title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 14. júna 2017.#Compass Contract Services Limited proti Commissioners for Her Majesty's Revenue & Customs.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu – Právo na odpočítanie DPH – Podmienky – Zásady rovnosti zaobchádzania a daňovej neutrality – Zásada efektivity – Vnútroštátna právna úprava, ktorá zavádza premlčaciu lehotu.#Vec C-38/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 14. júna 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Daň z pridanej hodnoty (DPH) — Vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu — Právo na odpočítanie DPH — Podmienky — Zásady rovnosti zaobchádzania a daňovej neutrality — Zásada efektivity — Vnútroštátna právna úprava, ktorá zavádza premlčaciu lehotu“
      Vo veci C‑38/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Prvostupňový súd (oddelenie pre daňové spory), Spojené kráľovstvo] z 20. januára 2016 a doručený Súdnemu dvoru 25. januára 2016, ktorý súvisí s konaním:

         Compass Contract Services Limited

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, sudcovia E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos (spravodajca),
      generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. decembra 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Compass Contract Services Limited, v zastúpení: D. Scorey, QC, O. Jarratt, a D. Stephens, conseils,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: D. Robertson a M. Holt, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Macnab, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Owsiany-Hornung a M. Wasmeier, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 2. marca 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásad rovnosti zaobchádzania, daňovej neutrality a efektivity, ktoré sú zásadami práva Únie.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Compass Contract Services Limited (ďalej len „Compass“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs (ďalej len „Commissioners“), ktorý sa týka odmietnutia Commissioners vrátiť daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), ktorú Compass zaplatila bez právneho dôvodu.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 17 šiestej smernice Rady č. 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, 1977, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23; ďalej len „šiesta smernica“), s názvom „Vznik a rozsah práva na odpočet“, v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej stanovoval:
               „1.   Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia odpočítateľnej dane [v okamihu, keď sa odpočítateľná daň stane splatnou – neoficiálny preklad]
               2.   Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jej zdaniteľných plnení, daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

                        a)

                        [DPH] splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu [jej] dodal[a] alebo má dodať iný daňovník [iná zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad]“

                        b)

                        [DPH] splatnú alebo zaplatenú za dovezené tovary,

                        c)

                        [DPH] splatnú článk[u] 5 [ods. 7 písm.] a) a [článku] 6 [ods. 3].

                  …“

               4

               Článok 18 šiestej smernice, nazvaný „Pravidlá upravujúce výkon práva na zníženie [odpočítanie – neoficiálny preklad] dane“, stanovoval:
               „1.   Aby sa mohlo uplatniť právo na zníženie [odpočítanie – neoficiálny preklad] dane[,] daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad]:

                        a)

                        pri odpočte dane podľa článku 17 [ods. 2 písm.] a) musí mať faktúru vystavenú podľa článku 22 [ods. 3];

                        b)

                        pri odpočte dane podľa článku 17 [ods. 2 písm.] b) musí mať dovozný dokument, ktorý ho [ju] označuje za príjemcu alebo importéra a uvádza alebo povoľuje výpočet sumy zdaniteľného plnenia;

                        c)

                        pri odpočítaní dane podľa článku 17 [ods. 2 písm.] c) v súlade s formálnymi náležitosťami [musí spĺňať formálne náležitosti – neoficiálny preklad], ktoré požadujú jednotlivé členské štáty;

                        d)

                        podľa článku 21 [ods. 1], ak má platiť daň ako zákazník alebo kupujúci [odberateľ alebo nadobúdateľ – neoficiálny preklad], musí spĺňať formálne požiadavky vyžadované jednotlivými členskými štátmi.

                  2.   Daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad] realizuje odpočet dane tak, že odpočíta z celkovej sumy dane z pridanej hodnoty splatnej v danom období čiastku dane [za dané zdaňovacie obdobie celkovú výšku dane, – neoficiálny preklad] na ktorú sa v tomto období vzťahuje nárok na zníženie dane a ktoré [na odpočítanie dane, ktorý – neoficiálny preklad] sa môže uplatniť na základe ustanovení odseku 1.
               …
               3.   Členské štáty definujú podmienky a postup, za ktorých môže byť zdaniteľná osoba oprávnená vykonať odpočet dane, ktorý nerealizovala, uplatňujúc ustanovenia v odseku 1 a 2.
               4.   Kde za dané obdobie oprávnená výška odpočítateľnej sumy prevyšuje sumu zdaniteľného plnenia, členské štáty môžu refundovať alebo prenesenie prebytok do nasledujúceho obdobia podľa podmienok, ktoré si určia [Ak za dané zdaňovacie obdobie výška odpočítanej dane prevyšuje výšku splatnej dane, členské štáty môžu rozdiel buď preniesť do nasledujúceho obdobia, alebo ho vrátiť v súlade s podmienkami, ktoré určia – neoficiálny preklad].
               …“

         Právo Spojeného kráľovstva

               5

               § 25 Value Added Tax Act 1994 (zákon o dani z pridanej hodnoty z roku 1994) v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „zákon z roku 1994“) stanovuje:
               „…
               2.   S výhradou ustanovení tohto paragrafu je [zdaniteľná osoba] oprávnená na konci každého účtovného obdobia pripísať odpočítateľnú sumu DPH prípustnú podľa § 26 a následne odpočítať túto sumu od DPH na výstupe, ktorú ma zaplatiť.
               …
               6.   Odpočítanie na základe odseku 2 vyššie, ani vyplatenie preplatku na DPH nemožno vykonať, pokiaľ nebola podaná žiadosť v čase a spôsobom stanovenom nariadeniami alebo na ich základe, pričom sa spresňuje, že v prípade osoby, ktorá neuskutočnila žiadne zdaniteľné plnenie počas dotknutého účtovného obdobia alebo v minulosti, musí vyplatenie preplatku na DPH podliehať podmienkam (ak existujú), ktoré Commissioners považujú za vhodné, vrátane podmienok týkajúcich sa vrátenia dane za osobitných okolností.“

               6

               § 80 zákona z roku 1994 stanovuje:
               „Preplatok alebo suma, ktorá sa má vrátiť a zodpovedá priznanému alebo zaplatenému preplatku na DPH
               …
               4.   Commissioners nie sú povinní na základe žiadosti podanej podľa tohto paragrafu

                        a)

                        pripísať preplatok na DPH osobe na základe odseku 1 alebo 1A vyššie, alebo

                        b)

                        vrátiť sumu osobe na základe odseku 1B vyššie,

                  ak žiadosť bola podaná viac ako tri roky po relevantnom dátume.“

               7

               § 29 Value Added Tax Regulations 1995 (nariadenie o dani z pridanej hodnoty z roku 1995), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej, vykonal uvedený § 25 zákona z roku 1994. Odseky 1 a 1A tohto paragrafu 29 znejú takto:
               „1.   Ak odsek 1A. … nižšie nestanovuje inak, a ak Commissioners nevydajú všeobecné alebo špeciálne povolenie alebo inštrukcie v opačnom zmysle, osoba požadujúca odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe na základe § 25 ods. 2 zákona [z roku 1994] tak musí spraviť v daňovom priznaní týkajúceho sa účtovného obdobia, v ktorom sa DPH stala splatnou.
               1A.   Commissioners nemôžu povoliť ani uložiť osobe, aby podala žiadosť o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe za takých podmienok, že o odpočítanie by sa muselo požiadať viac než tri roky po dátume, ku ktorému sa musí podať daňové priznanie týkajúce sa účtovného obdoba, v ktorom sa DPH stala splatnou.“

               8

               § 121 Finance Act 2008 (finančný zákon z roku 2008, ďalej len „zákon z roku 2008“) stanovuje:
               „Staršie žiadosti o DPH: Dodatočné lehoty

                        1)

                        Požiadavka stanovená v § 80 ods. 4 [zákona z roku 1994], že žiadosť upravená týmto paragrafom sa musí podať do troch rokov nasledujúcich po relevantnom dátume, sa neuplatní na žiadosť, ktorá sa týka sumy zúčtovanej alebo zaplatenej za účtovné obdobie, ktoré sa skončilo pred 4. decembrom 1996, ak bola táto žiadosť podaná pred 1. aprílom 2009.

                        2)

                        Požiadavka stanovená v § 25 ods. 6 zákona o DPH z roku 1994, že žiadosť o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe sa musí podať v čase stanovenom nariadeniami alebo na ich základe, sa neuplatní na žiadosti o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, ktorá sa stala splatnou v účtovnom období, ktoré sa skončilo pred 1. májom 1997, a vo vzťahu ku ktorej mal žiadateľ požadované dôkazy, ak bola táto žiadosť podaná pred 1. aprílom 2009.

                  …

                        4)

                        Na tento paragraf sa nahliada tak, že nadobudol účinnosť 19. marca 2008.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Compass, spoločnosť poskytujúca najmä stravovacie služby, žiada o vrátenie súm DPH, ktoré boli zaplatené bez právneho dôvodu a ktoré sa týkajú konkrétne dvoch účtovných období (štvrťrokov), ktoré sa skončili v januári a apríli 1997.

               10

               V roku 1996 Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska oznámilo svoj úmysel zmeniť svoju právnu úpravu v oblasti vrátenia preplatkov na vybranej DPH a skrátiť premlčaciu lehotu týkajúcu sa žiadostí o také vrátenie zo šiestich rokov na tri roky. Táto zmena nadobudla účinnosť 4. decembra 1996. Rozsudkom z 11. júla 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU: C:2002:435) Súdny dvor rozhodol, že zásady efektivity a ochrany legitímnej dôvery bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, pretože so spätnou účinnosťou a bez prechodného obdobia skracuje lehotu, v ktorej mohla byť podaná žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu.

               11

               Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie), Spojené kráľovstvo] uplatňoval túto judikatúru aj v oblasti žiadostí o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, pretože Spojené kráľovstvo od 1. mája 1997 tiež skrátilo premlčaciu lehotu týchto žiadostí zo šiestich rokov na tri roky. Uvedený súd vo veci Michael Fleming (t/a Bodycraft)/Commissioners [(2006) EWCA Civ 70] rozhodol, že z dôvodu, že sa toto skrátenie premlčanej lehoty uskutočnilo bez prechodného obdobia, musí sa osobám, ktorých právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe vzniklo pred 1. májom 1997, povoliť podať takú žiadosť a táto nová lehota sa na ne nesmie uplatniť. House od Lords vo svojom rozsudku Fleming a Condé Nast/Commissioners [(2008) UKHL 2] z 23. januára 2008 tento rozsudok Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie)] potvrdil.

               12

               V nadväznosti na uvedený rozsudok House of Lords uverejnili Commissioners komentáre k správnym predpisom [Business Brief 07/08, (2008) STI 311 (Issue 8)], v ktorých vyhlásili, že žiadosti týkajúce sa DPH podané po uplynutí novej lehoty troch rokov sa môžu týkať „preplatku DPH na výstupe, ktorá bola zaplatená alebo priznaná za účtovné obdobia, ktoré sa skončili pred 4. decembrom 1996“, ako aj „DPH zaplatenej na vstupe, ktorej právo na odpočítanie vzniklo v účtovných obdobiach, ktoré sa skončili pred 1. májom 1997“. Tieto dva dátumy tak zodpovedajú dátumu nadobudnutiu účinnosti novej premlčacej lehoty skrátenej o tri roky pre podanie žiadostí o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, konkrétne 4. decembru 1996 na jednej strane a pre podanie žiadostí na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, konkrétne 1. máju 1997 na druhej strane. Tieto žiadosti týkajúce sa DPH sa odvtedy nazývajú „žiadosti Fleming“. § 121 zákona z roku 2008 kodifikoval tieto premlčacie lehoty pre oba tieto typy žiadostí.

               13

               Z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že v júni 2006 Court of Appeal (England and Wales) (Civil Division) [Odvolací súd (Anglicko a Wales) (občianskoprávne oddelenie)] rozhodol, že niektoré plnenia poskytnuté Compass pri príprave výrobkov studenej kuchyne, za ktoré táto spoločnosť priznala a zaúčtovala DPH, nepodliehali DPH. Tento súd rozhodol, že na tieto plnenia sa podľa vnútroštátnej právnej úpravy v súlade s výnimkou povolenou článkom 28 ods. 2 šiestej smernice vzťahuje nulová sadzba DPH.

               14

               Commissioners preto uznali, že Compass zaplatila preplatok na DPH. V januári 2008 podala Compass žiadosti o vrátenie preplatku na vybranej DPH za obdobie od 1. apríla 1973 do 2. februára 2002.

               15

               Commissioners vrátili DPH zaplatenú bez právneho dôvodu spoločnosťou Compass za obdobie od 1. apríla 1973 do 31. októbra 1996. Naopak, žiadosti o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu touto spoločnosťou za zvyšné obdobia zamietli s odôvodnením, že tieto žiadosti sú premlčané. Rozhodli totiž, že premlčacia lehota troch rokov začala plynúť 4. decembra 1996 pre účtovné obdobia, ktoré sa skončili po tomto dátume, a k dátumu podania uvedených žiadostí spoločnosťou Compass už uplynula. Ako to uviedol vnútroštátny súd, obdobia dotknuté v konaní vo veci samej sa obmedzujú z dôvodu tejto skutočnosti na dve účtovné obdobia spoločnosti Compass, ktoré sa skončili po 4. decembri 1996 a pred 1. májom 1997, pričom táto spoločnosť nespochybňuje, že premlčacia lehota po tomto dátume platne plynula.

               16

               Compass preto podala na First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Prvostupňový súd (oddelenie pre daňové spory)] žalobu proti tomu, že Commissioners jej odmietli vrátiť DPH zaplatenú bez právneho dôvodu za tieto dve účtovné obdobia. Na podporu svojej žaloby tvrdí, že rozdiel v zaobchádzaní medzi žiadosťou o vrátenie DPH na výstupe, akou je tá, ktorú podala, a žiadosťou o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, je v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania. Podľa Compass nie je totiž odôvodnené, aby zdaniteľná osoba mohla podať za rovnaké účtovné obdobia žiadosť o odpočítanie DPH, avšak nie žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu. Tvrdí, že časový nesúlad, pokiaľ ide o dátum, keď nadobúda účinnosť premlčacia lehota troch rokov stanovená právnou úpravou Spojeného kráľovstva, ktorá tak stanovuje rozdiel v zaobchádzaní s týmito dvoma typmi žiadostí a ktorá je výsledkom náhody spojenej so skutočnosťami, ktoré viedli k prijatiu uvedenej premlčacej lehoty, nie je objektívne odôvodnený.

               17

               Za týchto podmienok First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [Prvostupňový súd (oddelenie pre daňové spory), Spojené kráľovstvo] rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Vedie rozdielne zaobchádzanie so žiadosťami typu Fleming o daň na výstupe (ktoré bolo možné podať za obdobia, ktoré sa skončili pred 4. decembrom 1996) a žiadosťami typu Fleming o daň na vstupe (ktoré bolo možné podať za obdobia, ktoré sa skončili pred 1. májom 1997 – teda neskôr ako žiadosti typu Fleming o daň na výstupe) zo strany Spojeného kráľovstva k:

                                 a)

                                 porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania práva Únie a/alebo

                                 b)

                                 porušeniu zásady práva daňovej neutrality práva Únie a/alebo

                                 c)

                                 porušeniu zásady efektivity práva Únie a/alebo

                                 d)

                                 porušeniu akejkoľvek inej relevantnej zásady práva Únie?

                        2.

                        Ak je odpoveď na ktorékoľvek z písm. a) až d) prvej otázky kladná, ako sa má zaobchádzať so žiadosťami typu Fleming o daň na výstupe, ktoré súvisia s obdobím od 4. decembra 1996 do 30. apríla 1997?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               18

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či zásady daňovej neutrality, rovnosti zaobchádzania a efektivity bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je tá v konaní vo veci samej, ktorá v rámci skrátenia premlčacej lehoty pre žiadosti o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu a pre žiadosti o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe stanovuje rôzne prechodné obdobia tak, že sa na žiadosti týkajúce sa dvoch účtovných období troch mesiacov vzťahujú rôzne premlčacie lehoty podľa toho, či je ich predmetom vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu alebo odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe.

               19

               Ako vyplýva z vnútroštátneho rozhodnutia, v súlade s § 80 ods. 4 a § 25 ods. 6 zákona z roku 1994, ktorý sa vykonáva § 29 ods. 1A nariadenia z roku 1995 o dani z pridanej hodnoty v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej, na ktoré odkazuje § 121 zákona z roku 2008, sa na žiadosti o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu a žiadosti týkajúce sa odpočítania DPH zaplatenej na vstupe vzťahuje rovnaká premlčacia lehota skrátená o tri roky. Naproti tomu dátum, od ktorého sa má táto lehota uplatniť, ako vyplýva z prechodných období zavedených § 121 zákona z roku 2008, ktorý kodifikoval prax Commissioners, určených na zosúladenie s právom Únie, ako bolo uvedené v bodoch 10 až 12 tohto rozsudku, je pre tieto dva typy žiadostí rozdielny. Podľa § 121 ods. 1 zákona z roku 2008 sa táto premlčacia lehota troch rokov neuplatní na žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, ktorá sa týka sumy zúčtovanej alebo zaplatenej za účtovné obdobie, ktoré sa skončilo pred 4. decembrom 1996, ak bola táto žiadosť podaná pred 1. aprílom 2009. Okrem toho odsek 2 tohto § 121 stanovuje, že uvedená premlčacia lehota sa neuplatní na žiadosť o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, ktorá sa stala splatnou v účtovnom období, ktoré sa skončilo pred 1. májom 1997, a vo vzťahu ku ktorej mal žiadateľ požadované dôkazy, ak bola táto žiadosť podaná pred 1. aprílom 2009.

               20

               Z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, ktorú podala Compass, bola zamietnutá na základe § 121 ods. 1 zákona z roku 2008 a premlčacej lehoty troch rokov, ktorú stanovuje, uplatniteľnej na účtovné obdobia, ktoré sa skončili po 4. decembri 1996. Inak by to bolo v prípade, ak by spoločnosť predložila žiadosť o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, pretože premlčacia lehota troch rokov vzťahujúca sa na tento typ žiadostí bola uplatniteľná až na účtovné obdobia, ktoré sa skončili po 1. máji 1997.

               21

               V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry bráni zásada daňovej neutrality predovšetkým tomu, aby sa s dodávaním tovarov alebo s poskytovaním podobných služieb, ktoré si navzájom konkurujú, zaobchádzalo na účely DPH rozdielne (rozsudky z 3. mája 2001, Komisia/Francúzsko, C‑481/98, EU:C:2001:237, bod 22, ako aj z 10. novembra 2011, The Rank Group, C‑259/10 a C‑260/10, EU:C:2011:719, bod 32).

               22

               Avšak žiadna skutočnosť v spise, ktorý vnútroštátny súd poskytol Súdnemu dvoru, neumožňuje domnievať sa, že so službami poskytnutými spoločnosťou Compass sa z pohľadu DPH zaobchádzalo inak, než s podobnými plneniami konkurujúceho hospodárskeho subjektu.

               23

               Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, Commissioners uplatnili na všetkých žiadateľov, vrátane Compass, pravidlá upravujúce premlčacie lehoty v závislosti od povahy ich nárokov podľa toho, či sa týkali žiadosti o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu alebo žiadosti o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe.

               24

               Pokiaľ ide po druhé o zásadu rovnosti zaobchádzania, Súdny dvor rozhodol, že zatiaľ čo o porušenie zásady daňovej neutrality, ktorá je v oblasti DPH vyjadrením zásady rovnosti zaobchádzania, môže ísť len medzi konkurujúcimi si hospodárskymi subjektmi, porušenie všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania sa môže prejavovať ďalšími formami diskriminácie týkajúcej sa hospodárskych subjektov, ktoré si nie sú nevyhnutne konkurentmi, ale nachádzajú sa v porovnateľnej situácii z iných hľadísk (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. apríla 2008, Marks & Spencer, C‑309/06, EU:C:2008:211, bod 49).

               25

               Podľa ustálenej judikatúry je predpokladom porušenia zásady rovnosti zaobchádzania z dôvodu rozdielneho zaobchádzania to, že uvedené situácie sú porovnateľné vzhľadom na všetky okolnosti, ktoré ich charakterizujú (rozsudok zo 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a i., C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 25). Okolnosti, ktoré charakterizujú rozdielne situácie, a tým ich porovnateľný charakter, treba určiť a posúdiť najmä s prihliadnutím na predmet a cieľ sledovaný dotknutými ustanoveniami, pričom treba zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej patrí predmetný akt (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique et Lorraine a i., C‑127/07, EU:C:2008:728, bod 26, ako aj rozsudok zo 7. marca 2017, RPO, C‑390/15, EU:C:2017:174, bod 42).

               26

               Treba tak preskúmať, či je z hľadiska premlčacích lehôt upravených v článku 121 zákona z roku 2008 situácia takého hospodárskeho subjektu, ako je Compass, ktorý má v úmysle dosiahnuť vrátenie DPH zaplatenej daňovým orgánom bez právneho dôvodu, porovnateľná so situáciou iného hospodárskeho subjektu, ktorý žiada tie isté orgány o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe.

               27

               V tejto súvislosti sa Compass domnieva, že situácia hospodárskeho subjektu, ktorý žiada o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, je porovnateľná so situáciou hospodárskeho subjektu, ktorý žiada o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe predovšetkým z toho dôvodu, že, ako vyplýva z rozsudku z 10. apríla 2008, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), oba tieto subjekty majú na daňových orgánoch preplatok na DPH. Spojené kráľovstvo a Európska komisia naopak tvrdia, že tieto situácie nie sú porovnateľné s prihliadnutím na odlišnú právnu povahu nárokov, na ktorých sú založené oba typy žiadostí.

               28

               Na účely preskúmania, či sú uvedené situácie porovnateľné alebo nie, treba určiť okolnosti, ktoré charakterizujú takú žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, ako je žiadosť spoločnosti Compass. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že šiesta smernica neupravuje žiadne ustanovenie týkajúce sa vyrovnania zo strany vyhotoviteľa faktúry v súvislosti s DPH fakturovanou bez právneho dôvodu. Za týchto podmienok v zásade prináleží členským štátom, aby stanovili podmienky, za ktorých možno vyrovnať DPH fakturovanú bez právneho dôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. septembra 2000, Schmeink & Cofreth a Strobel, C‑454/98, EU:C:2000:469, body 48 a 49, ako aj z 11. apríla 2013, Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, bod 25).

               29

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora platí, že právo na vrátenie daní vybratých v členskom štáte v rozpore s pravidlami práva Únie je následkom a súčasťou práv, ktoré vyplývajú jednotlivcom z ustanovení práva Únie, ako ich vyložil Súdny dvor (pozri najmä rozsudky z 9. novembra 1983, San Giorgio, 199/82, EU:C:1983:318, bod 12; z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i., C‑397/98 a C‑410/98, EU:C:2001:134, bod 84, ako aj z 19. júla 2012, Littlewoods Retail a i., C‑591/10, EU:C:2012:478, bod 24). Členský štát je teda v zásade povinný vrátiť dane vybrané v rozpore s právom Únie (pozri najmä rozsudky zo 14. januára 1997, Comateb a i., C‑192/95 až C‑218/95, EU:C:1997:12, bod 20, ako aj z 19. júla 2012, Littlewoods Retail a i., C‑591/10, EU:C:2012:478, bod 24).

               30

               Žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu je súčasťou nároku na vymáhanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu, ktorého účelom je podľa ustálenej judikatúry napravenie dôsledkov nezlučiteľnosti dane s právom Únie, a síce tak, že odstráni hospodárske zaťaženie, ktoré v konečnom dôsledku bolo neoprávnene uložené hospodárskemu subjektu a ktoré tento subjekt skutočne znášal (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2011, Danfoss a Sauer‑Danfoss, C‑94/10, EU:C:2011:674, bod 23).

               31

               Treba preto uviesť, že okolnosť, ktorá charakterizuje taký nárok na vrátenie a v ktorej spočíva jeho pôvod, je skutočnosť, že zdaniteľná osoba zaplatila daňovým orgánom sumu DPH bez právneho dôvodu v rozpore s právom Únie. Práve skutočnosť, že táto DPH bola zaplatená bez právneho dôvodu, je základom práva na vydanie plnenia a v súlade s podmienkami stanovenými pri dodržaní zásad rovnosti a efektivity vnútroštátnym právom každého členského štátu zabezpečuje, že sa odstráni hospodárske zaťaženie vyplývajúce pre túto zdaniteľnú osobu z tohto zaplatenia.

               32

               Pokiaľ ide jednak o určenie okolností, ktoré charakterizujú žiadosť o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, treba uviesť, že zatiaľ čo nárok na vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu vyplýva zo všeobecných zásad práva Únie, ako uviedol generálny advokát v bode 59 svojich návrhov a ako vyplýva z bodov 29 a 30 tohto rozsudku, je nárok na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe upravený v článku 17 a nasl. šiestej smernice.

               33

               Súdny dvor už rozhodol, že právo zdaniteľných osôb odpočítať z DPH, ktorú majú zaplatiť, DPH už zaplatenú na vstupe z tovarov, ktoré nadobudli, alebo služieb, ktoré prijali, predstavuje základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného právnou úpravou Únie. Právo na odpočítanie DPH je tak neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu DPH a v zásade ho nemožno obmedziť (pozri najmä rozsudky zo 6. decembra 2012, Bonik, C‑285/11, EU:C:2012:774, body 25 a 26, ako aj rozsudok z 22. júna 2016, Gemeente Woerden, C‑267/15, EU:C:2016:466, body 30 a 31).

               34

               Systém odpočítaní má za cieľ úplne zbaviť zdaniteľnú osobu bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jej hospodárskych činností. Spoločný systém DPH v dôsledku toho zabezpečuje daňovú neutralitu, pokiaľ ide o daňové zaťaženie všetkých hospodárskych činností bez ohľadu na ich ciele alebo výsledky pod podmienkou, že tieto činnosti samy v zásade podliehajú DPH (rozsudky zo 14. februára 1985, Rompelman, C‑368/83, EU:C:1985:74, bod 19; zo 6. júla 2006, Kittel a Recolta Recycling, C‑439/04 a C‑440/04, EU:C:2006:446, bod 48, ako aj z 26. apríla 2017, Farkas, C‑564/15, EU:C:2017:302, bod 43).

               35

               Súdny dvor tak už rozhodol, že výkon práva na odpočítanie dane je obmedzený len na splatné dane, a nemôže sa rozšíriť na DPH, ktorá bola bezdôvodne fakturovaná a zaplatená daňovému orgánu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. marca 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken, C‑35/05, EU:C:2007:167, body 23 a 27, ako aj z 26. apríla 2017, Farkas, C‑564/15 PPU, EU:C:2017:302, bod 47).

               36

               Preto platí, že na rozdiel od okolnosti charakterizujúcej právo na vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, je právo na odpočítanie DPH, ktoré je právom vlastným mechanizmu DPH zavedenému spoločným systémom DPH, založené na existencii splatnej dane.

               37

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že zatiaľ čo účelom práva na vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu je napraviť stav vzniknutý v dôsledku porušenia práva Únie tým, že sa osobe, ktorá má toto právo, umožní odstrániť hospodárske zaťaženie, ktoré nesie bez právneho dôvodu, právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe vyplýva zo samotného uplatňovania spoločného systému DPH na účely, aby splatnú alebo zaplatenú DPH neznášala zdaniteľná osoba v rámci svojich ekonomických činností podliehajúcich DPH, čím sa zabezpečí odstránenie daňového zaťaženia týchto činností.

               38

               Ako uviedol generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, taký rozdiel v povahe dotknutých práv a sledovaných cieľov odôvodňuje, že môžu existovať právne režimy vlastné obom týmto právam, predovšetkým pokiaľ ide o ich obsah, ako aj podmienky uplatňovania, ako je napríklad premlčacia lehota žalôb určených na vymáhanie uvedených práv a osobitne dátum, od ktorého je taká lehota uplatniteľná.

               39

               Skutočnosť, že sa možno domnievať, ako uvádza spoločnosť Compass vo svojich písomných pripomienkach, že ako osoba, ktorá má nárok na vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, tak osoba, ktorá má nárok na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, majú preplatok na DPH na daňových orgánoch, nemôže sama osobe viesť k záveru, že ich situácia je porovnateľná na účely uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania v daňovej oblasti s prihliadnutím na základné rozdiely ako v cieľoch sledovaných právnymi režimami vlastnými týmto nárokom, tak v okolnostiach, ktoré ich charakterizujú. S prihliadnutím na tieto rozdiely nie sú vnútroštátne daňové orgány povinné zaobchádzať s osobami, ktoré majú uvedené nároky, rovnakým spôsobom, pokiaľ ide o režim premlčacích lehôt vzťahujúcich sa k žiadostiam týkajúcim sa týchto práv, ani predovšetkým stanoviť rovnaký dátum pre uplatňovanie novej premlčacej lehoty.

               40

               Navyše, pokiaľ ide o rozsudok z 10. apríla, Marks & Spencer (C‑309/06, EU:C:2008:211), ktorého sa dovoláva Compass vo svojich písomných pripomienkach, ako sa pripomenulo v bode 27 tohto rozsudku, treba uviesť, že je pravda, že Súdny dvor v bode 50 tohto rozsudku uviedol, že všeobecná zásada rovnosti zaobchádzania má byť uplatňovaná v situácii, keď všetky hospodárske subjekty majú preplatok na DPH, snažia sa o jeho vrátenie od daňových orgánov a ich žiadosti o vrátenie dane sú vybavované rozdielnym spôsobom. Výklad práva Únie, ktorý podal Súdny dvor v tomto rozsudku, sa však týkal situácie, v ktorej sa hospodárske subjekty snažili o vrátenie DPH, ktorú zaplatili daňovým orgánom bez právneho dôvodu a s ich žiadosťami o vrátenie dane sa zaobchádzalo rozdielnym spôsobom. S prihliadnutím na rozdiely medzi skutkovými okolnosťami v tomto rozsudku a skutkovými okolnosťami v spore vo veci samej nemôže výklad podaný Súdnym dvorom v uvedenom rozsudku spochybniť výklad, podľa ktorého majú právo na vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu a právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe rozdielnu povahu.

               41

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o prechodné obdobia v oblasti premlčacích lehôt upravených v § 121 zákona z roku 2008 a zavedených, ako vyplýva z bodu 19 tohto rozsudku, na zabezpečenie účinnosti práva na vrátenie a súladu s právom Únie, nie je situácia takého hospodárskeho subjektu, ako je Compass, ktorý sa snaží o vrátenie DPH, ktorú zaplatil vnútroštátnym daňovým orgánom bez právneho dôvodu, porovnateľná so situáciou iného hospodárskeho subjektu, ktorý žiada o vrátenie DPH, ktorú zaplatil týmto orgánom na vstupe. Zásada rovnosti preto nebráni tomu, aby sa s týmito dvoma situáciami zaobchádzalo rozdielne, pokiaľ ide o lehoty vyplývajúce z týchto prechodných období.

               42

               Pokiaľ ide po tretie o preskúmanie prvej otázky týkajúcej sa zásady efektivity, treba pripomenúť, že Súdny dvor uznal zlučiteľnosť stanovenia primeraných lehôt na podanie žalôb pod hrozbou premlčania s právom Únie v záujme právnej istoty, ktorá chráni tak dotknutú osobu, ako aj dotknutý správny orgán. Tieto lehoty totiž nie sú takej povahy, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo k neprimeranému sťaženiu výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie, aj keď ich uplynutie, ako vyplýva z ich podstaty, spôsobuje úplné alebo čiastočné zamietnutie podanej žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. júla 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, EU:C:1997:368, bod 48, ako aj z 8. septembra 2011, Q‑Beef a Bosschaert, C‑89/10 a C‑96/10, EU:C:2011:555, bod 36). V tejto súvislosti sa vnútroštátna trojročná prekluzívna lehota javí ako primeraná (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, EU:C:2002:435, bod 35, ako aj z 15. apríla 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, bod 28).

               43

               Navyše Súdny dvor už v bode 38 svojho rozsudku z 11. júla 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU: C:2002:435) rozhodol, že zásada efektivity nebráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava skrátila lehotu, počas ktorej sa možno domáhať vrátenia súm vybratých v rozpore s právom Únie, nielen za podmienky, že nová stanovená lehota je primeraná, ale aj za podmienky, že táto nová právna úprava obsahuje prechodný režim, ktorý dáva osobám k dispozícii dostatočnú lehotu na to, aby po jej prijatí mohli podať návrhy na vrátenie, ktoré by boli oprávnené predložiť podľa pôvodnej právnej úpravy.

               44

               Treba preto konštatovať, ako to uvádza Spojené kráľovstvo vo svojich písomných pripomienkach, že ustanovenie, akým je § 121 zákona z roku 2008, ktoré stanovuje prechodné obdobia pre uplatňovanie skrátených premlčacích lehôt pre žiadosti o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu a pre žiadosti o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, spĺňa podmienky, ktoré stanovil Súdny dvor v rozsudku z 11. júla 2002, Marks & Spencer (C‑62/00, EU:C:2002:435).

               45

               Okolnosť, že prechodné obdobia týkajúce sa dátumu, od ktorého sú nové skrátené premlčacie lehoty uplatniteľné, sú odlišné podľa toho, ktorých z premlčacích lehôt, ktoré sa uplatnia na tieto dva typy žiadostí, sa týkajú, nemôže mať žiadny vplyv na taký záver, pretože uplatňovaním uvedených lehôt nie je znemožnené alebo nadmerne sťažené vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu, ani odpočítanie DPH na vstupe. Vzhľadom na to, že v situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, sa skrátenie premlčacej lehoty u oboch typov dotknutých žiadostí uplatní od 4. decembra 1996, pokiaľ ide o žiadostí uvedené ako prvé, a od 1. mája 1997, pokiaľ ide o ďalšie žiadostí, ako sa pripomenulo v bode 12 tohto rozsudku, umožnilo také skrátenie, ktoré nemá spätnú účinnosť z dôvodu prechodných období, takým jednotlivcom, ako je Compass, aby mali k dispozícii skutočne lehotu troch rokov na predloženie svojich žiadostí za neskoršie obdobie, do 4. decembra 1996 pri prvých a do 1. mája 1997 pri druhých. Treba preto konštatovať, že lehoty, o ktoré ide v konaní vo veci samej, sú primerané, takže zásada efektivity nebráni takej právnej úprave.

               46

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že zásady daňovej neutrality, rovnosti zaobchádzania a efektivity nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je tá v konaní vo veci samej, ktorá v rámci skrátenia premlčacej lehoty pre žiadosti o vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu a pre žiadosti o odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe stanovuje rôzne prechodné obdobia tak, že na žiadosti týkajúce sa dvoch účtovných období troch mesiacov sa vzťahujú rôzne premlčacie lehoty podľa toho, či je ich predmetom vrátenie DPH zaplatenej bez právneho dôvodu alebo odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe.

         O druhej otázke

               47

               S prihliadnutím na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú položenú otázku.

         O trovách

               48

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Zásady daňovej neutrality, rovnosti zaobchádzania a efektivity nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je tá v konaní vo veci samej, ktorá v rámci skrátenia premlčacej lehoty pre žiadosti o vrátenie dane z pridanej hodnoty zaplatenej bez právneho dôvodu a pre žiadosti o odpočítanie dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe stanovuje rôzne prechodné obdobia tak, že na žiadosti týkajúce sa dvoch účtovných období troch mesiacov sa vzťahujú rôzne premlčacie lehoty podľa toho, či je ich predmetom vrátenie dane z pridanej hodnoty zaplatenej bez právneho dôvodu alebo odpočítanie dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. februára 2006.#La Cascina Soc. coop. arl a Zilch Srl proti Ministero della Difesa a iní (C-226/04) a Consorzio G. f. M. proti Ministero della Difesa a La Cascina Soc. coop. arl (C-228/04).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Taliansko.#Verejné zmluvy na poskytnutie služieb - Smernica 92/50/EHS - Článok 29 prvý odsek písm. e) a f) - Povinnosti poskytovateľa služieb - Platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie a daní.#Spojené veci C-226/04 a C-228/04.

text:
      Spojené veci C‑226/04 a C‑228/04
      La Cascina Soc. coop. arl a i.
      proti
      Ministero della Difesa a i.
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Tribunale amministrativo regionale del Lazio)
      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Smernica 92/50/EHS – Článok 29 prvý odsek písm. e) a f) – Povinnosti poskytovateľov služieb – Platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie a daní“
      Návrhy prednesené 8. septembra 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Uzavretie zmlúv
      [Smernica Rady 92/50, článok 29 prvý odsek písm. e) a f)]
      Článok 29 prvý odsek písm. e) a f) smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb umožňuje členským
         štátom vylúčiť z účasti vo verejnom obstarávaní každého záujemcu, ktorý si nesplnil svoje povinnosti týkajúce sa platenia
         príspevkov na sociálne zabezpečenie a daní podľa vnútroštátnych právnych predpisov.

      Toto ustanovenie pripúšťa takú vnútroštátnu právnu úpravu alebo správnu prax, podľa ktorej poskytovateľ služieb, ktorý si
         ku dňu uplynutia lehoty na predloženie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní nesplnil svoje povinnosti v oblasti príspevkov
         na sociálne zabezpečenie a daní vykonaním zodpovedajúcich platieb v plnom rozsahu, môže následne túto situáciu legalizovať

      –       v zmysle opatrení daňovej amnestie alebo opatrení na odstránenie tvrdosti zákona prijatých štátom alebo
      –       v zmysle dohody so správnym orgánom o splátkach alebo odpustení dlhu, alebo
      –       podaním opravného prostriedku na správnom alebo súdnom orgáne,
      za podmienky, že v lehote stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou alebo správnou praxou preukáže, že využil takéto opatrenia
         alebo dohodu alebo že v tejto lehote podal takýto opravný prostriedok.

      Článok 29 smernice sa totiž v tejto oblasti neusiluje o to, aby sa v ňom uvedené dôvody vylúčenia uniformne uplatňovali na
         úrovni Spoločenstva, takže členské štáty majú možnosť tieto dôvody vylúčenia vôbec neuplatňovať alebo ich začleniť do vnútroštátnej
         právnej úpravy s dôslednosťou, ktorej stupeň sa môže meniť v každom jednotlivom prípade. V rámci toho môžu členské štáty zmierniť
         alebo zmäkčiť kritériá stanovené v článku 29 smernice.

      Je preto na vnútroštátnych právnych normách, aby upresnili obsah a rozsah predmetných povinností, ako aj podmienky ich splnenia.
         Je tiež úlohou vnútroštátnych právnych noriem, aby určili, ku ktorému okamihu alebo v rámci akej lehoty musia dotknuté osoby
         vykonať platby zodpovedajúce ich povinnostiam, prípadne musia dokázať, že sú splnené podmienky na legalizáciu a posteriori. Zásada transparentnosti a zásada rovnosti zaobchádzania však vyžadujú, aby bola táto lehota určená s absolútnou istotou
         a aby bola zverejnená tak, aby mohli dotknuté osoby presne poznať obmedzenia postupu a aby si boli isté, že rovnaké obmedzenia
         platia pre všetkých konkurentov. Okrem toho iba obyčajné začatie platenia v danom okamihu alebo dôkaz o úmysle zaplatiť či
         dokonca dôkaz o finančnej kapacite na legalizáciu po tomto okamihu nepostačuje.

      (pozri body 23, 24, 31 – 33, 40 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 9. februára 2006 (*)

      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Smernica 92/50/EHS – Článok 29 prvý odsek písm. e) a f) – Povinnosti poskytovateľov služieb – Platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie a daní“
      V spojených veciach C‑226/04 a C‑228/04,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Tribunale amministrativo
         regionale del Lazio (Taliansko) z 22. apríla 2004 a doručené Súdnemu dvoru 2. júna 2004, ktoré súvisia s konaniami:

      La Cascina Soc. coop. arl,
      Zilch Srl (C‑226/04),

      proti
      Ministero della Difesa,
      Ministero dell’Economia e delle Finanze,
      Pedus Service,
      Cooperativa Italiana di Ristorazione soc. coop. arl (CIR),
      Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL),
      a
      Consorzio G. f. M. (C‑228/04)

      proti
      Ministero della Difesa,
      La Cascina Soc. coop. arl,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric, K. Lenaerts a E. Juhász (spravodajca),
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. júna 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       La Cascina Soc. coop. arl a Zilch Srl, v zastúpení: D. Grossi, G. Romano‑Cesareo a D. Cusmano, avvocati,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
      –       rakúska vláda, v zastúpení: M. Fruhmann, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Aresu a K. Wiedner, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 29 prvého odseku písm. e) a f) smernice Rady 92/50/EHS
         z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322, ďalej
         len „smernica“).

      2       Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi spoločnosťami La Cascina Soc. coop. arl (ďalej len „La Cascina“) a Zilch Srl
         (ďalej len „Zilch“), ako aj konzorciom G. f. M. (ďalej len „G. f. M.“) a talianskym ministerstvom obrany a ministerstvom hospodárstva
         a financií ako verejnými obstarávateľmi jednak vo veci vylúčenia týchto podnikov z účasti vo verejnom obstarávaní služieb,
         jednak vo veci súladu ustanovenia talianskej právnej úpravy, ktorou sa uvedená smernica preberá do vnútroštátneho poriadku,
         s článkom 29 smernice, ktorému má toto ustanovenie zodpovedať.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Z druhého a tretieho odôvodnenia smernice vyplýva, že bola prijatá v rámci opatrení „zameraných na urýchlené dobudovanie vnútorného
         trhu“ a z tohto dôvodu sa zameriava „na koordináciu postupov verejného obstarávania služieb“.

      4       V dvadsiatom odôvodnení smernice sa vyhlasuje, že „… keďže na elimináciu praktík, ktoré obmedzujú hospodársku súťaž ako takú
         a najmä účasť štátnych príslušníkov iných členských štátov, je potrebné zlepšiť prístup subjektov poskytujúcich služby k postupom
         verejného obstarávania“.

      5       V duchu otvárania verejného obstarávania čo možno najširšej hospodárskej súťaži článok 13 ods. 5 smernice pre oblasť organizovania
         súťaží návrhov stanovuje, že „v každom prípade musí byť počet pozvaných účastníkov dostatočný pre zabezpečenie regulárnej
         súťaže“. Takisto pokiaľ ide o užšie súťaže, článok 27 ods. 2 druhý pododsek stanovuje, že „v každom prípade, aby bola súťaž
         regulárna, musí byť počet záujemcov vyzvaných na predloženie ponuky dostatočný“.

      6       V rámci hlavy VI kapitoly 2 smernice s nadpisom „Kritériá pre kvalitatívny výber“ článok 29 stanovuje:
      „Z účasti na objednávke [vo verejnom obstarávaní – neoficiálny preklad] môže byť vylúčený každý poskytovateľ služieb:

      a)      ktorý je v konkurze, vo vyrovnaní alebo v likvidácii, alebo ktorý prerušil obchodnú činnosť alebo ktorý sa nachádza v akejkoľvek
         obdobnej situácii vyplývajúcej z podobných konaní podľa vnútroštátnych právnych predpisov;

      b)      na ktorého bol vyhlásený konkurz alebo začaté vyrovnanie, alebo proti ktorému sa vedie akékoľvek podobné konanie podľa vnútroštátnych
         právnych predpisov;

      c)      ktorý bol právoplatne odsúdený za protiprávne konanie v súvislosti s výkonom povolania;
      d)      ktorý sa v rámci výkonu povolania dopustil závažným pochybenia, ktoré obstarávateľ preukázateľne zistil;
      e)      ktorý si neplní [nesplnil – neoficiálny preklad] povinnosti, vzťahujúce sa na platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie v súlade s právnymi predpismi krajiny, v ktorej
         má sídlo, alebo s právnymi predpismi platnými v krajine obstarávateľa;

      f)      ktorý si neplní [nesplnil – neoficiálny preklad] povinnosti, vzťahujúce sa na platenie daní v súlade s právnymi predpismi platnými v krajine obstarávateľa;

      g)      ktorý sa previnil závažným skresľovaním poskytovaných informácií, alebo vôbec neposkytol informácie, ktoré možno podľa tejto
         kapitoly požadovať.

      Ak obstarávateľ vyžaduje, aby poskytovateľ služieb preukázal, že sa na neho nevzťahuje žiadne z písmen a), b), c), e) alebo
         f), za postačujúci dôkaz sa považuje:

      –       …
      –       pre písmená e) alebo f) osvedčenie vydané príslušným orgánom príslušného členského štátu.
      …
      Členské štáty určia v lehote stanovenej v článku 44 inštitúcie a orgány príslušné vydávať takéto doklady a bezodkladne o tom
         upovedomia ostatné členské štáty a Komisiu.“

       Vnútroštátna právna úprava
      7       Smernica bola do talianskeho práva prebratá legislatívnym dekrétom č. 157 zo 17. marca 1995 (GURI č. 104 zo 6. mája 1995,
         ďalej len „dekrét č. 157/1995“).

      8       Článok 12 písm. d) a e) tohto dekrétu, tak ako bol nahradený článkom 10 legislatívneho dekrétu č. 65 z 25. februára 2000 (GURI
         č. 70 z 24. marca 2000, ďalej len „článok 12 dekrétu č. 157/1995“), ktorým sa do vnútroštátneho práva preberá článok 29 smernice,
         stanovuje:

      „… z účasti vo verejnom obstarávaní sú vylúčení záujemcovia:
      ktorí si neplnia povinnosti týkajúce sa platenia príspevkov na sociálne zabezpečenie pracovníkov podľa talianskych právnych
         predpisov alebo právnych predpisov štátu, v ktorom sú usadení;

      ktorí si neplnia povinnosti týkajúce sa platenia daní podľa talianskych právnych predpisov alebo právnych predpisov štátu,
         v ktorom sú usadení.“

       Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9       V decembri 2002 uverejnilo talianske ministerstvo obrany po dohode s ministerstvom hospodárstva a financií v Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana a v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev  oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania postupom zrýchlenej užšej súťaže na poskytovanie reštauračných služieb inštitúciám
         a útvarom ministerstva obrany detašovaným na území štátu. Ako posledný deň lehoty na prijímanie žiadostí o účasť bol stanovený
         15. január 2003 a posledný deň lehoty na prijímanie ponúk 3. marec 2003.

      10     Toto verejné obstarávanie bolo rozdelené na 16 častí. Pre každú z nich bola stanovená rozdielna výška ročnej odmeny, konkrétna
         geografická oblasť vykonávania zmluvy a súhrn osobitných plnení, ktoré sa mali realizovať.

      11     Na toto verejné obstarávanie okrem iných reagovali La Cascina a Zilch, v rámci dočasného združenia podnikov, a to na väčšinu
         z jeho 16 častí, ako aj G. f. M. – výlučne na časť č. 7.

      12     Dňa 4. decembra 2003 verejný obstarávateľ rozhodol o vylúčení La Cascina a G. f. M. z verejného obstarávania z dôvodu, že
         si neplnia povinnosti v oblasti platenia príspevkov na sociálne zabezpečenie pracovníkov, ako aj o vylúčení spoločnosti Zilch
         z dôvodu, že si neplní povinnosti týkajúce sa platenia daní.

      13     Uvedené tri subjekty požiadali vnútroštátny súd o zrušenie tohto rozhodnutia. La Cascina a G. f. M konkrétne tvrdili, že nezaplatenie
         príspevkov na sociálne zabezpečenie bolo legalizované a posteriori. Pokiaľ ide o spoločnosť Zilch, tá tvrdila, že jedna časť dlžnej dane bola predmetom čiastočného odpustenia dane a na druhú
         sa vzťahovala „daňová amnestia“ v zmysle legalizačného opatrenia prijatého vnútroštátnym zákonodarcom v roku 2002, na základe
         ktorého mu bolo umožnené vykonať platbu v splátkach.

      14     Verejný obstarávateľ naproti tomu tvrdil, že legalizácia a posteriori neznamená, že žalujúce podniky si v čase uplynutia lehoty na predloženie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní, t. j.
         15. januára 2003, plnili svoje povinnosti.

      15     Vnútroštátny súd konštatuje rozdiel vo formulácii článku 29 smernice a článku 12 dekrétu č. 157/1995. Zatiaľ čo ustanovenie
         práva Spoločenstva predpokladá možnosť vylúčiť z účasti vo verejnom obstarávaní poskytovateľa služieb, „ktorý si nesplnil“
         povinnosti, vnútroštátne ustanovenie vylučuje tých, „ktorí si neplnia“ svoje povinnosti.

      16     Vnútroštátny súd sa následne pýta, či predmetné vnútroštátne ustanovenie vo veci samej nie je viac permisívne a neposkytuje
         vnútroštátnym orgánom viac voľnosti, a v tejto súvislosti odkazuje na rôzne výklady, ktoré sa objavili v rozhodnutiach talianskych
         súdov v tejto oblasti. Niektoré z týchto súdov skutočne akceptujú legalizáciu a posteriori, t. j. po uplynutí lehoty na predloženie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní, a to v dvoch typoch situácií:

      –       ak dotknuté osoby spochybnili dôvodnosť svojich povinností pred príslušnými vnútroštátnymi správnymi alebo súdnymi orgánmi,
      –       ak dotknuté osoby, hoci si skutočne nesplnili svoje povinnosti, využili opatrenia na odstránenie tvrdosti zákona, ktoré prijal
         štát a ktoré im umožnili a posteriori legalizovať ich situáciu v oblasti daní a sociálneho zabezpečenia, prípadne opatrenia daňovej amnestie.

      17     Keďže sa Tribunale amministrativo regionale del Lazio domnieval, že takýto výklad by mohol viesť k nerovnakému zaobchádzaniu
         s poskytovateľmi služieb a k paralyzovaniu priebehu verejného obstarávania, rozhodol o prerušení konania a položení týchto
         prejudiciálnych otázok Súdnemu dvoru:

      „Súdnemu dvoru sa kladú tieto otázky:
      1.      Majú sa citované ustanovenia predmetnej smernice vykladať tak, že keď zákonodarca používa slovné spojenia ‚si neplní [nesplnil
         – neoficiálny preklad] povinnosti, vzťahujúce sa na platenie príspevkov na sociálne zabezpečenie v súlade s právnymi predpismi krajiny, v ktorej
         má sídlo, alebo s právnymi predpismi platnými v krajine obstarávateľa‘ a ,ktorý si neplní [nesplnil – neoficiálny preklad] povinnosti, vzťahujúce sa na platenie daní v súlade s právnymi predpismi platnými v krajine obstarávateľa‘, týka sa to iba
         prípadu – a žiadneho iného prípadu –, keď si ku dňu uplynutia lehoty na predloženie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní
         (alebo každopádne pred prijatím rozhodnutia o tom, s kým bude uzavretá zmluva) podnik splnil uvedené povinnosti tým, že v plnom
         rozsahu a bez omeškania vykonal zodpovedajúcu platbu;

      2.      má sa potom ustanovenie talianskeho práva, ktoré ich preberá [t. j. článok 12 písm. d) a e) legislatívneho dekrétu č. 157
         zo 17. marca 1995] – pokiaľ v rozpore s citovaným ustanovením práva Spoločenstva umožňuje z verejného obstarávania vylúčiť
         podniky, ktoré ‚si neplnia povinnosti týkajúce sa platenia príspevkov na sociálne zabezpečenie pracovníkov podľa talianskych
         právnych predpisov alebo právnych predpisov štátu, v ktorom sú usadení‘, a ktoré ‚si neplnia povinnosti týkajúce sa platenia
         daní podľa talianskych právnych predpisov alebo právnych predpisov štátu, v ktorom sú usadení‘ –vykladať výlučne s odvolaním
         sa na nesplnenie týchto povinností – overiteľné k uvedenému dátumu (uplynutie lehoty na predloženie žiadostí o účasť, čas
         bezprostredne pred prijatím rozhodnutia, aj keď dočasným, o tom, s kým bude uzavretá zmluva) – s vylúčením akejkoľvek možnosti
         následnej ‚legalizácie‘;

      3.      alebo sa naopak (v prípade, že vo svetle toho, čo bolo vyložené vyššie v bode 2, sa má na vnútroštátne ustanovenie hľadieť
         tak, že sa odchyľuje od zmyslu a cieľa daného ustanovenia Spoločenstva) možno domnievať, že vnútroštátny zákonodarca môže
         vzhľadom na povinnosti, ktoré má v rámci preberania právnej úpravy Spoločenstva obsiahnutej v predmetnej smernici, stanoviť
         predpoklady, za akých bude účasť vo verejnom obstarávaní umožnená podnikom, ktoré si síce ‚neplnia povinnosti‘ ku dňu uplynutia
         lehoty na účasť v daných verejných obstarávaniach, ale preukážu, že svoju situáciu môžu legalizovať (a že s týmto cieľom podnikli
         konkrétne kroky) pred prijatím rozhodnutia o tom, s kým bude uzavretá zmluva;

      4.      a napokon v prípade, že by sa výklad uvedený v bode 3 mal považovať za možný – a v dôsledku toho by sa považovalo za možné
         zaviesť flexibilnejšie ustanovenia v porovnaní s významovo prísnejším slovným spojením, ktoré používa zákonodarca Spoločenstva,
         a síce ‚splniť si povinnosti‘, nie je toto ustanovenie v rozpore so základnými zásadami práva Spoločenstva, akými sú rovnaké
         zaobchádzanie so všetkými občanmi Únie alebo – pokiaľ ide výlučne o verejné obstarávanie – záruka ‚par condicio‘ v prospech všetkých podnikov, ktoré žiadajú o účasť v ňom?“

       O prejudiciálnych otázkach
      18     Na úvod treba zdôrazniť, že v súlade s ustanoveniami hlavy II smernice sa jej ustanovenia uplatňujú v závislosti od kategorizácie
         predmetných služieb. Táto kategorizácia, ktorá si vyžaduje posúdenie skutkového stavu, však patrí do právomoci vnútroštátneho
         súdu; Súdny dvor preto pristúpi k výkladu tých ustanovení smernice, na ktoré sa odvoláva návrh na začatie prejudiciálneho
         konania. Z tohto návrhu okrem toho vyplýva, že sa týka užšej súťaže v zmysle smernice.

      19     Svojimi otázkami sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, po prvé, či článok 29 prvý odsek písm. e) a f) smernice treba
         vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré odkazuje na situáciu poskytovateľa služieb, ktorý
         „si neplní“ svoje daňové povinnosti alebo povinnosti vyplývajúce zo sociálneho zabezpečenia. Po druhé sa pýta, k akému okamihu
         musí poskytovateľ služieb predložiť dôkaz o splnení týchto povinností. Po tretie sa pýta, či na poskytovateľa služieb, ktorý
         je buď v omeškaní s platbami daní alebo príspevkov na sociálne zabezpečenie, alebo mu príslušné orgány umožnili splátky týchto
         príspevkov alebo daní, alebo podal opravný prostriedok na správnom alebo súdnom orgáne, v ktorom spochybňuje existenciu alebo
         výšku príspevkov na sociálne zabezpečenie alebo daní, ktoré má povinnosť zaplatiť, treba alebo netreba hľadieť tak, že si
         nesplnil povinnosti platiť príspevky na sociálne zabezpečenie alebo dane v zmysle článku 29 prvého odseku písm. e) a f) smernice.

      20     Aby mohol Súdny dvor poskytnúť užitočnú odpoveď na tieto otázky, je na úvod potrebné zdôrazniť, že cieľom smerníc Spoločenstva
         o verejnom obstarávaní je koordinovať vnútroštátne postupy v tejto oblasti. Pokiaľ ide konkrétne o verejné obstarávanie služieb,
         v treťom odôvodnení smernice sa uvádza, že na dosiahnutie cieľov definovaných v prvom a druhom odôvodnení je potrebná „… koordinácia
         postupov verejného obstarávania služieb“.

      21     V kontexte tejto koordinácie článok 29 smernice stanovuje sedem dôvodov vylúčenia záujemcov z účasti vo verejnom obstarávaní,
         ktoré súvisia s profesionálnou cťou, solventnosťou a dôveryhodnosťou. Toto ustanovenie ponecháva na členských štátoch, aby
         posúdili uplatnenie všetkých týchto prípadov vylúčenia, čoho dôkazom je výraz „z účasti na objednávke [verejnom obstarávaní
         – neoficiálny preklad] môže byť vylúčený…“, ktorý sa nachádza v úvode tohto ustanovenia a v písmenách e) a f), výslovne odkazuje na vnútroštátne
         právne predpisy.

      22     A tak, ako správne upozorňuje Komisia Európskych spoločenstiev, samotné posudzované ustanovenie určuje hranice možností členských
         štátov v tom zmysle, že nemôžu stanoviť iné dôvody vylúčenia, než aké sú v ňom uvedené. Táto možnosť členských štátov je tiež
         ohraničená všeobecnými zásadami transparentnosti a rovnakého zaobchádzania (pozri najmä rozsudky z 12. decembra 2002, Universale-Bau
         a i., C‑470/99, Zb. s. I‑11617, body 91 a 92, ako aj zo 16. októbra 2003, Traunfellner, C‑421/01, Zb. s. I‑11941, bod 29).

      23     Z toho vyplýva, že článok 29 smernice sa v tejto oblasti neusiluje o to, aby sa v ňom uvedené dôvody vylúčenia uniformne uplatňovali
         na úrovni Spoločenstva, takže členské štáty majú možnosť tieto dôvody vylúčenia vôbec neuplatňovať, ak sa rozhodnú pre čo
         najširšiu účasť vo verejných obstarávaniach, alebo ich začleniť do vnútroštátnej právnej úpravy s dôslednosťou, ktorej stupeň
         sa môže meniť v každom jednotlivom prípade v závislosti od právnych, ekonomických alebo sociálnych zreteľov, ktoré prevážia
         na vnútroštátnej úrovni. V rámci toho môžu členské štáty zmierniť alebo zmäkčiť kritériá stanovené v článku 29 smernice.

      24     Pokiaľ ide po prvé o otázku, či sa článok 29 prvý odsek písm. e) a f) smernice má vykladať tak, že nepripúšťa také vnútroštátne
         ustanovenie, ktoré sa odvoláva na situáciu „poskytovateľa služieb“, ktorý „si neplní“ svoje daňové povinnosti a povinnosti
         vyplývajúce zo sociálneho zabezpečenia, toto ustanovenie umožňuje členským štátom vylúčiť každého záujemcu, „ktorý si nesplnil
         svoje povinnosti“ týkajúce sa platenia príspevkov na sociálne zabezpečenie a daní „podľa vnútroštátnych právnych predpisov“.

      25     Toto ustanovenie neobsahuje definíciu pojmu „nesplniť si svoje povinnosti“. Vzhľadom na úvahy rozvinuté v bode 23 tohto rozsudku
         autori smernice nemali v úmysle kvalifikovať tento pojem autonómne na úrovni Spoločenstva, ale odkázali v tomto smere na vnútroštátne
         právne normy. Je preto na týchto vnútroštátnych právnych normách, aby upresnili obsah a rozsah predmetných povinností, ako
         aj podmienky ich splnenia.

      26     Taliansky zákonodarca využil možnosť, ktorú mu dáva článok 29 prvý odsek písm. e) a f) smernice a zakotvil predmetné dva dôvody
         vylúčenia v článku 12 písm. d) a e) legislatívneho dekrétu č. 157/1995. Vnútroštátny súd sa však pýta, po prvé, či vzhľadom
         na použitie slovného spojenia „ktorí si neplnia svoje povinnosti…“ nie je toto ustanovenie viac permisívne a neposkytuje vnútroštátnym
         orgánom väčšiu voľnosť oproti formulácii použitej v článku 29 prvom odseku písm. e) a f) smernice.

      27     V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, ako správne upozorňujú dotknuté osoby, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky,
         že jednotlivé smernice Spoločenstva z oblasti verejného obstarávania nerobia rozdiel pri používaní formulácií „nesplniť si“
         povinnosti alebo „neplniť si“ povinnosti. Tak je tomu napríklad v prípade článku 24 prvého odseku písm. e) a f) smernice Rady
         93/37/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác (Ú. v. ES L 1999, s. 54; Mim. vyd. 06/002, s. 163),
         článku 20 ods. 1 písm. e) a f) smernice Rady 93/36/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania dodania
         tovaru (Ú. v. ES L 199, s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 110) a napokon článku 45 ods. 2 písm. e) a f) smernice Európskeho parlamentu
         a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku
         tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132), ktorá nadobudla účinnosť 31. januára
         2006. Medzi týmito dvoma slovnými spojeniami preto nie je žiaden významový rozdiel.

      28     Práve na základe týchto úvah treba zvážiť rôzne situácie, na ktoré sa odvoláva vnútroštátny súd.
      29     Vnútroštátny sudca sa po druhé pýta, či na to, aby poskytovateľ služieb splnil svoje povinnosti v oblasti daní a príspevkov
         na sociálne zabezpečenie, musí „k dátumu uplynutia lehoty na podanie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní a každopádne
         pred prijatím rozhodnutia o tom, s kým bude uzavretá zmluva“, vykonať príslušnú platbu „v celom rozsahu a bez omeškania“.

      30     Ak máme určiť, ku ktorému okamihu treba posudzovať, či si záujemca splnil svoje povinnosti, treba konštatovať, že keďže článok
         29 prvý odsek písm. e) a f) smernice odkazuje na právne predpisy členských štátov, pokiaľ ide o určenie obsahu pojmu „splniť
         si povinnosti“ a zákonodarca Spoločenstva si neželal zjednotiť uplatňovanie tohto článku na úrovni Spoločenstva; je preto
         logické domnievať sa, že ten istý odkaz na vnútroštátne právne predpisy sa uplatní, aj pokiaľ ide o určenie predmetného okamihu.

      31     Je preto úlohou vnútroštátnych právnych noriem, aby určili, ku ktorému okamihu alebo v rámci akej lehoty musia dotknuté osoby
         vykonať platby zodpovedajúce ich povinnostiam, prípadne – pokiaľ ide o iné situácie, ktorými sa zaoberá vnútroštátny súd a ktoré
         sú rozobraté v bodoch 34 až 39 tohto rozsudku, – musia dokázať, že sú splnené podmienky na legalizáciu a posteriori. Táto lehota môže byť určená najmä dňom uplynutia lehoty na predloženie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní, dátumom
         zaslania výzvy na predloženie ponuky, dňom uplynutia lehoty na predloženie ponúk kandidátmi, dátumom hodnotenia ponúk verejným
         obstarávateľom, prípadne okamihom, ktorý bezprostredne predchádza prijatiu rozhodnutia o tom, s kým bude uzavretá zmluva.

      32     Je však potrebné zdôrazniť, že zásada transparentnosti a zásada rovnosti zaobchádzania, ktorými sa riadia všetky postupy verejného
         obstarávania a v zmysle ktorých musia byť vecné a procesné podmienky účasti na verejnom obstarávaní jasne a vopred definované,
         vyžadujú, aby bola táto lehota určená s absolútnou istotou a aby bola zverejnená tak, aby mohli dotknuté osoby presne poznať
         obmedzenia postupu a aby si boli isté, že rovnaké obmedzenia platia pre všetkých konkurentov. Túto lehotu môže stanoviť vnútroštátna
         právna úprava, prípadne môže vnútroštátna právna úprava zveriť túto zodpovednosť verejným obstarávateľom.

      33     Za kandidáta, ktorý si splnil svoje povinnosti v lehote, o ktorej sa hovorí v bode 31 vyššie, sa teda považuje kandidát, ktorí
         v celom rozsahu vykonal platby súvisiace s jeho dlhmi v oblasti daní a sociálneho zabezpečenia, s výhradou prípadov, keď dôjde
         k následnej legalizácii a podaniu opravného prostriedku na správnom alebo súdnom orgáne, ktorými sa zaoberajú body 34 až 39
         tohto rozsudku. Iba obyčajné začatie platenia v danom okamihu alebo dôkaz o úmysle zaplatiť či dokonca dôkaz o finančnej kapacite
         na legalizáciu po tomto okamihu nepostačuje, inak by bola porušená zásada rovnosti zaobchádzania s kandidátmi.

      34     Po tretie sa návrh vnútroštátneho súdu v podstate týka otázky, či možno takú vnútroštátnu právnu úpravu alebo správnu prax,
         ktorá dáva poskytovateľom služieb na účely ich účasti vo verejnom obstarávaní možnosť, aby a posteriori legalizovali svoju situáciu v daňovej oblasti a v oblasti sociálneho zabezpečenia na základe opatrení na odstránenie tvrdosti
         zákona alebo daňovej amnestie, ktoré prijal daný členský štát, alebo na základe dohody so správnym orgánom o splátkach alebo
         odpustení dlhu, považovať za zlučiteľnú s článkom 29 prvým odsekom písm. e) a f) smernice.

      35     V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, ako správne upozorňuje generálny advokát v bode 29 svojich návrhov, že výška a splatnosť
         povinností vo fiškálnej oblasti a oblasti sociálneho zabezpečenia sú stanovené vnútroštátnym právom. Rovnako bolo vyššie v bode
         25 zdôraznené, že úlohou vnútroštátneho práva je tiež určiť obsah a rozsah pojmu „splniť si povinnosti“. Okrem toho, rozhodujúcou
         lehotou v tejto súvislosti je lehota stanovená vnútroštátnou právnou úpravou, ako bolo vysvetlené v bode 31 tohto rozsudku.

      36     Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava alebo správna prax, podľa ktorej sa v prípade opatrení na odstránenie tvrdosti
         zákona alebo finančnej amnestie alebo aj v nadväznosti na dohodu so správnym orgánom na dotknutých kandidátov hľadí tak, že
         si plnia povinnosti na účely ich účasti vo verejnom obstarávaní, nie je v rozpore s článkom 29 prvým odsekom písm. e) a f)
         smernice za podmienky, že títo kandidáti môžu v lehote, o ktorej hovorí bod 31 tohto rozsudku, predložiť dôkaz o tom, že využili
         opatrenia na odstránenie tvrdosti zákona, daňovú amnestiu alebo dohodu so správnym orgánom, ktoré sa týkali ich dlhov.

      37     Návrh vnútroštátneho súdu sa napokon týka otázky, s akými účinkami treba spájať prípad, keď záujemca podá opravný prostriedok
         na správnom alebo súdnom orgáne proti zisteniam daňových orgánov alebo orgánov sociálneho zabezpečenia, ak sa má posúdiť,
         či si tento záujemca plní povinnosti na účely jeho účasti vo verejnom obstarávaní.

      38     Je potrebné sa domnievať, že odkaz na vnútroštátne právo obsiahnutý v článku 29 prvom odseku písm. e) a f) smernice platí
         aj v prípade tejto otázky. Účinky podania opravného prostriedku na správnom alebo súdnom orgáne sú však veľmi úzko späté s výkonom
         a ochranou základných práv v oblasti súdnej ochrany, ktorých rešpektovanie právny poriadok Spoločenstva takisto zabezpečuje.
         Vnútroštátna právna úprava, ktorá by totálne ignorovala účinky, ktoré má podanie opravného prostriedku na správnom alebo súdnom
         orgáne na možnosť zúčastniť sa verejného obstarávania, by riskovala porušenie základných práv dotknutých osôb.

      39     Berúc do úvahy túto hranicu teda vnútroštátnemu právnemu poriadku prináleží, aby určil, či podanie opravného prostriedku na
         správnom alebo súdnom orgáne, za podmienky, že tento opravný prostriedok bol podaný v lehote, o ktorej sa hovorí v bode 31
         tohto rozsudku, má účinky, ktoré verejného obstarávateľa zaväzujú hľadieť na dotknutého záujemcu až do vydania konečného rozhodnutia
         tak, že si plní povinnosti na účely jeho účasti vo verejnom obstarávaní.

      40     Na položené otázky teda treba odpovedať tak, že článok 29 prvý odsek písm. e) a f) smernice pripúšťa takú vnútroštátnu právnu
         úpravu alebo správnu prax, podľa ktorej poskytovateľ služieb, ktorý si ku dňu uplynutia lehoty na predloženie žiadosti o účasť
         vo verejnom obstarávaní nesplnil svoje povinnosti v oblasti príspevkov na sociálne zabezpečenie a daní vykonaním zodpovedajúcich
         platieb v plnom rozsahu, môže následne túto situáciu legalizovať

      –       v zmysle opatrení daňovej amnestie alebo opatrení na odstránenie tvrdosti zákona prijatých štátom alebo
      –       v zmysle dohody so správnym orgánom o splátkach alebo odpustení dlhu, alebo
      –       podaním opravného prostriedku na správnom alebo súdnom orgáne,
      za podmienky, že v lehote stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou alebo správnou praxou preukáže, že využil takéto opatrenia
         alebo dohodu alebo že v tejto lehote podal takýto opravný prostriedok.

       O trovách
      41     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 29 prvý odsek písm. e) a f) smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb
            pripúšťa takú vnútroštátnu právnu úpravu alebo správnu prax, podľa ktorej poskytovateľ služieb, ktorý si ku dňu uplynutia
            lehoty na predloženie žiadosti o účasť vo verejnom obstarávaní nesplnil svoje povinnosti v oblasti príspevkov na sociálne
            zabezpečenie a daní vykonaním zodpovedajúcich platieb v plnom rozsahu, môže následne túto situáciu legalizovať
      –       v zmysle opatrení daňovej amnestie alebo opatrení na odstránenie tvrdosti zákona prijatých štátom alebo
      –       v zmysle dohody so správnym orgánom o splátkach alebo odpustení dlhu, alebo
      –       podaním opravného prostriedku na správnom alebo súdnom orgáne,
      za podmienky, že v lehote stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou alebo správnou praxou preukáže, že využil takéto opatrenia
            alebo dohodu alebo že v tejto lehote podal takýto opravný prostriedok.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 20. septembra 2011. # Sandrine De Buggenoms a iní proti Európskej komisii. # Verejná služba. # Vec F-45/06 REV.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. novembra 2002. # Peter Hirschfeldt proti Európskej environmentálnej agentúre (EEA). # Odvolanie - Úradníci - Interné výberové konanie - Povýšenie. # Vec C-184/01 P.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 18. februára 2016.#Harrys Pubar AB a Harry's New York Bar SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky HARRY’S NEW YORK BAR – Skoršia národná obrazová ochranná známka PUB CASINO Harrys RESTAURANG – Čiastočné zamietnutie zápisu – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Spojené veci T-84/14 a T-97/14.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernice. # Vec C-33/90.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. októbra 1995. # E. Olivieri-Coenen proti Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-227/94.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 23. marca 2000. # Trestné konanie proti Berendse-Koenen M.G. en Berendse H.D. Maatschap # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Arnhem - Holandsko. # Opatrenia s rovnocenným účinkom. # Vec C-246/98.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 17. septembra 1998. # Antonio Pontillo proti Donatab Srl. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura circondariale di Caserta - Taliansko. # Spoločná organizácia trhov. # Vec C-372/96.