title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 23. marca 2015.#Julia Borghans proti Európskej komisii.#Verejná služba – Odmena – Pozostalostný dôchodok – Článok 27 prvý odsek prílohy VIII služobného poriadku – Rozvedený manžel zosnulého úradníka – Existencia výživného ku dňu smrti úradníka – Článok 42 prílohy VIII služobného poriadku – Lehota na podanie žiadosti o výpočet dôchodku.#Vec F-6/14.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (druhá komora)
      z 23. marca 2015 (*)

      „Verejná služba – Odmena – Pozostalostný dôchodok – Článok 27 prvý odsek prílohy VIII služobného poriadku – Rozvedený manžel zosnulého úradníka – Existencia výživného ku dňu smrti úradníka – Článok 42 prílohy VIII služobného poriadku – Lehota na podanie žiadosti o výpočet dôchodku“
      Vo veci F‑6/14,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu o ESAE na základe jej článku 106a,
      Julia Borghans, rozvedená manželka pána van Raana, zosnulého úradníka Európskej komisie, s bydliskom v Audergheme (Belgicko), v zastúpení:
         F. Van der Schueren a C. Lefèvre, avocats,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: J. Currall a A.‑C. Simon, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora),
      v zložení: predseda komory K. Bradley, sudcovia H. Kreppel (spravodajca) a M. I. Rofes i Pujol,
      tajomník: P. Cullen, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. novembra 2014,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Žalobou doručenou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 28. januára 2014 pani Borghans navrhuje zrušenie rozhodnutia, ktorým
         jej Európska komisia odmietla priznať pozostalostný dôchodok.

       Právny rámec
      2        Právny rámec zahŕňa články 27 a 42 prílohy VIII služobného poriadku úradníkov Európskej únie v znení pred nadobudnutím účinnosti
         nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1023/2013 z 22. októbra 2013, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov
         Európskej únie a Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“), ako aj nasledujúce
         ustanovenia služobného poriadku a uvedenej prílohy.

      3        Článok 79 služobného poriadku stanovuje:

      „Pozostalá manželka po úradníkovi alebo bývalom úradníkovi má nárok spôsobom ustanoveným v kapitole 4 prílohy VIII na pozostalostný
         dôchodok vo výške 60 % zo starobného dôchodku alebo podpory v invalidite, ktorý poberal zosnulý alebo ktorý, bez ohľadu na
         dĺžku služby alebo vek, by mu bol vyplácaný, keby naň mal nárok v čase svojej smrti.

      Pozostalostný dôchodok platený pozostalá manželka [pozostalej manželke – neoficiálny preklad] po úradníkovi, ktorý zomrel v čase, keď bol v jednom z administratívnych postavení uvedených v článku 35 [služobného poriadku],
         nemôže byť nižší ako životné minimum, ani ako 35 % z posledného základného platu, ktorý tento úradník dostal.

      …“
      4        Podľa článku 80 služobného poriadku:

      „Ak úradník alebo osoba, ktorá má nárok na starobný dôchodok alebo podporu v invalidite, zomrie a nezanechá po sebe manžela/manželku,
         ktorý/ktorá by mal/mala nárok na pozostalostný dôchodok, deti závislé na zosnulom/zosnulej v čase jeho smrti v zmysle článku
         2 prílohy VII [služobného poriadku] majú nárok na sirotský dôchodok podľa článku 21 prílohy VIII [služobného poriadku].

      Rovnaký nárok na dôchodok sa uplatní na deti, ktoré spĺňajú vyššie uvedené podmienky, v prípade smrti alebo nového manželstva
         uzatvoreného manželom/manželkou poberajúcim/poberajúcou pozostalostný dôchodok.

      Ak zomrie úradník alebo osoba majúca nárok na starobný dôchodok alebo podpor[u] v invalidite, ale podmienky uvedené v prvom
         odseku nie sú splnené, budú mať nezaopatrené deti v zmysle článku 2 prílohy VII [služobného poriadku] nárok na sirotský dôchodok
         v súlade s článkom 21 prílohy VIII [služobného poriadku]; dôchodok bude zodpovedať polovici dôchodku vypočítaného v súlade
         s uvedeným článkom.

      …“
      5        Článok 21 ods. 1 prvý pododsek prílohy VIII služobného poriadku znie takto:

      „Sirotský dôchodok stanovený v prvom, druhom a treťom odseku článku 80 služobného poriadku zodpovedá v prípade prvej siroty
         ôsmim desatinám pozostalostného dôchodku, na ktorý by mala nárok pozostalá manželka po úradníkovi alebo bývalom úradníkovi,
         poberajúcom starobný dôchodok alebo podporu v invalidite, pričom zníženia uvedené v článku 25 [tejto prílohy] sa nebudú brať
         do úvahy.“

       Skutkové okolnosti
      6        Žalobkyňa uzavrela 20. apríla 1991 manželstvo s pánom van Raanom, ktorý bol v tom čase úradníkom Komisie.

      7        Z tohto manželstva sa 10. septembra 1993 narodilo jedno dieťa.

      8        Rozsudkom z 15. júna 2004 Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) (Belgicko) rozviedol manželstvo
         na základe vzájomnej dohody pána van Raana a žalobkyne. V dohode o rozvode uzavretej 24. decembra 2003 (ďalej len „dohoda
         o rozvode“), ktorá bola prílohou uvedeného rozsudku, bolo stanovené, že od uvedeného dňa až do svojej smrti bude pán van Raan
         vyplácať žalobkyni výživné v sume vtedy určenej na 3 000 eur mesačne.

      9        Rozsudkom z 18. decembra 2007 zmierovací sudca kantónu Overijse‑Zaventem (Belgicko) na návrh pána van Raana od 1. septembra
         2006 zrušil výživné platené žalobkyni.

      10      Žalobkyňa sa 12. februára 2008 odvolala proti rozsudku zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007.

      11      Pán van Raan 2. marca 2008 zomrel.

      12      Nie je sporné, že po smrti pána van Raana Komisia nevyplácala žalobkyni pozostalostný dôchodok.

      13      Naopak od júla 2008 Komisia priznala dieťaťu zosnulého pána van Raana a žalobkyne sirotský dôchodok podľa článku 80 služobného
         poriadku, ktorého výška bola v súlade s článkom 21 ods. 1 prvým pododsekom prílohy VIII služobného poriadku stanovená na osem
         desatín zo sumy pozostalostného dôchodku, ktorý by žalobkyňa poberala, ak by mala nárok na takýto dôchodok (ďalej len „sirotský
         dôchodok v zvýšenej sadzbe“).

      14      V októbri 2011, keď nadobudlo plnoletosť, vstúpilo dieťa zosnulého pána van Raana a žalobkyne ako jeho dedič do konania o zrušenie
         výživného plateného žalobkyni začatého pred belgickými súdmi, ktoré v tom čase prebiehalo na Tribunal de première instance
         de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel).

      15      Rozsudkom z 25. marca 2013 Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) zrušil rozsudok zmierovacieho
         sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 a rozhodol, že pôvodný návrh zosnulého pána van Raana na zrušenie výživného
         stanoveného dohodou o rozvode v prospech žalobkyne je nedôvodný z dôvodu, že podmienky, od ktorých podľa dohody o rozvode
         záviselo zrušenie výživného, neboli splnené.

      16      Dieťa zosnulého pána van Raana a žalobkyne v postavení dediča pána van Raana súhlasilo s rozsudkom Tribunal de première instance
         de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013.

      17      Listom z 29. apríla 2013 žalobkyňa požiadala Komisiu, aby jej vyplatila pozostalostný dôchodok od apríla 2008, pričom vysvetlila,
         že vzhľadom na zrušenie rozsudku zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 rozsudkom Tribunal de première
         instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013, spĺňala kritéria vyžadované článkom 27 prílohy VIII služobného
         poriadku na poberanie takého dôchodku.

      18      Rozhodnutím z 3. júna 2013 (ďalej len „sporné rozhodnutie“) Komisia zamietla žiadosť žalobkyne, pričom sa oprela o okolnosť,
         že keďže žalobkyňa nepožiadala o výpočet svojho dôchodku do jedného roka odo dňa úmrtia pána van Raana, stratila svoj nárok
         podľa článku 42 prílohy VIII služobného poriadku.

      19      Podaním z 9. júla 2013 podala žalobkyňa proti spornému rozhodnutiu sťažnosť podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku.

      20      Rozhodnutím z 29. októbra 2013 menovací orgán zamietol sťažnosť z rovnakého dôvodu ako sporné rozhodnutie (ďalej len „rozhodnutie
         o zamietnutí sťažnosti“).

       Návrhy účastníkov konania
      21      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zrušil rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      22      Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
       Právny stav
       O predmete žaloby
      23      Podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie formálne smerujúce proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti majú v prípade,
         keď takéto rozhodnutie nemá samostatný obsah, za následok, že Súdu pre verejnú službu je predložený akt, proti ktorému bola
         sťažnosť podaná (pozri v tomto zmysle rozsudok Vainker/Parlament, 293/87, EU:C:1989:8, bod 8).

      24      Keďže v tomto prípade rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti nemá samostatný obsah, treba žalobu považovať za podanú proti samotnému
         spornému rozhodnutiu.

       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      25      Komisia sa domnieva, že návrhy na zrušenie sporného rozhodnutia sú neprípustné. Podľa Komisie totiž toto rozhodnutie iba potvrdzuje
         predchádzajúce implicitné rozhodnutie prijaté po smrti pána van Raana v roku 2008, ktorým administratíva odmietla priznať
         žalobkyni pozostalostný dôchodok, a ktoré žalobkyňa nenapadla v lehotách stanovených v článku 90 ods. 2 služobného poriadku.
         Komisia dodáva, že podľa ustálenej judikatúry možnosť podať žiadosť v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku – možnosť,
         ktorú žalobkyňa využila, keď listom z 29. apríla 2013 požiadala o pozostalostný dôchodok – neumožňuje úradníkovi alebo právnemu
         nástupcovi, aby sa odchýlili od lehôt stanovených článkami 90 a 91 služobného poriadku na podanie sťažnosti a žaloby tým,
         že nepriamo, prostredníctvom žiadosti, spochybnia skoršie rozhodnutie, ktoré nebolo napadnuté v lehotách, tak ako to bolo
         v tomto prípade.

      26      Žalobkyňa navrhuje zamietnutie námietky neprípustnosti vznesenej Komisiou.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      27      Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, žaloba o neplatnosť podaná proti rozhodnutiu, ktorým sa iba potvrdzuje skoršie, v stanovených
         lehotách nenapadnuté rozhodnutie, je neprípustná. Rozhodnutie iba potvrdzuje skoršie rozhodnutie, pokiaľ neobsahuje oproti
         skoršiemu aktu žiadnu novú skutočnosť a jeho vydaniu nepredchádzalo opätovné preskúmanie situácie adresáta tohto skoršieho
         aktu (rozsudok A/Komisia, F‑12/09, EU:F:2011:136, bod 119).

      28      V tomto prípade treba na úvod overiť, či, ako to tvrdí Komisia, došlo v roku 2008 k implicitnému rozhodnutiu, ktorým bol žalobkyni
         zamietnutý pozostalostný dôchodok z dôvodu, že nespĺňala podmienky uvedené v článku 27 prvom odseku prílohy VIII služobného
         poriadku.

      29      V tejto súvislosti článok 90 ods. 1 služobného poriadku stanovuje, že každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok,
         môže predložiť menovaciemu orgánu žiadosť, aby prijal rozhodnutie, ktoré sa jej týka, a že ak po uplynutí lehoty štyroch mesiacov
         odo dňa podania žiadosti nedostala dotknutá osoba žiadnu odpoveď, rovná sa to implicitnému rozhodnutiu o zamietnutí žiadosti.
         Z tohto ustanovenia vyplýva, že k rozhodnutiu implicitne zamietajúcemu úradníkovi právo môže v zásade dôjsť iba pod podmienkou,
         že úradník predtým predložil administratíve žiadosť o to, aby mu toto právo bolo priznané.

      30      Vo svojich písomných podaniach však Komisia uviedla, že žalobkyňa jej nezaslala žiadnu žiadosť o výplatu pozostalostného dôchodku.
         Pokiaľ ide o žalobkyňu, hoci vo svojej sťažnosti proti spornému rozhodnutiu skutočne spomenula existenciu takejto žiadosti
         a dokonca existenciu rozhodnutia, ktorým jej bol v roku 2008 zamietnutý pozostalostný dôchodok, následne vo svojich písomných
         podaniach a na pojednávaní potvrdila, že neexistuje žiadna žiadosť a rozhodnutie v tomto zmysle.

      31      Nie je teda preukázané, že Komisia implicitným rozhodnutím, ktoré vyplynulo z nečinnosti po žiadosti žalobkyne, odmietla priznať
         žalobkyni pozostalostný dôchodok.

      32      Navyše aj keby Komisia v rovnakom čase, ako priznala sirotský dôchodok v zvýšenej sadzbe dieťaťu zosnulého pána van Raana
         a žalobkyne, odmietla v roku 2008 implicitným rozhodnutím priznať žalobkyni pozostalostný dôchodok, nebolo by sa možné domnievať,
         že sporné rozhodnutie iba potvrdzuje toto implicitné rozhodnutie.

      33      Toto implicitné rozhodnutie by sa totiž mohlo zakladať iba na okolnosti, že žalobkyňa nespĺňala podmienky vyžadované článkom
         27 prvým odsekom prílohy VIII služobného poriadku na poberanie takéhoto pozostalostného dôchodku. Sporné rozhodnutie však
         bolo odôvodnené tým, že žalobkyňa nevyhovela požiadavkám týkajúcim sa lehoty uvedeným v článku 42 tej istej prílohy. Komisia
         teda v spornom rozhodnutí opätovne preskúmala situáciu žalobkyne na základe nových skutočností, ktoré mohli túto situáciu
         ovplyvniť.

      34      Z toho vyplýva, že námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou treba zamietnuť.

       O veci samej
       Tvrdenia účastníkov konania
      35      Proti spornému rozhodnutiu uvádza žalobkyňa v podstate jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 42 prílohy VIII služobného
         poriadku.

      36      V množstve výhrad formulovaných na podporu svojho žalobného dôvodu žalobkyňa vysvetľuje, že jej nemožno vytýkať, že do jedného
         roka po dni úmrtia pána van Raana nepožiadala o výpočet svojho pozostalostného dôchodku. K tomuto dňu už totiž pre rozsudok
         zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 nedostávala výživné, a preto nespĺňala podmienky stanovené
         v článku 27 prílohy VIII služobného poriadku. Žalobkyňa dodáva, že následne vyhovela ustanoveniam článku 42 prílohy VIII služobného
         poriadku tým, že v roku nasledujúcom po vyhlásení rozsudku Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa,
         Brusel) z 25. marca 2013, ktorý obnovil výživné, podala žiadosť o vyplácanie pozostalostného dôchodku.

      37      Komisia navrhuje zamietnutie tohto dôvodu.

      38      Komisia tvrdí, že bolo povinnosťou žalobkyne, aby dodržala lehotu určenú v článku 42 prílohy VIII služobného poriadku na podanie
         žiadosti o výpočet jej pozostalostného dôchodku. Podľa Komisie mala žalobkyňa do jedného roka po smrti pána van Raana informovať
         administratívu, že dohodou o rozvode jej bolo priznané výživné a že sa odvolala proti rozsudku z 18. decembra 2007, ktorým
         zmierovací sudca kantónu Overijse‑Zaventem toto výživné zrušil.

      39      Na pojednávaní Komisia spresnila, že ak by jej žalobkyňa bola oznámila túto informáciu, mohla Komisia podmieniť definitívne
         vyplácanie sirotského dôchodku v zvýšenej sadzbe dieťaťu zosnulého pána van Raana a žalobkyne tým, že nedôjde k zrušeniu rozsudku
         zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 zo strany Tribunal de première instance de Bruxelles (súd
         prvého stupňa, Brusel) a k spätnému obnoveniu výživného.

      40      Na pojednávaní ďalej Komisia na otázky Súdu pre verejnú službu uviedla, že v každom prípade sa žalobkyňa nikdy nemohla domáhať
         pozostalostného dôchodku, pretože ku dňu smrti pána van Raana nespĺňala podmienky vyžadované článkom 27 prílohy VIII služobného
         poriadku na to, aby sa ho domáhať mohla, t. j. podmienku, aby ku dňu smrti svojho bývalého manžela, ktorý bol úradníkom alebo
         bývalým úradníkom, mala voči nemu svoj vlastný nárok na výživné. Komisia dodáva, že je irelevantná okolnosť, že po smrti pána
         van Raana Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) zrušil rozsudok zmierovacieho sudcu kantónu
         Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 a v dôsledku toho obnovil výživné, ktoré bolo stanovené dohodou o rozvode. Rozhodnúť
         opačne by podľa Komisie znamenalo pripustiť, že za dané obdobie možno zákonne súčasne vyplácať pozostalostný dôchodok a sirotský
         dôchodok v zvýšenej sadzbe, čo nerešpektuje ustanovenia článku 80 služobného poriadku.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      –       Úvodné pripomienky
      41      Zatiaľ čo v spornom rozhodnutí a v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti sa Komisia pri zamietnutí žiadosti o výpočet pozostalostného
         dôchodku podanej žalobkyňou oprela o okolnosť, že žalobkyňa stratila svoje práva, pretože nepodala túto žiadosť v jednoročnej
         lehote uvedenej v článku 42 prílohy VIII služobného poriadku, vo svojom vyjadrení k žalobe a na pojednávaní Komisia tvrdila,
         že žalobkyňa nemala nikdy nárok na pozostalostný dôchodok, pretože z dôvodu, že ku dňu, keď zomrel jej bývalý manžel, nepoberala
         výživné, nespĺňala podmienky vyžadované článkom 27 prvým odsekom prílohy VIII služobného poriadku na to, aby sa mohla domáhať
         takéhoto dôchodku.

      42      V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry platí, že s výnimkou prípadu, ak má inštitúcia vymedzenú právomoc, jej nemožno
         povoliť, aby počas konania uvádzala náhradné odôvodnenie (rozsudok CP/Parlament, F‑8/13, EU:F:2014:44, bod 67, a tam citovaná
         judikatúra).

      43      Treba teda preskúmať, či Komisia, ktorá chcela predovšetkým nahradiť pôvodné odôvodnenie sporného rozhodnutia založené na
         tom, že žalobkyňa nerešpektovala článok 42 prílohy VIII služobného poriadku, novým odôvodnením založeným na tom, že žalobkyňa
         nepatrila do pôsobnosti článku 27 prvého odseku tejto prílohy, mala v danom prípade vymedzenú právomoc.

      44      Ako stanovuje článok 27 prvý odsek prílohy VIII služobného poriadku „rozvedený manžel/rozvedená manželka úradníka alebo bývalého
         úradníka má nárok na pozostalostný dôchodok, definovaný v tejto kapitole, ak po smrti [v čase smrti – neoficiálny preklad] svojho bývalého manžela/bývalej manželky môže odôvodniť [preukázať – neoficiálny preklad] svoj vlastný nárok na výživné od bývalého manžela/manželky na základe rozsudku súdu, alebo právoplatného úradne zaregistrovaného
         vysporiadania medzi ním/ňou a jeho bývalou manželkou/jej bývalým manželom“.

      45      Keď administratíva musí overiť, či rozvedený manžel úradníka alebo bývalého úradníka preukazuje, že má v čase smrti svojho
         bývalého manžela nárok na výživné v zmysle článku 27 prvého odseku prílohy VIII služobného poriadku, nemá žiadnu voľnú úvahu
         a je povinná nárok priznať alebo jeho priznanie zamietnuť podľa toho, či sa táto skutková okolnosť ukáže preukázaná alebo
         nie.

      46      V dôsledku toho, keďže administratíva má v tomto prípade vymedzenú právomoc na priznanie alebo odmietnutie priznania pozostalostného
         dôchodku uvedeného v článku 27 prvom odseku prílohy VIII služobného poriadku, Komisia mohla vo svojom vyjadrení k žalobe a na
         pojednávaní uviesť náhradné odôvodnenie založené na tom, že žalobkyňa nepatrila do pôsobnosti tohto ustanovenia.

      47      Prináleží teda Súdu pre verejnú službu, aby v prvom rade overil, či sa bolo možné domnievať, že žalobkyňa mala v dôsledku
         rozsudku Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013 nárok na pozostalostný dôchodok.

      48      V prípade kladnej odpovede bude povinnosťou Súdu pre verejnú službu, aby v druhom rade určil, či sa na žalobkyňu vzťahovala
         prekluzívna lehota upravená v článku 42 prílohy VIII služobného poriadku.

      –       O otázke, či žalobkyňa mala v dôsledku rozsudku Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca
         2013 nárok na pozostalostný dôchodok

      49      Ako už bolo uvedené, z článku 27 prvého odseku prílohy VIII služobného poriadku vyplýva, že priznanie pozostalostného dôchodku
         rozvedenému manželovi zosnulého úradníka alebo bývalého úradníka je podmienené tým, že preukáže „po smrti [v čase smrti –
         neoficiálny preklad] svojho bývalého manžela/bývalej manželky… svoj vlastný nárok na výživné od bývalého manžela/manželky na základe rozsudku
         súdu, alebo právoplatného úradne zaregistrovaného vysporiadania medzi ním/ňou a jeho bývalou manželkou/jej bývalým manželom“.

      50      V tomto prípade zo spisu vyplýva, že hoci dohoda o rozvode stanovovala, že pán van Raan bude vyplácať žalobkyni výživné v mesačnej
         sume 3 000 eur, toto výživné bolo od 1. decembra 2006 zrušené rozsudkom zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem, ktorý
         je v súlade s belgickým právom automaticky predbežne vykonateľný.

      51      Dňa 2. marca 2008, v deň smrti pána van Raana, a bez ohľadu na okolnosť, že žalobkyňa sa odvolala proti rozsudku zmierovacieho
         sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007, sa teda nebolo možné domnievať, že žalobkyňa mala podľa belgického práva
         svoj vlastný nárok na výživné od svojho bývalého manžela.

      52      Je pravda, že keď pán van Raan zomrel, rozsudok zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 nemal právnu
         silu rozhodnutej veci, keďže žalobkyňa sa, ako bolo uvedené, proti tomuto rozsudku odvolala. Z dôvodu predbežnej vykonateľnosti
         tohto rozsudku však žalobkyňa nemala žiadny právny titul, ktorý by jej dovoľoval vymáhať výživné.

      53      V dôsledku toho ku dňu smrti pána van Raana žalobkyňa nespĺňala podmienky stanovené v článku 27 prvom odseku prílohy VIII
         služobného poriadku na to, aby sa mohla domáhať pozostalostného dôchodku.

      54      Navyše Komisia sama uznala vo svojich písomných podaniach, že „článok 27 prílohy VIII služobného poriadku sa neuplatň[oval]“
         na situáciu žalobkyne v deň smrti pána van Raana.

      55      Nie je však sporné, že rozsudkom z 25. marca 2013 Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) zrušil
         rozsudok zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 a vyslovil, že pôvodná žiadosť zosnulého pána van
         Raana o zrušenie výživného stanoveného dohodou o rozvode, je nedôvodná.

      56      Treba určiť, či, ako to tvrdí žalobkyňa, zrušenie rozsudku vyhláseného v prvom stupni odvolacím súdom malo za následok, že
         jej bolo priznané právo na pozostalostný dôchodok v zmysle článku 27 prvého odseku prílohy VIII služobného poriadku.

      57      V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu pripomína, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré, tak ako článok 27 prvý odsek
         prílohy VIII služobného poriadku, neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah,
         treba obvykle vykladať autonómne a s poukazom na kontext ustanovenia a cieľ sledovaný danou právnou úpravou. Dokonca aj keď
         takýto výslovný odkaz chýba, uplatnenie práva Únie si predsa len môže vyžadovať odvolanie sa na právo členských štátov, pokiaľ
         súd Únie nemôže nájsť v práve Únie alebo vo všeobecných zásadách práva Únie kritériá, ktoré by mu umožnili spresniť obsah
         a rozsah daného ustanovenia práva Únie autonómnym výkladom (rozsudok Díaz García/Parlament, T‑43/90, EU:T:1992:120, bod 36).

      58      V tomto prípade, ako výslovne rozhodol Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev v rozsudku M/Súdny dvor (T‑172/01, EU:T:2004:108),
         pojem „výživné… na základe… vysporiadania medzi ním/ňou a jeho bývalou manželkou/jej bývalým manželom“ v zmysle článku 27
         prvého odseku prílohy VIII služobného poriadku, nemožno vykladať autonómne. Pojem vyživovacia povinnosť dohodnutá medzi bývalými
         manželmi z dôvodu ich rozvodu patrí naopak k majetkovým dôsledkom vyplývajúcim z rozsudku o rozvode vyhláseného na základe
         predpisov príslušného občianskeho práva (rozsudok M/Súdny dvor, EU:T:2004:108, bod 72).

      59      V dôsledku toho pri určení, či rozvedený manžel úradníka alebo bývalého úradníka preukáže, že má v čase smrti svojho bývalého
         manžela „vlastný nárok na výživné od bývalého manžela/manželky… na základe … vysporiadania medzi ním/ňou a jeho bývalou manželkou/jej
         bývalým manželom“, treba odkázať na zákon, ktorý upravuje účinky rozvodu, teda v tomto prípade na belgický zákon, podľa ktorého
         bol vyhlásený rozvod.

      60      Keďže má teda v belgickom práve zrušenie prvostupňového rozhodnutia odvolacím súdom za následok, že toto rozhodnutie zanikne
         so spätnou účinnosťou, rozsudok Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013 zrušujúci
         rozsudok zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 spôsobil, že tento rozsudok zmierovacieho sudcu
         spätne zanikol a obnovilo sa výživné upravené dohodou o rozvode, pričom sa treba domnievať, že toto výživné nebolo nikdy zrušené.

      61      Od 25. marca 2013, teda odo dňa vyhlásenia rozsudku Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel),
         sa vzhľadom na obnovenie práva žalobkyne na výživné upravené dohodou o rozvode od 1. septembra 2006 bolo treba nevyhnutne
         domnievať, že žalobkyňa podľa belgického práva v čase smrti pána van Raana preukazuje vlastný nárok na výživné od neho.

      62      Z toho vyplýva, že rozsudok Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013 mal za
         následok, že žalobkyňa opäť patrí medzi poberateľov pozostalostného dôchodku v zmysle článku 27 prvého odseku prílohy VIII
         služobného poriadku.

      63      Tento záver nemôže ovplyvniť námietka Komisie, podľa ktorej pri určení, či rozvedený manžel úradníka alebo bývalého úradníka
         môže poberať pozostalostný dôchodok na základe článku 27 prílohy VIII služobného poriadku, treba zohľadniť iba situáciu existujúcu
         v čase smrti úradníka alebo bývalého úradníka, bez prihliadnutia k prípadnej spätnej zmene tejto situácie. Vyhovieť takejto
         námietke by totiž znamenalo nerešpektovať belgické právo, podľa ktorého má zrušenie prvostupňového rozhodnutia o zrušení výživného
         odvolacím súdom za následok, že sa výživné obnoví so spätnou účinnosťou.

      64      Nemožno vyhovieť ani tvrdeniu Komisie, že priznanie práva na pozostalostný dôchodok žalobkyni odo dňa smrti pána van Raana
         nerešpektuje ustanovenia článku 80 tretieho odseku služobného poriadku.

      65      V tejto súvislosti je pravda, že ustanovenia článku 80 tretieho odseku služobného poriadku bránia tomu, aby bolo za rovnaké
         obdobie priznané rozvedenému manželovi úradníka alebo bývalého úradníka právo poberať pozostalostný dôchodok a zároveň dieťaťu
         uznanému za závislé od tohto úradníka alebo bývalého úradníka právo poberať sirotský dôchodok v zvýšenej sadzbe.

      66      V tomto prípade však rozsudok Tribunal de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013, ktorý
         mal za následok, že sa od 1. septembra 2006 obnovilo výživné platené žalobkyni na základe dohody o rozvode a v dôsledku toho
         vzniklo žalobkyni právo poberať pozostalostný dôchodok od smrti pána van Raana, zároveň so spätnou účinnosťou zbavil právneho
         základu rozhodnutie Komisie, ktorým bol od júla 2008 priznaný sirotský dôchodok v zvýšenej sadzbe dieťaťu zosnulého pána van
         Raana a žalobkyne.

      67      Napokon treba pripomenúť, že cieľom sledovaným článkom 27 prílohy VIII služobného poriadku je umožniť rozvedenému manželovi
         úradníka alebo bývalého úradníka, ktorý v čase jeho smrti od neho dostával výživné, aby po uvedenej smrti naďalej poberal
         prostriedky, ktoré mu zabezpečujú živobytie. Nič teda neodôvodňuje, aby bol rozvedený manžel úradníka alebo bývalého úradníka
         zbavený pozostalostného dôchodku, a teda prostriedkov, ktoré mu zabezpečujú živobytie, iba z dôvodu, nezávislého od jeho vôle,
         že výživné, ktoré poberal na základe vnútroštátneho práva, bolo pred smrťou úradníka alebo bývalého úradníka zrušené a neskôr
         po tejto smrti obnovené so spätnou účinnosťou.

      –       O otázke, či sa prekluzívna lehota upravená článkom 42 prílohy VIII služobného poriadku vzťahovala na žalobkyňu
      68      Podľa článku 42 prílohy VIII služobného poriadku „ak úradník alebo bývalý úradník poberajúci starobný dôchodok alebo podporu
         v invalidite zomrie a jeho oprávnení nástupcovia nepožiadajú o svoj dôchodok alebo svoju podporu do jedného roka odo dňa jeho
         úmrtia, stratia svoj nárok, pokiaľ nebude riadne preukázaný zásah vyššej moci“.

      69      Zo samotného znenia článku 42 prílohy VIII služobného poriadku vyplýva, že prekluzívna lehota, ktorú tento článok upravuje,
         sa uplatňuje iba v prípade právnych nástupcov zosnulého úradníka alebo bývalého úradníka, ktorí ku dňu úmrtia majú nárok na
         dôchodok alebo podporu.

      70      V dôsledku toho do pôsobnosti článku 42 prílohy VIII služobného poriadku nepatrí prípad právnych nástupcov zosnulého úradníka
         alebo bývalého úradníka, ktorí, tak ako v tomto prípade, ku dňu úmrtia úradníka nie sú nositeľmi nároku na dôchodok alebo
         podporu, ale tento nárok im je priznaný po uvedenom úmrtí a so spätnou účinnosťou z dôvodu prijatia rozhodnutia vnútroštátneho
         súdu.

      71      V tomto prípade, ako už bolo uvedené, žalobkyňa ku dňu smrti pána van Raana nemala nárok na pozostalostný dôchodok, pretože
         výživné upravené dohodou o rozvode bolo predtým zrušené rozsudkom zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra
         2007 a ešte nebolo odvolacím súdom obnovené so spätnou účinnosťou.

      72      Keď sa za týchto okolností Komisia v spornom rozhodnutí oprela o skutočnosť, že z dôvodu, že žalobkyňa nepožiadala o výpočet
         svojho dôchodku do jedného roka po smrti pána van Raana, stratila svoj nárok na základe článku 42 prílohy VIII služobného
         poriadku, dopustila sa nesprávneho právneho posúdenia.

      73      Otázkou zostáva, či žalobkyňa bola napriek tomu povinná podať svoju žiadosť o výpočet pozostalostného dôchodku v určitej lehote.

      74      V tejto súvislosti z dôvodu, že v služobnom poriadku nie je obsiahnuté ustanovenie ukladajúce právnym nástupcom zosnulého
         úradníka alebo bývalého úradníka, ktorí sa nachádzajú v situácii uvedenej v bode 70 tohto rozsudku, lehotu na podanie žiadosti
         o výpočet ich dôchodku alebo podpory, prináleží Súdu pre verejnú službu, aby vyplnil túto medzeru (pozri analogicky, pokiaľ
         ide o lehotu na podanie žaloby v sporoch medzi Európskou investičnou bankou a jej zamestnancami, rozsudok Dunnett a i./EIB,
         T‑192/99, EU:T:2001:72, bod 51).

      75      Zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, ktoré sú všeobecnými zásadami práva Únie, totiž bránia tomu, aby inštitúcie
         a fyzické osoby mohli konať bez časového obmedzenia, čo by mohlo najmä ohroziť stabilitu nadobudnutých právnych postavení,
         a vyžadujú rešpektovanie primeranej lehoty (pozri analogicky, pokiaľ ide o lehotu na podanie žiadosti o náhradu škody, uznesenie
         Marcuccio/Komisia, T‑157/09 P, EU:T:2010:403, bod 42).

      76      Súd pre verejnú službu sa teda domnieva, že zásada právnej istoty ukladá právnym nástupcom zosnulého úradníka alebo bývalého
         úradníka, ktorí sa nachádzajú v situácii uvedenej v bode 70 tohto rozsudku, povinnosť, aby požiadali o výpočet svojho dôchodku
         alebo podpory v primeranej lehote, ktorá začína plynúť odo dňa doručenia vnútroštátneho súdneho rozhodnutia, na základe ktorého
         im bol nárok na dôchodok alebo podporu priznaný so spätnou účinnosťou.

      77      V tomto prípade, hoci dokumenty v spise neumožňujú presne určiť deň, keď bol rozsudok Tribunal de première instance de Bruxelles
         (súd prvého stupňa, Brusel) z 25. marca 2013 doručený žalobkyni, k tomuto doručeniu nevyhnutne došlo najskôr 25. marca 2013.

      78      Žalobkyňa však požiadala o výpočet svojho pozostalostného dôchodku už 29. apríla 2013, teda v lehote, ktorú treba vzhľadom
         na dané okolnosti považovať za primeranú.

      79      Treba sa preto domnievať, že žalobkyňa nestratila svoj nárok na pozostalostný dôchodok, keď požiadala o jeho výpočet.

      80      Komisia napriek tomu tvrdí, že žalobkyňa ju mala do jedného roka od smrti pána van Raana prinajmenšom informovať o svojej
         osobnej situácii a predovšetkým jej oznámiť, že podľa dohody o rozvode mala voči pánovi van Raanovi pohľadávku na výživné,
         že toto výživné bolo zrušené rozsudkom zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z 18. decembra 2007 a že na Tribunal
         de première instance de Bruxelles (súd prvého stupňa, Brusel) stále prebieha konania o odvolaní, ktoré podala proti tomuto
         rozsudku.

      81      Zo znenia, ani zo štruktúry článku 42 prílohy VIII služobného poriadku však nemožno vyvodiť, že by žalobkyňa bola povinná
         poskytnúť Komisii informácie tejto povahy, keďže toto ustanovenie sa obmedzuje na to, že ukladá právnym nástupcom zosnulého
         úradníka alebo bývalého úradníka, ktorí skutočne majú nárok na dôchodok alebo na dávku, lehotu na podanie žiadosti o výpočet
         ich dôchodku.

      82      Skutočnosť, že žalobkyňa neposkytla Komisii informácie o svojej osobnej situácii, predovšetkým o odvolaní, ktoré podala proti
         rozsudku zmierovacieho sudcu kantónu Overijse‑Zaventem z18. decembra 2007, preto nemá žiadny význam pre otázku, či včas požiadala
         o výpočet svojho pozostalostného dôchodku.

      83      Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že sporné rozhodnutie treba zrušiť bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné výhrady
         vznesené na podporu jediného žalobného dôvodu.

       O trovách
      84      Podľa článku 101 rokovacieho poriadku, ak nestanovujú ustanovenia ôsmej kapitoly hlavy II uvedeného rokovacieho poriadku inak,
         účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania druhého
         účastníka konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 102 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku, ak si to
         vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie, môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech,
         znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť iba časť trov konania, ktoré vznikli druhému účastníkovi konania, alebo
         mu vôbec nemusí uložiť povinnosť nahradiť trovy konania.

      85      Z odôvodnenia tohto rozsudku vyplýva, že Komisia je účastníkom konania, ktorý nemal vo veci úspech. Okrem toho žalobkyňa vo
         svojich návrhoch výslovne navrhla, aby bola Komisia povinná nahradiť trovy konania. Keďže okolnosti prejednávanej veci neodôvodňujú
         uplatnenie ustanovení článku 102 ods. 1 rokovacieho poriadku, musí Komisia znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná
         nahradiť trovy konania, ktoré vznikli žalobkyni.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU(druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie z 3. júna 2013, ktorým Európska komisia odmietla priznať pozostalostný dôchodok pani Borghansovej, sa zrušuje.
      2.      Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila pani Borghans.

               Bradley

               Kreppel

               Rofes i Pujol

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 23. marca 2015.

               Tajomníčka

                     Predseda komory

               W. Hakenberg

                     K. Bradley

         * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 3. mája 2017.#Gfi PSF Sàrl proti Európskej komisii.#Verejné zákazky na poskytovanie služieb – Verejné obstarávanie – Rozvoj, údržba, vývoj a technická podpora pre internetové stránky – Odmietnutie ponuky uchádzača – Prijatá ponuka, ktorá už bola otvorená – Článok 111 ods. 4 písm. b) nariadenia o rozpočtových pravidlách.#Vec T-200/16.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 21. septembra 2016.#Trestné konanie proti Etablissements Fr. Colruyt NV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hof van beroep te Brussel.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2011/64/EÚ – Článok 15 ods. 1 – Slobodné stanovenie maximálnych maloobchodných cien tabakových výrobkov výrobcami a dovozcami – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca predaj takýchto výrobkov maloobchodníkmi za nižšie ceny, než sú ceny uvedené na kontrolnej známke – Voľný pohyb tovaru – Článok 34 ZFEÚ – Spôsoby predaja – Článok 101 ZFEÚ vykladaný v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ.#Vec C-221/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 21. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2011/64/EÚ — Článok 15 ods. 1 — Slobodné stanovenie maximálnych maloobchodných cien tabakových výrobkov výrobcami a dovozcami — Vnútroštátna právna úprava zakazujúca predaj takýchto výrobkov maloobchodníkmi za nižšie ceny, než sú ceny uvedené na kontrolnej známke — Voľný pohyb tovaru — Článok 34 ZFEÚ — Spôsoby predaja — Článok 101 ZFEÚ vykladaný v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ“
      Vo veci C‑221/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Brussel (Odvolací súd Brusel, Belgicko) z 5. mája 2015 a doručený Súdnemu dvoru 13. mája 2015, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

         Etablissements Fr. Colruyt NV,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory A. Arabadžiev (spravodajca), sudcovia J.‑C. Bonichot a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: N. Wahl,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. februára 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Etablissements Fr. Colruyt NV, v zastúpení: R. Verstraeten a H. de Bauw, advocaten,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: pôvodne N. Zimmer, J. Van Holm a M. Jacobs, neskôr J. Van Holm a M. Jacobs, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Fromont, advocaat,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, D. Colas, J. Bousin a S. Ghiandoni, splnomocnení zástupcovia,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, A. Brigas Afonso, a M. Rebelo, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: E. Manhaeve, H. van Vliet, a F. Tomat, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. apríla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 15 ods. 1 smernice Rady 2011/64/EÚ z 21. júna 2011 o štruktúre a sadzbách spotrebnej dane z tabakových výrobkov (Ú. v. EÚ L 176, 2011, s. 24), v spojení s článkami 20 a 21 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), článku 34 ZFEÚ, ako aj článku 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ.

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci trestného konania začatého proti Établissements Fr. Colruyt NV (ďalej len „Colruyt“) v súvislosti s predajom touto spoločnosťou tabakových výrobkov za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 2, 3, 9 a 10 smernice 2011/64 uvádzajú:

                        „(2)

                        Právne predpisy Únie, ktoré sa týkajú zdaňovania tabakových výrobkov, potrebujú zabezpečiť správne fungovanie vnútorného trhu a zároveň vysokú úroveň ochrany zdravia…

                        (3)

                        Jedným z cieľov Zmluvy o fungovaní Európskej únie je zachovať hospodársku úniu s vlastnosťami, ktoré sú podobné tým na domácom trhu, so zdravou konkurenciou. V oblasti tabakových výrobkov to podmieňuje, aby spotrebné dane vyrubené na tieto produkty v členských krajinách neznehodnocovali konkurenčné podmienky a neobmedzovali voľný pohyb týchto produktov v rámci Únie.

                  …

                        (9)

                        Harmonizácia štruktúr spotrebných daní musí viesť najmä k tomu, aby konkurencia medzi kategóriami tabakových výrobkov patriacich do rovnakej skupiny nebola následkom zdanenia znehodnotená a aby došlo k otvoreniu národných trhov členských krajín.

                        (10)

                        Nevyhnutné požiadavky voľnej súťaže zahŕňajú voľnú tvorbu cien všetkých skupín tabakových výrobkov.“

               4

               Článok 1 tejto smernice nachádzajúci sa kapitole 1 nazvanej „Predmet úpravy“ stanovuje:
               „Táto smernica určuje všeobecné zásady harmonizácie štruktúry a sadzieb spotrebných daní, ktorým podliehajú tabakové výrobky v členských krajinách.“

               5

               Článok 7 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice znie takto:
               „Cigarety vyrobené v Únii a dovezené z tretích krajín podliehajú v každom z členských štátov percentuálnej spotrebnej dani z cigariet, vypočítanej podľa maximálnej maloobchodnej ceny vrátane cla, ako aj špecifickej spotrebnej dani z cigariet vypočítanej na základe jednotky množstva.“

               6

               Článok 15 ods. 1 tej istej smernice znie:
               „Výrobcovia alebo prípadne ich zástupcovia alebo splnomocnenci v Únii, ako aj dovozcovia z tretích krajín voľne stanovujú pre každý zo svojich výrobkov a pre každý členský štát, v ktorom majú byť tieto výrobky dané do obehu, maximálnu maloobchodnú cenu.
               Prvý pododsek však nemôže byť postavený proti presadzovaniu vnútroštátnych systémov právnych predpisov o dozore nad cenami alebo dodržiavaní predpísaných cien, za predpokladu, že sú zlučiteľné s právnymi predpismi Únie.“

         Belgické právo

               7

               Článok 7 ods. 2a bod 1 wet betreffende de bescherming van de gezondheid van de gebruikers op het stuk van de voedingsmiddelen en andere producten (zákona o ochrane zdravia spotrebiteľa v oblasti potravín a iných tovarov, Belgisch Staatsblad z 8. apríla 1977, s. 4501), z 24. januára 1977, vo svojom znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej (ďalej len „zákon o ochrane zdravia“), stanovuje:
               „Reklama a sponzorovanie tabakových výrobkov, výrobkov na tabakovej báze a podobných výrobkov, ďalej len tabakových výrobkov, je zakázaná.
               Reklamou alebo sponzorovaním sa rozumie každé oznámenie alebo konanie, ktoré sa priamo alebo nepriamo snaží podporiť predaj, bez ohľadu na miesto, použité komunikačné prostriedky alebo použitú techniku.“

         Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Colruyt v Belgicku prevádzkuje pod vlastným menom viacero supermarketov.

               9

               V nadväznosti na vyšetrovanie federale overheidsdienst van volksgezondheid (verejná federálna služba verejného zdravia, Belgicko), openbaar ministerie (prokuratúra, Belgicko) konštatovala, že Colruyt vo svojich supermarketoch robila reklamu tabakovým výrobkom, ktorá je podľa článku 7, ods. 2a bodu 1 zákona o ochrane zdravia zakázaná. Colruyt takto predávala rôzne tabakové výrobky:

                        —

                        za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch,

                        —

                        s množstevnou zľavou, ktorá bola zverejnená na žltočervenom pozadí na etikete na polici,

                        —

                        s dočasnou všeobecnou zľavou vo výške 3 % pre všetkých zákazníkov,

                        —

                        so všeobecnou zľavou vo výške 3 % pre určité skupiny osôb, konkrétne členov mládežníckych hnutí prostredníctvom tzv. „kampkorting“ (doslovne „kempová zľava“).

               10

               Rozhodnutím Correctionele rechtbank te Brussel (Trestný súd Brusel, Belgicko) z 10. mája 2013 bola Colruyt odsúdená najmä na pokutu vo výške 270000 eur za porušenie tohto ustanovenia.

               11

               Colruyt podala odvolanie proti tomuto rozsudku na Hof van beroep te Brussel (Odvolací súd Brusel, Belgicko), pričom najmä tvrdí, že zákaz uplatňovať nižšie maloobchodné ceny než sú ceny, ktoré výrobca alebo dovozca uviedli na kontrolnej zámke umiestnenej na tabakových výrobkoch, je nezlučiteľné s článkom 15 ods. 1 smernice 2011/64, článkom 34 ZFEÚ a článkom 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ.

               12

               Za týchto okolností Hof van beroep te Brussel (Odvolací súd Brusel) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Bráni článok 15 ods. 1 smernice 2011/64, prípadne v spojení s článkami 20 a 21 Charty, vnútroštátnej úprave, ktorá zaväzuje maloobchodníkov k rešpektovaniu minimálnych cien tým, že im zakazuje použiť pre tabakové výrobky cenu, ktorá je nižšia ako cena stanovená výrobcom/dovozcom na kontrolnej známke?

                        2.

                        Bráni článok 34 ZFEÚ vnútroštátnemu opatreniu, ktoré zaväzuje maloobchodníkov k rešpektovaniu minimálnych cien tým, že im zakazuje použiť pre tabakové výrobky cenu, ktorá je nižšia ako cena stanovená výrobcom/dovozcom na kontrolnej známke?

                        3.

                        Bráni článok 4 ods. 3 ZFEÚ v spojení s článkom 101 ZFEÚ vnútroštátnemu opatreniu, ktoré zaväzuje maloobchodníkov k rešpektovaniu minimálnych cien tým, že im zakazuje použiť pre tabakové výrobky cenu, ktorá je nižšia ako cena stanovená výrobcom/dovozcom na kontrolnej známke?“

         O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

               13

               Belgická vláda tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný z dôvodu, že po prvé článok 7 ods. 2a bod 1 zákona o ochrane zdravia nesúvisí s predmetom sporu vo veci samej, keďže maloobchodné predajné ceny tabakových výrobkov sú upravené inými ustanoveniami belgického práva. Po druhé tvrdí, že výklad smernice 2011/64 je irelevantný pre vyriešenie tohto sporu, pretože cieľom uvedeného článku 7 ods. 2a bod 1 nebolo prebrať túto smernicu do belgického práva. Po tretie sa domnieva, že vnútroštátny súd nespĺňa podmienky stanovené článkom 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, keďže neobsahuje dostatok informácií o vecnom a právnom rámci uvedeného sporu, ani konkrétne dôvody, ktoré viedli vnútroštátny súd k tomu, aby si kládol otázku výkladu ustanovení práva Únie. Francúzska vláda tiež vyjadruje pochybnosti o prípustnosti tohto návrhu.

               14

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Odmietnuť rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý položil vnútroštátny súd, možno len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k existencii alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (rozsudok zo 16. júla 2015, Sommer Antriebs‑ und Funktechnik, C‑369/14, EU:C:2015:491, bod 32 a citovaná judikatúra).

               15

               Pokiaľ ide o prvý dôvod neprípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania, stačí pripomenúť, že v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ Súdnemu dvoru neprináleží, aby posudzoval výklad ustanovení vnútroštátneho práva alebo rozhodoval, či je ich výklad vnútroštátnym súdom správny (rozsudok zo 7. októbra 2010, dos Santos Palhota a i, C‑515/08, EU:C:2010:589, bod 18).

               16

               Pokiaľ ide o druhý dôvod neprípustnosti predložený belgickou vládou, nie je zjavné, že by situácia sporná vo veci samej bola vylúčená z pôsobnosti smernice 2011/64 alebo aspoň, že by článok 7 ods. 2a bod 1 zákona o ochrane zdravia nemohol brániť potrebnému účinku niektorých ustanovení tejto smernice a že požadovaný výklad uvedenej smernice nemá nijaký vzťah so skutočnosťou alebo predmetom sporu vo veci samej. Navyše táto námietka sa týka vecnej stránky prvej prejudiciálnej otázky.

               17

               Pokiaľ ide o tretí dôvod neprípustnosti, je namieste konštatovať, že vnútroštátny súd v prejednávanej veci opísal právny a skutkový rámec sporu vo veci samej dostatočne presne na to, aby umožnil Súdnemu dvoru užitočne odpovedať na otázky, ktoré mu boli položené, a aby sa dotknutým osobám uvedeným v článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie umožnilo predložiť pripomienky. Navyše návrhu na začatie prejudiciálneho konania umožňuje pochopiť, že vnútroštátny súd má pochybnosti, pokiaľ ide o zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej s ustanoveniami práva Únie, ktorých výklad sa požaduje, a že v prípade nezlučiteľnosti tejto právnej úpravy s uvedenými ustanoveniami by sa obvinenia vznesené proti Colruyt považovali za nedôvodné.

               18

               Vzhľadom na predchádzajúce treba dospieť k záveru, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               19

               Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 15 ods. 1 smernice 2011/64 s prihliadnutím na články 20 a 21 Charty má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch.

               20

               Ako vyplýva z článku 1 smernice 2011/64, jej cieľom je určiť všeobecné zásady harmonizácie štruktúry a sadzieb spotrebnej dane, ktorým podliehajú tabakové výrobky v členských štátoch. Táto smernica teda patrí do daňovej právnej úpravy Únie uplatňujúcej sa na tabakové výrobky, ktorej cieľom je v zmysle odôvodnenia 2 uvedenej smernice najmä zabezpečiť riadne fungovanie vnútorného trhu.

               21

               Z odôvodnenia 3 smernice 2011/64 navyše vyplýva, že na účely dosiahnutia tohto cieľa sa táto smernica snaží zabezpečiť, aby uplatnenie daní, ktoré zaťažujú spotrebu tabakových výrobkov, v rámci členských štátov, neskresľovalo podmienky hospodárskej súťaže a nebránilo voľnému pohybu týchto výrobkov v Únii. Osobitne odôvodnenie 9 tejto smernice uvádza, že harmonizácia štruktúr spotrebných daní musí viesť najmä k tomu, aby konkurencia medzi kategóriami tabakových výrobkov patriacich do rovnakej skupiny nebola následkom zdanenia znehodnotená a aby došlo k otvoreniu národných trhov členských krajín.

               22

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že cieľom smernice 2011/64 je zaručiť riadne fungovanie vnútorného trhu, pokiaľ ide o uplatnenie spotrebnej dane z tabakových výrobkov v rámci členských štátov.

               23

               Článok 15 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice sa musí vykladať s ohľadom na tento cieľ. Stanovuje, že výrobcovia alebo prípadne ich zástupcovia alebo splnomocnenci v Únii, ako aj dovozcovia z tretích krajín voľne stanovujú pre každý zo svojich výrobkov a pre každý členský štát, v ktorom majú byť tieto výrobky dané do obehu, maximálnu maloobchodnú cenu, a to s cieľom zaručiť účinnú hospodársku súťaž medzi nimi.

               24

               Súdny dvor už rozhodol, že cieľom tohto ustanovenia je na jednej strane zabezpečiť, aby stanovenie vymeriavacieho základu na výpočet proporcionálnej spotrebnej dane tabakových výrobkov, t. j. maximálnej maloobchodnej ceny týchto výrobkov, podliehalo rovnakým pravidlám vo všetkých členských štátoch, a na druhej strane zachovať slobodu týchto hospodárskych subjektov, ktorá im umožní skutočne profitovať z konkurenčnej výhody vyplývajúcej z prípadne nižších výrobných nákladov (pozri analogicky rozsudok zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko, C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 36).

               25

               Navyše uvedené ustanovenie patrí do systému zdaňovania tabaku, z čoho vyplýva, že cena určená zo strany výrobcu alebo dovozcu a schválená verejným orgánom predstavuje maximálnu cenu a ako taká sa dodržiava na všetkých stupňoch distribučného reťazca až po predaj spotrebiteľovi, aby sa predchádzalo zásahom do integrity daňových výnosov prekročením tejto ceny (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. marca 2010, Komisia/Francúzsko, C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 43).

               26

               Článok 15 ods. 1 prvý pododsek smernice 2011/64 má teda za cieľ zaručiť, aby uplatnenie pravidiel týkajúcich sa spotrebných daní z tabakových výrobkov nepoškodzovalo ciele hospodárskej súťaže, čo znamená, ako vyplýva z odôvodnenia 10 tejto smernice, uplatnenie režimu cien slobodne určovaných výrobcami alebo dovozcami pre všetky kategórie tabakových výrobkov.

               27

               Súdny dvor teda v podstate rozhodol, že článok 15 ods. 1 smernice 2011/64 nemožno vykladať tak, že bráni právnej úprave, ktorá na účely predaja tabakových výrobkov dovezených do krajiny alebo v nej vyrobených spotrebiteľovi, stanovuje povinnosť uplatniť predajnú cenu, konkrétne cenu napísanú na kontrolnej známke, pod podmienkou, že táto cena bola slobodne stanovená výrobcom alebo dovozcom (pozri analogicky rozsudok zo 16. novembra 1977, GB‑Inno‑BM, 13/77, EU:C:1977:185, body 63 a 64).

               28

               Pokiaľ ide o prejednávanú vec, také ustanovenie vnútroštátnej úpravy, akým je článok 7 ods. 2a bod 1 zákona o ochrane zdravia, ktoré podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom zakazuje maloobchodníkom najmä predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch, má určite za následok, vzhľadom na osobitnosti mechanizmu zdaňovania tabakových výrobkov, uloženie povinnosti týmto hospodárskym subjektom, aby pri predaji takýchto výrobkov spotrebiteľovi uplatnili cenu uvedenú na kontrolnej známke. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru však nevyplýva, že by cieľom tohto ustanovenia bolo upravovať stanovenie ceny uvádzanej výrobcom alebo dovozcom na uvedenej kontrolnej známke, ani že by sa toto ustanovenie iným spôsobom dotýkalo uplatnenia spotrebnej dane z tabakových výrobkov.

               29

               Preto takéto vnútroštátne ustanovenie nespadá pod situáciu upravenú článkom 15 ods. 1 smernice 2011/64. V dôsledku toho toto ustanovenie nebráni uvedenej právnej úprave.

               30

               Tento výklad nespochybňuje ani tvrdenie spoločnosti Colruyt, podľa ktorého skutočnosť, že sa maloobchodníkom neprizná sloboda v zmysle uvedené článku 15 ods. 1 stanoviť predajnú cenu tabakových výrobkov pre spotrebiteľa, predstavuje neodôvodnenú diskrimináciu medzi maloobchodníkmi, ktorí sú súčasne importérmi, a maloobchodníkmi, ktorí nie sú importérmi, a to v rozpore s článkami 20 a 21 Charty. Tieto ustanovenia Charty totiž v nijakom prípade nemôžu mať za účinok rozšírenie pôsobnosti smernice 2011/64 na stanovenie minimálnych cien uplatňovaných maloobchodníkmi, ktoré v zásade nie je dotknuté uplatnením spotrebnej dane na tabakové výrobky.

               31

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 15 ods. 1 smernice 2011/64 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch, pod podmienkou, že táto cena bola slobodne stanovená výrobcom alebo dovozcom.

         O druhej otázke

               32

               Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 34 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch.

               33

               Článok 34 ZFEÚ zakazuje medzi členskými štátmi množstevné obmedzenia dovozu a všetky opatrenia s rovnocenným účinkom. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že každé opatrenie členského štátu, ktoré môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Únie, sa má považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle tohto ustanovenia (rozsudky z 11. júla 1974, Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, bod 5, a z 23. decembra 2015, Scotch Whisky Association a i, C‑333/14, EU:C:2015:845, bod 31).

               34

               Preto sú opatrenia s rovnakým účinkom prekážkami voľného pohybu tovaru vyplývajúcimi pri neexistencii harmonizácie právnych poriadkov z uplatnenia na tovary s pôvodom v iných členských štátoch, kde sú tieto tovary zákonne vyrábané alebo uvádzané na trh, pravidiel týkajúcich sa podmienok, ktorým musia zodpovedať tieto tovary, aj keď sú tieto pravidlá nerozdielne uplatniteľné na všetky tovary (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. februára 1979, Rewe‑Zentral, nazývaný Cassis de Dijon, 120/78, EU:C:1979:42, body 6, 14 a 15).

               35

               Vnútroštátne ustanovenia obmedzujúce alebo zakazujúce určité spôsoby predaja nie sú spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne narušiť obchod medzi členskými štátmi v zmysle tejto judikatúry, ak sa tieto ustanovenia na jednej strane týkajú všetkých dotknutých subjektov vykonávajúcich svoju činnosť na vnútroštátnom území a na druhej strane sa rovnakým spôsobom týkajú z právneho aj zo skutkového hľadiska predaja domácich výrobkov, ako aj výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov. Ak sú totiž tieto podmienky splnené, uplatnenie predpisov tohto typu na predaj výrobkov, ktoré pochádzajú z iného členského štátu a zodpovedajú pravidlám tohto štátu, nie je takej povahy, aby bránilo prístupu týchto výrobkov na trh alebo mu v tom bránilo viac ako prístupu domácich výrobkov (rozsudok z 10. februára 2009, Komisia/Taliansko, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 36).

               36

               V dôsledku toho sa za opatrenia s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia dovozu v zmysle článku 34 ZFEÚ musia považovať také opatrenia prijaté členským štátom, ktorých cieľom alebo účinkom je menej výhodné zaobchádzanie s výrobkami pochádzajúcimi z iných členských štátov, ako aj opatrenia uvedené v bode 34 tohto rozsudku. Pod tento istý pojem patrí tiež akékoľvek iné opatrenie, ktoré bráni prístupu na trh určitého členského štátu výrobkom s pôvodom v iných členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. februára 2009, Komisia/Taliansko, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 37).

               37

               V tomto ohľade, pokiaľ sa taká vnútroštátna právna úprava o cenách tabakových výrobkov, aká je obsiahnutá v článku 7 ods. 2a bode 1 zákona o ochrane zdravia, netýka vlastností týchto výrobkov, ale len spôsobov, akými sa môžu predávať, táto práva úprava sa musí považovať za týkajúcu sa spôsobov predaja (pozri analogicky rozsudok z 30. apríla 2009, Fachverband der Buch‑ und Medienwirtschaft, C‑531/07, EU:C:2009:276, bod 20).

               38

               Pokiaľ ide o otázku, či právna úprava spĺňa podmienky uvedené v bode 35 tohto rozsudku, na jednej strane stačí uviesť, že také vnútroštátne ustanovenie, akým je uvedený článok 7 ods. 2a bod 1, ktoré zakazuje maloobchodnom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch, sa uplatňuje na všetky dotknuté hospodárske subjekty vykonávajúce svoju činnosť na vnútroštátnom území.

               39

               Na druhej strane, pokiaľ sa toto ustanovenie netýka stanovenia ceny uvedenej na tejto kontrolnej známke dovozcami výrobkov pochádzajúcich z iných členských štátov a pokiaľ si títo dovozcovia zachovávajú slobodu stanovenia tejto ceny, nemôže brániť prístupu tabakových výrobkov z iného štátu na belgický trh, ani mu brániť viac ako prístupu tuzemských tabakových výrobkov.

               40

               V dôsledku toho takáto právna úprava nepredstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu zakázané článkom 34 ZFEÚ.

               41

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na druhú otázku tak, že článok 34 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch, pod podmienkou, že táto cena bola slobodne stanovená dovozcom.

         O tretej otázke

               42

               Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch.

               43

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že hoci je nesporné, že článok 101 ZFEÚ sa týka iba správania podnikov, a nie zákonov alebo iných právnych predpisov členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že tento článok v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ zavádzajúcim povinnosť spolupráce medzi Úniou a členskými štátmi ukladá členským štátom povinnosť, aby neprijímali alebo nezachovávali v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú na podniky (rozsudok zo 4. septembra 2014, API a i., C‑184/13 až C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 a C‑208/13, EU:C:2014:2147, bod 28 a citovaná judikatúra).

               44

               K porušeniu článku 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ dochádza vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 101 ZFEÚ, alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú právnu úpravu jej štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné subjekty (rozsudok zo 4. septembra 2014, API a i., C‑184/13 až C‑187/13, C‑194/13, C‑195/13 a C‑208/13, EU:C:2014:2147, bod 29).

               45

               V každom prípade, právna úprava, ktorej cieľom nie je uložiť povinnosť uzavretia zmlúv medzi dodávateľmi a maloobchodníkmi alebo iné správania, ako sú upravené v článku 101 ods. 1 ZFEÚ, ale naopak priznáva verejným orgánom zodpovednosť za stanovenie predajných cien pre spotrebiteľa, nie je v rozpore s týmto ustanovením v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. januára 1985, Cullet a Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers, 231/83, EU:C:1985:29, body 17 a 18). Rovnako nenariaďuje ani nezvýhodňuje uzatváranie kartelových dohôd taká právna úprava, ktorá stanovuje zákaz, ktorý si vystačí sám (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. novembra 1991, Ohra Schadeverzekeringen, C‑245/91, EU:C:1993:887, bod 11).

               46

               Ako sa konštatovalo v bode 28 tohto rozsudku, také ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy, akým je článok 7 ods. 2a bod 1 zákona o ochrane zdravia, má za účinok uloženie maloobchodníkom povinnosti uplatniť pri predaji spotrebiteľovi tabakových výrobkov konkrétnu predajnú cenu, konkrétne cenu, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke uvedenej na týchto výrobkoch. Takáto právna úprava neukladá povinnosti uzavretia dohôd medzi dodávateľmi a maloobchodníkmi, ani mu nenapomáha, ale si vystačí sama v tom ohľade, že má priamo za účinok stanovenie cien uplatňovaných maloobchodníkmi. Navyše zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nevyplýva, že by prijatiu článku 7 ods. 2a bodu 1 zákona o ochrane zdravia predchádzala dohoda o predajných cenách uložených v odvetví tabakových výrobkov.

               47

               Navyše uvedený článok 7 ods. 2a bod 1 nedeleguje na súkromné hospodárske subjekty zodpovednosť, aby stanovili cenu uplatňovanú maloobchodníkmi alebo aby prijímali iné zasahujúce rozhodnutia hospodárskeho záujmu.

               48

               Za týchto podmienok taká právna úprava, o akú ide vo veci samej, nemôže brániť potrebnému účinku článku 101 ods. 1 ZFEÚ.

               49

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na tretiu otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 15 ods. 1 smernice Rady 2011/64/EÚ z 21. júna 2011 o štruktúre a sadzbách spotrebnej dane z tabakových výrobkov sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch, pod podmienkou, že táto cena bola slobodne stanovená výrobcom alebo dovozcom.

                           2.

                           Článok 34 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch, pod podmienkou, že táto cena bola slobodne stanovená dovozcom.

                           3.

                           Článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, aká je sporná vo veci samej, ktorá zakazuje maloobchodníkom predávať tabakové výrobky za nižšiu jednotkovú cenu, než je cena, ktorú výrobca alebo dovozca uviedol na kontrolnej známke umiestnenej na týchto výrobkoch.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. decembra 1973. # E. Kampffmeyer proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessisches Finanzgericht - Nemecko. # Vec 124-73.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. januára 1980. # SpA Grosoli a iní proti Ministère du commerce extérieur a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Taliansko. # Vec 35/79.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. februára 1988. # Livestock Sales Transport Ltd a P. M. Johnson Esq. proti Intervention Board for Agricultural Produce. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Vec 162/86.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 19. novembra 1998. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # EPUZF - Zúčtovanie výdavkov. # Vec C-235/97.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 7. januára 2004. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-500/01.