title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. decembra 2014.#International Stem Cell Corporation proti Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 98/44/ES – Článok 6 ods. 2 písm. c) – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Partenogenetická aktivácia oocytov – Výroba ľudských embryonálnych kmeňových buniek – Patentovateľnosť – Vylúčenie ‚využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely‘ – Pojmy ‚ľudské embryo‘ a ‚organizmus spôsobilý spustiť proces vývoja ľudského jedinca‘.#Vec C‑364/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 18. decembra 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 98/44/ES — Článok 6 ods. 2 písm. c) — Právna ochrana biotechnologických vynálezov — Partenogenetická aktivácia oocytov — Výroba ľudských embryonálnych kmeňových buniek — Patentovateľnosť — Vylúčenie ‚využívania ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely‘ — Pojmy ‚ľudské embryo‘ a ‚organizmus spôsobilý spustiť proces vývoja ľudského jedinca‘“
      Vo veci C‑364/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) (Spojené kráľovstvo) zo 17. apríla 2013 a doručený Súdnemu dvoru 28. júna 2013, ktorý súvisí s konaním:

         International Stem Cell Corporation

      proti

         Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič a C. Vajda, sudcovia A. Rosas, A. Borg Barthet, J. Malenovský, C. Toader, M. Safjan (spravodajca), D. Šváby a F. Biltgen,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. apríla 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               International Stem Cell Corporation, v zastúpení: P. Acland, QC, a A. Cooke, solicitor,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Brighouse, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. Mitcheson, barrister,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a F.‑X. Bréchot, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a R. Solnado Cruz, splnomocnení zástupcovia,

               —

               švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, L. Swedenborg a C. Meyer‑Seitz, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: F. W. Bulst, J. Samnadda a T. van Rijn, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. júla 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/44/ES zo 6. júla 1998 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov (Ú. v. ES L 213, s. 13; Mim. vyd. 13/020, s. 395).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou International Stem Cell Corporation (ďalej len „ISCO“) a Comptroller General of Patents, Designs and Trade Marks (ďalej len „Comptroller“), ktorého predmetom je zamietnutie prihlášok vnútroštátnych patentov z dôvodu, že patentové prihlášky s patentovým nárokom na partenogenetickú aktiváciu oocytov sa týkajú využívania „ľudských embryí“ v zmysle smernice 98/44.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 1 až 3, 16, 37 až 39, 42 a 43 smernice 98/44 znejú:

                        „(1)

                        keďže biotechnológia a genetické inžinierstvo zohrávajú stále dôležitejšiu úlohu v mnohých priemyselných odvetviach a ochrana biotechnologických vynálezov bude mať zásadný význam pre priemyselný rozvoj spoločenstva;

                        (2)

                        keďže najmä v oblasti genetického inžinierstva si výskum a rozvoj vyžadujú značné množstvo vysoko rizikových investícií a preto len adekvátna právna ochrana im môže zabezpečiť rentabilitu;

                        (3)

                        keďže účinná a harmonizovaná ochrana v členských štátoch je nevyhnutná na udržanie a podporu investícií v oblasti biotechnológie;

                  …

                        (16)

                        keďže patentové právo musí byť uplatňované tak, aby rešpektovalo základné princípy zaručujúce dôstojnosť a integritu osoby; keďže je dôležité presadzovať princíp, že ani ľudské telo v akomkoľvek štádiu svojho formovania alebo vývoja, vrátane embryonálnych buniek, ani jednoduchý objav jedného z jeho prvkov alebo jedného z jeho produktov, vrátane reťazca alebo časti reťazca ľudského génu, nemôžu byť patentované; keďže tieto princípy sú v súlade s kritériami patentovateľnosti vlastnými patentovému právu, podľa ktorého samotný objav nemôže byť patentovaný;

                  …

                        (37)

                        keďže princíp, podľa ktorého musia byť vynálezy vylúčené z patentovateľnosti, ak ich obchodné využívanie znamená porušenie verejného poriadku alebo morálky, musí byť taktiež zdôraznený aj v tejto smernici;

                        (38)

                        keďže praktická časť tejto smernice by mala obsahovať ilustračný zoznam vynálezov vylúčených z patentovateľnosti, aby tak poskytla národným súdom a patentovým úradom všeobecné usmernenie interpretácie odvolania sa na verejný poriadok a morálku; keďže tento zoznam samozrejme nemôže byť považovaný za vyčerpávajúci; keďže postupy, použitie ktorých je proti ľudskej dôstojnosti, ako napríklad postupy produkujúce chiméry z embryonálnych buniek alebo totipotentných buniek ľudí alebo živočíchov, sú samozrejme z patentovateľnosti vylúčené;

                        (39)

                        keďže verejný poriadok a morálka korešpondujú najmä s etickými a morálnymi princípmi uznávanými v členskom štáte, ktorých rešpektovanie je obzvlášť dôležité v oblasti biotechnológií z hľadiska potenciálneho dosahu vynálezov v tejto oblasti a ich prirodzeného vzťahu ku všetkému živému; keďže takéto etické a morálne princípy dopĺňajú štandardné prieskumy podľa patentových právnych predpisov bez ohľadu na technickú stránku vynálezu;

                  …

                        (42)

                        keďže okrem toho musí byť z patentovateľnosti vylúčené aj využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely; keďže v žiadnom prípade takéto vylúčenie neovplyvní vynálezy pre terapeutické alebo diagnostické účely, ktoré sa uplatňujú na ľudských embryách a sú pre ne užitočné;

                        (43)

                        keďže podľa článku F ods. 2 Zmluvy o Európskej únii má únia rešpektovať základné práva, ako sú zaručené Európskym dohovorom na ochranu ľudských práv a základných slobôd, podpísaným v Ríme dňa 4. novembra 1950, a ktoré vyplývajú z ústavných tradícií bežných pre členské štáty, ako všeobecné princípy práva spoločenstva…“

               4

               V článku 1 tejto smernice sa uvádza:
               „1.   Členské štáty chránia biotechnologické vynálezy vnútroštátnym patentovým právom. V prípade potreby upravia svoje vnútroštátne patentové právo tak, aby bralo do úvahy ustanovenia tejto smernice.
               2.   Táto smernica nemá dosah na záväzky členských štátov vyplývajúce z medzinárodných dohôd a najmä Dohody TRIPs [o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva] a Dohovoru o biologickej diverzite.“

               5

               Článok 3 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Na účely tejto smernice sú vynálezy, ktoré sú nové, ktoré obsahujú vynálezcovskú činnosť a ktoré sú priemyselne využiteľné, patentovateľné dokonca aj vtedy, ak sa týkajú výrobku z biologického materiálu alebo obsahujúceho biologický materiál alebo spôsobu, pomocou ktorého sa biologický materiál vyrába, spracováva alebo využíva.
               2.   Biologický materiál, ktorý je izolovaný zo svojho prirodzeného prostredia alebo produkovaný prostredníctvom technického postupu, môže byť predmetom vynálezu dokonca aj vtedy, ak sa predtým vyskytoval v prírode.“

               6

               Podľa ustanovenia článku 5 ods. 1 a 2 tej istej smernice:
               „1.   Ľudské telo na jednotlivých stupňoch svojho vzniku a vývoja a jednoduchý objav jedného z jeho prvkov vrátane reťazca alebo časti reťazca nejakého génu nemôžu predstavovať patentovateľné vynálezy.
               2.   Prvok izolovaný z ľudského tela alebo inak získaný prostredníctvom technického spôsobu, vrátane reťazca alebo časti reťazca génu, môže predstavovať patentovateľný vynález dokonca ani [aj – neoficiálny preklad] vtedy, ak štruktúra takéhoto prvku je identická so štruktúrou prirodzene existujúceho prvku.“

               7

               Článok 6 smernice 98/44 uvádza:
               „1.   Vynálezy sa považujú za nepatentovateľné, ak by bolo ich obchodné využitie v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou; využívanie však nie je považované za využívanie v rozpore s verejným poriadkom alebo morálkou, ak je zakázané zákonom alebo nariadením.
               2.   Na základe odseku 1 sa patenty neudeľujú najmä na:
               …

                        c)

                        využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely;

                  …“

         Právo Spojeného kráľovstva

               8

               § 3 písm. d) prílohy A 2 patentového zákona Spojeného kráľovstva z roku 1977 (UK Patents Act 1977), ktorým sa preberá článok 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44, stanovuje:
               „Nemožno patentovať tieto vynálezy:
               …

                        d)

                        využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely“.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               9

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že ISCO podala na United Kingdom Intellectual Property Office (Úrad pre duševné vlastníctvo Spojeného kráľovstva) prihlášky dvoch vnútroštátnych patentov (ďalej len „patentové prihlášky“).

               10

               Tieto patentové prihlášky boli nasledujúce:

                        —

                        prihláška patentu GB0621068.6 s názvom „Partenogenetická aktivácia oocytov na výrobu ľudských embryonálnych kmeňových buniek“ s patentovým nárokom na metódy výroby pluripotentných línií ľudských kmeňových buniek z partenogeneticky aktivovaných oocytov a na výrobu línií kmeňových buniek na základe týchto metód a

                        —

                        prihláška patentu GB0621069.4 s názvom „Syntetická rohovka z retinálnych kmeňových buniek“ s patentovým nárokom na metódy výroby syntetickej rohovky alebo tkaniva rohovky, pri ktorých dochádza k izolácii pluripotentných kmeňových buniek z partenogeneticky aktivovaných oocytov, a na postupy výroby syntetickej rohovky alebo tkaniva rohovky na základe týchto metód.

               11

               Rozhodnutím zo 16. augusta 2012 Hearing Officer (úradník pre vypočutie), zamestnanec United Kingdom Intellectual Property Office konajúci v mene Comptroller, uvedené prihlášky zamietol.

               12

               V tejto súvislosti Hearing Officer uviedol, že vynálezy uvedené v patentových prihláškach sa týkajú neoplodnených ľudských vajíčok, pri ktorých bol proces delenia a ďalšieho vývoja spustený partenogenézou, a že tieto neoplodnené ľudské vajíčka sú „spôsobilé spustiť proces vývoja ľudského jedinca, podobne ako embryo vzniknuté oplodnením vajíčka“ v zmysle bodu 36 rozsudku Brüstle (C‑34/10, EU:C:2011:669).

               13

               Preto podľa Hearing Officer tieto vynálezy predstavujú „využívanie ľudských embryí na priemyselné alebo obchodné účely“ v zmysle § 3 písm. d) prílohy A 2 patentového zákona Spojeného kráľovstva z roku 1977, ktorým sa preberá článok 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44, a z tohto dôvodu sú vylúčené z patentovateľnosti.

               14

               ISCO podala proti tomuto rozhodnutiu Hearing Officer na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court) odvolanie.

               15

               V rámci tohto odvolania ISCO tvrdila, že Súdny dvor v rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) zamýšľal vylúčiť z patentovateľnosti len organizmy spôsobilé spustiť proces vývoja vedúci ku vzniku ľudského jedinca. Pritom organizmy, ktoré sú predmetom patentových prihlášok, nie sú schopné takéhoto procesu vývoja. Preto by ich malo byť možné na základe smernice 98/44 patentovať.

               16

               Comptroller tvrdí, že podstatné je zistiť, čo Súdny dvor v rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) rozumel pod „organizmom spôsobilým spustiť proces vývoja ľudského jedinca, podobne ako embryo vzniknuté oplodnením vajíčka“. Poznamenáva, že písomné pripomienky predložené Súdnemu dvoru v tejto veci mohli obsahovať nepresný opis vedeckého a technického rámca týkajúceho sa partenogenézy.

               17

               Podľa vnútroštátneho súdu partenogenéza spočíva v aktivácii oocytu bez prítomnosti spermií prostredníctvom súboru chemických a elektrických techník. Tento oocyt, ktorý sa nazýva „partenot“, je schopný sa deliť a ďalej sa vyvíjať. Podľa súčasných vedeckých poznatkov sa však partenoty cicavcov nikdy nemôžu vyvinúť do štádia úplného jedinca z dôvodu, že na rozdiel od oplodneného vajíčka neobsahujú otcovskú DNA, ktorá je potrebná pre vývoj mimoembryonálneho tkaniva. Pokiaľ ide o ľudské partenoty, bolo preukázané, že tieto sa vyvinú iba do štádia blastocysty, a to približne za obdobie piatich dní.

               18

               Vnútroštátny súd spresňuje, že v konaní pred Hearing Officer ISCO pozmenila svoje patentové prihlášky tak, aby vylúčila prípadné použitie takej metódy, ktorá by prostredníctvom dodatočnej genetickej manipulácie mohla napraviť skutočnosť, že z partenotu sa nemôže vyvinúť ľudský jedinec.

               19

               Podľa vnútroštátneho súdu vylúčenie partenotov z patentovateľnosti vôbec nezabezpečuje rovnováhu medzi výskumom v oblasti biotechnológie, ktorý musí byť podporovaný prostredníctvom patentového práva, a dodržiavaním základných zásad zaručujúcich dôstojnosť a integritu osoby, pričom ide o ciele uvedené najmä v odôvodneniach 2 a 16 smernice 98/44.

               20

               Za týchto okolností High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (Patents Court), rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Vzťahuje sa na neoplodnené ľudské vajíčka, pri ktorých bol proces delenia a ďalšieho vývoja spustený partenogenézou a ktoré, na rozdiel od oplodnených vajíčok, obsahujú iba pluripotentné bunky, a teda sa z nich nedokáže vyvinúť ľudský jedinec, pojem ‚ľudské embryá‘ uvedený v článku 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44…?“

         O prejudiciálnej otázke

               21

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 má vykladať v tom zmysle, že neoplodnené ľudské vajíčko, pri ktorom bol proces delenia a ďalšieho vývoja až do určitého štádia spustený partenogenézou, predstavuje „ľudské embryo“ v zmysle tohto ustanovenia.

               22

               Na úvod treba pripomenúť, že cieľom smernice 98/44 nie je úprava využívania ľudských embryí v rámci vedeckého výskumu a že jej cieľ sa obmedzuje na patentovateľnosť biotechnologických vynálezov (pozri rozsudok Brüstle, EU:C:2011:669, bod 40).

               23

               Okrem toho výraz „ľudské embryo“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) tejto smernice sa má považovať za označujúci samostatný pojem práva Únie, ktorý sa má na jej území vykladať jednotne (pozri rozsudok Brüstle, EU:C:2011:669, bod 26).

               24

               Pokiaľ ide o tento výklad, Súdny dvor v bode 34 rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) uviedol, že z kontextu a cieľa smernice 98/44 vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal vylúčiť akúkoľvek možnosť patentovateľnosti, pokiaľ by rešpektovanie ľudskej dôstojnosti mohlo byť ohrozené, a že z toho vyplýva, že pojem „ľudské embryo“ sa má v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) uvedenej smernice chápať v širšom význame.

               25

               V bode 35 tohto rozsudku Súdny dvor uviedol, že v tomto zmysle každé ľudské vajíčko, akonáhle je oplodnené, musí byť považované za „ľudské embryo“ v zmysle a na účely uplatňovania článku 6 ods. 2 písm. c) tej istej smernice, ak je toto oplodnenie schopné spustiť proces vývoja ľudského jedinca.

               26

               Súdny dvor v bode 36 toho istého rozsudku spresnil, že túto kvalifikáciu treba uplatniť aj na neoplodnené ľudské vajíčko, do ktorého bolo implantované bunkové jadro zo zrelej ľudskej bunky, a na neoplodnené ľudské vajíčko, ktoré bolo pomocou partenogenézy stimulované k deleniu a ďalšiemu vývoju. Súdny dvor dodal, že aj keď tieto organizmy vlastne neboli predmetom oplodnenia, sú, ako vyplýva z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru vo veci, v ktorej bol vyhlásený uvedený rozsudok Brüstle (EU:C:2011:669), účinkom techniky použitej na ich získanie spôsobilé spustiť proces vývoja ľudského jedinca, podobne ako embryo vzniknuté oplodnením vajíčka.

               27

               Z rozsudku Brüstle (EU:C:2011:669) teda vyplýva, že neoplodnené ľudské vajíčko treba kvalifikovať ako „ľudské embryo“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44, za predpokladu, že tento organizmus je „spôsobilý spustiť proces vývoja ľudského jedinca“.

               28

               Ako to v podstate uviedol generálny advokát v bode 73 svojich návrhov v tejto veci, tento pojem treba chápať v tom zmysle, že na to, aby sa neoplodnené ľudské vajíčko mohlo považovať za „ľudské embryo“, nevyhnutne musí mať prirodzenú spôsobilosť, aby sa z neho vyvinul ľudský jedinec.

               29

               Preto v prípade, že neoplodnené ľudské vajíčko túto podmienku nespĺňa, samotná skutočnosť, že tento organizmus začal proces vývoja, nepostačuje na to, aby ho bolo možné považovať za „ľudské embryo“ v zmysle a na účely uplatňovania smernice 98/44.

               30

               Naopak v prípade, že takéto vajíčko má prirodzenú spôsobilosť, aby sa z neho vyvinul ľudský jedinec, malo by sa s ním vzhľadom na článok 6 ods. 2 písm. c) tejto smernice zaobchádzať vo všetkých štádiách jeho vývoja rovnakým spôsobom, teda ako s oplodneným ľudským vajíčkom.

               31

               Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Brüstle (EU:C:2011:669), z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že neoplodnené ľudské vajíčko, pri ktorom bol proces delenia a ďalšieho vývoja spustený partenogenézou, má spôsobilosť, aby sa z neho vyvinul ľudský jedinec.

               32

               Presne z tohto dôvodu Súdny dvor na základe týchto pripomienok v uvedenom rozsudku uviedol, že na účely definície pojmu „ľudské embryo“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 sa musí s neoplodneným ľudským vajíčkom, ktoré bolo pomocou partenogenézy stimulované k deleniu a ďalšiemu vývoju, zaobchádzať rovnakým spôsobom, ako s oplodneným vajíčkom, a teda sa musí považovať za „embryo“.

               33

               Vnútroštátny súd však v prejednávanej veci v podstate zdôraznil, ako to vyplýva z bodu 17 tohto rozsudku, že podľa vedeckých poznatkov, ktorými disponuje, ľudský partenot ako taký nie je v dôsledku techniky použitej na jeho získanie spôsobilý spustiť proces vývoja vedúci ku vzniku ľudského jedinca. K rovnakému záveru dospeli všetky dotknuté subjekty, ktoré Súdnemu dvoru predložili písomné pripomienky.

               34

               Okrem toho, ako bolo uvedené v bode 18 tohto rozsudku, v konaní vo veci samej ISCO pozmenila svoje patentové prihlášky tak, aby vylúčila prípadné použitie dodatočnej genetickej manipulácie.

               35

               Za týchto okolností sa konanie vo veci samej týka len toho, ako sa má vzhľadom na článok 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 kvalifikovať ľudský partenot ako taký, a nie partenot, ktorý je predmetom dodatočnej manipulácie v rámci genetického inžinierstva.

               36

               Vnútroštátnemu súdu prináleží vzhľadom na poznatky dostatočne preverené a vyskúšané medzinárodnou lekárskou vedou (pozri analogicky rozsudok Smits a Peerbooms, C‑157/99, EU:C:2001:404, bod 94) overiť, či majú alebo nemajú také ľudské partenoty, aké sú predmetom patentových prihlášok, o ktoré ide v konaní vo veci samej, prirodzenú spôsobilosť, aby sa z nich vyvinul ľudský jedinec.

               37

               V prípade, že vnútroštátny súd skonštatuje, že tieto partenoty nemajú takúto spôsobilosť, mal by z toho vyvodiť záver, že takéto partenoty nepredstavujú „ľudské embryá“ v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44.

               38

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 2 písm. c) smernice 98/44 sa má vykladať v tom zmysle, že neoplodnené ľudské vajíčko, pri ktorom bol proces delenia a ďalšieho vývoja spustený partenogenézou, nepredstavuje „ľudské embryo“ v zmysle tohto ustanovenia, ak vzhľadom na súčasné vedecké poznatky nemá ako také prirodzenú spôsobilosť, aby sa z neho vyvinul ľudský jedinec, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               39

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Článok 6 ods. 2 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/44/ES zo 6. júla 1998 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov sa má vykladať v tom zmysle, že neoplodnené ľudské vajíčko, pri ktorom bol proces delenia a ďalšieho vývoja spustený partenogenézou, nepredstavuje „ľudské embryo“ v zmysle tohto ustanovenia, ak vzhľadom na súčasné vedecké poznatky nemá ako také prirodzenú spôsobilosť, aby sa z neho vyvinul ľudský jedinec, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. decembra 2010. # Európska komisia proti Maltskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Životné prostredie - Smernica 2000/60/ES - Články 8 a 15 - Stav povrchových vôd - Vytvorenie a uskutočnenie programov pre monitorovanie - Opomenutie - Predloženie súhrnných správ o programoch pre monitorovanie - Opomenutie. # Vec C-351/09.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. decembra 2010 – Komisia/Malta
      (vec C‑351/09)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Životné prostredie – Smernica 2000/60/ES – Články 8 a 15 – Stav povrchových vôd – Vytvorenie a uskutočnenie programov pre monitorovanie – Opomenutie – Predloženie súhrnných správ o programoch pre monitorovanie – Opomenutie“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/60,
         článok 8 ods. 1 a 2 a článok 15 ods. 2) (pozri body 26 – 28)

      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článkov 8 a 15 smernice 2000/60/ES Európskeho parlamentu a Rady z 23. októbra
                  2000, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva (Ú. v. ES L 327, s. 1;
                  Mim. vyd. 15/005, s. 275) – Povinnosť vytvoriť programy pre monitorovanie stavu povrchových vôd a spustiť ich v praxi – Povinnosť
                  predložiť súhrnné správy o programoch pre monitorovanie stavu povrchových vôd

            Výrok

                  1.

                  	Maltská republika si tým, že jednak nevytvorila a neuviedla do prevádzky programy pre monitorovanie stavu povrchových vôd
                     v súlade s článkom 8 ods. 1 a 2 smernice 2000/60/ES Európskeho parlamentu a Rady z 23. októbra 2000, ktorou sa stanovuje rámec
                     pôsobnosti pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva, a jednak nepredložila súhrnné správy o programoch pre
                     monitorovanie stavu povrchových vôd v súlade s článkom 15 ods. 2 tejto smernice, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
                     z článkov 8 a 15 uvedenej smernice.

                  2.

                  	Maltská republika je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. decembra 2010.#Barbara Mercredi proti Richard Chaffe.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené kráľovstvo.#Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti – Dieťa rodičov, ktorí nie sú manželia – Pojem ‚obvyklý pobyt‘ dojčaťa – Pojem ‚opatrovnícke právo.#Vec C-497/10 PPU.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Manželské veci a rodičovské práva a povinnosti – Dieťa rodičov, ktorí nie sú manželia – Pojem ‚obvyklý pobyt‘ dojčaťa – Pojem ‚opatrovnícke právo‘“
      Vo veci C‑497/10 PPU,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) z 8. októbra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 18. októbra 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Barbara Mercredi
      proti
      Richardovi Chaffeovi,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič, E. Levits (spravodajca) a M. Berger,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na návrh vnútroštátneho súdu prejednať prejudiciálny návrh v rámci naliehavého konania podľa článku 104b Rokovacieho
         poriadku Súdneho dvora,

      so zreteľom na rozhodnutie prvej komory z 28. októbra 2010 vyhovieť tomuto návrhu,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. decembra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        B. Mercredi, v zastúpení: M. Scott‑Manderson, QC, M.‑C. Sparrow, barrister, a H. Newman, solicitor,
      –        R. Chaffe, v zastúpení: H. Setright, QC, D. Williams, barrister, K. Gieve, solicitor,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Ossowski, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci H. Walker, solicitor, a D. Beard,
         barrister,

      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: B. Beaupère‑Manokha, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Írsko, v zastúpení: N. Travers, BL,
      –        Európska komisia, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí generálneho advokáta,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci
         a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie
         (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 243, ďalej len „nariadenie“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Richardom Chaffeom, otcom dievčaťa, a Barbarou Mercredi, jej matkou, vo veci opatrovníckeho
         práva k tomuto dieťaťu, ktoré sa v súčasnosti nachádza spolu s matkou na ostrove Réunion (Francúzsko).

       Právny rámec
       Haagsky dohovor z roku 1980
      3        Článok 1 Haagskeho dohovoru z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných únosov detí (ďalej len „Haagsky
         dohovor z roku 1980“) znie:

      „Cieľom tohto dohovoru je
      a)      zabezpečiť okamžitý návrat detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané,
         a

      ...“
      4        Článok 13 tohto dohovoru stanovuje:

      „Bez ohľadu na ustanovenie predchádzajúceho článku justičný alebo správny orgán dožiadaného štátu nemusí nariadiť návrat dieťaťa,
         ak osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá nesúhlasí s jeho vrátením, preukáže, že

      a)      osoba, inštitúcia alebo iná právnická osoba, ktorá mala dieťa v osobnej starostlivosti, v čase premiestnenia alebo zadržania
         opatrovnícke právo skutočne nevykonávala alebo že súhlasila, či následne sa zmierila s premiestnením alebo zadržaním...“

      5        Podľa článku 19 tohto dohovoru:

      „Rozhodnutie podľa tohto [Haagskeho dohovoru z roku 1980] o návrate dieťaťa nemožno považovať za rozhodnutie o určení opatrovníckeho
         práva.“

       Právo Únie
      6        Článok 2 nariadenia stanovuje:

      „Na účely tohto nariadenia
      1.      pojem ‚súd‘ označuje všetky orgány v členských štátoch s právomocou vo veciach, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia
         podľa článku 1;

      ...
      7.      pojem ‚rodičovské práva a povinnosti‘ označuje všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla
         fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá má právne účinky. Tento pojem zahŕňa
         opatrovnícke právo a právo styku s dieťaťom;

      ...
      9.      pojem ‚opatrovnícke právo‘ zahŕňa práva a povinnosti súvisiace s osobnou starostlivosťou o dieťa, najmä právo určiť miesto
         pobytu dieťaťa;

      10.      pojem ‚právo styku‘ zahŕňa najmä právo vziať dieťa na obmedzený čas na iné miesto, ako je miesto jeho obvyklého pobytu;
      11.      pojem ‚neoprávnené premiestnenie alebo zadržiavanie‘ znamená premiestnenie alebo zadržiavanie dieťaťa, ak:
      a)      je porušením opatrovníckeho práva nadobudnutého rozsudkom... podľa práva členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt
         bezprostredne pred premiestnením alebo zadržaním;

      a
      b)      za predpokladu, že v čase premiestnenia alebo zadržania sa toto opatrovnícke právo aj skutočne vykonávalo, buď spoločne alebo
         samostatne, alebo by sa bolo takto vykonávalo, ak by nedošlo k premiestneniu alebo zadržaniu. Opatrovnícke právo sa považuje
         za vykonávané spoločne, ak na základe rozsudku alebo zo zákona jeden nositeľ rodičovských práv a povinností nemôže rozhodnúť
         o mieste pobytu dieťaťa bez súhlasu druhého nositeľa rodičovských práv a povinností.“

      7        Článok 8 nariadenia znie:

      „1.      Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom
         štáte v čase začatia konania.

      2.      Odsek 1 sa uplatňuje s výhradou ustanovení článkov 9, 10 a 12.“
      8        Článok 10 nariadenia stanovuje:

      „V prípade neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa si súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa svoj obvyklý
         pobyt bezprostredne pred svojim neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, zachovávajú právomoc, až kým dieťa nenadobudne
         obvyklý pobyt v inom členskom štáte a:

      a)      každá osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva opatrovnícke právo sa zmieril s premiestnením alebo zadržaním;
      alebo
      b)      dieťa sa zdržiavalo v tomto inom členskom štáte najmenej jeden rok po tom, ako sa osoba, orgán alebo iný subjekt, ktorý vykonáva
         opatrovnícke právo, dozvedel, alebo mohol dozvedieť, o mieste pobytu dieťaťa, dieťa sa zžilo s novým prostredím a je splnená
         najmenej jedna z týchto podmienok:

      i)      do jedného roka odvtedy, ako sa nositeľ opatrovníckeho práva dozvedel alebo mohol dozvedieť o mieste pobytu dieťaťa, sa nepodala
         žiadosť o návrat dieťaťa na príslušné orgány členského štátu, do ktorého bolo dieťa premiestnené alebo v ktorom je zadržiavané;

      ...
      iii)      konanie na súde členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním,
         sa skončilo podľa článku 11 ods. 7;

      iv)      súdy členského štátu, v ktorom malo dieťa obvyklý pobyt bezprostredne pred neoprávneným premiestnením alebo zadržaním, vydali
         rozsudok o opatrovníckom práve, z ktorého nevyplýva povinnosť návratu dieťaťa.“

      9        Článok 11 ods. 8 nariadenia znie:

      „Bez ohľadu na rozsudok o nevrátení podľa článku 13 Haagskeho dohovoru z roku 1980 každý následný rozsudok požadujúci návrat
         dieťaťa vydaný súdom, ktorý má právomoc podľa tohto nariadenia, sa vykonáva podľa oddielu 4 kapitoly III na účely zabezpečenia
         návratu dieťaťa.“

      10      Článok 13 ods. 1 nariadenia stanovuje:

      „Ak nemožno určiť obvyklý pobyt dieťaťa..., právomoc majú súdy členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza.“
      11      V zmysle článku 16 nariadenia:

      „konanie na súde sa považuje za začaté:
      a)      momentom podania písomnosti, ktorou sa začína konanie, alebo rovnocennej písomnosti na súde, za predpokladu, že navrhovateľ
         neopomenul následne prijať kroky, ktoré musel prijať, aby zabezpečil doručenie písomnosti odporcovi;

      ...
      ...“
      12      Článok 19 nariadenia stanovuje:

      „...
      2.      Ak sa vedú konania týkajúce sa rodičovských práv a povinností k tomu istému dieťaťu a s rovnakým predmetom konania na súdoch
         rôznych členských štátov, súd, ktorý začal konať ako druhý, aj bez návrhu preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu,
         ktorý začal konať ako prvý.

      3.      Keď sa potvrdí právomoc súdu, ktorý ako prvý začal konať, súd, ktorý začal konať ako druhý, odmietne vykonávať svoju právomoc
         v prospech tohto súdu.

      V takom prípade účastník, ktorý podal návrh súdu, ktorý začal konať ako druhý, môže podať svoj návrh na súd, ktorý začal konať
         ako prvý.“

      13      Podľa článku 60 písm. e) nariadenia vo vzťahoch medzi členskými štátmi má toto nariadenie prednosť pred Haagskym dohovorom
         z roku 1980 v rozsahu, v akom sa týka otázok upravených týmto nariadením.

      14      Článok 3 tohto dohovoru v podstate zodpovedá článku 2 bodu 11 nariadenia, článok 5 písm. a) dohovoru zodpovedá článku 2 bodu
         9 nariadenia a článok 5 písm. b) dohovoru zodpovedá článku 2 bodu 10 uvedeného nariadenia.

      15      Článok 62 nariadenia stanovuje:

      „1.      Dohody a dohovory uvedené v článkoch 59 ods. 1, 60 a 61 zostávajú v platnosti vo vzťahu k veciam, na ktoré sa nevzťahuje toto
         nariadenie.

      2.      Dohovory uvedené v článku 60, najmä Haagsky dohovor z roku 1980, sú naďalej platné medzi členskými štátmi, ktoré sú ich zmluvnými
         stranami, v súlade s článkom 60.“

       Vnútroštátne právo
      16      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa práva uplatniteľného v Anglicku a vo Walese biologický otec dieťaťa nie
         je zákonným nositeľom rodičovských práv a povinností.

      17      Podľa oddielu 4 zákona o ochrane detí z roku 1989 (Children Act 1989) sa však otec môže stať nositeľom rodičovských práv a povinností
         buď na základe údaja v rodnom liste dieťaťa, alebo uzavretím dohody o týchto právach a povinnostiach s matkou, alebo na základe
         súdneho rozhodnutia, ktoré mu priznáva rodičovské práva a povinnosti („parental responsibility order“).

      18      Okrem toho v konaniach podľa súkromného práva týkajúcich sa detí v Anglicku a vo Walese môžu súdy vydať rozhodnutia podľa
         oddielu 8 tohto zákona alebo High Court of Justice (England & Wales) v rámci jeho vlastných právomocí vo veciach ochrany detí.
         Tieto rozhodnutia umožňujú rozhodnúť o pobyte („residence order“) a práve styku („contact order“), zakázať niektoré úkony
         („prohibited steps order“) a vyriešiť špecifické ťažkosti („specific issue order“).

      19      Návrh na začatie vnútroštátneho konania odkazuje na vnútroštátnu judikatúru, podľa ktorej súdy Anglicka a Walesu, ktoré rozhodujú
         o návrhu na vydanie rozhodnutia vo veciach opatrovníckeho práva, sú spôsobilé získať takéto právo, aj keď samotný navrhovateľ
         opatrovnícke právo ešte nemá.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
       Skutkové okolnosti, ktoré viedli k sporu vo veci samej
      20      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej, Barbara Mercredi, francúzska štátna príslušníčka
         narodená na ostrove Réunion, sa v priebehu roka 2000 presťahovala do Anglicka, kde pracovala ako členka posádky pre leteckú
         spoločnosť. Počas niekoľkých rokov tam žila spolu s Richardom Chaffeom, britským štátnym príslušníkom, v nemanželskom zväzku.

      21      Z tohto vzťahu sa 11. augusta 2009 narodila dcéra Chloé s francúzskou štátnou príslušnosťou. V priebehu týždňa, ktorý nasledoval
         po narodení tohto dieťaťa, sa B. Mercredi a R. Chaffe, ktorých vzťah už nebol od určitého obdobia pevný a ktorí už spolu nežili,
         keďže R. Chaffe opustil spoločné bydlisko, odlúčili.

      22      Dňa 7. októbra 2009, keď mala Chloé dva mesiace, B. Mercredi a jej dcéra opustili Anglicko a odišli na ostrov Réunion, kde
         dorazili nasledujúci deň. Otec dieťaťa nebol vopred informovaný o odchode matky a dieťaťa, ale 10. októbra 2009 dostal list,
         v ktorom B. Mercredi vysvetľovala dôvody tohto odchodu.

      23      Je nepochybné, že obvyklý pobyt dieťaťa pred jeho odchodom 7. októbra 2009 sa nachádzal v Anglicku. Rovnako je nepochybné,
         že premiestnenie Chloé na ostrov Réunion bolo oprávnené, keďže B. Mercredi bola v čase, keď k nemu došlo, jedinou osobou,
         ktorá mala „opatrovnícke právo“ v zmysle článku 2 bodu 9 nariadenia.

       Konanie začaté otcom v Spojenom kráľovstve v priebehu roka 2009
      24      Keď R. Chaffe v piatok 9. októbra 2009 zistil, že bydlisko B. Mercredi bolo opustené, v rovnaký deň podal telefonicky návrh
         u sudcu Holmana, Duty High Court Judge. Uvedený sudca vydal rozhodnutie, ktorým nariadil oznámenie informácií, kde sa dieťa
         nachádza („location order“) a nariadil pojednávanie na 12. októbra 2009.

      25      Dňa 12. októbra 2009 podal R. Chaffe návrhy najmä na priznanie rodičovských práv a povinností, striedavý pobyt a právo styku.
         V rovnaký deň bez toho, aby B. Mercredi vedela o návrhu podanom navrhovateľom, a bez toho, aby bola prítomná alebo zákonne
         zastúpená, sudca Holman vydal rozhodnutie nariaďujúce B. Mercredi povinnosť priviesť Chloé do Anglicka. Toto rozhodnutie s cieľom
         vyhnúť sa akejkoľvek nejasnosti spresňuje, že nezahŕňa vydanie dieťaťa otcovi alebo akýkoľvek kontakt s ním, keďže rozhodnutia
         v tomto ohľade sú vyhradené na neskoršie pojednávanie.

      26      Treba uviesť, že vnútroštátny súd vychádza z predpokladu, podľa ktorého konanie na súde bolo „začaté“ v zmysle článku 16 nariadenia
         najneskôr 12. októbra 2009. Úlohou vnútroštátneho súdu je túto skutočnosť prípadne overiť. Úlohou Súdneho dvora je v každom
         prípade vyjadriť sa vzhľadom na skutkové a právne zistenia, ktoré sú uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu.

       Konania začaté matkou a otcom vo Francúzsku
      27      Dňa 28. októbra 2009 B. Mercredi podala návrh na Tribunal de grande instance de Saint‑Denis (Francúzsko) s cieľom získať výlučné
         rodičovské práva a povinnosti a určiť pobyt Chloé na svojej adrese.

      28      Dňa 18. decembra 2009 podal R. Chaffe na ten istý súd návrh, aby bol nariadený návrat Chloé do Anglicka podľa Haagskeho dohovoru
         z roku 1980. Rozsudkom z 15. marca 2010 bol tento návrh zamietnutý z dôvodu, že R. Chaffe nemal „opatrovnícke právo“ vo vzťahu
         ku Chloé, keď opustila Spojené kráľovstvo. Tento rozsudok nebol napadnutý odvolaním.

      29      Dňa 23. júna 2010 vydal Tribunal de grande instance de Saint‑Denis rozsudok priznávajúci výlučné rodičovské práva a povinnosti
         vo vzťahu ku Chloé B. Mercredi a určujúci obvyklý pobyt tohto dieťaťa na matkinej adrese. Z pripomienok uvedených R. Chaffeom,
         ako aj francúzskou vládou na pojednávaní vyplýva, že tento rozsudok ešte nie je právoplatný.

       Pokračovanie konania začatého otcom v Spojenom kráľovstve v priebehu roka 2009
      30      Dňa 15. apríla 2010 bola vec začatá R. Chaffeom v októbri 2009 predložená sudcovi McFarlaneovi. Podľa R. Chaffea mal High
         Court of Justice (England & Wales) právomoc 9. októbra 2009 rozhodnúť o situácii jeho dcéry, keďže Chloé k tomuto dňu nestratila
         svoj obvyklý pobyt v Anglicku. Okrem toho právo uplatniteľné v Anglicku a vo Walese stanovuje, že návrh na prijatie rozhodnutia
         vo veciach opatrovníckeho práva je spôsobilý priznať „opatrovnícke právo“ súdu. R. Chaffe dopĺňa, že vzhľadom na to, že anglické
         súdy začali konanie o návrhu vo veciach rodičovských práv a povinností, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis mal prerušiť
         konanie podľa článku 19 nariadenia, až kým sa nepotvrdí právomoc anglického súdu.

      31      Podľa B. Mercredi nemali anglické súdy právomoc vyjadriť sa k situácii Chloé, pretože odo dňa, keď Chloé odišla na ostrov
         Réunion, už nemala svoj obvyklý pobyt v Spojenom kráľovstve, ale vo Francúzsku.

      32      Sudca McFarlane sa domnieval, že:

      –        k začatiu konania na anglickom súde vo veci týkajúcej sa Chloé došlo v okamihu, keď sa otec telefonicky skontaktoval so sudcom
         Holmanom,

      –        od tohto okamihu anglický súd disponoval opatrovníckym právom vo vzťahu ku Chloé,
      –        otec na základe skutočnosti, že rozhodnutia boli vydané v jeho prospech, disponoval od tohto okamihu tiež opatrovníckym právom,
      –        Chloé mala stále svoj obvyklý pobyt v Anglicku „v okamihu, keď bolo anglickému súdu a otcovi priznané opatrovnícke právo vo
         vzťahu k [dieťaťu] a keď anglický súd nariadil, že Chloé patrí pod jeho právomoc alebo že sa tam má vrátiť“, a že

      –        v dôsledku toho mali anglické súdy 9. októbra 2009 právomoc rozhodnúť o situácii Chloé.
       Konanie začaté matkou v Spojenom kráľovstve
      33      Dňa 12. júla 2010 sa B. Mercredi odvolala proti rozhodnutiam High Court of Justice (England & Wales) na vnútroštátny súd.

      34      Tento súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uvádza, že na účely určenia príslušného súdu podľa práva Únie
         vo veciach rodičovských práv a povinností vo vzťahu ku Chloé je potrebné objasnenie kritérií, ktoré sa majú uplatniť na určenie
         obvyklého pobytu dieťaťa na účely článkov 8 a 10 nariadenia.

      35      Okrem toho sa vnútroštátny súd domnieva, že odpoveď na otázku, či High Court of Justice (England & Wales) nadobudol opatrovnícke
         právo vo vzťahu ku Chloé v dôsledku návrhov podaných jej otcom, závisí od pojmu „orgán alebo iný subjekt“ v zmysle nariadenia,
         ktorého výklad patrí do právomoci Súdneho dvora. Navyše tento súd žiada objasnenie posúdenia konkurenčnej právomoci súdov
         Spojeného kráľovstva a francúzskych súdov konajúcich o návrhoch otca a matky Chloé.

      36      Za týchto okolností Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Aké sú vhodné kritériá na určenie obvyklého pobytu dieťaťa v zmysle:
      –        článku 8 nariadenia... č. 2201/2003,
      –        článku 10 nariadenia... č. 2201/2003?
      2.      Je súd ‚orgánom alebo iným subjektom‘, ktorému možno priznať opatrovnícke právo na účely ustanovení nariadenia... č. 2201/2003?
      3.      Možno článok 10 použiť aj po tom, ako bol zamietnutý návrh na vrátenie dieťaťa súdmi dožiadaného členského štátu podľa [Haagskeho
         dohovoru z roku 1980] pre nesplnenie podmienok obsiahnutých v článkoch 3 a 5?

      Ako sa má konkrétne vyriešiť rozpor medzi rozhodnutím dožiadaného štátu, podľa ktorého požiadavky stanovené v článkoch 3 a 5
         [Haagskeho dohovoru z roku 1980] nie sú splnené, a rozhodnutím žiadajúceho štátu, podľa ktorého požiadavky stanovené v týchto
         článkoch sú splnené?“

       O naliehavom konaní
      37      Vnútroštátny súd navrhol, aby sa na predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom
         konaní podľa článku 104b Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

      38      Tento návrh odôvodnil tým, že kým nie je identifikovaný príslušný súd podľa práva Únie vo veciach rodičovských práv a povinností
         vo vzťahu ku Chloé, návrhy podané jej otcom s cieľom vydania rozhodnutia, ktoré mu umožní udržiavať vzťahy so svojím dieťaťom,
         nemôžu byť prejednané.

      39      V tomto ohľade treba uviesť, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že predmetná vec sa týka dieťaťa vo veku jeden
         rok a štyri mesiace, ktoré je už rok odlúčené od svojho otca. Vzhľadom na to, že dotknuté dieťa je vo veku citlivom pre jeho
         vývoj, predĺženie súčasnej situácie, ktorá sa navyše vyznačuje značnou vzdialenosťou medzi bydliskom otca a dieťaťa, by mohlo
         vážne narušiť jeho budúci vzťah k otcovi.

      40      Za týchto podmienok prvá komora Súdneho dvora 28. októbra 2010 na základe návrhu sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho
         advokáta vyhovela návrhu vnútroštátneho súdu, aby sa na návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom
         konaní.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      41      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta na výklad, ktorý treba dať pojmu „obvyklý pobyt“ v zmysle článkov
         8 a 10 nariadenia na účely určenia, ktorý súd má právomoc konať o otázkach týkajúcich sa opatrovníckeho práva, najmä ak –
         ako je to vo veci samej – ide o situáciu dojčaťa, ktoré je oprávnene premiestnené svojou matkou do iného členského štátu,
         ako je štát jeho obvyklého pobytu, a v čase začatia konania na súde štátu odchodu tam býva iba niekoľko dní.

      42      V tejto súvislosti treba na úvod konštatovať, že podľa článku 8 ods. 1 nariadenia sa právomoc súdu členského štátu vo veciach
         rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré sa oprávnene premiestni do iného štátu, určuje na základe kritéria obvyklého
         pobytu tohto dieťaťa v čase začatia konania na tomto súde.

      43      Podľa článku 16 nariadenia sa konanie na súde považuje za začaté iba vtedy, ak sa na tomto súde podá písomnosť, ktorou sa
         začína konanie, alebo rovnocenná písomnosť. Ako bolo uvedené v bode 24 tohto rozsudku, R. Chaffe sa 9. októbra 2009 obrátil
         na dotknutý súd prostredníctvom osoby sudcu Holmana, Duty High Court Judge, výlučne telefonicky. S výhradou – ako už bolo
         spresnené v bode 26 tohto rozsudku – overenia zo strany vnútroštátneho súdu, či navrhovateľ ďalej nezanedbal prijatie opatrení,
         ktoré mal povinnosť prijať na to, aby bolo podanie oznámené alebo doručené odporkyni, sa konanie na High Court of Justice
         (England & Wales) považuje za začaté až 12. októbra 2009. K tomuto dňu Chloé, ktorá dorazila na ostrov Réunion 8. októbra
         2009, bývala v tomto francúzskom departemente štyri dni.

      44      V tomto ohľade treba najskôr konštatovať, že nariadenie neobsahuje žiadnu definíciu pojmu „obvyklý pobyt“. Použitie prídavného
         mena „obvyklý“ umožňuje jednoducho dospieť k záveru, že pobyt musí vykazovať určitú stabilitu alebo pravidelnosť.

      45      Podľa ustálenej judikatúry z potreby jednotného uplatňovania práva Únie a zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia
         práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti,
         si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celej Európskej únii, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ
         sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; zo 6. marca
         2008, Nordania Finans a BG Factoring, C‑98/07, Zb. s. I‑1281, bod 17, ako aj z 2. apríla 2009, A, C‑523/07, Zb. s. I‑2805,
         bod 34).

      46      Keďže články nariadenia, ktoré uvádzajú pojem obvyklý pobyt, neobsahujú výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom
         určiť zmysel a rozsah tohto pojmu, toto určenie sa musí vykonať s ohľadom na kontext ustanovení a cieľ nariadenia, a to najmä
         cieľ vyplývajúci z jeho odôvodnenia č. 12, podľa ktorého ním stanovené kritériá právomoci sú konštruované tak, aby zodpovedali
         najlepšiemu záujmu dieťaťa, a najmä kritériu blízkosti.

      47      Na to, aby bol tento najlepší záujem dieťaťa čo najviac dodržaný, Súdny dvor už rozhodol, že pojem obvyklý pobyt v zmysle
         článku 8 ods. 1 nariadenia zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho a rodinného prostredia.
         Toto miesto musí stanoviť vnútroštátny súd s prihliadnutím na všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu
         (pozri rozsudok A, už citovaný, bod 44).

      48      Medzi kritériami, vo svetle ktorých má vnútroštátny súd stanoviť obvyklý pobyt dieťaťa, treba uviesť najmä podmienky a dôvody
         pobytu dieťaťa na území členského štátu, ako aj jeho štátnu príslušnosť (pozri rozsudok A, už citovaný, bod 44).

      49      Ako už Súdny dvor okrem iného zdôraznil v bode 38 už citovaného rozsudku A, na účely určenia obvyklého pobytu dieťaťa musia
         byť okrem fyzickej prítomnosti dieťaťa v členskom štáte zohľadnené ďalšie faktory, z ktorých možno vyvodiť, že táto prítomnosť
         vôbec nemá dočasný alebo príležitostný charakter.

      50      V tomto kontexte Súdny dvor zdôraznil, že zámer rodiča usadiť sa s dieťaťom v inom členskom štáte, ktorý sa prejaví určitými
         hmatateľnými krokmi, ako sú kúpa alebo nájom bytu v hostiteľskom členskom štáte, môže byť ukazovateľom zmeny obvyklého pobytu
         (pozri rozsudok A, už citovaný, bod 40).

      51      V tejto súvislosti treba na účely odlíšenia obvyklého pobytu od jednoduchej dočasnej prítomnosti zdôrazniť, že táto prítomnosť
         musí mať v zásade určité trvanie, aby odzrkadľovala dostatočnú stabilitu. Nariadenie však neupravuje minimálnu dĺžku. Na zmenu
         obvyklého pobytu do hostiteľského členského štátu sa totiž ráta najmä vôľa dotknutej osoby vytvoriť v ňom stále a obvyklé
         centrum svojich záujmov s úmyslom dať mu stabilnú povahu. Trvanie pobytu tak môže slúžiť iba ako indícia v rámci posúdenia
         stability pobytu, pričom toto posúdenie sa musí uskutočniť vo svetle všetkých osobitných skutkových okolností každého jednotlivého
         prípadu.

      52      Vo veci samej môže mať navyše vek dieťaťa osobitný význam.

      53      Sociálne a rodinné prostredie dieťaťa, ktoré sa významne podieľa na určení miesta jeho obvyklého pobytu, sa totiž skladá z viacerých
         faktorov závislých od veku dieťaťa. Faktory, na ktoré sa má prihliadnuť v prípade dieťaťa v školskom veku, sa tak líšia od
         tých, na ktoré treba prihliadnuť, ak ide o neplnoletého, ktorý ukončil svoje štúdiá, alebo od tých, ktoré sú relevantné, pokiaľ
         ide o dojča.

      54      Vo všeobecnosti je prostredím dieťaťa v nízkom veku v prvom rade rodinné prostredie určené príslušnou osobou alebo osobami,
         s ktorými dieťa žije, ktoré ho skutočne opatrujú a starajú sa oň.

      55      To platí a fortiori vtedy, ak je dotknuté dieťa dojčaťom. Toto dojča sa nevyhnutne spoluzúčastňuje na sociálnom a rodinnom prostredí ľudí, od
         ktorých závisí. V dôsledku toho, ak je dojča ako vo veci samej skutočne opatrované svojou matkou, treba posúdiť jej integráciu
         do jej sociálneho a rodinného prostredia. V tejto súvislosti možno zohľadniť kritériá stanovené judikatúrou Súdneho dvora,
         ako sú dôvody presťahovania matky dieťaťa do iného členského štátu, jej jazykové znalosti alebo tiež jej geografický a rodinný
         pôvod.

      56      Z vyššie uvedeného vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že pojem obvyklý pobyt v zmysle článkov 8 a 10 nariadenia
         sa má vykladať v tom zmysle, že tento pobyt zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho
         a rodinného prostredia. Na tento účel a v prípade, keď ide o situáciu dojčaťa, ktoré býva so svojou matkou iba niekoľko dní
         v inom členskom štáte, ako je štát jeho obvyklého pobytu, do ktorého bolo premiestnené, treba vziať do úvahy najmä na jednej
         strane trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území tohto členského štátu a dôvody presťahovania matky do tohto
         štátu a na druhej strane, najmä z dôvodu veku dieťaťa, geografický a rodinný pôvod matky, ako aj rodinné a sociálne väzby,
         ktoré matka a dieťa udržiavajú v tom istom členskom štáte. Je na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt
         a zohľadnil pritom všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu.

      57      Za predpokladu, že by uplatnenie vyššie uvedených kritérií viedlo vo veci samej k záveru, že obvyklý pobyt dieťaťa nemožno
         určiť, určenie príslušného súdu musí byť vykonané na základe kritéria „prítomnosti dieťaťa“ v zmysle článku 13 nariadenia.

       O druhej otázke
      58      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či pojem „orgán alebo iný subjekt“, ktorému možno priznať opatrovnícke právo
         na účely ustanovení nariadenia, sa má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa pojem „súd“ v zmysle článku 2 ods. 1 uvedeného nariadenia.

      59      V tejto súvislosti treba uviesť, že vnútroštátny súd nespresnil ustanovenia nariadenia, v rámci ktorých chcel objasniť výklad
         tohto pojmu, ani dôvody, pre ktoré považoval tento výklad za potrebný na vydanie rozsudku. Napriek tomu je zrejmé, že tento
         pojem sa nachádza v znení článkov 10 a 11 nariadenia. Tieto ustanovenia sa týkajú právomoci v prípade únosu dieťaťa, a majú
         sa preto uplatniť v prípade neoprávneného premiestnenia alebo zadržiavania dieťaťa, pričom článok 9 uvedeného nariadenia sa
         venuje oprávnenému presťahovaniu dieťaťa z jedného členského štátu do druhého.

      60      Ako už bolo uvedené v bode 23 tohto rozsudku, je nepochybné, že premiestnenie Chloé na ostrov Réunion bolo oprávnené.

      61      Z toho vyplýva, že článok 10 nariadenia nie je uplatniteľný. V dôsledku toho nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O tretej otázke
      62      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako vyplýva najmä z bodov 1.4 a 4.6 jeho rozhodnutia, či rozhodnutia
         súdu členského štátu zamietajúce podľa Haagskeho dohovoru z roku 1980 návrh na okamžité vrátenie dieťaťa na územie, kde je
         daná miestna príslušnosť súdu iného členského štátu, a týkajúce sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu
         majú vplyv na rozhodnutia, ktoré sa majú vydať v tomto inom členskom štáte o návrhoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností,
         ktoré boli podané skôr a o ktorých sa stále koná.

       Rozsudok Tribunal de grande instance de Saint‑Denis z 15. marca 2010
      63      Ako už bolo uvedené v bode 28 tohto rozsudku, návrh otca Chloé podaný na Tribunal de grande instance de Saint‑Denis bol založený
         na ustanoveniach Haagskeho dohovoru z roku 1980. Tento dohovor má podľa svojho článku 1 za cieľ zabezpečiť okamžitý návrat
         detí, ktoré boli neoprávnene premiestnené do niektorého zmluvného štátu alebo sú v ňom zadržiavané.

      64      Tribunal de grande instance de Saint‑Denis zamietol návrh, ktorým sa otec Chloé domáhal jej návratu do Spojeného kráľovstva,
         „pretože sa [nepreukázalo], že v okamihu premiestnenia malej Chloé Mercredi mal Richard Chaffe opatrovnícke právo, ktoré skutočne
         vykonával, alebo ktoré by bol vykonával, ak by k odchodu nedošlo“.

      65      V tomto ohľade je nutné konštatovať, že podľa článku 19 Haagskeho dohovoru z roku 1980 rozsudok tohto súdu z 15. marca 2010
         nemožno považovať za rozhodnutie o určení opatrovníckeho práva, aj keď nadobudol právoplatnosť, ako sa konštatovalo v bode
         28 tohto rozsudku.

      66      Z toho vyplýva, že za predpokladu, že vnútroštátny súd rozhodne podľa kritérií uvedených v odpovedi na prvú otázku, že má
         právomoc podľa článku 8 nariadenia, pokiaľ ide o rodičovské práva a povinnosti vo vzťahu ku Chloé, rozsudok Tribunal de grande
         instance de Saint‑Denis z 15. marca 2010 nemá vplyv na rozhodnutie, ktoré má vnútroštátny súd vydať.

       Rozsudok Tribunal de grande instance de Saint‑Denis z 23. júna 2010
      67      Pokiaľ ide o rozsudok Tribunal de grande instance de Saint‑Denis z 23. júna 2010, ktorý, ako bolo uvedené v bode 29 tohto
         rozsudku, nie je ešte právoplatný, treba najskôr uviesť, že vnútroštátny súd bude prípadne konfrontovaný so skutočnosťou,
         že tento súd založil svoj rozsudok nie na Haagskom dohovore z roku 1980, ale tiež na nariadení.

      68      V takomto prípade konfliktu medzi dvoma súdmi rôznych členských štátov, na ktoré boli podané na základe nariadenia návrhy
         týkajúce sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k dieťaťu majúce rovnaký predmet a rovnakú kauzu, sa má uplatniť článok
         19 ods. 2 nariadenia. Podľa tohto článku súd, ktorý začal konať ako druhý, preruší konanie, až kým sa nepotvrdí právomoc súdu,
         ktorý začal konať ako prvý.

      69      Vzhľadom na to, že na High Court of Justice (England & Wales) sa začalo konanie 12. októbra 2009 na základe podania otca dieťaťa
         smerujúceho k tomu, aby mu boli priznané rodičovské práva a povinnosti, Tribunal de grande instance de Saint‑Denis, na ktorý
         sa matka obrátila 28. októbra 2009, nemohol rozhodnúť o návrhu, ktorý podala.

      70      Z vyššie uvedeného vyplýva, že za predpokladu, že vnútroštátny súd rozhodne podľa kritérií uvedených v odpovedi na prvú otázku,
         že má právomoc podľa článku 8 nariadenia, pokiaľ ide o rodičovské práva a povinnosti vo vzťahu ku Chloé, ani rozsudok Tribunal
         de grande instance de Saint‑Denis z 15. marca 2010, ani rozsudok z 23. júna 2010 nemajú vplyv na rozhodnutie, ktoré má vnútroštátny
         súd vydať.

      71      V dôsledku toho treba odpovedať na tretiu otázku tak, že rozhodnutia súdu členského štátu zamietajúce podľa Haagskeho dohovoru
         z roku 1980 návrh na okamžité vrátenie dieťaťa na územie, kde je daná miestna príslušnosť súdu iného členského štátu, a týkajúce
         sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu nemajú vplyv na rozhodnutia, ktoré sa majú vydať v tomto inom
         členskom štáte o návrhoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností, ktoré boli podané skôr a o ktorých sa stále koná.

       O trovách
      72      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článkov 8 a 10 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o právomoci a uznávaní
            a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000,
            sa má vykladať v tom zmysle, že tento pobyt zodpovedá miestu, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho
            a rodinného prostredia. Na tento účel a v prípade, keď ide o situáciu dojčaťa, ktoré býva so svojou matkou iba niekoľko dní
            v inom členskom štáte, ako je štát jeho obvyklého pobytu, do ktorého bolo premiestnené, treba vziať do úvahy najmä na jednej
            strane trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území tohto členského štátu a dôvody presťahovania matky do tohto
            štátu a na druhej strane, najmä z dôvodu veku dieťaťa, geografický a rodinný pôvod matky, ako aj rodinné a sociálne väzby,
            ktoré matka a dieťa udržiavajú v tom istom členskom štáte. Je na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt,
            a zohľadnil pritom všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu.
      Za predpokladu, že by uplatnenie vyššie uvedených kritérií viedlo vo veci samej k záveru, že obvyklý pobyt dieťaťa nemožno
            určiť, určenie príslušného súdu musí byť vykonané na základe kritéria „prítomnosti dieťaťa“ v zmysle článku 13 nariadenia.
      2.      Rozhodnutia súdu členského štátu zamietajúce podľa Haagskeho dohovoru z 25. októbra 1980 o občianskoprávnych aspektoch medzinárodných
            únosov detí návrh na okamžité vrátenie dieťaťa na územie, kde je daná miestna príslušnosť súdu iného členského štátu, a týkajúce
            sa rodičovských práv a povinností vo vzťahu k tomuto dieťaťu nemajú vplyv na rozhodnutia, ktoré sa majú vydať v tomto inom
            členskom štáte o návrhoch týkajúcich sa rodičovských práv a povinností, ktoré boli podané skôr a o ktorých sa stále koná.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 5. októbra 1988. # Remo Padovani a dedičia Mantovani proti Amministrazione delle finanze dello Stato. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale civile e penale di Venezia - Taliansko. # Vec 210/87.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 10. decembra 2008. # Kronoply GmbH & Co. KG a Kronotex GmbH & Co. KG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Rozhodnutie Komisie o nevznesení námietok - Žaloba o neplatnosť - Lehota na podanie žaloby - Uverejnenie súhrnného oznámenia - Neexistencia podstatného zásahu do konkurenčného postavenia - Neprípustnosť - Postavenie dotknutej osoby - Prípustnosť - Nezačatie konania vo veci formálneho zisťovania - Neexistencia vážnych ťažkostí. # Vec T-388/02.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 10. decembra 2008 – Kronoply a Kronotex/Komisia
      (vec T‑388/02)
      „Štátna pomoc – Rozhodnutie Komisie o nevznesení námietok – Žaloba o neplatnosť – Lehota na podanie žaloby – Uverejnenie súhrnného oznámenia – Neexistencia podstatného zásahu do konkurenčného postavenia – Neprípustnosť – Postavenie dotknutej osoby – Prípustnosť – Nezačatie konania vo veci formálneho zisťovania – Neexistencia vážnych ťažkostí“
      1.                     Žaloba o neplatnosť – Lehoty – Začiatok plynutia – Dátum uverejnenia – Deň nadobudnutia vedomosti o akte – Subsidiárna povaha
            – Akt, ktorý je podľa ustálenej praxe inštitúcie predmetom uverejnenia v úradnom vestníku (článok 230 piaty odsek ES) (pozri
            body 29 – 32)
      2.                     Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie konštatujúce
            zlučiteľnosť štátnej pomoci so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania – Žaloba konkurenčného podniku
            nepreukazujúca podstatný zásah do jeho postavenia na trhu – Neprípustnosť (článok 88 ods. 2 a 3 ES a 230 štvrtý odsek ES)
            (pozri body 62, 64)
      3.                     Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie konštatujúce
            zlučiteľnosť štátnej pomoci so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania – Žaloba dotknutých osôb
            v zmysle článku 88 odsek 2 ES – Prípustnosť – Podmienky (článok 88 ods. 2 a 3 ES a 230 štvrtý odsek ES) (pozri body 60, 70
            – 72)
      4.                     Pomoc poskytovaná štátmi – Preskúmanie Komisiou – Fáza predbežného preskúmania a kontradiktórna fáza – Zlučiteľnosť pomoci
            so spoločným trhom – Rozhodnutie nezačať konanie vo veci formálneho zisťovania – Prípustnosť – Podmienka (článok 88 ods. 2
            a 3 ES; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 4 ods. 4) (pozri body 92, 93)
      5.                     Pomoc poskytovaná štátmi – Zákaz – Výnimky – Voľná úvaha Komisie – Možnosť prijať pravidlá [článok 3 písm. g) ES a článok
            87 ods. 3 ES] (pozri body 143, 144)
      Predmet

               Žaloba o neplatnosť rozhodnutia Komisie z 19. júna 2002 o nevznesení námietok vo vzťahu k pomoci poskytnutej nemeckými orgánmi
                  v prospech Zellstoff Stendal na účely výstavby továrne na výrobu papieroviny

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Kronoply GmbH & Co. KG a Kronotex GmbH & Co. KG znášajú okrem svojich vlastných trov konania aj trovy konania, ktoré vznikli
                     Komisii Európskych spoločenstiev, ako aj Zellstoff Stendal GmbH a Spolkovej krajine Sasko‑Anhaltsko.

                  3.

                  	Spolková republika Nemecko znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. októbra 2013. # Samantha Elrick proti Bezirksregierung Köln. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Verwaltungsgericht Hannover - Nemecko. # Občianstvo Únie - Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ - Právo na voľný pohyb a pobyt - Štátny príslušník členského štátu - Štúdium v inom členkom štáte - Pomoc na vzdelávanie - Podmienky - Dĺžka vzdelávania presahujúca alebo rovnajúca sa dvom rokom - Získanie odborného diplomu. # Vec C-275/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      24. októbra 2013 (
            *1
         )
      „Občianstvo Únie — Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ — Právo na voľný pohyb a pobyt — Štátny príslušník členského štátu — Štúdium v inom členkom štáte — Pomoc na vzdelávanie — Podmienky — Dĺžka vzdelávania presahujúca dva roky alebo rovnajúca sa dvom rokom — Získanie odborného diplomu“
      Vo veci C‑275/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Hannover (Nemecko) z 22. mája 2012 a doručený Súdnemu dvoru 4. júna 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Samantha Elrick

      proti

         Bezirksregierung Köln,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. marca 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: V. P. Jørgensen a C. Thorning, splnomocnení zástupcovia,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: V. Kreuschitz a D. Roussanov, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Elrickovou, nemeckou štátnou príslušníčkou, a Bezirksregierung Köln (miestny správny orgán v Kolíne) vo veci týkajúcej sa toho, že tento orgán odmietol priznať pani Elrickovej pomoc na vzdelávanie v prípade štúdia v Spojenom kráľovstve.

         Právny rámec

               3

               Spolkový zákon o individuálnej podpore vzdelávania [Bundesgesetz über individuelle Förderung der Ausbildung (Bundesausbildungsförderungsgesetz)] v znení dvadsiatej druhej novely spolkového zákona z 23. decembra 2007 o individuálnej podpore vzdelávania (BGB1. I, s. 3254, ďalej len „BAföG“) v § 1 s názvom „Zásady“ stanovuje:
               „Podľa tohto zákona existuje právo na individuálnu pomoc na vzdelávanie v prípade vzdelávania, ktoré zodpovedá záujmom, kapacitám a výsledkom študenta, pokiaľ študent nemá potrebné prostriedky na svoje živobytie a vzdelávanie.“

               4

               § 2 BAföG, nazvaný „Vzdelávacie inštitúcie“, stanovuje:
               „1.   Pomoc na vzdelávanie sa poskytuje za navštevovanie:

                        (1)

                        vyšších všeobecnovzdelávacích škôl [weiterführende allgemeinbildende Schulen] a odborných škôl [Berufsfachschulen], vrátane tried všetkých foriem odborného základného vzdelávania, od 10. triedy [zodpovedajúcej desiatemu roku školskej dochádzky], ako aj tried odborných škôl a stredných škôl s technickým zameraním [Fach‑ und Fachoberschulklassen], ktorých navštevovanie nie je podmienené predchádzajúcim odborným vzdelaním, pokiaľ študent spĺňa podmienky uvedené v odseku 1a,

                        (2)

                        tried odborných škôl na prípravu na povolanie a odborných škôl [Berufsfachschulklassen und Fachschulklassen], ktorých navštevovanie nie je podmienené predchádzajúcim odborným vzdelaním, pokiaľ sú po najmenej dvojročnom kurze ukončené získaním odborného diplomu,

                  …
               Povaha a obsah vzdelávania určujú klasifikáciu. Pomoc na vzdelávanie sa priznáva, ak sa vzdelávanie poskytuje vo verejnej inštitúcii – s výnimkou súkromnej vysokej školy alebo náhradnej súkromnej školy [Ersatzschule].
               …
               1a.   V prípade navštevovania vzdelávacích inštitúcií uvedených v odseku 1 bode 1 sa pomoc na vzdelávanie poskytuje len vtedy, ak študent nebýva u svojich rodičov a

                        (1)

                        v primeranej vzdialenosti od bydliska jeho rodičov sa nenachádza rovnocenná vzdelávacia inštitúcia,

                  …
               5.   Pomoc na vzdelávanie sa poskytuje len v prípade, ak vzdelávacie obdobie trvá minimálne jeden školský alebo univerzitný semester a vzdelávanie má denný charakter štúdia. …“

               5

               V súlade s § 4 BAföG sa pomoc na vzdelávanie s výhradou § 5 a § 6 tohto zákona poskytuje na vzdelávanie v Nemecku.

               6

               § 5 BAföG nazvaný „Vzdelávanie v zahraničí“ znie:
               „1.   Za trvalé bydlisko sa v zmysle tohto zákona považuje miesto, kde sa nielen dočasne nachádza stredobod vzťahov dotknutej osoby, bez toho, aby bola požadovaná vôľa usadiť sa na tomto mieste natrvalo; miesto, na ktorom sa osoba zdržiava iba z dôvodu vzdelávania, sa nepovažuje za jej trvalé bydlisko.
               2.   Pomoc na vzdelávanie sa poskytne každému študentovi, ktorý má trvalé bydlisko na nemeckom území a vzdeláva sa vo vzdelávacej inštitúcii nachádzajúcej sa v zahraničí, ak
               …

                        (3)

                        študent… začal alebo pokračuje v štúdiu vo vzdelávacej inštitúcii členského štátu Európskej únie, alebo vo Švajčiarsku.

                  …
               4.   … odsek 2 bod 3 sa uplatní len v prípade navštevovania vzdelávacích inštitúcií, ktoré je rovnocenné s navštevovaním tried odborných škôl [Berufsfachschulklassen] v zmysle § 2 ods. 1 bodu 2, vyšších odborných škôl [höhere Fachschulen], univerzitných technologických inštitútov [Akademien] alebo vysokých škôl [Hochschulen], ktoré sa nachádzajú v Nemecku. Preskúmanie rovnocennosti sa vykoná z úradnej moci v rámci konania o priznaní [pomoci na vzdelávanie].“

         Okolnosti predchádzajúce sporu a prejudiciálna otázka

               7

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pani Elrick, nemecká štátna príslušníčka narodená v Nemecku 1. júna 1989 s trvalým bydliskom v zmysle § 5 BAföG u svojich rodičov v tomto členskom štáte, sa od roku 1998 zdržiava prevažne v Spojenom kráľovstve.

               8

               Po tom, čo ukončila stredoškolské štúdium na škole v Devone (Spojené kráľovstvo), zapísala sa od 8. septembra 2008 ako študent denného štúdia na South Devon College v rámci vzdelávacieho programu, ktorého cieľom je získať „First Diploma in Travel, Level 2“. Tento jednoročný kurz nebol podmienený predchádzajúcim ukončením iného odborného vzdelávania. Pani Elrick mala počas svojho stredoškolského vzdelávania a v čase svojho zápisu na South Devon College bydlisko u svojich rodičov v Nemecku.

               9

               Pani Elrick podala 5. júla 2008 žiadosť o priznanie pomoci na vzdelávanie z dôvodu, že od septembra 2008 navštevuje South Devon College.

               10

               Bezirksregierung Köln túto žiadosť zamietol rozhodnutím z 13. augusta 2008 s odôvodnením, že vzdelávanie, ktoré si pani Elrick zvolila a ktoré nie je ukončené získaním odborného diplomu podľa kritérií uvedených v § 2 ods. 1 prvej vete bode 2 BAföG, je porovnateľné s jednoročným štúdiom s odborným zameraním na nemeckej odbornej škole („Berufsfachschule“) a že takéto vzdelávanie nezakladá nárok na pomoc na vzdelávanie v zahraničí.

               11

               Dňa 11. septembra 2008 podala pani Elrick žalobu proti tomuto rozhodnutiu, pričom na podporu tejto žaloby tvrdila, že jej vylúčenie z pomoci na vzdelávanie upravenej v BAföG bolo v rozpore s článkami 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ. Ak by navštevovala porovnateľné štúdium v Nemecku, pomoc by jej bola priznaná, aj keby toto štúdium trvalo iba jeden rok. Vnútroštátna právna úprava jej teda dala na výber buď to, že nevyužije svoje právo na voľný pohyb v rámci Európskej únie tým, že si vyberie svoju vzdelávaciu inštitúciu, alebo to, že sa vzdá pomoci na vzdelávanie, ktorá sa priznáva na základe práva štátu jej pôvodu. Jej právo na voľný pohyb tak bolo obmedzené bez toho, aby to bolo objektívne odôvodnené.

               12

               Verwaltungsgericht Hannover sa pýta na zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy s článkami 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ. Najskôr uvádza, že v súlade s § 5 ods. 2 bodom 3 BAföG, pokiaľ ide o vzdelávanie, ktoré sa uskutočňuje v celom rozsahu v zahraničí, možno pomoc na vzdelávanie v prípade navštevovania vzdelávacej inštitúcie, ktoré je rovnocenné s navštevovaním triedy odbornej školy [„Berufsfachschulklasse“] v Nemecku, priznať iba v prípade splnenia podmienok stanovených v § 2 ods. 1 bode 2 BAföG. Podľa tohto ustanovenia musí predmetné vzdelávanie viesť k získaniu odborného diplomu po skončení najmenej dvojročného kurzu. Čo sa však týka štúdia, ktoré navštevovala pani Elrick, táto podmienka nebola splnená.

               13

               Podľa vnútroštátneho súdu, ak by pani Elrick ukončila kurz, ktorý je porovnateľný so štúdiom, ktoré navštevovala v Spojenom kráľovstve, v Nemecku, v zásade by mala nárok na pomoc na vzdelávanie podľa § 1, § 2 ods. 1 bodu 1 a § 4 v spojení s § 2 ods. 1a bodom 1 BAföG.

               14

               Podľa tohto vnútroštátneho súdu by totiž navštevovanie inštitúcie, ktorá je najbližšie k bydlisku jej rodičov v Nemecku a ponúka taký kurz, vyžadovalo vykonanie obojsmernej cesty v dĺžke viac ako hodinu, čo v zmysle obežníka k BAföG (Verwaltungsvorschriften zum BAföG) nepredstavuje primeranú lehotu. Ak by teda pani Elrick preniesla svoje bydlisko do miesta v Nemecku, kde sa nachádza porovnateľná vzdelávacia inštitúcia, mala by v prípade tohto kurzu v zásade nárok na pomoc na vzdelávanie.

               15

               Vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide v konaní vo veci samej, s právom Únie. Keďže štúdium navštevované v Spojenom kráľovstve na rozdiel od porovnateľného štúdia navštevovaného v Nemecku nezakladalo nárok na pomoc na vzdelávanie podľa BAföG, pani Elrick tak nemala inú možnosť než neuplatniť svoje právo na voľný pohyb alebo vzdať sa nároku na pomoc na vzdelávanie.

               16

               Za týchto okolností Verwaltungsgericht Hannover rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bránia články 20 [ZFEÚ] a 21 [ZFEÚ] vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa nemeckej štátnej príslušníčke, ktorá má trvalé bydlisko v Nemecku a navštevuje vzdelávaciu inštitúciu v členskom štáte Európskej únie, neposkytne v prípade navštevovania tejto zahraničnej vzdelávacej inštitúcie pomoc na vzdelávanie upravená v [BAföG] z dôvodu, že vzdelávanie v zahraničí trvá len jeden rok, hoci v prípade porovnateľného vzdelávania v Nemecku, ktoré by trvalo tiež jeden rok, by pomoc na vzdelávanie podľa BAföG dostávať mohla?“

         O prejudiciálnej otázke

               17

               Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá podmieňuje priznanie pomoci na vzdelávanie štátnej príslušníčke s bydliskom v tomto členskom štáte v prípade štúdia v inom členskom štáte tým, aby toto vzdelávanie bolo po najmenej dvoch rokoch štúdia ukončené získaním odborného diplomu rovnocenného s tými, ktoré udeľuje odborná škola v štáte poskytovania pomoci, zatiaľ čo ak by sa dotknutá osoba rozhodla, že bude v tomto štáte navštevovať štúdium rovnocenné s tým, ktoré chcela navštevovať v inom členskom štáte a ktorého dĺžka nepresahuje dva roky, pomoc by jej bola priznaná z dôvodu jej osobitnej situácie.

               18

               Najskôr treba pripomenúť, že pani Elrick má ako nemecká štátna príslušníčka v zmysle článku 20 ods. 1 ZFEÚ štatút občana Únie, a teda sa môže domáhať práv, ktoré patria k tomuto štatútu, a to prípadne aj vo vzťahu k členskému štátu jej pôvodu (pozri rozsudky z 26. októbra 2006, Tas‑Hagen a Tas, C-192/05, Zb. s. I-10451, bod 19; z 23. októbra 2007, Morgan a Bucher, C-11/06 a C-12/06, Zb. s. I-9161, bod 22, ako aj z 18. júla 2013, Prinz a Seeberger, C‑523/11 a C‑585/11, bod 23 a citovanú judikatúru).

               19

               Ako už Súdny dvor niekoľkokrát rozhodol, štatút občana Únie má byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, ktorý tým z nich, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, umožňuje, aby sa s nimi v oblasti vecnej pôsobnosti Zmluvy o FEÚ bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti, z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako (rozsudky z 11. júla 2002, D’Hoop, C-224/98, Zb. s. I-6191, bod 28; z 21. februára 2013, N., C‑46/12, bod 27, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 24).

               20

               Medzi situácie spadajúce do pôsobnosti práva Únie patria tie, ktoré sa týkajú výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou, a to najmä situácie, ktoré vyplývajú z voľného pohybu a pobytu na území členských štátov, ako ich priznáva článok 21 ZFEÚ (rozsudky Morgan a Bucher, už citovaný, bod 23, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 25 a citovaná judikatúra).

               21

               V tejto súvislosti, ak majú členské štáty právomoc podľa článku 165 ods. 1 ZFEÚ, pokiaľ ide o obsah výučby a organizácie vzdelávacích systémov, musia pri výkone tejto právomoci dodržiavať právo Únie a najmä ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu a pobytu na území členských štátov, ako je to zakotvené v článku 21 ods. 1 ZFEÚ (pozri rozsudky Morgan a Bucher, už citovaný, bod 24, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 26 a citovanú judikatúru).

               22

               Ďalej treba uviesť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá niektorých štátnych príslušníkov znevýhodňuje len z dôvodu, že vykonali svoje právo na voľný pohyb a pobyt na území iného členského štátu, predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré sa v článku 21 ods. 1 ZFEÚ priznávajú každému občanovi Únie (rozsudky z 18. júla 2006, De Cuyper, C-406/04, Zb. s. I-6947, bod 39, Morgan a Bucher, už citovaný, bod 25, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 27). V tejto súvislosti štátny príslušník členského štátu, ktorý odíde do iného členského štátu, kde pokračuje v stredoškolskom štúdiu, využíva právo na voľný pohyb zaručené článkom 20 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky D’Hoop, už citovaný, body 29 až 34, a z 15. marca 2005, Bidar, C-209/03, Zb. s. I-2119, bod 35).

               23

               Možnosti, ktoré Zmluva otvára v oblasti voľného pohybu občanov Únie, by totiž nemohli mať plný účinok, ak by štátneho príslušníka členského štátu mohli od ich využitia odradiť prekážky pre jeho pobyt v inom členskom štáte vytvorené právnou úpravou štátu jeho pôvodu, ktorá penalizuje skutočnosť, že tieto možnosti realizoval (pozri rozsudky D’Hoop, už citovaný, bod 31; Morgan a Bucher, už citovaný, bod 26, ako aj Prinz a Seeberger, bod 28).

               24

               Táto úvaha je zvlášť dôležitá v oblasti vzdelávania vzhľadom na ciele stanovené v článku 6 písm. e) ZFEÚ a článku 165 ods. 2 druhej zarážke ZFEÚ, teda najmä na podporu mobility študentov a učiteľov (pozri rozsudky D’Hoop, už citovaný, bod 32; zo 7. júla 2005, Komisia/Rakúsko, C-147/03, Zb. s. I-5969, bod 44; Morgan a Bucher, už citovaný, bod 27, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 29).

               25

               Navyše treba pripomenúť, že právo Únie členským štátom neukladá nijakú povinnosť stanoviť systém pomoci na vzdelávanie na účely štúdia v zahraničí. Ak však členský štát stanoví systém pomoci na vzdelávanie, ktorý umožňuje študentom získať takúto pomoc, musí dohliadnuť na to, aby pravidlá na priznanie tejto pomoci netvorili neodôvodnené obmedzenie uvedeného práva na pohyb a pobyt na území členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudky Morgan a Bucher, už citovaný, bod 28, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 30).

               26

               V prejednávanom prípade je nesporné, že ak by žalobkyňa navštevovala v Nemecku štúdium, ktoré je porovnateľné so štúdiom, ktoré navštevovala v Spojenom kráľovstve, mala by nárok na pomoc na vzdelávanie, keďže neexistovala porovnateľná inštitúcia, ktorá by sa nachádzala v primeranej vzdialenosti od bydliska jej rodičov v Nemecku, ponúkajúca rovnocenné vzdelávanie.

               27

               Nemecká vláda tvrdí, že právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, neobmedzuje právo na voľný pohyb a pobyt, pretože nemecký zákonodarca sa legitímne rozhodol, že neupraví nárok na pomoc na vzdelávanie v prípade druhu kurzu, ktorý navštevovala pani Elrick, a nijaké opatrenie práva Únie mu takú povinnosť neukladá. Podľa tejto vlády je cieľom BAföG uskutočniť kvalitatívny výber druhov vzdelávania, ktoré podporuje Spolková republika Nemecko. Taká právna úprava nepredstavuje obmedzenie základných slobôd pohybu a pobytu.

               28

               Taká právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá viaže priznanie pomoci na vzdelávanie v zahraničí na podmienku rovnocennosti so vzdelávaním poskytovaným triedami odbornej školy („Berufsfachschulklasse“), ktoré vedie k získaniu odborného diplomu po ukončení najmenej dvojročného kurzu, je obmedzením v zmysle článku 21 ZFEÚ, pretože žiadateľovi, ktorý sa nachádza v rovnakej osobnej situácii ako pani Elrick, sa pomoc priznáva na to, aby v Nemecku navštevoval štúdium, ktoré je rovnocenné s kurzom, ktorý pani Elrick navštevovala v inom členskom štáte.

               29

               Takáto podmienka môže odradiť takých občanov Únie, akým je pani Elrick, od výkonu svojej slobody voľného pohybu a pobytu v inom členskom štáte vzhľadom na vplyv, ktorý môže mať výkon tejto slobody na nárok na pomoc na vzdelávanie (pozri rozsudok Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 32). Okrem toho sa nemožno domnievať, že by obmedzujúce účinky, ktoré vyvoláva táto podmienka, boli veľmi neurčité alebo príliš bezvýznamné na to, aby tvorili obmedzenie slobody voľného pohybu a pobytu (pozri v tomto zmysle rozsudok Morgan a Bucher, už citovaný, bod 32).

               30

               Podľa ustálenej judikatúry právna úprava spôsobilá obmedziť základnú slobodu zaručenú Zmluvou môže byť s ohľadom na právo Únie oprávnená len vtedy, ak vychádza z objektívnych hľadísk všeobecného významu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne právo (pozri rozsudky De Cuyper, už citovaný, bod 40; Tas‑Hagen a Tas, už citovaný, bod 33, ako aj Morgan a Bucher, už citovaný, bod 33). Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že opatrenie je primerané vtedy, ak je primerané na uskutočnenie sledovaného cieľa a zároveň nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa potrebné (rozsudky De Cuyper, už citovaný, bod 42; Morgan a Bucher, už citovaný, bod 33, ako aj Prinz a Seeberger, už citovaný, bod 33).

               31

               Nemecká vláda tvrdí, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, je odôvodnená rozhodnutím nemeckého zákonodarcu priznávať pomoc na vzdelávanie v zahraničí podľa obvykle predvídateľnej užitočnosti vzdelávania, ako aj na základe vzťahu medzi pobytom v zahraničí a celkovou dĺžkou uvedeného vzdelávania. Podľa tejto vlády je všeobecným cieľom právnej úpravy, o akú ide v konaní vo veci samej, priznávať pomoc na vzdelávanie v zahraničí výlučne v prospech vzdelávania, ktoré študentovi ponúka najlepšie šance uplatniť sa na trhu práce. V tejto súvislosti vzdelávanie, ktoré poskytuje nízku úroveň kvalifikácie, tak ako v konaní vo veci samej, slúžilo síce na všeobecnú profesijnú orientáciu, avšak v prípade takého študenta mohlo iba mierne zvýšiť šance uplatniť sa na trhu práce. Z tohto dôvodu také vzdelávanie nevyhovovalo podmienkam na priznanie pomoci na vzdelávanie v zahraničí.

               32

               Z tvrdení nemeckej vlády však jednoznačne nevyplýva, akým spôsobom právna úprava, o akú ide v konaní vo veci samej, a najmä podmienka stanovená v § 2 ods. 2 BAföG, ktorá v prípade zamýšľaného vzdelávania vyžaduje dĺžku trvania najmenej dva roky bez toho, aby bola zohľadnená jeho povaha a obsah, zabezpečuje cieľ podporovať výlučne vzdelávanie v zahraničí, ktorého účelom je zvýšiť šance študentov na uplatnenie na trhu práce, zatiaľ čo na vzdelávanie, ktoré nevyhovuje tejto podmienke, avšak uskutočňuje sa v Nemecku, sa za určitých okolností, najmä tých, ktoré sú charakteristické pre situáciu žalobkyne, poskytuje podpora. Zdá sa, že požiadavka dvojročnej dĺžky trvania tak nemá nijaký vzťah s úrovňou zvoleného vzdelávania.

               33

               Stanovenie takej podmienky dĺžky trvania, akou je podmienka, o ktorú ide v konaní vo veci samej, sa teda zdá rozporuplné a nemožno ho považovať za primerané tomuto cieľu (pozri analogicky rozsudok Morgan a Bucher, už citovaný, bod 36).

               34

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na položenú otázku odpovedať tak, že články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá podmieňuje priznanie pomoci na vzdelávanie štátnej príslušníčke s bydliskom v tomto členskom štáte v prípade štúdia v inom členskom štáte tým, aby toto vzdelávanie bolo po najmenej dvoch rokoch štúdia ukončené získaním odborného diplomu rovnocenného s tými, ktoré udeľuje odborná škola v štáte poskytovania pomoci, zatiaľ čo ak by sa dotknutá osoba rozhodla, že bude v tomto štáte navštevovať štúdium rovnocenné s tým, ktoré chcela navštevovať v inom členskom štáte a ktorého dĺžka nepresahuje dva roky, pomoc by jej bola priznaná z dôvodu jej osobitnej situácie.

         O trovách

               35

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Články 20 ZFEÚ a 21 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá podmieňuje priznanie pomoci na vzdelávanie štátnej príslušníčke s bydliskom v tomto členskom štáte v prípade štúdia v inom členskom štáte tým, aby toto vzdelávanie bolo po najmenej dvoch rokoch štúdia ukončené získaním odborného diplomu rovnocenného s tými, ktoré udeľuje odborná škola v štáte poskytovania pomoci, zatiaľ čo ak by sa dotknutá osoba rozhodla, že bude v tomto štáte navštevovať štúdium rovnocenné s tým, ktoré chcela navštevovať v inom členskom štáte, a ktorého dĺžka nepresahuje dva roky, pomoc by jej bola priznaná z dôvodu jej osobitnej situácie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 1993. # Maurizio Balocchi proti Ministero delle Finanze dello Stato. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Genova - Taliansko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-10/92.


Rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 1989. # Fratelli Costanzo SpA proti Comune di Milano. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale amministrativo regionale della Lombardia - Taliansko. # Vec 103/88.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 6. septembra 2012. # United States Polo Association proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Odvolanie - Ochranná známka Spoločenstva - Nariadenie (ES) č. 40/94 - Článok 8 ods. 1 písm. b) - Pravdepodobnosť zámeny - Slovné označenie "U.S.POLO ASSN." - Námietka majiteľa skoršej slovnej ochrannej známky POLO-POLO. # Vec C-327/11 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 6. septembra 2012 – United States Polo Association/ÚHVT
      (vec C-327/11 P)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Článok 8 ods. 1 písm. b) – Pravdepodobnosť zámeny – Slovné označenie ‚U.S. POLO ASSN.‘ – Námietka majiteľa skoršej slovnej ochrannej známky POLO-POLO“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Posúdenie pravdepodobnosti zámeny – Kritériá [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1
            písm. b)] (pozri body 44 – 46)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Podobnosť
            medzi dotknutými ochrannými známkami – Kritériá posúdenia – Kombinovaná ochranná známka [nariadenie Rady č. 40/94, článok
            8 ods. 1 písm. b)] (pozri bod 57)
      3.                     Odvolanie – Dôvody – Nesprávne posúdenie skutkového stavu a dôkazných prostriedkov – Neprípustnosť – Preskúmanie posúdenia
            skutkového stavu a dôkazných prostriedkov Súdnym dvorom – Vylúčenie okrem prípadov skreslenia (článok 256 ZFEÚ; Štatút Súdneho
            dvora, článok 58 prvý odsek) (pozri bod 62)
      Predmet

               Odvolanie podané proti rozsudku Všeobecného súdu (druhá komora) z 13. apríla 2011 United States Polo Association/ÚHVT (T-228/09),
                  ktorým Všeobecný súd zamietol žalobu o neplatnosť, ktorú podal prihlasovateľ slovnej ochrannej známky „U.S. POLO ASSN.“ pre
                  tovary zaradené do tried 9, 20, 21, 24 a 27 proti rozhodnutiu R 886/2008-4 štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu
                  vnútorného trhu (ÚHVT) z 20. marca 2009, ktorým sa zamieta odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia o čiastočnom
                  odmietnutí zápisu tejto ochrannej známky na základe námietky uplatnenej majiteľom slovnej ochrannej známky Spoločenstva a národnej
                  slovnej ochrannej známky „POLO-POLO“ pre výrobky zaradené do tried 24, 35 a 39 – Výklad a uplatnenie článku 8 ods. 4 nariadenia
                  (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 4 nariadenia (ES) č. 207/2009]

            Výrok

                  1.

                  	Odvolanie sa zamieta.

                  2.

                  	United States Polo Association je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 28. októbra 1992. # Trestné konanie proti Johannes Stephanus Wilhelmus Ter Voort. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Leeuwarden - Holandsko. # Vec C-219/91.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. septembra 1988. # Mads Peder Jensen proti Landbrugsministeriet. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Højesteret - Dánsko. # Vec 199/87.