title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 3. septembra 2015.#Etablissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer) proti Sodiaal International SA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Francúzsko).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana finančných záujmov Únie – Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článok 3 – Vymáhanie pomoci Spoločenstva – Správna sankcia – Správne opatrenie – Premlčacia doba.#Vec C-383/14.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑383/14,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d'État (Francúzsko) z 28. mája 2014 a doručený Súdnemu dvoru 11. augusta 2014, ktorý súvisí s konaním:
            Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (FranceAgriMer)
            proti
            Sodiaal International SA,
            SÚDNY DVOR (šiesta komora)
            v zložení: predseda šiestej komory S. Rodin, sudcovia E. Levits (spravodajca) a M. Berger,
            generálna advokátka: E. Sharpston,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Sodiaal International SA, v zastúpení: F. Plottin a J.‑C. Cavaillé, avocats,
            – francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a S. Ghiandoni, splnomocnení zástupcovia,
            – grécka vláda, v zastúpení: I. Chalkias a A. Vasilopoulou, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: A. Sauka a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Établissement national des produits de l’agriculture et de la mer (Národná verejnoprávna inštitúcia pre poľnohospodárske výrobky a morské plody) (FranceAgriMer) a spoločnosťou Sodiaal International SA (ďalej len „Sodiaal International“) vo veci pomoci Spoločenstva, ktorú táto spoločnosť neoprávnene prijala v súvislosti s výrobou kazeinátov.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Tretie odôvodnenie nariadenia č. 2988/95 uvádza:
            „keďže podrobné pravidlá upravujúce toto decentralizované spravovanie a monitoring ich využitia podliehajú rozdielnym podrobným predpisom podľa príslušných politík spoločenstva; keďže sa však treba brániť vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy spoločenstiev;“
            4. Článok 1 nariadenia č. 2988/95 stanovuje:
            „1. Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva.
            2. ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných, buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou výdajovou položkou.“
            5. Článok 3 nariadenia č. 2988/95 stanovuje:
            „1. Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.
            V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila. V prípade mnohoročných programov plynie premlčacia doba až do úplného skončenia programu.
            Premlčacia doba sa prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená a týka sa vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou. Premlčacia doba začína plynúť znova po každom akte prerušenia.
            Premlčanie sa však stane účinným najneskôr v deň, keď vyprší dvojnásobok premlčacej doby bez toho, aby príslušný orgán uložil sankciu, s výnimkou prípadu, keď bolo správne konanie prerušené v zmysle článku 6 ods. 1.
            …
            3. Členské štáty si zachovávajú možnosť uplatňovať obdobie dlhšie doby a lehoty ako tie, ktoré sú ustanovené v odsekoch 1 a 2 v tomto poradí.“
            6. Článok 4 rovnakého nariadenia uvádza:
            „1. Je všeobecným pravidlom, že pri akejkoľvek nezrovnalosti sa neprávom získaná výhoda odníme:
            – povinnosťou zaplatiť alebo vrátiť dlžné alebo neprávom získané sumy,
            …
            2. Uplatnenie opatrení uvedených v odseku 1 sa obmedzí na zrušenie poskytnutej výhody..., ak je tak ustanovené, [zvýšenej] o úrok určený na základe paušálnej sadzby.
            …
            4. Opatrenia ustanovené v tomto článku sa nepovažujú za tresty.“
            7. Článok 5 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 znie:
            „1. Úmyselná nezrovnalosť alebo nezrovnalosť spôsobené nedbanlivosťou môžu mať za následok tieto správne sankcie:
            a) zaplatenie správnej pokuty;
            b) zaplatenie sumy väčšej ako sú sumy neprávom získané alebo neuhradené a prípadne úroky…;
            c) celkové alebo čiastočné odňatie výhody poskytnutej na základe právnych predpisov spoločenstva…;
            d) vylúčenie z výhody alebo jej odňatie na obdobie nasledujúce po období výskytu nezrovnalosti;
            e) dočasné odňatie súhlasu alebo oprávnenia zúčastňovať sa na programe pomoci spoločenstva;
            f) strata záruky alebo depozitu poskytnutého s cieľom splnenia podmienok ustanovených právnymi predpismi alebo doplnenie neoprávnene uvoľnenej záruky;
            g) iné sankcie čisto ekonomickej povahy, zodpovedajúce svojou povahou a rozsahom, ktoré sú ustanovené odvetvovými právnymi predpismi prijatými Radou…“.
            Francúzske právo
            8. Článok 2262 Občianskeho zákonníka stanovuje:
            „Všetky úkony, tak vecnej, ako aj osobnej povahy sa premlčujú po uplynutí tridsiatich rokov.“
            Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
            9. Sodiaal Industrie SA dostala v roku 1998 pomoc Spoločenstva upravenú v ustanoveniach nariadenia Komisie (EHS) č. 2921/90 z 10. októbra 1990 o pomoci pre výrobu kazeínu a kazeinátov z odstredeného mlieka (Ú. v. ES L 279, s. 22; Mim. vyd. 03/010, s. 387).
            10. Počas roka 2001 uskutočnili úradníci Agence centrale des organismes d’intervention dans le secteur agricole (Ústredný úrad intervenčných agentúr v odvetví poľnohospodárstva) (ACOFA) kontrolu. Táto kontrola zistila, že Sodiaal Industrie SA vyrobila v lete 1998 menšie množstvo kazeinátov, než na aké sa jej poskytla pomoc.
            11. Rozhodnutím z 11. júla 2007 Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions (Národný medziodvetvový úrad pre chov a jeho výrobky) uložil Sodiaal Industrie SA vrátenie sumy 288 051,14 eur zodpovedajúcej neoprávnene prijatej pomoci.
            12. Dňa 30. júna 2008 Sodiaal Industrie SA zanikla zlúčením so Sodiaal International.
            13. Rozsudkom z 11. februára 2010 Tribunal administratif de Paris (Správny súd v Paríži, Francúzsko) vyhovel návrhu Sodiaal International, ktorá je právnym nástupcom Sodiaal Industrie SA, na zrušenie uvedeného rozhodnutia.
            14. Odvolanie FranceAgriMer, ktorá je právnym nástupcom Office national interprofessionnel de l’élevage et de ses productions, proti uvedenému rozsudku bolo zamietnuté rozsudkom Cour administrative d’appel de Paris (Správny odvolací súd v Paríži, Francúzsko) z 29. mája 2012.
            15. FranceAgriMer podala proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Conseil d’État (Štátna rada).
            16. Na podporu svojho opravného prostriedku FranceAgriMer najmä uviedla, že premlčacia doba uvedená v článku 3 ods. 1 štvrtom pododseku nariadenia č. 2988/95 sa na sporné rozhodnutie neuplatňuje, lebo toto rozhodnutie sa netýka uplatnenia správnej sankcie, ale uplatnenia správneho opatrenia.
            17. Ustanovenia článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku nariadenia č. 2988/95 sa totiž údajne uplatňujú výlučne za predpokladu, že príslušný orgán nerozhodol o nijakej správnej sankcii v zmysle článku 5 tohto nariadenia počas uplynutia dvojnásobku premlčacej doby. Za predpokladu, že počas tejto doby neboli prijaté správne opatrenia v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia, sa uvedené ustanovenia údajne neuplatňujú. Podľa FranceAgriMer sa teda mala uplatniť tridsaťročná doba upravená v článku 2262 Občianskeho zákonníka, skrátená podľa úvahy súdu.
            18. Za týchto okolností Conseil d’État rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
            „Uplatnia sa ustanovenia článku 3 ods. 1 štvrtého pododseku nariadenia č. 2988/95, podľa ktorých sa premlčanie stane účinným najneskôr v deň, keď vyprší dvojnásobok premlčacej doby bez toho, aby príslušný orgán uložil sankciu, s výnimkou prípadu, keď bolo správne konanie prerušené v zmysle článku 6 ods. 1 tohto nariadenia, výlučne v prípade, keď príslušný orgán do uplynutia dvojnásobku premlčacej doby neuložil v zmysle článku 5 uvedeného nariadenia nijakú sankciu, alebo sa uplatnia aj za predpokladu, že v tejto dobe nebolo prijaté správne opatrenie v zmysle článku 4 tohto nariadenia?“
            O prejudiciálnej otázke
            19. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 3 ods. 1 štvrtý pododsek nariadenia č. 2988/95 má vykladať v tom zmysle, že premlčanie, ktoré stanovuje, sa vzťahuje nielen na konania o nezrovnalostiach vedúce k uloženiu správnych sankcií v zmysle článku 5 tohto nariadenia, ale aj na konania vedúce k prijatiu správnych opatrení v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia.
            20. Podľa ustálenej judikatúry je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri rozsudky Yaesu Europe, C‑433/08, EU:C:2009:750, bod 13; ebookers.com Deutschland, C‑112/11, EU:C:2012:487, bod 12; Brain Products, C‑219/11, EU:C:2012:742, bod 13, a Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, bod 27).
            21. Preto treba v prvom rade pripomenúť, že článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 zavádza „všeobecnú úpravu týkajúcu sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo [Únie]“, a to, ako vyplýva z tretieho odôvodnenia tohto nariadenia, s cieľom „brániť sa vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy [Únie]“.
            22. Navyše článok 3 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 2988/95 stanovuje v oblasti stíhania premlčaciu dobu, ktorá začína plynúť od okamihu, keď došlo k nezrovnalosti, ktorou sa podľa článku 1 ods. 2 tohto nariadenia rozumie „akékoľvek porušenie ustanovenia práva [Únie] vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu [Únie]…“.
            23. V tejto súvislosti treba konštatovať, že v znení štvrtého pododseku uvedeného článku 3 ods. 1 je uvedené premlčanie „sankcie“, čo by mohlo znamenať, že tento pododsek sa nemá uplatňovať na stíhanie nezrovnalostí vedúce k uloženiu správnej sankcie v zmysle článku 5 tohto nariadenia.
            24. Tento doslovný rozbor však nie je rozhodujúci. V druhom rade je totiž potrebné uskutočniť systematickú analýzu článku 3 ods. 1 uvedeného nariadenia.
            25. Pritom je najskôr potrebné konštatovať, že takýto systematický prístup k článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 vedie k záveru, že pododseky, z ktorých sa skladá, tvoria celok, ktorého ustanovenia nemožno posudzovať oddelene. Štvrtý pododsek tohto ustanovenia totiž stanovuje „nárazníkovú“ premlčaciu dobu k štvorročnej premlčacej dobe, ktorá začína plynúť od vzniku nezrovnalosti a ktorá je uvedená v prvom pododseku tohto ustanovenia. Priznanie rôznej pôsobnosti týmto pododsekom by bolo v rozpore s celkovým poňatím systému premlčania zavedeného uvedeným článkom. Takýto prístup by bol tiež v rozpore s cieľom sledovaným nariadením č. 2988/95 spočívajúcim v poskytnutí koherentného rámca tomuto systému.
            26. Systematický a teleologický výklad článku 3 ods. 1 uvedeného nariadenia teda vyžaduje, aby sa „nárazníková“ doba upravená v článku 3 ods. 1 štvrtom pododseku rovnakého nariadenia považovala za uplatňujúcu sa aj na správne opatrenia.
            27. Následne treba uviesť, že tento prístup zodpovedá ustálenej judikatúre Súdneho dvora potvrdenej rozsudkom Pfeifer & Langen (C‑52/14, EU:C:20 15:381). Podľa tejto judikatúry sa pri uplatňovaní článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 nemá rozlišovať medzi správnou sankciou a správnym opatrením. Súdny dvor jasne rozhodol v tom zmysle, že toto ustanovenie sa uplatňuje tak na všetky nezrovnalosti vedúce k uloženiu správnej sankcie v zmysle článku 5 tohto nariadenia, ako aj na tie, ktoré sú predmetom správneho opatrenia v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia, teda opatrenia, ktorého predmetom je odňatie neoprávnene získanej výhody, ktoré však nemá povahu sankcie (pozri v tomto zmysle rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, body 33 a 34; Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., C‑278/07 až C‑280/07, EU:C:2009:38, bod 22; Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 45, ako aj Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, bod 23).
            28. Súdny dvor už totiž zdôraznil, že nezrovnalosti vedúce k prijatiu správnych opatrení v zmysle článku 4 nariadenia č. 2988/95, o aké ide vo veci samej, sa musia považovať za premlčujúce sa v dobe štyroch rokov, ktorá začína plynúť odo dňa, keď k daným nezrovnalostiam došlo, pričom treba zohľadniť úkony prerušujúce premlčanie stanovené v článku 3 ods. 1 treťom pododseku uvedeného nariadenia a dodržať maximálnu dobu stanovenú vo štvrtom pododseku uvedeného článku 3 ods. 1 (rozsudok Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 64).
            29. Z nedávnej judikatúry Súdneho dvora tiež jasne vyplýva, že výklad článku 3 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2988/95 sa týka možnosti tak sankcie, ako aj správneho opatrenia (rozsudok Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, body 40, 43 a 47).
            30. Napokon je potrebné uviesť ciele sledované článkom 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95. V tejto súvislosti treba konštatovať, že cieľom doby uvedenej v tomto ustanovení je zabezpečenie právnej istoty hospodárskych subjektov (pozri v tomto zmysle rozsudky Handlbauer, C‑278/02, EU:C:2004:388, bod 40, ako aj SGS Belgium a i., C‑367/09, EU:C:2010:648, bod 68). Tieto subjekty totiž musia byť schopné samy určiť, ktoré z ich transakcií sú uzavreté s konečnou platnosťou a ktoré ešte môžu byť predmetom konaní (rozsudok Pfeifer & Langen, C‑52/14, EU:C:2015:381, body 24 a 64).
            31. Vzhľadom na uvedené preto judikatúru citovanú v predchádzajúcom bode tohto rozsudku nemožno chápať v tom zmysle, že sa obmedzuje na výklad článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95, ani v tom zmysle, že štvrtý pododsek tohto článku 3 ods. 1 odkazuje výlučne a kategoricky na správne sankcie upravené v článku 5 tohto nariadenia.
            32. Pre úplnosť treba zdôrazniť, že týmto výkladom nie je dotknutý článok 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, podľa ktorého si členské štáty zachovávajú možnosť uplatňovať dlhšie doby ako tie, ktoré sú ustanovené v odsekoch 1 a 2 uvedeného článku 3 (pozri v tomto zmysle rozsudky Cruz & Companhia, C‑341/13, EU:C:2014:2230, bod 54, ako aj Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10, EU:C:2011:282, bod 25).
            33. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 štvrtý pododsek nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že premlčanie, ktoré stanovuje, sa vzťahuje nielen na konania o nezrovnalostiach vedúce k uloženiu správnych sankcií v zmysle článku 5 tohto nariadenia, ale aj na konania vedúce k prijatiu správnych opatrení v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia.
            O trovách
            34. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
            Článok 3 ods. 1 štvrtý pododsek nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa má vykladať v tom zmysle, že premlčanie, ktoré stanovuje, sa vzťahuje nielen na konania o nezrovnalostiach vedúce k uloženiu správnych sankcií v zmysle článku 5 tohto nariadenia, ale aj na konania vedúce k prijatiu správnych opatrení v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 24. októbra 1996. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Royale belge SA. # Úradníci. # Vec C-76/95.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 25. februára 1999. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-59/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. októbra 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Vonkajší tranzit Spoločenstva - Nariadenia (EHS) č. 2913/92 a č. 2454/93 - Vlastné zdroje Spoločenstiev - Poskytnutie - Lehoty - Úroky z omeškania - Nearchivovanie a neoznámenie sprievodných dokladov týkajúcich sa zisťovania a poskytovania vlastných zdrojov. # Vec C-275/04.

text:
      Vec C‑275/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vonkajší tranzit Spoločenstva – Nariadenia (EHS) č. 2913/92 a č. 2454/93 – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Poskytnutie – Lehoty – Úroky z omeškania – Nearchivovanie a neoznámenie sprievodných dokladov, ktoré sa týkajú zisťovania a poskytovania vlastných zdrojov“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie počas konania pred podaním žaloby
      (Článok 226 ES)
      2.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi
      [Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 243 ods. 1 a 2, a nariadenie č. 1150/2000, článok 6 ods. 3 písm. a) a b), články 9, 10
            a 11]
      3.        Členské štáty – Povinnosti – Úloha vykonávať dohľad zverená Komisii – Povinnosť členských štátov – Spolupráca pri vyšetrovaní
            vo veci nesplnenia povinnosti členským štátom
      (Články 10 ES a 226 ES; nariadenie Rady č. 1552/89, článok 18)
      1.        V rámci žaloby o nesplnenie povinnosti aj keď návrhy obsiahnuté v žalobe nemôžu byť v zásade rozšírené nad rámec nesplnenia
         povinností uvádzaných vo výroku odôvodneného stanoviska a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená domáhať sa určenia
         nesplnenia povinností majúcich svoj pôvod v pôvodnej verzii aktu Spoločenstva, následne zmenenej alebo zrušenej, ktoré nové
         ustanovenia zachovali. Naopak predmet sporu nemožno rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj
         ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého aktu, inak dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnení
         povinností.

      (pozri bod 35)
      2.        Členské štáty sú povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné vypočítať výšku
         nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka, a teda zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom 6 nariadenia č. 1150/2000,
         ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.

      Pokiaľ ide o možnosť členských štátov zapísať zistené nároky do samostatných účtovných záznamov uvedených v článku 6 ods. 3
         písm. b) uvedeného nariadenia (účet B) samotné nezaplatenie súm nemožno považovať za rovnocenné namietaniu nárokov v zmysle
         tohto ustanovenia. V zmysle článku 243 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva,
         takéto zistenie musí byť predmetom žaloby podanej v členskom štáte, v ktorom sa vydalo rozhodnutie alebo o ktorého vydanie
         sa žiadalo na colnom orgáne, potom na nezávislom orgáne. Takto vyjadrená požiadavka formálneho odvolania sa vyžaduje z dôvodov
         právnej istoty a umožňuje zabezpečiť riadne a jednotné uplatňovanie ustanovení v colnej oblasti v záujme rýchleho a efektívneho
         poskytovania vlastných zdrojov Spoločenstiev.

      Chybný zápis nárokov na účet B môže mať za následok oneskorené pripísanie príslušných vlastných zdrojov na účet Komisie, ktoré
         sa podľa článkov 9 a 10 nariadenia č. 1150/2000 musí uskutočniť v rovnakej lehote, ako je lehota stanovená na účely zapísania
         týchto nárokov na účet A na základe článku 6 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia. Podľa článku 11 toho istého nariadenia má každé
         omeškanie s pripísaním na účet uvedený v článku 9 ods. 1 za následok vznik povinnosti dotknutého členského štátu platiť úroky
         z omeškania za celé obdobie omeškania. Tieto úroky možno požadovať bez ohľadu na dôvod omeškania, s ktorým boli tieto zdroje
         pripísané na účet Komisie.

      (pozri body 63, 68, 73, 74)
      3.        Z článku 10 ES vyplýva, že členské štáty sú povinné spolupracovať v dobrej viere pri prieskume vykonávanom Komisiou podľa
         článku 226 ES a poskytovať Komisii všetky informácie, ktoré si na tento účel vyžiada.

      Pokiaľ ide o povinnosť členských štátov prijať v lojálnej spolupráci s Komisiou opatrenia umožňujúce zabezpečiť uplatňovanie
         ustanovení Spoločenstva o zisťovaní prípadných vlastných zdrojov, z tejto povinnosti, ktorá pre oblasť kontroly je podrobnejšie
         upravená v článku 18 nariadenia č. 1552/89, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376 o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev
         [neoficiálny preklad], predovšetkým vyplýva, že v prípadoch, keď je Komisia značne odkázaná na údaje poskytnuté dotknutým členským štátom, je
         tento členský štát povinný poskytnúť Komisii sprievodné doklady a iné potrebné dokumenty za primeraných podmienok, aby Komisia
         mohla overiť, či a prípadne v akom rozsahu sa dotknuté sumy týkajú vlastných zdrojov Spoločenstiev.

      (pozri body 82, 83)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 5. októbra 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vonkajší tranzit Spoločenstva – Nariadenia (EHS) č. 2913/92 a č. 2454/93 – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Poskytnutie – Lehoty – Úroky z omeškania – Nearchivovanie a neoznámenie sprievodných dokladov, ktoré sa týkajú zisťovania a poskytovania vlastných zdrojov“
      Vo veci C‑275/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 29. júna 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Giolito a G. Wilms, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: E. Dominkovits a M. Wimmer, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: C. Jackson, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Angiolini a R. Anderson, barristers,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič,
      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. apríla 2006,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Vo svojej žalobe Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje Súdnemu dvoru, aby určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že:

      –        nezapísalo na účet uvedený v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa
         vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 01/003,
         s. 169) zistené nároky v požadovaných lehotách,

      –        neoverilo, či od 1. januára 1995 nedošlo k ďalším omeškaniam v poskytnutí vlastných zdrojov v dôsledku oneskoreného zápisu
         na účet uvedený v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000, zničilo archívy, ktoré sa viažu na spomenuté obdobie,
         a neoznámilo tieto omeškania Komisii, aby mohla vypočítať dlžné úroky z omeškania v súlade s článkom 11 tohto nariadenia z dôvodu
         oneskoreného poskytnutia vlastných zdrojov,

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 3, 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo
         a nahradilo nariadenie Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom
         o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 155, s. l) s rovnakým predmetom úpravy, a z článku 10 ES.

       Právny rámec
       Režim vlastných zdrojov Spoločenstiev
      2        Článok 2 nariadenia č. 1552/89 obsiahnutý v prvej hlave s názvom „Všeobecné ustanovenia“ [neoficiálny preklad] znie:

      „1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b)
         rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom zistený akonáhle príslušný orgán členského štátu upovedomil dlžníka o sume, ktorú je povinný
         uhradiť. Toto upovedomenie sa vykoná akonáhle je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní
         všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť.

      …“[neoficiálny preklad]

      3        Toto ustanovenie bolo zmenené s účinnosťou od 14. júla 1996 nariadením Rady Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 z 8. júla 1996 (Ú. v. ES
         L 175, s. 3), ktorého znenie bolo prevzaté do článku 2 nariadenia č. 1150/2000, ktorý stanovuje:

      „1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia vzniká nárok spoločenstva na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1
         písm. a) a b) rozhodnutia 94/728/ES, Euratom [je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1
         písm. a) a b) rozhodnutia 94/728/ES, Euratom zistený – neoficiálny preklad] bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka, ktoré sú ustanovené
         v colných predpisoch.

      2. Dátumom vzniku [zistenia – neoficiálny preklad] nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.

      …“
      4        Článok 3 prvý odsek nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000 obsiahnutý v tejto prvej hlave stanovuje:

      „Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby si ponechali sprievodné doklady týkajúce sa vzniku
         nároku na vlastné zdroje a ich sprístupňovania [zisťovania a poskytovania vlastných zdrojov – neoficiálny preklad] najmenej po dobu troch kalendárnych rokov od konca roka, na ktorý sa príslušné doklady vzťahujú.“

      5        Podľa článku 3 druhého odseku nariadenia č. 1552/89:

      „Ak overenie sprievodných dokladov týkajúcich sa zisťovania uskutočnené samotnou vnútroštátnou správou alebo v spolupráci
         s Komisiou preukáže, že je potrebná oprava, musia byť doklady uchované aj po uplynutí lehoty stanovenej v prvom odseku po
         dobu umožňujúcu vykonanie opravy a jej kontrolu.“ [neoficiálny preklad]

      6        Podľa článku 3 ods. 3 nariadenia č. 1150/200:

      „Ak overenie sprievodných dokladov uvedených v prvom a druhom odseku podľa článkov 18 a 19 tohto nariadenia alebo článku 11
         nariadenia (EHS, Euratom) č. 1553/89 preukáže, že je potrebná oprava, členské štáty si tieto doklady uchovávajú dlhšie, než
         je stanovené v prvom odseku tak, aby bolo umožnené vykonanie opravy a monitorovanie.“

      7        Článok 6 ods. 1 a 2 písm. a) a b) nariadenia č. 1552/89 obsiahnutý v hlave II s názvom „Účty pre vlastné zdroje“ [zmenený,
         teraz článok 6 ods. 1 a 3 písm. a) a b) nariadenia č. 1150/2000] stanovuje:

      „1.      Účty [účtovníctvo – neoficiálny preklad] pre vlastné zdroje vedie štátna pokladnica jednotlivých členských štátov alebo orgány určené členskými štátmi; účty sa vedú
         [účtovníctvo sa vedie – neoficiálny preklad] samostatne pre jednotlivé druhy zdrojov.

      2.      a)     Nároky vzniknuté v súlade s článkom 2 sa podľa písmena b) tohto odseku [Ak písmeno b) tohto odseku nestanovuje inak, nároky
         zistené v súlade s článkom 2 sa – neoficiálny preklad] zapisujú do účtovných záznamov [bežne označovaných ako ‚účet A‘] najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca
         nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol [v ktorom bol nárok zistený – neoficiálny preklad].

      b)      Vzniknuté [Zistené – neoficiálny preklad] nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za ne zložená
         záruka [poskytnutá zábezpeka – neoficiálny preklad], sa v dobe stanovenej v písmene a) vedú v samostatných účtovných záznamoch [zapíšu na samostatné účty – neoficiálny preklad] [bežne označované ako ‚účet B‘]. Členské štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť vzniknutých [zistených
         – neoficiálny preklad] nárokov, za ktoré sa zložila záruka [poskytla zábezpeka – neoficiálny preklad], je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť.“

      8        Článok 9 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000 obsiahnutý v tretej hlave s názvom „Sprístupňovanie [Poskytovanie – neoficiálny preklad] vlastných zdrojov znie:

      „1.      V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci
         štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil.

      Tento účet sa vedie bez poplatkov.
      2.      … čiastky pripisované na tento účet Komisia prevádza a do svojich účtovných záznamoch zaznamenáva…“
      9        Článok 10 ods. 1 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000 obsiahnutý v tejto tretej hlave znie:

      „Po odpočítaní nákladov na vyberanie vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 [rozhodnutia 88/376 respektíve rozhodnutia 94/728]
         sa vklad [pripísanie – neoficiálny preklad] vlastných zdrojov uvedený [uvedených – neoficiálny preklad] v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) [týchto rozhodnutí] vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého
         mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol [v ktorom bol nárok zistený – neoficiálny preklad], v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

      Avšak pre nároky uvedené v samostatných účtovných záznamoch [B] podľa [článku 6 ods. 2 písm. b), respektíve článku 6 ods. 3
         písm. b)] sa vklad [pripísanie – neoficiálny preklad] musí vykonať najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli
         nároky nahradené [vybrané – neoficiálny preklad].“

      10      Podľa článku 11 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000 obsiahnutého tiež v tretej hlave:

      „Akékoľvek omeškanie v prípade vkladu [pripísania – neoficiálny preklad] na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik povinnosti platiť úroky podľa úrokovej
         sadzby platnej v príslušný deň [uplatňovanej v deň splatnosti na peňažnom trhu príslušného členského štátu – neoficiálny preklad] pre operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dve percentá [o dva percentuálne body – neoficiálny preklad]. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje o 0,25 percenta [o 0,25 percentuálneho bodu – neoficiálny preklad]. Zvýšená sadzba sa vzťahuje na celú dobu omeškania.“

      11      Článok 18 nariadenia č. 1552/89 (zmenený, teraz článok 18 nariadenia č. 1150/2000) stanovuje:

      „1.      Členské štáty vykonávajú kontroly a vyšetrovania, ktoré sa týkajú vzniku a sprístupňovania [zistenia a poskytovania – neoficiálny preklad] vlastných zdrojov uvedených v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) [rozhodnutia 88/376, respektíve rozhodnutia 94/728]. Komisia
         vykonáva svoje právomoci tak, ako je to uvedené v tomto článku.

      2.      Členské štáty v súlade s odsekom 1
      a)      vykonávajú na žiadosť Komisie dodatočné inšpekčné opatrenia [kontroly – neoficiálny preklad]. Komisia vo svojej žiadosti uvedie dôvody pre dodatočnú inšpekciu [kontrolu – neoficiálny preklad];

      b)      prizývajú Komisiu, na jej žiadosť, k inšpekčným opatreniam [ku kontrolám – neoficiálny preklad], ktoré vykonávajú.

      Členské štáty podniknú všetky kroky potrebné na zjednodušenia vykonávanie týchto inšpekčných opatrení [kontrol – neoficiálny preklad]. Ak je k týmto opatreniam [kontrolám – neoficiálny preklad] prizvaná Komisia, členské štáty jej dajú k dispozícii sprievodné doklady uvedené v článku 3.

      …“
       Colná právna úprava Spoločenstva
      12      Článok 217 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES
         L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“), stanovuje:

      „Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú
         potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis) [(zápis do účtovnej
         evidencie) – neoficiálny preklad].

      …“
      13      Podľa článku 218 ods. 3 tohto kódexu:

      „Ak colný dlh vznikne za iných podmienok než tých, ktoré sú uvedené v odseku 1, je potrebné príslušnú sumu cla zapísať do
         účtovnej evidencie do 2 dní odo dňa, v ktorom colné orgány môžu:

      a)      vypočítať sumu daného cla
      a
      b)      určiť dlžníka.“
      14      Podľa článku 219 tohto kódexu:

      „1.      Lehoty na vykonanie zápisu do účtovnej evidencie ustanovené v článku 218 je možné predĺžiť:
      a)      z dôvodov vyplývajúcich zo správneho usporiadania členských štátov a hlavne vtedy, ak sú účty centralizované, alebo
      b)      ak zvláštne okolnosti bránia colným orgánom, aby uvedené lehoty dodržali.
      Takto predĺžená lehota nesmie byť dlhšia ako 14 dní.
      2.      Lehoty ustanovené v odseku 1 sa nepoužijú pri nepredvídateľných okolnostiach alebo v prípadoch vyššej moci.“
      15      Podľa článku 220 ods. 1 colného kódexu:

      „Ak suma cla vyplývajúca z colného dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkami 218 a 219 alebo ak bola
         zapísaná do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má
         byť vybratá alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať
         sumu dlžnú na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie). Táto lehota môže byť
         predĺžená v súlade s článkom 219.“

      16      Podľa článku 221 ods. 1 tohto kódexu:

      „Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.“
      17      Podľa článku 243 tohto kódexu:

      1.      Každá osoba má právo podať odvolanie proti rozhodnutiu colných orgánov, ktoré sa týka uplatňovania colných predpisov, ktoré
         sa ich priamo a osobne dotýkajú.

      Právo podať odvolanie má taktiež každá osoba, ktorá požiadala colné orgány o rozhodnutie týkajúce sa colných predpisov a v lehote
         podľa článku 6 ods. 2 ho neobdržala.

      Odvolanie musí byť podané v členskom štáte, kde bolo rozhodnutie prijaté alebo o jeho prijatie bolo požiadané.
      2.      Odvolanie môže byť podané:
      a)      na prvom stupni colným orgánom určeným na tento účel členskými štátmi;
      b)      na druhom stupni nezávislému orgánu, ktorým môže byť s súlade s platnými právnymi predpismi členských štátov súd alebo rovnocenný
         zvláštny orgán.

      18      Podľa článku 245 colného kódexu:

      „Predpisy o postupe pri podávaní odvolania budú stanovené členskými štátmi.“
      19      Podľa článku 246 tohto kódexu:

      „Ustanovenia tejto hlavy sa nevzťahujú na odvolania, ktoré smerujú k zrušeniu alebo zmene rozhodnutia prijatého colnými orgánmi
         na základe predpisov trestného práva.“

      20      Článok 378 ods. 1 a 2 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92,
         ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie“)
         znie:

      „1.      Bez dosahu na článok 215 [colného] kódexu, ak zásielka nebola predložená úradu určenia a nie je možné zistiť miesto priestupku
         alebo nezrovnalosti, má sa za to, že k takémuto priestupku alebo nezrovnalosti došlo:

      –        v členskom štáte, ktorému patrí výstupný úrad,
      alebo
      –        v členskom štáte, ktorému patrí tranzitný úrad v mieste vstupu do spoločenstva, ktorému bolo odovzdané avízo o tranzite [oznámenie
         o výstupe tovaru – neoficiálny preklad],

      ak v lehote ustanovenej v článku 379 ods. 2, ktorá má byť určená, nie je k spokojnosti colných orgánov preložený [predložený
         – neoficiálny preklad] dôkaz o zákonnosti tranzitnej operácie alebo o mieste, kde skutočne došlo k priestupku alebo nezrovnalosti.

      2.      Ak žiadny takýto dôkaz nie je poskytnutý a pri uvedenom priestupku alebo nezrovnalosti sa má za to, že k nemu došlo v členskom
         štáte odjazdu [výstupu – neoficiálny preklad] alebo v členskom štáte vstupu, tak ako je uvedené v prvom odseku v druhej zarážke, clá a ostatné poplatky súvisiace s príslušným
         tovarom uloží tento členský štát v súlade s ustanoveniami spoločenstva alebo národnými ustanoveniami.“

      21      Podľa článku 379 vykonávacieho nariadenia:

      „1.      Ak zásielka nebola predložená úradu určenia a nie je možné určiť miesto, kde došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, výstupný
         úrad čo najskôr oznámi túto skutočnosť objednávateľovi, v každom prípade však pred skončením 11. mesiaca nasledujúceho po
         dátume registrácie tranzitného vyhlásenia spoločenstva.

      2.      V oznámení uvedenom v odseku 1 musí byť uvedená predovšetkým lehota, v ktorej musí byť výstupnému úradu a k spokojnosti colných
         orgánov poskytnutý dôkaz o zákonnosti tranzitnej operácie alebo o mieste, kde skutočne došlo k priestupku alebo nezrovnalosti.
         Táto lehota je tri mesiace odo dňa oznámenia uvedeného v odseku 1. Ak uvedený dôkaz nie je predložený do konca tejto lehoty,
         príslušný členský štát vykoná kroky na vymáhanie príslušných ciel a ostatných poplatkov. V prípade, kedy tento členský štát
         nie je štátom, v ktorom sa nachádza výstupný úrad, okamžite o tom informuje uvedený členský štát.“

       Konanie pred podaním žaloby
      22      V rámci kontroly tradičných vlastných zdrojov uskutočnenej od 1. do 5. decembra 1997 zamestnanci Komisie na colnom úrade v Antverpách
         najmä zistili, že v troch spisoch nevybavených colných vyhlásení vonkajšieho tranzitu Spoločenstva (colné vyhlásenia T1 z 10. júna
         1996, 20. decembra 1995 a 17. januára 1996) sa nútený výkon príslušných vlastných zdrojov týkal súm, ktoré boli podľa Komisie
         zabezpečené a nepopierateľné a ktoré boli zapísané na účet B v čase zistenia a na účet A len po ich skutočnom vybratí. Sporné
         sumy cla boli vo výške 1 800 BEF (44,62 eur), 8 292 BEF (205,55 eur) a 4 509 BEF (111,78 eur).

      23      Listom z 28. apríla 1998 Komisia oznámila belgickým orgánom správu č. 97‑0‑1 týkajúcu sa kontroly v mesiaci december 1997
         a vyzvala belgické orgány, aby prijali potrebné opatrenia na zabezpečenie dodržiavania ustanovení Spoločenstva v oblasti zapisovania
         do účtovnej evidencie a aby z úradnej moci zapisovali na účet A zistené, zabezpečené a nepopreté sumy nárokov v okamihu, keď
         sa zistilo ich nevybavenie v predpísaných lehotách. Komisia súčasne požiadala uvedené orgány, aby preverili, či od 1. januára
         1995 nedošlo k ďalším omeškaniam v poskytnutí vlastných zdrojov v dôsledku oneskoreného zapísania na účet A. Napokon Komisia
         upozornila tieto orgány na ustanovenia článku 11 nariadenia č. 1552/89 o platení úrokov z omeškania.

      24      Vo svojej odpovedi z 8. októbra 1998 belgické orgány uviedli, že už dodržiavajú predpisy Spoločenstva a z tohto dôvodu je
         žiadosť o kontrolu všetkých belgických colných úradov od 1. januára 1995 bezpredmetná.

      25      Vo svojom liste z 2. februára 2000 Komisia zdôraznila, že je úlohou členských štátov uskutočňovať efektívne vyberanie vlastných
         zdrojov a najmä súm zabezpečených zábezpekou poskytnutou v rámci colného režimu vonkajšieho tranzitu (colné vyhlásenie T1,
         karnet TIR, karnet ATA, atď.). Z tohto dôvodu tieto sumy môžu byť pripísané na účet B len v prípade, ak sú riadne namietané,
         to znamená v tejto súvislosti najmä, že sú dodržané stanovené lehoty a je podaný písomnou formou opravný prostriedok. Komisia
         teda opätovne zaslala žiadosť s cieľom, aby belgické orgány zosúladili ich prax s predmetnou právnou úpravou Spoločenstva.

      26      V liste z 31. mája 2000 tieto orgány opätovne uviedli, že pri vybavovaní colných vyhlásení T a karnetov TIR nekonali v rozpore
         s právnou úpravou Spoločenstva.

      27      Komisia znova nesúhlasila s touto argumentáciou a zaslala Belgickému kráľovstvu 13. novembra 2001 výzvu, v ktorej pripomenula
         svoje výhrady a zamietla argumenty, ktoré predložili orgány tohto členského štátu a znova ich vyzvala, aby poskytli výpis
         všetkých colných vyhlásení vonkajšieho tranzitu Spoločenstva nevybavených v lehote od 1. januára 1995 s upresnením ich zapísania
         do účtovnej evidencie. Komisia súčasne pripomenula uvedeným orgánom povinnosť zaplatiť úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia
         č. 1552/89.

      28      Belgické kráľovstvo vyjadrilo svoje stanovisko v liste z 12. marca 2002 a Komisia zaslala tomuto členskému štátu odôvodnené
         stanovisko 28. októbra 2002, ktorým ho vyzvala, aby prijal potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote
         dvoch mesiacov od doručenia tohto stanoviska.

      29      Dňa 19. decembra 2002 belgické orgány požiadali Komisiu o predĺženie lehoty pre odpoveď na odôvodnené stanovisko do 28. januára
         2003. Listom z 30. januára 2003 oznámili, že z dôvodu existencie podobného prípadu, ktorý sa prejednáva na Súdnom dvore (vec
         C‑105/02) a vzťahuje sa na Spolkovú republiku Nemecko, je nutné pred rozhodnutím o predmetnom prípade počkať na rozhodnutie
         Súdneho dvora.

      30      Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.

      31      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 30. novembra 2004 bolo Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska pribraté do
         konania ako vedľajší účastník podporujúci návrhy Belgického kráľovstva.

       O žalobe
       O prípustnosti žaloby
      32      Belgická vláda uvádza, že v čase vzniku nárokov na vlastné zdroje Spoločenstiev sa na vec samú vzťahovala právna úprava obsiahnutá
         v nariadení č. 1552/89.

      33      Komisia k tomuto bodu uvádza, že podmienky vzniku nároku Spoločenstiev na colný dlh sú rovnaké pred aj po kodifikácii vykonanej
         nariadením č. 1150/2000.

      34      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry existencia nesplnenia povinností v rámci žaloby založenej na
         článku 226 ES musí byť posúdená s ohľadom na právnu úpravu Spoločenstva, platnú ku koncu lehoty, ktorú Komisia vymedzila pre
         uvedený členský štát na dosiahnutie súladu s odôvodneným stanoviskom (pozri najmä rozsudky z 10. septembra 1996, Komisia/Nemecko,
         C‑61/94, Zb. s. I‑3989, bod 42, a z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod 32).

      35      Aj keď návrhy obsiahnuté v žalobe nemôžu byť rozšírené nad rámec nesplnenia povinností uvádzaných vo výroku odôvodneného stanoviska
         a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená domáhať sa určenia nesplnenia povinností majúcich svoj pôvod v pôvodnej
         verzii aktu Spoločenstva, následne zmenenej alebo zrušenej, ktoré nové ustanovenia zachovali. Naopak predmet sporu nemožno
         rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého aktu, inak
         dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnení povinností (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, C‑363/00, Zb. s. I‑5767, bod 22).

      36      Je nepochybné, že povinnosti, ktoré vyplývajú z článkov 3, 6 ods. 1 a 3 písm. a) a b), článku 9 ods. 1, článku 10 ods. 1 a článku
         11 nariadenia č. 1150/2000 sa uplatňovali už aj podľa článkov 3, 6 ods. 1 a 2 písm. a) a b), článku 9 ods. 1, článku 10 ods. 1
         a článku 11 nariadenia č. 1552/89 (pozri s ohľadom na článok 9 ods. 1 a článok 11 rozsudok z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 23).

      37      Pokiaľ ide o článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 Súdny dvor rozhodol, že nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje v zmysle
         tohto ustanovenia je zistený „akonáhle“ príslušné orgány členského štátu oznámili dlžníkovi výšku dlhu, pričom sa oznámenie
         musí uskutočniť akonáhle sa zistí osoba dlžníka a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku cla pri dodržaní všetkých
         právnych predpisov Spoločenstva použiteľných na danú oblasť (pozri najmä rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, C‑460/01,
         Zb. s. I‑2613, bod 85). Súdny dvor súčasne rozhodol, že článok 2 nariadenia č. 1552/89, zmenený a doplnený nariadením č. 1355/96
         a prevzatý do článku 2 nariadenia č. 1150/2000, treba vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné zistiť nárok Spoločenstiev
         na vlastné zdroje akonáhle sú ich colné orgány schopné vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka
         (rozsudok z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko, C‑392/02, Zb. s. I‑9811, bod 61).

      38      Za týchto okolností, ako to napokon uznáva aj belgická vláda, povinnosti vyplývajúce z článku 2 nariadenia č. 1150/2000, ktoré
         sa týkajú zistenia nároku Spoločenstiev na vlastné zdroje, sa uplatňovali už podľa článku 2 nariadenia č. 1552/89.

      39      Komisia teda oprávnene konštatuje, že Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 3, 6, 9, 10 a 11
         nariadenia č. 1150/2000.

       O veci samej
       O prvej výhrade založenej na oneskorenom zapísaní zistených nárokov na účet A
      –       Argumentácia účastníkov konania
      40      Komisia uvádza, že podľa článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000 zistené avšak nezaplatené nároky, na ktoré nebola
         zložená zábezpeka, môžu byť zapísané na účet B. To isté platí, keď ide o zistené, ale nevybrané nároky, na ktoré bola poskytnutá
         zábezpeka, v prípade namietania v stanovenej lehote a za predpokladu, že námietka je podaná v písomnej forme. Zistené, zabezpečené
         a nepopreté sumy musia byť zapísané na účet A, a to v stanovených lehotách bez ohľadu na ich skutočné vybratie.

      41      Okrem toho podľa ustálenej judikatúry (rozsudok zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, Zb. s. I‑2461, bod 38) povinnosť
         zapísať sumy na účet A nesúvisí s vyberaním ciel zo strany členského štátu. Naopak, ako tvrdí aj vláda Spojeného kráľovstva,
         táto povinnosť vzniká akonáhle je nárok zistený, zabezpečený a nie je popretý, aj keď predmetné finančné prostriedky neboli
         vybraté.

      42      Pod hrozbou toho, že lehota na zápis na účet a poskytnutie vlastných zdrojov stanovená v článku 6 ods. 3 písm. a) a článku
         10 nariadenia č. 1150/2000 bude zbavená akéhokoľvek potrebného účinku, sú členské štáty povinné dodržať uvedenú lehotu na
         zápis na účet a poskytnutie sporných súm, napriek tomu, že podľa vnútroštátneho predpisu môže dlžník vzniesť proti colnému
         dlhu námietku po uplynutí tejto lehoty. Táto povinnosť nebráni dlžníkovi v podaní žaloby mimo uvedenej lehoty, hoci žaloba
         môže viesť k zániku alebo zmene dlhu (článok 2 ods. 4 a článok 8 nariadenia č. 1150/2000).

      43      Podľa Komisie pojem „námietka“ odkazuje jednak na odvolacie konanie podľa článkov 243 a 245 colného kódexu a jednak na vnútroštátnu
         právnu úpravu, ktorá musí byť v súlade s právnou úpravou Spoločenstva. Ak táto právna úprava neupravuje komplexne opravné
         prostriedky v colnej oblasti, námietka voči nárokom musí byť v každom prípade v zmysle znenia článku 243 colného kódexu „podaná“,
         čo zahŕňa, na rozdiel od toho, čo tvrdí aj vláda Spojeného kráľovstva, výslovný a zrozumiteľný akt dlžníka proti vzniku dlhu,
         t. j. písomnú námietku. Z tohto hľadiska len samotné nezaplatenie nepostačuje. Takto je zabezpečená súbežnosť foriem, pretože
         aj dlh sa stanovuje písomne, možnosť predložiť dôkaz o tom, že dlh bol popretý, ak aj požiadavka na rýchle a jednotné poskytovanie
         vlastných zdrojov (pozri najmä rozsudok zo 14. novembra 2002, SPKR, C‑112/01, Zb. s. I‑10655, bod 34 a nasl.).

      44      Navyše zamietnutie úhrady colného dlhu dlžníka zo strany záručného združenia v zásade neznamená, že namieta dôvodnosť základu
         dlhu, ale skôr namieta povinnosť zaplatiť tento dlh, keď sa začal nútený výkon vybratia tohto dlhu. Dokonca aj za predpokladu,
         že odmietnutie uvolniť zábezpeku by sa považovalo za namietanie v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000,
         nemala by táto námietka v žiadnom prípade vplyv na povinnosť zápisu uloženú v tomto ustanovení, aj samotné belgické orgány
         uznali, že námietka zodpovedného záručného združenia bola mimochodom vyjadrená po uplynutí lehoty, ktorá je stanovená a určená
         pre zápis vlastných zdrojov.

      45      Okrem toho treba dodať, že Belgické kráľovstvo neuviedlo alebo nepredložilo dôkaz, že sporné nároky ručiteľ namietal.

      46      Belgické orgány sa navyše nemôžu odvolávať na skutočnosť, že hromadný charakter zábezpeky im znemožnil zistiť, či zábezpeka
         skutočne kryje colné vyhlásenie T1, lebo článok 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000 nerozlišuje podľa spôsobu zábezpeky.
         Zodpovednosť ručiteľa je čo do významu vedľajšia. Členské štáty môžu samy stanoviť, aký spôsob zábezpek vyžadujú na krytie
         colného dlhu, pričom jedinou podmienkou je, že zábezpeka je efektívna a dostatočná, v opačnom prípade nesú následky tieto
         štáty. Opačný výklad, ktorý zastáva vláda Spojeného kráľovstva nemá žiadnu oporu v znení článku 6 nariadenia č. 1150/2000.

      47      Z článku 195 colného kódexu jasne vyplýva, že colné orgány môžu odmietnuť zábezpeku, pokiaľ nie je spôsobilá vhodným spôsobom
         zabezpečiť zaplatenie colného dlhu. Ak je poskytnuté celkové zabezpečenie, článok 192 posledný odsek tohto kódexu stanovuje,
         že výška zábezpeky sa určí v takej výške, ktorá umožní, aby predmetné colné dlhy boli vždy zabezpečené. Tieto ustanovenia
         jasne dokazujú, že skutočnosť, že colný dlh nie je dostatočne zabezpečený, nemá vplyv na vznik povinnosti zabezpečiť krytie
         tohto dlhu zo zábezpeky. Tvrdenie belgických orgánov, podľa ktorého zápis sumy na účet A nemôže nikdy prevyšovať hodnotu zábezpeky,
         nemá žiadnu oporu v nariadení č. 1150/2000, a teda je neprípustné.

      48      Belgická vláda tvrdí, že v prípade nevybavenia alebo podvodného vybavenia colného vyhlásenia T1, článok 2 nariadenia č. 1552/89
         stanovuje štyri podmienky, za ktorých treba zistiť nárok Spoločenstiev na sumu colného dlhu, t. j. colné orgány musia konštatovať
         nevybavenie, vypočítať sumu dlžnú na základe právnych predpisov, zistiť dlžníka a informovať dlžníka o tomto colnom dlhu.

      49      Táto vláda súčasne pripomína, že pokiaľ sa nevybavilo colné vyhlásenie a hlavný zodpovedný nepredloží dôkaz o zákonnosti tranzitu
         alebo o mieste, kde došlo k priestupku alebo nezrovnalosti do troch mesiacov od oznámenia o nevybavení, ktoré sa musí uskutočniť
         pred skončením jedenásteho mesiaca nasledujúceho po dátume registrácie colného vyhlásenia, členský štát, v ktorom sa nachádza
         výstupný úrad, musí vybrať dlžné clá na základe článkov 378 a 379 vykonávacieho nariadenia.

      50      Podľa ich tvrdenia každý členský štát povinne zapíše nároky na účet vlastných zdrojov (ide tu súčasne o zápis do účtovnej
         evidencie a podľa článkov 217 a 220 colného kódexu) na základe článku 6 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1552/89. Ak sumy neboli doteraz
         uhradené a sú zabezpečené zábezpekou, musia byť zapísané na účet A, bez toho, aby zápis prevyšoval hodnotu zábezpeky. Ak zistené
         a zábezpekou kryté nároky sú namietané a mohli by byť po urovnaní sporov zmenené, zapíše sa suma krytá zárukou na účet B.

      51      Už raz zistené vlastné zdroje musia byť aj poskytnuté Komisii (článok 10 nariadenia č. 1552/89), s výnimkou prípadu vis maior alebo ak vyberanie nie je možné z dôvodov, ktoré nemožno prisúdiť členskému štátu (článok 17 tohto nariadenia). Akékoľvek
         omeškanie je spojené s platením úrokov z omeškania (článok 11 tohto nariadenia).

      52      Podľa belgickej vlády z článkov 10 a 17 nariadenia č. 1552/89 vyplýva, že účet B bol vytvorený na to, aby členským štátom
         umožnil poskytnúť sumy v okamihu, keď dôjde k ich vybratiu a má za cieľ aj predchádzať tomu, aby sumy, ktoré nemohli byť vybraté
         v lehote uvedenej v článku 6 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1552/89 boli uhradené na náklady samotného členského štátu.

      53      Belgická vláda okrem toho tvrdí, že uvedený prípad namietania stanovený v článku 6 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1552/89 predpokladá,
         že zistené nároky boli oznámené dlžníkovi (t. j. po ich oznámení, to znamená po ich zápise do účtovnej evidencie), z toto
         vyplýva, že v prípade namietania doteraz neuhradených nárokov majú vždy členské štáty možnosť zapísať sumy cla na účet B,
         lebo v danom okamihu nemôžu vedieť, či dané sumy cla neskôr dlžník nenapadne námietkou.

      54      Belgická vláda sa domnieva, že nariadenie č. 1552/89 nevytvára nijakú súvislosť medzi odvolacím konaním uvedeným v článkoch
         243 a 245 colného kódexu a pojmom „namietanie“ obsiahnutým v článku 6 ods. 2 písm. b) tohto nariadenia a nie je presne stanovená
         forma, v akej majú byť takéto námietky predložené. Okrem toho právna úprava Spoločenstva neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré
         by upravovalo formu a lehotu, v ktorej treba dlh namietať. Z tohto dôvodu sa treba oprieť o oblasť platnej vnútroštátnej právnej
         úpravy alebo o platnú správnu prax v členskom štáte.

      55      V priebehu roka 1997, počas ktorého mali byť podľa Komisie predložené formálne námietky, nebolo dlžníkmi začaté žiadne správne
         konanie o opravnom prostriedku a navyše nevybavenie respektíve podvodné vybavenie dokladov o tranzite Spoločenstva bolo sankcionované
         ako delikt. Podľa belgickej vlády to však nebráni dlžníkovi v tom, aby namietal ľubovoľným neformálnym spôsobom (bez požiadavky
         na formu alebo lehotu). V tejto súvislosti štátna správa vykladala skutočnosť, že hlavný zodpovedný nepožiadal o zaplatenie,
         tým spôsobom, že na základe prezumpcie a svojej dlhoročnej skúsenosti v oblasti nezrovnalostí v colnom režime tranzitu Spoločenstva
         ide o namietanie nárokov ako také.

      56      Táto vláda navyše tvrdí, že vo väčšine prípadov sa celkové zabezpečenie poskytuje na krytie viacerých colných vyhlásení. Hoci
         výstupný colný úrad môže v čase potvrdenia colného vyhlásenia T1 preskúmať existenciu a platnosť zábezpeky prostredníctvom
         potvrdenia a tohto vyhlásenia, nie je oprávnený skúmať, či celkové zabezpečenie už bolo predložené iným úradom na krytie iných
         colných vyhlásení T1, alebo či celkové zabezpečenie už nie je úplne vyčerpané, alebo či doklad nie je sfalšovaný. Ak po uplynutí
         lehoty stanovenej v článku 379 ods. 2 vykonávacieho nariadenia si nie je výstupný úrad istý efektivitou tejto zábezpeky, je
         oprávnený zapísať sporné sumy na účet B. S tým je spojená skutočnosť, že aj ručiteľ má právo namietať proti rozhodnutiu colných
         orgánov, lebo toto rozhodnutie sa negatívne dotýka aj jeho. V dôsledku toho Komisia nepreukázala, že Belgické kráľovstvo porušuje
         právo Spoločenstva vo veci samej, ktorá je predmetom tohto konania.

      57      Spojené kráľovstvo v podstate uvádza, že ak je nárok plne zabezpečený individuálnou zábezpekou (stanovenou v článku 373 vykonávacieho
         nariadenia), môže sa v tomto prípade členský štát presvedčiť, či je zábezpeka uplatniteľná a dostačujúca a môže ľubovoľne
         stanoviť typ zábezpeky, ktorú vyžaduje, potom je členský štát povinný zapísať túto sumu na účet A pred uplynutím stanovenej
         lehoty [podľa článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000] s výnimkou prípadu, keď podal pred uplynutím uvedenej lehoty
         hlavný zodpovedný, ručiteľ alebo akákoľvek tretia osoba podľa vnútroštátneho práva námietku, ktorá by mohla mať vplyv na zmenu
         výšky sporných nárokov. Pokiaľ nie je celý nárok alebo jeho časť zabezpečená a colné orgány riadne vykonávali svoju právomoc
         poskytnúť výnimku alebo povoliť nižšiu hranicu zábezpeky na základe článku 361 vykonávacieho nariadenia, ktorá im je zverená
         právom Spoločenstva, potom je prípustné z hľadiska právnej úpravy rozhodnúť, že dlh nie je zabezpečený a musí byť zapísaný
         na účet B. Subsidiárne, ak je nárok zabezpečený len sčasti, členský štát má možnosť zapísať na účet A len tú jeho časť, ktorá
         je skutočne zabezpečená. Okrem toho, subsidiárne, ak je nárok krytý celkovou zábezpekou, treba ho považovať za nezabezpečený
         až do okamihu, kedy colné orgány zistia, že krytie je dostatočné, a nárok je teda plne krytý realizovateľnou a dostačujúcou
         zábezpekou.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      58      Treba zdôrazniť, že vo veci samej nie je namietaná ani existencia colného dlhu, ani výška sporných nárokov, t. j. sumy 44,62 eur,
         205,55 eur a 111,78 eur. Belgická vláda naopak popiera námietku zo strany Komisie, podľa ktorej boli predmetné sumy zapísané
         na účet A oneskorene, konkrétne až po ich skutočnom vybratí koncom roka 1997.

      59      Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že členské štáty musia viesť pre vlastné zdroje účtovníctvo, ktoré vedie
         štátna pokladnica alebo orgán nimi určený. Podľa odseku 3 písm. a) a b) toho istého článku sú členské štáty povinné zapísať
         nároky „vzniknuté [zistené – neoficiálny preklad] v súlade s článkom 2“ toho istého nariadenia najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci,
         v ktorom bol nárok zistený, a to buď na účet A, alebo za určitých podmienok na účet B.

      60      Podľa článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1150/2000 je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje zistený „akonáhle“ sú splnené podmienky
         stanovené colnou právnou úpravou, pokiaľ ide o „zápis [nároku – neoficiálny preklad] do účtovných kníh“ a „upovedomeni[e]“ dlžníka. Dátumom zistenia uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh,
         ktorý je stanovený v colných predpisoch.

      61      Pokiaľ ide o „zápis do účtovných kníh“ a „upovedomeni[e]“ dlžníka o výške nároku, článok 2 nariadenia č. 1150/2000 odkazuje
         na colnú právnu úpravu, teda na colný kódex Spoločenstva a vykonávacie nariadenie.

      62      Ako uviedol Súdny dvor v bode 59 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko, z článkov 217, 218 a 221 colného kódexu vyplýva, že
         vyššie uvedené podmienky sú splnené akonáhle majú colné orgány potrebné údaje, a teda sú schopné vypočítať výšku nároku vyplývajúceho
         z colného dlhu a určiť dlžníka (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 71,
         Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 80). Členské štáty sa nemôžu zbaviť povinnosti zistiť pohľadávky, aj keď ich spochybňujú,
         pretože by to viedlo k rozvráteniu finančnej rovnováhy Spoločenstiev konaním členského štátu (rozsudok Komisia/Dánsko, už
         citovaný, bod 60).

      63      V dôsledku toho sú členské štáty povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné
         vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 61), a teda
         zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom 6 nariadenia č. 1150/2000.

      64      Vo veci samej nie je belgickým orgánom vytýkané ani oneskorené zistenie sporného nároku na vlastné zdroje, ani opomenutie
         zapísať zistené nároky ihneď po tomto zistení na účty, ale sa im vytýka, že v zmysle ustanovení colného kódexu a vykonávacieho
         nariadenia vypočítané a dlžníkovi oznámené predmetné sumy mali zapísať uvedené sumy na účet A v lehote, ktorú stanovuje článok
         6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000 a nie zapísať ich na účet B.

      65      Pokiaľ ide o zaúčtovanie vlastných zdrojov, článok 6 ods. 3 písm. a) a b) nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že členské štáty
         sú povinné zapísať na účet A nároky zistené v súlade s článkom 2 tohto nariadenia najneskôr prvý pracovný deň po 19. dni druhého
         mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený bez toho, aby bola dotknutá možnosť zapísať v rovnakej lehote
         na účet B zistené nároky, ktoré „ešte neboli vybrané“ a „nebola za ne zložená záruka [poskytnutá zábezpeka – neoficiálny preklad]“, ako aj nároky v prípade, že oprávnenosť zistených nárokov, „za ktoré sa zložila záruka [poskytla zábezpeka – neoficiálny preklad], je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť“.

      66      Na účely poskytovania vlastných zdrojov článok 9 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že každý členský štát pripisuje
         vlastné zdroje na účet založený na tento účel v mene Komisie v súlade s postupom stanoveným v článku 10 tohto nariadenia.
         V súlade s odsekom 1 článku 10 sa pripísanie vlastných zdrojov po odpočítaní nákladov na vyberanie vykoná najneskôr v prvý
         pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený v súlade s článkom 2, s výnimkou
         nárokov zapísaných na účet B podľa článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000, pri ktorých sa pripísanie vykoná najneskôr
         v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli nároky „nahradené [vybrané – neoficiálny preklad]“.

      67      Belgická vláda na jednej strane uvádza, že nároky, ktoré sú predmetom veci samej boli „namietané“ v zmysle článku 6 ods. 3
         písm. b) nariadenia č. 1150/2000, a preto sporné sumy mohli byť oprávnene zapísané na účte B až do okamihu ich skutočného
         vybratia. Námietkou v zmysle tohto ustanovenia by bolo už samotné odmietnutie zaplatiť bez podania akéhokoľvek formálneho
         opravného prostriedku. Námietku môže vzniesť tak ručiteľ, ako aj hlavný zodpovedný.

      68      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že samotné nezaplatenie sporných súm nemožno považovať za jednu z foriem namietania nárokov
         v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000. Článok 243 ods. 1 tretí pododsek colného kódexu výslovne stanovuje,
         že odvolanie proti rozhodnutiam colných orgánov, ktoré sa týka uplatňovania colných predpisov a je priznané každej osobe,
         ktorej sa priamo a osobne dotýka, musí byť „podané“ v členskom štáte, ktorý vydal rozhodnutie alebo bol dožiadaný o vydanie
         rozhodnutia, a odsek 2 tohto článku upresňuje, že odvolanie môže byť podané najprv „na colnom orgáne“, potom „na nezávislom
         orgáne“. Požiadavka formálneho odvolania uvedená v tomto článku 243 sa vyžaduje z dôvodov právnej istoty a umožňuje zabezpečiť
         riadne a jednotné uplatňovanie ustanovení v colnej oblasti v záujme rýchleho a efektívneho poskytovania vlastných zdrojov
         Spoločenstiev (pozri najmä rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 60).

      69      Za týchto okolností pri nepredložení dôkazu o namietaní sporných nárokov hlavným zodpovedným v lehote stanovenej v článku
         6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000 treba dospieť k záveru, že konanie hlavného zodpovedného mohlo byť dôvodom na zápis
         týchto nárokov na účet B.

      70      Čo sa týka tvrdenia, že námietku v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000 môže vzniesť aj ručiteľ, stačí
         poznamenať, že v predmetnom prípade táto vláda ani nepreukázala a ani neuvádzala, že predmetné nároky boli pred uplynutím
         lehoty stanovenej v tomto ustanovení namietané zo strany ručiteľa, a ani že by sa mohli sporné nároky zmeniť po urovnaní sporov
         vyplývajúcich z namietania.

      71      Na druhej strane sa belgická vláda domnieva, že predmetné nevybrané nároky bolo možné oprávnene zapísať na účet B, aj keď
         neboli skutočne kryté zábezpekami v zmysle tohto článku 6 ods. 3 písm. b) ku dňu uplynutia lehoty stanovenej pre zapísanie
         sporných nárokov.

      72      Z tohto hľadiska stačí zdôrazniť, že táto vláda povolila zabezpečenie sporných nárokov jednou zábezpekou a každopádne nepreukázala,
         že táto zábezpeka nebola dostatočná na zabezpečenie platieb týchto súm ku dňu uplynutia vyššie uvedenej lehoty.

      73      Chybný zápis nárokov na účet B spôsobil oneskorené pripísanie príslušných vlastných zdrojov na účet Komisie, ktoré sa podľa
         článkov 9 a 10 nariadenia č. 1150/2000 musí uskutočniť v rovnakej lehote, ako je lehota stanovená na účely zapísania týchto
         nárokov na účet A na základe článku 6 ods. 3 písm. a) tohto nariadenia.

      74      Podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000 má každé omeškanie s pripísaním na účet uvedený v článku 9 ods. 1 toho istého nariadenia
         za následok vznik povinnosti dotknutého členského štátu platiť úroky z omeškania za celé obdobie omeškania. Tieto úroky možno
         požadovať bez ohľadu na dôvod omeškania, s ktorým boli tieto zdroje pripísané na účet Komisie (pozri najmä rozsudok zo 14. apríla
         2005, Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 91).

      75      Zistené omeškania v pripísaní vlastných zdrojov na účet Komisie teda zakladajú podľa tohto článku 11 nariadenia č. 1150/2000
         právo na úroky z omeškania, ktorých nezaplatenie Belgické kráľovstvo nepopiera.

      76      Prvá výhrada Komisie založená na porušení článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000 je teda dôvodná.

       O druhej výhrade založenej na odmietnutí poskytnúť Komisii informácie
      –       Argumentácia účastníkov konania
      77      Pokiaľ ide o výhradu založenú na odmietnutí belgických orgánov poskytnúť Komisii zoznam tranzitných vyhlásení Spoločenstva
         nevybavených od roku 1995 a týkajúcich sa iných operácií, pri ktorých došlo k oneskorenému pripísaniu na účet tejto inštitúcie,
         Komisia tvrdí, že tieto orgány boli dostatočne informované o tom, že zamýšľa preskúmať, či oprava v niektorom z jednotlivých
         prípadov bola nutná, takže mali archivovať nielen doklady skúmané pri kontrole, ale aj všetky doklady, ktoré boli zaúčtované
         rovnakým spôsobom, a to po dobu viac ako troch kalendárnych rokov od konca roka, na ktorý sa príslušné doklady vzťahujú. Zničením
         týchto dokumentov porušili uvedené orgány článok 3 nariadenia č. 1150/2000. Okrem toho Belgické kráľovstvo má povinnosť spolupracovať,
         ktorá mu vyplýva z článku 10 ES, a teda malo oznámiť tieto informácie Komisii (pozri rozsudok zo 7. marca 2002, Komisia/Taliansko,
         C‑10/00, Zb. s. I‑2357, body 88 a 89). Sled týchto skutočností evidentne dokazuje, že v rozpore s tvrdením belgickej vlády
         táto vláda nemohla predpokladať, že Komisia sa uspokojila s odpoveďami, ktoré jej boli doručené v konaní pred podaním žaloby.

      78      Belgická vláda tvrdí, že povinnosti členských štátov s ohľadom na kontroly vlastných zdrojov sú formálne a osobitne upravené
         v článku 18 nariadenia č. 1552/89.

      79      Belgické kráľovstvo uvádza, že mohlo legitímne predpokladať, že správne uplatnilo právnu úpravu Spoločenstva.

      80      Podľa tejto vlády požiadavka zo strany Komisie preveriť všetky colné vyhlásenia vonkajšieho tranzitu Spoločenstva potvrdené
         belgickým colným úradom a nevybavené do 14. mesiaca po ich potvrdení, t. j. približne 10 000 colných vyhlásení za rok, ako
         aj oznámenie účtovných údajov za obdobie viac ako troch rokov, nebola príliš upresnená vo vzťahu k uvedenému prípadu a bola
         neprimeraná v porovnaní so zisteniami zamestnancov Komisie, ktorí uskutočnili kontrolu (tri nevybavené colné vyhlásenia Tl
         týkajúce sa nárokov vo výške 44,62 eur, 205,55 eur a 111,78 eur). Okrem toho nie je absolútne možné jednak otvoriť približne
         30 000 spisov vzhľadom na dostupné prostriedky a pracovné sily a jednak vzhľadom na skutočnosť, že archívy už vôbec neexistujú
         (po uplynutí záväznej lehoty troch rokov). Belgická vláda považovala za nemožné, aby bolo za primeraných podmienok a bez toho,
         aby boli destabilizované jej služby a organizácia, možné zaoberať sa dokumentmi alebo vykonať požadovanú kontrolu (pozri analogicky
         rozsudok zo 7. marca 2002, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 91).

      81      Pokiaľ ide konkrétne o roky 1995 až 1997 archivácia dokumentov by sa týkala približne 12 miliónov colných vyhlásení spolu
         s ich sprievodnými dokladmi, nepočítajúc colné vyhlásenia za bežný rok. Finančné a materiálne prostriedky vynaložené na archiváciu
         a skladovanie by boli dosť zaťažujúce. Z materiálneho a finančného hľadiska je nemožné predlžovať dobu archivácie týchto spisov
         o ďalšie roky.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      82      Podľa ustálenej judikatúry z článku 10 ES vyplýva, že členské štáty sú povinné spolupracovať v dobrej viere pri prieskume
         vykonávanom Komisiou podľa článku 226 ES a poskytovať Komisii všetky informácie, ktoré si na tento účel vyžiada (pozri najmä
         rozsudok zo 6. marca 2003, Komisia/Luxembursko, C‑478/01, Zb. s. I‑2351, bod 24).

      83      Pokiaľ ide o povinnosť členských štátov prijať v lojálnej spolupráci s Komisiou opatrenia umožňujúce zabezpečiť uplatňovanie
         ustanovení Spoločenstva o zisťovaní prípadných vlastných zdrojov, Súdny dvor rozhodol, že z tejto povinnosti, ktorá pre oblasť
         kontroly je podrobnejšie upravená v článku 18 nariadenia č. 1552/89, predovšetkým vyplýva, že v prípadoch, keď je Komisia
         značne odkázaná na údaje poskytnuté dotknutým členským štátom, je tento členský štát povinný poskytnúť Komisii sprievodné
         doklady a iné potrebné dokumenty za primeraných podmienok, aby Komisia mohla overiť, či a prípadne v akom rozsahu sa dotknuté
         sumy týkajú vlastných zdrojov Spoločenstiev (rozsudok zo 7. marca 2002, Komisia/Taliansko, už citovaný, body 89 až 91).

      84      V nadväznosti na kontroly uskutočnené zamestnancami Komisie v Belgicku v decembri 1997, ktoré odhalili určitý počet prípadov
         definitívne zistených nárokov týkajúcich sa operácií na základe tranzitných dokladov T1, ktoré boli zapísané na účet B, hoci
         podľa Komisie mali byť zapísané na účet A, táto inštitúcia od apríla 1998 niekoľkokrát požiadala belgické orgány o to, aby
         preverili, či od 1. januára 1995 nedošlo k ďalším omeškaniam pri poskytnutí vlastných zdrojov v dôsledku oneskoreného zapísania
         na účet A a prípadne jej tieto prípady oznámili, aby mohla vypočítať dlžné úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000
         z dôvodu oneskoreného poskytnutia vlastných zdrojov.

      85      Belgické kráľovstvo tým, že nevyhovelo tejto žiadosti, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES.

      86      Ako už bolo uvedené v bode 84 tohto rozsudku, žiadosť Komisie bola odôvodnená tým, že kontrola uskutočnená v decembri 1997
         odhalila určitý počet prípadov, v ktorých došlo podľa tejto inštitúcie k porušeniu nariadenia č. 1552/89. Komisia teda úplne
         právom požadovala od Belgického kráľovstva poskytnutie informácií o ďalších obdobných prípadoch od 1. januára 1995, keďže
         podľa článku 3 ods. 1 členské štáty musia prijať všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby si ponechali sprievodné
         doklady týkajúce sa zisťovania nároku na vlastné zdroje a ich poskytovania najmenej po dobu troch kalendárnych rokov od konca
         roka, na ktorý sa príslušné doklady vzťahujú.

      87      Obsah a komplexnosť úloh vyžadovaných od colnej správy sa nemôže vziať do úvahy už preto, že belgické orgány odôvodňujú svoje
         stanovisko výkladom práva Spoločenstva, s ktorým Súdny dvor nesúhlasil (pozri body 67 a 68 tohto rozsudku).

      88      Tým, že sa zničili archívy týkajúce sa uvedeného obdobia, vrátane tých, ktoré súviseli s troma spismi, ktoré sú predmetom
         veci samej, belgická vláda zjavne porušila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 3 nariadenia č. 1150/2000, ktorý
         vo svojom treťom odseku stanovuje, že v prípade, že overenie sprievodných dokladov týkajúcich sa zisťovania, ktoré uskutočňuje
         štátna správa samostatne alebo v spolupráci s Komisiou, preukáže, že je potrebná oprava, musia byť doklady uchované aj po
         uplynutí lehoty stanovenej v prvom odseku tohto článku po dobu umožňujúcu vykonanie opravy a jej kontrolu zo strany Komisie.

      89      Za týchto podmienok aj druhá výhrada založená na porušení článku 10 ES a článku 3 nariadenia č. 1150/200 je dôvodná.

      90      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba dospieť k záveru, že Belgické kráľovstvo si tým, že:

      –        nezapísalo zistené nároky v stanovených lehotách na účet uvedený v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000,
      –        neoverilo, či od 1. januára 1995 nedošlo k ďalším omeškaniam v poskytnutí vlastných zdrojov v dôsledku oneskoreného zápisu
         na účet uvedený v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000, zničilo archívy, ktoré sa viažu na spomenuté obdobie,
         a neoznámilo tieto omeškania Komisii, aby mohla vypočítať dlžné úroky z omeškania v súlade s článkom 11 tohto nariadenia z dôvodu
         oneskoreného poskytnutia vlastných zdrojov,

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 3, 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo
         a nahradilo nariadenie č. 1552/89 s rovnakým predmetom úpravy, a z článku 10 ES.

       O trovách
      91      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a Belgické
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je preto opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade s odsekom 4
         toho istého článku Spojené kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Belgické kráľovstvo si tým, že nezapísalo zistené nároky v stanovených lehotách na účet uvedený v článku 6 ods. 3 písm. a)
            nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných
            zdrojov spoločenstiev,
      neoverilo, či od 1. januára 1995 nedošlo k ďalším omeškaniam v poskytnutí vlastných zdrojov v dôsledku oneskoreného zápisu
            na účet uvedený v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000, zničilo archívy, ktoré sa viažu na spomenuté obdobie,
            a neoznámilo tieto omeškania Komisii Európskych spoločenstiev, aby mohla vypočítať dlžné úroky z omeškania v súlade s článkom
            11 tohto nariadenia z dôvodu oneskoreného poskytnutia vlastných zdrojov,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 3, 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo
            a nahradilo nariadenie Rady (EHS, Euratom) 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme
            vlastných zdrojov Spoločenstiev, s rovnakým predmetom úpravy, a z článku 10 ES.
      2.      Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 21. septembra 2000. # European Fertilizer Manufacturers Association (EFMA) proti Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Antidumping. # Vec C-46/98 P.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1990. # A. Foster a i. proti British Gas plc. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania House of Lords - Spojené kráľovstvo. # Sociálna politika. # Vec C-188/89.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 29. februára 2012. # AM proti Európskemu parlamentu. # Verejná služba - Úradníci - Sociálne zabezpečenie. # Vec F-100/10.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 8. mája 1996. # Adia Interim SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec T-19/95.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 21. júna 1974. # Jean Reyners proti Belgickému kráľovstvu. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'Etat - Belgicko. # Vec 2-74.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 21. júna 1974 (*)„Právo usadiť sa“Vo veci 2/74,ktorej
 predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým Conseil
d’État de Belgique navrhuje, aby v súvislosti s konaním pred
týmto vnútroštátnym súdomJean Reyners, doktor práv, člen štatutárnych orgánov spoločností, bydliskom vo Woluwé-Saint-Lambert (Brusel),protiBelgickému kráľovstvu, v zastúpení: minister spravodlivosti,vedľajší účastník konania:Ordre national des avocats de Belgique,Súdny
 dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 52
a 55 Zmluvy o EHS v spojení s kráľovským dekrétom
z 24. augusta 1970, ktorým sa ustanovuje výnimka
z podmienky štátnej príslušnosti ustanovenej v článku 428 Code
 judiciaire týkajúcej sa označenia a výkonu povolania advokáta,SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda R. Lecourt, predsedovia komôr A. M. Donner
a M. Sørensen, sudcovia R. Monaco, J. Mertens de
Wilmars, P. Pescatore (spravodajca), H. Kutscher, C. Ó
Dálaigh a A. J. Mackenzie Stuart,generálny advokát: H. Mayras,tajomník: A. Van Houtte,vyhlásil tentoRozsudok1        Rozsudkom
 z 21. decembra 1973 doručeným do kancelárie Súdneho dvora
9. januára 1974 položil belgický Conseil d'État v zmysle
článku 177 Zmluvy EHS v súvislosti s výkonom povolania
advokáta dve otázky týkajúce sa výkladu článkov 52 a 55 Zmluvy
o EHS, ktorých predmetom je právo usadiť sa.2        Tieto
 otázky boli vznesené v rámci konania o žalobe podanej
holandským štátnym príslušníkom, ktorému bol udelený právnický diplom,
ktorý ho oprávňuje na výkon povolania advokáta v Belgicku.
Žalobcovi vo veci samej však bol znemožnený prístup k tomuto
povolaniu z dôvodu jeho štátnej príslušnosti na základe kráľovského
 dekrétu z 24. augusta 1970 o označení a výkone
povolania advokáta (Moniteur Belge, 1970, s. 9060). O výklade článku 52 Zmluvy EHS3        Conseil
 d'État sa pýta, či je článok 52 Zmluvy EHS po skončení prechodného
obdobia „priamo uplatniteľným ustanovením“, a to napriek tomu, že
neexistujú smernice stanovené v článku 54 ods. 2 a článku
 57 ods. 1 Zmluvy.4        Belgická
 a írska vláda tvrdili, vo veľkej miere z rovnakých dôvodov,
že článku 52 nemožno takýto účinok priznať.5        Podľa
 nich tento článok, ktorý je zaradený do kontextu kapitoly o práve
usadiť sa, na ktorú sa výslovne odkazuje slovami „v rámci
nasledujúcich ustanovení“, je z dôvodu zložitosti veci iba
vyjadrením jednoduchej zásady, ktorej vykonanie je nevyhnutne závislé na
 súbore doplňujúcich ustanovení tak Spoločenstva, ako aj vnútroštátnych,
 stanovených článkami 54 a 57.6        Forma,
 ktorú zmluva zvolila pre tieto vykonávacie akty – zavedenie
„všeobecného programu“, ktorý bude vykonaný postupne súborom smerníc –
potvrdzuje, že článok 52 nemá priamy účinok.7        Je
 iba úlohou sudcu vykonávať právomoc voľnej úvahy vyhradenú zákonodarným
 orgánom Spoločenstva a členských štátov.8        Túto
 argumentáciu podporili v zásade britská a luxemburská vláda,
ako aj Ordre national des avocats de Belgique (Belgická advokátska
komora), ktorá vstúpila ako vedľajší účastník do konania.9        Žalobca
 vo veci samej poznamenáva, že v jeho prípade ide výlučne
o diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, keďže sa naňho
vzťahujú podmienky na výkon povolania advokáta, ktoré sa neuplatňujú na
belgických štátnych príslušníkov.10      Tvrdí,
 že z tohto hľadiska je článok 52 jasným a úplným ustanovením,
 ktoré môže mať priamy účinok.11      Nemecká
 vláda v zásade podporená holandskou vládou, odvolávajúc sa na
rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom 16. júna 1966 vo veci 57-65,
Lütticke (Zb. 1966, s. 293), je toho názoru, že ustanovenia
ukladajúce členským štátom povinnosť, ktorú musia splniť
v stanovenej lehote, sa stávajú priamo uplatniteľnými vtedy, keď po
 uplynutí tejto lehoty nebola povinnosť splnená.12      Podľa
 nej po skončení prechodného obdobia už nemajú členské štáty viac
možnosť zachovať obmedzenia slobody usadiť sa, keďže článok 52 má od
uvedeného okamihu charakter ustanovenia, ktoré je samo osebe úplné
a právne dokonalé.13      Za
 takýchto podmienok by mali „všeobecný program“ a smernice
stanovené článkom 54 význam iba počas prechodného obdobia, keďže sa
sloboda usadiť sa plne uskutočňuje až po jeho skončení.14      Komisia
 napriek pochybnostiam, ktoré má voči priamemu účinku ustanovenia
predloženého na výklad – tak z dôvodu odkazu uvedeného
v Zmluve na „všeobecný program“ a na vykonávacie smernice, ako
 aj z dôvodu obsahu niektorých už prijatých liberalizačných
smerníc, ktoré nedosiahli vo všetkých bodoch plné rovnaké zaobchádzanie –
 je toho názoru, že článok 52 má prinajmenej čiastočný priamy účinok,
pretože osobitne zakazuje diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti.15      Článok
 7 Zmluvy, ktorý je súčasťou „zásad“ Spoločenstva, stanovuje, že
v rámci pôsobnosti tejto Zmluvy a bez toho, aby boli dotknuté
jej osobitné ustanovenia, „je akákoľvek diskriminácia na základe štátnej
 príslušnosti zakázaná“.16      Článok
 52 zabezpečuje uplatňovanie tohto všeobecného ustanovenia
v osobitnej oblasti práva usadiť sa.17      Článok
 52 svojimi slovami „v rámci nasledujúcich ustanovení“ odkazuje na
celú kapitolu o práve usadiť sa, a vyžaduje si preto, aby bol
vykladaný v tomto všeobecnom kontexte.18      Po
 ustanovení, že „v priebehu prechodného obdobia sa postupne
odstránia obmedzenia slobody usadiť sa štátnych príslušníkov jedného
členského štátu na území iného členského štátu“, je v článku 52
ďalej vyjadrená hlavná zásada tejto oblasti ustanovením, že sloboda
usadiť sa zahŕňa aj právo začať vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť
„za podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov právom
štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa“.19      S úmyslom
 postupne uskutočniť tento cieľ v priebehu prechodného obdobia
článok 54 stanovuje, že Rada vypracuje „všeobecný program“ a na
vykonávanie tohto programu stanoví smernice na zabezpečenie slobody
usadiť sa pre jednotlivé činnosti, ktoré prichádzajú do úvahy.20      Okrem
 týchto liberalizačných opatrení stanovuje článok 57 prijatie smerníc,
ktorým sa má zabezpečiť vzájomné uznanie diplomov, osvedčení
a iných dokladov o kvalifikácii a vo všeobecnosti
koordinácia právnych predpisov v oblasti práva usadiť sa
a výkonu samostatne zárobkovej činnosti.21      Z uvedeného
 vyplýva, že v systéme kapitoly o práve usadiť sa „všeobecný
program“ a smernice, ktoré sú stanovené zmluvou, sú určené na
plnenie dvoch funkcií, pričom prvou funkciou je odstrániť počas
prechodného obdobia prekážky, ktoré bránia výkonu slobody usadiť sa,
a druhou je zaviesť do právnych poriadkov členských štátov súbor
ustanovení na uľahčenie účinného výkonu tejto slobody, a to
s cieľom podporiť vzájomné hospodárske a sociálne prenikanie
v oblasti samostatnej zárobkovej činnosti v rámci
Spoločenstva.22      Na
 tento druhý cieľ sa zameriavajú jednak niektoré ustanovenia článku 54
ods. 3 týkajúce sa najmä spolupráce medzi príslušnými správnymi
orgánmi členských štátov a prispôsobovania správnych konaní
a postupov, jednak aj súbor ustanovení článku 57.23      Účinok ustanovení článku 52 musí byť určený v rámci tohto systému.24      Pravidlo
 o zaobchádzaní s vlastnými štátnymi príslušníkmi je jedným zo
 základných právnych ustanovení Spoločenstva.25      Keďže
 toto pravidlo odkazuje na všetky právne predpisy, ktoré sa skutočne
uplatňujú na vlastných štátnych príslušníkov v štáte, v ktorom
 dochádza k usadeniu sa, tohto pravidla sa môžu v podstate
priamo dovolávať štátni príslušníci všetkých ostatných členských štátov.26      Ustanoviac,
 že sa sloboda usadiť sa dosiahne po uplynutí prechodného obdobia,
článok 52 ukladá povinnosť dosiahnuť konkrétny výsledok, ktorého
splnenie sa malo uľahčiť, ale nie podmieňovať vykonaním programu
postupných opatrení.27      Skutočnosť,
 že táto postupnosť nebola dodržaná, nemá žiaden dosah na lehotu,
v rámci ktorej mal byť samotný záväzok splnený.28      Tento
 výklad je v súlade s článkom 8 ods. 7 Zmluvy,
v zmysle ktorého predstavuje uplynutie prechodného obdobia
najneskorší dátum, ku ktorému nadobudnú účinnosť všetky pravidlá
stanovené Zmluvou a ku ktorému sa vykonajú všetky opatrenia na
vybudovanie spoločného trhu.29      Proti
 takému účinku nemožno namietať, že Rada neprijala smernice stanovené
v článkoch 54 a 57 alebo že niektoré smernice, ktoré boli
skutočne prijaté, nedosiahli v plnej miere cieľ, ktorým je zákaz
diskriminácie zakotvený v článku 52.30      Po
 skončení prechodného obdobia sa totižto smernice stanovené
v kapitole o práve usadiť sa stali zbytočnými pre vykonanie
pravidla týkajúceho sa zaobchádzania s vlastnými štátnymi
príslušníkmi, keďže Zmluva odvtedy priznáva tomuto pravidlu priamy
účinok.31      Tieto
 smernice sa však nestali celkom bezvýznamnými, pretože im zostal značný
 rozsah pôsobnosti v oblasti opatrení na podporu účinného
vykonávania práva usadiť sa.32      Na
 predloženú otázku treba preto odpovedať v tom zmysle, že po
skončení prechodného obdobia je článok 52 Zmluvy priamo uplatniteľným
ustanovením, a to napriek tomu, že v určenej oblasti prípadne
neboli prijaté smernice stanovené článkom 54 ods. 2 a článkom
57 ods. 1 Zmluvy. O výklade článku 55 ods. 1 Zmluvy EHS33      Conseil
 d'État ďalej požiadal o upresnenie, čo treba rozumieť podľa článku
 55 ods. 1 pod „činnosťami, ktoré v tomto štáte súvisia, hoci
len príležitostne, s výkonom štátnej moci“.34      Presnejšie
 ide o otázku, či sú v rámci povolania, akým je povolanie
advokáta, vylúčené z uplatnenia kapitoly o práve usadiť sa iba
 činnosti späté s výkonom tohto povolania, ktoré súvisia
s výkonom štátnej moci, alebo či je vylúčené celé toto povolanie
z dôvodu, že zahrnuje činnosti, ktoré súvisia s výkonom tejto
moci.35      Luxemburská
 vláda a Ordre national des avocats de Belgique sú toho názoru, že
povolanie advokáta je vylúčené ako celok z pravidiel Zmluvy
týkajúcich sa práva usadiť sa, pretože organicky súvisí
s fungovaním súdnej sústavy.36      Táto
 situácia podľa nich vyplýva jednak z právnej organizácie
advokátskej komory, ktorá zahŕňa celý súbor prísnych podmienok
týkajúcich sa zapísania do zoznamu advokátov a disciplinárnych
podmienok a jednak z funkcií, ktoré vykonáva advokát
v rámci súdneho konania, kde je jeho účasť do značnej miery
povinná.37      Tieto
 činnosti, ktoré robia z advokáta nevyhnutného pomocníka súdnictva,
 tvoria jednotný celok, ktorého zložky nemožno od seba oddeliť.38      Žalobca
 vo veci samej tvrdí, že nanajvýš iba niektoré činnosti vykonávané
v rámci povolania advokáta súvisia s výkonom štátnej moci
a že preto iba na tieto činnosti sa vzťahuje výnimka zo zásady
slobody usadiť sa ustanovená článkom 55.39      Pre
 nemeckú, belgickú, britskú, írsku a holandskú vládu, ako aj pre
Komisiu sa výnimka z článku 55 obmedzuje iba na jednotlivé činnosti
 vykonávané v rámci rôznych dotknutých povolaní, ktoré skutočne
súvisia s výkonom štátnej moci pod podmienkou, že ich možno oddeliť
 od obvyklého výkonu povolania.40      Pretrvávajú
 však rozdiely medzi týmito vládami, pokiaľ ide o povahu činností,
ktoré sú vylúčené zo zásady slobody usadiť sa z dôvodu odlišnej
organizácie povolania advokáta v jednotlivých členských štátoch.41      Najmä
 nemecká vláda sa domnieva, že z dôvodu povinnej účasti advokáta na
 niektorých súdnych konaniach, najmä v oblasti trestného alebo
verejného práva, existujú také blízke vzťahy medzi povolaním advokáta
a výkonom súdnej moci, že prinajmenšom rozsiahle oblasti tohto
povolania by mali byť vylúčené zo slobody usadiť sa.42      Podľa
 článku 55 ods. 1 sa ustanovenia kapitoly o práve usadiť sa
v členských štátoch „nevzťahujú na činnosti, ktoré v tomto
štáte súvisia, hoci len príležitostne, s výkonom štátnej moci“.43      Vzhľadom
 na to, že sloboda usadiť sa a pravidlo o zaobchádzaní
s vlastnými štátnymi príslušníkmi majú zásadný charakter
v rámci systému Zmluvy, výnimky, ktoré pripúšťa článok 55
ods. 1, nemôžu mať taký rozsah, ktorý by presahoval cieľ, pre ktorý
 bolo toto ustanovenie o výnimke do článku začlenené.44      Článok
 55 ods. 1 musí členským štátom umožniť v prípade, ak niektoré
 funkcie zahŕňajúce výkon štátnej moci súvisia s niektorou zo
samostatných zárobkových činností uvedených v článku 52, vylúčiť
prístup k týmto funkciám osobám, ktoré nie sú jeho štátnymi
príslušníkmi.45      Táto
 potreba je úplne splnená, ak sa vylúčenie týchto štátnych príslušníkov
obmedzuje iba na tie činnosti, ktoré vykonávané samy osebe súvisia
priamo a osobitne s výkonom štátnej moci.46      Rozšírenie
 výnimky, ktorú pripúšťa článok 55, na povolanie ako celok by bolo
prípustné iba vtedy, ak by tieto činnosti boli spojené s týmto
povolaním takým spôsobom, že sloboda usadiť sa by mala za následok
uloženie povinnosti dotknutému členskému štátu pripustiť k výkonu,
a to aj príležitostnému, funkcií patriacich do oblasti štátnej moci
 osoby, ktoré nie sú jeho štátnymi príslušníkmi.47      Na
 druhej strane nemožno toto rozšírenie pripustiť, keď sú v rámci
nezávislého povolania činnosti, ktoré súvisia s výkonom štátnej
moci, oddeliteľné od predmetnej odbornej činnosti ako celku.48      Keďže
 neexistujú smernice prijaté na základe článku 57, ktorých účinkom by
bolo zosúladenie vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa najmä povolania
 advokáta, jeho výkon sa naďalej riadi právom jednotlivých členských
štátov.49      Prípadné
 uplatnenie obmedzení slobody usadiť sa uvedených v článku 55
ods. 1 treba preto posudzovať osobitne v každom členskom štáte
 z hľadiska vnútroštátnych predpisov jednotlivých členských štátov
upravujúcich organizáciu a výkon tohto povolania.50      Pri
 tomto posudzovaní však treba brať do úvahy komunitárny charakter
obmedzení, ktoré článok 55 stanovuje pre výnimky zo zásady slobody
usadiť sa, a to preto, aby sa zabránilo zmareniu potrebného účinku
Zmluvy v dôsledku pôsobenia jednostranných ustanovení členských
štátov.51      Odborné
 činnosti zahŕňajúce aj pravidelné a organické kontakty so súdmi,
a dokonca ani povinná spolupráca pri fungovaní súdov nepredstavujú
napriek tomu súvis s výkonom štátnej moci.52      Najmä
 nemožno považovať za súvisiace s výkonom štátnej moci
najpríznačnejšie činnosti povolania advokáta, akými sú právne
poradenstvo a právna pomoc, ako aj zastupovanie a obhajoba
účastníkov konania pred súdmi, dokonca aj keď je účasť alebo pomoc
advokáta povinná alebo je mu zákonom výlučne vyhradená.53      Výkon
 týchto činností sa totižto nedotýka voľnej úvahy súdneho orgánu
a slobody výkonu súdnej moci.54      Na
 položenú otázku preto treba odpovedať tak, že výnimka zo slobody usadiť
 sa ustanovená v článku 55 ods. 1 sa musí obmedziť na tie
činnosti uvedené v článku 52, ktoré samy osebe priamo
a osobitne súvisia s výkonom štátnej moci.55      V žiadnom
 prípade takto nemožno kvalifikovať v rámci slobodného povolania,
akým je povolanie advokáta, činnosti, ako sú právne poradenstvo
a právna pomoc alebo zastupovanie a obhajoba účastníkov
konania pred súdmi, aj keď je vykonávanie týchto činností advokátom
ustanovené zákonom ako povinnosť alebo je mu zákonom výlučne vyhradené. O trovách56      Vláda
 Belgického kráľovstva, vláda Spolkovej republiky Nemecko, vláda Írska,
vláda Luxemburského veľkovojvodstva, vláda Holandského kráľovstva, vláda
 Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska
a Komisia Európskych spoločenstiev, nemajú právo na náhradu trov
konania, ktoré im vznikli v súvislosti s predložením ich
pripomienok Súdnemu dvoru.57      Vzhľadom
 na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred Conseil
d'État de Belgique, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
súd.Z týchto dôvodov Súdny
 dvor, rozhodujúc o otázkach, ktoré mu predložil Conseil d'Etat de
Belgique, section administration, troisième chambre, rozsudkom
z 21. decembra 1973, rozhodol a vyhlásil:1.      Na
 predloženú otázku treba preto odpovedať v tom zmysle, že po
skončení prechodného obdobia je článok 52 Zmluvy priamo uplatniteľným
ustanovením, a to napriek tomu, že v určenej oblasti prípadne
neboli prijaté smernice stanovené článkom 54 ods. 2 a článkom
57 ods. 1 Zmluvy.2.      Výnimka
 zo slobody usadiť sa ustanovená v článku 55 ods. 1 Zmluvy EHS
 sa musí obmedziť na tie činnosti uvedené v článku 52, ktoré samy
osebe priamo a osobitne súvisia s výkonom štátnej moci; takto
nemožno kvalifikovať v rámci slobodného povolania, akým je
povolanie advokáta, činnosti, ako sú právne poradenstvo a právna
pomoc alebo zastupovanie a obhajoba účastníkov konania pred súdmi,
aj keď je vykonávanie týchto činností advokátom ustanovené zákonom ako
povinnosť alebo je mu zákonom výlučne vyhradené.LecourtDonner      Sørensen      MonacoMertens de WilmarsPescatoreKutscher      Ó DálaighMackenzie StuartRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. júna 1974.Tajomník PredsedaA. Van Houtte R. Lecourt* Jazyk konania: francúzština.