title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. októbra 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Vlastné zdroje Spoločenstiev - Nevybavené karnety TIR - Konania smerujúce k výberu cla na vstupe - Nedodržanie - Neprevedenie zodpovedajúcich príslušných vlastných zdrojov a nezaplatenie úrokov z omeškania. # Vec C-312/04.

text:
      Vec C‑312/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Holandskému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nevybavené karnety TIR – Postupy smerujúce k vyberaniu ciel pri vstupe – Nedodržanie – Neprevedenie zodpovedajúcich príslušných vlastných zdrojov a nezaplatenie úrokov z omeškania“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Povinnosť členských štátov – Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev
      (Nariadenie Rady č. 1552/89, článok 3)
      2.        Voľný pohyb tovaru – Tranzit Spoločenstva – Preprava vykonaná na podklade karnetov TIR
      (Nariadenie Rady č. 719/91, článok 10 ods. 3; nariadenie Komisie č. 1593/91, článok 2 ods. 2)
      3.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi
      (Nariadenie Rady č. 1552/89, články 2 a 6)
      1.        Článok 3 nariadenia č. 1552/89, ktoré sa týka uplatňovania rozhodnutia 88/376 o vlastných zdrojoch Európskych spoločenstiev
         týkajúceho sa povinnosti členských štátov uchovávať sprievodné doklady týkajúce sa zistenia nároku na vlastné zdroje, nestanovuje
         premlčaciu lehotu na uhradenie vlastných zdrojov, ale stanovuje len povinnosť členských štátov uchovávať tieto sprievodné
         doklady počas minimálnej stanovenej doby. Použitie slova „najmenej“ vo vzťahu k lehote na uchovávanie podporuje skutočnosť,
         že úmyslom zákonodarcu Spoločenstva nebolo zaviesť premlčaciu lehotu.

      Žaloba o nesplnenie povinnosti podaná po uplynutí tejto lehoty je teda prípustná.
      (pozri bod 32)
      2.        Z článku 10 ods. 2 nariadenia č. 719/91 o používaní karnetov TIR a karnetov ATA ako tranzitných dokumentov v Spoločenstve
         [neoficiálny preklad], v spojení s článkom 2 ods. 1 nariadenia č. 1593/91, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 719/91, a s článkom 11 ods. 2 colného
         dohovoru o medzinárodnej preprave tovaru na podklade karnetov TIR, vyplýva, že k žiadosti o zaplatenie colných dlhov vzniknutých
         v dôsledku nezrovnalostí, ku ktorým došlo pri takej preprave, musí dôjsť v prípade neuvoľnenia karnetu TIR v zásade najneskôr
         do troch rokov od dátumu jeho prijatia, pričom táto lehota sa predlžuje na štyri roky v prípade uvoľnenia získaného podvodne.
         Podľa článku 10 ods. 3 nariadenia č. 719/91 a článku 2 ods. 2 nariadenia č. 1593/91 sa tieto lehoty uplatnia tak vo vzťahu
         k držiteľovi, ako aj vo vzťahu k záručnému združeniu.

      Keďže však cieľom článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1593/91 je zabezpečiť jednotné a dôsledné uplatňovanie ustanovení v oblasti
         vyberania colného dlhu v záujme rýchleho a efektívneho poskytnutia vlastných zdrojov Spoločenstiev, príslušné orgány musia
         držiteľovi karnetu TIR alebo záručnému združeniu oznámiť priestupok alebo nezrovnalosť čo najrýchlejšie, t. j. akonáhle colné
         orgány zistia tento priestupok alebo nezrovnalosť, teda prípadne dlho pred uplynutím maximálnych lehôt jedného roka a v prípade
         podvodu dvoch rokov, ktoré sú uvedené v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR. Z rovnakých dôvodov musí byť žiadosť o zaplatenie v zmysle
         článku 11 ods. 2 toho istého dohovoru zaslaná akonáhle tak colné orgány môžu urobiť, teda prípadne pred uplynutím lehoty dvoch
         rokov od oznámenia o priestupku alebo nezrovnalosti dotknutým osobám.

      (pozri body 52 – 55)
      3.        Podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89, ktoré sa týka uplatňovania rozhodnutia 88/376 o vlastných zdrojoch Európskych
         spoločenstiev, je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje zistený „akonáhle“ príslušný orgán členského štátu upovedomil dlžníka
         o sume, ktorú je povinný uhradiť, a toto upovedomenie sa vykoná akonáhle je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať
         výšku nároku pri dodržaní všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť, teda v prejednávanej veci nariadenia
         č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, nariadenia č. 719/91 o používaní karnetov TIR a karnetov ATA ako
         tranzitných dokumentov v Spoločenstve [neoficiálny preklad], a nariadenia č. 1593/91, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 719/91, ako aj colného dohovoru o medzinárodnej preprave tovaru
         na podklade karnetov TIR. Žiadosť o zaplatenie podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR je teda potrebné považovať za upovedomenie
         v zmysle článku 2 nariadenia č. 1552/89.

      Navyše podľa článku 6 ods. 2 písm. a) a b) nariadenia č. 1552/89 sú členské štáty povinné zapísať nároky „zistené v súlade
         s článkom 2“ [neoficiálny preklad] toho istého nariadenia najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok
         zistený, a to buď na účet A, alebo za určitých podmienok na účet B.

      V dôsledku toho sú členské štáty povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné
         vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka, a teda zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom
         6 nariadenia č. 1552/89.

      (pozri body 58, 60, 61)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 5. októbra 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nevybavené karnety TIR – Postupy smerujúce k vyberaniu ciel pri vstupe – Nedodržanie – Neprevedenie zodpovedajúcich príslušných vlastných zdrojov a nezaplatenie úrokov z omeškania“
      Vo veci C‑312/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 23. júla 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Wilms a A. Weimar, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Holandskému kráľovstvu, v zastúpení: H. G. Sevenster a J. G. M. van Bakel, splnomocnené zástupkyne,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca) a E. Levits,
      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Vo svojej žalobe Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Holandské kráľovstvo si tým, že:

      –        s riadnou starostlivosťou nevyvíjalo v období do 1. januára 1992 v určitom počte prípadov, v ktorých sa predpokladali nezrovnalosti
         vo vzťahu k preprave vykonanej na podklade karnetu TIR, činnosti potrebné na rýchle zistenie nárokov na vlastné zdroje Spoločenstiev,

      –        meškalo v období od 1. januára 1992 do roku 1994, vrátane tohto roku, v určitom počte prípadov, v ktorých sa predpokladali
         nezrovnalosti vo vzťahu k preprave vykonanej na podklade karnetu TIR, so zistením nárokov Spoločenstiev na vlastné zdroje
         a poskytlo ich preto Komisii oneskorene,

      –        odmietlo zaplatiť príslušné úroky z omeškania,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 2 ods. 1, článku 6 ods. 2, článku 10 ods. 1 a článku 11 nariadenia Rady
         (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov
         Spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 155, s. 1).

       Právny rámec
       Dohovor TIR
      2        Colný dohovor o medzinárodnej preprave tovaru na podklade karnetov TIR (ďalej len „dohovor TIR“) bol podpísaný v Ženeve (Švajčiarsko)
         14. novembra 1975. Holandské kráľovstvo je zmluvnou stranou tohto dohovoru, rovnako ako aj Európske spoločenstvo, ktoré ho
         schválilo nariadením Rady (EHS) č. 2112/78 z 25. júla 1978 (Ú. v. ES L 252, s. 1; Mim. vyd. 02/001, s. 208). Tento dohovor
         nadobudol pre Spoločenstvo účinnosť 20. júna 1983 (Ú. v. ES L 31, s. 13).

      3        Dohovor TIR najmä stanovuje, že tovary prepravované v režime TIR, ktorý dohovor zavádza, nepodliehajú na pohraničných colných
         úradoch plateniu alebo zloženiu dovozných alebo vývozných ciel a poplatkov.

      4        Na využitie týchto výhod dohovor TIR vyžaduje, aby boli tovary počas celej prepravy sprevádzané jednotným dokumentom, karnetom
         TIR, ktorý slúži na kontrolu riadneho uskutočnenia operácie. Dohovor rovnako vyžaduje, aby pri vykonaní prepráv poskytli zábezpeku
         združenia schválené zmluvnými stranami v súlade s ustanoveniami jeho článku 6.

      5        Článok 6 ods. 1 dohovoru TIR stanovuje:

      „S výhradou podmienok a záruk [zábezpek – neoficiálny preklad], ktoré sama určí, môže každá zmluvná strana splnomocniť niektoré združenia, aby priamo alebo prostredníctvom zodpovedajúcich
         združení vydávali karnety TIR a vystupovali ako ručiteľ.“

      6        Karnet TIR pozostáva zo série listov obsahujúcich útržkový list č. 1 a útržkový list č. 2 so zodpovedajúcimi kmeňovými listami,
         na ktorých sa nachádzajú všetky potrebné informácie. Pre každé územie, ktorým tovar prechádza, sa použije jeden pár útržkových
         listov. Na začiatku prepravnej operácie je kmeňový list č. 1 predložený colnému úradu odoslania; k ukončeniu dôjde návratom
         kmeňového listu č. 2 z výstupného colného úradu nachádzajúceho sa na tom istom colnom území. Tento postup sa opakuje na každom
         území, ktorým tovar prechádza, pričom sa používajú rôzne páry útržkových listov nachádzajúcich sa v tom istom karnete.

      7        Karnety TIR tlačí a distribuuje International Road Transport Union (Medzinárodná únia cestnej dopravy, ďalej len „IRU“) so
         sídlom v Ženeve. Vydanie užívateľom zabezpečujú záručné združenia každého štátu schválené na tento účel správnymi orgánmi
         zmluvných strán. Karnet TIR je vydaný záručným združením krajiny odoslania, pričom poskytnutá zábezpeka je krytá IRU a združením
         poisťovateľov so sídlom vo Švajčiarsku (ďalej len „združenie poisťovateľov“).

      8        Článok 8 dohovoru TIR stanovuje:

      „1. Záručné združenie sa zaväzuje zaplatiť splatné dovozné alebo vývozné clá a poplatky zvýšené o prípadné úroky z omeškania,
         ktoré by sa mali zaplatiť podľa colných zákonov a nariadení krajiny, v ktorej bol predpis týkajúci sa operácie TIR porušený.
         Toto združenie ručí [zodpovedá – neoficiálny preklad] za zaplatenie uvedených súm spoločne a nerozdielne s osobami, ktoré ich dlhujú.

      2. Ak v prípadoch uvedených v odseku 1 tohto článku zákony a nariadenia zmluvnej strany neustanovujú platenie dovozných alebo
         vývozných ciel a poplatkov, záručné združenie sa zaväzuje zaplatiť za tých istých podmienok sumu rovnajúcu sa výške dovozných
         alebo vývozných ciel a poplatkov zvýšených o prípadné úroky z omeškania.

      3. Každá zmluvná strana určí pre každý karnet TIR maximálnu výšku súm, ktorých zaplatenie možno od záručných združení požadovať
         podľa ustanovení uvedených odsekov 1 a 2.

      4. Záručné združenie je voči orgánom krajiny, v ktorej je colný úrad odoslania od okamihu, keď colný úrad prijme karnet TIR,
         zodpovedné. V ďalších krajinách, ktorými operácia prepravy tovaru na podklade karnetov TIR prechádza, sa táto zodpovednosť
         začína, len čo sa tovar dovezie…

      5. Zodpovednosť záručného združenia sa vzťahuje nielen na tovar uvedený v karnete TIR, ale aj na tovar, ktorý je uložený v colne
         uzavretom priestore cestného vozidla alebo v colne uzavretom kontajneri, aj keď v karnete uvedený nie je; táto zodpovednosť
         sa nevzťahuje na žiaden iný tovar.

      6. Na určenie ciel a poplatkov spomínaných v odsekoch 1 a 2 tohto článku platia údaje o tovare uvedenom v karnete TIR, ak
         sa nepreukáže opak.

      7. Pri vzniknutej splatnosti súm uvedených v odsekoch 1 a 2 tohto článku majú príslušné orgány podľa možností žiadať o zaplatenie
         osobu alebo osoby, ktoré ich priamo dlhujú, prv, než svoj nárok uplatnia voči záručnému združeniu.“

      9        Podľa článku 11 dohovoru TIR:

      „1. Ak karnet TIR nebol uvoľnený alebo ak bol uvoľnený s výhradami, príslušné orgány nie sú oprávnené požadovať od záručného
         združenia zaplatenie súm uvedených v článku 8 ods. 1 a 2, pokiaľ tieto orgány do jedného roka od prijatia karnetu TIR písomne
         neupovedomili združenie o neuvoľnení alebo o uvoľnení s výhradou. Toto ustanovenie platí aj v prípade, keď uvoľnenie bolo
         získané neoprávnene alebo protizákonne [podvodne – neoficiálny preklad], ale v takom prípade je lehota dvojročná.

      2. Žiadosť o zaplatenie súm uvedených v článku 8 ods. 1 a 2 sa zasiela záručnému združeniu najneskoršie [najskôr – neoficiálny preklad] tri mesiace odo dňa, keď toto združenie bolo upovedomené o neuvoľnení karnetu, o jeho uvoľnení s výhradou alebo o jeho uvoľnení
         získanom neoprávnene alebo protizákonne [podvodne – neoficiálny preklad], a najneskoršie do dvoch rokov od toho istého dňa. V prípadoch, ktoré však boli odovzdané súdu v uvedenej dvojročnej lehote,
         sa žiadosť o zaplatenie zasiela do roka odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo vykonateľným.

      3. Na zaplatenie požadovaných súm má záručné združenie trojmesačnú lehotu odo dňa, ku ktorému mu bola žiadosť o zaplatenie
         zaslaná. Zaplatené sumy sa združeniu vrátia, ak sa do dvoch rokov odo dňa uvedeného na žiadosti o zaplatenie sa colným orgánom
         preukáže, že pri danej dopravnej [prepravnej – neoficiálny preklad] operácii neboli predpisy porušené.“

       Colná právna úprava Spoločenstva
      10      Článok 10 nariadenia Rady (EHS) č. 719/91 z 21. marca 1991 o používaní karnetov TIR a karnetov ATA ako tranzitných dokumentov
         v Spoločenstve [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 78, s. 6), platný od 1. januára 1992 do 31. decembra 1993, uvádza:

      „1.      Tento článok sa uplatňuje bez dosahu na osobitné ustanovenia dohovoru TIR a dohovoru ATA o zodpovednosti záručných združení,
         ak sa používa karnet TIR alebo ATA.

      2.      Ak sa v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou na základe karnetu TIR alebo tranzitnou operáciou vykonávanou
         na základe karnetu ATA zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, clá a ostatné poplatky,
         ktoré môžu byť splatné, vymáha tento členský štát v súlade s ustanoveniami Spoločenstva alebo vnútroštátnymi ustanoveniami
         bez dosahu na uplatnenie trestného konania.

      3.      Ak nie je možné určiť územie, na ktorom došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, hľadí sa na nich tak, že k nim došlo v členskom
         štáte, v ktorom boli zistené, ak sa v stanovenej lehote nepredloží k spokojnosti colných orgánov dôkaz o zákonnosti operácie
         alebo o mieste, na ktorom skutočne došlo k priestupku alebo nezrovnalosti.

      …“ [neoficiálny preklad]

      11      Podľa článku 2 nariadenia Komisie (EHS) č. 1593/91 z 12. júna 1991, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 719/91 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 148, s. 11), ktorý bol rovnako platný od 1. januára 1992 do 31. decembra 1993:

      „1.      Ak sa zistí, že k priestupku alebo nezrovnalosti došlo v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou na
         podklade karnetu TIR alebo tranzitnou operáciou vykonávanou na podklade karnetu ATA, príslušné orgány to oznámia držiteľovi
         karnetu TIR alebo karnetu ATA a záručnému združeniu v lehote predpísanej v článku 11 ods. 1 Dohovoru TIR prípadne v článku
         6 ods. 4 Dohovoru ATA.

      2.      Dôkaz o zákonnosti operácie vykonávanej na podklade karnetu TIR alebo karnetu ATA v zmysle článku 10 ods. 3 prvého pododseku
         nariadenia (EHS) č. 719/91 sa musí predložiť v lehote predpísanej v článku 11 ods. 2 Dohovoru TIR prípadne v článku 7 ods. 1
         a 2 Dohovoru ATA.

      …“ [neoficiálny preklad]

      12      Článok 10 ods. 1 a 2 nariadenia č. 719/91 a článok 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1593/91 boli s účinnosťou od 1. januára 1994
         nahradené článkom 454 ods. 1 a 2 a článkom 455 ods. 1 a 2 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva
         nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3,
         ďalej len „vykonávacie nariadenie“), pričom obsah zostal v podstate rovnaký.

      13      Podľa článku 457 vykonávacieho nariadenia:

      „Na účely článku 8 (4) Dohovoru TIR, ak zásielka vstúpi na colné územie spoločenstva alebo je odoslaná z colného výstupného
         úradu, ktorý sa nachádza na colnom území spoločenstva, záručné združenie bude zodpovedať colným orgánom každého členského
         štátu, na územie ktorého vstúpi zásielka TIR až do miesta, v ktorom opustí colné územie spoločenstva alebo až po colný úrad
         určenia na tomto území.“

       Režim vlastných zdrojov Spoločenstiev
      14      Článok 2 nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v prvej hlave nazvanej „Všeobecné ustanovenia“ [neoficiálny preklad], stanovuje:

      „1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b)
         rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom zistený akonáhle príslušný orgán členského štátu upovedomil dlžníka o sume, ktorú je povinný
         uhradiť. Toto upovedomenie sa vykoná akonáhle je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní
         všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť.

      …“ [neoficiálny preklad]

      15      Článok 3 prvý a druhý odsek nariadenia č. 1552/89, ktorý patrí do prvej hlavy, uvádza:

      „Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby si ponechali sprievodné doklady týkajúce sa zistenia
         nároku na vlastné zdroje a ich poskytovania najmenej po dobu troch kalendárnych rokov od konca roka, na ktorý sa príslušné
         doklady vzťahujú.

      Ak overenie sprievodných dokladov týkajúcich sa zistenia nároku na vlastné zdroje, ktoré vykonali vnútroštátne úrady samostatne
         alebo v spolupráci s Komisiou, preukáže, že je potrebná ich oprava, členské štáty si tieto doklady uchovávajú dlhšie, než
         je stanovené v prvom odseku tak, aby sa umožnilo vykonanie ich opravy a kontroly.“ [neoficiálny preklad]

      16      Článok 6 ods. 1 a 2 písm. a) a b) nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v druhej hlave nazvanej „Účty pre vlastné zdroje“
         [neoficiálny preklad], stanovuje:

      „1.      Účtovníctvo pre vlastné zdroje vedie štátna pokladnica jednotlivých členských štátov alebo orgány určené členskými štátmi;
         účtovníctvo sa vedie samostatne pre jednotlivé druhy zdrojov.

      2.      a)     Ak písmeno b) tohto odseku nestanovuje inak, nároky zistené v súlade s článkom 2 sa zapisujú do účtovných záznamov [bežne
         označovaných ako ‚účet A‘] najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol
         nárok zistený.

               b)     Zistené nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za
         ne poskytnutá zábezpeka, sa v dobe stanovenej v písmene a) zapíšu na samostatné účty [bežne označované ako ‚účet B‘]. Členské
         štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť zistených nárokov, za ktoré sa poskytla zábezpeka, je namietaná
         a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť.“ [neoficiálny preklad]

      17      Článok 9 nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v tretej hlave nazvanej „Poskytovanie vlastných zdrojov“ [neoficiálny preklad], znie takto:

      „1.      V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci
         štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil.

      Tento účet sa vedie bez poplatkov.
      2. … čiastky pripisované na tento účet Komisia prevádza a do svojich účtovných záznamoch zaznamenáva…“ [neoficiálny preklad]

      18      Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1552/89, ktorý je rovnako súčasťou tretej hlavy:

      „Po odpočítaní nákladov na vyberanie vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom, sa pripísanie
         vlastných zdrojov uvedených v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) daného rozhodnutia vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci
         po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený, v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

      Avšak pre nároky uvedené na účte [B] podľa článku 6 ods. 2 písm. b) sa pripísanie musí vykonať najneskôr v prvý pracovný deň
         nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli nároky vybrané.“ [neoficiálny preklad]

      19      Podľa článku 11 nariadenia č. 1552/89, ktorý sa tiež nachádza v uvedenej tretej hlave:

      „Akékoľvek omeškanie v prípade pripísania na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik
         povinnosti platiť úroky podľa úrokovej sadzby uplatňovanej v deň splatnosti na peňažnom trhu príslušného členského štátu pre
         operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dva percentuálne body. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje
         o 0,25 percentuálneho bodu. Zvýšená sadzba sa vzťahuje na celú dobu omeškania.“ [neoficiálny preklad]

       Konanie pred podaním žaloby
      20      Podľa Komisie sa v rámci inšpekcie vykonanej jej pracovníkmi 2. októbra 1997 na colnom riaditeľstve v Rotterdame (Holandsko)
         zistilo omeškanie v zisťovaní nároku na vlastné zdroje z ciel. Tieto zistenia sa týkali nevybavených karnetov TIR, ktoré boli
         prijaté v rokoch 1991 až 1993 a za ktoré boli holandskými úradmi oneskorene zaslané platobné výmery, keďže v 15 zistených
         prípadoch boli uvedené platobné výmery vydané v priemere až dva a pol roka po prijatí týchto karnetov, pričom orgány zistili,
         že útržkový list č. 2 uvedených karnetov nebol vrátený colnému úradu odoslania.

      21      Listom z 18. decembra 1997 Komisia informovala Holandské kráľovstvo o svojich záveroch, potom listami z 9. marca 1998 a 6. januára
         2000 tento členský štát požiadala, aby jej poskytol sumu 267 682,43 NLG ako úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia č. 1552/89.
         Komisia tvrdí, že na výpočet týchto úrokov z omeškania použila maximálnu lehotu pätnástich mesiacov od potvrdenia dotknutých
         dokumentov stanovenú na upovedomenie dlžníka o dlžnom cle, pričom táto lehota vyplýva z článku 455 vykonávacieho nariadenia
         a článku 11 dohovoru TIR.

      22      Holandské orgány vo svojich odpovediach z 15. apríla 1998 a zo 7. marca 2000 odmietli žiadosť o zaplatenie úrokov z omeškania
         z dôvodov, že táto žiadosť nie je z právneho hľadiska dôvodná, a že je okrem toho na základe článku 3 prvého pododseku nariadenia
         č. 1552/89 premlčaná vo vzťahu k niektorým dotknutým prípadom, z ktorých jeden sa týkal roku 1986.

      23      Pokiaľ ide o údajné omeškanie zistené pracovníkmi Komisie, holandské orgány tvrdia, že žiadny právny základ neumožňuje vymáhať
         dlžné sumy od držiteľa dokumentu TIR pred skončením vyšetrovania. K zaúčtovaniu súm tak môže prísť až po skončení vyšetrovania.
         Z tohto dôvodu sa podľa týchto orgánov nemohlo prekročenie trojmesačnej lehoty stanovenej v článku 11 ods. 2 dohovoru TIR,
         v čase očakávania výsledkov vyšetrovania, považovať za oneskorené zaúčtovanie zakladajúce možnosť žiadať úroky z omeškania.

      24      Keďže Komisia nesúhlasila s argumentáciou holandských orgánov, zaslala 18. októbra 2002 Holandskému kráľovstvu listom výzvu.
         V tomto liste uvádza svoju analýzu, založenú na ustanoveniach právnych predpisov Spoločenstva platných v rokoch 1991 až 1993,
         omeškania v poskytovaní vlastných zdrojov v dôsledku dlhotrvajúcej nečinnosti holandských orgánov, pokiaľ ide o operácie TIR,
         ktorých sa týka prebiehajúce konanie. Komisia sa vzhľadom na ťažkosť pri určovaní konkrétneho dátumu pre úroky z omeškania
         týkajúce sa operácií TIR uskutočnených pred rokom 1992 domnieva, že za toto obdobie nie je potrebné platiť úroky z omeškania
         z dôvodu neexistencie záväznej lehoty na vymáhanie dotknutých nárokov, ale že holandské orgány v každom prípade neurobili
         potrebné kroky na ochranu finančných záujmov Spoločenstva. Pokiaľ ide o operácie TIR uskutočnené po 1. januári 1992 táto inštitúcia
         od holandských orgánov žiada, aby podľa článku 11 nariadenia č. 1552/89 bezodkladne zaplatili sumu úrokov z omeškania vo výške
         110 239,17 eur.

      25      Holandské orgány vo svojej odpovedi z 19. decembra 2002 zopakovali svoje stanovisko.

      26      Komisia vydala 11. júla 2003 odôvodnené stanovisko, v ktorom opakuje argumentáciu uvedenú vo svojej výzve. Vyzvala Holandské
         kráľovstvo na prijatie opatrení potrebných na to, aby vyhovelo odôvodnenému stanovisku v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.
         Vláda tohto členského štátu odpovedala na odôvodnené stanovisko listom z 10. septembra 2003, v ktorom znovu uvádza svoje skôr
         predložené tvrdenia.

      27      Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.

       O žalobe
       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      28      Holandská vláda tvrdí, že žaloba je neprípustná. Žaloba sa premlčala na základe článku 3 nariadenia č. 1552/89, podľa ktorého
         majú členské štáty povinnosť uchovávať sprievodné doklady týkajúce sa zistenia nároku na vlastné zdroje a ich poskytovania
         najmenej po dobu troch kalendárnych rokov od konca roka, na ktorý sa uvedené doklady vzťahujú. Z toho vyplýva, že Komisia
         má k dispozícii rovnakú lehotu na začatie konania alebo na podanie žaloby proti členskému štátu, keďže v opačnom prípade by
         posledný uvedený nemal žiadnu možnosť obrany. Keďže v prejednávanej veci neexistuje právny základ na predĺženie tejto lehoty,
         ktoré je prípustné len vtedy, ak by kontrola vykonaná Komisiou v rovnakej lehote viedla k oprave, holandské orgány mali povinnosť
         uchovávať sprievodné doklady týkajúce sa období dotknutých v tomto konaní len do konca roku 1997. Skutočnosť, že holandské
         orgány doposiaľ nepristúpili k zničeniu dokladov, nič nemení na uplatnení premlčacej lehoty.

      29      Okrem toho je žiadosť Komisie v každom prípade neprípustná, pokiaľ ide o obdobie do 1. januára 1992, keďže Komisia nemá žiaden
         právny záujem na podaní žaloby vo vzťahu k tomuto obdobiu. Keďže sa Komisia domnieva, že za uvedené obdobie nie je potrebné
         zaplatiť žiadne úroky z omeškania, navrhuje iba to, aby Súdny dvor určil, že holandské orgány oneskorene zistili a zaplatili
         dlžné vlastné zdroje. Taký návrh treba považovať za neprípustný, pretože prijaté rozhodnutie by nemohlo zmeniť právne postavenie
         Holandského kráľovstva.

      30      Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod neprípustnosti, Komisia tvrdí, že jediným cieľom článku 3 nariadenia č. 1552/89 je povinné
         uchovávanie sprievodných dokladov, a to po dobu „najmenej“ troch rokov, a že tento článok nezavádza žiadnu premlčaciu lehotu
         na uhradenie vlastných zdrojov. Aj keby sa pripustilo, že uvedený článok 3 treba vykladať tak, že zavádza premlčaciu lehotu,
         táto lehota nebola v prejednávanej veci prekročená, pretože holandské orgány boli v danej lehote informované, že došlo k omeškaniu.
         Komisia totiž túto informáciu poskytla holandským orgánom listom z 18. decembra 1997, pričom žiadosť o zaplatenie úrokov z omeškania
         zaslaná Komisiou sa týkala karnetov TIR prijatých v roku 1993, vo vzťahu ku ktorým k skutočnému zisteniu a poskytnutiu došlo
         v rokoch 1994 a 1995. Sprievodné doklady týkajúce sa vlastných zdrojov zistených v rokoch 1994 a 1995 by sa teda podľa článku
         3 nariadenia č. 1552/89 mali uchovávať do konca roku 1997, respektíve roku 1998. Okrem toho lehotu stanovenú v rovnakom článku
         3 možno predĺžiť, pokiaľ je potrebné vykonať opravu dotknutých zistení. Keďže teda výsledok kontroly vykonanej Komisiou viedol
         k potrebe takých opráv, nedošlo k premlčaniu.

      31      Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod neprípustnosti, Komisia sa domnieva, že osobitosť konania o nesplnení povinnosti podľa článku
         226 ES umožňuje práve určiť, že členský štát si nesplnil svoje povinnosti, bez toho, aby sa tým zmenilo jeho právne postavenie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      32      Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod neprípustnosti, je potrebné uviesť v rozpore s tvrdením holandskej vlády, že článok 3 nariadenia
         č. 1552/89 nestanovuje premlčaciu lehotu na uhradenie vlastných zdrojov. Toto ustanovenie stanovuje len povinnosť členských
         štátov uchovávať sprievodné doklady týkajúce sa zistenia nároku na vlastné zdroje a ich poskytovania počas minimálnej stanovenej
         doby, ktorá môže byť prípadne predĺžená o dobu umožňujúcu vykonať opravu a túto opravu skontrolovať, pokiaľ kontrola vykonaná
         vnútroštátnymi orgánmi, samostatne alebo v spolupráci s Komisiou, preukáže potrebu vykonania takej opravy. Použitie slova
         „najmenej“ vo vzťahu k trojročnej lehote na uchovávanie podporuje skutočnosť, že úmyslom zákonodarcu Spoločenstva nebolo zaviesť
         premlčaciu lehotu.

      33      Navyše je nepochybné, že holandské orgány nepristúpili k zničeniu dokladov týkajúcich sa operácií dotknutých v prebiehajúcom
         konaní, takže Holandské kráľovstvo nemôže namietať akékoľvek porušenie práv na obranu.

      34      Tento žalobný dôvod je preto potrebné odmietnuť.

      35      Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod neprípustnosti založený na nedostatku právneho záujmu na určení nesplnenia povinnosti, pokiaľ
         ide o obdobie pred 1. januárom 1992, keďže nežiada o zaplatenie úrokov z omeškania, stačí pripomenúť, že nedodržanie povinnosti
         uloženej ustanovením práva Spoločenstva členským štátom samo osebe predstavuje nesplnenie povinnosti (pozri najmä rozsudok
         z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, C‑363/00, Zb. s. I‑5767, bod 47).

      36      Keďže aj tento žalobný dôvod je nedôvodný, je potrebné odmietnuť ho a vyhlásiť žalobu za prípustnú ako celok.

       O veci samej
       Tvrdenia účastníkov konania
      37      Komisia podotýka, že členské štáty musia pristupovať k vymáhaniu vlastných zdrojov Spoločenstiev s riadnou starostlivosťou
         tak, aby ich jej rýchlo poskytli. V rámci uplatnenia dohovoru TIR to znamená, že členský štát musí čo najskôr po prijatí karnetu
         TIR zistiť, či došlo k nezrovnalostiam vo vzťahu k ním pokrytej preprave. Pokiaľ to tak je, musí o tom informovať užívateľa,
         a po uplynutí doby, počas ktorej môže posledný uvedený predložiť dôkaz, že preprava bola vykonaná zákonne alebo že k nezrovnalosti
         došlo inak, musí členský štát pristúpiť k vymáhaniu dotknutého cla.

      38      Komisia uvádza, že v rámci prebiehajúceho konania rozlišuje medzi obdobím pred 1. januárom 1992 a obdobím od tohto dňa až
         do roku 1994, s tým, že článok 11 dohovoru TIR bol uplatniteľný po celú túto dobu. Pokiaľ ide o obdobie pred 1. januárom 1992,
         nevyžaduje od holandskej vlády zaplatenie úrokov z omeškania. Podľa Komisie sa totiž až do posledného uvedeného dátumu uplatňoval
         len článok 11 dohovoru TIR a nebolo možné stanoviť konkrétny dátum, ku ktorému mali príslušné orgány pristúpiť k vymáhaniu,
         keďže dohovor TIR, ktorý sa netýka užívateľa režimu, ale záručného združenia, nestanovuje lehotu na oznámenie nezrovnalostí
         užívateľovi režimu, ani lehotu, počas ktorej môže posledný uvedený predložiť dôkaz, že k porušeniu došlo inak, alebo že k nemu
         vôbec nedošlo. Holandské orgány však nevenovali potrebnú pozornosť ochrane finančných záujmov Spoločenstva. Členské štáty
         sú pritom povinné s riadnou starostlivosťou vyvíjať činnosti potrebné na rýchle zistenie nárokov Spoločenstiev na vlastné
         zdroje. Pokiaľ v priebehu dní nasledujúcich po predpokladanom ukončení skutočnej prepravnej operácie nie je orgánu prijímajúcemu
         tento karnet doručený útržkový list č. 2 karnetu TIR, ani žiadny iný dokument, dotknuté orgány musia včas prijať opatrenia
         vhodné na ochranu finančných záujmov Spoločenstva. Platobné výmery boli pritom v prípadoch dotknutých v prebiehajúcom konaní
         zaslané v období dvoch rokov a štyroch mesiacov až dvoch rokov a desiatich mesiacov od prijatia karnetu TIR. Takú lehotu nemožno
         považovať za zlučiteľnú s požadovanou riadnou starostlivosťou.

      39      Naopak, pokiaľ ide o obdobie od 1. januára 1992 do 31. decembra 1993, Komisia podotýka, že článok 10 nariadenia č. 719/91
         a článok 2 nariadenia č. 1593/91 v spojení s článkom 11 dohovoru TIR stanovujú konkrétne lehoty, v rámci ktorých členské štáty
         mali prijať opatrenia potrebné na zistenie porušení. Východiskový bod a dosah „lehoty, ktorá sa má stanoviť“, počas ktorej
         možno v súlade s článkom 10 ods. 3 nariadenia č. 719/91 predložiť dôkaz o zákonnosti operácie alebo o mieste, na ktorom došlo
         k priestupku alebo nezrovnalosti, možno vyvodiť z článku 2 nariadenia č. 1593/91 v spojení s článkom 11 dohovoru TIR.

      40      Podľa Komisie z týchto ustanovení vyplýva, že pokiaľ colný úrad odoslania nedostane v predpísanej lehote (stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku na maximálne jeden mesiac) útržkový list č. 2 karnetu TIR alebo akýkoľvek iný dokument z výstupného colného úradu,
         musí o tom informovať užívateľa režimu a záručné združenie v lehote jedného roka od prijatia tohto karnetu, a v lehote dvoch
         rokov v prípade uvoľnenia karnetu TIR získaného neoprávnene alebo podvodne. Dotknutá osoba má tri mesiace na to, aby predložila
         dôkaz o neexistencii nezrovnalostí alebo o mieste, kde k nim skutočne došlo. V prípade neexistencie dôkazu sa na nezrovnalosť
         hľadí tak, že k nej došlo v členskom štáte, v ktorom sa nachádza colný úrad odoslania, a tento štát musí pristúpiť k vymáhaniu
         colného dlhu.

      41      Možnosť členských štátov nepristúpiť k vymáhaniu v najbližšom možnom termíne stanovenom v článku 11 ods. 2 dohovoru TIR, ale
         až neskôr, pred uplynutím maximálnej dvojročnej lehoty stanovenej v tomto ustanovení, má podľa Komisie význam len pre vzťah
         medzi orgánmi tohto štátu a dlžníkom. V rámci systému vlastných zdrojov musí k oznámeniu dlžníkovi dôjsť hneď potom, ako je
         táto osoba známa a je stanovená suma dlhu, čo je tiež okamih, od ktorého môžu dotknuté orgány vymáhať dlžné sumy na základe
         platnej právnej úpravy Spoločenstva. Zákonodarca Spoločenstva zjavne chcel vytvoriť systém umožňujúci predloženie legálneho
         dôkazu o nezrovnalosti operácie TIR od okamihu objavenia prvej známky o jej existencii.

      42      Komisia dodáva, že podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 je nárok Spoločenstiev na uvedené vlastné zdroje zistený akonáhle
         príslušný orgán členského štátu upovedomil dlžníka o sume, ktorú je povinný uhradiť. Toto upovedomenie sa vykoná akonáhle
         je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných
         na danú oblasť. Keďže z predchádzajúcich úvah vyplýva, že príslušné orgány môžu pristúpiť k vymáhaniu najneskôr rok a tri
         mesiace po prijatí karnetu TIR, a že dlžníka, ako aj výšku nároku, je potrebné považovať za známe najneskôr v čase uplynutia
         tejto lehoty, upovedomenie podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 sa musí vykonať najneskôr 15 mesiacov po prijatí tohto
         karnetu. Po uplynutí tejto lehoty sa nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje považuje za zistený.

      43      Podľa Komisie majú členské štáty povinnosť zapísať zistené nároky na všeobecný účet Komisie v prvý pracovný deň po 19. dni
         druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89, pokiaľ,
         ako v prejednávanej veci, dotknutý členský štát nevedie osobitný účet (účet B) v zmysle článku 6 ods. 2 písm. b) rovnakého
         nariadenia. Zapísanie vlastných zdrojov sa musí uskutočniť najneskôr v ten istý pracovný deň (článok 10 nariadenia č. 1552/89),
         takže v prejednávanej veci existuje aj povinnosť zaplatiť úroky z omeškania na základe článku 11 toho istého nariadenia, pretože
         holandské orgány poskytli Komisii dotknuté vlastné zdroje oneskorene, keď pristúpili k uhradeniu až v priemere jeden rok po
         uplynutí maximálnej pätnásťmesačnej lehoty.

      44      Holandská vláda uvádza, že pokiaľ ide o obdobie pred rokom 1992, uplatňoval sa len článok 11 dohovoru TIR, a že toto ustanovenie
         neobsahuje žiadnu lehotu na vymáhanie colného dlhu členskými štátmi. Komisia neupresňuje, ako chápe pojem „riadna starostlivosť“,
         ani neupresňuje údajné nesplnenie povinnosti a nepreukazuje ho. Navyše neexistuje právny základ pre vymáhanie, pokým nie je
         skončené vyšetrovanie umožňujúce prísť k záveru, že došlo k priestupku alebo nezrovnalosti. V niektorých prípadoch môžu medzi
         prijatím karnetu TIR a zaslaním platobného výmeru uplynúť viac než dva roky.

      45      Pokiaľ ide o obdobie medzi 1. januárom 1992 a 31. decembrom 1993 uvedená vláda tvrdí, že lehoty, ktoré sa mali podľa Komisie
         použiť – okrem toho, že nie sú určené na úpravu vzťahov colných orgánov s týmto orgánom, ale len vzťahov s procesnými subjektmi
         – je v praxi nemožné dodržať. Ako stanovuje článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89, orgány členských štátov nemajú povinnosť
         zapísať na účet dlžné sumy a pristúpiť k vymáhaniu dotknutých ciel pred skončením vyšetrovania (teda konania o vymáhaní a posteriori). Až do tohto okamihu nie je dotknutý štát schopný zistiť nezrovnalosť, miesto, kde k nej došlo, vznik colného dlhu, príslušný
         štát a výšku ciel. Skutočnosť, že nedošlo k odovzdaniu útržkového listu č. 2 karnetu TIR, môže sama osebe viesť nanajvýš k záveru
         o predpokladanej nezrovnalosti, ale právomoc na vymáhanie môže vzniknúť len vtedy, ak sú nezrovnalosť a miesto, kde k nej
         došlo, preukázané.

      46      Okrem toho podľa holandských orgánov z článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1593/91 v spojení s článkom 11 ods. 2 dohovoru TIR vyplýva,
         že držiteľ karnetu TIR ho musí uchovávať minimálne tri mesiace a maximálne dva roky, aby mohol poskytnúť dôkaz o zákonnosti
         vykonanej prepravy. Komisia nesprávne chápe minimálnu lehotu stanovenú v článku 11 ods. 2 dohovoru TIR ako maximálnu lehotu.
         Nielenže by mal mať držiteľ karnetu TIR možnosť predložiť požadovaný dôkaz, ale dotknutý členský štát by mal mať takisto čas
         potrebný na posúdenie takto predloženého dôkazu.

      47      V prípade, že by sa prijalo tvrdenie Komisie, holandská vláda žiada o uplatnenie mimoriadnych okolností súvisiacich s dotknutým
         obdobím, a to ťažkostí spojených so správnym uplatňovaním systému TIR.

      48      Pokiaľ ide o výklad článkov 10 a 11 nariadenia č. 1552/89, uvedená vláda tvrdí, že z podstaty týchto údajov vyplýva, že nie
         všetky sú známe na konci lehoty troch mesiacov, takže nemôže existovať povinnosť vykonať zápis na účet v tomto okamihu. Preto
         navyše nemôže existovať povinnosť zaslať dlžníkovi upovedomenie. Táto vláda prichádza k záveru, že nedošlo k oneskorenému
         pripísaniu colného dlhu na účet Komisie, a teda ani k omeškaniu pri prevode vlastných zdrojov Komisii, takže neexistuje povinnosť
         zaplatiť úroky na základe článku 11 rovnakého nariadenia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      49      Najskôr je potrebné preskúmať žalobný dôvod Komisie v rozsahu, v akom sa týka obdobia, v priebehu ktorého sa uplatňovali osobitné
         ustanovenia nariadení č. 719/91 a č. 1593/91 v oblasti vymáhania colného dlhu.

      –       O karnetoch TIR prijatých od 1. januára 1992 do 31. decembra 1993
      50      V súlade s článkom 10 ods. 2 nariadenia č. 719/91 platí, že ak sa v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou
         na poklade karnetu TIR zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, clá a ostatné poplatky,
         ktoré môžu byť splatné, vymáha tento členský štát v súlade s ustanoveniami Spoločenstva alebo vnútroštátnymi ustanoveniami
         bez toho, aby boli dotknuté trestnoprávne opatrenia. V takomto prípade to colné orgány podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1593/91
         oznámia držiteľovi karnetu TIR a záručnému združeniu v lehote stanovenej v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR, teda v prípade neuvoľnenia
         v lehote jedného roka od dátumu prijatia karnetu TIR týmito orgánmi a v prípade uvoľnenia získaného neoprávnene alebo podvodne
         v lehote dvoch rokov od uvedeného dátumu.

      51      Podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR sa žiadosť o zaplatenie súm zasiela záručnému združeniu najskôr tri mesiace odo dňa, keď
         toto združenie bolo upovedomené o neuvoľnení karnetu, alebo o jeho uvoľnení získanom neoprávnene alebo podvodne, a najneskôr
         do dvoch rokov od toho istého dňa, okrem prípadov, ktoré boli vo vyššie uvedenej dvojročnej lehote odovzdané súdu, v ktorých
         sa žiadosť o zaplatenie zasiela do roka odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo vykonateľným.

      52      Zo znenia vyššie uvedených ustanovení v ich súvislosti vyplýva, že k žiadosti o zaplatenie colného dlhu musí dôjsť v prípade
         neuvoľnenia karnetu TIR v zásade najneskôr do troch rokov od dátumu jeho prijatia, pričom táto lehota sa predlžuje na štyri
         roky v prípade uvoľnenia získaného podvodne.

      53      Článok 8 ods. 7 dohovoru TIR upresňuje, že príslušné orgány majú podľa možností žiadať o zaplatenie osobu alebo osoby, ktoré
         uvedený dlh priamo dlhujú, predtým, než svoj nárok uplatnia voči záručnému združeniu. Z článku 10 ods. 3 nariadenia č. 719/91
         a článku 2 ods. 2 nariadenia č. 1593/91 okrem toho vyplýva, že, v rozsahu, v akom nerozlišujú medzi držiteľom karnetu TIR
         a záručným združením, pokiaľ ide o možnosť predložiť dôkaz o zákonnosti operácie vykonanej na podklade karnetu TIR, sa vyššie
         uvedené lehoty troch a štyroch rokov uplatnia tak vo vzťahu k držiteľovi, ako aj vo vzťahu k záručnému združeniu (pozri v tomto
         zmysle s ohľadom na články 454 a 455 vykonávacieho nariadenia najmä rozsudok z 23. marca 2000, Met‑Trans a Sagpol, C‑310/98
         a C‑406/98, Zb. s. I‑1797, bod 49).

      54      Je však dôležité upresniť, že keďže cieľom článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1593/91 je zabezpečiť jednotné a dôsledné uplatňovanie
         ustanovení v oblasti vyberania colného dlhu v záujme rýchleho a efektívneho poskytnutia vlastných zdrojov Spoločenstiev (pozri
         analogicky najmä rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, C‑460/01, Zb. s. I‑2613, body 60, 63, 69 a 70), k oznámeniu
         o priestupku alebo nezrovnalosti musí v každom prípade dôjsť čo najrýchlejšie, t. j. akonáhle colné orgány zistia tento priestupok
         alebo nezrovnalosť, teda prípadne dlho pred uplynutím maximálnych lehôt jedného roka a v prípade podvodu dvoch rokov, ktoré
         sú uvedené v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR.

      55      Z rovnakých dôvodov musí byť žiadosť o zaplatenie v zmysle článku 11 ods. 2 dohovoru TIR zaslaná akonáhle tak colné orgány
         môžu urobiť, teda prípadne pred uplynutím lehoty dvoch rokov od oznámenia o priestupku alebo nezrovnalosti dotknutým osobám.

      56      V prejednávanej veci je nepochybné, že sporné žiadosti o zaplatenie boli zaslané skôr než tri roky po dátume prijatia karnetov
         TIR, teda pred uplynutím maximálnej lehoty troch rokov od uvedeného prijatia. Komisia navyše nepreukázala, pokiaľ ide o operácie
         týkajúce sa karnetov TIR prijatých v rokoch 1992 a 1993, ktorých sa toto konanie týka, že k žiadosti o zaplatenie nedošlo
         čo najrýchlejšie, teda akonáhle tak mohli colné orgány urobiť.

      57      Keďže Komisia nenavrhuje, aby sa určilo nesplnenie povinností vyplývajúcich z ustanovení nariadení č. 719/91 a č. 1593/91,
         ale porušenie článkov 2, 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1552/89, je ešte potrebné preskúmať, či Holandské kráľovstvo svojím konaním
         porušilo uvedené ustanovenia.

      58      Podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje zistený „akonáhle“ príslušný orgán členského
         štátu upovedomil dlžníka o sume, ktorú je povinný uhradiť, a toto upovedomenie sa vykoná akonáhle je dlžník známy a príslušné
         správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť (pozri
         najmä rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 85), teda v prejednávanej veci nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra
         1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“),
         nariadení č. 719/91 a č. 1593/91, ako aj dohovoru TIR. Žiadosť o zaplatenie podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR je teda potrebné
         považovať za upovedomenie v zmysle článku 2 nariadenia č. 1552/89.

      59      Ako uviedol Súdny dvor v bode 59 rozsudku z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko (C‑392/02, Zb. s. I‑9811), z článkov 217, 218
         a 221 colného kódexu vyplýva, že vyššie uvedené podmienky sú splnené, akonáhle majú colné orgány potrebné údaje, a teda sú
         schopné vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Holandsko,
         už citovaný, bod 71, a zo 14. apríla 2005, Komisia/Nemecko, C‑104/02, Zb. s. I‑2689, bod 80). Členské štáty sa nemôžu zbaviť
         povinnosti zistiť pohľadávky, aj keď ich spochybňujú, pretože by to viedlo k rozvráteniu finančnej rovnováhy Spoločenstiev
         konaním členského štátu (rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 60).

      60      Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 uvádza, že členské štáty musia viesť pre vlastné zdroje účtovníctvo, ktoré vedie štátna
         pokladnica alebo nimi určený orgán. Podľa odseku 2 písm. a) a b) rovnakého článku sú členské štáty povinné zapísať nároky
         „zistené v súlade s článkom 2“ [neoficiálny preklad] toho istého nariadenia najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok
         zistený, a to buď na účet A, alebo za určitých podmienok na účet B.

      61      V dôsledku toho sú členské štáty povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné
         vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 61), a teda
         zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom 6 nariadenia č. 1552/89.

      62      V prejednávanej veci sa holandským orgánom nevytýka nezaúčtovanie colného dlhu hneď po jeho zistení, ale oneskorené zistenie
         a oznámenie dotknutých nárokov, čo je dôvod, ktorý musí byť vzhľadom na vyššie uvedené úvahy zamietnutý. Za týchto podmienok
         Komisia nepreukázala, že k zaúčtovaniu došlo oneskorene.

      63      Na účely poskytovania vlastných zdrojov článok 9 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 stanovuje, že každý členský štát pripisuje vlastné
         zdroje na účet založený na tento účel v mene Komisie v súlade s postupom stanoveným v článku 10 tohto nariadenia. V súlade
         s odsekom 1 posledného uvedeného ustanovenia sa pripísanie vlastných zdrojov po odpočítaní nákladov na vyberanie vykoná najneskôr
         v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený v súlade s článkom 2 uvedeného
         nariadenia, s výnimkou nárokov zapísaných na účet B podľa článku 6 ods. 2 písm. b) rovnakého nariadenia, pri ktorých sa pripísanie
         vykoná najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli nároky „vybrané“ [neoficiálny preklad].

      64      Je nepochybné, že v priebehu sporného obdobia holandské orgány neviedli účet B, netvrdí sa však, že tieto orgány nepreviedli
         na účet Komisie sporné sumy v lehote stanovenej v článku 10 nariadenia č. 1552/89 po zaúčtovaní nárokov.

      65      Za týchto okolností neexistuje povinnosť zaplatiť úroky z omeškania na základe článku 11 nariadenia č. 1552/89.

      66      V dôsledku toho je potrebné zamietnuť žalobný dôvod Komisie v rozsahu, v akom sa týka karnetov TIR prijatých v rokoch 1992
         a 1993.

      –       O karnetoch prijatých v roku 1991
      67      Pokiaľ ide o karnety TIR prijaté v roku 1991, teda pred 1. januárom 1992, Komisia tvrdí, že sa uplatňoval len článok 11 dohovoru
         TIR a že nebolo možné stanoviť konkrétny dátum, ku ktorému mali príslušné orgány pristúpiť k vymáhaniu. Holandské orgány však
         nevenovali potrebnú pozornosť ochrane finančných záujmov Spoločenstva. Pokiaľ v priebehu dní nasledujúcich po predpokladanom
         ukončení skutočnej prepravnej operácie nie je orgánu prijímajúcemu tento karnet doručený útržkový list č. 2 karnetu TIR, ani
         žiadny iný dokument, dotknuté orgány musia včas prijať opatrenia vhodné na ochranu finančných záujmov Spoločenstva. Platobný
         výmer bol pritom v prípadoch dotknutých v prebiehajúcom konaní zaslaný v období dvoch rokov a štyroch mesiacov až dvoch rokov
         a desiatich mesiacov od prijatia karnetu TIR. Takú lehotu nemožno považovať za zlučiteľnú s požadovanou riadnou starostlivosťou.

      68      Ako už bolo uvedené v bode 54 tohto rozsudku, členské štáty sú povinné zabezpečiť rýchle a efektívne poskytovanie vlastných
         zdrojov Spoločenstiev. Komisia však nepreukázala, že holandská vláda nevynaložila všetku starostlivosť potrebnú na rýchle
         zistenie nárokov na vlastné zdroje v prípadoch, v ktorých sa predpokladala nezrovnalosť týkajúca sa prepráv vykonaných na
         podklade karnetu TIR prijatého pred 1. januárom 1992, ktorých sa týka toto konanie. Komisia sa totiž obmedzila na všeobecné
         tvrdenie, že zaslanie žiadosti o zaplatenie priemerne dva a pol roka po prijatí karnetu TIR nie je zlučiteľné s mierou pozornosti,
         ktorú je potrebné venovať ochrane finančných záujmov Spoločenstva.

      69      Žalobný dôvod Komisie založený na porušení článkov 2, 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1552/89 sa musí v rozsahu, v akom sa týka
         karnetov TIR prijatých v priebehu roka 1991, zamietnuť z rovnakých dôvodov, ako sú dôvody uvedené vyššie vo vzťahu ku karnetom
         TIR prijatým od roku 1992, a je preto potrebné zamietnuť žalobu ako celok.

       O trovách
      70      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Holandské kráľovstvo navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 19. novembra 1998. # Portugalská republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec C-159/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 10. januára 2006.#Skov Æg proti Bilka Lavprisvarehus A/S a Bilka Lavprisvarehus A/S proti Jette Mikkelsen a Michael Due Nielsen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Vestre Landsret - Dánsko.#Smernica 85/374/EHS - Zodpovednosť za chybné výrobky - Zodpovednosť dodávateľa chybného výrobku.#Vec C-402/03.

text:
      Vec C‑402/03
      Skov Æg
      proti
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      a
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      proti
      Jette Mikkelsen a Michael Due Nielsen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Vestre Landsret)
      „Smernica 85/374/EHS – Zodpovednosť za chybné výrobky – Zodpovednosť dodávateľa chybného výrobku“
      Návrhy prednesené 20. januára 2005 – generálny advokát L. A. Geelhoed
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 10. januára 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Aproximácia právnych predpisov – Zodpovednosť za chybné výrobky – Smernica 85/374
      (Smernica Rady 85/374, články 1 a 3)
      2.     Aproximácia právnych predpisov – Zodpovednosť za chybné výrobky – Smernica 85/374
      (Smernica Rady 85/374, článok 13)
      3.     Prejudiciálne otázky – Výklad – Časové účinky rozsudkov o výklade
      (Článok 234 ES)
      1.     Smernica 85/374 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné
         výrobky sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého dodávateľ preberá nad rámec prípadov
         taxatívne uvedených v článku 3 ods. 3 smernice objektívnu zodpovednosť, ktorú smernica zavádza a pripisuje výrobcovi.

      Keďže totiž uvedená smernica smeruje k úplnému zosúladeniu v bodoch, ktoré upravuje, musí sa vymedzenie okruhu zodpovedných
         uskutočnené v jej článkoch 1 a 3 považovať za taxatívne. Vzhľadom na to, že článok 3 ods. 3 smernice stanovuje zodpovednosť
         dodávateľa iba za predpokladu, že výrobcu nemožno zistiť, vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje, že dodávateľ priamo
         zodpovedá za chyby výrobku voči poškodeným osobám, rozširuje tento okruh zodpovedných.

      (pozri body 33, 34, 37, 45 a výrok)
      2.     Smernica 85/374 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné
         výrobky sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého je dodávateľ povinný prebrať v neobmedzenom
         rozsahu zodpovednosť za zavinenie výrobcu, vzhľadom na to, že podľa článku 13 uvedenej smernice ňou zavedený režim zodpovednosti
         nevylučuje uplatňovanie iných režimov zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, pokiaľ spočívajú na iných základoch, ako
         sú napríklad záruka za skryté chyby alebo zavinenie.

      (pozri body 47, 48 a výrok)
      3.     Súdny dvor môže iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Spoločenstva
         pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia tak, ako ho vyložil, vzhľadom na spochybnenie
         právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné
         kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí.

      Pokiaľ vnútroštátna právna úprava stanovuje v rozpore so smernicou 85/374 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov
         a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky prenos objektívnej zodpovednosti výrobcu na dodávateľa,
         okolnosť, že ten istý právny poriadok zavádza mechanizmus práva postihu umožňujúci, aby dodávateľ, ktorý nahradil poškodenej
         osobe škodu spôsobenú chybným výrobkom, nadobudol jej práva voči výrobcovi, vylučuje, že by mohlo dôjsť k narušeniu právnej
         istoty. Za týchto podmienok nemôže súd Spoločenstva vyhovieť návrhu na obmedzenie časových účinkov svojho prejudiciálneho
         rozsudku o výklade uvedenej smernice.

      (pozri body 51 – 53)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 10. januára 2006 (*)

      „Smernica 85/374/EHS – Zodpovednosť za chybné výrobky – Zodpovednosť dodávateľa chybného výrobku“
      Vo veci C‑402/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Vestre Landsret (Dánsko)
         z 26. septembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 29. septembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Skov Æg
      proti
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      a
      Bilka Lavprisvarehus A/S
      proti
      Jette Mikkelsen,
      Michael Due Nielsen,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann (spravodajca), C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann a J. Makarczyk,
         sudcovia C. Gulmann, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis,

      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. novembra 2004,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –       Skov Æg, v zastúpení: G. Lett a U. Christrup, advokaterne,
      –       Bilka Lavprisvarehus A/S, v zastúpení: J. Rostock‑Jensen, advokat,
      –       pani Mikkelsen a pán Due Nielsen, v zastúpení: J. Andersen, advokat,
      –       dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Biering, advokat,
      –       španielska vláda, v zastúpení: L. Fraguas Gadea a E. Braquehais Conesa, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: N. B. Rasmussen a G. Valero Jordana, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 20. januára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných
         právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. ES L 210, s. 29; Mim. vyd.
         15/001, s. 257, ďalej len „smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu jednak medzi pani Mikkelsenovou a pánom Due Nielsenom (ďalej len „poškodené osoby“) a spoločnosťou
         Bilka Lavprisvarehus A/S (ďalej len „Bilka“) a jednak medzi spoločnosťami Bilka a Skov Æg (ďalej len „Skov“) v súvislosti
         s náhradou škody, ktorú poškodené osoby utrpeli v dôsledku konzumácie vajec, ktoré uviedla do predaja Bilka a vyprodukoval
         Skov.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Ako sa uvádza v prvom odôvodnení smernice, jej prijatie zodpovedá myšlienke, že „je potrebná aproximácia právnych predpisov
         členských štátov týkajúcich sa zodpovednosti za škodu spôsobenú chybnými výrobkami, pretože existujúce rozdiely môžu poškodiť
         hospodársku súťaž a ovplyvniť pohyb tovaru v rámci spoločného trhu a spôsobiť rozdielny stupeň ochrany spotrebiteľa“.

      4       Ako vyplýva z druhého odôvodnenia smernice, ňou zavedený systém zodpovednosti je založený na zistení, že „zodpovednosť bez
         zavinenia [objektívna zodpovednosť – neoficiálny preklad] na strane výrobcu je jediným prostriedkom primeraného riešenia problému, typického pre súčasnosť charakterizovanú čoraz
         dokonalejšou technikou, spravodlivého rozdelenia rizík vyplývajúcich z modernej výroby techniky“.

      5       Článok 1 smernice stanovuje:
      „Výrobca je zodpovedný za škodu spôsobenú chybou svojho výrobku“.
      6       Článok 3 smernice stanovuje:
      „1.      ‚Výrobcom‘ sa označuje výrobca finálneho výrobku, výrobca akejkoľvek suroviny alebo výrobca súčiastky, zároveň ktorákoľvek
         osoba, ktorá sa uvedením svojho mena, ochrannej značky [známky – neoficiálny preklad] alebo iného rozlišovacieho znaku uvádza ako jeho výrobca.

      2.      Bez zníženia úrovne zodpovednosti výrobcu, ktorákoľvek osoba dovážajúca do spoločenstva výrobok na predaj, nájom alebo prenájom
         [lízing – neoficiálny preklad], alebo akoukoľvek inou formou distribúcie v rámci obchodovania, sa bude považovať za výrobcu a v zmysle tejto smernice bude
         zodpovedná ako výrobca.

      3.      V prípadoch, keď sa nemôže zistiť výrobca výrobku, každý dodávateľ výrobku bude zmluvne považovaný za výrobcu, pokiaľ v priebehu
         príslušného obdobia [v primeranej lehote – neoficiálny preklad] nebude informovať poškodenú osobu o totožnosti výrobcu alebo osoby, ktorá mu výrobok dodala. To isté platí v prípade dovezeného
         výrobku, pokiaľ výrobok neidentifikuje dovozcu v zmysle odseku 2, aj keď je výrobca známy.“

      7       Pokiaľ ide o uplatňovanie zodpovednosti výrobcu, článok 4 smernice uvádza, že „od poškodenej osoby sa bude vyžadovať dokazovanie
         škody, chyby a príčinných súvislostí medzi chybou a škodou“. Článok 7 vymenúva prípady, v ktorých nie je výrobca zodpovedný.
         Medzi nimi sa nachádzajú najmä prípady, keď výrobca neuviedol výrobok do obehu, chyba neexistovala v čase uvedenia výrobku
         do obehu, výrobok nebol vyrobený na distribúciu, chyba je dôsledkom súladu so záväznými predpismi, ktoré vydali príslušné
         verejné orgány, alebo stav poznatkov v čase, keď sa výrobok uviedol do obehu, neumožňoval zistiť chybu.

      8       Čo sa týka vzťahov medzi režimom zodpovednosti zavedeným smernicou na jednej strane a vnútroštátnymi právnymi predpismi o zodpovednosti
         na strane druhej, článok 13 smernice stanovuje:

      „Táto smernica sa nedotkne práv, ktoré poškodenej osobe prislúchajú podľa ustanovení právnych predpisov o zodpovednosti na
         zmluvnom alebo nezmluvnom základe, alebo osobitného systému mimoriadnej zodpovednosti, existujúcej hneď po oznámení [v čase
         oznámenia – neoficiálny preklad] tejto smernice.“

       Vnútroštátna právna úprava
      9       Z vysvetlení, ktoré predložila dánska vláda, vyplýva, že zodpovednosť za chybné výrobky – tak výrobcu, ako aj dodávateľa –
         upravovala v Dánsku pred prijatím smernice judikatúra. Podľa nej sa zodpovednosť za chybné výrobky posudzovala podľa všeobecných
         pravidiel občianskoprávnej zodpovednosti, založených na pojme zavinenia. Vývoj judikatúry však viedol k tomu, že v určitých
         prípadoch zostala zodpovednosť výrobcu zachovaná aj pri absencii zavinenia. Čo sa týka dodávateľa, preberal zodpovednosť za
         hospodárske subjekty zúčastnené v predchádzajúcich článkoch výrobného a distribučného reťazca.

      10     Smernica bola v Dánsku prebratá zákonom č. 371 zo 7. júna 1989 o zodpovednosti za chybné výrobky v znení zákona č. 1041 z 28. novembra
         2000 (ďalej len „zákon č. 371“). Dánska vláda spresnila, že tento zákon jednak výrobcu podriadil režimu zodpovednosti za chybné
         výrobky ustanovenému smernicou a jednak potvrdil existujúce pravidlo judikatúry, podľa ktorého dodávateľ preberá zodpovednosť
         za hospodárske subjekty postupne zúčastnené v predchádzajúcich článkoch. Skoršie pravidlá judikatúry sa navyše naďalej uplatňovali.

      11     Článok 4 zákona č. 371 definuje pojmy „výrobca“ a „dodávateľ“ takto:
      „1.      Za výrobcu sa považuje ten, kto vyrába finálny výrobok, polovýrobok alebo surovinu, ten, kto vyrába alebo zberá prírodný výrobok,
         ako aj ten, kto sa za výrobcu vydáva uvedením svojho mena, ochrannej známky alebo iného rozlišovacieho znaku na výrobok.

      2.      Za výrobcu sa takisto považuje ten, kto dovezie výrobok do Spoločenstva na účely predaja, nájmu, lízingu alebo akejkoľvek
         inej formy distribúcie v rámci svojej obchodnej činnosti.

      3.      Za dodávateľa sa považuje ten, kto uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný
         za výrobcu.

      …“
      12     Článok 6 toho istého zákona zavádza zásadu zodpovednosti výrobcu za chyby výrobku. Článok 10 tohto zákona stanovuje:
      „Dodávateľ priamo zodpovedá za chyby výrobku voči poškodeným osobám a dodávateľom v nasledujúcich článkoch distribučného reťazca.“
      13     Podľa článku 11 ods. 3 zákona č. 371 dodávateľ, ktorý nahradil poškodenej osobe škodu spôsobenú chybným výrobkom, nadobúda
         jej práva voči subjektom v predchádzajúcich článkoch výrobného a predajného reťazca.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14     Poškodené osoby sa po konzumácii vajec, ktoré kúpili v obchode patriacom spoločnosti Bilka, ktorá si ich sama zaobstarala
         od výrobcu Skov, nakazili salmonelózou.

      15     Poškodené osoby podali žalobu na dodávateľa Bilka, ktorý zažaloval výrobcu Skov.
      16     Aalborg Byret v rozsudku z 22. januára 2002 usúdil, že vajcia boli chybné, medzi touto chybou a utrpenou škodou existovala
         príčinná súvislosť a nepreukázalo sa žiadne zavinenie poškodených osôb. Bilka bola zaviazaná na zaplatenie náhrady škody poškodeným
         osobám a Skov bol zaviazaný na refundáciu tejto náhrady škody spoločnosti Bilka.

      17     Za týchto okolností sa po tom, čo Bilka a Skov podali odvolanie, Vestre Landsret rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Vylučuje smernica… právny systém, podľa ktorého dodávateľ preberá v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť výrobcu podľa smernice?
      2.      Vylučuje smernica… systém, podľa ktorého je dodávateľ v súlade s judikatúrou povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť
         za zavinenie výrobcu, ako je stanovená judikatúrou, pri chybe výrobku, ktorá spôsobila škodu na zdraví alebo majetku spotrebiteľa?

      3.      S odkazom na:
      –       zápisnicu [z 1025. zasadania] Rady ministrov [25. júla 1985], kde sa v bode 2 uvádza:
               ‚pokiaľ ide o výklad článkov 3 a 1[3], Rada a Komisia sa súhlasne domnievajú, že nič nebráni tomu, aby každý členský štát
         mohol vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanoviť pravidlá týkajúce sa zodpovednosti sprostredkovateľov, keďže ich zodpovednosť
         smernica neupravuje. Rovnako existuje zhoda v tom, že podľa smernice môžu členské štáty stanoviť pravidlá týkajúce sa konečného
         vzájomného rozdelenia zodpovednosti medzi viacerých zodpovedných výrobcov (pozri článok 3) a sprostredkovateľov‘,

      –       článok 13 smernice…,
      sa kladie otázka, či smernica vylučuje to, aby členský štát právne upravil zodpovednosť dodávateľa za chybný výrobok, pod
         podmienkou, že dodávateľ je definovaný – ako v článku [4] ods. 3 prvej vete zákona [č. 371] – ako ten, kto uvádza výrobok
         do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný za výrobcu v zmysle definície, ktorá je uvedená v článku
         3 smernice o zodpovednosti za chybné výrobky.

      4.      Zamedzuje smernica… tomu, aby členské štáty zaviedli právnu úpravu zodpovednosti za chybný výrobok, podľa ktorej dodávateľ
         – bez toho, aby bol sám výrobcom alebo bol v súlade s článkom 3 smernice považovaný za výrobcu – je povinný prebrať:

      –       zodpovednosť výrobcu v zmysle smernice?
      –       zodpovednosť za zavinenie výrobcu, založenú na judikatúre, pokiaľ ide o zodpovednosť za chybný výrobok pri škode na zdraví
         alebo majetku spotrebiteľa?

      Predmetná právna úprava predpokladá, že:
      a)      dodávateľ je definovaný ako subjekt, ktorý uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný
         za výrobcu (článok [4] ods. 3 prvá veta zákona [č. 371]);

      b)      výrobca môže byť uznaný za zodpovedného, a dodávateľ teda nepreberá zodpovednosť, pokiaľ tomu tak nie je (článok 10 zákona
         [č. 371]);

      c)      dodávateľ má právo postihu voči výrobcovi (článok 11 ods. 3 zákona [č. 371]).
      5.      Vylučuje smernica… to, aby členský štát ponechal v platnosti pravidlo – nenachádzajúce sa v právnom predpise, ale založené
         na judikatúre – skoršie ako smernica, podľa ktorého dodávateľ – bez toho, aby bol sám výrobcom alebo bol podľa článku 3 smernice
         považovaný za výrobcu – preberá:

      –       zodpovednosť výrobcu v zmysle smernice?
      –       zodpovednosť za zavinenie výrobcu, založenú na judikatúre, pokiaľ ide o zodpovednosť za chybný výrobok pri škode na zdraví
         alebo majetku spotrebiteľa?

      Predmetné pravidlo judikatúry predpokladá, že:
      a)      dodávateľ je definovaný ako subjekt, ktorý uvádza výrobok do obehu v rámci svojej obchodnej činnosti bez toho, aby bol považovaný
         za výrobcu (článok [4] ods. 3 prvá veta zákona [č. 371]);

      b)      výrobca môže byť uznaný za zodpovedného, a dodávateľ teda nepreberá zodpovednosť, pokiaľ tomu tak nie je (článok 10 zákona
         [č. 371]);

      c)      dodávateľ má právo postihu voči výrobcovi (článok 11 ods. 3 zákona [č. 371]).“
       O prejudiciálnych otázkach
      18     Svojimi otázkami, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či smernica bráni tomu, aby členský
         štát právne upravil zodpovednosť dodávateľa ustanovením, že dodávateľ je povinný prebrať zodpovednosť výrobcu.

      19     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zodpovednosť zavedená smernicou, ktorú jej článok 1 ukladá výrobcovi, je objektívnou
         zodpovednosťou. Výslovne sa to uvádza v druhom odôvodnení smernice. Takisto to vyplýva z vymenovania dôkazov, ktoré má poškodená
         osoba predložiť, v článku 4 uvedenej smernice, ako aj z prípadov, v ktorých je zodpovednosť výrobcu vylúčená, uvedených v článku 7.

      20     Vnútroštátny súd sa pýta, či smernica bráni jednak vnútroštátnemu pravidlu prenášajúcemu na dodávateľa objektívnu zodpovednosť,
         ktorú smernica zavádza a pripisuje výrobcovi, a jednak vnútroštátnemu pravidlu prenášajúcemu na dodávateľa zodpovednosť za
         zavinenie výrobcu.

      21     Na účely odpovede na tieto otázky treba na úvod vymedziť rozsah zosúladenia, ktoré smernica uskutočnila.
       O rozsahu zosúladenia, ktoré smernica uskutočnila
      22     Súdny dvor v rozsudkoch z 25. apríla 2002, Komisia/Francúzsko (C‑52/00, Zb. s. I‑3827, bod 16), Komisia/Grécko (C‑154/00,
         Zb. s. I‑3879, bod 12), a González Sánchez (C‑183/00, Zb. s. I‑3901, bod 25), rozhodol, že rozsah voľnej úvahy, ktorú členské
         štáty majú pri úprave zodpovednosti za chybné výrobky, je plne vymedzený samotnou smernicou a musí byť odvodený z jej znenia,
         účelu a štruktúry.

      23     Po preskúmaní týchto kritérií dospel Súdny dvor k záveru, že smernica v bodoch, ktoré upravuje, smeruje k úplnému zosúladeniu
         zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov (už citované rozsudky Komisia/Francúzsko, bod 24,
         a Komisia/Grécko, bod 20).

      24     Poškodené osoby a dánska vláda v rámci tohto konania tvrdia, že smernica neuskutočňuje úplné zosúladenie zodpovednosti za
         chybné výrobky, ale iba zodpovednosti výrobcu chybných výrobkov. Opierajú sa o znenie článkov 1 a 3 smernice a tvrdia, že
         neupravuje zodpovednosť dodávateľa a ponecháva členským štátom právo voľnej úvahy, pokiaľ ide o definíciu okruhu zodpovedných.

      25     Článok 1 smernice stanovuje zodpovednosť za škodu spôsobenú chybou výrobku a pripisuje túto zodpovednosť výrobcovi predmetného
         výrobku.

      26     Pojmy „škoda“, „chyba“ a „výrobok“ sú v uvedenom poradí definované v článkoch 9, 6 a 2 smernice. Pojem „výrobca“ je definovaný
         v článku 3 smernice. Podľa odseku 1 tohto ustanovenia sa ním označuje výrobca výrobku. Odsek 2 toho istého ustanovenia zahŕňa
         do pojmu „výrobca“ dovozcu výrobku do Spoločenstva. Podľa článku 3 ods. 3 smernice, ak nemožno výrobcu zistiť, považuje sa
         zaň dodávateľ, pokiaľ v primeranej lehote neinformuje poškodenú osobu o totožnosti svojho vlastného dodávateľa.

      27     Dôvody, pre ktoré sa zdalo vhodné zaviesť zodpovednosť výrobcu, sú uvedené v článku 1 písm. e) dôvodovej správy k návrhu smernice
         [dokument KOM(76) 372, konečné znenie, Ú. v. ES C 241, s. 9], na ktorú odkazuje dánska vláda. Tieto dôvody, ktoré odkazujú
         na články 1 a 2 uvedeného návrhu a bezo zmeny sa stali základom článkov 1 a 3 smernice, možno zhrnúť takto.

      28     Plne uznávajúc, že možnosť dovolávať sa zodpovednosti dodávateľa chybného výrobku za podmienok ustanovených smernicou by uľahčila
         právne kroky, ktoré poškodená osoba podnikne, sa poznamenáva, že toto uľahčenie by bolo draho zaplatené tým, že všetci dodávatelia
         by boli nútení poistiť sa voči takej zodpovednosti, čo by viedlo k značnému zdraženiu výrobkov. Toto zjednodušenie by okrem
         toho viedlo k znásobeniu žalôb, keďže dodávateľ by žaloval svojho vlastného dodávateľa, a tak ďalej až po výrobcu. Vzhľadom
         na to, že vo veľkej väčšine prípadov sa dodávateľ obmedzuje na ďalší predaj výrobku v stave, v akom ho kúpil, a iba výrobca
         má možnosť ovplyvniť jeho kvalitu, považuje sa za vhodné sústrediť zodpovednosť za chybné výrobky u výrobcu.

      29     Z týchto úvah vyplýva, že k rozhodnutiu pripísať zodpovednosť za škody spôsobené chybnými výrobkami v právnom režime, ktorý
         zaviedla smernica, v zásade výrobcovi, a iba v určitých vymedzených prípadoch dovozcovi a dodávateľovi, sa dospelo po zvážení
         príslušných úloh rôznych hospodárskych subjektov zúčastnených vo výrobnom a predajnom reťazci.

      30     Články 1 a 3 smernice sa teda v rozpore s analýzou obhajovanou poškodenými osobami a dánskou vládou neobmedzujú na úpravu
         zodpovednosti výrobcu chybného výrobku, ale určujú medzi profesionálmi, ktorí sa podieľali na výrobnom a obchodnom procese,
         toho, kto preberá zodpovednosť zavedenú smernicou.

       O prenose objektívnej zodpovednosti výrobcu podľa smernice na dodávateľa
      31     Prvou časťou svojich otázok sa vnútroštátny súd pýta, či sa smernica má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu pravidlu,
         podľa ktorého dodávateľ preberá v neobmedzenom rozsahu objektívnu zodpovednosť, ktorú smernica zavádza a pripisuje výrobcovi.

      32     V tomto ohľade je namieste konštatovať, že okruh zodpovedných, voči ktorým má poškodená osoba právo podať žalobu z dôvodu
         smernicou ustanoveného režimu zodpovednosti, je definovaný v jej článkoch 1 a 3 (pozri body 29 a 30 tohto rozsudku).

      33     Keďže smernica smeruje – ako bolo pripomenuté v bode 23 tohto rozsudku – k úplnému zosúladeniu v bodoch, ktoré upravuje, musí
         sa vymedzenie okruhu zodpovedných uskutočnené v jej článkoch 1 a 3 považovať za taxatívne.

      34     Článok 3 ods. 3 smernice stanovuje zodpovednosť dodávateľa iba za predpokladu, že výrobcu nemožno zistiť. Dánsky zákonodarca
         teda tým, že v článku 10 zákona č. 371 stanovil, že dodávateľ priamo zodpovedá za chyby výrobku voči poškodeným osobám, rozšíril
         okruh zodpovedných, voči ktorým má poškodená osoba právo podať žalobu z dôvodu smernicou ustanoveného režimu zodpovednosti,
         nad rámec hraníc, ktoré stanovila.

      35     Dánska vláda tvrdí, že vnútroštátna právna úprava neukladá dodávateľovi samostatnú zodpovednosť, keďže zodpovedá voči poškodeným
         osobám iba v rozsahu, v akom môže byť zodpovedný výrobca, proti ktorému má právo postihu. Situácia dodávateľa je teda blízka
         situácii solidárneho ručiteľa.

      36     Táto okolnosť nie je rozhodujúca. Okrem toho, že systém zavedený uvedenou vnútroštátnou právnou úpravou ukladá dodávateľovi
         povinnosť, ktorú zákonodarca Spoločenstva považoval za nezdôvodnenú (pozri bod 28 tohto rozsudku), prináša so sebou znásobenie
         súdnych sporov, čomu má zabrániť práve priama žaloba, ktorú má poškodená osoba k dispozícii voči výrobcovi za podmienok ustanovených
         v článku 3 smernice (pozri rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 40, a bod 28 tohto rozsudku).

      37     Z toho plynie, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého dodávateľ preberá
         v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť výrobcu podľa smernice.

      38     Dánska vláda však tvrdí, že článok 13 smernice, podľa ktorého sa smernica nedotkne práv, ktoré poškodenej osobe prislúchajú
         podľa ustanovení právnych predpisov o zodpovednosti na zmluvnom alebo nezmluvnom základe, môže predstavovať právny základ
         pre rozšírenie zodpovednosti, ktorá sa v systéme smernice pripisuje výrobcovi, na dodávateľa.

      39     V tomto ohľade treba pripomenúť, že Súdny dvor v už citovaných rozsudkoch Komisia/Francúzsko, bod 21, Komisia/Grécko, bod 17,
         a González Sánchez, bod 30, po analýze znenia, účelu a štruktúry smernice rozhodol, že jej článok 13 nemožno vykladať tak,
         že ponecháva členským štátom možnosť zachovať všeobecný režim zodpovednosti za chybné výrobky, ktorý sa odlišuje od režimu
         ustanoveného uvedenou smernicou.

      40     Dánska vláda si želá, aby táto judikatúra bola opätovne preskúmaná vo svetle vyhlásenia k článkom 3 a 1[3] nachádzajúceho
         sa v bode 2 zápisnice zo zasadania Rady ministrov z 25. júla 1985, podľa ktorého tieto články nebránia tomu, aby každý členský
         štát vo svojej vnútroštátnej právnej úprave stanovil pravidlá týkajúce sa zodpovednosti sprostredkovateľov.

      41     Dánska vláda sa na obhajobu zachovania vnútroštátneho pravidla, podľa ktorého dodávateľ preberá zodpovednosť výrobcu, ktoré
         vyvinula judikatúra pred nadobudnutím účinnosti smernice a zákon preberajúci túto smernicu iba potvrdil, dovoláva takisto
         vyhlásenia nachádzajúceho sa v bode 16 uvedenej zápisnice, v ktorom Rada vyjadrila „prianie, aby členské štáty, ktoré v súčasnosti
         uplatňujú výhodnejšiu právnu úpravu, pokiaľ ide o ochranu spotrebiteľov, ako je úprava, ktorá vyplýva zo smernice, nevyužili
         možnosti ponúkané smernicou na zníženie tejto úrovne ochrany.“

      42     V tomto ohľade treba po prvé pripomenúť, že pokiaľ vyhlásenie zapísané do zápisnice Rady nie je vôbec spomenuté v texte ustanovenia
         sekundárneho práva, nemožno ho použiť na výklad uvedeného ustanovenia (pozri najmä rozsudky z 26. februára 1991, Antonissen,
         C‑292/89, Zb. s. I‑745, bod 18, a z 8. júna 2000, Epson Europe, C‑375/98, Zb. s. I‑4243, bod 26).

      43     Po druhé, dve vyhlásenia, na ktoré dánska vláda odkazuje, nemôžu pri protiklade so znením a štruktúrou textu zdôvodniť zmenu
         okruhu zodpovedných, ktorý definuje smernica. Nemožno sa ich predovšetkým dovolávať s cieľom umožniť členským štátom preniesť
         nad rámec prípadov taxatívne uvedených v článku 3 ods. 3 zodpovednosť, ktorú smernica zaviedla a pripísala výrobcovi, na dodávateľa.

      44     Pokiaľ ide o tvrdenie dánskej vlády, podľa ktorého môže tento výklad smernice viesť k zníženiu úrovne ochrany spotrebiteľa
         v Dánsku, je potrebné uviesť, že prípadné rozšírenie zodpovednosti zavedenej smernicou na dodávateľa patrí do kompetencie
         zákonodarcu Spoločenstva, ktorému prislúcha uskutočniť v prípade potreby zmenu predmetnej právnej úpravy.

      45     Za týchto podmienok je namieste odpovedať na prvú časť otázok položených vnútroštátnym súdom tak, že smernica sa má vykladať
         v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého dodávateľ preberá nad rámec prípadov taxatívne uvedených v jej
         článku 3 ods. 3 objektívnu zodpovednosť, ktorú táto smernica zavádza a pripisuje výrobcovi.

       O prenose zodpovednosti za zavinenie výrobcu na dodávateľa
      46     Druhou časťou svojich otázok sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či smernica bráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého
         je dodávateľ povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť za zavinenie výrobcu v prípade škody spôsobenej chybou výrobku.

      47     V tomto ohľade treba pripomenúť, že Súdny dvor v už citovaných rozsudkoch Komisia/Francúzsko, bod 22, Komisia/Grécko, bod
         18, a González Sánchez, bod 31, rozhodol, že článok 13 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že ňou zavedený režim zodpovednosti
         nevylučuje uplatňovanie iných režimov zmluvnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti, pokiaľ spočívajú na iných základoch, ako
         sú napríklad záruka za skryté chyby alebo zavinenie.

      48     Za týchto podmienok je namieste odpovedať na druhú časť otázok položených vnútroštátnym súdom tak, že smernica sa má vykladať
         v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého je dodávateľ povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť
         za zavinenie výrobcu.

       O obmedzení časových účinkov rozsudku
      49     Za predpokladu, že Súdny dvor neprijme výklad smernice, ktorý obhajujú, poškodené osoby a dánska vláda navrhovali, aby Súdny
         dvor obmedzil časové účinky svojho rozsudku. Na podporu svojho návrhu sa dovolávali najmä závažných dôsledkov pre právnu istotu
         a finančných dôsledkov, ktoré by rozsudok mohol poškodeným osobám spôsobiť vo veľkom počte sporov týkajúcich sa zodpovednosti
         za chybné výrobky rozhodnutých od nadobudnutia účinnosti smernice.

      50     V súlade s ustálenou judikatúrou výklad pravidla práva Spoločenstva, ktorý podáva Súdny dvor v rámci výkonu svojej právomoci
         podľa článku 234 ES, objasňuje a v prípade potreby spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa má alebo sa malo chápať
         a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a má uplatňovať dokonca
         aj na právne vzťahy vzniknuté a vytvorené pred vydaním rozsudku, ktorý určuje na základe žiadosti o výklad, či sú okrem iného
         splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušným súdom spor týkajúci sa uplatnenia uvedeného pravidla (pozri najmä rozsudky
         z 2. februára 1988, Blaizot, 24/86, Zb. s. 379, bod 27, a z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 141).

      51     V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor môže iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej
         v právnom poriadku Spoločenstva pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia tak, ako
         ho vyložil, vzhľadom na spochybnenie právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné,
         aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí (pozri najmä rozsudky
         z 28. septembra 1994, Vroege, C‑57/93, Zb. s. I‑4541, bod 21, a z 12. októbra 2000, Cooke, C‑372/98, Zb. s. I‑8683, bod 42).

      52     Treba poznamenať, že dánsky zákonodarca v článku 11 ods. 3 zákona č. 371 použil mechanizmus práva postihu známy vo väčšine
         právnych systémov a ustanovil, že dodávateľ, ktorý nahradil poškodenej osobe škodu spôsobenú chybným výrobkom, nadobúda jej
         práva voči výrobcovi. Je teda namieste konštatovať, že dodávateľ považovaný za zodpovedného voči poškodenej osobe môže byť
         vo všeobecnosti odškodnený výrobcom za podmienok, ktoré zabezpečujú právnu istotu.

      53     Za týchto podmienok nie je namieste vyhovieť návrhu poškodených osôb a dánskej vlády, ktorí nepredložili nijaký iný dôkaz
         spôsobilý podoprieť ich argumentáciu, podľa ktorej by tento rozsudok mohol viesť k riziku vážnych ťažkostí, ak by sa jeho
         účinky časovo neobmedzili, bez toho, aby bolo potrebné skúmať otázku, či dodávateľ má alebo nemá k dispozícii žalobu voči
         poškodenej osobe, ktorá bola predtým odškodnená, alebo otázku dobrej viery dotknutých osôb.

       O trovách
      54     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Smernica Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov
            o zodpovednosti za chybné výrobky sa má vykladať v tom zmysle, že:
      –       bráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého dodávateľ preberá nad rámec prípadov taxatívne uvedených v článku 3 ods. 3 smernice
            objektívnu zodpovednosť, ktorú smernica zavádza a pripisuje výrobcovi,
      –       nebráni vnútroštátnemu pravidlu, podľa ktorého je dodávateľ povinný prebrať v neobmedzenom rozsahu zodpovednosť za zavinenie
            výrobcu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: dánčina.