title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 28. septembra 2004. # MCI, Inc. proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Kontrola koncentrácií - Žaloba o neplatnosť - Záujem na konaní - Právomoc Komisie. # Vec T-310/00.

text:
      Vec T‑310/00
      MCI, Inc.
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Hospodárska súťaž – Kontrola koncentrácií – Žaloba o neplatnosť – Záujem na konaní – Právomoc Komisie“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 28. septembra 2004
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o neplatnosť – Záujem na konaní – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným
            trhom – Upustenie od koncentrácie účastníkmi dané na vedomie Komisii pred prijatím rozhodnutia – Neexistencia vplyvu
      (Článok 230 štvrtý pododsek ES)
      2.     Hospodárska súťaž – Koncentrácie – Právomoc Komisie – Prijatie rozhodnutia, ktorým sa koncentrácia vyhlasuje za nezlučiteľnú
            so spoločným trhom v prípade upustenia od koncentrácie účastníkmi – Vylúčenie
      (Nariadenie Rady č. 4064/89, články 4 a 8)
      3.     Právo Spoločenstva – Zásady – Ochrana legitímnej dôvery – Dôvera, ktorá mohla vzniknúť len na základe správnej praxe – Podmienky
      1.     Žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná len vtedy, ak táto osoba má právny záujem na zrušení
         napadnutého aktu. Na to, aby taký právny záujem mohol existovať, musí byť samotné zrušenie aktu spôsobilé vyvolať právne následky,
         alebo inými slovami, žaloba musí byť spôsobilá, v prípade úspešného výsledku, priniesť prospech pre toho účastníka konania,
         ktorý ju podal.

      Podnik, ktorý je účastníkom zamýšľanej a oznámenej koncentrácie, ktorý Komisiu tesne pred prijatím jej rozhodnutia informoval
         o upustení od koncentrácie práve s cieľom vyhnúť sa jeho prijatiu, si zachováva právny záujem na konaní o zrušenie rozhodnutia,
         ktorým Komisia, odmietajúc zohľadniť toto upustenie, vyhlási predmetnú koncentráciu za nezlučiteľnú so spoločným trhom.

      Pokiaľ platí sporné rozhodnutie, na ktoré sa až do jeho zrušenia sudcom Spoločenstva vzťahuje prezumpcia platnosti, podnik
         sa nemôže platne zlúčiť s iným účastníkom oznámenej koncentrácie, aspoň nie v usporiadaní a za podmienok uvedených v oznámení,
         v prípade, ak by tak opäť zamýšľal urobiť.

      Skutočnosť, že podnik nemusí mať tento úmysel, alebo že ho pravdepodobne neuskutoční, je v tomto smere výlučne subjektívnou
         okolnosťou, ktorú nemožno zohľadniť pri posúdení jeho právneho záujmu na konaní o zrušenie aktu, ktorý nepochybne vyvoláva
         záväzné právne účinky, ktoré môžu ovplyvniť jeho záujmy tým, že významne zmenia jeho právne postavenie.

      (pozri body 44, 52, 53 – 57)
      2.     Komisia prekročí hranice svojej právomoci podľa nariadenia č. 4064/89 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi, ak prijme rozhodnutie
         vyhlasujúce oznámenú koncentráciu za nezlučiteľnú so spoločným trhom, aj keď oznamovatelia oficiálne vzali späť svoje oznámenie
         a informovali ju o upustení od koncentrácie v podobe, aká jej bola predstavená. V takom prípade totiž vzhľadom na neexistenciu
         „zmluvy“ o fúzii v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia už Komisia nemá právomoc prijať rozhodnutie podľa článku 8 ods. 3
         nariadenia č. 4064/89.

      (pozri body 91, 107)
      3.     Samotná správna prax alebo nečinnosť, pokiaľ nie je v rozpore s platnou právnou úpravou a nepredstavuje výkon voľnej úvahy,
         môže vyvolať legitímnu dôveru dotknutej osoby, a tak sa dôvera nemusí nevyhnutne zakladať na oznámení so všeobecnou platnosťou.

      (pozri bod 112)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      z 28. septembra 2004 (*)

      „Hospodárska súťaž – Kontrola koncentrácií – Žaloba o neplatnosť – Záujem na konaní – Právomoc Komisie“
      Vo veci T‑310/00,
      MCI, Inc.,  predtým MCI WorldCom, Inc., neskôr WorldCom, Inc., so sídlom v Ashburne, Virginia (Spojené štáty), v zastúpení: pôvodne K. Lasok,
         QC, J.‑Y. Art a B. Hartnett, advokáti, neskôr K. Lasok, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca,
      ktorú v konaní podporuje
      Spolková republika Nemecko, v zastúpení: W.-D. Plessing a B. Muttelsee-Schön, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev,  v zastúpení: pôvodne P. Oliver, P. Hellström a L. Pignataro, neskôr P. Oliver a P. Hellström, splnomocnení zástupcovia, za
         právnej pomoci N. Khan, barrister, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje
      Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a F. Million, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2003/790/ES z 28. júna 2000 o vyhlásení koncentrácie za nezlučiteľnú
         so spoločným trhom a Dohodou o EHP (vec COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 300, 2003, s. 1),

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meija a N. J. Forwood,
      tajomník: J. Plingers, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. marca 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Skutkové okolnosti a konanie pred Komisiou
      1       MCI, Inc., predtým MCI WorldCom, Inc., neskôr WorldCom, Inc. (ďalej len „WorldCom“), a Sprint Corp. (ďalej len „Sprint“) sú
         celosvetovými telekomunikačnými podnikmi so sídlom v Spojených štátoch. V roku 1999 predstavoval celosvetový obrat spoločnosti
         WorldCom približne 37 miliárd amerických dolárov (USD) a celosvetový obrat spoločnosti Sprint približne 17 miliárd. Donedávna
         boli činnosti spoločnosti Sprint v Európe vykonávané, úplne alebo vo veľkej miere, prostredníctvom spoločnosti Global One,
         spoločného podniku, ktorý spoločnosť Sprint založila v roku 1995 spolu s Deutsche Telekom a France Télécom.

      2       Spoločnosti WorldCom a Sprint podpísali 4. októbra 1999 zmluvu o fúzii a plán fúzie, ktoré zodpovedajú definícii koncentrácie
         v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 4064/89 z 21. decembra 1989 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi
         [Ú. v. ES L 395, s. 1, opravené v Ú. v. ES L 257, 1990, s. 13, medzitým zrušené nariadením Rady (ES) č. 139/2004 z 20. januára
         2004 o kontrole koncentrácií medzi podnikmi (Ú. v. ES L 24, s. 1)]. Táto fúzia sa mala uskutočniť výmenou akcií spoločnosti
         Sprint za akcie spoločnosti WorldCom v počiatočnom objeme odhadovanom na 127 miliárd USD.

      3       Listami z 20., 26. a 28. októbra 1999 spoločnosti WorldCom a Sprint informovali Komisiu o tejto zmluve, pričom jej oznámili
         dôvody, pre ktoré sa domnievajú, že predmetná transakcia nemá význam pre celé Spoločenstvo v zmysle článku 1 nariadenia č.
         4064/89 a že sa preto nemusela oznámiť Komisii podľa tohto nariadenia. Spoločnosti WorldCom a Sprint taktiež uviedli, že vzhľadom
         na to, že spoločnosť Sprint sa spoločnosti WorldCom zmluvne zaviazala, že sa vzdá účasti v Global One pred uskutočnením fúzie,
         výpočet celkového obratu spoločnosti Sprint v rámci Spoločenstva v zmysle článku 5 nariadenia č. 4064/89 by nemal zahŕňať
         jej podiel na obrate spoločnosti Global One.

      4       Dňa 29. októbra 1999 Komisia neuznala tento názor a informovala zúčastnených, že musí zobrať do úvahy podiel spoločnosti Sprint
         na obrate spoločnosti Global One, čo ju vedie k záveru, že zamýšľaná transakcia je koncentráciou s významom pre celé Spoločenstvo.
         Komisia uviedla, že výpočet obratu na účely určenia toho, či koncentrácia dosahuje význam pre celé Spoločenstvo, musí byť
         vykonaný ku dňu podpisu zmluvy o fúzii a s ohľadom na situáciu existujúcu k tomuto dňu, najneskôr však ku dňu, kedy vznikla
         oznamovacia povinnosť. Podľa Komisie môže byť obrat, ktorý možno pripísať určitým činnostiam, odpočítaný len v prípade, ak
         oznamovaná zmluva obsahuje odkladaciu podmienku, ktorá predpokladá postúpenie týchto činností, alebo ak tieto činnosti boli
         postúpené medzi účtovnou závierkou a podpisom konečnej zmluvy o fúzii. Komisia sa domnievala, že v tomto prípade to tak nebolo.

      5       Podaním z 10. januára 2000 (ďalej len „oznámenie“), ktoré bolo Komisii doručené 11. januára 2000, spoločnosti WorldCom a Sprint
         (ďalej len „oznamovatelia“) spoločne oznámili nimi zamýšľanú koncentráciu v súlade s článkom 4 ods. 1 nariadenia č. 4064/89
         „bez toho, aby bolo dotknuté stanovisko účastníkov týkajúce sa otázky oprávnenia pripočítať obrat spoločnosti Global One k obratu
         spoločnosti Sprint“.

      6       Dňa 21. januára 2000 spoločnosť Sprint uzavrela formálnu dohodu s Deutsche Telekom a France Télécom, na základe ktorej zanikla
         jej účasť v Global One.

      7       Dňa 2. februára 2000 oznamovatelia informovali Komisiu o tejto dohode a navrhli prevzatie záväzku v zmysle článku 8 ods. 2
         nariadenia č. 4064/89, podľa ktorého by spoločnosť Sprint musela vyvinúť všetko potrebné úsilie na to, aby bez zbytočného
         odkladu ukončila prevod svojich akcií v Global One, pričom až do toho času by sa nepodieľala na riadení každodennej činnosti
         Global One. Dňa 10. februára 2000 oznamovatelia zaslali Komisii memorandum, v ktorom vysvetlili svoje názory na dopad, ktorý
         by mohol mať zánik účasti spoločnosti Sprint v Global One na štruktúru hospodárskej súťaže na dotknutých trhoch, a uviedli
         dôvody, ktoré ich podľa ich názoru oprávňovali na späťvzatie oznámenia.

      8       Vzhľadom na to, že sa Komisia domnievala, že navrhnutý záväzok nie je dostatočný, že predmetná koncentrácia patrí do pôsobnosti
         nariadenia č. 4064/89 a že existujú vážne pochybnosti o jej zlučiteľnosti so spoločným trhom, 21. februára 2000 sa rozhodla
         začať konanie podľa článku 6 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 4064/89. Komisia označila tri trhy, na ktorých by táto transakcia
         mohla vyvolať problémy v hospodárskej súťaži. Išlo o trh „internetového prepojenia najvyššej úrovne alebo univerzálne internetového
         prepojenia“, trh celosvetových telekomunikačných služieb a trh medzinárodných hlasových telefonických služieb.

      9       Po tom, čo Komisia dostala rôzne informácie ako odpoveď na svoje žiadosti podľa článku 11 nariadenia č. 4064/89, zaslala 3. mája
         2000 oznamovateľom oznámenie o vytýkaných skutočnostiach v zmysle článku 12 ods. 2 nariadenia Komisie (ES) č. 447/98 z 1. marca
         1998 o oznámeniach, lehotách a vypočutí dotknutých osôb ustanovených v nariadení Rady (EHS) č. 4064/89 [Ú. v. ES L 61, s. 1,
         ďalej len „vykonávacie nariadenie“, neskôr zrušené nariadením Komisie (ES) č. 802/2004 zo 7. apríla 2004, ktorým sa vykonáva
         nariadenie č. 139/2004 (Ú. v. ES L 133, s. 1)], v ktorom uviedla, že zamýšľaná koncentrácia by viedla k vytvoreniu dominantného
         postavenia oznamovateľov alebo k posilneniu dominantného postavenia spoločnosti WorldCom na trhu internetového prepojenia
         najvyššej úrovne, ako aj na trhu celosvetových telekomunikačných služieb pre nadnárodné podniky. Oznamovatelia na toto oznámenie
         o vytýkaných skutočnostiach odpovedali 22. mája 2000.

      10     Po viacerých stretnutiach venovaných prieskumu možných opatrení na nápravu oznamovatelia predložili Komisii listom z 8. júna
         2000 záväzok („opatrenia na nápravu“) v zmysle článku 8 ods. 2 nariadenia č. 4064/89 a článku 18 ods. 2 vykonávacieho nariadenia,
         ktorý sa týkal prevodu internetových činností spoločnosti Sprint.

      11     Dňa 5. júna 2000 Komisia zvolala stretnutie Poradného výboru pre koncentrácie vytvoreného na základe článku 19 nariadenia
         č. 4064/89. Tento výbor sa stretol 22. júna 2000 a v ten istý deň prijal svoje stanovisko.

      12     Dňa 26. júna 2000 sa pán Monti, člen Komisie zodpovedný za záležitosti hospodárskej súťaže, vydal do Washingtonu (Spojené
         štáty), aby sa stretol so zástupcami Department of Justice (ministerstvo spravodlivosti, ďalej len „DoJ“). Tam na tlačovej
         konferencii vyhlásil, že navrhne Komisii, aby zakázala zamýšľanú koncentráciu.

      13     Dňa 27. júna 2000 oznamovatelia odfaxovali Komisii dva listy, ktoré Komisia dostala v ten istý deň a v ktorých oznamovatelia
         oficiálne vyhlásili, že formálne berú späť na jednej strane záväzok z 8. júna 2000 a na druhej strane oznámenie z 11. januára
         2000. Druhý list obsahoval nasledujúce vyhlásenie:

      „Strany už nezamýšľajú uskutočniť plán koncentrácie v podobe, v akej bol predstavený v oznámení. V prípade, ak by sa strany
         rozhodli zlúčiť svoje činnosti v nejakej inej forme v budúcnosti, predložia príslušné oznámenia v rámci právnej úpravy platnej
         pre koncentrácie.“

      14     V ten istý deň DoJ oficiálne podalo na District Court of Columbia (súd okresu Columbia) žalobu proti spoločnostiam WorldCom
         a Sprint, ktorej predmetom bolo, aby súd určil, že ich plán fúzie porušuje Clayton Antitrust Act, 1914 (antitrustový zákon
         z roku 1914), a natrvalo zakázal týmto podnikom uskutočnenie predmetnej zmluvy o fúzii. Táto žaloba bola založená na protisúťažných
         účinkoch, ktoré by táto dohoda zjavne musela vyvolať na trhu poskytovania služieb hlavnej siete Internetu, ako aj na viacerých
         ďalších trhoch.

      15     Spoločnosť Sprint rovnako 27. júna 2000 uverejnila na svojej internetovej stránke tlačové vyhlásenie týkajúce sa súdneho konania
         iniciovaného DoJ, ktoré sa končilo týmito slovami:

      „Sprint dúfa, že pri tejto fúzii sa nájde rozumné riešenie. Výhody, ktoré z nej plynú pre verejnosť, sú príliš dôležité, než
         aby sa ich bolo možné zriecť.“

      16     Ešte v ten istý deň internetová stránka ABC News uverejnila nasledujúci komentár:
      „... vyhlásenia uverejnené oboma podnikmi, zdá sa, naznačujú, že sa úplne nevzdali zamýšľanej megakoncentrácie v hodnote 128
         miliárd dolárov. Peter Lucht, hovorca spoločnosti WorldCom, nechcel povedať, či odvolali svoju ponuku. ‚Záležitosťou sa ešte
         zaoberajú americké úrady‘, vyhlásil pán Lucht.“

      17     Dňa 28. júna 2000 Komisia najmä na základe článku 8 ods. 3 nariadenia č. 4064/89 prijala rozhodnutie č. 2003/790/ES o vyhlásení
         koncentrácie za nezlučiteľnú so spoločným trhom a Dohodou o EHP (vec COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 300, 2003, s. 1, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

      18     V odôvodnení č. 410 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že zamýšľaná koncentrácia „by viedla buď k vytvoreniu dominantného
         postavenia v prospech entity vytvorenej touto koncentráciou alebo k posilneniu dominantného postavenia spoločnosti MCI WorldCom
         na trhu poskytovania pripojenia všeobecnej alebo najvyššej úrovne, v dôsledku čoho by bola značne narušená hospodárska súťaž
         na spoločnom trhu v zmysle článku 2 ods. 3 nariadenia o koncentráciách“ [neoficiálny preklad]. V odôvodnení č. 302 napadnutého rozhodnutia sa však Komisia „rozhodla už nenamietať vo vzťahu k trhu poskytovania celosvetových
         telekomunikačných služieb“ [neoficiálny preklad]. V odôvodneniach č. 303 a 315 napadnutého rozhodnutia Komisia okrem toho upustila od svojich námietok týkajúcich sa trhu
         medzinárodných telefonických hlasových služieb.

      19     Napadnuté rozhodnutie bolo v ten istý deň oznámené oznamovateľom.
      20     Dňa 13. júla 2000 oznamovatelia oznámili v tlačových vyhláseniach, že vzhľadom na nesúhlas DoJ odstupujú od svojej zmluvy
         o fúzii.

       Konanie
      21     Žalobca návrhom zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 27. septembra 2000, podal žalobu, na základe ktorej sa
         začalo toto konanie.

      22     Súd prvého stupňa (prvá komora) vyzval žalobcu, aby sa vo svojej replike vyjadril k tomu, či má vo svetle rozsudkov Súdu prvého
         stupňa z 25. marca 1999, Gencor/Komisia (T‑102/96, Zb. s. II–753), a z 15. decembra 1999, Kesko/Komisia (T‑22/97, Zb. s. II‑3775)
         stále právny záujem na konaní s ohľadom na definitívne upustenie od zamýšľanej koncentrácie v dôsledku zásahu DoJ. Žalobca
         vyhovel tejto žiadosti a Komisia vo svojej duplike takisto zaujala stanovisko k tejto otázke.

      23     Uznesením zo 16. mája 2001 predseda prvej komory Súdu prvého stupňa vyhovel návrhu na vstup Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej
         republiky do konania ako vedľajších účastníkov, a to Spolkovej republiky Nemecko na podporu žalobcu a Francúzskej republiky
         na podporu Komisie.

      24     Dňa 21. júla 2002 spoločnosť WorldCom a väčšina jej dcérskych spoločností v Spojených štátoch podali na základe vlastného
         rozhodnutia návrh na povolenie reštrukturalizácie v zmysle kapitoly 11 U.S. Bankruptcy Code (americký zákonník o úpadku) na
         Bankruptcy Court for the Southern District of New York (konkurzný súd pre okres New York-juh).

      25     Listom kancelárie Súdu prvého stupňa zo 4. októbra 2002 bol žalobca vyzvaný, aby sa vyjadril k prípadnému dopadu prebiehajúcich
         udalostí na pokračovanie konania pred Súdom prvého stupňa, aby uviedol, či sa domnieva, že má stále právny záujem na zrušení
         napadnutého rozhodnutia na základe kritérií vymedzených Súdom prvého stupňa v rozsudkoch Gencor/Komisia a Kesko/Komisia, už
         citovaných vyššie v bode 22, presnejšie, aby uviedol, či sa domnieva, že ešte existuje možnosť uskutočniť v budúcnosti koncentráciu,
         ktorá bola napadnutým rozhodnutím vyhlásená za nezlučiteľnú so spoločným trhom, alebo akúkoľvek inú podobnú transakciu v prípade,
         žeby napadnuté rozhodnutie bolo zrušené v súlade so žalobnými návrhmi, a aby predložil podnikateľský plán („business plan“)
         vyžadovaný v súlade s kapitolou 11 U.S. Bankruptcy Code, akonáhle bude prijatý veriteľmi a schválený príslušným americkým
         súdom. Žalobca vyhovel týmto žiadostiam listami z 21. októbra 2002, 2. mája 2003, 9. júla 2003, 17. decembra 2003 a 11. marca
         2004.

      26     Zloženie komôr Súdu prvého stupňa sa od nového súdneho roku zmenilo, sudca spravodajca bol pridelený do druhej komory, ktorej
         bola v dôsledku toho pridelená prejednávaná vec.

      27     Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (druhá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a o tom, že
         sa v prvom rade vykoná pojednávanie špecificky venované prieskumu otázok vyvolaných predmetnou žalobou, ktoré sa týkajú prípustnosti
         žaloby, záujmu na konaní a právomoci Komisie prijať napadnuté rozhodnutie.

      28     Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 30.
         marca 2004.

       Návrhy účastníkov konania
      29     Žalobca, podporovaný v konaní Spolkovou republikou Nemecko, navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      30     Komisia, podporovaná v konaní Francúzskou republikou, navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       O prípustnosti žaloby
       Tvrdenia účastníkov konania
      31     Žalobca vo svojej replike predovšetkým zdôrazňuje, že ako odpoveď na výroky pána Montiho počas tlačovej konferencie 26. júna
         2000 (pozri bod 12 vyššie) oznamovatelia nasledujúci deň vzali späť svoje oznámenie a oficiálne informovali Komisiu, že upúšťajú
         od zamýšľanej koncentrácie v podobe, v akej bola oznámená. Čo sa týka konania začatého rovnako 27. júna DoJ pred District
         Court of Columbia (pozri bod 14 tohto rozsudku), žalobca zdôrazňuje, že toto konanie nemalo, na rozdiel od napadnutého rozhodnutia
         prijatého 28. júna 2000, právne záväzné účinky. Podľa názoru žalobcu je preto tvrdenie, že od zamýšľanej koncentrácie sa upustilo
         „v dôsledku zásahu“ DoJ, nepresné.

      32     Žalobca ďalej tvrdí, že má právny záujem domáhať sa zrušenia napadnutého rozhodnutia na základe kritérií vymedzených Súdom
         prvého stupňa v rozsudkoch Gencor/Komisia, už citovaného v bode 22 vyššie (body 41 až 45), a Kesko/Komisia, už citovaného
         v bode 22 vyššie (body 57 až 64). V tejto súvislosti žalobca predovšetkým tvrdí, že od zamýšľanej koncentrácie oznamovatelia
         upustili, akonáhle bolo jasné, že Komisia vyhlási koncentráciu za nezlučiteľnú so spoločným trhom. Skutočnosť, že posúdenie
         Komisie sa dostalo na verejnosť pred prijatím napadnutého rozhodnutia, a skutočnosť, že sa oznamovatelia pri svojom konaní
         spoliehali na rozhodnutie pred jeho formálnym prijatím, nezbavuje žalobcu jeho právneho záujmu domáhať sa zrušenia.

      33     Žalobca sa takisto dovoláva, odkazujúc na rozsudok Súdneho dvora z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament (294/83, Zb. s. 1339,
         bod 23), svojho základného práva na súdnu ochranu, ktoré je podľa žalobcu zaručené tak Zmluvou o ES, ako aj článkami 16 a 21
         nariadenia č. 4064/89. Žalobca predovšetkým uvádza, že v spoločenstve s vládou práva nemôže byť účinná súdna kontrola rozhodovacej
         právomoci Komisie podľa nariadenia č. 4064 žiadnym spôsobom ovplyvnená existenciou súdnych konaní pred inými súdmi, o to viac,
         že napadnuté rozhodnutie v predmetnom prípade predstavuje jedinú právnu prekážku zamýšľanej koncentrácie.

      34     Vo svojich pripomienkach z 21. októbra 2002, ktorými žalobca odpovedá na otázky Súdu prvého stupňa zo 4. októbra 2002 (pozri
         bod 25 vyššie), v podstate tvrdí, že jeho umiestnenie pod ochranu kapitoly 11 U.S. Bankruptcy Code nemá žiadny právny účinok
         na konanie o podanej žalobe, že má ešte väčší právny záujem ako predtým dosiahnuť zrušenie napadnutého rozhodnutia na základe
         kritérií vymedzených Súdom prvého stupňa v rozsudkoch Gencor/Komisia a Kesko/Komisia, už citovaných v bode 22 vyššie, a že,
         ešte konkrétnejšie, z dôvodu štrukturálnych problémov nadprodukcie, znižovania dopytu a iných problémov, ktoré sa objavovali
         od roku 2000 v oblasti telekomunikácií, má žalobca ešte väčšiu šancu než predtým na uskutočnenie koncentrácie, ktorá bola
         napadnutým rozhodnutím vyhlásená za nezlučiteľnú so spoločným trhom, alebo inej podobnej transakcie, pokiaľ by napadnuté rozhodnutie
         bolo zrušené v súlade so žalobnými návrhmi.

      35     Vo svojich doplňujúcich pripomienkach z 2. mája 2003 sa žalobca okrem iného odvoláva na blížiace sa schválenie jeho konečného
         plánu reštrukturalizácie zo strany U.S. Bankruptcy Court a uvádza, že očakáva skončenie konania podľa kapitoly 11 U.S. Bankruptcy
         Code vo svojom prípade v priebehu poslednej tretiny roka 2003. Žalobca potvrdzuje, že skončenie konania o reštrukturalizácii
         nebude mať žiadny dopad na jeho právny záujem na skorom rozhodnutí predmetného sporu, ani na príslušné práva, ktoré by mohli
         vyplývať z rozsudku, ktorým by sa vyhovelo jeho žalobe.

      36     V prílohe k svojim doplňujúcim pripomienkach z 9. júla 2003, 17. decembra 2003 a 11. marca 2004 žalobca pripojil kópiu uznesenia
         U.S. Bankruptcy Court zo 7. júla 2003 o schválení jeho návrhu konečného vyrovnania s U.S. Securities and Exchange Commission
         (Americká komisia pre cenné papiere a burzu), kópiu uznesenia rovnakého súdu z 31. októbra 2003 o schválení jeho plánu reštrukturalizácie
         z 21. októbra 2003, a kópiu uznesenia uvedeného súdu z 25. februára 2004, ktorým bol žalobcovi poskytnutý odklad na splnenie
         niektorých z podmienok stanovených v jeho pláne reštrukturalizácie.

      37     Komisia vo svojej duplike uvádza, že v rozsudkoch Gencor/Komisia a Kesko/Komisia, už citovaných v bode 22 vyššie, Súd prvého
         stupňa prisúdil značný význam skutkovým okolnostiam, za ktorých bola žaloba podaná, ako aj tým okolnostiam, za ktorých došlo
         k upusteniu od zamýšľanej koncentrácie.

      38     Komisia zdôrazňuje, že v rozsudku Gencor/Komisia, už citovaný v bode 22 vyššie (bod 45), Súd prvého stupňa uviedol, že zánik
         základu pre uskutočnenie koncentrácie nie je „sám osebe“ dôvodom na vylúčenie kontroly zákonnosti predmetného rozhodnutia.
         Súd prvého stupňa podľa názoru Komisie spresnil zmysel tohto tvrdenia v rozsudku Kesko/Komisia, už citovaný v bode 22 vyššie
         (body 61 až 64), tým, že po preskúmaní dôvodov, pre ktoré žalobca upustil od zamýšľanej koncentrácie, vyslovil, že toto upustenie
         nebolo dobrovoľné, ale že ho možno priamo pripísať napadnutému rozhodnutiu, takže žaloba by mala byť na tomto základe vyhlásená
         za prípustnú.

      39     Komisia z toho vyvodzuje, že dôvody, pre ktoré oznamovatelia upustili od nimi zamýšľanej koncentrácie, by mohli v spojení
         s inými okolnosťami skutočne priviesť Súd prvého stupňa k zastaveniu konania na základe nedostatku procesných podmienok. Komisia
         tvrdí, že ak oznamovatelia urobili toto rozhodnutie z dôvodov, ktoré nesúvisia s napadnutým rozhodnutím, je možné rozumne
         vyvodiť, že žalobca nemá dostatočný právny záujem na výsledku konania, a jeho žalobu teda možno vyhlásiť za neprípustnú.

      40     V predmetnom prípade spoločnosti WorldCom a Sprint jasne uviedli, že upustili od nimi zamýšľanej koncentrácie z dôvodov, ktoré
         nesúvisia s napadnutým rozhodnutím. Z ich vyhlásenia vyplýva, že jediným dôvodom upustenia od ich projektu je nesúhlas DoJ.
         Komisia sa predovšetkým odvoláva na nasledujúci výňatok z tlačovej správy uverejnenej 13. júla 2000 tak žalobcom, ako aj spoločnosťou
         Sprint (pozri bod 20 vyššie):

      „Spoločnosti [WorldCom a Sprint] sa zhodli na tom, že rôzne podmienky nakoniec vyžadované [DoJ] by ohrozili finančný prínos
         fúzie a výhody, ktoré by vďaka nej mohli získať zákazníci. Keďže [DoJ] vyhlásilo, že nebude pripravené zúčastniť sa verejného
         konania o svojich teóriách týkajúcich sa fúzie pred začiatkom nasledujúceho roka, spoločnosti sa rozhodli, že nie je v záujme
         akcionárov, zákazníkov a zamestnancov, aby sa zapojili do zdĺhavého súdneho konania.“

      41     Za týchto okolností nemôže žalobca opodstatnene tvrdiť, že žaloba podaná DoJ na District Court of Columbia nemohla byť príčinou
         jeho rozhodnutia upustiť od ním zamýšľanej koncentrácie z dôvodu, že táto žaloba nemala právne záväzné účinky.

      42     Komisia prichádza k záveru, že upustenie od zamýšľanej koncentrácie vôbec nebolo priamym dôsledkom napadnutého rozhodnutia,
         že rozsudok Kesko/Komisia, už citovaný v bode 22 vyššie, s predmetným prípadom nesúvisí a že žaloba by mala byť zamietnutá
         ako neprípustná.

      43     Komisia ďalej uvádza, že v rozsudku Kesko/Komisia, už citovaný v bode 22 vyššie (bod 55), si Súd prvého stupňa predovšetkým
         položil otázku, či zamýšľaná koncentrácia bola ešte aktuálna vo chvíli podania žaloby, aby určil, či vznikol a stále existuje
         právny záujem na zrušení napadnutého rozhodnutia. V predmetnom prípade sa však od zamýšľanej koncentrácie upustilo v júli
         2000, o dosť skôr pred podaním žaloby 27. septembra 2000.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      44     Z ustálenej súdnej praxe vyplýva, že žaloba o neplatnosť podaná fyzickou alebo právnickou osobou je prípustná len vtedy, ak
         táto osoba má právny záujem na zrušení napadnutého aktu. Na to, aby taký právny záujem mohol existovať, musí byť samotné zrušenie
         aktu spôsobilé vyvolať právne následky (pozri rozsudok Súdneho dvora z 24. júna 1986, AKZO Chemie/Komisia, 53/85, Zb. s. 1965,
         bod 21; rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. septembra 1995, Antillean Rice Mills a i./Komisia, T‑480/93 a T‑483/93, Zb. s. II‑2305,
         body 59 a 60 a tam citovaná judikatúra, a z 20. júna 2001, Euroalliages/Komisia, T‑188/99, Zb. s. II‑1757, bod 26) alebo inými
         slovami, žaloba musí byť spôsobilá, v prípade úspešného výsledku, priniesť prospech pre toho účastníka konania, ktorý ju podal
         (rozsudky Súdneho dvora z 13. júla 2000, Parlament/Richard, C‑174/99 P, Zb. s. I‑6189, bod 33, a z 25. júla 2002, Unión de
         Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 21).

      45     Pokiaľ ide neprípustnosť z dôvodu nedostatku procesných podmienok (uznesenia Súdneho dvora z 28. novembra 1985, Grégoire‑Foulon/Parlament,
         19/85, Zb. s. 3771, a zo 7. októbra 1987, D.M./Rada a EHSV, 108/86, Zb. s. 3933; rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. februára
         1993, Mc Avoy/Parlament, T‑45/91, Zb. s. II‑83, bod 22) sudca Spoločenstva o nej môže rozhodnúť aj bez návrhu (rozsudok Súdneho
         dvora z 19. októbra 1995, Rendo a i./Komisia, C‑19/93 P, Zb. I‑3319).

      46     V oblasti pôsobnosti nariadenia č. 4064/89 Súd prvého stupňa rozhodol, v rozsudku Gencor/Komisia, už citovanom v bode 22 vyššie
         (body 41 až 45), že podnik, ktorý je účastníkom zamýšľanej koncentrácie, si zachováva právny záujem na konaní o zrušenie rozhodnutia
         Komisie, ktorým bola táto koncentrácia vyhlásená za nezlučiteľnú so spoločným trhom aj vtedy, ak z dôvodu zániku zmluvného
         základu tejto koncentrácie ju už nie je možné uskutočniť ani v prípade, že Súd prvého stupňa vydá rozsudok priaznivý pre žalobcu.
         Súd prvého stupňa zohľadnil predovšetkým súčasné aj budúce právne následky zrušenia takéhoto rozhodnutia podľa článku 233
         ES, ako aj požiadavku súdnej kontroly zákonnosti opatrení prijatých Komisiou na základe nariadenia č. 4064/89.

      47     Pri použití týchto zásad v prípade upustenia od zamýšľanej koncentrácie Súd prvého stupňa dodal, v rozsudku Kesko/Komisia,
         už citovaný v bode 22 vyššie (body 61 až 65), že pokiaľ okolnosti prípadu preukazujú, že toto upustenie nebolo dobrovoľné,
         ale že bolo „priamym dôsledkom“ rozhodnutia Komisie, dotknutý podnik si zachováva právny záujem na konaní o zrušenie tohto
         rozhodnutia.

      48     Na rozdiel od tvrdenia Komisie (pozri bod 43 vyššie) táto judikatúra nemôže byť obmedzená iba na prípady, kde dôjde k upusteniu
         od koncentrácie až po podaní žaloby na Súd prvého stupňa. Citovaná judikatúra sa zakladá na úvahe, že podnik, ktorý sa len
         podrobuje rozhodnutiu Komisie, čo je jeho povinnosťou, nestráca v žiadnom prípade svoj právny záujem domáhať sa zrušenia tohto
         rozhodnutia (rozsudok Kesko/Komisia, už citovaný v bode 22 vyššie, bod 59). Ako je zrejmé z článku 249 ES ods. 4, takáto povinnosť
         je prítomná v samotnej podstate rozhodnutia. Existuje teda už pred podaním žaloby a nezávisle na nej, pričom skutočnosť, že
         žaloba nemá odkladný účinok, odôvodňuje, okrem iného, zachovanie záujmu na konaní v prípade upustenia od koncentrácie v priebehu
         konania (rozsudok Súdneho dvora z 19. septembra 1985, Hoogovens Groep/Komisia, 172/83 a 226/83, Zb. s. 2831, bod 19).

      49     V tejto veci nemôže preto zánik zmluvného základu pre koncentráciu, ako dôsledok upustenia oznamovateľov od zamýšľanej koncentrácie,
         sám osebe vylúčiť kontrolu zákonnosti napadnutého rozhodnutia.

      50     Predmetný prípad je však možné odlíšiť z dvoch hľadísk od vecí Gencor/Komisia a Kesko/Komisia, už citované v bode 22 vyššie.
         Na jednej strane, aj keď je toto tvrdenie čiastočne napadnuté Komisiou, samotný žalobca tvrdí, že od predmetnej koncentrácie
         sa upustilo 27. júna 2000, teda ešte pred prijatím napadnutého rozhodnutia. Na druhej strane Komisia tvrdí, že toto upustenie
         je skôr odôvodnené nesúhlasom DoJ, než jej vlastným konaním. Pri oboch hľadiskách sa vynára otázka, do akej miery je možné
         považovať upustenie od predmetnej koncentrácie za „priamy dôsledok“ napadnutého rozhodnutia v zmysle rozsudku Kesko/Komisia,
         už citovaný v bode 22 vyššie, a aké sú prípadné následky takéhoto odlíšenia, pokiaľ ide o záujem žalobcu na konaní v tejto
         veci.

      51     Pokiaľ ide o prvé z týchto dvoch hľadísk, treba pripomenúť, že listom z 27. júna 2000 oznamovatelia Komisii formálne oznámili,
         že berú späť svoje oznámenie a že „už nezamýšľajú uskutočniť koncentráciu v podobe, v akej bola opísaná v oznámení“.

      52     Súd prvého stupňa konštatuje, po prvé, že toto oznámenie nasledovalo ihneď po vyhlásení pána Montiho pre tlač 26. júna 2000,
         z ktorého vyplývalo, že mieni navrhnúť Komisii, aby zakázala zamýšľanú koncentráciu, a po druhé, že úmyslom tohto oznámenia
         očividne bolo predísť prijatiu napadnutého rozhodnutia, ktorého prejednávanie bolo plánované na stretnutie Komisie 28. júna
         2000.

      53     Komisia však v odôvodnení č. 12 napadnutého rozhodnutia odmietla považovať toto oznámenie za formálne odstúpenie od oznámenej
         zmluvy o fúzii. Domnievala sa preto, že má právomoc rozhodnúť o tejto zmluve bez ohľadu na znenie predmetného oznámenia.

      54     Súd prvého stupňa sa domnieva, že tieto skutočnosti sú samy osebe dostatočné na odôvodnenie právneho záujmu žalobcu na dosiahnutí
         zrušenia rozhodnutia, ktoré je mu adresované a ktorého prijatiu sa márne snažil predísť tým, že formálne oznámil upustenie
         od oznámenej koncentrácie, ktorá je predmetom tohto rozhodnutia. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že jedným z hlavných
         žalobných dôvodov vznesených žalobcom na podporu jeho návrhu na zrušenie je námietka, že Komisia nemala právomoc na prijatie
         napadnutého rozhodnutia potom, čo 27. júna došlo k späťvzatiu oznámenia.

      55     Je potrebné dodať, že pokiaľ platí napadnuté rozhodnutie, na ktoré sa až do jeho zrušenia sudcom Spoločenstva vzťahuje prezumpcia
         platnosti (rozsudok Súdneho dvora z 1. apríla 1982, Dürbeck/Komisia, 11/81, Zb. s. 1251, bod 17), žalobca sa nemôže platne
         zlúčiť so spoločnosťou Sprint, aspoň nie v usporiadaní a za podmienok uvedených v oznámení, v prípade, ak by tak opäť zamýšľal
         urobiť.

      56     Skutočnosť, že žalobca nemusí mať tento úmysel, alebo že ho pravdepodobne neuskutoční, je v tomto smere výlučne subjektívnou
         okolnosťou, ktorú nemožno zohľadniť pri posúdení jeho právneho záujmu na konaní o zrušenie aktu, ktorý nepochybne vyvoláva
         záväzné právne účinky, ktoré môžu ovplyvniť jeho záujmy tým, že významne zmenia jeho právne postavenie (rozsudky Súdneho dvora
         z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a z 31. marca 1998, Francúzsko a i./Komisia, C‑68/94 a C‑30/95,
         Zb. s. I‑1375, bod 62; rozsudky Súdu prvého stupňa zo 4. marca 1999, Assicurazioni Generali a Unicredito/Komisia, T‑87/96,
         Zb. s. II‑203, bod 37, a z 22. marca 2000, Coca‑Cola/Komisia, T‑125/97 a T‑127/97, Zb. s. II‑1733, bod 77).

      57     Žalobca teda odôvodnil dostatočný právny záujem domáhať sa zrušenia napadnutého rozhodnutia, a to aj v prípade, že, ako tvrdí,
         skutočne upustil od predmetnej koncentrácie v deň pred prijatím tohto rozhodnutia.

      58     Pokiaľ ide o druhé z dvoch hľadísk spomínaných v bode 50 vyššie, je pravda, že formálne späťvzatie oznámenia a odstúpenie
         od zamýšľanej koncentrácie „v podobe, v akej bola predstavená v oznámení“, ktoré oznamovatelia prostredníctvom faxu oznámili
         na sekretariát task force „Kontrola koncentrácií medzi podnikmi“ Komisie v Bruseli 27. júna 2000 o 17.25 hod. (pozri prílohu 3
         žaloby, s. 185), sa na deň a prakticky aj na hodinu, s prihliadnutím na časový posun, zhodovali s oznámením, že DoJ podalo
         27. júna 2000 ráno vo Washingtone návrh na začatie konania pred District Court of Columbia (pozri prílohu 1 a 11 vyjadrenia
         k žalobe). Oznamovatelia navyše sami pripustili (pozri ich tlačové vyhlásenie z 13. júla 2000, citované v bode 40 vyššie),
         že definitívne upustenie od nimi zamýšľanej koncentrácie nadväzovalo na návrh DoJ na začatie konania pred District Court of
         Columbia.

      59     Ak však aj nesúhlas DoJ bol určujúci pre rozhodnutie oznamovateľov upustiť od predmetnej koncentrácie, faktom zostáva, ako
         žalobca správne poznamenáva, že napadnuté rozhodnutie je v tejto chvíli jedinou existujúcou a skutočnou právnou prekážkou
         uskutočnenia tejto koncentrácie v prípade, že by sa oznamovatelia chceli opäť zlúčiť v usporiadaní a za podmienok uvedených
         v oznámení, keďže konanie, ktorého začatie navrhlo DoJ pred District Court of Columbia, nedospelo k vydaniu zákazu a DoJ dokonca
         13. júla 2000 dobrovoľne upustilo do pokračovania v konaní.

      60     Nie je možné ani vylúčiť, že by sa oznamovatelia boli rozhodli obhajovať sa pred District Court of Columbia, ak by Komisia
         nebola prijala napadnuté rozhodnutie.

      61     Za týchto okolností a so zreteľom na základnú zásadu, podľa ktorej v právnom spoločenstve musí byť dodržiavanie zákonnosti
         riadne zabezpečené (rozsudok Súdneho dvora z 29. apríla 2004, Komisia/CAS Succhi di Frutta, C‑496/99 P, Zb. s. I‑3801, bod
         63), sa Súd prvého stupňa domnieva, že predmetná vec sa neodlišuje od vecí, v ktorých došlo k vydaniu rozsudkov Gencor/Komisia
         a Kesko/Komisia, už citované v bode 22 vyššie, natoľko, aby to odôvodňovalo odlišný záver, pokiaľ ide o posúdenie právneho
         záujmu žalobcu na konaní v momente podania žaloby.

      62     Čo sa týka okolností, ktoré mohli spôsobiť zachovanie tohto právneho záujmu, v čase po podaní žaloby, Súd prvého stupňa sa
         domnieva, že pripomienky predložené žalobcom 21. októbra 2002, 2. mája 2003, 9. júla 2003, 17. decembra 2003 a 11. marca 2004
         dovoľujú domnievať sa, že jeho reštrukturalizácia pod dohľadom súdu sa vyvíja priaznivo.

      63     Žalobca okrem toho v týchto pripomienkach uviedol a zopakoval to aj na pojednávaní, bez toho, že by tomu Komisia odporovala,
         že oblasť jeho činností sa od podania žaloby nezmenila a že stále môže uskutočniť taký typ koncentrácie, aký bol napadnutým
         rozhodnutím vyhlásený za nezlučiteľný so spoločným trhom.

      64     Súd prvého stupňa sa preto domnieva, že žalobca si zachováva právny záujem dostatočný na pokračovanie predmetného konania.
       O právomoci Komisie prijať napadnuté rozhodnutie
      65     Na podporu svojich návrhov žalobca uvádza v podstate dva žalobné dôvody na zrušenie, ktoré vychádzajú z toho, že Komisia nemala
         právomoc na prijatie napadnutého rozhodnutia.

      66     Ako prvý žalobný dôvod, ktorý sa člení na dve časti, žalobca uvádza, že Komisia nebola oprávnená prijať napadnuté rozhodnutie,
         keďže predmetná koncentrácia nemala význam pre celé Spoločenstvo, či už v čase začatia konania (prvá časť), alebo v dôsledku
         podstatnej zmeny okolností v čase prijatia napadnutého rozhodnutia (druhá časť).

      67     Ako druhý žalobný dôvod žalobca uvádza, že Komisia nebola oprávnená prijať napadnuté rozhodnutie, keďže oznamovatelia oficiálne
         vzali späť svoje oznámenie a informovali Komisiu o upustení od koncentrácie v podobe, v akej bola predstavená v oznámení.

      68     Súd prvého stupňa sa rozhodol najskôr preskúmať druhý žalobný dôvod, podľa ktorého Komisia nebola oprávnená prijať napadnuté
         rozhodnutie po späťvzatí oznámenia a upustení od koncentrácie v podobe, v akej bola predstavená v oznámení.

       Tvrdenia účastníkov konania
      69     Žalobca podporovaný nemeckou vládou tvrdí, že Komisia prekročila svoju právomoc tým, že 28. júna 2000 prijala napadnuté rozhodnutie,
         keďže 27. júna 2000 oznamovatelia oficiálne vzali späť svoje oznámenie a informovali Komisiu o tom, že sa už nebudú usilovať
         o uskutočnenie zamýšľanej koncentrácie v oznámenej podobe a že by v prípade, ak by sa v budúcnosti rozhodli zlúčiť svoje činnosti
         v inej podobe, vykonali oznámenia vyžadované predpismi platnými v oblasti koncentrácií.

      70     V odôvodnení č. 12 napadnutého rozhodnutia Komisia zdôvodnila svoju právomoc predovšetkým skutočnosťou, že list oznamovateľov
         z 27. júna 2000 nepredstavoval formálne odstúpenie od zmluvy o fúzii zo 4. októbra 1999, ktorá bola predmetom oznámenia. Žalobca
         tvrdí, že tento výklad je umelý a že je v rozpore s racionálnym pochopením znenia tohto oznámenia. Pokiaľ ide o tlačové vyhlásenie
         oznamovateľov, na ktoré sa Komisia odvoláva vo vyjadrení k žalobe na podporu svojho tvrdenia, že oznamovatelia neupustili
         od zamýšľanej koncentrácie v oznámenej podobe (pozri body 15, 16 a 20 vyššie), žalobca namieta, že v napadnutom rozhodnutí
         neexistuje žiadna známka toho, že by ho Komisia zobrala do úvahy pri jej záveroch. V každom prípade tieto tvrdenia nie sú
         žiadnym spôsobom v rozpore s listom oznamovateľov Komisii z 27. júna 2000.

      71     Žalobca ďalej tvrdí, že pokiaľ Komisia zastáva názor, že od zamýšľanej koncentrácie možno odstúpiť len tým spôsobom, že účastníci
         formálne zrušia zmluvu o fúzii, koná neodôvodnene, neproporcionálne, v rozpore s vlastnou správnou praxou a teda v rozpore
         so zásadou ochrany legitímnej dôvery (rozsudky Súdneho dvora z 12. novembra 1987, Ferriere San Carlo/Komisia, 344/85, Zb.
         s. 4435; z 5. októbra 1988, Fingruth, 129/87, Zb. s. 6121, body 14 až 16, a zo 14. novembra 1989, Taliansko/Komisia, 14/88,
         Zb. s. 3677, body 28 až 31). Žalobca sa domnieva, že oznamovatelia mali v dôsledku svojho listu z 27. júna 2000 legitímnu
         dôveru, že Komisia neprijme rozhodnutie na základe oznámenej koncentrácie, v súlade so svojou predchádzajúcou správnou praxou
         známou z dvadsiatich iných prípadov.

      72     Komisia tvrdí, že samotné späťvzatie oznámenia nepostačuje na to, aby stratila právomoc podľa nariadenia č. 4064/89. To sa
         môže stať až potom, čo oznamovatelia upustia aj od nimi zamýšľanej koncentrácie.

      73     Z ducha, ako aj zo znenia nariadenia č. 4064/89 vyplýva, a to predovšetkým z odôvodnení č. 9 a 17, z článku 2 ods. 2, článkov
         4, 7 ods. 1 až 5, článku 8 ods. 4 a článku 11, že právomoc Komisie sa neobmedzuje len na oznámené koncentrácie a že oznámenie
         je teda len nástrojom, ktorý umožňuje výkon právomoci, ktorú má Komisia v každom prípade a ktorá nemôže závisieť výlučne na
         želaní účastníkov (rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. marca 1994, Air France/Komisia, T‑3/93, Zb. s. II‑121, bod 53). Komisia
         teda tvrdí, že vzhľadom na to, že si zachováva kontrolu nad koncentráciami nezávisle na akomkoľvek predchádzajúcom oznámení,
         nemôžu ju účastníci zamýšľanej koncentrácie zbaviť jej právomoci späťvzatím svojho oznámenia, pokiaľ súčasne neodstúpia aj
         od svojho plánu fúzie. Z tohto pohľadu sa oznamovatelia späťvzatím oznámenia vystavujú riziku udelenia pokuty podľa článku
         14 nariadenia č. 4064/89, pokiaľ súčasne neupustia aj od nimi zamýšľanej koncentrácie.

      74     V predmetnom prípade je zrejmé, že 28. júna 2000 mali oznamovatelia ešte veľkú nádej, že zamýšľaná koncentrácia sa môže uskutočniť.
         To jasne vyplýva z nimi uverejnených tlačových vyhlásení z predchádzajúceho dňa (pozri body 15 a 16 vyššie). V tomto ohľade
         Komisia zdôrazňuje, že ak by bolo došlo k tak dôležitej udalosti, akou je upustenie od zamýšľanej koncentrácie, účastníci
         by neboli premeškali príležitosť oznámiť to. Ich list Komisii z 27. júna 2000 teda nebol úplne úprimný a nemal by sa brať
         doslovne, o to viac, že americkým úradom oznamovatelia oznámili svoj zámer upustiť od zamýšľanej koncentrácie až 13. júla
         2000 (pozri bod 20 vyššie). Komisia z vyššie uvedených skutočností vyvodzuje, že zamýšľaná koncentrácia bola v čase prijatia
         napadnutého rozhodnutia stále aktuálna.

      75     Pokiaľ ide o jej predchádzajúcu správnu prax, Komisia upresňuje, že vo všetkých prípadoch uvádzaných žalobcom bola oznámená
         koncentrácia zrušená pred uzavretím veci zo strany Komisie. V žiadnom z týchto prípadov Komisia nepovažovala púhe späťvzatie
         oznámenia za dostatočné. Naopak, v dvoch prípadoch trvala na predložení dôkazu, ktorý nebol účastníkmi automaticky predložený,
         že došlo k upusteniu od zamýšľanej koncentrácie. V predmetnom prípade účastníci nepredložili žiadnu dokumentáciu, ani nijaký
         iný dôkaz na podporu svojho tvrdenia, že už neplánujú uskutočniť zamýšľanú koncentráciu.

      76     Komisia v každom prípade odmieta názor, že by jej vlastná správna prax pozostávajúca zo série individuálnych rozhodnutí vyvolala
         legitímnu dôveru. Tvrdí, že takáto dôvera by sa musela zakladať aspoň na nejakom oznámení všeobecnej povahy. Komisia taktiež
         zastáva názor, že zdravý rozum nedovoľuje považovať skutočnosť, že sa odchýlila od praxe, ktorej sa pridržiavala v sérii predchádzajúcich
         rozhodnutí, za neodôvodnené a neprimerané správanie.

      77     Komisia nakoniec vo svojej duplike namieta, že rozsudky Ferierre San Carlo/Komisia a Fingruth, už citované v bode 71 vyššie,
         nesúvisia s predmetnou vecou. V týchto dvoch rozsudkoch sa konštatovala existencia medzery v právnej úprave Spoločenstva,
         ktorá bola napravená stálou správnou praxou príslušnej inštitúcie Spoločenstva. V prejednávanej veci neexistuje medzera v nariadení
         č. 4064/89 a žalobca sa v skutočnosti odvoláva na legitímnu dôveru, že Komisia sa zdrží výkonu právomoci, ktorá jej bola zverená
         uvedeným nariadením.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      78     Najskôr je potrebné určiť význam listu z 27. júna 2000 citovaného v bode 13 vyššie, v ktorom oznamovatelia formálne vzali
         späť svoje oznámenie z 11. januára 2000 a oznámili Komisii, že „už nemajú v úmysle uskutočniť zamýšľanú koncentráciu v podobe,
         v akej bola predstavená v oznámení“.

      79     Ako vyplýva z jeho samotného znenia, a v rozpore s tvrdením žalobcu v podanej žalobe, tento list sa netýkal principiálneho
         upustenia od akejkoľvek myšlienky alebo plánu koncentrácie medzi spoločnosťami WorldCom a Sprint, ale len upustenia od zamýšľanej
         koncentrácie „v podobe, v akej bola predstavená v oznámení“. Možnosť koncentrácie „v budúcnosti v inej podobe“ sa v tomto
         liste naopak výslovne predpokladá, aj keď je pravda, že len hypoteticky („in so far as“ – „pokiaľ“). Tlačové vyhlásenie spoločnosti
         Sprint a vyhlásenie hovorcu spoločnosti WorldCom z toho istého dňa, ktoré sú citované v bode 15 resp. 16 vyššie, tiež potvrdzujú,
         že v tom čase si oznamovatelia stále zachovávali určitú nádej na zlúčenie svojich činností v takej či onakej podobe, a to
         aj napriek nesúhlasu DoJ a Komisie s ich zámerom. Oznamovatelia v skutočnosti verejne oznámili, že upúšťajú od nimi zamýšľanej
         koncentrácie až prostredníctvom tlačového vyhlásenia z 13. júla 2000, citovaného v bode 40 vyššie.

      80     Otázkou pri tomto žalobnom dôvode teda je, či s ohľadom na okolnosti tohto prípadu mala Komisia právomoc prijať rozhodnutie
         podľa článku 8 ods. 3 nariadenia č. 4064/89, ktorým vyhlásila „oznámenú koncentráciu“ za nezlučiteľnú so spoločným trhom,
         aj keď oznamovatelia bez toho, aby formálne upustili od nimi zamýšľanej koncentrácie, oficiálne uviedli, že berú späť svoje
         oznámenie a už nemajú v úmysle uskutočniť zamýšľanú koncentráciu v podobe, v akej bola predstavená v oznámení, súčasne však
         ponechali otvorenou možnosť zlúčenia svojich činností v pozmenenej podobe v budúcnosti.

      81     V tejto súvislosti treba na úvod zdôrazniť, že v podobe, v akej bola predstavená v oznámení, bola zamýšľaná koncentrácia špecificky
         identifikovaná a popísaná aj v zmluve o fúzii a pláne fúzie, ktoré spoločnosti WorldCom a Sprint podpísali 4. októbra 1999,
         s vylúčením akejkoľvek inej teoreticky predstaviteľnej koncentrácie medzi týmito stranami.

      82     Čo sa týka špecifickej podoby zámeru vyjadreného v oznámení, oznámenie oznamovateľov z 27. júna 2000, ktoré bolo podpísané
         advokátmi riadne splnomocnenými na zastupovanie účastníkov pred Komisiou, je možné vykladať len v tom zmysle, že spôsobuje
         neplatnosť zmluvy o fúzii a plánu fúzie, ktoré oznamovatelia uzavreli a oznámili v súlade s článkom 4 nariadenia č. 4064/89.

      83     Za týchto okolností je rozlišovanie medzi späťvzatím oznámenia a odstúpením od zmluvy o fúzii, uvedené Komisiou v odôvodnení
         č. 12 napadnutého rozhodnutia, príliš formalistické, dokonca umelé.

      84     Po prvé toto rozlišovanie nezohľadňuje skutočnosť, že list oznamovateľov z 27. júna 2000 sa netýka výlučne len späťvzatia
         oznámenia, ale aj upustenia od realizácie zamýšľanej koncentrácie „vo podobe, v akej bola predstavená v oznámení“, teda v podobe
         uvedenej v zmluve o fúzii zo 4. októbra 1999.

      85     Po druhé toto rozlišovanie popiera význam takéhoto upustenia od koncentrácie, ktoré má nevyhnutne vplyv na účinnosť, ak nie
         aj platnosť samotnej zmluvy o fúzii. V tejto súvislosti záver Komisie, podľa ktorého list oznamovateľov z 27. júna 2000 „nepredstavuje
         formálne odstúpenie od zmluvy o fúzii“ logicky nevyplýva z tvrdenia oznamovateľov, že „už nemajú úmysel uskutočniť“ túto zmluvu.

      86     Okolnosť, že oznamovatelia si vyhradili možnosť zlúčiť svoje činnosti v inej forme v budúcnosti, na ktorú sa Komisia odvoláva
         v odôvodnení č. 12 napadnutého rozhodnutia, nie je naviac podstatná pri posudzovaní, či v čase prijatia napadnutého rozhodnutia
         existovala formálne platná zmluva o fúzii uskutočniteľná týmito účastníkmi, vo vzťahu ku ktorej by Komisia mohla vykonávať
         svoju právomoc kontroly koncentrácií.

      87     Táto okolnosť môže okrem toho skôr vyvrátiť ako potvrdiť tvrdenie Komisie, pretože odhaľuje, že oznamovatelia sa domnievali,
         že na uskutočnenie zamýšľanej koncentrácie v budúcnosti bude v prípade jej potreby nutné prijatie nového rozhodnutia o fúzii.

      88     Komisia vo svojich písomnostiach vytýka oznamovateľom, že „neboli úplne úprimní“ vo svojom liste z 27. júna 2000, takže tento
         list by sa „nemal brať doslovne“.

      89     Pokiaľ teda Komisia tvrdí, že oznamovatelia v tom čase s konečnou platnosťou neupustili od nimi zamýšľanej koncentrácie, jej
         tvrdenie je síce opodstatnené (pozri bod 79 vyššie), ale bez akejkoľvek dôležitosti. Na to, aby ipso facto existovala (alebo trvala) platná zmluva o fúzii v zmysle nariadenia č. 4064/89 nestačí, aby dva podniky zamýšľali uskutočnenie
         fúzie (alebo aby vo svojom úmysle zotrvávali). Právomoc Komisie nemôže spočívať len na subjektívnych zámeroch účastníkov.
         Táto právomoc závisí, ako uvádza článok 4 nariadenia, od „uzavretia zmluvy“ o fúzii. Rovnako ako Komisia nemá právomoc prijať
         rozhodnutie podľa nariadenia č. 4064/89 pred uzavretím takejto zmluvy, prestáva mať túto právomoc, len čo je táto zmluva zrušená,
         aj keď dotknuté podniky pokračujú vo svojich rokovaniach s výhľadom na uzavretie zmluvy „v inej podobe“.

      90     Keď teda Komisia oznamovateľom konkrétne vytýka, že tajne zachovávali svoju zmluvu o fúzii zo 4. októbra 1999 v platnosti
         bez ohľadu na znenie ich oficiálneho oznámenia z 27. júna 2000, je jasné, že jej tvrdenie, hoci by mohlo mať právny význam,
         sa nezakladá na žiadnom dôkaze, ktorý by bol právne vyhovujúci. Predovšetkým v tlačovej správe spoločnosti Sprint alebo vo
         vyjadreniach hovorcu spoločnosti WorldCom z 27. júna 2000 nie je nič, čo by túto výčitku podporilo, a to ani za predpokladu,
         žeby sa Komisia mohla odvolať na tieto dokumenty, ktoré nie sú uvedené v napadnutom rozhodnutí.

      91     Z vyššie uvedeného vyplýva, že Komisia bola, vzhľadom na list oznamovateľov z 27. júna 2000, zhrnutý v bode 80 vyššie a popísaný
         v bodoch 82 až 86 vyššie, povinná konštatovať, že vzhľadom na neexistenciu „zmluvy“ o fúzii v zmysle článku 4 nariadenia č.
         4064/89 nemá právomoc prijať rozhodnutie podľa článku 8 ods. 3 uvedeného nariadenia, ktorým by sa „oznámená koncentrácia“
         vyhlásila za nezlučiteľnú so spoločným trhom.

      92     Žiadne z ďalších tvrdení predložených Komisiou v rámci predmetnej žaloby nemôže spochybniť tento záver.
      93     Ako Komisia správne tvrdí, odkazujúc na bod 53 rozsudku Air France/Komisia, už citovaný v bode 73 vyššie, jej právomoc sa
         neobmedzuje výlučne na oznámené koncentrácie a oznámenie je teda len nástrojom, ktorý umožňuje výkon právomoci, ktorú má Komisia
         v každom prípade a ktorá nemôže závisieť výlučne na želaní účastníkov.

      94     V tejto súvislosti je potrebné odmietnuť tvrdenie nemeckej vlády, podľa ktorého môže byť rozhodnutie o nezlučiteľnosti podľa
         článku 8 ods. 3 nariadenia č. 4064/89 prijaté len vtedy, pokiaľ sa koncentrácia, ktorá hypoteticky nebola oznámená, už uskutočnila
         a ak sa ukáže, že sú potrebné opatrenia na rozdelenie podnikov podľa článku 8 ods. 4 uvedeného nariadenia. Takýto výklad je
         v rozpore s duchom, ako aj so znením nariadenia č. 4064/89, konkrétne jeho článku 14 ods. 2 písm. c).

      95     Komisia je však pri svojom prieskume povinná vziať do úvahy jestvujúci právny a skutkový kontext a predovšetkým konať na základe
         presných ustanovení neoznámenej zmluvy, na základe ktorej sa uskutočňuje koncentrácia (pokiaľ ide o prieskum neoznámenej zmluvy
         obmedzujúcej hospodársku súťaž vykonávaný Komisiou bez návrhu pozri, analogicky, rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2001,
         Wirtschaftsvereinigung Stahl a i./Komisia, T‑16/98, Zb. s. II‑1217, body 32 a 33).

      96     Aj keď je teda pravda, že účastníci zmluvy o fúzii nemôžu zbaviť Komisiu jej právomoci späťvzatím svojho oznámenia, Komisia
         musí pri výkone svojej právomoci rozhodovať o skutočnej koncentrácii, a nie ako to urobila v predmetnom prípade, keď následne
         po späťvzatí oznámenia a upustení od koncentrácie v pôvodne zamýšľanej podobe rozhodovala o neurčitom úmysle účastníkov zlúčiť
         svoje činnosti v inej podobe v budúcnosti.

      97     Komisia okrem toho nemôže vykonať hodnotenie ustanovení zmluvy, pri ktorej účastníci formálne oznámili, že od nej odstupujú,
         bez toho, aby riskovala chyby, ktoré by mohli mať podstatný vplyv na jej posúdenie predmetnej koncentrácie.

      98     V predmetnom prípade list oznamovateľov Komisii z 27. júna 2000 naznačoval aspoň to, že títo účastníci predpokladali vykonanie
         určitých zmien v oznámenej zmluve o fúzii, predtým než by sa zamýšľaná koncentrácia mohla prípadne uskutočniť „v inej podobe“
         v budúcnosti, a že táto zmluva už teda neodráža ich spoločný zámer. Z toho vyplýva, že sa posúdenie ustanovení oznámenej zmluvy,
         o ktorej sa rozhodovalo v napadnutom rozhodnutí, nevyhnutne netýkalo rozsahu prípadnej novej koncentrácie zamýšľanej oznamovateľmi
         pre budúcnosť.

      99     Táto chyba teda mohla mať podstatný vplyv na posúdenie koncentrácie vykonané Komisiou v napadnutom rozhodnutí. Keby Komisia
         zobrala do úvahy skutočný význam koncentrácie zamýšľanej dotknutými účastníkmi v inej podobe, nie je vylúčené, že jej hodnotenie
         by bolo odlišné a že by bola vyslovila, že táto operácia nie je nezlučiteľná so spoločným trhom (pozri, analogicky, rozsudok
         Wirtschaftsvereinigung Stahl a i./Komisia, už citovaný v bode 95 vyššie, bod 45).

      100   V tejto súvislosti je taktiež potrebné zdôrazniť, že nesprávnemu posúdeniu, ktorému sa Komisia vystavila pri svojom konaní
         v predmetnej veci, sa bolo možné ľahko vyhnúť. Predovšetkým neexistovala žiadna striktná lehota predpísaná na prijatie tak
         riskantného rozhodnutia, akým bolo napadnuté rozhodnutie.

      101   Ako totiž vyplýva z odôvodnenia č. 11 napadnutého rozhodnutia, Komisia usúdila, že posledným dátumom pre prijatie tohto rozhodnutia,
         po ktorom by sa už koncentrácia považovala za zlučiteľnú so spoločným trhom podľa článku 10 ods. 6 nariadenia č. 4064/89,
         bola streda, 12. júla 2000. Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe okrem iného vysvetlila, že sa v kolégiu stretáva raz za týždeň,
         zvyčajne v stredu, že rozhodnutia podľa článku 8 ods. 3 nariadenia č. 4064/89 sa takmer systematicky prijímajú v ústnom konaní,
         aby sa zabezpečila väčšia prehľadnosť, a že je pravidlom predložiť návrh na predposlednom stretnutí pred uplynutím lehoty
         stanovenej v článku 10 ods. 3 nariadenia č. 4064/89, aby kolégium mohlo rozhodovať o pozmenenom texte, ak by väčšina jeho
         členov mala námietky proti prvému návrhu.

      102   Ak teda Komisia mala pochybnosti, pokiaľ ide o zmysel alebo úprimnosť listu oznamovateľov z 27. júna 2000, mala na svojom
         stretnutí v stredu, 28. júna 2000, k dispozícii dostatok času na to, aby odložila formálne prijatie napadnutého rozhodnutia
         na stredu 5. alebo 12. júla 2000 a vyžiadala si medzitým od oznamovateľov informácie podľa článku 11 ods. 1 nariadenia č.
         4064/89, v prípade potreby formou rozhodnutia podľa odseku 5 toho istého ustanovenia.

      103   Ako navyše ustanovuje článok 10 ods. 4 nariadenia č. 4064/89, plynutie maximálne štvormesačnej lehoty na prijatie rozhodnutia
         o nezlučiteľnosti podľa článku 8 ods. 3, ktorá je stanovená v článku 10 ods. 3, je možné výnimočne prerušiť, ak si v dôsledku
         okolností, za ktoré je zodpovedný jeden z podnikov zapojených do koncentrácie, Komisia musela vyžiadať informácie rozhodnutím
         podľa článku 11. Podľa článku 9 ods. 1 písm. a) a d) vykonávacieho nariadenia ide o takéto okolnosti vtedy, ak Komisii neboli
         v rámci ňou stanovenej lehoty poskytnuté úplné informácie, ktoré si na základe článku 11 ods. 1 nariadenia č. 4064/89 vyžiadala
         od jedného z oznamovateľov, ako aj vtedy, ak oznamovatelia opomenuli oznámiť Komisii podstatné zmeny skutočností uvedených
         v oznámení.

      104   Ak sa teda Komisia v predmetnom prípade domnievala, že so zreteľom na list oznamovateľov z 27. júna 2000 nemá dostatok informácií
         na skončenie konania, mohla sa pomocou formálneho dôkazu uistiť, že došlo k odstúpeniu alebo zrušeniu zmluvy o fúzii, podobne
         ako to už predtým sama urobila v prípade minimálne dvoch koncentrácií (pozri bod 111 nižšie).

      105   Komisia sa taktiež nemôže odvolávať na to, že musela zabrániť možnému nesprávnemu alebo nepatričnému použitiu listu oznamovateľov
         z 27. júna 2000.

      106   Predovšetkým nebolo nutné obávať sa, žeby oznamovatelia, vedome nevenujúci pozornosť zákazu stanovenému v článku 7 ods. 1
         nariadenia č. 4064/89, po späťvzatí svojho oznámenia pokračovali v realizácii nimi zamýšľanej koncentrácie, či už v oznámenej
         alebo v akejkoľvek inej podobe. Ako zdôrazňuje žalobca a nemecká vláda, oznamovatelia by sa v prípade takéhoto postupu vystavili
         riziku pokút stanovených v článku 14 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 4064/89, ktoré by sa mohli rovnať 10 % ich celkového obratu.
         Tieto pokuty majú rovnaký odstrašujúci účinok ako pokuty, ktoré článok 14 ods. 2 písm. c) stanovuje pre prípady, keď podniky
         uskutočnia koncentráciu, ktorá bola rozhodnutím podľa článku 8 ods. 3 vyhlásená za nezlučiteľnú so spoločným trhom.

      107   S prihliadnutím na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Komisia tým, že prijala napadnuté rozhodnutie, aj keď
         oznamovatelia oficiálne vzali späť svoje oznámenie a informovali Komisiu o upustení od koncentrácie v podobe predstavenej
         v oznámení, prekročila hranice svojej právomoci podľa nariadenia č. 4064/89.

      108   V každom prípade, aj za predpokladu, žeby Komisia mala právomoc na prijatie napadnutého rozhodnutia, ako tvrdí na základe
         svojho rozlišovania medzi späťvzatím oznámenia a odstúpením od zmluvy o fúzii, je zrejmé, že týmto rozlišovaním sa Komisia
         neočakávane odklonila od svojej ustálenej správnej praxe, ktorá je verejnosti známa. Žalobca sa odvolal na dvadsať prípadov,
         kde sa Komisia zjavne uspokojila s jednoduchým späťvzatím oznámenia dotknutými účastníkmi a ukončila konanie vo veci koncentrácie
         bez vydania rozhodnutia.

      109   Z oznámení Komisie pod názvom „Späťvzatie oznámenia o koncentrácii“ [neoficiálny preklad], ktoré sú jedinými dokumentmi uverejnenými vo veci č. IV/M.608, Ericsson/Ascom (Ú. v. ES C 292, 1995, s. 8) a č. IV/M.680,
         Kvaerner/Amec (Ú. v. ES C 8, 1996, s. 4), však vyplýva, že v týchto prípadoch sa Komisia rozhodla uzavrieť vec bez prijatia
         rozhodnutia v ten istý deň, keď ju oznamovatelia informovali, že „odložili uskutočnenie oznámenej zamýšľanej koncentrácie“,
         a „preto sa rozhodli vziať späť oznámenie“.

      110   Okrem toho, vo veľkom počte iných prípadov [č. IV/M.208, Scott/Mölnlycke; č. IV/M.238, Siemens/Philips Kabel; č. IV/M.388,
         Unilever France/Ortiz Miko; č. IV/M.418, Tractebel/Distrigaz; č. IV/M.494, Colonia/Lefac/KMK‑CCI; č. IV/M.562, Swissair/Sabena;
         č. IV/M.592, RWE-DEA/Enichem Augusta; č. IV/M.805, Telecom-2; č. IV/M.852, BASF/Shell; č. IV/M.888, Metallgesellschaft/AG;
         č. IV/M.892, Hochtief/Deutsche Bank/Holzmann; č. IV/M.905, Schweizer Rück/SAFR; č. IV/M.948, Watt AG; č. IV/M.974, Bertelsmann/Burda-Host;
         č. IV/M.1010, Artémis/Worms & Cie; č. IV/M.1047, Wienerberger/Cremer & Breuer (Ú. v. ES C 93, 1998, s. 23); č. IV/M.1246,
         LHZ/Carl Zeiss (Ú. v. ES C 384, 1998, s. 9); č. IV/M.1277, BLG Container/Maersk/Sea-Land Service (Ú. v. ES C 290, 1998, s. 12);
         č. IV/M.1321, Verbund/Kelag/Porr/OMV Proterra/Siemens/KRV (Ú. v. ES C 382, 1998, s. 3); č. IV/M.1431, Ahlström/Kvaerner (Ú.
         v. ES C 263, 1999, s. 3); č. IV/M.1447, Deutsche Post/Trans-o-flex (Ú. v. ES C 130, 1999, s. 9); č. IV/M.1609, Elf/Saga; č.
         IV/M.1703, Phelps Dodge/Asarco (Ú. v. ES C 313, 1999, s. 7); KOMP/M.2117, Aker Maritime/Kvaerner (Ú. v. ES C 9, 2001, s. 5);
         a KOMP/M.1829, HMTF Nabisco Group Holdings/Burlington Biscuits/United Biscuits] sa v oznámení v úradnom vestníku a/alebo v tlačovom
         vyhlásení, ktorým sa oznamuje skončenie konania, jednoducho uvádza, že „oznamovatelia informovali Komisiu, že vzali späť svoje
         oznámenie“ [neoficiálny preklad], bez toho, aby sa odkazovalo na stav plánu koncentrácie alebo samotnej zmluvy o fúzii. Tým, že Komisia takto formulovala
         uvedené verejne prístupné dokumenty, nevyhnutne spôsobila v príslušných kruhoch existenciu domnienky, že späťvzatie oznámenia
         je v praxi z pohľadu Komisie rovnocenné upusteniu od zamýšľanej koncentrácie, aj keď by jej súčasná správna prax bola iná.

      111   V tejto súvislosti sa Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe odvoláva na dva prípady [č. IV/1328, KLM/Martinair (Ú. v. ES C
         162, 1999, s. 7), a č. IV/M.1412, Hutchinson Whampoa/RMPM/ECT (Ú. v. ES C 256, 1999, s. 5)], v ktorých podľa jej tvrdenia
         predtým, než vec uzavrela, naliehala na oznamovateľov, aby predložili dôkaz o tom, že odstúpili od nimi zamýšľanej koncentrácie,
         keď tak oni sami neurobili. To, čo bolo z týchto prípadov uverejnené ich oznámením v úradnom vestníku a/alebo v tlačových
         správach, však nepreukazuje takéto naliehanie z jej strany. V každom prípade Komisia nevysvetľuje, prečo nepostupovala rovnakým
         spôsobom v predmetnom prípade a prečo sa namiesto toho ponáhľala prijať negatívne rozhodnutie deň potom, čo došlo k späťvzatiu
         oznámenia.

      112   Za týchto okolností mali oznamovatelia právo legitímne očakávať, že ich list z 27. júna 2000 postačuje na uzavretie veci,
         v súlade s verejne známou predošlou správnou praxou Komisie a vzhľadom na to, že zo strany Komisie chýbalo oznámenie o opaku.
         V rozpore s tvrdením Komisie judikatúra Súdneho dvora potvrdzuje, že samotná správna prax alebo nečinnosť, pokiaľ nie je v rozpore
         s platnou právnou úpravou a nepredstavuje výkon voľnej úvahy, môže vyvolať legitímnu dôveru dotknutej osoby, a tak sa dôvera
         nemusí nevyhnutne zakladať na oznámení so všeobecnou platnosťou (rozsudok Súdneho dvora z 1. októbra 1987, Spojené kráľovstvo/Komisia,
         84/85, Zb. s. 3765; rozsudky Ferriere San Carlo/Komisia a Fingruth, už citované v bode 71 vyššie; uznesenie predsedu Súdneho
         dvora z 10. júna 1988, Sofrimport/Komisia, C‑152/88 R, Zb. s. 2931).

      113   Súd prvého stupňa teda konštatuje, že Komisia prinajmenšom porušila legitímnu dôveru oznamovateľov tým, že prijala napadnuté
         rozhodnutie bez toho, aby ich predtým informovala o tom, že ich list jej nepostačuje, a že preto zamýšľa prijať rozhodnutie
         podľa článku 8 ods. 3 nariadenia č. 4064/89, pokiaľ jej ihneď nepredložia formálny dôkaz o odstúpení od zmluvy o fúzii.

      114   Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod je dôvodný. V súlade s návrhmi žalobcu je preto potrebné zrušiť napadnuté
         rozhodnutie, pričom nie je potrebné rozhodnúť o ostatných žalobných dôvodoch a tvrdeniach predložených žalobcom na podporu
         jeho žaloby.

       O trovách
      115   Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu
         trov konania v súlade s návrhom žalobcu.

      116   Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku členské štáty, ktoré vstúpili do konania, znášajú svoje trovy konania.
      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Komisie č. 2003/790/EC z 28. júna 2000 o vyhlásení koncentrácie za nezlučiteľnú so spoločným trhom a Dohodou o EHP
            (COMP/M.1741 – MCI WorldCom/Sprint) sa zrušuje.
      2.      Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli MCI, Inc.
      3.      Spolková republika Nemecko a Francúzska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

               Pirrung

               Meij

               Forwood

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 28. septembra 2004.

               Tajomník

                     Predseda komory

               H. Jung

                     J. Pirrung

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 11. júla 1974. # Pierre Guillot proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 53-72.