title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. februára 2005.#Finanzamt Gladbeck proti Edith Linneweber (C-453/02) a Finanzamt Herne-West proti Savvas Akritidis (C-462/02).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko.#Šiesta smernica o DPH - Oslobodenie hazardných hier - Určenie podmienok a obmedzení oslobodenia - Zdanenie hier organizovaných mimo verejných kasín - Dodržiavanie zásady daňovej neutrality - Článok 13 bod B písm. f) - Priamy účinok.#Spojené veci C-453/02 a C-462/02.

text:
      Spojené veci C‑453/02 a C‑462/02
      Finanzamt Gladbeck
      proti
      Edith Linneweber a Finanzamt Herne-West proti Savvas Akritidis
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Bundesfinanzhof)
      „Šiesta smernica o DPH – Oslobodenie hazardných hier – Určenie podmienok a obmedzení oslobodenia – Zdanenie hier organizovaných mimo verejných kasín – Dodržiavanie zásady daňovej neutrality – Článok 13 B písm. f) – Priamy účinok“
      Návrhy prednesené 8. júla 2004 – generálna advokátka C. Stix-Hackl
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. februára 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Daň z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            upravené v šiestej smernici – Oslobodenie hazardných hier – Vnútroštátna právna úprava vylučujúca oslobodenie prevádzkovania
            uvedených hier inými subjektmi než prevádzkovateľmi povolených verejných kasín – Neprípustnosť – Možnosť jednotlivcov dovolávať
            sa príslušného ustanovenia na vnútroštátnom súde
      [Smernica Rady 77/388, článok 13 B písm. f)]
      2.     Prejudiciálne otázky – Výklad – Časová účinnosť rozsudkov o výklade – Spätná účinnosť – Obmedzenie Súdnym dvorom – Význam
            finančných dôsledkov rozsudku pre dotknutý členský štát – Nerozhodujúce kritérium
      (Článok 234 ES)
      1.     Článok 13 B písm. f) šiestej smernice 77/388, z ktorého vyplýva, že prevádzkovanie hazardných hier a výherných prístrojov
         musí byť v zásade oslobodené od dane z pridanej hodnoty, pričom však členským štátom zostáva právomoc určiť podmienky a obmedzenia
         takéhoto oslobodenia, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej je prevádzkovanie
         všetkých hazardných hier a výherných prístrojov oslobodené od DPH, ak je vykonávané v povolených verejných kasínach, zatiaľ
         čo na výkon tej istej činnosti inými subjektami než sú prevádzkovatelia takýchto kasín, sa toto oslobodenie nevzťahuje.

      Pri výkone právomoci, ktorú im priznáva toto ustanovenie, totiž členské štáty musia dodržiavať zásadu daňovej neutrality a nemôžu
         platne robiť uvedené oslobodenie závislým od totožnosti prevádzkovateľa uvedených hier a prístrojov.

      Okrem toho uvedené ustanovenie má priamy účinok v tom zmysle, že sa naň môže odvolávať prevádzkovateľ hazardných hier a výherných
         prístrojov pred vnútroštátnymi súdmi, aby sa tak vylúčilo uplatnenie pravidiel vnútroštátneho práva nezlučiteľných s týmto
         ustanovením. Ak sú podmienky alebo obmedzenia, ktoré členský štát stanovil pre oslobodenie hazardných a peňažných hier od
         dane, v rozpore so zásadou daňovej neutrality, tento členský štát sa nemôže opierať o takéto podmienky alebo obmedzenia v snahe
         uprieť prevádzkovateľovi takých hier oslobodenie, ktoré si tento môže legitímne nárokovať podľa šiestej smernice.

      (pozri body 23 – 24, 29 – 30, 37 – 38, body 1 – 2 výroku)
      2.     Iba výnimočne môže Súdny dvor na základe všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Spoločenstva obmedziť
         možnosť všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, pri spochybňovaní právnych vzťahov založených v dobrej
         viere. Zo zreteľom na to finančné dôsledky, ktoré môžu pre členský štát vyplynúť z rozsudku vydaného v prejudiciálnom konaní,
         neodôvodňujú samé osebe obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku.

      (pozri body 42, 44)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 17. februára 2005 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Oslobodenie hazardných hier – Určenie podmienok a obmedzení oslobodenia – Zdanenie hier organizovaných mimo verejných kasín – Dodržiavanie zásady daňovej neutrality – Článok 13 B písm. f) – Priamy účinok“
      V spojených veciach C‑453/02 a C‑462/02,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Bundesfinanzhof (Nemecko)
         zo 6. novembra 2002 a doručené Súdnemu dvoru 13. a 23. decembra 2002, ktoré súvisia s konaniami:

      Finanzamt Gladbeck
      proti
      Edith Linneweber (C‑453/02)

      a
      Finanzamt Herne-West
      proti
      Savvas Akritidis (C‑462/02),

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann a R. Schintgen (spravodajca),
      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. mája 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pani Linneweber, v zastúpení: M. Nettesheim, Rechtsanwalt,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: W.-D. Plessing, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Sellner, Rechtsanwalt,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a K. Gross, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Böhlke,
         Rechtsanwalt,

      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 8. júla 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 13 B písm. f) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tieto návrhy boli podané v rámci sporu medzi Finanzamt Gladbeck a pani Linneweber, univerzálnou dedičkou po jej manželovi,
         ktorý zomrel roku 1999, a v rámci sporu medzi Finanzamt Herne-West a pánom Akritidis, ktorých predmetom je platba dane z pridanej
         hodnoty (ďalej len „DPH“) z príjmov z prevádzkovania hazardných hier.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 2 šiestej smernice, ktorý tvorí jej hlavu II nazvanú „Rozsah platnosti“, stanovuje:
      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [platiteľom dane – neoficiálny preklad];

      ...“
      4       Podľa článku 13 B písm. f) šiestej smernice členské štáty oslobodia od DPH:
      „stávkov[ú] činnosť, lotérie a iné formy hazardných hier, na ktoré sa vzťahujú podmienky a obmedzenia definované [za podmienok
         a obmedzení definovaných – neoficiálny preklad] jednotlivými členskými štátmi“.

       Vnútroštátna právna úprava
      5       Podľa § 1 ods. 1 Umsatzsteuergesetz 1993 (zákon z roku 1993 o dani z obratu, BGBl. I, 1993, s. 565, ďalej len „UStG“) podliehajú
         DPH plnenia poskytované podnikateľom za protihodnotu na území štátu v rámci jeho podnikateľskej činnosti.

      6       Podľa § 4 ods. 9 písm. b) UStG je od DPH oslobodený obrat, na ktorý sa vzťahuje zákon o stávkových hrách a lotériách, ako
         aj obrat verejných kasín, ktoré majú povolenie, dosahovaný z prevádzkovania týchto kasín.

       Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
       Vec C‑453/02
      7       Pani Linneweber je univerzálnou dedičkou po svojom manželovi, ktorý zomrel roku 1999. Nebohý mal úradné povolenie na sprístupňovanie
         výherných a zábavných hracích prístrojov verejnosti za odplatu vo svojich kaviarňach a herniach. Pani Linneweber a jej manžel
         priznali príjmy z prevádzkovania uvedených prístrojov za daňové roky 1997 a 1998 ako nepodliehajúce DPH z dôvodu, že príjmy
         z prevádzkovania výherných prístrojov kasínami, ktoré majú povolenie, sú oslobodené od tejto dane.

      8       Finanzamt Gladbeck sa naopak domnieval, že sporné príjmy nie sú oslobodené podľa § 4 ods. 9 písm. b) UStG, keďže nepodliehajú
         dani zo stávok, dostihov a lotérií a nepochádzajú z prevádzkovania verejného kasína, ktoré má povolenie.

      9       Finanzgericht Münster, ktorý vo veci rozhodoval, vyhovel žalobe podanej paňou Linneweber z dôvodu, že analogicky ako rozhodol
         Súdny dvor v rozsudku z 11. júna 1998, Fischer (C‑283/95, Zb. s. I‑3369), príjmy z výherných prístrojov musia byť oslobodené
         od DPH v súlade s článkom 13 B písm. f) šiestej smernice. V bode 28 uvedeného rozsudku totiž Súdny dvor uviedol, že zásade
         daňovej neutrality odporuje v oblasti vyberania DPH rozlišovanie medzi dovoleným plnením a nedovoleným plnením.

      10     Finanzamt Gladbeck na podporu svojho opravného prostriedku („Revision“) podaného na Bundesfinanzhof tvrdil, že vklady a možnosti
         výhry sú omnoho vyššie v prípade prístrojov umiestnených v kasínach ako v prípade prístrojov prevádzkovaných mimo týchto zariadení.
         Na rozdiel od toho, čo pripustil Finanzgericht Münster, však medzi týmito dvomi typmi prístrojov nedochádza k súťaži.

      11     Keďže Bundesfinanzhof dospel k názoru, že výsledok ním rozhodovaného sporu vyžaduje výklad šiestej smernice, rozhodol o prerušení
         konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je prípustné vykladať článok 13 B písm. f) šiestej smernice... v tom zmysle, že členský štát nemôže stanoviť, že dani z pridanej
         hodnoty podlieha organizovanie hazardnej alebo peňažnej hry v prípade, ak je organizovanie takejto hry povoleným verejným
         kasínom oslobodené od tejto dane?

      2.      Zakazuje článok 13 B písm. f) šiestej smernice... členskému štátu, aby stanovil, že dani z pridanej hodnoty podlieha prevádzkovanie
         výherného prístroja iba na základe samotnej skutočnosti, že v povolenom verejnom kasíne je takéto prevádzkovanie oslobodené
         od DPH, alebo je ešte potrebné preukázať, že výherné prístroje prevádzkované mimo kasín sú v základných bodoch, akými sú maximálny
         vklad a maximálna výhra, porovnateľné s výhernými prístrojmi prevádzkovanými v kasínach?

      3.      Môže sa umiestňovateľ prístrojov dovolávať oslobodenia stanoveného v článku 13 B písm. f) šiestej smernice...?“
       Vec C‑462/02
      12     Ako vyplýva zo spisu postúpeného Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom, pán Akritidis prevádzkoval v rokoch 1987 až 1991 herňu
         v meste Herne-Eickel (Nemecko). V nej organizoval ruletu, ako aj kartové hry. V súlade s povolením, ktorého bol držiteľom,
         mali byť pri vykonávaní týchto hier dodržiavané pravidlá stanovené v osvedčení o nezávadnosti („Unbedenklichkeitsbescheinigung“)
         vydanom príslušnými orgánmi.

      13     V období rokov 1989 až 1991 tak pri rulete, ako aj pri kartových hrách pán Akritidis nedodržiaval pravidlá stanovené príslušnými
         orgánmi. Najmä nepoužíval hraciu dosku, nedodržiaval maximálnu výšku vkladov a neviedol záznam o obrate z prevádzkovania predmetných
         hier.

      14     Finanzamt Herne-West odhadol obrat za toto obdobie s ohľadom na nezákonné príjmy z organizovania rulety a kartových hier.
         Po sťažnosti pána Akritidisa a s prihliadnutím na už citovaný rozsudok Fischer, Finanzamt Herne-West upustil od zdanenia príjmov
         z rulety daňou z pridanej hodnoty. Rozhodol však o tom, že bude považovať kartovú hru organizovanú nedovoleným spôsobom za
         podliehajúcu dani a stanovil paušálne časť obratu týkajúcu sa organizovania tejto hry.

      15     Pán Akritidis podal proti tomuto rozhodnutiu opravný prostriedok na Finanzgericht Münster. Tento súd v súlade zo zásadami
         uvedenými Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Fischer rozhodol, že predmetná kartová hra má byť na základe uplatnenia článku
         13 B písm. f) šiestej smernice oslobodená od DPH. Navyše dospel k názoru, že sa pán Akritidis môže priamo odvolávať na uvedené
         ustanovenie pred vnútroštátnym súdom. Nie je žiadny dôvod pre to, aby sa uplatňovanie zásad stanovených Súdnym dvorom v uvedenom
         rozsudku obmedzovalo len na ruletu.

      16     Finanzamt Herne-West na podporu svojho návrhu („Revision“) uviedol, že zásady, na ktoré sa odvoláva Finanzgericht Münster,
         sa nevzťahujú na predmetnú kartovú hru v danom prípade. Za takýchto okolností, na rozdiel od hry dotknutej vo veci, v ktorej
         bol vydaný už citovaný rozsudok Fischer, nemožno hovoriť o žiadnej súťaži medzi kartovou hrou organizovanou pánom Akritidisom
         a hrami organizovanými kasínami, pretože tieto hry skutočne nie sú porovnateľné. Pán Akritidis, pokiaľ ide o neho, tvrdí,
         že kartová hra, aká sa hrala v jeho zariadeniach, zodpovedá hre „black jack“ hranej v povolených verejných kasínach.

      17     Keďže Bundesfinanzhof dospel k názoru, že výsledok ním rozhodovaného sporu vyžaduje výklad šiestej smernice, rozhodol o prerušení
         konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Zakazuje článok 13 B písm. f) šiestej smernice... členskému štátu, aby stanovil, že dani z pridanej hodnoty podlieha organizovanie
         kartovej hry v prípade, ak je organizovanie takej hry verejným kasínom, ktoré má povolenie, oslobodené od tejto dane, alebo
         treba navyše preukázať, že kartové hry organizované mimo kasín sú v základných bodoch, akými sú pravidlá hry, maximálny vklad
         a maximálna výhra, porovnateľné s hrami organizovanými v kasínach?

      2.      Môže sa organizátor dovolávať oslobodenia stanoveného v článku 13 B písm. f) šiestej smernice...?“
      18     Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 6. februára 2003 boli veci C‑453/02 a C‑462/02 spojené na účely písomnej časti konania,
         ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke vo veci C‑453/02
      19     Na úvod treba pripomenúť, že jednak článok 4 ods. 9 písm. b) UStG oslobodzuje od DPH obrat dosiahnutý verejnými kasínami,
         ktoré majú povolenia, z hazardných hier alebo výherných prístrojov bez toho, aby bola určená forma alebo podmienky organizovania
         a prevádzkovania týchto hier a prístrojov.

      20     Okrem toho, ako to upresnil Bundesfinanzhof vo svojom rozhodnutí o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania, treba
         skonštatovať, že verejné kasína, ktoré majú povolenia, nepodliehajú žiadnemu obmedzeniu, pokiaľ ide o hazardné hry a výherné
         prístroje, ktoré môžu prevádzkovať.

      21     Teda také hazardné hry a výherné prístroje ako vo veci samej, môžu verejné kasína, ktoré majú povolenie, prevádzkovať nezávisle
         od podmienok svojej organizácie bez toho, aby obrat, ktorý z nich dosiahnu, podliehal DPH.

      22     Za týchto podmienok treba prvú otázku vo veci C‑453/02 považovať za otázku, ktorá sa v podstate týka toho, či sa má článok
         13 B písm. f) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej je prevádzkovanie
         všetkých hazardných hier a výherných prístrojov oslobodené od DPH, ak je vykonávané vo verejných kasínach, ktoré majú povolenie,
         zatiaľ čo na výkon tej istej činnosti inými subjektami, než sú prevádzkovatelia kasín, sa toto oslobodenie nevzťahuje.

      23     S cieľom odpovedať na takto preformulovanú otázku treba pripomenúť, že z článku 13 B písm. f) šiestej smernice vyplýva, že
         prevádzkovanie hazardných hier a výherných prístrojov v zásade musí byť oslobodené od DPH, pričom však členským štátom zostáva
         právomoc určiť podmienky a obmedzenia takéhoto oslobodenia (rozsudok Fischer, už citovaný, bod 25).

      24     Pri výkone tejto právomoci však členské štáty musia dodržiavať zásadu daňovej neutrality. Ako vyplýva z judikatúry Súdneho
         dvora, tejto zásade odporuje najmä rozdielne zaobchádzanie s podobnými tovarmi a službami, ktoré sú navzájom v konkurenčnom
         vzťahu, z pohľadu DPH, keďže uvedené tovary alebo služby majú podliehať jednotnej sadzbe (pozri najmä rozsudky z 11. októbra
         2001, Adam, C‑267/99, Zb. s. I‑7467, bod 36, a z 23. októbra 2003, Komisia/Nemecko, C‑109/02, Zb. s. I‑12691, bod 20).

      25     Pritom z tejto judikatúry, ako aj z rozsudku zo 7. septembra 1999, Gregg (C‑216/97, Zb. s. I‑4947, bod 20), a z už citovaného
         rozsudku Fischer vyplýva, že pre posúdenie či výrobky alebo služby sú si podobné, totožnosť výrobcu alebo poskytovateľa služby
         a právna forma, prostredníctvom ktorej títo vykonávajú svoje činnosti, nie sú rozhodujúce.

      26     Ako totiž generálna advokátka uviedla v bodoch 37 a 38 svojich návrhov, pri určovaní, či existuje podobnosť medzi činnosťami
         dotknutými vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Fischer, Súdny dvor skúmal len porovnateľnosť dotknutých činností
         a nezohľadnil tvrdenie, podľa ktorého so zreteľom na zásadu daňovej neutrality sa hazardné hry odlišujú už samotnou skutočnosťou,
         že sú organizované verejnými kasínami, ktoré majú povolenia, alebo v nich.

      27     V bode 31 už citovaného rozsudku Fischer teda Súdny dvor stanovil, že článku 13 B písm. f) šiestej smernice odporuje ak členský
         štát stanoví, že dani z pridanej hodnoty podlieha nezákonné prevádzkovanie hazardnej hry organizovanej mimo verejného kasína,
         ktoré má povolenie, zatiaľ čo prevádzkovanie rovnakej hazardnej hry takýmto zariadením je od tejto dane oslobodené.

      28     Keďže teda totožnosť prevádzkovateľa hazardnej hry nie je rozhodujúca pre určenie, či sa má nedovolené organizovanie uvedenej
         hry považovať za konkurujúce dovolenému organizovaniu rovnakej hry, musí to tak byť, a fortiori, aj pri určení, či dve hazardné hry alebo výherné prístroje prevádzkované v súlade so zákonom, majú byť považované za navzájom
         si konkurujúce.

      29     Z toho vyplýva, že pri výkone právomoci, ktorú členským štátom priznáva článok 13 B písm. f) šiestej smernice, a to pri určení
         podmienok a obmedzení, za ktorých prevádzkovanie hazardných hier a výherných prístrojov môže byť oslobodené od DPH podľa tohto
         ustanovenia, členské štáty nemôžu platne robiť uvedené oslobodenie závislým od totožnosti prevádzkovateľa uvedených hier a prístrojov.

      30     S ohľadom na tieto úvahy treba na prvú otázku položenú vo veci C‑453/02 odpovedať tak, že článok 13 B písm. f) šiestej smernice
         sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej prevádzkovanie všetkých hazardných hier
         a výherných prístrojov je oslobodené od DPH, ak je vykonávané v povolených verejných kasínach, zatiaľ čo na výkon tej istej
         činnosti inými subjektami, než sú prevádzkovatelia takýchto kasín, sa toto oslobodenie nevzťahuje.

       O druhej otázke vo veci C‑453/02 a prvej otázke vo veci C‑462/02
      31     S ohľadom na odpoveď na prvú otázku vo veci C‑453/02 netreba odpovedať ani na druhú otázku v tej istej veci a ani na prvú
         otázku vo veci C‑462/02.

       O tretej otázke vo veci C‑453/02 a druhej otázke vo veci C‑462/02
      32     Týmito otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či má článok 13 B písm. f) šiestej smernice priamy účinok v tom zmysle,
         že sa naň môže odvolávať prevádzkovateľ hazardných hier a výherných prístrojov pred vnútroštátnymi súdmi, aby sa tak vylúčilo
         uplatnenie pravidiel vnútroštátneho práva nezlučiteľných s týmto ustanovením.

      33     V tomto ohľade treba pripomenúť, že vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia smernice zdajú z pohľadu ich obsahu ako nepodmienené
         a dostatočne presné, možno sa na ne v prípade včasného neprijatia vykonávacích opatrení odvolávať voči všetkým vnútroštátnym
         ustanoveniam, ktoré nie sú v súlade so smernicou, alebo vtedy, ak môžu stanovovať práva, ktoré jednotlivci môžu uplatňovať
         voči štátu (pozri najmä rozsudky z 19. januára 1982, Becker, 8/81, Zb. s. 53, bod 25; z 10. septembra 2002, Kügler, C‑141/00,
         Zb. s. I‑6833, bod 51, a z 20. mája 2003, Österreichischer Rundfunk a i., C‑465/00, C‑138/01 a C‑139/01, Zb. s. I‑4989, bod
         98).

      34     Konkrétne pokiaľ ide o článok 13 B šiestej smernice, z judikatúry vyplýva, že aj keď toto ustanovenie nepopierateľne uznáva
         voľnú úvahu členských štátov pri stanovení podmienok uplatnenia niektorých oslobodení, ktoré stanovuje, rovnako tak členský
         štát nemôže poplatníkovi, ktorý môže preukázať, že na jeho daňové postavenie sa skutočne vzťahuje jedna z kategórií oslobodenia
         podľa šiestej smernice, oponovať skutočnosťou, že tento členský štát neprijal opatrenia určené na uľahčenie uplatňovania práve
         tohto oslobodenia (rozsudok Becker, už citovaný, bod 33).

      35     Treba dodať, že okolnosť, že článok 13 B písm. f) šiestej smernice opätovne potvrdzuje existenciu tejto voľnej úvahy členských
         štátov tým, že upresňuje, že majú právomoc určiť podmienky a obmedzenia oslobodenia, ktoré sa vzťahuje na hazardné a peňažné
         hry, nemôže spochybniť tento výklad. Keďže sú teda tieto hry zásadne oslobodené od DPH, každý ich prevádzkovateľ sa môže priamo
         dovolávať uvedeného oslobodenia, ak sa dotknutý štát vzdal výkonu právomoci, ktorá je mu výslovne priznaná článkom 13 B písm. f)
         šiestej smernice, alebo ak opomenul vykonať túto právomoc.

      36     Navyše je dôležité uviesť, že to, čo platí v prípade, keď členský štát neuplatnil právomoc, ktorá je mu priznaná článkom 13
         B šiestej smernice, musí platiť a fortiori aj v prípade, keď pri výkone tejto právomoci členský štát prijal vnútroštátne opatrenia, ktoré sú nezlučiteľné s touto smernicou.

      37     Z toho vyplýva, ako uviedla generálna advokátka v bode 72 svojich návrhov, že v prípade ak, ako vo veciach samých, sú podmienky
         alebo obmedzenia, ktoré členský štát stanovil pre oslobodenie hazardných a peňažných hier od DPH, v rozpore so zásadou daňovej
         neutrality, tento členský štát sa nemôže opierať o takéto podmienky alebo obmedzenia v snahe uprieť prevádzkovateľovi takých
         hier oslobodenie, ktoré si tento môže legitímne nárokovať podľa šiestej smernice.

      38     Preto treba na tretiu otázku vo veci C‑453/02 a na druhú otázku vo veci C‑462/02 odpovedať tak, že článok 13 B písm. f) šiestej
         smernice má priamy účinok v tom zmysle, že sa naň môže odvolávať prevádzkovateľ hazardných hier a výherných prístrojov pred
         vnútroštátnymi súdmi, aby sa tak vylúčilo uplatnenie pravidiel vnútroštátneho práva nezlučiteľných s týmto ustanovením.

       O časovej účinnosti tohto rozsudku
      39     Nemecká vláda vo svojich ústnych pripomienkach pripomenula možnosť Súdneho dvora obmedziť časovú účinnosť tohto rozsudku v prípade,
         že stanoví, že sporná vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veciach samých, je nezlučiteľná so šiestou smernicou.

      40     Na podporu svojho návrhu uvedená vláda jednak upriamila pozornosť Súdneho dvora na nepriaznivé finančné dôsledky, ktoré by
         mal rozsudok vyslovujúci nezlučiteľnosť takého ustanovenia, akým je § 4 ods. 9 UStG so šiestou smernicou. Okrem toho uviedla,
         že postoj zaujatý Komisiou Európskych spoločenstiev na základe rozsudku z 5. mája, Glawe (C‑38/93, Zb. s. I‑1679), viedol
         Spolkovú republiku Nemecko k názoru, že § 4 ods. 9 UStG je v súlade so šiestou smernicou.

      41     V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry výklad pravidla práva Spoločenstva, ktorý podáva Súdny dvor
         pri výkone svojej právomoci podľa článku 234 ES, objasňuje a upresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako má alebo malo
         by byť chápané a uplatňované od okamihu, kedy nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo môže a má byť
         uplatňované sudcom dokonca aj na právne vzťahy vzniknuté a vytvorené pred vydaním rozsudku o návrhu, v ktorom sa požaduje
         výklad, ak sú okrem iného splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušnému súdu spor týkajúci sa uplatnenia uvedeného pravidla
         (pozri najmä rozsudky z 11. augusta 1995, Roders a i., C‑367/93 až C‑377/93, Zb. s. I‑2229, bod 42, a z 3. októbra 2002, Barreira
         Pérez, C‑347/00, Zb. s. I‑8191, bod 44).

      42     Iba výnimočne môže Súdny dvor na základe všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Spoločenstva obmedziť
         možnosť všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, pri spochybňovaní právnych vzťahov založených v dobrej
         viere (pozri najmä rozsudky z 23. mája 2000, Buchner a i., C‑104/98, Zb. s. I‑3625, bod 39, a Barreira Pérez, už citovaný,
         bod 45).

      43     Pokiaľ ide o veci samé, na prvom mieste treba uviesť, že na postup Komisie po už citovanom rozsudku Glawe sa nemožno s úspechom
         odvolávať na podporu tvrdenia, podľa ktorého sa možno rozumne domnievať, že § 4 ods. 9 UStG je v súlade so šiestou smernicou.
         Vec, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, sa totiž týkala výlučne určenia zdaniteľnej sumy obratu z prevádzkovania výherných
         prístrojov a vôbec sa netýkala rozdielu v zaobchádzaní všeobecne zavedeného nemeckou právnou úpravou v oblasti DPH medzi verejnými
         kasínami, ktoré majú povolenie, a inými prevádzkovateľmi hazardných hier.

      44     Na druhom mieste je dôležité pripomenúť, že finančné dôsledky, ktoré môžu pre členský štát vyplynúť z rozsudku vydaného v prejudiciálnom
         konaní, neodôvodňujú samé osebe obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku (pozri najmä už citované rozsudky Roders a i.,
         bod 48, a Buchner a i., bod 41).

      45     V dôsledku toho nie je náležité obmedziť časovú účinnosť tohto rozsudku.
       O trovách
      46     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 13 B písm. f) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že
            mu odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej je prevádzkovanie všetkých hazardných hier a výherných prístrojov oslobodené
            od DPH, ak je vykonávané v povolených verejných kasínach, zatiaľ čo na výkon tej istej činnosti inými subjektami, než sú prevádzkovatelia
            takýchto kasín, sa toto oslobodenie nevzťahuje.
      2.      Článok 13 B písm. f) šiestej smernice 77/388/EHS má priamy účinok v tom zmysle, že sa naň môže odvolávať prevádzkovateľ hazardných
            hier a výherných prístrojov pred vnútroštátnymi súdmi, aby sa tak vylúčilo uplatnenie pravidiel vnútroštátneho práva nezlučiteľných
            s týmto ustanovením.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 6. júla 2005.#TQ3 Travel Solutions Belgium SA proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Verejné obstarávanie služieb - Výzva na predloženie ponúk na úrovni Spoločenstva - Poskytovanie služieb cestovnej agentúry pri cestách úradníkov a zamestnancov Spoločenstiev.#Vec T-148/04.

text:
      Vec T-148/04
      TQ3 Travel Solutions Belgium SA
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Verejné obstarávanie Spoločenstvom – Poskytovanie služieb cestovnej agentúry pri cestách úradníkov a zamestnancov inštitúcií“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 6. júla 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Voľná úvaha inštitúcií – Súdne
            preskúmanie – Hranice
      2.     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Ponuka s neobvykle nízkou cenou
            – Povinnosť verejného obstarávateľa vypočuť uchádzača
      (Nariadenie Komisie č. 2342/2002, článok 139)
      3.     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Uzavretie zmlúv – Kritériá hodnotenia
            ponúk – Voľba uskutočnená verejným obstarávateľom – Hranica – Použitie kritérií umožňujúcich určiť ekonomicky najvýhodnejšiu
            ponuku – Prípustnosť kritérií, ktoré nie sú výlučne ekonomické
      4.     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Uzavretie zmlúv – Vyhodnotenie
            ponúk na základe samotných ponúk
      1.     Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré zohľadní pri rozhodovaní o tom, s kým uzavrie
         zmluvu na základe verejného obstarávania, a preskúmanie Súdu prvého stupňa sa musí obmedziť na overenie toho, či boli dodržané
         procesné pravidlá a pravidlá týkajúce sa odôvodnenia, či sa vychádzalo z vecne presne zistených skutkových okolností, či nedošlo
         k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo k zneužitiu právomoci.

      (pozri bod 47)
      2.     V oblasti verejného obstarávania Spoločenstvom článok 139 nariadenia č. 2342/2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá
         na vykonávanie rozpočtového nariadenia, ktorý stanovuje, že verejný obstarávateľ má pred zamietnutím ponuky z dôvodu jej neobvykle
         nízkej ceny povinnosť umožniť uchádzačovi, aby vysvetlil, t. j. odôvodnil, jednotlivé prvky svojej ponuky, sa má vykladať
         v tom zmysle, že povinnosť overiť serióznosť ponuky vyplýva z predchádzajúcej existencie pochybností o jej dôveryhodnosti.
         Hlavným cieľom tohto článku je totiž umožniť uchádzačovi, aby nemohol byť vylúčený z daného postupu bez možnosti odôvodniť
         obsah svojej ponuky, ktorá sa javí ako ponuka s neobvykle nízkou cenou.

      (pozri bod 49)
      3.     Pri identifikácii ekonomicky najvýhodnejšej ponuky v rámci postupu verejného obstarávania nemusia byť všetky kritériá hodnotenia
         ponúk, ktoré zohľadní verejný obstarávateľ, čisto ekonomickej povahy, keďže nie je možné vylúčiť, že z pohľadu daného verejného
         obstarávateľa môžu hodnotu ponuky ovplyvniť aj iné faktory.

      (pozri bod 51)
      4.     V rámci postupu verejného obstarávania sa má kvalita ponúk vyhodnotiť na základe samotných ponúk, a nie na základe skúseností,
         ktoré uchádzač získal s verejným obstarávateľom pri predchádzajúcich zmluvách, alebo na základe kritérií výberu účastníkov,
         akým je aj technická spôsobilosť kandidátov, ktoré už boli overené vo fáze výberu kandidátov a ktoré nemožno opätovne zohľadniť
         pri porovnávaní ponúk.

      (pozri bod 86)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      zo 6. júla 2005 (*)

      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Verejné obstarávanie Spoločenstvom – Poskytovanie služieb cestovnej agentúry pri cestách úradníkov a zamestnancov inštitúcií“
      Vo veci T‑148/04,
      TQ3 Travel Solutions Belgium SA, so sídlom v Mechelene (Belgicko), v zastúpení: pôvodne R. Ergec a K. Möric, neskôr B. Lissoir, advokáti,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Parpala a E. Manhaeve, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Wagon-Lits Travel SA, so sídlom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: F. Herbert, H. Van Peer, advokáti, a D. Harrison, solicitor, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je jednak návrh na zrušenie rozhodnutí Komisie o neuzavretí zmluvy so žalobcom na časť č. 1 verejného obstarávania,
         ktoré bolo predmetom oznámenia 2003/S 143 129409 o poskytovaní služieb cestovnej agentúry, a o uzavretí zmluvy na túto časť
         verejného obstarávania s iným podnikom a jednak návrh na náhradu škody, ktorá bola žalobcovi spôsobená zamietnutím jeho ponuky,

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia N. J. Forwood a S. Papasavvas,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
      1       Verejné obstarávanie služieb Komisiou podlieha ustanoveniam prvej časti piatej hlavy nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002
         z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248,
         s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74, ďalej len „rozpočtové nariadenie“), ako aj ustanoveniam nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002
         z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie rozpočtového nariadenia (Ú. v. L 357, s. 1; Mim.
         vyd. 01/004, s, 145, ďalej len „podrobné pravidlá“). Tieto predpisy sú inšpirované smernicami Spoločenstva v danej oblasti,
         najmä, pokiaľ ide o obstarávanie služieb, smernicou Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania
         služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322) zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/52/ES
         z 13. októbra 1997 (Ú. v. ES L 328, s. 1; Mim. vyd. 06/003, s. 3).

      2       Článok 100 ods. 1 rozpočtového nariadenia stanovuje, že „povoľujúci úradník rozhodne, s kým sa zmluva uzavrie v súlade s výberovými
         kritériami a kritériami prijatia návrhu zmluvy ustanovenými vopred v dokumentoch týkajúcich sa vyhlásenia verejnej súťaže
         a v pravidlách verejného obstarávania“. V článku 97 ods. 2 finančného nariadenia a v článku 138 ods. 1 písm. b) a článku 138
         ods. 2 podrobných pravidiel sa uvádza, že zmluvu možno uzavrieť výberom ekonomicky najvýhodnejšej ponuky, t. j. ponuky, ktorá
         predstavuje najlepší pomer medzi kvalitou a cenou.

      3       Článok 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia stanovuje:
      „Verejný obstarávateľ oznámi uchádzačom alebo účastníkom verejnej súťaže, ktorých žiadosti alebo ponuky sú zamietnuté, dôvody,
         pre ktoré bolo toto rozhodnutie prijaté… Niektoré podrobnosti však nemusia byť zverejnené v prípade, že ich zverejnenie by
         bránilo uplatneniu práva, bolo by v protiklade s verejným záujmom alebo by poškodilo oprávnené obchodné záujmy verejných alebo
         súkromných podnikov, alebo by obmedzovalo spravodlivú hospodársku súťaž medzi týmito podnikmi.“

      4       Článok 139 ods. 1 podrobných pravidiel stanovuje, že „ak sa cenové ponuky pre danú zmluvu javia neobvykle nízke, verejný obstarávateľ
         si ešte pred zamietnutím takýchto súťažných návrhov na základe uvedeného dôvodu písomne vyžiada podrobné údaje o základných
         prvkoch súťažného návrhu, ktoré považuje za dôležité a tieto základné prvky si preverí po vypočutí zúčastnených strán, berúc
         do úvahy vysvetlenia, ktoré boli poskytnuté.“

      5       Článok 146 ods. 4 podrobných pravidiel stanovuje, že „výbor na vyhodnocovanie súťažných návrhov si v prípade neobvykle nízkych
         cenových ponúk uvedených v článku 139 tohto nariadenia vyžiada všetky príslušné informácie týkajúce sa zostavenia súťažného
         návrhu“.

       Skutkové okolnosti
      6       Rámcovou zmluvou 98/16/IX.D.1/1 z 13. januára 1999 Komisia poverila spoločnosť Belgium International Travel zabezpečovaním
         služieb cestovnej agentúry pre svojich zamestnancov v Bruseli. Táto zmluva bola uzavretá na počiatočné obdobie dvoch rokov,
         s možnosťou trojnásobného predĺženia vždy o rok, t. j. na obdobie od 1. apríla 1999 do 31. marca 2004. Na základe dodatku
         k zmluve z 27. februára 2001 prešli práva a povinnosti z tejto zmluvy na žalobcu.

      7       Oznámením o vyhlásení verejného obstarávania uverejneným 30. mája 2003 v Dodatku k Úradnému vestníku Európskej únie (Ú. v. EÚ S 103, 2003) Komisia pod referenčným číslom ADMIN/D1/PR/2003/051 vyhlásila verejné obstarávanie formou užšej súťaže
         na poskytovanie služieb cestovnej agentúry pri služobných cestách úradníkov a zamestnancov a cestách iných osôb, ktoré sa
         realizujú na účet alebo žiadosť orgánov a inštitúcií Spoločenstva.

      8       Zo spisu vyplýva, že Komisia toto verejné obstarávanie zrušila v nadväznosti na odstúpenie niektorých orgánov Spoločenstva
         od obstarávania.

      9       Dňa 29. júla 2003 Komisia v súlade s rozpočtovým nariadením a podrobnými pravidlami uverejnila v Dodatku k Úradnému vestníku Európskej únie (Ú. v. EÚ S 143, 2003) pod referenčným číslom 2003/S 143‑129409 nové oznámenie o vyhlásení metódy verejného obstarávania
         formou užšej súťaže týkajúcej sa poskytovania služieb cestovnej agentúry pri služobných cestách úradníkov a zamestnancov a cestách
         iných osôb, ktoré sa vykonávajú na účet alebo žiadosť niektorých orgánov alebo inštitúcií Spoločenstva (časť II.1.6 oznámenia
         o vyhlásení verejného obstarávania). Verejné obstarávanie pozostávalo z viacerých častí, pričom každá sa viazala na jedno
         miesto poskytovania služieb, a to na Brusel (časť č. 1), Luxemburg (časť č. 2), Grange (časť č. 3), Ispru (časť č. 4), Geel
         (časť č. 5), Petten (časť č. 6) a Sevillu (časť č. 7).

      10     Doporučeným listom z 28. novembra 2003 žalobca predložil Komisii ponuku týkajúcu sa častí č. 1, 2, 3, 5, 6 a 7 uvedeného obstarávania.
      11     Listom z 24. februára 2004 Komisia informovala žalobcu, že jeho ponuka týkajúca sa časti č. 1 verejného obstarávania (ďalej
         len „časť č. 1“ alebo „sporné obstarávanie“) nebola vybratá, keďže pomer kvalita/cena bol v prípade jeho ponuky nižší ako
         pri vybranej ponuke. V liste z 24. februára 2004 sa konkrétne uvádza:

      „Po preskúmaní ponúk predložených na základe nášho oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania Vám s poľutovaním oznamujeme,
         že vaša ponuka týkajúca sa častí č. 1, 2, 3 a 7 predmetného obstarávania nebola vybratá. Dôvody zamietnutia vašej ponuky sú
         tieto:

      Časť č. 1 (Brusel)
      Bolo konštatované, že pomer kvalita/cena bol pri vašej ponuke (51,55) nižší ako pri ponuke spoločnosti, ktorá bola navrhnutá
         na uzavretie zmluvy (87,62)…“

      12     Listom z 8. marca 2004 žalobca požiadal Komisiu, aby mu poskytla presnejšie informácie, pokiaľ ide o ponuku vybranú v spornom
         obstarávaní. Zároveň ju požiadal, aby prerušila daný postup verejného obstarávania a neuzavrela zmluvu s podnikom, ktorý bol
         v ňom vybraný.

      13     Listom zo 16. marca 2004 Komisia poskytla žalobcovi informácie o dôvodoch svojho rozhodnutia z 24. februára 2004 o neuzavretí
         zmluvy v spornom obstarávaní a o uzavretí zmluvy s iným podnikom (ďalej len „rozhodnutie o neuzavretí zmluvy“ a „rozhodnutie
         o uzavretí zmluvy“). Komisia najmä upresnila, že ponuka žalobcu získala po kvalitatívnej a finančnej analýze 51,55 bodov,
         zatiaľ čo vybraná ponuka od spoločnosti Wagon-Lits Travel (ďalej len „WT“ alebo „vedľajší účastník konania“) získala 87,62
         bodov, a teda ponuka WT bola ekonomicky najvýhodnejšia a odôvodňovala uzavretie zmluvy v spornom obstarávaní s týmto podnikom.
         Komisia tiež uviedla, že hoci bola ponuka WT cenovo zreteľne nižšia ako ponuka žalobcu (index 100 pre WT a index 165,56 pre
         žalobcu), „nejavila sa neobvykle nízka, a nebol preto dôvod použiť ustanovenia článku 139 [podrobných pravidiel]“.

      14     Faxom zo 17. marca 2004 Komisia navrhla žalobcovi predĺženie platnosti rámcovej zmluvy 98/16/IX.D.1/1 týkajúcej sa služieb
         cestovnej agentúry, ktorá sa mala skončiť 31. marca 2004, až do 27. júna 2004 vrátane.

      15     V liste z 19. marca 2004 Komisia odôvodnila svoj návrh na predĺženie platnosti uvedenej rámcovej zmluvy tým, že oznámenie
         inštrukcií novej zmluvnej strane, t. j. WT, a nadobudnutie účinnosti zmluvy sa nemôžu uskutočniť k dátumu skončenia platnosti
         stanovenému v uvedenej rámcovej zmluve. V tomto liste sa konkrétne uvádzalo, že z dôvodu „lehôt, ktoré sa nedajú skrátiť a sú
         nezávislé od vôle Komisie a druhej zmluvnej strany, sa postúpenie inštrukcií novej zmluvnej strane a nadobudnutie účinnosti
         novej zmluvy nemôžu uskutočniť k dátumu, keď sa skončí platnosť zmluvy [so žalobcom]“.

      16     Faxom z 22. marca 2004 žalobca informoval Komisiu, že si neželá predĺžiť platnosť rámcovej zmluvy, a teda že platnosť zmluvy
         sa musí skončiť 1. apríla 2004.

      17     V listoch z 23. a 26. marca 2004 Komisia požiadala žalobcu, aby WT postúpil spisy týkajúce sa „profilu zákazníkov“, ktoré
         vytvoril s cieľom „zabezpečiť kontinuitu služby v sektore služobných ciest“. Listami z 25. a 31. marca 2004 žalobca informoval
         Komisiu, že odmieta dané profily WT postúpiť.

      18     Dňa 31. marca 2004 Komisia uzavrela s WT zmluvu o poskytovaní služieb cestovnej agentúry v Bruseli. Táto zmluva nadobudla
         účinnosť 1. apríla 2004 s klauzulou, ktorá novej zmluvnej strane umožňovala poskytovať služby „ex‑plant“ (v jej vlastných
         kanceláriách) počas prechodného obdobia od 1. apríla do 19. mája 2004.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      19     Žalobca návrhom zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 26. apríla 2004 podal žalobu, ktorou sa domáhal jednak
         zrušenia rozhodnutia o neuzavretí zmluvy a rozhodnutia o uzavretí zmluvy a jednak náhrady škody, ktorú utrpel v dôsledku týchto
         dvoch rozhodnutí.

      20     Dňa 26. apríla 2004 podal žalobca návrh na prejednanie a rozhodnutie veci v skrátenom súdnom konaní podľa článku 76 bis Rokovacieho
         poriadku Súdu prvého stupňa. Súd prvého stupňa tento návrh rozhodnutím z 10. júna 2004 zamietol.

      21     Samostatným podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 26. apríla 2004 podal žalobca návrh na nariadenie
         predbežných opatrení spočívajúcich jednak v odklade výkonu rozhodnutia o neuzavretí zmluvy a rozhodnutia o uzavretí zmluvy,
         jednak v uložení povinnosti prijať opatrenia potrebné na pozastavenie účinkov rozhodnutia o uzavretí zmluvy alebo účinkov
         zmluvy uzavretej v nadväznosti na toto rozhodnutie Komisii. Predseda Súdu prvého stupňa tento návrh zamietol uznesením z 27. júla
         2004 a rozhodol, že o trovách súvisiacich s týmto konaním sa rozhodne v konaní vo veci samej.

      22     Podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 9. júna 2004 WT podal návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na
         podporu návrhov Komisie. Predseda druhej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu uznesením zo 14. júla 2004. WT predložil
         svoje vyjadrenie a ostatní účastníci konania sa k nemu vyjadrili v stanovenej lehote.

      23     Na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol Súd prvého stupňa o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie
         priebehu konania podľa článku 64 rokovacieho poriadku požiadal Komisiu, aby odpovedala na viacero otázok, a WT, aby jednak
         odpovedal na jednu otázku, jednak aby predložil kópiu finančnej a technickej ponuky predloženej v rámci postupu verejného
         obstarávania s odstránenými dôvernými údajmi. Komisia odpovedala na otázky Súdu prvého stupňa listom z 9. februára 2005 a WT
         predložil vyžiadaný dokument a odpoveď na otázku Súdu prvého stupňa listom zo 14. februára 2005.

      24     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil rozhodnutie o neuzavretí zmluvy,
      –       zrušil rozhodnutie o uzavretí zmluvy,
      –       určil, že protiprávne konanie, ktorého sa dopustila Komisia, je chybou, ktorá má za následok vznik jej zodpovednosti,
      –       na základe článku 64 rokovacieho poriadku nariadil Komisii, aby predložila všetky listiny týkajúce sa výberu ponuky pre časť
         č. 1 verejného obstarávania, ktorými disponuje,

      –       odkázal žalobcu na Komisiu, aby sa vykonalo posúdenie vzniknutej škody,
      –       uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
      25     Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu ako celok,
      –       zaviazal žalobcu nahradiť trovy konania.
      26     Vedľajší účastník konania navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu nahradiť trovy konania.
       O návrhoch na zrušenie rozhodnutí
      27     Na podporu svojich návrhov na zrušenie rozhodnutí žalobca v podstate uvádza dva žalobné dôvody. Prvý je založený na porušení
         článku 146 podrobných pravidiel a na zjavne nesprávnom posúdení finančných ponúk. Druhý vyplýva zo zjavne nesprávneho posúdenia
         kvality ponúk.

      1.     O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 146 podrobných pravidiel a zo zjavne nesprávnom posúdení finančných ponúk

       Tvrdenia účastníkov konania
      28     Žalobca zastáva názor, že Komisia tým, že nepovažovala finančnú ponuku WT za neobvykle nízku, a teda nedodržala povinnosť
         vyžiadať si od WT podrobné údaje o jej základných prvkoch, porušila článok 146 podrobných pravidiel, keďže podľa jej názoru
         článok 139 podrobných pravidiel sa nevzťahoval na predmetný prípad.

      29     Podľa žalobcu bola cena ponuky WT o 42 % nižšia ako priemer ponuky žalobcu a tretieho uchádzača, ktorí predložil ešte vyššiu
         cenovú ponuku, keďže ponuka žalobcu dostala index 165,56 a najdrahšia ponuka index 181,13. Tento značný rozdiel mal viesť
         Komisiu k tomu, aby považovala ponuku WT za ponuku s neobvykle nízkou cenou, najmä ak je známe, že žalobca listom z 8. marca
         2004 oboznámil Komisiu so svojimi pochybnosťami o obsahu ponuky WT.

      30     Žalobca zdôrazňuje, že hoci Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o okolnosti, ktoré treba zohľadniť pri
         rozhodovaní o uzavretí zmluvy v nadväznosti na verejné obstarávanie, sudca Spoločenstva však overuje dodržanie procesných
         pravidiel a pravidiel týkajúcich sa odôvodnenia, ako aj vecnú presnosť skutkových zistení, absenciu zjavne nesprávneho posúdenia
         a zneužitia právomoci (rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2002, Tideland Signal/Komisia, T‑211/02, Zb. s. II‑3781,
         bod 33).

      31     V tejto súvislosti žalobca pripomína, že Súd prvého stupňa dospel v rozsudku z 25. februára 2003, Renco/Rada (T‑4/01, Zb.
         s. II‑171, bod 76) k názoru, že Rada „musí preskúmať dôveryhodnosť a serióznosť ponúk, ktoré sa jej zdajú celkovo podozrivé,
         čo nevyhnutne implikuje, aby si v prípade potreby vyžiadala upresnenie jednotlivých cien, ktoré sa jej zdajú podozrivé, a fortiori,  ak ich je veľa“, a navyše, „skutočnosť, že ponuka žalobcu bola posúdená v súlade so súťažnými podkladmi, nezbavuje Radu povinnosti
         podľa uvedeného článku preskúmať ceny ponuky, ak sa vyskytnú pochybnosti o ich dôveryhodnosti počas skúmania ponúk a po počiatočnom
         vyhodnotení ich súladu so súťažnými podkladmi“.

      32     V predmetnom prípade žalobca zdôrazňuje, že cena za služby cestovnej agentúry sa v každej časti verejného obstarávania skladá
         jednak z „nákladov za riadenie“ („management fee“), ktoré predstavujú náhradu nákladov cestovnej agentúry na zabezpečenie
         ciest personálu európskych orgánov a inštitúcií, jednak „transakčných nákladov“ („transaction fee“), ktoré predstavujú náhradu
         nákladov cestovnej agentúry na zabezpečenie ciest iných osôb, než je personál európskych orgánov a inštitúcií, ktoré však
         cestujú na žiadosť týchto orgánov alebo inštitúcií.

      33     Žalobca pripomína, že „náklady na riadenie“ sa skladajú zo mzdových nákladov, prevádzkových nákladov a všeobecných nákladov.
         Podľa neho mzdové náklady predstavujú hlavnú položku „nákladov na riadenie“, a teda aj ceny za služby cestovnej agentúry,
         ktoré sa týkajú časti č. 1. Žalobca tiež vo svojej finančnej ponuke odhadol, že mzdové náklady predstavujú 79,5 % „nákladov
         na riadenie“. Keďže je cena služieb cestovnej agentúry tvorená hlavne mzdovými nákladmi, mala Komisia podľa názoru žalobcu
         pokladať cenu navrhnutú WT za neobvykle nízku.

      34     Za týchto okolností sa žalobca domnieva, že jediným spôsobom, ako znížiť mzdové náklady, a teda aj cenovú ponuku, bolo značné
         zníženie počtu personálu určeného na vykonávanie zmluvy alebo jeho odmeny oproti odmenám navrhnutým žalobcom. Takéto zníženia
         by mali nevyhnutne vplyv na kvalitu plnení.

      35     V prvom rade, pokiaľ ide o odmeny, žalobca zdôrazňuje, že súťažné podklady stanovovali, že služby cestovnej agentúry musia
         byť poskytované v rámci priestorov európskych orgánov a inštitúcií. Pracovné zmluvy personálu by sa teda spravovali belgickým
         právom, ktoré pri pracovných zmluvách ukladá povinnosť minimálnej mzdy.

      36     Po druhé, pokiaľ ide o počet pracovníkov, žalobca sa domnieva, že zabezpečenie kvality poskytovaných plnení si vyžaduje zamestnanie
         39 osôb. Keďže náklady na personál nie je možné znížiť, umožňoval značný rozdiel v cene medzi ponukou WT a ponukami iných
         uchádzačov dospieť k záveru, že ponuka WT je ponuka s neobvykle nízkou cenou. Žalobca dáva do pozornosti, že aj keby bolo
         možné predložiť výhodnejšiu ponuku, ako bola jeho, rozdiel 42 % je v každom prípade ťažko zdôvodniteľný.

      37     Navyše žalobca upozorňuje, že Komisia neoprávnene venovala pozornosť vzťahu medzi objemom transakcií a „nákladmi na riadenie“,
         keďže takéto kritérium v súťažných podkladoch nefigurovalo. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že medzi objemom transakcií v časti
         č. 1 a časti č. 2 a rozpočtami odhadnutými pre tieto časti neexistuje žiadna úmera. Rozpočet odhadnutý pre časť č. 2 totiž
         predstavuje iba 12,58 % rozpočtu odhadnutého pre časť č. 1. Navyše objem transakcií odhadovaný v časti č. 2 predstavuje iba
         22,8 % objemu transakcií v časti č. 1.

      38     Napokon žalobca upozorňuje, že Komisia uplatnila iné kritériá, než boli uvedené v súťažných podkladoch, a to jednak vo vzťahu
         k „nákladom na riadenie“, jednak zohľadnením systému hmotnej zainteresovanosti, ktorý navrhol WT, ako aj jeho technických
         a logistických prostriedkov.

      39     Podľa Komisie nebola ponuka WT neobvykle nízka a použitie článku 139 podrobných pravidiel teda nebolo potrebné. Použitie slovesa
         „javiť sa“ v článku 139 ods. 1 podrobných pravidiel zdôrazňuje vôľu zákonodarcu Spoločenstva poskytnúť verejnému obstarávateľovi
         široký rámec voľnej úvahy pri postupoch na verejného obstarávania. Navyše Komisia upozorňuje, že z toho istého článku vyplýva,
         že ponuka s neobvykle nízkou cenou nie je sama osebe protiprávna, keďže je možné vziať do úvahy vysvetlenia takejto jej povahy.

      40     Komisia zdôrazňuje, že medzi priemernou hodnotou „transakčných nákladov“, ktoré ponúkali žalobca a WT, nebol závažný rozdiel,
         zatiaľ čo medzi výškou „nákladov na riadenie“ ponúkaných týmito dvoma uchádzačmi bol rozdiel nezanedbateľný.

      41     Pokiaľ ide o mzdové náklady, WT ich náležite vyhodnotil v závislosti od potrebného počtu personálu, vychádzajúc najmä z pomeru
         „priemerného ročného objemu transakcií na pracovníka“. Komisia ďalej zdôrazňuje, že aj iná ponuka navrhovala menší počet konzultantov
         ako ponuka žalobcu. Pokiaľ ide o náklady na osobu, Komisia zdôrazňuje, že WT navrhol druhú najnižšiu cenu, zatiaľ čo žalobca
         navrhol najvyššiu.

      42     Čo sa týka všeobecných nákladov, ponuka WT bola oveľa nižšia ako ponuka žalobcu.
      43     Hodnotiaca komisia vzala tiež do úvahy rôzne parametre s cieľom posúdiť koherentnosť ponúk, pokiaľ ide o „náklady na riadenie“.
         Analyzovala jednak priemerné náklady na jednu transakciu „služobná cesta“ hradenú v rámci „nákladov na riadenie“, vo vzťahu
         k priemerným nákladom na jednu transakciu „iné cesty“ hradenú v rámci „transakčných nákladov“. Tieto priemerné náklady boli
         v prípade žalobcu 32,94 eur oproti 14,37 eur a v prípade WT 16 eur oproti 15,66 eur. Ďalej hodnotiaca komisia porovnala výšku
         „nákladov na riadenie“ v časti č. 1 (Brusel) a v časti č. 2 (Luxemburg), v závislosti od pomeru objemov transakcií týchto
         častí. Z tejto analýzy vyplynulo, že u WT boli „náklady na riadenie“ v časti č. 1 3,64-krát vyššie ako v časti č. 2, a to
         pri 3,56-krát vyššom objeme služobných ciest. U žalobcu boli „náklady na riadenie“ v časti č. 1 vyššie, keďže boli 7,89‑krát
         vyššie ako v časti č. 2, takisto pri 3,56-krát vyššom objeme služobných ciest.

      44     Vzhľadom na túto analýzu považovala Komisia ponuku WT za realistickú, vyváženú a primeranú. Zdôrazňuje, že vychádzala z objektívnych
         a porovnateľných parametrov, ktoré jej umožnili posúdiť koherentnosť technického obsahu a cenovej úrovne ponuky.

      45     Komisia tiež zdôrazňuje skutočnosť, že zohľadnila systém hmotnej zainteresovanosti WT (rozdelenie zliav, ktoré agentúra zjedná
         na nákupných cenách lístkov vo vzťahu k cenám Medzinárodnej asociácie leteckej dopravy, ďalej len „IATA“, medzi agentúru a Komisiu).
         Komisia sa totiž domnieva, že systém hmotnej zainteresovanosti je závažným prvkom posúdenia jednak prípadného príjmu, s ktorým
         môže uchádzač počítať navyše k odmene za službu, jednak ekonomickej vyváženosti ponuky, pokiaľ ide o „náklady na riadenie“.

      46     Podľa názoru WT Komisia preukázala, že vykonala podrobné a presné porovnanie, jeho ponuka sa preto nemohla javiť ako ponuka
         s neobvykle nízkou cenou.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      47     Na úvod je potrebné pripomenúť, že Komisia disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré zohľadní
         pri rozhodovaní o tom, s kým uzavrie zmluvu v rámci verejného obstarávania, a že preskúmanie Súdu prvého stupňa sa musí obmedziť
         na overenie toho, či boli dodržané procesné pravidlá a pravidlá týkajúce sa odôvodnenia, či sa vychádzalo z vecne presne zistených
         skutkových okolností, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo k zneužitiu právomoci (rozsudky Súdu prvého stupňa z 24. februára
         2000, ADT Projekt/Komisia, T‑145/98, Zb. s. II‑387, bod 147, a z 26. februára 2002, Esedra/Komisia, T‑169/00, Zb. s. II‑609,
         bod 95).

      48     Tiež je potrebné zdôrazniť, že podľa článku 97 rozpočtového nariadenia „zmluvy je možné uzavrieť automatickým výberom ponuky
         alebo prijatím ponuky, ktorá je finančne [ekonomicky – neoficiálny preklad] najvýhodnejšia“. Okrem toho podľa článku 138 podrobných pravidiel „ponukou, ktorá je finančne [ekonomicky – neoficiálny preklad] najvýhodnejšia, je súťažný návrh s najlepším pomerom cena/kvalita, pritom sa berú do úvahy kritériá odôvodnené predmetom
         zmluvy“.

      49     Navyše z článku 139 podrobných pravidiel vyplýva, že verejný obstarávateľ má pred zamietnutím ponuky z dôvodu jej neobvykle
         nízkej ceny povinnosť umožniť uchádzačovi, aby vysvetlil, t. j. odôvodnil, jednotlivé prvky svojej ponuky. Takisto povinnosť
         overiť serióznosť ponuky vyplýva z predchádzajúcej existencie pochybností o jej dôveryhodnosti, keďže, navyše, hlavným cieľom
         tohto článku je umožniť uchádzačovi, aby nemohol byť vylúčený z daného postupu bez možnosti odôvodniť obsah svojej ponuky,
         ktorá sa javí ako ponuka s neobvykle nízkou cenou.

      50     Uplatnenie článku 146 podrobných pravidiel je preto vnútorne späté s uplatnením článku 139 podrobných pravidiel, keďže hodnotiaca
         komisia je povinná vyžiadať si vhodné upresnenia o jednotlivých prvkoch ponuky pred jej prípadným zamietnutím, až keď sa ponuka
         považuje za ponuku s neobvykle nízkou cenou. Takisto sa v prípade, že sa ponuka nejaví neobvykle nízka v zmysle uvedeného
         článku 139, v protiklade s tvrdením žalobcu nepoužije článok 146 podrobných pravidiel. A preto, keďže hodnotiaca komisia nemala
         v predmetnom prípade vôbec v úmysle zamietnuť ponuku WT – vzhľadom na to, že sa jej nejavila ako ponuka s neobvykle nízkou
         cenou – článok 139 podrobných pravidiel bol úplne irelevantný.

      51     Pokiaľ ide o uzavretie zmluvy v spornom obstarávaní, z článku 6 súťažných podkladov vyplýva, že „na uzavretie zmluvy bude
         pre každú časť vybratý uchádzač, ktorý predloží ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku vzhľadom na kvalitu navrhovaných služieb
         a ponúkané ceny“. Podľa ustálenej judikatúry nemusia byť všetky kritériá hodnotenia ponúk, ktoré zohľadní verejný obstarávateľ,
         čisto ekonomickej povahy, keďže nie je možné vylúčiť, že z pohľadu daného verejného obstarávateľa môžu hodnotu ponuky ovplyvniť
         aj iné faktory (rozsudok Súdneho dvora zo 17. septembra 2002, Concordia Bus Finland, C‑513/99, Zb. s. I‑7213, bod 55, a rozsudok
         Renco/Rada, už citovaný, bod 67).

      52     V predmetnom prípade sa cena za služby cestovnej agentúry skladá z dvoch hlavných prvkov: i) „náklady na riadenie“, ktoré
         predstavujú celkovú mesačnú čiastku pokrývajúcu mzdové náklady, prevádzkové náklady a všeobecné náklady a ii) „transakčné
         náklady“, ktoré predstavujú náhradu administratívnych nákladov cestovnej agentúry týkajúcich sa presunov osôb, ktoré cestujú
         na žiadosť európskych orgánov a inštitúcií.

      53     Súd prvého stupňa poukazuje na skutočnosť, že žalobca nespochybňuje „transakčné náklady“ navrhnuté WT, a namieta len výšku
         ním ponúkaných „nákladov na riadenie“. Preto je potrebné zistiť, či sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ
         ide o finančný obsah „nákladov na riadenie“ v jeho jednotlivých prvkoch, keďže ponuka „nákladov na riadenie“ od WT bola najlacnejšia,
         ponuka žalobcu najdrahšia a dve ďalšie ponuky sa nachádzali medzi týmito dvoma ponukami.

       O mzdových nákladoch
      54     Je potrebné vychádzať z toho, že mzdové náklady sa určujú v závislosti od počtu pracovníkov a nákladov na jedného pracovníka.
      55     Pokiaľ ide, po prvé, o počet pracovníkov, treba zdôrazniť, že tento môže byť užitočným ukazovateľom prípadného podcenenia
         potrieb podmieňujúcich riadne poskytovanie služieb, ktoré sú predmetom verejného obstarávania. Tento číselný údaj však nemožno
         pokladať za rozhodujúci ukazovateľ, keďže účinnosť organizačnej štruktúry uchádzača môže odôvodňovať použitie menšieho počtu
         pracovníkov.

      56     V predmetnom prípade Súd prvého stupňa zaznamenal, že WT pri posudzovaní potrebného počtu pracovníkov vychádzal z „priemerného
         mesačného objemu transakcií na pracovníka“, pričom tento výpočet spočíval na objektívnom a realistickom kritériu. WT v odpovedi
         na jednu z písomných otázok Súdu prvého stupňa uviedol, že ním odhadnutý potrebný počet pracovníkov pre časť č. 1 bol 29,
         pričom iná ponuka navrhovala ešte nižší počet.

      57     Odhad žalobcu, že na poskytovanie služieb je potrebných 39 osôb, nie je relevantný, keďže nie je vylúčené, aby iní uchádzači
         boli schopní ponúknuť nižší počet pracovníkov predovšetkým vďaka výkonnejšiemu modelu fungovania a vyššej úrovni technického
         vybavenia.

      58     Vzhľadom na uvedené dôvody Súd prvého stupňa usudzuje, že žalobca dostatočne nepreukázal, že odhad WT týkajúci sa potrebného
         počtu pracovníkov bol neprimeraný a že WT tento počet podcenil.

      59     Ďalej, pokiaľ ide o náklady na jednu osobu, treba pripomenúť, že WT navrhol druhú najnižšiu cenu na pracovníka, zatiaľ čo
         žalobcom navrhnutá cena bola najvyššia.

      60     Vo svetle uvedeného konštatovania je zjavné, že WT nebol jediným hospodárskym subjektom, ktorý odhadol potreby časti č. 1
         v nižšej cene ako žalobca. Navyše, skutočnosť, že iný uchádzač navrhol nižšie náklady na osobu ako vybraný uchádzač, mohla
         posilniť názor verejného obstarávateľa, že ceny navrhnuté WT nie sú neobvykle nízke.

      61     Súd prvého stupňa zaznamenal, že žalobca sa obmedzuje na tvrdenie, že WT navrhol buď nedostatočný počet pracovníkov alebo
         neobvykle nízke odmeny pre týchto pracovníkov. Treba si však všimnúť, že žalobca neuviedol žiadne skutočnosti, ktoré by mohli
         preukázať, že sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia. Verejný obstarávateľ preto mohol dospieť k záveru, že počet
         pracovníkov navrhnutý WT je logický a vybraná ponuka nemá neobvykle nízku cenu.

       O prevádzkových nákladoch
      62     Pokiaľ ide o prevádzkové náklady, z prílohy 2 súťažných podkladov vyplýva, že sú tvorené jednak započítateľnými nákladmi súvisiacimi
         s časovým posunom medzi dátumom, kedy agentúra uhrádza faktúry svojim dodávateľom, a dátumom, kedy Komisia uhrádza faktúry
         agentúre, a ďalej ostatnými nákladmi a výdavkami na riadenie, ktoré sa týkajú vybavenia, spotrebného tovaru, údržby a používania
         informačných a komunikačných technológií, používaných na účely plnenia zmluvy.

      63     V tejto súvislosti žalobca nepredložil žiaden dôkaz o tom, že by prevádzkové náklady navrhnuté WT boli neobvykle nízke, a vo
         svojich písomných vyjadreniach sa obmedzil na to, že definoval jednotlivé zložky týchto nákladov, a nevysvetlil, v čom bol
         ich odhad zo strany WT neobvykle nízky.

       O všeobecných nákladoch
      64     Pokiaľ ide o všeobecné náklady, treba uviesť, že Komisia mohla konštatovať, že v ponuke WT bola časť všeobecných nákladov
         oveľa nižšia ako v ponuke žalobcu. Vo vzťahu k tejto položke je potrebné zdôrazniť, že uchádzači robia jej odhad podľa svojej
         praxe a skúseností. Odhady žalobcu teda nemožno považovať za štandard, keďže špecifickosť organizačného usporiadania každého
         uchádzača môže odôvodňovať existenciu nižších nákladov.

      65     Navyše sa podľa Komisie WT usiloval „minimalizovať náklady pri súčasnom zabezpečení vysokej úrovne kvality, a to opierajúc
         sa o vysoko výkonné infraštruktúry a technológie a pokrokové techniky produktivity“. Z písomnej odpovede na jednu z otázok
         Súdu prvého stupňa vyplýva, že Komisia zohľadnila najmä schopnosť WT navrhnúť optimálne riešenia pre poskytovanie služieb
         so zníženými nákladmi, ale aj inovatívne informatické riešenia. Navyše, vyčerpávajúci popis technických a logistických zdrojov
         v ponuke WT umožnil Komisii, aby sa uistila, že používané infraštruktúry a vyvinuté nástroje sú zamerané na produktivitu a zníženie
         nákladov pri súčasnom zabezpečení efektivity služieb. Rovnako aj technická ponuka dávala do popredia snahu o poskytovanie
         čo najlepších služieb, a to pri čo najmenších nákladoch.

      66     Vo svetle týchto úvah sa preto Súd prvého stupňa domnieva, že Komisia venovala pozornosť tomu, aby overila, že všeobecné náklady
         zabezpečujú riadny výkon želaných plnení a vybraná ponuka je dôveryhodná a seriózna.

      67     Takisto je potrebné poznamenať, že hodnotiaca komisia overila koherentnosť „nákladov na riadenie“ predovšetkým na základe
         porovnania priemerných nákladov na jednu transakciu „služobná cesta“ hradenú v rámci „nákladov na riadenie“ s priemernými
         nákladmi na jednu transakciu „iné cesty“ hradenú v rámci „transakčných nákladov“. Táto analýza preukázala, že uvedené náklady
         boli v prípade ponuky žalobcu takmer dvakrát vyššie ako priemerné náklady jednej transakcie hradenej v rámci „transakčných
         nákladov“ (32,94 eur oproti 14,37 eur), na rozdiel od ponuky WT, ktorá navrhovala iba veľmi mierne odlišné náklady (16 eur
         oproti 15,66 eur).

      68     Hodnotiaca komisia ďalej porovnala „náklady na riadenie“ v časti č. 1 (Brusel) a č. 2 (Luxemburg) v závislosti od pomerného
         objemu každej časti. Ponuka WT sa teda mohla verejnému obstarávateľovi zdať dôveryhodná, keďže „náklady na riadenie“ boli
         v časti č. 1 3,64-krát vyššie ako v časti č. 2, pri 3,56-krát vyššom objeme služobných ciest, čo bol oprávnený pomer, z ktorého
         nie je zrejmá žiadna nelogickosť ponúkaných cien. Naproti tomu boli „náklady na riadenie“ u žalobcu oveľa vyššie v časti č. 1,
         konkrétne 7, 89-krát vyššie ako v časti č.2, rovnako pri 3,56-krát vyššom objeme služobných ciest.

      69     Súd prvého stupňa zdôrazňuje, že žalobca síce napáda toto pomerné porovnanie, ale nedokazuje, že je toto porovnanie mylné,
         ak je navyše známe, že v protiklade s tvrdením žalobcu Komisia tento porovnávací postup použila len na to, aby sa uistila,
         že vybraná ponuka je koherentná, a nie na rozhodnutie o zadaní časti č. 1. Komisia sa preto mohla oprávnene domnievať, že
         „náklady na riadenie“ v ponuke WT sú seriózne a dôveryhodné.

       O systéme hmotnej zainteresovanosti
      70     Je potrebné súhlasiť s Komisiou v tom, že systém hmotnej zainteresovanosti bol zohľadnený pri kvalitatívnom posudzovaní ponuky
         s cieľom preukázať, že ponuka sa oprávnene nepovažovala za neobvykle nízku. Tento prvok nebol použitý ako kritérium na uzavretie
         zmluvy, ale na to, aby sa Komisia uistila o dôveryhodnosti a serióznosti finančnej ponuky ako celku. Keďže sa každá zľava,
         ktorú získa poskytovateľ služby, pomerne rozdelí medzi neho a Komisiu a keďže v predmetnom prípade WT navrhol významnú časť
         dodatočných príjmov v časti hmotnej zainteresovanosti, mohla sa Komisia ubezpečiť o ekonomickej vyváženosti „nákladov na riadenie“.

      71     Vzhľadom na uvedené skutočnosti sa nezdá, že by sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď považovala finančnú
         ponuku WT za ekonomicky najvýhodnejšiu a zároveň ju nepovažovala za neobvykle nízku. Prvý žalobný dôvod preto musí byť zamietnutý.

      2.     O druhom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení kvality technických ponúk
       Tvrdenia účastníkov konania
      72     Žalobca sa domnieva, že Komisia sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, keď udelila ponuke WT najvyššiu známku (87,62 zo
         100) za kvalitu ponúkaných služieb. Podľa jeho názoru, aby bolo možné vysvetliť získanie najvyššej známky, mala ponuka WT
         predstaviť významné záruky kvality služieb cestovnej agentúry, ale aj vyššie záruky, než ponúkol on sám. Podľa jeho názoru
         však ponuka WT v žiadnom prípade nemohla zaručiť dostatočnú kvalitu uvedených služieb.

      73     Žalobca zastáva názor, že ak WT zamestnala 14 zo svojich 35 bývalých pracovníkov, znamená to, že nemala k dispozícii potrebný
         personál na zabezpečenie dobrej kvality plnení.

      74     Žalobca poukazuje na skutočnosť, že počas poskytovania služieb v rámci plnenia rámcovej zmluvy, t. j. v období od 1. apríla
         1999 do 31. marca 2004, mu nebol vyčítaný žiaden nedostatok. V tejto súvislosti pripomína, že vo vnútornej nóte zo 6. decembra
         2001 šéf oddelenia povereného služobnými cestami v rámci Komisie uznal, že si žalobca dobre plní svoje služby cestovnej agentúry
         a vyzdvihol „celkovo pozitívny“ charakter týchto služieb. Žalobca sa preto domnieva, že jeho ponuka plne vyhovovala požiadavkám
         stanoveným v súťažných podkladoch.

      75     Žalobca zdôrazňuje, že Komisia už aj pred začatím plnenia zmluvy vedela, že WT nemôže zabezpečiť riadne poskytovanie služieb
         počas obdobia troch mesiacov, t. j. obdobia zodpovedajúceho jednej osmine počiatočnej doby platnosti zmluvy. Žalobca však
         poukazuje na to, že v zmysle prílohy 1 súťažných podkladov je poskytovanie služieb cestovnej agentúry v priestoroch inštitúcií
         kategorickou podmienkou výkonu tejto služby, najmä vzhľadom na to, že od zmluvy možno odstúpiť, ak „sa s plnením zmluvy skutočne
         nezačalo do troch mesiacov od dátumu, ktorý bol na tento účel stanovený“. Žalobcu tiež udivuje, že hoci sa v čase vyhodnocovania
         ponúk počítalo s tým, že WT nebude môcť plniť zmluvu počas troch mesiacov, získala táto spoločnosť najvyššiu známku, pokiaľ
         ide o kvalitu.

      76     Žalobca si myslí, že rozhodnutie o uzavretí zmluvy s WT na časť č. 1 bolo prijaté s neznalosťou požiadaviek súťažných podkladov,
         ktoré ako podmienku prípustnosti ponuky v prílohe 1 stanovujú predloženie dôkazu o tom, že uchádzač má potrebné povolenia
         na vydávanie cestovných lístkov, a upresňuje, že pred začatím plnenia zmluvy sa bude vyžadovať číslo licencie IATA (ďalej
         len „licencia IATA“). Zmluva s WT však bola uzavretá 31. marca 2004 a s jej plnením sa začalo 1. apríla 2004, hoci WT číslo
         licencie nevedelo poskytnúť. Žalobca sa teda domnieva, že pokiaľ ide o licenciu IATA, on ako jediný z uchádzačov dodržal súťažné
         podklady.

      77     Komisia si myslí, že kvalitu technických ponúk vyhodnotila v súlade so súťažnými podkladmi a metodikou hodnotenia, ktorá bola
         stanovená pred otvorením ponúk, a to bez toho, aby sa dopustila akéhokoľvek nesprávneho posúdenia.

      78     Pokiaľ ide o nemožnosť zabezpečiť plnenie zmluvy medzi 1. aprílom a 27. júnom 2004, Komisia poznamenáva, že žiadna zmluvná
         strana okrem žalobcu nebola v stave splniť všetky administratívne a technické formality potrebné na poskytovanie služieb v priestoroch
         Komisie v lehote 6 týždňov od rozhodnutia o uzavretí zmluvy a menej ako mesiac od dátumu, kedy bolo možné podpísať zmluvu.
         Z tohto dôvodu Komisia požiadala žalobcu, aby naďalej poskytoval dané služby, ale žalobca napokon odmietol tejto žiadosti
         vyhovieť.

      79     Komisia preto zdôrazňuje, že v naliehavej situácii vyplývajúcej z nepredvídateľných okolností, ktoré nezavinil verejný obstarávateľ
         a ktoré môžu ohroziť záujmy Spoločenstva, musela použiť článok 126 ods. 1 písm. c) podrobných pravidiel. Preto podpísala predmetnú
         zmluvu s dodatkom, ktorý novej zmluvnej strane umožnil poskytovať služby „ex‑plant“, t. j. vo vlastných priestoroch, počas
         prechodného obdobia od 1. apríla do 19. mája 2004, a nie počas obdobia troch mesiacov, ako tvrdí žalobca.

      80     V tejto súvislosti Komisia pripomína, že musela čeliť nepredvídanému odstúpeniu viacerých inštitúcií od obstarávania, medziiným
         Európskeho parlamentu a Súdneho dvora. V predmetnom prípade súťažné podklady nestanovovali žiaden presný dátum na začatie
         poskytovania plnení, ale len to, že zmluva musí byť podpísaná pred 30. júnom 2004 a ponuky platia 9 mesiacov od 2. decembra
         2003. Navyše, WT bol vždy schopný plniť záväzky zo zmluvy zo sporného obstarávania, s čím však nemusel začať skôr ako 1. júla
         2004.

      81     Komisia ďalej popiera tvrdenie, podľa ktorého už v čase medziinštitucionálneho oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania
         vedela o ťažkostiach, ktoré vzniknú po odstúpení niektorých inštitúcií od verejného obstarávania. V skutočnosti sa problémy
         technického a administratívneho rázu, znemožňujúce plnenie zmluvy „in‑plant“ od 1. apríla 2004, objavili až na stretnutí s WT
         8. marca 2004. Komisia si preto myslí, že problémy boli známe až po uzavretí verejného obstarávania, čo ju prinútilo hľadať
         primerané riešenie.

      82     Komisia zdôrazňuje, že podľa súťažných podkladov sa licencia IATA mala vyžadovať až pred začatím plnenia zmluvy, čiže až po
         uzavretí verejného obstarávania. Navyše táto licencia vôbec nepatrí medzi kvalitatívne kritériá výberu účastníkov.

      83     WT namieta proti tvrdeniu, že by aktuálnej zmluvnej strane mala byť automaticky pridelená najvyššia známka.
      84     Pokiaľ ide o licencie IATA, WT zdôrazňuje, že mala všeobecnú licenciu na svoju činnosť v Belgicku a licencie IATA pre každú
         svoju agentúru. WT sa domnieva, že žiaden uchádzač, s výnimkou žalobcu, nemohol mať licenciu pre prevádzkáreň nachádzajúcu
         sa v priestoroch Komisie. WT navyše zdôrazňuje, že z prílohy 1 súťažných podkladov (ustanovenie 2.2) vyplýva, že disponovanie
         istým počtom licencií IATA na plnenie zmluvy vôbec nebolo podmienkou prípustnosti ponuky.

      85     Napokon, pokiaľ ide o počet pracovníkov, WT pripomína, že spĺňal podmienku uvedenú v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania.
         Disponoval totiž najmenej 70 pracovníkmi v Belgicku, s tým, že podľa neho mala väčšina týchto pracovníkov profesionálnu kvalifikáciu
         zodpovedajúcu článku 5.2 prílohy 1 súťažných podkladov.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      86     Na úvod treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že kvalita ponúk sa má vyhodnotiť na základe samotných ponúk,
         a nie na základe skúseností, ktoré uchádzač získal s verejným obstarávateľom pri predchádzajúcich zmluvách, alebo na základe
         kritérií výberu účastníkov, akým je aj technická spôsobilosť kandidátov, ktoré už boli overené vo fáze výberu kandidátov a ktoré
         nemožno opätovne zohľadniť pri porovnávaní ponúk (rozsudok Súdneho dvora z 20. septembra 1988, Beentjes, 31/87, Zb. s. 4635,
         bod 15, a rozsudok Esedra/Komisia, už citovaný, bod 158).

      87     V predmetnom prípade z článku 6 súťažných podkladov vyplýva, že kritériá hodnotenia ponúk sú dve, a to kvalita navrhovaných
         služieb a ponúkané ceny. Pokiaľ ide o kvalitu ponuky, tá sa vyhodnocuje na základe 4 kritérií: i) personál; ii) technické
         a logistické prostriedky; iii) riadenie a prenos informácií; iv) schopnosť vyjednať čo najlepšie tarify.

      88     Minulá skúsenosť žalobcu preto nemôže byť prekážkou existencie ponuky iného uchádzača, ktorý je schopný ponúknuť vyššiu kvalitu
         služieb ako on a primerane splniť štyri kritéria požadovanej kvality.

      89     Pokiaľ ide o počet pracovníkov, WT navrhol v časti č. 1 29 pracovníkov, zatiaľ čo žalobca ich navrhol 39. Odhad WT sa Komisii
         mohol javiť ako dôveryhodný, keďže produktivita a efektívnosť WT, ako boli objasnené v jednej z jej písomných odpovedí Súdu
         prvého stupňa a spomenuté v bode 65 vyššie, môžu odôvodňovať použitie nižšieho počtu pracovníkov oproti žalobcovi, a to bez
         ujmy na očakávanej kvalite plnení.

      90     Navyše je potrebné zdôrazniť, že ani rozpočtové nariadenie, ani podrobné pravidlá nevyžadujú, aby mal uchádzač v čase predloženia
         ponuky skutočne k dispozícii personál na plnenie záväzkov z budúcej zmluvy, ktorá by s ním mohla byť uzavretá. V skutočnosti
         musí byť vybratý uchádzač schopný začať poskytovať plnenia k dátumu určenému v zmluve, ktorá je výsledkom postupu verejného
         obstarávania, a nie predtým, ako je rozhodnuté, že s ním bude uzavretá zmluva. Vyžadovať od uchádzača, aby už v čase predloženia
         ponuky disponoval požadovaným počtom pracovníkov, by viedlo k privilegovaniu uchádzača, ktorý je aktuálne zmluvnou stranou,
         a teda k popretiu samotnej podstaty verejného obstarávania. V predmetnom prípade súťažné podklady od uchádzača vyžadovali
         len to, aby disponoval najmenej 70 pracovníkmi v Belgicku, čo WT spĺňal.

      91     Je potrebné pripomenúť, že ťažkosti s plnením zmluvy, s ktorými sa stretol WT, keď nebol schopný získať požadovanú licenciu
         IATA, a teda poskytovať služby interne od 1. apríla 2004, boli spojené s odstúpením niektorých inštitúcií od verejného obstarávania,
         čo vyvolalo potrebu uverejniť druhé oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania, a objavili sa až po rozhodnutí o uzavretí
         zmluvy. V skutočnosti sa tieto ťažkosti objavili až 8. marca 2004 počas stretnutia Komisie s WT. Preto je tvrdenie žalobcu,
         že ťažkosti WT s plnením zmluvy počas prvých troch mesiacov platnosti zmluvy neoprávňovali udelenie vysokej známky a mali
         viesť Komisiu k odstúpeniu od zmluvy, ktorú napokon podpísala s WT, irelevantné.

      92     V protiklade s tvrdením žalobcu zo znenia návrhu zmluvy pripojeného k súťažným podkladom vyplýva, že odstúpenie od zmluvy
         je len jednou z možností, ktoré sa ponúkajú danej inštitúcii. V predmetnom prípade teda Komisia usúdila, že uvedené služby
         neboli poskytnuté s prílišným omeškaním a že ich poskytnutie nespôsobilo neprijateľný časový sklz, aj vzhľadom na to, že WT
         začal poskytovať svoje služby 1. apríla 2004, a to za podmienok stanovených a upravených v dodatku k zmluve.

      93     Okrem toho, pri čítaní súťažných podkladov je zjavné, že schopnosť okamžite začať s poskytovaním plnení nepredstavovala kritérium
         hodnotenia kvality, keďže podklady stanovovali iba hraničný termín pre začatie poskytovania plnení, konkrétne 1. júl 2004.
         Skutočnosť, že WT nebol schopný poskytovať svoje služby interne od 1. apríla 2004, nemohla predstavovať porušenie súťažných
         podkladov, keďže tieto určovali iba hraničný termín pre začatie poskytovania plnení. WT totiž poskytovala služby „in‑plant“
         od 24. mája 2004, čiže viac ako mesiac pred hraničným termínom stanoveným v súťažných podkladoch.

      94     Pokiaľ ide o licenciu, ktorá sa špecificky týka plnenia zmluvy, v súťažných podkladoch sa uvádza, že „pred začatím činnosti…
         sa bude vyžadovať číslo licencie IATA, ktorá sa špecificky týka plnenia zmluvy, ako aj osvedčenie miestnych orgánov s pôsobnosťou
         v oblasti cestovných agentúr…“ [príloha 1 súťažných podkladov (ustanovenie 2.2)]. WT na pojednávaní uviedla, že 10. mája 2004
         získala licenciu „A“, ktorá sa vyžaduje pre následné získanie licencie IATA. V danom prípade WT získala licenciu IATA 18. mája
         2004. WT teda vyhovela požiadavkám súťažných podkladov, keďže uvedenú licenciu vlastnila pred 1. júlom 2004.

      95     Pokiaľ ide o použitie rokovacieho konania, článok 126 ods. 1 písm. c) podrobných pravidiel stanovuje, že „verejní obstarávatelia
         môžu použiť rokovacie konanie bez zverejnenia oznámenia o vyhlásení metódy verejného obstarávania… v miere, v akej je to zrejme
         nevyhnutné, ak nie je možné, z dôvodov mimoriadnej naliehavosti spôsobenej nepredvídateľnými udalosťami, ktoré sa nedajú pripísať
         verejným obstarávateľom a u ktorých je pravdepodobnosť, že budú ohrozovať záujmy spoločenstiev, dodržať lehoty stanovené pre
         ostatné postupy“.

      96     Pokiaľ ide o nepredvídateľnosť udalosti a jej nepripísateľnosť verejnému obstarávateľovi, treba poznamenať, že Komisia uverejnila
         nové oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania 29. júla 2003 v dôsledku odstúpenia iných inštitúcií od verejného obstarávania,
         čo spôsobilo istý posun v časovom rozvrhu. Komisia v odpovedi na jednu z písomných otázok Súdu prvého stupňa vysvetlila, že
         Parlament po predchádzajúcom súhlase s uverejnením oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania prejavil na stretnutí 3. júna
         2003 svoju neochotu zúčastniť sa daného verejného obstarávania. Parlament vyjadril výhrady, najmä pokiaľ ide o uzavretie zmluvy
         na základe rozdelenia verejného obstarávania na časti podľa miest plnenia. V nóte z 11. júna 2003 generálny riaditeľ pre personál
         Parlamentu oznámil nemožnosť dokončiť súťažné podklady zo strany Parlamentu do 30. októbra 2003. Akceptovanie lehoty navrhnutej
         Parlamentom by ohrozilo priebeh verejného obstarávania vo vzťahu k maximálnej dobe platnosti aktuálnej zmluvy, t. j. 31. marca
         2004. Dňa 8. júla 2003 Parlament oznámil svoje odstúpenie od verejného obstarávania, ktoré sa týkalo viacerých inštitúcií.
         Komisia tiež vysvetlila, že v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania nemohla špecifikovať dátum začatia poskytovania
         plnení, ale len hraničný dátum, pretože každá časť zmluvy mala svoje špecifiká, najmä rôzne dátumy plnenia, čo znemožnilo
         stanovenie jediného dátumu začatia poskytovania služieb pre všetky časti zmluvy. Navyše Komisia sa až na stretnutí 8. marca
         2004 dozvedela, že získanie licencie IATA, požadovanej na poskytovanie služieb „in‑plant“, je postup, ktorý si vyžaduje určitý
         čas, a môže tak spôsobiť určité omeškanie plnení.

      97     Z tohto dôvodu Komisia, aby zmiernila ťažkosti vyplývajúce z počiatočného odstúpenia inštitúcií od verejného obstarávania,
         požiadala žalobcu, aby poskytoval dané služby počas prechodného obdobia 6 až 8 týždňov, čo žalobca odmietol.

      98     Súd prvého stupňa sa preto domnieva, že časový rozvrh, narušený nepredvídateľným odstúpením niektorých inštitúcií a odmietnutie
         žalobcu poskytovať služby počas prechodného obdobia donútili Komisiu, aby s cieľom čeliť naliehavej situácii, s ktorou bola
         konfrontovaná, a zachovať kontinuitu služieb cestovnej agentúry, podpísala dodatok k zmluve, ktorý WT umožnil poskytovať služby
         „ex-plant“ od 1. apríla do 19. mája 2004.

      99     Navyše je zjavné, že Komisia nezohrala v odstúpeniach iných inštitúcií od verejného obstarávania žiadnu rolu, nemožno jej
         ich pripísať a nebolo možné ich predvídať, keďže výhrady Parlamentu sa objavili až po počiatočnom uverejnení oznámenia o vyhlásení
         verejného obstarávania.

      100   Pokiaľ ide o ohrozenie záujmov Spoločenstva, treba služby, ktorých sa týka táto vec a ktoré zabezpečujú takmer 57 000 služobných
         ciest ročne, považovať za tak závažné, že Komisia musela zabezpečiť ich kontinuitu, a to prostredníctvom použitia rokovacieho
         konania.

      101   Súd prvého stupňa konštatuje, že rokovacie konanie nebolo v rámci verejného obstarávania vôbec použité. V skutočnosti bol
         tento postup použitý iba na podpis dodatku k hlavnej zmluve, ktorý bol výsledkom postupu verejného obstarávania a bol podpísaný
         31. marca 2004. Jedinou úlohou dodatku bolo umožniť poskytovanie uvedených služieb „ex‑plant“ počas obdobia od 1. apríla do
         19. mája 2004 vzhľadom na odmietnutie žalobcu zabezpečovať služby počas prechodného obdobia.

      102   Súd prvého stupňa tiež usudzuje, že zo znenia súťažných podkladov vyplýva, že od uchádzača sa vyžadovalo, aby bol schopný
         poskytovať služby interne nie v čase predloženia ponuky, ale od 1. júla 2004. Keďže žalobca odmietol predĺžiť platnosť zmluvy
         po skončení platnosti rámcovej zmluvy 31. marca 2004, musela Komisia, aby zabezpečila kontinuitu služieb, nájsť nejaké zmluvné
         riešenie s WT. Je totiž legitímne, aby si predčasné poskytovanie služieb od 1. apríla 2004 vyžadovalo zmluvnú úpravu, najmä
         ak išlo o to, umožniť dočasné poskytovanie služieb „ex‑plant“. V tejto súvislosti je tiež potrebné zdôrazniť, že WT bol schopný
         splniť požiadavky stanovené v súťažných podkladoch, keďže mohol služby poskytovať interne od 24. mája 2004, t. j. viac ako
         mesiac pred hraničným termínom, ktorý stanovili dané súťažné podklady.

      103   Je preto vhodné domnievať sa, že podmienky stanovené v článku 126 ods. 1 písm. c) podrobných pravidiel boli splnené a použitie
         rokovacieho konania oprávnené.

      104   Napokon, pokiaľ ide o žalobný dôvod, ktorý žalobca uviedol vo svojej replike a ktorý je založený na porušení zásad rovnakého
         zaobchádzania a zákazu diskriminácie, zakotvených v článku 89 ods. 1 rozpočtového nariadenia, uvádzanie nových žalobných dôvodov
         v rámci prebiehajúceho konania je podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku zakázané, okrem prípadu, ak by sa žalobné dôvody
         zakladali na právnych alebo skutkových okolnostiach, ktoré sa objavili počas konania. Keďže tento žalobný dôvod nebol uvedený
         v žalobe a keďže sa nejedná o skutočnosť, ktorá sa objavila počas konania, musí byť žalobný dôvod vyhlásený za neprípustný.

      105   Vzhľadom na uvedené skutočnosti sa nezdá, že by sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho posúdenia kvality vybranej ponuky.
         Druhý žalobný dôvod preto treba zamietnuť.

      3.     O návrhu na predloženie dokumentov týkajúcich sa rozhodnutia o uzavretí zmluvy na časť č. 1
      106   V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania Súd prvého stupňa najmä požiadal vedľajšieho účastníka konania, aby predložil
         údaje týkajúce sa jeho ponuky. Súd prvého stupňa sa preto na základe listín spisu považuje za dostatočne informovaný na rozhodnutie
         sporu bez toho, aby musel Komisii nariadiť predloženie všetkých listín týkajúcich sa rozhodnutia o uzavretí zmluvy na časti
         č. 1, ako o to žiadal žalobca na základe článku 64 rokovacieho poriadku.

       O návrhoch na náhradu škody
      107   Z uvedených skutočností vyplýva, že Komisia sa nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia pri výbere úspešného uchádzača, ani
         neporušila rozpočtové nariadenie. Žalobca ďalej neuvádza žiadnu inú skutočnosť, okrem týchto dvoch žalobných dôvodov, ktorá
         by umožnila konštatovať protiprávnosť spôsobilú vyvolať vznik zodpovednosti Spoločenstva. Návrh na náhradu škody preto treba
         považovať za nedôvodný bez toho, aby sa Súd prvého stupňa musel vyjadriť o jeho prípustnosti.

      108   Z uvedených dôvodov treba žalobu zamietnuť ako celok.
       O trovách
      109   Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov Komisie
         a vedľajšieho účastníka konania, a to vrátane trov súvisiacich s konaním o nariadení predbežných opatrení.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy Komisie a vedľajšieho účastníka konania, ako aj trovy súvisiace s konaním o nariadení predbežných
            opatreniach.

               Pirrung

               Forwood

               Papasavvas

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. júla 2005.

               Tajomník

               Predseda komory

               H. Jung

               J. Pirrung

         Obsah
      Právny rámec
      Skutkové okolnosti
      Konanie a návrhy účastníkov konania
      O návrhoch na zrušenie rozhodnutí
      1.  O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 146 podrobných pravidiel a zo zjavne nesprávnom posúdení finančných
         ponúk

      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      O mzdových nákladoch
      O prevádzkových nákladoch
      O všeobecných nákladoch
      O systéme hmotnej zainteresovanosti
      2.  O druhom žalobnom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení kvality technických ponúk
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      3.  O návrhu na predloženie dokumentov týkajúcich sa rozhodnutia o uzavretí zmluvy na časť č. 1
      O návrhoch na náhradu škody
      O trovách
      * Jazyk konania: francúzština.