nepodriadiť plnenia DPH, musia dodržať zásadu daňovej neutrality, ktorá je inherentným prvkom spoločného systému DPH
         (pozri rozsudky z 11. júna 1998, Fischer, C‑283/95, Zb. s. I‑3369, bod 27, ako aj Linneweber a Akritidis, už citovaný, bod
         24).

      42      Ako bolo pripomenuté v bode 32 tohto rozsudku, je v rozpore s touto zásadou, ak sa s poskytnutiami podobných služieb zaobchádza
         rôzne z hľadiska DPH.

      43      Na účely určenia, či sú dve poskytnutia služieb podobné v zmysle judikatúry citovanej v uvedenom bode, je potrebné v zásade
         zohľadniť hľadisko vnímania priemerného spotrebiteľa (pozri analogicky rozsudok z 25. februára 1999, CPP, C‑349/96, Zb. s. I‑973,
         bod 29), ale vyhnúť sa pritom umelým odlišnostiam založeným na nepodstatných rozdieloch (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Nemecko,
         už citovaný, body 22 a 23).

      44      Dve poskytnutia služieb sú teda podobné, ak majú analogické vlastnosti a zodpovedajú tým istým potrebám u spotrebiteľov, a to
         v závislosti od kritéria porovnateľnosti pri používaní, a ak existujúce rozdiely podstatným spôsobom neovplyvňujú rozhodnutie
         priemerného spotrebiteľa uprednostniť jedno z uvedených plnení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. mája 2001, Komisia/Francúzsko,
         už citovaný, bod 27, a analogicky rozsudky z 11. augusta 1995, Roders a i., C‑367/93 až C‑377/93, Zb. s. I‑2229, bod 27, ako
         aj z 27. februára 2002, Komisia/Francúzsko, C‑302/00, Zb. s. I‑2055, bod 23).

      45      Podľa ustálenej judikatúry zásada daňovej neutrality v oblasti výberu DPH bráni zovšeobecňujúcemu rozlišovaniu medzi protiprávnymi
         a zákonnými transakciami (pozri najmä rozsudky z 5. júla 1988, Mol, 269/86, Zb. s. 3627, bod 18; z 29. júna 1999, Coffeeshop
         „Siberië“, C‑158/98, Zb. s. I‑3971, body 14 a 21, ako aj zo 6. júla 2006, Kittel a Recolta Recycling, C‑439/04 a C‑440/04,
         Zb. s. I‑6161, bod 50). Súdny dvor z toho vyvodil, že členské štáty si nemôžu vyhradiť oslobodenie iba pre hazardné hry, ktoré
         majú zákonnú povahu (rozsudok Fischer, už citovaný, bod 28). Zákonná alebo protiprávna povaha hrania hazardnej hry teda nemôže
         byť zohľadnená v rámci skúmania podobnosti dvoch hazardných hier.

      46      Z judikatúry Súdneho dvora takisto vyplýva, že na posúdenie toho, či sú hry alebo prístroje na hazardné hry podobné, zhoda
         prevádzkovateľov uvedených hier a prístrojov a právna forma, v ktorej vykonávajú svoju činnosť, v zásade nie sú relevantné
         (pozri rozsudok Linneweber a Akritidis, už citovaný, body 25 a 29, ako aj citovanú judikatúru).

      47      Okrem toho z tohto rozsudku, najmä z jeho bodov 29 a 30, vyplýva, že rozdiely existujúce medzi pohostinstvami a herňami na
         jednej strane a licencovanými kasínami na druhej strane, pokiaľ ide o rámec, v ktorom sú v nich hazardné hry ponúkané, a najmä
         geografická a časová prístupnosť, ako aj prostredie nemajú význam na účely porovnateľnosti uvedených hier.

      48      Napokon podľa bodov 29 a 30 už citovaného rozsudku Fischer skutočnosť, že iba jeden z dvoch typov hier podlieha neharmonizovanej
         dani, nemôže odôvodniť záver, že tieto typy hier nie sú porovnateľné. Spoločný systém DPH by bol totiž narušený, keby členské
         štáty mohli meniť jeho uplatniteľnosť podľa toho, či existujú iné neharmonizované dane.

      49      Z toho vyplýva, že rozdiely z hľadiska právneho režimu uvádzané vnútroštátnymi súdmi nemajú význam na účely posúdenia porovnateľnosti
         dotknutých hier.

      50      Tento záver nespochybňuje skutočnosť, že v určitých výnimočných prípadoch Súdny dvor pripustil, že vzhľadom na špecifiká dotknutých
         sektorov môžu rozdiely v regulačnom rámci a právnom režime, ktoré upravujú predmetné dodanie tovarov alebo poskytnutia služieb,
         akými sú to, či je možné liek preplatiť alebo či poskytovateľ podlieha záväzkom všeobecnej služby, viesť k rozlišovaniu z hľadiska
         spotrebiteľa, pokiaľ ide o uspokojovanie jeho vlastných potrieb (pozri rozsudky z 3. mája 2001, Komisia/Francúzsko, už citovaný,
         bod 27, ako aj z 23. apríla 2009, TNT Post UK, C‑357/07, Zb. s. I‑3025, body 38, 39 a 45).

      51      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na prvú otázku písm. a) vo veci C‑259/10 a prvú otázku vo veci C‑260/10 odpovedať
         tak, že v prípade existencie rozdielneho zaobchádzania s dvoma hazardnými hrami z hľadiska priznania oslobodenia od DPH podľa
         článku 13 B písm. f) šiestej smernice sa má zásada daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že nie je potrebné zohľadniť
         skutočnosť, že tieto dve hry patria do odlišných kategórií licencií a podliehajú rôznym právnym režimom z hľadiska kontroly
         a regulácie.

       O druhej otázke vo veci C‑260/10
      52      Touto otázkou sa Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) v podstate pýta, či je alebo nie je na účely posúdenia vzhľadom
         na zásadu daňovej neutrality, či sú dva typy výherných automatov podobné a malo by sa s nimi zaobchádzať rovnako z hľadiska
         DPH, potrebné zohľadniť rozdiely týkajúce sa minimálnej a maximálnej výšky stávky a výhry, šance na výhru, disponibilných
         formátov a možnosti interakcie medzi hráčom a výherným automatom.

      53      Najprv je potrebné konštatovať, že pokiaľ článok 13 B písm. f) šiestej smernice a voľná úvaha, ktorú toto ustanovenie priznáva
         členským štátom, uvedená v bode 40 tohto rozsudku, nemajú byť zbavené užitočného účinku, zásada daňovej neutrality nemôže
         byť vykladaná v tom zmysle, že stávky, lotérie a iné hazardné a peňažné hry sa musia všetky považovať za podobné plnenia v zmysle
         tejto zásady. Členský štát môže teda obmedziť oslobodenie od DPH na niektoré formy hazardných hier (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Leo-Libera, už citovaný, bod 35).

      54      Z uvedeného rozsudku vyplýva, že uvedená zásada nie je porušená, keď členský štát podriadi DPH plnenia poskytnuté prostredníctvom
         výherných automatov a oslobodí od tejto dane stávky na konské dostihy, stávky s pevne stanoveným výherným podielom, lotérie
         a zlosovania (pozri v tomto zmysle rozsudok Leo‑Libera, už citovaný, body 9, 10 a 36).

      55      Na to, aby nebola zásada daňovej neutrality zbavená významu a aby nebol narušený spoločný systém DPH, však rozdielne zaobchádzanie
         z hľadiska DPH nemožno zakladať na detailných rozdieloch v štruktúre, spôsoboch hrania alebo pravidlách dotknutých hier, ktoré
         patria všetky do jednej kategórie hier, ako sú výherné automaty.

      56      Z bodov 43 a 44 tohto rozsudku vyplýva, že určenie podobnosti hazardných hier podliehajúcich odlišnému zdaneniu, ktoré prináleží
         vnútroštátnemu súdu vzhľadom na okolnosti daného prípadu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. apríla 2006, Solleveld a van
         den Hout-van Eijnsbergen, C‑443/04 a C‑444/04, Zb. s. I‑3617, body 42 a 45, ako aj Marks & Spencer, už citovaný, bod 48),
         sa musí vykonať z hľadiska priemerného spotrebiteľa a musia sa zohľadniť relevantné alebo dôležité prvky, ktoré môžu podstatným
         spôsobom ovplyvniť jeho rozhodnutie uprednostniť jednu z hier.

      57      V tejto súvislosti rozdiely týkajúce sa minimálnej a maximálnej výšky stávky a výhry, šance na výhru, disponibilných formátov
         a možnosti interakcie medzi hráčom a výherným automatom môžu mať značný vplyv na rozhodnutie priemerného spotrebiteľa, keďže
         hazardné a peňažné hry priťahujú hlavne možnosťou vyhrať.

      58      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na druhú otázku vo veci C‑260/10 odpovedať tak, že na účely posúdenia vzhľadom
         na zásadu daňovej neutrality, či sú dva typy výherných automatov podobné a malo by sa s nimi zaobchádzať rovnako, pokiaľ ide
         o DPH, treba overiť, či je používanie uvedených typov porovnateľné z hľadiska priemerného spotrebiteľa a zodpovedá jeho samotným
         potrebám, pričom prvky, ktoré možno zohľadniť v tejto súvislosti, sú najmä minimálna a maximálna výška stávky a výhry, ako
         aj šanca na výhru.

       O druhej otázke vo veci C‑259/10
      59      Vo svojej druhej otázke vo veci C‑259/10 sa Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) v podstate pýta, či sa má zásada
         daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že zdaniteľná osoba môže žiadať o vrátenie DPH zaplatenej za určité poskytnutia
         služieb tak, že sa odvolá na porušenie tejto zásady, keď daňové orgány dotknutého členského štátu s podobnými poskytnutiami
         služieb zaobchádzali v praxi ako s oslobodenými plneniami, hoci od DPH neboli oslobodené podľa relevantnej vnútroštátnej právnej
         úpravy.

      60      Táto otázka sa týka argumentu, ktorý vo veci samej uviedli Commissioners, podľa ktorého zdanenie prístrojov časti III neporušuje
         zásadu daňovej neutrality, keďže podľa ustanovení zákona o DPH z roku 1994 neboli oslobodené od DPH ani referenčné prístroje
         I, hoci pripustili, že počas obdobia, o ktoré ide vo veci samej, nevyberali DPH z týchto prístrojov.

      61      V tejto súvislosti je tiež potrebné pripomenúť, že zásada daňovej neutrality predstavuje v oblasti DPH vyjadrenie zásady rovnosti
         zaobchádzania (pozri najmä rozsudky z 29. októbra 2009, NCC Construction Danmark, C‑174/08, Zb. s. I‑10567, bod 41, a z 10. júna
         2010, CopyGene, C‑262/08, Zb. s. I‑5053, bod 64).

      62      Hoci verejná správa, ktorá vykonáva určitú všeobecnú prax, ňou môže byť viazaná (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. januára
         1987, Ferriera Valsabbia/Komisia, 268/84, Zb. s. 353, body 14 a 15, ako aj z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia,
         C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 211), nič to nemení na tom, že zásada rovnosti
         zaobchádzania musí byť v súlade so zásadou zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže vo svoj prospech dovolávať nezákonnosti,
         ku ktorej došlo v prospech inej osoby (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. októbra 1984, Witte/Parlament, 188/83, Zb. s. 3465,
         bod 15; zo 4. júla 1985, Williams/Dvor audítorov, 134/84, Zb. s. 2225, bod 14, ako aj z 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza
         Technopol/ÚHVT, C‑51/10 P, Zb. s. I‑1541, body 75 a 76).

      63      Z toho vyplýva, že zdaniteľná osoba sa nemôže odvolávať na to, že určité plnenie malo podliehať takému istému daňovému zaobchádzaniu
         ako iné plnenie, ak toto zaobchádzanie nie je v súlade s relevantnou vnútroštátnou právnou úpravou.

      64      V dôsledku toho je potrebné na druhú otázku vo veci C‑259/10 odpovedať tak, že zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom
         zmysle, že zdaniteľná osoba nemôže žiadať vrátenie DPH zaplatenej za určité poskytnutia služieb tak, že sa odvolá na porušenie
         tejto zásady, keď daňové orgány dotknutého členského štátu s podobnými poskytnutiami služieb zaobchádzali v praxi ako s oslobodenými
         plneniami, hoci od DPH neboli oslobodené podľa relevantnej vnútroštátnej právnej úpravy.

      65      Vzhľadom na túto odpoveď nie je potrebné odpovedať na tretiu a štvrtú otázku položené vo veci C‑259/10.

       O tretej otázke vo veci C‑260/10
      66      Touto otázkou sa Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) v podstate pýta, či sa má zásada daňovej neutrality vykladať v tom
         zmysle, že členský štát, ktorý využil voľnú úvahu ponechanú článkom 13 B písm. f) šiestej smernice a oslobodil od DPH poskytovanie
         všetkých prostriedkov na hranie hazardných hier, pričom stanovil, že toto oslobodenie sa nevzťahuje na kategóriu prístrojov
         spĺňajúcich určité kritériá, môže odmietnuť žiadosť o vrátenie DPH založenú na porušení tejto zásady tak, že sa odvolá na
         skutočnosť, že s náležitou starostlivosťou reagoval na vývoj nového typu prístroja nespĺňajúceho tieto kritériá.

      67      Táto otázka sa týka argumentu Commissioners, že v čase prijatia vnútroštátnych ustanovení vo veci samej, ktoré stanovili,
         že oslobodenie hazardných hier od DPH sa nevzťahuje na prístroje časti III, neexistovali podobné hracie prístroje, ktoré boli
         oslobodené. Rozdielne zaobchádzanie s podobnými prístrojmi sa vyskytlo až neskôr, a to z dôvodu vývoja nového typu výherných
         automatov, o ktorom sa daňové orgány dozvedeli až po určitom čase od jeho uvedenia na trh. V dôsledku toho Spojené kráľovstvo
         Veľkej Británie a Severného Írska konalo s náležitou starostlivosťou, keď prijalo v primeranej lehote vhodné opatrenia na
         to, aby skončilo rozdielne daňové zaobchádzanie.

      68      V tejto súvislosti je potrebné najprv pripomenúť, že ak sú podmienky alebo obmedzenia, ktoré členský štát stanovil na oslobodenie
         hazardných a peňažných hier od DPH, v rozpore so zásadou daňovej neutrality, tento členský štát sa nemôže opierať o takéto
         podmienky alebo obmedzenia v snahe uprieť prevádzkovateľovi takých hier oslobodenie, ktoré si môže legitímne nárokovať podľa
         šiestej smernice (pozri rozsudok Linneweber a Akritidis, už citovaný, bod 37).

      69      Článok 13 B písm. f) šiestej smernice má teda priamy účinok v tom zmysle, že sa naň môže odvolávať prevádzkovateľ hazardných
         hier a výherných prístrojov pred vnútroštátnymi súdmi, aby sa tak vylúčilo uplatnenie pravidiel vnútroštátneho práva nezlučiteľných
         s týmto ustanovením (pozri rozsudok Linneweber a Akritidis, už citovaný, bod 38).

      70      Takýto priamy účinok ustanovenia smernice však nezávisí ani od existencie úmyselnej chyby alebo nedbanlivosti zo strany dotknutého
         členského štátu pri preberaní predmetnej smernice, ani od existencie dostatočne závažného porušenia práva Únie (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 11. júla 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Zb. s. I‑6325, body 25 a 27; z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i.,
         C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 103, ako aj z 10. apríla 2008, Marks & Spencer, už citovaný, bod 36).

      71      Okrem toho je potrebné zohľadniť skutočnosť, že podľa predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy bolo poskytovanie akýchkoľvek
         prostriedkov na podávanie stávok alebo hranie hazardných hier v zásade oslobodené od DPH, s výnimkou poskytovania hracích
         prístrojov spĺňajúcich určité kritériá. Stanovenie takýchto kritérií vymedzenia vylučuje, aby členský štát mohol tvrdiť, že
         sa domnieval, že neexistujú prístroje nespĺňajúce tieto kritériá a že dokonca nemusel zohľadniť možnosť vývoja takýchto prístrojov.

      72      Okrem toho z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a z pripomienok vlády Spojeného kráľovstva vyplýva, že Gaming Board, regulačný
         úrad pre hry, ktorý je správnym orgánom dotknutého členského štátu, bol informovaný o existencii nových výherných automatov
         dokonca pred ich obchodným použitím.

      73      Vzhľadom na tieto skutočnosti tvrdenie Commissioners založené na tom, že daňové orgány sa až neskôr dozvedeli o existencii
         uvedených prístrojov, ktoré uviedli ako odôvodnenie rozdielneho zaobchádzania s dvoma typmi výherných automatov v určitom
         období, nemožno uznať.

      74      V dôsledku toho je potrebné na tretiu otázku vo veci C‑260/10 odpovedať tak, že zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom
         zmysle, že členský štát, ktorý využil voľnú úvahu ponechanú článkom 13 B písm. f) šiestej smernice a oslobodil od DPH poskytovanie
         všetkých prostriedkov na hranie hazardných hier, pričom stanovil, že toto oslobodenie sa nevzťahuje na kategóriu prístrojov
         spĺňajúcich určité kritériá, nemôže odmietnuť žiadosť o vrátenie DPH založenú na porušení tejto zásady tak, že sa odvolá na
         skutočnosť, že s náležitou starostlivosťou reagoval na vývoj nového typu prístroja nespĺňajúceho tieto kritériá.

       O trovách
      75      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že rozdielne zaobchádzanie, pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty v prípade
            dvoch poskytnutí služieb, ktoré sú zhodné alebo podobné z hľadiska vnímania spotrebiteľa a spĺňajú tie isté potreby spotrebiteľa,
            postačuje na preukázanie porušenia tejto zásady. Na to, aby išlo o takéto porušenie, teda nie je potrebné, aby bola okrem
            toho preukázaná skutočná existencia hospodárskej súťaže medzi predmetnými službami alebo skreslenie hospodárskej súťaže z dôvodu
            uvedeného rozdielneho zaobchádzania.
      2.      V prípade existencie rozdielneho zaobchádzania s dvoma hazardnými hrami z hľadiska priznania oslobodenia od dane z pridanej
            hodnoty podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských
            štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má zásada
            daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že nie je potrebné zohľadniť skutočnosť, že tieto dve hry patria do odlišných kategórií
            licencií a podliehajú rôznym právnym režimom z hľadiska kontroly a regulácie.
      3.      Na účely posúdenia vzhľadom na zásadu daňovej neutrality, či sú dva typy výherných automatov podobné a malo by sa s nimi zaobchádzať
            rovnako, pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty, treba overiť, či je používanie uvedených typov porovnateľné z hľadiska priemerného
            spotrebiteľa a zodpovedá jeho samotným potrebám, pričom prvky, ktoré možno zohľadniť v tejto súvislosti, sú najmä minimálna
            a maximálna výška stávky a výhry, ako aj šanca na výhru.
      4.      Zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že zdaniteľná osoba nemôže žiadať vrátenie dane z pridanej hodnoty
            zaplatenej za určité poskytnutia služieb tak, že sa odvolá na porušenie tejto zásady, keď daňové orgány dotknutého členského
            štátu s podobnými poskytnutiami služieb zaobchádzali v praxi ako s oslobodenými plneniami, hoci od dane z pridanej hodnoty
            neboli oslobodené podľa relevantnej vnútroštátnej právnej úpravy.
      5.      Zásada daňovej neutrality sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý využil voľnú úvahu ponechanú článkom 13 B písm. f)
            šiestej smernice 77/388 a oslobodil od dane z pridanej hodnoty poskytovanie všetkých prostriedkov na hranie hazardných hier,
            pričom stanovil, že toto oslobodenie sa nevzťahuje na kategóriu prístrojov spĺňajúcich určité kritériá, nemôže odmietnuť žiadosť
            o vrátenie dane z pridanej hodnoty založenú na porušení tejto zásady tak, že sa odvolá na skutočnosť, že s náležitou starostlivosťou
            reagoval na vývoj nového typu prístroja nespĺňajúceho tieto kritériá.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. júla 1997. # Badische Erfrischungs-Getränke GmbH & Co. KG proti Land Baden-Württemberg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko. # Vec C-17/96.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 23. októbra 1985. # Riseria Modenese Srl proti Rade a Komisii Európskych spoločenstiev a Birra Peroni SpA. # Šrot - Mimozmluvná zodpovednosť . # Vec 267/80 rév.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. októbra 2015.#A proti B.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Prekážka začatej veci – Článok 16 a článok 19 ods. 1 a 3 – Konanie o rozluke v prvom členskom štáte a konanie o rozvode v druhom členskom štáte – Právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý – Pojem ‚potvrdená‘ právomoc – Ukončenie prvého konania a začatie nového konania o rozvode v prvom členskom štáte – Dôsledky – Časový posun medzi členskými štátmi – Účinky na začatie konania pred súdmi.#Vec C-489/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. októbra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností — Nariadenie (ES) č. 2201/2003 — Prekážka začatej veci — Článok 16 a článok 19 ods. 1 a 3 — Konanie o rozluke v prvom členskom štáte a konanie o rozvode v druhom členskom štáte — Právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý — Pojem ‚potvrdená‘ právomoc — Ukončenie prvého konania a začatie nového konania o rozvode v prvom členskom štáte — Dôsledky — Časový posun medzi členskými štátmi — Účinky na začatie konania pred súdmi“
      Vo veci C‑489/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím High Court of Justice (England & Wales), Family Division (Spojené kráľovstvo) z 31. októbra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 4. novembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         A

      proti

         B,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund (spravodajca),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. júna 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               A, v zastúpení: T. Amos, QC, a H. Clayton, barrister,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: M. Holt, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Gray, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin, splnomocnený zástupca,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. septembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 19 ods. 1 a 3 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú pani A a pán B vo veci ich rozvodu.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Nariadenie č. 2201/2003

               3

               Článok 3 nariadenia č. 2201/2003 nazvaný „Všeobecná právomoc“ vo svojom odseku 1 uvádza pravidlá súdnej právomoci uplatňované podľa miesta pobytu jedného alebo oboch manželov, ich štátnej príslušnosti alebo v prípade Spojeného kráľovstva podľa „domicilu“.

               4

               Článok 16 tohto nariadenia s názvom „Začatie konania na súde“ stanovuje:
               „Konanie na súde sa považuje za začaté:

                        a)

                        momentom podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na súde za predpokladu, že navrhovateľ neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil doručenie písomnosti odporcovi;
                        alebo

                        b)

                        ak sa pred jej podaním na súd musí písomnosť doručiť, momentom jej prevzatia orgánom povereným doručovaním za predpokladu, že navrhovateľ neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil podanie písomnosti na súde.“

               5

               Článok 19 uvedeného nariadenia s názvom „Prekážka začatej veci a súvisiace konania“ stanovuje:
               „1.   Ak sa vedú konania týkajúce sa rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva medzi rovnakými účastníkmi na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať.
               2.   Ak sa vedú konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania na súdoch rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý.
               3.   Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu.
               V takom prípade účastník, ktorý podal návrh súdu, ktorý začal konať ako druhý, môže podať svoj návrh na súd, ktorý začal konať ako prvý.“

         Nariadenie (ES) č. 44/2001

               6

               Nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42) bolo zrušené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1215/2012 z 12. decembra 2012 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 351, s. 1).

               7

               Článok 27 nariadenia č. 44/2001, ktorý je súčasťou oddielu 9 nazvaného „Prekážka začatej veci – súvisiace veci“ kapitoly II tohto nariadenia, stanovoval:
               „1.   Ak sa vedú konania v tej istej veci a medzi rovnakými účastníkmi na súdoch rôznych členských štátov, každý súd, ktorý nezačal konať ako prvý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať.
               2.   Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, každý iný súd odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu.“

         Bruselský dohovor

               8

               Nariadenie č. 44/2001 nahradilo vo vzťahoch medzi členskými štátmi Dohovor z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený a doplnený jednotlivými dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“).

               9

               Článok 21 Bruselského dohovoru, ktorý sa nachádzal v oddiele 8 hlave II tohto dohovoru s názvom „Prekážka začatej veci – súvisiace veci“, stanovoval:
               „Ak sa v tej istej veci a medzi rovnakými účastníkmi vedú konania na súdoch rôznych zmluvných štátov, každý súd, ktorý nezačal konať ako prvý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý.
               Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech tohto súdu.“ [neoficiálny preklad]

         Francúzske právo

               10

               Článok 1111 code de procédure civile (Občiansky súdny poriadok) stanovuje:
               „Keď súd po vypočutí oboch manželov v súvislosti so zásadou prerušenia manželského života konštatuje, že navrhovateľ trvá na svojom návrhu, vydá uznesenie, ktorým môže účastníkom konania buď nariadiť nový pokus o zmier v súlade s článkom 252‑2 občianskeho zákonníka, alebo im umožniť okamžité začatie rozvodového konania.
               V oboch prípadoch môže nariadiť všetky predbežné opatrenia stanovené v článkoch 254 až 257 občianskeho zákonníka alebo ich časť.
               Pokiaľ súd umožní začatie konania, uvedie vo svojom uznesení lehoty upravené v článku 1113 tohto poriadku.“

               11

               Článok 1113 uvedeného poriadku je formulovaný takto:
               „Iba ten z manželov, ktorý podal pôvodný návrh, môže v lehote troch mesiacov od vydania uznesenia podať návrh na rozvod.
               V prípade zmieru manželov alebo pokiaľ sa konanie nezačne v lehote tridsiatich mesiacov od vydania uznesenia, všetky jeho ustanovenia stratia platnosť vrátane súhlasu so začatím konania.“

               12

               Podľa článku 1129 tohto poriadku „konanie o rozluke sa riadi pravidlami stanovenými pre rozvodové konanie“.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Pani A a pán B, francúzski štátni príslušníci, uzavreli manželstvo 27. februára 1997 vo Francúzsku potom, čo uzatvorili manželskú zmluvu podľa francúzskeho práva v režime výlučného nadobúdania majetku manželmi. V roku 2000 sa usadili v Spojenom kráľovstve. Páru sa v roku 1999 narodili dve deti – dvojičky a tretie dieťa sa narodilo v roku 2001. Rodina naďalej bývala v Spojenom kráľovstve až do júna 2010, keď manželia začali žiť oddelene po odchode pána B zo spoločnej domácnosti.

               14

               Dňa 30. marca 2011 pán B podal návrh na rozluku na súd pre rodinné veci Tribunal de grande instance de Nanterre (Okresný súd v Nanterre, Francúzsko).

               15

               Pani A 19. mája 2011 v reakcii na toto konanie začaté jej manželom podala na Child support Agency (Agentúra na podporu detí) návrh na výživné pre deti, o ktoré sa stará, a následne 24. mája 2011 podala na súdy Spojeného kráľovstva návrh na rozvod, ako aj samostatný návrh na určenie výživného.

               16

               High Court of Justice (England & Wales), Family Division [Vyšší súd (Anglicko a Wales), rodinnoprávne oddelenie] však so súhlasom pani A 7. novembra 2012 vyhlásil, že na základe článku 19 nariadenia č. 2201/2003 nie je príslušný rozhodnúť o návrhu na rozvod.

               17

               Dňa 15. decembra 2011 súd pre rodinné veci Tribunal de grande instance de Nanterre vydal uznesenie o nedosiahnutí zmieru a rozhodol, že otázky týkajúce sa detí, vrátane návrhov na určenie vyživovacích povinností, treba riešiť v Spojenom kráľovstve, ale že francúzske súdy mali právomoc prijať niektoré predbežné opatrenia. Súd nariadil pánovi B, aby pani A platil výživné 5000 eur mesačne. Toto uznesenie bolo v odvolacom konaní potvrdené rozhodnutím Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd vo Versailles, Francúzsko) z 22. novembra 2012.

               18

               Vnútroštátny súd spresňuje, že vzhľadom na skutočnosť, že nedošlo k podaniu príslušného návrhu v lehote 30 mesiacov od vyhlásenia uznesenia francúzskeho súdu o nedosiahnutí zmieru, ustanovenia tohto uznesenia stratili platnosť o polnoci 16. júna 2014.

               19

               Dňa 17. decembra 2012 pán B podal na francúzsky súd návrh na rozvod. Jeho návrh však bol 11. júla 2013 vyhlásený za neprípustný z dôvodu, že návrh nemôže uspieť, kým ešte prebieha konanie o rozluke manželstva.

               20

               Dňa 13. júna 2014 pani A podala nový návrh na rozvod na súd Spojeného kráľovstva. Vnútroštátny súd spresňuje, že pani A sa márne snažila dosiahnuť, aby tento návrh nadobudol účinnosť až minútu po polnoci 17. júna 2014.

               21

               Takisto pán B 17. júna 2014 o 8.20 hod. francúzskeho času podal na francúzsky súd druhý návrh na rozvod. Vnútroštátny súd uvádza, že v Spojenom kráľovstve v tom čase bolo 7.20 hod a že o tejto hodine nebolo možné podať návrh na súd v Spojenom kráľovstve.

               22

               Dňa 9. októbra 2014 pán B požiadal vnútroštátny súd o výmaz veci alebo o zamietnutie návrhu na rozvod, ktorý podala pani A v Spojenom kráľovstve z dôvodu, že právomoc francúzskym súdom jednoznačne a bez akýchkoľvek pochybností prináleží na základe článku 19 ods. 3 nariadenia č. 2201/2003.

               23

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že pán B tým, že sa obrátil s návrhmi na rozvod na francúzske súdy, chcel pani A zabrániť v začatí rozvodového konania v Spojenom kráľovstve. Nechcel ani upustiť od svojho návrhu na rozluku, ktorý podal pred návrhom na rozvod vo Francúzsku, aby zabránil tomu, že v čase medzi oboma konaniami, ktoré sa týchto návrhov týkajú, by pani A mohla platne podať návrh na rozvod v Spojenom kráľovstve a dosiahnuť súdne rozhodnutie tohto členského štátu o všetkých otázkach spojených s rozvodom, najmä v majetkových veciach. Podľa vnútroštátneho súdu pán B v rozpore s úmyslom normotvorcu Európskej únie svojím konaním z procesného hľadiska zneužil práva, ktoré mu priznáva nariadenie č. 2201/2003.

               24

               Vnútroštátny súd konštatuje, že pán B prakticky v konaní o rozluke nepodnikol žiadne kroky a za týchto okolností sa pýta, či možno vychádzať z toho, že právomoc francúzskeho súdu bola „potvrdená“ v zmysle článku 19 ods. 1 a 3 uvedeného nariadenia.

               25

               Za týchto okolností High Court of Justice (England & Wales), Family Division rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Čo znamená slovo ‚potvrdí‘ na účely článku 19 ods. 1 a 3 nariadenia č. 2201/2003 za okolností, keď:

                                 a)

                                 navrhovateľ v konaní na súde, ktorý začal konať ako prvý (ďalej len ‚prvé konanie‘), neurobí v prvom konaní v podstate nijaké úkony po prvom pojednávaní a najmä nepredloží návrh v lehote na konanie o pôvodnom návrhu, v dôsledku čoho sa prvé konanie skončí bez rozhodnutia uplynutím lehoty v súlade s miestnym (francúzskym) právom upravujúcim prvé konanie, konkrétne 30 mesiacov po prvom zmierovacom pojednávaní;

                                 b)

                                 prvé konanie sa skončí uplynutím lehoty, ako bolo uvedené vyššie, veľmi krátko (tri dni) po začatí konania na súde, ktorý začal konať ako druhý (ďalej len ‚druhé konanie‘), v Anglicku, v dôsledku čoho vo Francúzsku nie je vydaný nijaký rozsudok a ani nehrozí nebezpečenstvo vydania nezlučiteľných rozsudkov medzi prvým konaním a druhým konaním;

                                 c)

                                 na základe časového pásma Spojeného kráľovstva by navrhovateľ v prvom konaní po skončení prvého konania vždy mohol podať návrh na rozvod vo Francúzsku, skôr než by navrhovateľ (v druhom konaní) mohol podať návrh na rozvod v Anglicku?

                        2.

                        Znamená slovo ‚potvrdí‘ konkrétne že navrhovateľ v prvom konaní musí urobiť ďalšie úkony v prvom konaní s náležitou starostlivosťou a rýchlosťou smerujúcou k vyriešeniu sporu (či už súdom, alebo zmierom), alebo je navrhovateľ v prvom konaní po tom, čo už zabezpečil právomoc podľa článku 3 a článku 19 ods. 1 [nariadenia č. 2201/2003], oprávnený neurobiť nijaké konkrétne úkony smerujúce k rozhodnutiu prvého konania, a tým jednoducho zabezpečiť pozastavenie druhého konania a zablokovať celý spor?“

         O prejudiciálnych otázkach

               26

               Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v súvislosti s konaniami o rozluke a rozvode začatými medzi tými istými účastníkmi konania pred súdmi dvoch členských štátov v podstate pýta, či sa má článok 19 ods. 1 a 3 nariadenia č. 2201/2003 vykladať v tom zmysle, že v takej situácii, o akú ide vo veci samej, keď konanie pred súdom, ktorý začal konať ako prvý v prvom členskom štáte, sa skončí po tom, čo začalo konanie pred druhým súdom v druhom členskom štáte, sa právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, nemá považovať za potvrdenú právomoc. Vnútroštátny súd sa najmä pýta, či na účely odpovede na túto otázku sú relevantné skutočnosti, že sa uvedené konanie skončilo veľmi krátko pred začatím tretieho konania na súde prvého členského štátu, správanie navrhovateľa v prvom konaní, predovšetkým to, že nekonal s náležitou starostlivosťou, a existencia časového posunu medzi dotknutými členskými štátmi, ktorý umožnil začatie konania pred súdmi prvého členského štátu ešte pred začatím konania pred súdmi druhého členského štátu.

               27

               Na úvod treba konštatovať, že článok 19 nariadenia č. 2201/2003 má veľmi podobné znenie ako má článok 27 nariadenia č. 44/2001, ktorý nahradil článok 21 Bruselského dohovoru, a zavádza mechanizmus rovnocenný mechanizmu uvedenému v posledných citovaných článkoch, ktorý je zameraný na riešenie prípadov prekážky začatej veci. V dôsledku toho treba zohľadniť úvahy Súdneho dvora týkajúce sa posledných citovaných článkov.

               28

               V tejto súvislosti treba uviesť, že podobne ako v článku 27 nariadenia č. 44/2001 a v článku 21 Bruselského dohovoru, sa pojem „potvrdí právomoc“ uvedený v článku 19 nariadenia č. 2201/2003 má vykladať autonómne s odkazom na systematiku a účel aktu, v ktorom je obsiahnutý (pozri v tomto zmysle rozsudky Shearson Lehman Hutton, C‑89/91, EU:C:1993:15, bod 13, ako aj Cartier parfums‑lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 32).

               29

               Pokiaľ ide o účel pravidiel upravujúcich prekážku začatej veci uvedených v článku 19 nariadenia č. 2201/2003, treba uviesť, že cieľom týchto pravidiel je zabrániť súbežným konaniam pred súdmi rôznych členských štátov a protichodným rozsudkom, ktoré by z nich mohli vyplynúť (pozri rozsudok Purrucker, C‑296/10, EU:C:2010:665, bod 64). Na tento účel normotvorca Únie chcel zaviesť jasný a účinný mechanizmus riešenia prípadov litispendencie (pozri analogicky v súvislosti s nariadením č. 44/2001 rozsudok Cartier parfums‑lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 40).

               30

               Z pojmov „súd, ktorý ako prvý začal konať“ a „súd, ktorý začal konať ako druhý“ uvedených v článku 19 ods. 1 a 3 nariadenia č. 2201/2003 teda vyplýva, že tento mechanizmus je založený na chronologickom poradí, v akom dotknuté súdy začali konať.

               31

               Na účely určenia okamihu, kedy sa konanie na súde považuje za začaté, a na účely určenia, ktorý súd je súdom, ktorý ako prvý začal konať, treba odkázať na článok 16 uvedeného nariadenia nazvaný „Začatie konania na súde“.

               32

               Podľa tohto článku 16 konanie na súde sa považuje za začaté v závislosti od možnosti vybratej v uplatňovanom vnútroštátnom práve, buď momentom podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na súde, alebo ak sa pred jej podaním na súd musí písomnosť doručiť, momentom jej prevzatia príslušným orgánom. Konanie na súde sa však považuje za začaté len pod podmienkou, že navrhovateľ neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby pri prvej voľbe zabezpečil doručenie odporcovi, alebo pod podmienkou, že pri druhej voľbe neopomenul prijať kroky na zabezpečenie podania písomnosti na súde.

               33

               Následne v rámci určenia, či nastala situácia prekážky začatej veci, zo znenia článku 19 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že – na rozdiel od pravidiel článku 27 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 uplatňovaných v občianskych a obchodných veciach – sa v manželských veciach nevyžaduje, aby bol v návrhoch podaných na súdy rôznych členských štátov rovnaký základ a predmet. Ako uviedol generálny advokát v bode 76 svojich návrhov, hoci je relevantné, aby sa návrhy týkali tých istých účastníkov konania, môžu mať rozličný predmet, ak sa týkajú rozluky, rozvodu alebo anulovania manželstva. Tento výklad sa opiera o porovnanie odsekov 1 a 2 článku 19 nariadenia č. 2201/2003, ktorý uvádza, že jedine na uplatnenie tohto odseku 2 týkajúceho sa rodičovských práv a povinností sa vyžaduje rovnaký predmet a základ začatých konaní. V dôsledku toho môže situácia prekážky začatej veci existovať v prípade, keď je na dvoch súdoch rôznych členských štátov začaté konanie, ako je tomu vo veci samej, pričom v jednom prípade sa vedie konanie o rozluke a v druhom prípade konanie o rozvode, prípadne sa v oboch štátoch začalo konanie o návrhu na rozvod.

               34

               Za takýchto okolností a v prípade rovnakých účastníkov konania podľa článku 19 ods. 1 uvedeného nariadenia súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý. V tejto súvislosti treba uviesť, že výklad článku 27 nariadenia č. 44/2001 zo strany Súdneho dvora možno uplatniť aj na článok 19 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. Na to, aby sa v zmysle článku 19 ods. 1 tohto nariadenia potvrdila právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, postačí, aby súd, ktorý začal konať ako prvý, neodmietol vykonávať svoju právomoc a nijaký z účastníkov konania nenamietol jej nedostatok pred alebo do prijatia stanoviska, ktoré sa podľa jeho vnútroštátneho procesného práva považuje za prvú obranu vo veci, ktorú prejednáva tento súd (pozri analogicky rozsudok Cartier parfums‑lunettes a Axa Corporate Solutions assurances, C‑1/13, EU:C:2014:109, bod 44).

               35

               Pokiaľ sa táto právomoc podľa pravidiel zakotvených v článku 3 nariadenia č. 2201/2003 potvrdí, súd, ktorý začal konať ako druhý, v zmysle článku 19 ods. 3 tohto nariadenia odmietne vykonávať svoju právomoc v prospech súdu, ktorý začal konať ako prvý.

               36

               Vo veci samej z uznesenia o nedosiahnutí zmieru prijatého 15. decembra 2011 sudcom pre rodinné veci Tribunal de grande instance de Nanterre v prvom konaní, t. j. v konaní o rozluke, ktoré sa začalo na návrh pána B 30. marca 2011, vyplýva, že právomoc tohto súdu, ako aj oprávnené začatie konania pred ním neboli napadnuté.

               37

               Aby nastala situácia prekážky začatej veci, je potrebné, aby boli medzi tými istými účastníkmi konania súbežne začaté konania o návrhu na rozvod, rozluku alebo na anulovanie manželstva pred súdmi rôznych členských štátov. Pokiaľ sa začali dve konania pred súdmi rôznych členských štátov, v prípade ukončenia jedného z nich už nebude hroziť riziko vydania protichodných rozhodnutí a ani už nenastane situácia prekážky začatej veci v zmysle článku 19 nariadenia č. 2201/2003. Z toho vyplýva, že aj pod podmienkou, že právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, bola v prvom konaní potvrdená, situácia prekážky začatej veci už viac neexistuje a z tohto dôvodu nie je táto právomoc potvrdená.

               38

               O takýto prípad ide pri ukončení konania pred súdom, ktorý ako prvý začal konať. Za týchto okolností súd, ktorý začal konať ako druhý, sa ku dňu tohto ukončenia konania stáva súdom, ktorý ako prvý začal konať.

               39

               Vo veci samej zrejme ide o takýto prípad.

               40

               Návrh na rozluku bol totiž podaný na súd pre rodinné veci Tribunal de grande instance de Nanterre ešte predtým, než sa začalo 13. júna 2014 konanie o rozvode na súde Spojeného kráľovstva, čo viedlo k prekážke začatej veci až do polnoci 16. júna 2014. Po tomto dátume, t. j. 17. júna o 0 hodine, keďže konanie pred francúzskym súdom, ktorý začal konať ako prvý, sa skončilo z dôvodu nastúpenia neplatnosti ustanovení uznesenia o nedosiahnutí zmieru, ktoré tento súd vydal, jedine súd Spojeného kráľovstva, na ktorý bol podaný návrh 13. júna 2014, mohol konať v danej veci v niektorej z oblastí stanovených v článku 19 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003. Konanie o rozvode začaté pred francúzskym súdom 17. júna 2014 teda začalo až po konaní začatom pred týmto súdom Spojeného kráľovstva. Vzhľadom na chronologické pravidlá uvedené v tomto nariadení treba konštatovať, že tento sled udalostí zapríčinil, že uvedený súd Spojeného kráľovstva sa stal súdom, ktorý začal konať ako prvý, s výhradou zákonného začatia súdneho konania pred uvedeným súdom podľa ustanovení článku 16 uvedeného nariadenia.

               41

               Treba spresniť, že okolnosť, že k dátumu 13. júna 2014, keď sa začalo konanie na súde Spojeného kráľovstva, prebiehalo iné konanie na francúzskom súde, nijako nebráni platnému začatiu konania na súde Spojeného kráľovstva podľa pravidiel článku 16 tohto nariadenia.

               42

               V dôsledku toho v takej situácii, aká je popísaná v bode 40 tohto rozsudku, v ktorej sa konanie o rozluke pred francúzskym súdom skončilo uplynutím zákonných lehôt, nie sú už od okamihu toho skončenia splnené kritériá pre prekážku začatia konania a z tohto dôvodu sa právomoc tohto súdu má považovať za nepotvrdenú.

               43

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že správanie navrhovateľa v prvom konaní, najmä prípadný nedostatok náležitej starostlivosti nie je relevantný pre určenie, či právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, je potvrdená.

               44

               Pokiaľ ide o časový posun medzi dotknutými členskými štátmi, ktorý umožnil podanie žaloby vo Francúzsku ešte pred možnosťou podať ju v Spojenom kráľovstve a ktorý umožňuje znevýhodnenie niektorých žalobcov, ako napr. pani A, okrem toho, že sa zdá, že jeho úlohou nie je vyvolávať negatívne účinky voči takému žalobcovi, o akého ide vo veci samej, v nijakom prípade nemôže predstavovať prekážku uplatnenia pravidiel prekážky začatej veci uvedených v článku 19 nariadenia č. 2201/2003 v spojení s pravidlami článku 16 tohto nariadenia, ktoré sú založené na chronologickej postupnosti.

               45

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na položené otázky treba odpovedať, že pokiaľ ide o konanie o rozluke a konanie o rozvode začaté medzi rovnakými účastníkmi konania na súdoch dvoch členských štátov, má sa článok 19 ods. 1 a 3 nariadenia č. 2201/2003 vykladať v tom zmysle, že v takej situácii, o akú ide vo veci samej, keď sa konanie na súde, ktorý začal konať ako prvý v prvom členskom štáte, skončilo po začatí konania pred súdom, ktorý začal konať ako druhý v druhom členskom štáte, nie sú už splnené kritériá prekážky začatej veci a z tohto dôvodu sa právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, má považovať za nepotvrdenú.

               46

               Skutočnosť, že k uvedenému skončeniu konania došlo veľmi krátko pred začatím tretieho konania pred súdom prvého členského štátu, nie je relevantná.

               47

               Irelevantné je správanie navrhovateľa v prvom konaní, predovšetkým to, že nekonal s náležitou starostlivosťou, a irelevantná je existencia časového posunu medzi dotknutými členskými štátmi, ktorý umožnil začatie konania pred súdmi prvého členského štátu ešte pred začatím konania pred súdmi druhého členského štátu.

         O trovách

               48

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Pokiaľ ide o konanie o rozluke a konanie o rozvode začaté medzi rovnakými účastníkmi konania na súdoch dvoch členských štátov, má sa článok 19 ods. 1 a 3 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, vykladať v tom zmysle. že v takej situácii, o akú ide vo veci samej, keď sa konanie na súde, ktorý začal konať ako prvý v prvom členskom štáte, skončilo po začatí konania pred súdom, ktorý začal konať ako druhý v druhom členskom štáte, nie sú už splnené kritériá prekážky začatej veci a z tohto dôvodu sa právomoc súdu, ktorý začal konať ako prvý, má považovať za nepotvrdenú.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. apríla 1990. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-6/89.