title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 5. júla 2012.#Michel Bourgès-Maunoury a Marie-Louise Heintz, vydatá Bourgès-Maunoury, proti Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal de grande instance de Chartres.#Výsady a imunity Európskych spoločenstiev – Oslobodenie príjmov vyplácaných Úniou od vnútroštátnych daní – Zohľadnenie príjmov vyplácaných Úniou pri výpočte hornej hranice dane z bohatstva.#Vec C-558/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 5. júla 2012 (
            *1
         )
      „Výsady a imunity Európskych spoločenstiev — Oslobodenie príjmov vyplácaných Úniou od vnútroštátnych daní — Zohľadnenie príjmov vyplácaných Úniou pri výpočte hornej hranice dane z bohatstva“
      Vo veci C-558/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal de grande instance de Chartres (Francúzsko) z 24. novembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 29. novembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Michel Bourgès-Maunoury,

         Marie-Louise Heintz, vydatá Bourgès-Maunoury,

      proti

         Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby (spravodajca),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. novembra 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               M. Bourgès-Maunoury a M.-L. Heintz, vydatá Bourgès-Maunoury, v zastúpení: T. Davidian, avocat,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a A. Adam, splnomocnení zástupcovia,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: J.-C. Halleux a M. Jacobs, splnomocnení zástupcovia,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a M. de Ree, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: F. Clotuche-Duvieusart, I. Martínez del Peral a R. Lyal, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. februára 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 druhého odseku protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev pripojeného k Zmluve o vytvorení spoločnej Rady a Komisie Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES 1967, 152, s. 13), a následne na základe Amsterdamskej zmluvy k Zmluve ES (ďalej len „protokol“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Bourgès-Maunoury a jeho manželkou pani Heintz na jednej strane a Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir (Daňové riaditeľstvo Eure-et-Loir) na druhej strane v súvislosti so zohľadnením príjmov vyplácaných Úniou pri výpočte hornej hranice dane z bohatstva (ďalej len „DZB“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 13 protokolu v znení platnom ku dňu, keď došlo k skutkovým okolnostiam vo veci samej, stanovuje:
               „Úradníci a ostatní zamestnanci spoločenstiev podliehajú v prospech spoločenstiev dani z platov, miezd a požitkov vyplácaných im spoločenstvami v súlade s podmienkami a postupmi stanovenými Radou na návrh Komisie.
               Sú vyňatí z vnútroštátnych daní z platov, miezd a požitkov vyplácaných spoločenstvami.“

         Francúzske právo

               4

               DZB, ktorá bola zavedená zákonom č. 88-1149 z 23. decembra 1988 o štátnom rozpočte na rok 1989 (JORF z 28. decembra 1988, s. 16320), bola upravená ustanoveniami článkov 885 A až 885 X všeobecného daňového zákonníka (ďalej len „VDZ“) v zneniach platných ku dňu, keď došlo k skutkovým okolnostiam vo veci samej.

               5

               Článok 885 A VDZ stanovoval:
               „Ak je hodnota ich majetku vyššia ako horná hranica prvej úrovne sadzby stanovenej v článku 885 U, ročnej dani z bohatstva podliehajú:

                        1.

                        Fyzické osoby s daňovým domicilom vo Francúzsku, ktoré vlastnia majetok nachádzajúci sa vo Francúzsku alebo mimo Francúzska.

                  …

                        2.

                        Fyzické osoby bez daňového domicilu vo Francúzsku, ktoré vlastnia majetok nachádzajúci sa vo Francúzsku.

                  Okrem prípadov stanovených v článku 6 ods. 4 písm. a) a b) sú manželia zdaňovaní spoločne.
               Podmienky zdanenia sa posudzujú každoročne k 1. januáru.
               …“

               6

               DZB obsahuje mechanizmus stanovenia hornej hranice opísaný v článku 885 Va VDZ. Tento článok znel takto:
               „[DZB] daňovníka s daňovým domicilom vo Francúzsku sa znižuje o rozdiel medzi celkovou výškou tejto dane a daní splatných vo Francúzsku a v zahraničí z príjmov a výnosov dosiahnutých v predchádzajúcom zdaňovacom období vypočítaných pred zahrnutím daňových kreditov a zrážkových daní, ktorých zaplatenie nepredstavuje konečné splnenie daňovej povinnosti na jednej strane a na druhej strane 85 % celkových príjmov znížených o náklady na podnikanie za predchádzajúce zdaňovacie obdobie po odpočítaní výlučne tých strát v jednotlivých kategóriách, ktorých započítanie dovoľuje článok 156 [VDZ], ako aj príjmov oslobodených od dane z príjmov dosiahnutých počas tohto istého obdobia vo Francúzsku alebo mimo Francúzska a výnosov podliehajúcich zrážkovej dani. Toto zníženie nesmie prekročiť sumu rovnajúcu sa 50 % sumy odvodov vyplývajúcich z uplatňovania článku 885 V, alebo, ak je táto suma vyššia, sumu dane zodpovedajúcej zdaniteľnému majetku rovnajúcemu sa hornej hranici tretej úrovne sadzby stanovenej v článku 885 U.
               Kapitálové zisky sa určujú bez ohľadu na prahové hodnoty, zníženia a zníženia základu dane stanovené týmto zákonníkom.
               Na účely uplatnenia prvého odseku v prípade, ak sa daň z príjmu uplatnila na príjmy osôb, ktorých majetok sa nezapočítava do vymeriavacieho základu [DZB] daňovníka, znižuje sa podľa percentuálneho podielu príjmu týchto osôb na celkovom príjme.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               7

               Pán Bourgès-Maunoury a pani Heintz sú bývalí úradníci Únie a na základe tohto postavenia poberajú príspevky z dôvodu definitívneho skončenia služobného pomeru alebo starobné dôchodky.

               8

               Keďže majú bydlisko vo Francúzsku a podliehajú DZB, pán Bourgès-Maunoury a pani Heintz podali svoje priznania DZB za roky 2002 až 2004, 2006 a 2007 bez toho, aby do všetkých svojich ostatných príjmov na účely výpočtu hornej hranice stanovenej v článku 885 Va VDZ zahrnuli aj príspevky a dôchodky vyplácané Úniou.

               9

               Keďže nepožiadali o uplatnenie hornej hranice DZB za rok 2005, podali 7. júla 2006 opravné daňové priznanie preto, aby sa na nich uplatnila táto horná hranica bez ohľadu na príjmy, ktoré sú im vyplácané Úniou.

               10

               Keďže Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir túto žiadosť zamietlo, pán Bourgès-Maunoury a pani Heintz 27. decembra 2006 napadli toto zamietavé rozhodnutie žalobou na Tribunal de grande instance de Chartres (Prvostupňový súd v Chartres). Na základe článku 24 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev tiež v tejto súvislosti požiadali o pomoc Komisie Európskych spoločenstiev, ktorá im bola priznaná rozhodnutím zo 6. marca 2007.

               11

               Rozsudkom z 10. októbra 2007 Tribunal de grande instance de Chartres zamietol návrh pána Bourgès-Maunoury a pani Heintz.

               12

               Rozsudkom z 27. novembra 2008 Cour d’appel de Versailles (Odvolací súd vo Versailles) zrušil uvedený rozsudok v rozsahu, v akom zamietol ich návrh týkajúci sa roku 2005.

               13

               Rozsudkom z 19. januára 2010 Cour de cassation zamietol odvolanie podané francúzskou daňovou správou proti uvedenému rozsudku Cour d’appel de Versailles.

               14

               Súčasne rozhodnutím z 1. septembra 2008 Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir uskutočnilo opravu výmeru DZB, ktorú mali zaplatiť pán Bourgès-Maunoury a pani Heintz za roky 2002 až 2004, 2006 a 2007 z dôvodu, že príjmy, ktoré im boli vyplatené Úniou, mali byť zohľadnené pri výpočte hornej hranice DZB.

               15

               Dňa 19. januára 2009 Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir vydalo voči manželom Bourgès-Maunoury dva platobné výmery na DZB dlžnú za uvedené roky. Sťažnosť proti týmto výmerom, ktorú títo manželia podali 4. februára 2009, bola zamietnutá rozhodnutím tohto riaditeľstva z 18. februára 2009.

               16

               Pán Bourgès-Maunoury a pani Heintz podali 16. apríla 2009 žalobu proti tomuto zamietavému rozhodnutiu na Tribunal de grande instance de Chartres, pričom sa odvolávali na vyššie uvedené rozsudky Cour d’appel de Versailles a Cour de cassation. Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir odpovedalo, že z judikatúry Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že oslobodenie od dane, ktoré sa priznáva úradníkom Únie, nemôže viesť k tomu, aby sa úradníci Únie považovali za osoby, ktoré nepoberajú nijaký príjem.

               17

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že článok 885 Va VDZ môže viesť len k zohľadneniu všetkých príjmov fyzickej osoby, vrátane príjmov pochádzajúcich od Únie, pri výpočte výšky zníženia DZB, takže táto daň bude vyššia, pokiaľ sa pri stanovovaní jej hornej hranice zohľadnia vnútroštátne príjmy fyzickej osoby a jej príjmy pochádzajúce od Spoločenstva.

               18

               Vnútroštátny súd navyše uvádza, že Cour de cassation vo svojom rozsudku uvedenom v bode 13 tohto rozsudku rozhodol, že cieľom článku 885 Va VDZ je nepriamo zdaniť príjmy žalobcov vo veci samej pochádzajúce od Spoločenstva.

               19

               Za týchto podmienok Tribunal de grande instance de Chartres, ktorý má pochybnosti o výklade článku 13 druhého odseku protokolu, rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bráni článok 13 druhý odsek kapitoly V protokolu… tomu, aby sa celkové príjmy daňovníka, vrátane príjmov pochádzajúcich od Spoločenstva, zohľadnili pri výpočte hornej hranice dane z bohatstva?“

         O prejudiciálnej otázke

               20

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 druhý odsek má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zohľadňuje príjmy vrátane dôchodkov a príspevkov z dôvodu definitívneho skončenia služobného pomeru vyplácané Úniou jej úradníkom a zamestnancom alebo jej bývalým úradníkom a bývalým zamestnancom pri stanovovaní hornej hranice takej dane, akou je DZB.

               21

               Pokiaľ ide o zásady, ktorých uplatnenie umožní odpovedať na položenú otázku, Súdny dvor v rozsudku zo 16. decembra 1960, Humblet/Belgicko, (6/60, Zb. s. 1125, 1156 a 1157) zdôraznil, že výlučne oslobodenie odmien vyplácaných Úniou od akejkoľvek vnútroštátnej dane umožní jej inštitúciám účinne uplatňovať ich výkonnú právomoc stanoviť skutočnú výšku príjmov ich úradníkov a že takáto právomoc by bola vylúčená, ak by si členské štáty zachovali právo zdaniť tieto príjmy podľa svojho vlastného daňového systému. Konštatovalo sa teda, že Zmluvy vynímajú odmeny vyplácané úradníkom Únie z daňovej suverenity členských štátov a že táto jej výhradná právomoc stanoviť skutočnú výšku príjmov jej úradníkov bola nevyhnutná nielen na účely posilnenia nezávislosti administratívnych pracovníkov Únie vo vzťahu k vnútroštátnej moci, ale aj na účely zaručenia rovnosti zaobchádzania s úradníkmi s rôznou štátnou príslušnosťou.

               22

               Protokol preto jasne rozlišuje medzi jednak vnútroštátnymi príjmami podliehajúcimi právomoci daňových správ členských štátov a jednak príjmami vyplácanými Úniou jej úradníkom a zamestnancom, ktoré, čo sa týka ich prípadného zdanenia, výhradne podliehajú jej právomoci. Toto rozdelenie jednotlivých daňových právomocí medzi členskými štátmi a Úniou vylučuje akékoľvek zdanenie, nielen priame, ale aj nepriame, zo strany členských štátov vo vzťahu k príjmom vyplácaným Úniou, ktoré nepodliehajú ich právomoci (rozsudky Humblet/Belgicko, už citovaný, s. 1158; z 24. februára 1988, Komisia/Belgicko, 260/86, Zb. s. 955, bod 10; z 22. marca 1990, Tither, C-333/88, Zb. s. I-1133, bod 12, a zo 14. októbra 1999, Vander Zwalmen a Massart, C-229/98, Zb. s. I-7113, bod 21).

               23

               Ako vyplýva z bodu 2 písm. a) výroku už citovaného rozsudku Humblet/Belgicko, Súdny dvor rozhodol, že článok 13 protokolu zakazuje členským štátom, aby vo vzťahu k úradníkovi alebo zamestnancovi Únie stanovili akékoľvek zdanenie, ktorého základom sú v celom rozsahu alebo v časti príjmy vyplácané Úniou.

               24

               V prejednávanej veci je situácia analogická situácii, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok Humblet/Belgicko, keďže rovnako dochádza k nepriamemu zdaneniu príjmov vyplácaných Úniou jej úradníkom a zamestnancom (pozri rozsudok Humblet/Belgicko, už citovaný, s. 1159).

               25

               Čo sa totiž týka takej právnej úpravy, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, je opodstatnené konštatovať, že zohľadnenie výšky príjmov vyplácaných Úniou pri výpočte hornej hranice 85 % celkových príjmov, ako je upravená v článku 885 Va VDZ, zvyšuje celkovú výšku príjmov daňovníka a v dôsledku toho maximálnu výšku zdanenia DZB, čo vedie k zvýšeniu konečnej sadzby zdanenia na úkor úradníka alebo zamestnanca Únie, ako to uviedol aj Cour d’appel de Versailles vo svojom rozsudku z 27. novembra 2008 uvedenom v bode 12 tohto rozsudku.

               26

               V dôsledku toho uplatnenie článku 885 Va VDZ vedie k takému zdaneniu daňovníkov, ktorého dôsledkom je nepriame zdanenie ich príjmov vyplácaných Úniou, ako to konštatoval Cour de cassation vo svojom rozsudku uvedenom v bode 13 tohto rozsudku.

               27

               Okolnosť, na ktorú sa odvoláva Direction des services fiscaux d’Eure-et-Loir v spore vo veci samej, že príjmy vyplácané Úniou sa nezohľadňujú pri stanovovaní základu dane, ale len v rámci mechanizmu stanovenia hornej hranice DZB, nemôže túto analýzu vyvrátiť.

               28

               Výber vnútroštátnej dane, akou je DZB, pri ktorom sa na účely stanovenia jej konečnej výšky zohľadňujú príjmy vyplácané Úniou, ktoré sú oslobodené od vnútroštátnych daní, predstavuje nepriame zdanenie týchto príjmov v rozpore s článkom 13 druhým odsekom protokolu.

               29

               Rovnako okolnosť, že mechanizmu stanovenia hornej hranice DZB slúži na obmedzenie jej konfiškačného účinku a zhodnotenie skutočnej schopnosti zaplatiť daň, nemôže umožniť nepriame zdanenie príjmov vyplácaných Úniou jej úradníkom a zamestnancom v rozpore s článkom 13 druhým odsekom protokolu.

               30

               V záujme právnej istoty treba konštatovať, že keďže príjmy vyplácané Úniou a podliehajúce jej daniam nemôžu byť členským štátom zdaňované ani priamo, ani nepriamo, pričom sú vyňaté z daňovej suverenity členských štátov, osoba majúca takéto príjmy je taktiež zbavená akejkoľvek povinnosti priznávať ich výšku orgánom členského štátu.

               31

               Nakoniec treba uviesť, že členský štát môže upraviť mechanizmus stanovenia hornej hranice takej dane, akou je DZB, len pokiaľ tento mechanizmus rešpektuje právo Únie a najmä článok 13 protokolu.

               32

               Na položenú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 13 druhý odsek protokolu sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zohľadňuje príjmy vrátane dôchodkov a príspevkov z dôvodu definitívneho skončenia služobného pomeru vyplácané Úniou jej úradníkom a zamestnancom alebo jej bývalým úradníkom a bývalým zamestnancom pri stanovovaní hornej hranice takej dane, akou je DZB.

         O trovách

               33

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 13 druhý odsek protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev pôvodne pripojeného k Zmluve o vytvorení spoločnej Rady a Komisie Európskych spoločenstiev a následne na základe Amsterdamskej zmluvy k Zmluve ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá zohľadňuje príjmy vrátane dôchodkov a príspevkov z dôvodu definitívneho skončenia služobného pomeru vyplácané Európskou úniou jej úradníkom a zamestnancom alebo jej bývalým úradníkom a bývalým zamestnancom pri stanovovaní hornej hranice takej dane, akou je daň z bohatstva.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. mája 2008.#Eurohypo AG proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec C-304/06 P.

text:
      Vec C‑304/06 P
      Eurohypo AG
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Článok 7 ods. 1 písm. b) – Slovná ochranná známka EUROHYPO – Absolútny dôvod zamietnutia zápisu – Ochranná známka, ktorá nemá rozlišovaciu spôsobilosť“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Samostatné
            preskúmanie rozličných dôvodov zamietnutia – Výklad dôvodov zamietnutia s prihliadnutím na všeobecný záujem, ktorý je základom
            každého z nich – Posúdenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky iba na základe analýzy opisného charakteru ochrannej
            známky
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b) a c)]
      2.        Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)]
      1.        Hoci existuje určité prekrývanie pôsobností niektorých absolútnych dôvodov zamietnutia zápisu ochrannej známky uvedených v článku 7
         ods. 1 písm. b) až d) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, nič to však nemení na skutočnosti, že podľa ustálenej
         judikatúry každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedený v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 je nezávislý od ostatných a vyžaduje
         samostatné preskúmanie. Uvedené dôvody zamietnutia je okrem toho potrebné vykladať s ohľadom na všeobecný záujem, ktorý je
         základom každého z nich, a všeobecný záujem zohľadnený pri skúmaní každého z týchto dôvodov môže, dokonca musí odrážať rozličné
         úvahy podľa dôvodov predmetného zamietnutia.

      V tejto súvislosti pojem všeobecný záujem, ktorý tvorí základ článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, je neoddeliteľný
         od základnej funkcie ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému používateľovi totožnosť pôvodu tovaru
         alebo služby označených ochrannou známkou, ktorá mu umožní odlíšiť tento tovar alebo túto službu bez možnej zámeny od tovarov
         alebo služieb iného pôvodu.

      Rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky teda nemožno posudzovať tak, že sa preskúma len opisná povaha ochrannej známky v zmysle
         článku 7 ods. 1 písm. c), bez akéhokoľvek samostatného preskúmania dôvodu zamietnutia uvedeného v článku 7 ods. 1 písm. b).
         Takáto analýza totiž opomína zohľadniť najmä všeobecný záujem, ktorý chráni práve toto posledné uvedené ustanovenie, a to
         zaručiť totožnosť pôvodu tovaru alebo služby označených ochrannou známkou.

      Okrem toho hoci kritérium, podľa ktorého ochranná známka zložená z opisných prvkov môže byť spôsobilá na zápis, ak sa dané
         slovo začalo používať v bežnom jazyku a nadobudlo význam sebe vlastný, je relevantné v rámci uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. c)
         nariadenia č. 40/94, nie je kritériom, na základe ktorého by sa malo vykladať písm. b) tohto ustanovenia. Zatiaľ čo uvedené
         kritérium totiž umožňuje vylúčiť použitie ochrannej známky na opísanie tovaru alebo služby, neumožňuje stanoviť, či ochranná
         známka môže zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému používateľovi totožnosť pôvodu tovaru alebo služby, ktoré sú ňou označené.

      (pozri body 54 – 56, 58, 59, 61, 62)
      2.        Slovné označenie EUROHYPO, ktorého zápis ako ochrannej známky Spoločenstva sa navrhuje pre oblasť „finančníctva; peňažných
         záležitostí; záležitostí súvisiacich s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie“ patriacu do triedy 36 v zmysle Niceskej
         dohody, nemá rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k dotknutým službám v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
         o ochrannej známke spoločenstva.

      Priemerný germanofónny spotrebiteľ totiž chápe v oblasti vymedzenej prihláškou ochrannej známky slovné označenie „EUROHYPO“
         ako označenie odkazujúce ako celok a všeobecným spôsobom na finančné služby, ktoré vyžadujú zabezpečenie nehnuteľnosťami,
         a predovšetkým hypotekárne pôžičky poskytované v peňažnej mene Európskej hospodárskej a menovej únie. Navyše žiadny ďalší
         prvok neumožňuje domnievať sa, že by kombinácia bežných a obvyklých prvkov „EURO“ a „HYPO“ bola neobvyklá, alebo mala vlastný
         význam, ktorý vo vedomí príslušnej skupiny verejnosti odlíši služby navrhovateľa od služieb s iným obchodným pôvodom. Príslušná
         skupina verejnosti preto vníma dotknutú ochrannú známku ako informáciu o povahe služieb, ktoré označuje, a nie ako informáciu
         o pôvode dotknutých služieb.

      (pozri body 68, 69)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 8. mája 2008 (*)

      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Článok 7 ods. 1 písm. b) – Slovná ochranná známka EUROHYPO – Absolútny dôvod zamietnutia zápisu – Ochranná známka, ktorá nemá rozlišovaciu spôsobilosť“
      Vo veci C‑304/06 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 13. júla 2006,
      Eurohypo AG, so sídlom v Eschborn (Nemecko), v zastúpení: C. Rohnke a M. Kloth, Rechtsanwälte, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      odvolateľ,
      ďalší účastník konania:
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: G. Schneider a J. Weberndörfer, splnomocnení zástupcovia,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: J. Swedenborg, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. októbra 2007,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 8. novembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojím odvolaním navrhuje spoločnosť Eurohypo AG (ďalej len „odvolateľ) zrušiť rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev
         z 3. mája 2006, Eurohypo/ÚHVT (EUROHYPO) (T‑439/04, Zb. s. II‑1269, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa
         zamietol jej žalobu proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky
         a vzory) (ÚHVT) zo 6. augusta 2004 (vec R 829/2002-4, ďalej len „sporné rozhodnutie“).

      2        Napadnutým rozhodnutím zamietol ÚHVT prihlášku slovného označenia „EUROHYPO“ ako ochrannej známky Spoločenstva pre služby
         zaradené do triedy 36 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957
         v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „Niceská dohoda“), pričom táto trieda zodpovedá tomuto opisu: „finančníctvo; peňažné
         záležitosti; záležitosti súvisiace s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie…“.

       Právny rámec
      3        Článok 7 nariadenia (ES) č. 40/94 Rady z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim.
         vyd. 17/001, s. 146), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 3288/94 z 22. decembra 1994 (Ú. v. ES L 349, s. 83; Mim.
         vyd. 17/001, s. 185, ďalej len „nariadenie č. 40/94“) stanovuje:

      „1.      Do registra sa nezapíšu:
      …
      b)      ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť;
      c)      ochranné známky, ktoré pozostávajú výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality,
         množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných
         charakteristík tovarov alebo služieb;

      d)      ochranné známky, ktoré pozostávajú výlučne z označení a [alebo – neoficiálny preklad] údajov, ktoré sa stali obvyklými v bežnom jazyku, alebo v dobrej viere a používaných obchodných zvyklostiach [alebo v zaužívaných
         poctivých obchodných zvyklostiach – neoficiálny preklad];

      …
      2.      Odsek 1 sa bude uplatňovať napriek skutočnosti, že dôvody na zamietnutie existujú iba v časti spoločenstva.
      …“
      4        Článok 38 ods. 1 nariadenia č. 40/94 stanovuje:

      „Ak, na základe článku 7, je ochranná známka nespôsobilá na zápis vzhľadom na niektoré alebo všetky tovary alebo služby, na
         ktoré sa vzťahuje prihláška ochrannej známky spoločenstva, prihláška sa vzhľadom na tieto tovary alebo služby zamietne.“

      5        Článok 74 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 40/94 stanovuje:

      „V priebehu konaní pred úradom preskúma úrad fakty na základe vlastnej iniciatívy;…[V konaniach pred úradom preskúma úrad
         skutočnosti ex offo – neoficiálny preklad].“

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      6        Dňa 30. apríla 2002 podal odvolateľ na ÚHVT prihlášku slovného označenia „EUROHYPO“ pre služby zaradené do triedy 36 v zmysle
         Niceskej dohody a zodpovedajúce tomuto opisu:

      „Finančníctvo; peňažné záležitosti; záležitosti súvisiace s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie; finančné analýzy,
         investičné obchody; poisťovníctvo“.

      7        Táto prihláška bola zamietnutá rozhodnutím prieskumovej pracovníčky ÚHVT z 30. augusta 2002 na základe článku 7 ods. 1 písm. b)
         a c), ako aj článku 7 ods. 2 nariadenia č. 40/94, pričom odvolateľ sa proti nemu odvolal na ÚHVT.

      8        Sporným rozhodnutím ÚHVT čiastočne vyhovel odvolaniu a zrušil rozhodnutie prieskumovej pracovníčky v rozsahu, v akom sa týkalo
         služieb „finančných analýz; investičných obchodov; poisťovníctva“.

      9        Odvolanie však bolo zamietnuté v rozsahu, v akom sa týkalo ostatných služieb triedy 36, teda „finančníctva; peňažných záležitostí;
         záležitostí súvisiacich s nehnuteľnosťami; finančných služieb; financovania“.

      10      ÚHVT sa v podstate domnieval, že prvky „EURO“ a „HYPO“ obsahujú údaj, na základe ktorého sa dá priamo pochopiť povaha piatich
         vyššie uvedených služieb, a že spojením dvoch prvkov do jedného slova sa ochranná známka nestane menej opisná. Preto považoval
         slovné označenie EUROHYPO za opisné pre „finančníctvo; peňažné záležitosti; záležitosti súvisiace s nehnuteľnosťami; finančné
         služby; financovanie“, teda za označenie, ktoré z toho dôvodu nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94, prinajmenšom v nemecky hovoriacich štátoch, čo je dostatočné na odôvodnenie odmietnutia ochrany podľa
         článku 7 ods. 2 tohto nariadenia.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      11      Dňa 5. novembra 2004 podal odvolateľ na Súd prvého stupňa žalobu o neplatnosť, ktorou sa domáhal zrušiť sporné rozhodnutie.
         Na podporu svojej žaloby uviedol dva dôvody, pričom jeden bol založený na porušení článku 74 ods. 1 prvej vety nariadenia
         a druhý na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      12      Svojím prvým dôvodom založeným na určitom porušení článku 74 ods. 1 prvej vety nariadenia č. 40/94 odvolateľ tvrdil, že ÚHVT
         nepreskúmal dostatočne spôsob, akým verejnosť vníma slovné označenia „EUROHYPO“.

      13      Súd prvého stupňa zamietol tento dôvod, pričom v bode 20 napadnutého rozsudku uviedol:

      „… skutočnosť, že odvolací senát, keďže dosiahol dostatočný stupeň presvedčenia, pokiaľ ide o opisný charakter prvkov ‚EURO‘
         a ‚HYPO‘ a výrazu ‚EUROHYPO‘ na zamietnutie zápisu, sa rozhodol už neuskutočniť dodatočné vyhľadávanie, nie je v rozpore s článkom
         74 ods. 1 prvou vetou nariadenia č. 40/94“.

      14      Svojím druhým dôvodom odvolateľ namietal porušenie článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 v rozsahu, v akom sa štvrtý
         odvolací senát ÚHVT domnieval, že slovné označenie „EUROHYPO“ má opisný charakter vo vzťahu k predmetným finančným službám.

      15      Čo sa odôvodnenia sporného rozhodnutia týka, Súd prvého stupňa najskôr v bodoch 41, 43 a 44 napadnutého rozsudku uviedol:

      „41      Treba zdôrazniť, že v rozpore s tým, čo tvrdí ÚHVT, z bodu 12 a nasledujúcich [sporného] rozhodnutia vyplýva, že rozhodnutie
         o zamietnutí prihlášky na zápis slovného spojenia EUROHYPO pre služby ‚finančníctva; peňažných záležitostí; záležitostí súvisiacich
         s nehnuteľnosťami; finančných služieb; financovania‘ sa týkajú výlučne článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Analýza
         vykonaná v bodoch 13 až 16, na ktorej sa zakladá rozhodnutie o zamietnutí, sa týka opisnej povahy slovného označenia EUROHYPO.

      …
      43      Rozsah uplatňovania jednotlivých dôvodov formulovaných v písm. b) až d) uvedeného ustanovenia sa však evidentne prekrýva…
      44      Z judikatúry Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa tiež vyplýva, že slovná ochranná známka, ktorá popisuje vlastnosti príslušných
         tovarov alebo služieb v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, nemá jednoznačne z tohto dôvodu voči týmto tovarom
         alebo službám rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia…“

      16      Súd prvého stupňa teda v bode 45 napadnutého rozsudku uviedol, že… „posúdenie zákonnosti [sporného] rozhodnutia [zahŕňa] aj
         overenie, či odvolací senát preukázal, že slovné označenie EUROHYPO opisovalo služby ‚finančníctva; peňažných záležitostí;
         záležitostí súvisiacich s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie‘ patriace do triedy 36. Ak by to tak bolo, zamietnutie
         zápisu vychádza zo správneho uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 takisto, ako vychádza zo správneho uplatnenia
         článku 7 ods. 1 písm. c) toho istého nariadenia, a [sporné] rozhodnutie musí byť potvrdené…“.

      17      Súd prvého stupňa potom preskúmal, či slovné označenie „EUROHYPO“ bolo opisné vo vzťahu k dotknutým službám.

      18      V prvom rade sa Súd prvého stupňa v bodoch 51 a 52 napadnutého rozsudku domnieval, že ÚHVT správne rozhodol, že samostatné
         prvky „EURO“ a „HYPO“ sú opisné vo vzťahu k dotknutým službám.

      19      V druhom rade Súd prvého stupňa preskúmal, či okrem prvkov tvoriacich označenie „EUROHYPO“, ktoré majú opisnú povahu, má opisnú
         povahu aj zložené slovo. V bode 55 napadnutého rozsudku na túto otázku odpovedal kladne z týchto dôvodov:

      „55      V prejednávanej veci je na jednej strane slovné označenie EUROHYPO jednoduchou kombináciou dvoch popisných prvkov, ktorá nevytvára
         dojem dostatočne vzdialený od dojmu vytvoreného jednoduchým spojením údajov vyplývajúcich z prvkov, ktoré ho tvoria, na to,
         aby prevyšoval súhrn týchto prvkov. Na druhej strane žalobca nepreukázal, že zložené slovo sa začalo používať v bežnom jazyku
         a nadobudlo význam sebe vlastný. Naopak tvrdí, že slovné označenie EUROHYPO sa nezačalo bežne používať v nemeckom jazyku na
         popísanie finančných služieb.“

      20      Okrem toho Súd prvého stupňa v bode 56 napadnutého rozsudku rozhodol, že v prejednávanej veci nemožno prevziať riešenie vyvodené
         v rozsudku Súdneho dvora z 20. septembra 2001, Procter & Gamble/ÚHVT, nazvaného „Baby-dry“ (C‑383/99 P, Zb. s. I‑6251), pretože:

      „syntagma v spomenutej veci je slovný nápad, ktorý má neobvyklú štruktúru, čo nie je prípad slovného označenia EUROHYPO.“
      21      V dôsledku toho Súd prvého stupňa v bode 57 napadnutého rozsudku rozhodol:

      „Odvolací senát sa… v súlade s právom domnieval, že slovné označenie EUROHYPO opisuje služby ‚finančníctvo; peňažné záležitosti;
         záležitosti súvisiace s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie‘ zahrnuté v triede 36 a z tohto dôvodu nemá rozlišovaciu
         spôsobilosť. Z uvedeného vyplýva, že v súlade s tým, čo je uvedené v bode 45 vyššie, netreba preskúmať, či odvolací senát
         uviedol iné dôvody na to, aby sa bolo možné domnievať, že navrhované označenie nemá rozlišovaciu spôsobilosť.“

      22      Napokon Súd prvého stupňa v bode 58 napadnutého rozsudku považoval výhradu vyvodenú z intenzívneho používania ochrannej známky
         za neprípustnú, pretože bola po prvýkrát predložená až pred Súdom prvého stupňa.

      23      Preto Súd prvého stupňa zamietol žalobu v celom rozsahu.

       Návrhy účastníkov konania
      24      V odvolaní odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        zrušil sporné rozhodnutie,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      25      ÚHVT navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.

       O odvolaní
      26      Odvolateľ na podporu svojho odvolania uvádza dva dôvody, pričom prvý je založený na porušení článku 74 ods. 1 prvej vety nariadenia
         č. 40/94 a druhý na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

       O prvom odvolacom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      27      Svojím prvým dôvodom odvolateľ tvrdí, že článok 74 ods. 1 prvá veta nariadenia č. 40/94 ukladá ÚHVT vykonávať dôkladné preskúmanie,
         aby s určitosťou zistil, či existujú dôvody na zamietnutie zápisu. V tejto veci sa však ÚHVT obmedzil na posúdenie opisnej
         povahy samostatných prvkov „EURO“ a „HYPO“ bez toho, aby uviedol skutkové zistenia týkajúce sa slovnej ochrannej známky EUROHYPO
         posúdenej ako celok.

      28      Okrem toho odvolateľ ÚHVT vytýka, že uskutočnil na internete vyhľadávania týkajúce sa ochrannej známky EUROHYPO a že vedome
         zatajil ich výsledky, keďže neumožňovali preukázať, že táto ochranná známka bola použitá opisným spôsobom. ÚHVT takýmto konaním
         skreslil skutkové okolnosti.

      29      Súd prvého stupňa sa preto dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že neexistencia zmienky o vyhľadávaní na
         internete týkajúca sa opisnej povahy ochrannej známky EUROHYPO v odôvodnení sporného rozhodnutia nebola v rozpore s článkom
         74 ods. 1 prvou vetou nariadenia č. 40/94.

      30      ÚHVT namieta, že nie je viazaný striktnými dôkaznými požiadavkami. Uplatnením zásady voľného hodnotenia dôkazov môže rozhodnúť
         na základe svojho presvedčenia, či považuje nejakú skutočnosť za dokázanú. Preto, ak sa domnieval, že má už dostatok informácií
         na prijatie rozhodnutia, nie je povinný vykonať ďalšie vyšetrovania a analýzy.

      31      ÚHVT navyše zdôrazňuje, že opisné používanie novo vytvoreného výrazu nie je relevantným kritériom na použitie článku 7 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94, a teda odvolaciemu senátu nemôže byť vytýkané, že ho nespomenul.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      32      V prvom rade treba konštatovať, že hoci sa odvolateľ prvým dôvodom formálne dovoláva nesprávneho právneho posúdenia, v skutočnosti
         sa snaží spochybniť posúdenie skutkového stavu vykonané Súdom prvého stupňa a najmä napadnúť dôkaznú hodnotu niektorých skutočností,
         ktoré ho doviedli k rozhodnutiu, že ÚHVT nebol povinný vykonávať ďalšie skúmanie, keďže dosiahol dostatočný stupeň presvedčenia
         týkajúci sa opisnej povahy prvkov „EURO“ a „HYPO“ a výrazu EUROHYPO.

      33      Pritom z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že Súdny dvor nemá právomoc zisťovať skutkový stav a v zásade ani nemôže
         preskúmavať dôkazy, ktoré Súd prvého stupňa považoval za preukazujúce vo vzťahu k týmto skutočnostiam. Keďže tieto dôkazy
         boli získané v súlade s právom a boli rešpektované všeobecné zásady práva a procesné pravidlá v oblasti dôkazných prostriedkov,
         prináleží iba Súdu prvého stupňa posúdiť hodnotu dôkazov, ktoré mu boli predložené. Toto posúdenie teda nepredstavuje s výnimkou
         skreslenia týchto dôkazov právnu otázku predloženú na preskúmanie Súdnym dvorom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. decembra
         1998 Baustahlgewebe/Komisia, C‑185/95 P, Zb. s. I‑8417, bod 24; zo 14. júla 2005, Rica Foods/Komisia, C‑40/03 P, Zb. s. I‑6811,
         bod 60, a zo 6. apríla 2006, General Motors/Komisia, C‑551/03 P, Zb. s. I‑3173, bod 52).

      34      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že k skresleniu dôkazov dochádza vtedy, keď sa posúdenie existujúcich dôkazov javí
         ako zjavne nesprávne i bez toho, aby bolo nevyhnutné skúmať nové dôkazy (rozsudky z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada, C‑229/05 P,
         Zb. s. I‑439, bod 37, ako aj z 18. júla 2007, Industrias Químicas del Vallés/Komisia, C‑326/05 P, Zb. s. I‑6557, bod 60).

      35      Na tomto mieste treba uviesť, že v rámci tohto dôvodu odvolateľ napadol len analýzu skutkových okolností, ktorú v spornom
         rozhodnutí vykonal ÚHVT, a najmä údajne neúplnú povahu tejto analýzy. Naopak, nepreukázal a ani len netvrdil, že Súd prvého
         stupňa vykonal zjavne nesprávne posúdenie dôkazov.

      36      Preto je prvý dôvod potrebné vyhlásiť za neprípustný.

       O druhom dôvode
      37      Vo svojom druhom dôvode odvolateľ uvádza, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku
         7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Tento dôvod sa delí na tri samostatné časti.

      38      Prvou časťou tohto dôvodu odvolateľ Súdu prvého stupňa vytýka, že nezohľadnil celkový dojem, ktorý vytvára ochranná známka
         EUROHYPO. V rámci druhej časti tvrdí, že Súd prvého stupňa nesprávne vyložil kritériá zamietnutia zápisu uvedené v článku
         7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94. Čo sa nakoniec týka tretej časti, odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa nesprávne
         uplatnil zásady stanovené v už citovanom rozsudku Baby-dry.

       O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
      –       Argumentácia účastníkov konania
      39      Podľa odvolateľa Súd prvého stupňa analyzoval opisný charakter prvkov „euro“ a „hypo“ iba oddelene, pričom len subsidiárne preskúmal celkový dojem vyvolaný ochrannou známkou. Súd prvého stupňa svoje rozhodnutie
         v napadnutom rozsudku založil na predpoklade, že ak sú prvky, z ktorých pozostáva zložená ochranná známka opisné, ochranná
         známka je v zásade tiež ako celok opisná.

      40      ÚHVT túto argumentáciu odvolateľa odmieta a tvrdí, že Súd prvého stupňa venoval časť svojho odôvodnenia presne priamemu a špecifickému
         posúdeniu rozlišovacej spôsobilosti kombinovanej ochrannej známky ako celku a svoje rozhodnutie nezaložil len na predpoklade.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      41      Pokiaľ ide o takú kombinovanú ochrannú známku ako v tejto veci, skúmanie jej rozlišovacej spôsobilosti sa nemôže obmedziť
         na posúdenie každého z jej výrazov alebo prvkov samostatne, ale musí byť v každom prípade založené na celkovom vnímaní tejto
         ochrannej známky príslušnou skupinou verejnosti a nie na predpoklade, že prvky, ktoré jednotlivo nemajú rozlišovaciu spôsobilosť,
         nemôžu túto spôsobilosť nadobudnúť ani v prípade, ak sú skombinované (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. septembra 2004,
         SAT.1/ÚHVT, C‑329/02 P, Zb. s. I‑8317, bod 35). Samotná skutočnosť, že každý z týchto prvkov posudzovaný samostatne nemá rozlišovaciu
         spôsobilosť, totiž nevylučuje, že rozlišovaciu spôsobilosť môže mať ich kombinácia (rozsudok z 15. septembra 2005, BioID/ÚHVT,
         C‑37/03 P, Zb. s. I‑7975, bod 29).

      42      V bode 54 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa pritom správne rozhodol, že na účely posúdenia opisnej povahy zloženej ochrannej
         známky treba preskúmať nielen jednotlivé prvky, z ktorých sa skladá, ale aj ochrannú známku ako celok.

      43      Iste, v tom istom bode 54 Súd prvého stupňa ďalej potvrdil, že ochranná známka tvorená slovom zloženým z prvkov, z ktorých
         každý opisuje vlastnosti tovarov alebo služieb, pre ktoré je podaná prihláška, sama opisuje vlastnosti týchto tovarov alebo
         služieb.

      44      Toto konštatovanie však neovplyvnilo posúdenie tejto otázky Súdom prvého stupňa, pretože tento súd sa neobmedzil na subsidiárne
         skúmanie dojmu vyvolávaného prihlasovanou ochrannou známkou ako celkom, ale venoval časť svojho odôvodnenia, ktorá sa týkala
         kombinovanej ochrannej známky, posúdeniu opisnej povahy označenia ako celku.

      45      V bode 55 napadnutého rozhodnutia totiž Súd prvého stupňa rozhodol, že ochranná známka nevytvára dojem dostatočne vzdialený
         od dojmu vytvoreného jednoduchým spojením prvkov, ktoré ho tvoria, na to, aby prevyšoval súhrn týchto prvkov, a že odvolateľ
         nepreukázal, že zložené slovo sa začalo používať v bežnom jazyku a nadobudlo význam sebe vlastný.

      46      Okrem toho v bode 56 tohto rozsudku Súd prvého stupňa preskúmal, či dotknutá ochranná známka predstavuje slovný nápad, ktorý
         má neobvyklú štruktúru, pričom dospel k záveru, že to tak nie je.

      47      Napokon v bode 57 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že ochranná známka „EUROHYPO“ posúdená ako celok, je opisná
         vo vzťahu k dotknutým službám.

      48      Preto nemožno Súdu prvého stupňa vytýkať, že neoveril, či ochranná známka posúdená ako celok bola, alebo nebola opisnej povahy,
         alebo že to preskúmal len subsidiárne.

      49      Z toho vyplýva, že prvá časť druhého odvolacieho dôvodu musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

       O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu
      –       Argumentácia účastníkov konania
      50      Odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa nesprávne uplatnil na preskúmanie vykonané podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 kritérium, ktoré je relevantné len na účely uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia. Súd prvého stupňa
         sa totiž domnieval, že ochranná známka zložená z opisných prvkov je spôsobilá na zápis, ak sa dané slovo začalo používať v bežnom
         jazyku a nadobudlo význam sebe vlastný, pričom podľa odvolateľa je toto kritérium relevantné len v rámci uplatnenia článku
         7 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia.

      51      Odvolateľ navyše zdôrazňuje, že aj keď je pravda, že existuje prekrývanie rozsahu pôsobnosti dôvodov uvedených v písm. b)
         až d) článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94, nezbavuje to Súd prvého stupňa povinnosti vykladať autonómnym spôsobom dôvody zamietnutia
         s prihliadnutím na rôzne ciele všeobecného záujmu, ktorý je sledovaný každou z týchto noriem.

      52      ÚHVT na tieto tvrdenia odpovedá, že rozsah pôsobnosti ustanovení článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia 40/94 sa prekrýva
         a z tohto dôvodu sa na opisné označenie takto bežne vzťahuje rozsah pôsobnosti obidvoch noriem.

      53      Podľa ÚHVT skutočnosť, že dotknuté normy sledujú odlišné všeobecné záujmy nespôsobuje rozdielny výklad pojmu opisná povaha
         podľa dotknutej právnej normy. Preto sa Súd prvého stupňa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia v rámci výkladu článku
         7 ods. 1 písm. b) daného nariadenia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      54      V prvom rade treba pripomenúť, že hoci Súdny dvor už mal príležitosť poukázať na určité prekrývanie pôsobností niektorých
         absolútnych dôvodov zamietnutia zápisu ochrannej známky uvedených v článku 7 ods. 1 písm. b) až d) nariadenia č. 40/94 [pozri
         analogicky, čo sa týka rovnakých ustanovení článku 3 ods. 1 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92), rozsudky
         z 12. februára 2004, a Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Zb. s. I‑1619, bod 67, a Campina Melkunie, C‑265/00, Zb. s. I‑1699,
         bod 18], nič to však nemení na skutočnosti, že podľa ustálenej judikatúry každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedený v článku
         7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 je nezávislý od ostatných a vyžaduje samostatné preskúmanie (pozri rozsudky z 29. apríla 2004,
         Henkel/ÚHVT, C‑456/01 P a C‑457/01 P, Zb. s. I‑5089, bod 45; z 21. októbra 2004, ÚHVT/Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Zb. s. I‑10031,
         bod 39, ako aj z 12. januára 2006, Deutsche SiSi‑Werke/ÚHVT, C‑173/04 P, Zb. s. I‑551, bod 59).

      55      Súdny dvor mal rovnako už príležitosť spresniť, že uvedené dôvody zamietnutia je potrebné vykladať s ohľadom na všeobecný
         záujem, ktorý je základom každého z nich. Všeobecný záujem zohľadnený pri skúmaní každého z týchto dôvodov môže, dokonca musí
         odrážať rozličné úvahy podľa dôvodov predmetného zamietnutia (rozsudky Henkel/ÚHVT, už citovaný, body 45 a 46; SAT.1/ÚHVT,
         už citovaný, bod 25, ako aj BioID/ÚHVT, už citovaný, bod 59).

      56      V tejto súvislosti treba uviesť, že pojem všeobecný záujem, ktorý tvorí základ článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94,
         je neoddeliteľný od základnej funkcie ochrannej známky, ktorou je zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému používateľovi totožnosť
         pôvodu tovaru alebo služby označených ochrannou známkou, ktorá mu umožní odlíšiť tento tovar alebo túto službu bez možnej
         zámeny od tovarov alebo služieb iného pôvodu (rozsudky SAT.1/ÚHVT, už citovaný, body 23 a 27, ako aj BioID/ÚHVT, už citovaný,
         bod 60).

      57      V tejto veci úvahy Súdu prvého stupňa vychádzajú z nesprávneho výkladu zásad pripomenutých v bodoch 54 až 56 tohto rozsudku.

      58      Treba totiž zdôrazniť, že z bodov 45, 54, 55 a 57 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa posúdil rozlišovaciu
         spôsobilosť ochrannej známky „EUROHYPO“ tak, že preskúmal len jej opisnú povahu v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia
         č. 40/94. V dôsledku toho uvedený rozsudok neobsahuje nijaké samostatné preskúmanie dôvodu zamietnutia uvedeného v článku
         7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, na základe ktorého však Súd prvého stupňa zamietol druhý žalobný dôvod predložený proti
         spornému rozhodnutiu v prvostupňovom konaní.

      59      Súd prvého stupňa takto preskúmal ochrannú známku EUROHYPO, pričom opomenul zohľadniť najmä všeobecný záujem, ktorý chráni
         práve článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, a to zaručiť totožnosť pôvodu tovaru alebo služby označených ochrannou
         známkou.

      60      Navyše Súd prvého stupňa v rámci tohto preskúmania použil nesprávne kritérium na posúdenie, či dotknutá ochranná známka môže
         byť zapísaná.

      61      Podľa tohto kritéria je ochranná známka zložená z opisných prvkov spôsobilá na zápis, ak sa dané slovo začalo používať v bežnom
         jazyku a nadobudlo význam sebe vlastný. Aj keď toto kritérium je relevantné len v rámci uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. c)
         nariadenia č. 40/94, nie je kritériom, na základe ktorého by sa malo vykladať písm. b) tohto ustanovenia.

      62      Hoci uvedené kritérium umožňuje vylúčiť použitie ochrannej známky na opísanie tovaru alebo služby, neumožňuje stanoviť, či
         ochranná známka môže zaručiť spotrebiteľovi alebo konečnému používateľovi totožnosť pôvodu tovaru alebo služby, ktoré sú ňou
         označené.

      63      Za týchto okolností odvolateľ dôvodne tvrdí, že v napadnutom rozsudku došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu pri výklade článku
         7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      64      Z uvedeného vyplýva, že bez toho, aby bolo potrebné preskúmať tretiu časť druhého odvolacieho dôvodu, napadnutý rozsudok musí
         byť zrušený v rozsahu, v akom Súd prvého stupňa rozhodol, že štvrtý odvolací senát ÚHVT neporušil článok 7 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94, keď sporným rozhodnutím odmietol zapísať ako ochrannú známku Spoločenstva spojenie „EUROHYPO“ pre služby
         „finančníctvo; peňažné záležitosti; záležitosti súvisiace s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie…“ zaradené do triedy
         36 v zmysle Niceskej dohody.

       O žalobe pred Súdom prvého stupňa
      65      Podľa článku 61 prvého odseku druhej vety Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Súdu prvého
         stupňa sám vydať konečný rozsudok, ak to stav konania dovoľuje. Tak je to v prípade prejednávanej veci.

      66      Na úvod treba uviesť, že ako vyplýva z bodu 56 tohto rozsudku, rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky v zmysle článku 7
         ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 znamená, že táto ochranná známka je spôsobilá identifikovať výrobok, pre ktorý sa zápis
         žiada, ako výrobok pochádzajúci od určitého podniku, a teda odlíšiť tento výrobok od výrobkov iných podnikov (rozsudok Henkel/ÚHVT,
         už citovaný, bod 34 a citovaná judikatúra).

      67      V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že táto rozlišovacia spôsobilosť sa musí posudzovať na jednej strane vo
         vzťahu k výrobkom a službám, pre ktoré sa zápis žiada, a na druhej strane vo vzťahu k tomu, ako tieto výrobky vníma príslušná
         skupina verejnosti (rozsudky z 29. apríla 2004, Procter & Gamble/ÚHVT, C‑473/01 P a C‑474/01 P, Zb. s. I‑5173, bod 33, ako
         aj z 22. júna 2006, Storck/ÚHVT, C‑25/05 P, Zb. s. I‑5719, bod 25).

      68      V tejto veci treba konštatovať, ako odvolací senát v spornom rozhodnutí uviedol, pričom odvolateľ to nenapadol, že predmetné
         služby sú určené všetkým spotrebiteľom. Okrem toho je nepochybné, že absolútny dôvod zamietnutia sa uplatnil len vo vzťahu
         k jednému jazyku používanému v Európskej únii, konkrétne vo vzťahu k nemčine. V dôsledku toho príslušnú skupinu verejnosti,
         v súvislosti s ktorou treba posúdiť rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky, predstavuje priemerný germanofónny spotrebiteľ,
         ktorý je riadne informovaný, primerane pozorný a obozretný.

      69      Ako ÚHVT správne uviedol v spornom rozhodnutí, príslušná skupina verejnosti chápe v oblasti vymedzenej prihláškou ochrannej
         známky slovné označenie „EUROHYPO“ ako označenie odkazujúce ako celok a všeobecným spôsobom na finančné služby, ktoré vyžadujú
         zabezpečenie nehnuteľnosťami, a predovšetkým hypotekárne pôžičky poskytované v peňažnej mene Európskej hospodárskej a menovej
         únie. Navyše žiadny ďalší prvok neumožňuje domnievať sa, že by kombinácia bežných a obvyklých prvkov „EURO“ a „HYPO“ bola
         neobvyklá, alebo mala vlastný význam, ktorý vo vedomí príslušnej skupiny verejnosti odlíši služby odvolateľa od služieb s iným
         obchodným pôvodom. Preto príslušná skupina verejnosti vníma dotknutú ochrannú známku ako informáciu o povahe služieb, ktoré
         označuje, a nie ako informáciu o pôvode dotknutých služieb.

      70      Z toho vyplýva, že prihlasovaná ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94. Za týchto okolností musí byť odvolanie proti spornému rozhodnutiu zamietnuté.

       O trovách
      71      Podľa článku 122 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou
         o veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania.

      72      Podľa článku 69 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 uvedeného rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže ÚHVT navrhol zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené
         zaviazať ho na náhradu trov konania v oboch stupňoch.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 3. mája 2006, Eurohypo/ÚHVT (EUROHYPO) (T‑439/04) sa zrušuje v rozsahu,
            v akom Súd prvého stupňa Európskych spoločenstiev rozhodol, že štvrtý odvolací senát Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
            (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) neporušil článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej
            známke spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 3288/94 z 22. decembra 1994, keď rozhodnutím zo 6. augusta
            2004 (vec R 829/2002-4) odmietol zapísať ako ochrannú známku Spoločenstva spojenie „EUROHYPO“ pre služby „finančníctvo; peňažné
            záležitosti; záležitosti súvisiace s nehnuteľnosťami; finančné služby; financovanie…“ zaradené do triedy 36 v zmysle Niceskej
            dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.
      2.      Žaloba proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
            zo 6. augusta 2004 (vec R 829/2002-4) sa zamieta.
      3.      Eurohypo AG je povinný nahradiť trovy konania v oboch stupňoch.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 26. januára 1993. # Telemarsicabruzzo SpA a iní proti Circostel, Ministero delle Poste e Telecomunicazioni a Ministero della Difesa. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Pretura di Frascati - Taliansko. # Spojené veci C-320/90, C-321/90 a C-322/90.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 26. januára 1993 (*)„Prejudiciálne konanie podľa článku 177 Zmluvy EHS – Podmienky“V spojených veciach C‑320/90, C‑321/90 a C‑322/90,ktorých
 predmetom sú návrhy podané podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorými Pretura
 di Frascati (Taliansko) navrhuje, aby v súvislosti s konaniami pred
vnútroštátnym súdom medziTelemarsicabruzzo SpAaCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni a Ministero della Difesa,a medziTelaltitalia SrlaCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni a Ministero della Difesa,a medziTelelazio SpAaCircostel, Ministero delle Poste e Telecommunicazioni a Ministero della Difesa,Súdny
 dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 85, 86 a 90
 Zmluvy EHS v súvislosti s konaním talianskej vlády pri prideľovaní
 kanálov UHF určených na televízne vysielanie,SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda O. Due, predsedovia komôr C. N. Kakouris,
G. C. Rodríguez Iglesias, M. Zuleeg
a J. L. Murray, sudcovia G. F. Mancini,
R. Joliet, F. A. Schockweiler, J. C. Moitinho
de Almeida, F. Grévisse, M. Diez de Velasco,
P. J. G. Kapteyn a D. A. O. Edward,generálny advokát: C. Gulmann,tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:–        spoločnosť
 Telemarsicabruzzo SpA, v zastúpení: Giorgio Rubini, advokát
vo Frascati,–        spoločnosť
 Telelazio SpA, v zastúpení: Fabrizio Paoletti, advokát Rímskej
advokátskej komory,–        talianska
 vláda, v zastúpení: profesor Luigi Ferrari Bravo, vedúci oddelenia
 diplomatických sporov ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený
zástupca, za právnej pomoci Sergio Laporta, avvocato dello Stato,–        Komisia
 Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Enrico Traversa, člen
právneho servisu, splnomocnený zástupca,so zreteľom na správu pre pojednávanie,po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli talianska vláda a Komisia na pojednávaní 9. júna 1992,po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. októbra 1992,vyhlásil tentoRozsudok1        Uzneseniami
 zo 4. septembra 1990 doručenými Súdnemu dvoru 22. októbra
1990 Vice Pretore di Frascati (Taliansko) položil podľa článku 177
Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu ustanovení
Zmluvy v oblasti hospodárskej súťaže, aby sa posúdila zlučiteľnosť
niektorých aspektov vnútroštátneho systému prideľovania frekvencií pre
rozhlasové a televízne vysielanie s právom Spoločenstva.2        Tieto
 otázky boli položené v súvislosti s konaniami medzi obchodnými
spoločnosťami Telemarsicabruzzo, Telaltitalia a Telelazio, majiteľkami
televíznych vysielačov, na jednej strane a spoločnosťou Circostel
(Circolo Costruzioni Telegrafiche e Telefoniche di Roma, stavebná služba
 telegrafických a telefonických sietí Ríma), Ministerstvom pôšt
a telekomunikácií a Ministerstvom obrany na druhej strane.3        Na
 vysvetlenie týchto otázok sa Vice Pretore di Frascati vo veciach
C‑320/90 a C‑322/90 obmedzil na citovanie článku 86 Zmluvy EHS
a tvrdil, že toto ustanovenie zakazuje akúkoľvek formu monopolu. Vo
 veci C‑321/90 Vice Pretore dodal, že v tomto konaní sa namietala jeho
právomoc konať o veci. Domnieva sa, že z dôvodu prednosti práva
Spoločenstva nemôže skúmať túto námietku skôr, ako položí prejudiciálne
otázky Súdnemu dvoru. Okrem toho spresňuje, že aj keď nemá právomoc
konať o veci, tieto otázky odôvodňuje potreba hospodárnosti konania.4        Prejudiciálne otázky položené Vice Pretore di Frascati znejú takto:„1.      Predstavuje
 skutočnosť, že talianska vláda si vyhradila používanie určitých kanálov
 na televízne vysielanie, čím zabránila, aby súkromný sektor mohol
disponovať týmito kanálmi na frekvenciách od 67 do 99 UHF, osobitne
kanálmi 67, 68 a 69, a to bez toho, aby zaviedla pravidlá
koordinácie pri používaní týchto kanálov, porušenie článku 85
ods. 3 a článku 86 Zmluvy?2.      Je
 takéto konanie zlučiteľné s Rímskou zmluvou a jej pravidlami
vzťahujúcimi sa na hospodársku súťaž?“5        Komisia
 úvodom poznamenala, že uznesenia o začatí prejudiciálneho konania
sú mimoriadne stručné a málo presné, pokiaľ ide o skutkové
a právne okolnosti, ktoré by umožňovali identifikovať predmet
položených otázok, a teda pochopiť ich zmysel a dosah.6        Treba
 pripomenúť, že potreba podať výklad práva Spoločenstva, ktorý bude
užitočný pre vnútroštátneho sudcu, vyžaduje, aby vnútroštátny sudca
určil skutkový a právny rámec, do ktorého patria položené otázky,
alebo aby aspoň vysvetlil skutkové okolnosti, na ktorých sa tieto otázky
 zakladajú.7        Tieto
 požiadavky sú mimoriadne významné predovšetkým v oblasti
hospodárskej súťaže, ktorú charakterizujú zložité skutkové a právne
 situácie.8        Uznesenia
 o začatí prejudiciálneho konania však v tomto smere
neobsahujú nijaké údaje.9        Súdny
 dvor získal určité informácie zo spisu doručeného vnútroštátnym súdom
a písomných pripomienok, ako to vyplýva aj zo správy
pre pojednávanie, rovnako ako aj z ústnych pripomienok účastníkov
konania prednesených na pojednávaní. Sú však neúplné a neumožňujú
Súdnemu dvoru z dôvodu nedostatočnej znalosti skutkových okolností veci
samej, aby podal výklad súťažných pravidiel Spoločenstva vo vzťahu k
situácii, ktorá je predmetom sporu, ako ho k tomu vyzýva
vnútroštátny súd.10      Za
 týchto podmienok sa konanie o otázkach, ktoré položil Vice Pretore
 di Frascati, zastavuje. O trovách11      Vlády
 Talianskej republiky a Holandského kráľovstva a Komisia Európskych
spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v
súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to,
že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci
samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou
postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.Z týchto
 dôvodov Súdny dvor v odpovedi na otázky, ktoré položil Vice
Pretore di Frascati uzneseniami zo 4. septembra 1990, rozhodol takto:Konanie o položených otázkach sa zastavuje.DueKakouris            Rodríguez IglesiasZuleegMurrayMancini      JolietSchockweilerMoitinho de AlmeidaGrévisse      Diez de Velasco      KapteynEdwardRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 26. januára 1993.Tajomník       PredsedaJ.-G. Giraud       O. Due* Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. septembra 2004. # Carbonati Apuani Srl proti Comune di Carrara. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara - Taliansko. # Poplatky s rovnakým účinkom ako clo - Poplatok z mramoru vyťaženého na území obce z dôvodu jeho prepravy mimo územia obce. # Vec C-72/03.

text:
      Vec C-72/03
      Carbonati Apuani Srl
      proti
      Comune di Carrara
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara)
      „Poplatky s rovnakým účinkom ako clo – Poplatok z mramoru vyťaženého na území obce z dôvodu jeho prepravy mimo územia obce“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb tovaru – Clo – Poplatky s rovnakým účinkom – Pojem – Poplatok vyrubený v obci členského štátu, vzťahujúci sa na
            jeden druh tovaru prepravovaného mimo územia obce – Začlenenie
      (Článok 23 ES)
      Poplatok vyrubený proporcionálne podľa váhy tovaru a len v jednej obci členského štátu, vzťahujúci sa na jeden druh tovaru
         prepravovaného mimo územia obce, bez ohľadu na skutočnosť, že sa vyrubuje aj pri tovare, ktorého konečné miesto určenia sa
         nachádza v rámci príslušného členského štátu je poplatkom s rovnakým účinkom ako vývozné clo v zmysle článku 23 ES.

      Na jednej strane totiž zásada colnej únie, ako vyplýva z článku 23 ES, sama vyžaduje, aby bol všeobecne zabezpečený voľný
         pohyb tovaru nielen v medzištátnom obchode, ale aj širšie v celej oblasti colnej únie a odstránenie poplatkov tak medzi štátmi,
         ako aj vo vnútri štátov, ktoré majú znaky cla alebo poplatku s rovnakým účinkom. Na druhej strane z dôvodu, že predmetný poplatok
         sa uplatňuje na všetok tovar uvedeného druhu, ktorý prekročí hranice územia obce, kde bol vyrobený, bez ohľadu na to, či ide
         o tovar, kde krajinou určenia je členský štát výroby alebo iné členské štáty, obmedzuje svojou povahou a svojím obsahom obchod
         medzi členskými štátmi.

      (pozri body 22, 24, 26, 35, bod 1 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 9. septembra 2004 (*)

      „Poplatky s rovnakým účinkom ako clo – Poplatok z mramoru vyťaženého na území obce z dôvodu jeho prepravy mimo územia obce“
      Vo veci C‑72/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Commissione tributaria
         provinciale di Massa Carrara (Taliansko) z 11. decembra 2002, zapísaný do registra Súdneho dvora 18. februára 2003, ktorý
         súvisí s konaním:

      Carbonati Apuani Srl
      proti
      Comune di Carrara,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts (spravodajca),
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. marca 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Carbonati Apuani, v zastúpení: G. Andreani a R. Diamanti, advokáti,
      –        Comune di Carrara, v zastúpení: A. Calamia, F. Batistoni Ferrara, L. Buselli, G. M. Roberti a A. Franchi, advokáti,
      –        talianska vláda, v zastúpení: M. Fiorilli, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: X. Lewis a R. Amorosi, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci G. Bambara,
         advokát,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. mája 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Prejudiciálna otázka sa týka výkladu článkov 23 ES, 81 ES, 85 ES a 86 ES.

      2        Návrh bol predložený v rámci konania, v ktorom bola položená otázka zlučiteľnosti poplatku vyrubeného Comune di Carrara (ďalej
         len „obec Carrara“) z mramoru vyťaženého na jej území, ktorý je prepravený mimo územia obce.

       Taliansky právny rámec
      3        Jediný článok zákona č. 749 z 15. júla 1911, v znení článku 55 ods. 18 zákona č. 449 z 27. decembra 1997 (GURI č. 302 z 30. decembra
         1997) stanovuje:

      „Určuje sa poplatok z mramoru vyberaný obcou Carrara za mramor vyťažený na jej území, ktorý je prepravený mimo územia obce.
         Poplatok uplatní a vyrubí obec na základe osobitného nariadenia vydaného obecnou radou po prerokovaní so sociálnymi partnermi,
         ak mramor opustí územie obce.

      Obecná rada každý rok pri schvaľovaní rozpočtu obce stanoví výšku poplatku pre nasledujúci rok. Ak však obec príjmy z poplatku
         využíva na financovanie alebo zabezpečenie dlhodobých záväzkov, môže obecná rada stanoviť výšku poplatku na niekoľko rokov
         vopred.

      Obec môže uznesením obecnej rady za podmienok stanovených obecným alebo provinčným zákonom a po odsúhlasení Giunta provinciale
         amministrativa [provinčnou správnou radou] rozhodnúť, že prípadne na základe zákona č. 50 z 12. februára 1903 časť príjmov
         z poplatku sa použije na úhradu výdavkov a záväzkov spojených s výstavbou a prevádzkou prístavu Marina di Carrara a časť na
         príspevok na poistenie zamestnancov v mramorovom priemysle v Cassa nazionale di previdenza per gli operai (Národná poisťovňa
         starostlivosti o zamestnancov).…“

      4        Článok 2 ods. 2 Decreto legge (zákonný dekrét) č. 8 z 26. januára 1999, so zmenami, ktoré zaviedol zákon č. 75 z roku 1999
         (GURI č. 72, z 27. marca 1999) stanovuje:

      „Jediný článok zákona č. 749… treba vykladať v tom zmysle, že poplatok... sa uplatňuje na mramor a vedľajšie produkty z mramoru
         a stanovuje sa s ohľadom na nároky súvisiace s výdavkami obce priamo alebo nepriamo spojenými s činnosťou miestneho mramorového
         priemyslu.“

      5        Na základe týchto ustanovení obec Carrara zaviedla nariadením obce poplatok z mramoru vyťaženého na území obce a prepraveného
         mimo územia obce. V čase rozhodujúcom pre posúdenie skutočností predmetného prípadu bola sadzba poplatku za mramorové bloky
         8 000 ITL za tonu.

      6        Naopak mramor vyťažený a využívaný na území obce bol od poplatku oslobodený. Súd, ktorý položil otázku, vo svojom uznesení
         okrem toho uvádza, že oslobodiť od poplatku možno aj mramor využívaný alebo spracovávaný obcami susediacimi s obcou Carrara.

       Spor pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
      7        Žalobkyňa vo vnútroštátnom spore napadla pred Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara platobný výmer, ktorým obec
         Carrara vyrubila poplatok z mramoru za máj 2001. Žalobkyňa položila súdu otázku týkajúcu sa zlučiteľnosti tohto poplatku s ustanoveniami
         Zmluvy ES.

      8        Keďže Commissione tributaria provinciale di Massa Carrara zastáva názor, že poplatok z mramoru možno považovať za clo alebo
         poplatok s rovnakým účinkom ako clo a jeho vyrubenie by mohlo narušiť hospodársku súťaž, rozhodla o prerušení konania a položila
         Súdnemu dvoru na rozhodnutie túto prejudiciálnu otázku:

      „Sú talianske zákony č. 749 z 15. júla 1911, č. 449 z 27. decembra 1997, ako aj Decreto legge č. 8 z 26. januára 1999 so zmenami
         zapracovanými do znenia zákona č. 75 z roku 1999 – zavedenie poplatku z mramoru v obci Carrara – v súlade s článkami 23, 81,
         85 a 86 Zmluvy o založení Európskych spoločenstiev, v znení platnom po Amsterdamskej zmluve, ktorá bola ratifikovaná v Taliansku
         zákonom č. 209 z roku 1998?“

       O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
      9        Podľa názoru Komisie nevymedzuje predložené uznesenie v položenej otázke dostatočne presne skutkový a právny rámec, z ktorého
         vyplynula prejudiciálna otázka. Komisia sa teda domnieva, že žiadosť je neprípustná.

      10      Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že potreba dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý by bol užitočný pre vnútroštátny
         súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, z ktorého vychádza položená otázka, alebo aspoň aby vysvetlil
         skutkovú domnienku, na ktorej spočíva otázka (pozri najmä rozsudok z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo a i., C‑320/90 až
         C‑322/90, Zb. s. I‑393, bod 6; uznesenia z 19. marca 1993, Banchero, C‑157/92, Zb. s. I‑1085, bod 4; z 30. apríla 1998, Testa
         et Modesti, C‑128/97 a C‑137/97, Zb. s. I‑2181, bod 5, a z 8. júla 1998, Agostini, C‑9/98, Zb. s. I‑4261, bod 4).

      11      Súdny dvor ďalej rozhodol, že je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd prinajmenšom vysvetlil ako dospel k výberu ustanovení práva
         Spoločenstva, o ktorých výklad žiada, a aká je súvislosť medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnymi právnymi predpismi aplikovanými
         v spore (uznesenie z 28. júna 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Zb. s. I‑4979, bod 16).

      12      V prejednávanom prípade treba konštatovať, že Súdny dvor má dostatok podkladov, ktoré umožňujú dať uspokojivú odpoveď na prejudiciálnu
         otázku, a to do tej miery, v akej sa týka výkladu článku 23 ES. Na jednej strane predložené uznesenie podrobne vysvetľuje
         právny rámec poplatku z mramoru, ktorý podľa vnútroštátneho súdu možno považovať za clo alebo opatrenie s rovnakým účinkom.
         Na strane druhej vyplýva z predloženého uznesenia skutkový rámec, že žalobkyňa v predmetnom spore, ktorá prepravila mramor
         mimo územia obce, spochybňuje v konaní pred vnútroštátnym súdom zákonnosť platobného výmeru obce, ktorým sa vyrubil poplatok
         z mramoru za máj 2001.

      13      Vnútroštátny súd naopak nepredložil, ako zdôrazňuje generálny advokát v bodoch 18 až 21 svojich návrhov, žiadnu konkrétnu
         informáciu s ohľadom na vzájomnú súvislosť článkov 81, 85 a 86 ES a vnútroštátnych právnych predpisov aplikovateľných v predmetnom
         spore. Tento súd zdôrazňuje len to, že poplatok „môže mať vplyv na voľnú hospodársku súťaž“, nevysvetľuje však možné súvislosti
         medzi poplatkom z mramoru a konaním podnikov, ktoré by mohlo byť v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže.

      14      Za týchto podmienok je žiadosť o rozhodnutie o prejudiciálnej otázke prípustná len v časti týkajúcej sa výkladu článku 23
         ES.

       O prejudiciálnej otázke
      15      Prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či poplatok ako v tomto prípade poplatok z mramoru vyberaný len
         jednou obcou členského štátu a postihujúci len jednu kategóriu tovarov – a to mramor vyťažený na území tejto obce – prepravený
         mimo územia obce, predstavuje poplatok s rovnakým účinkom ako clo.

      16      Talianska vláda a obec Carrara obhajujú názor, že poplatok z mramoru sa uplatňuje bez rozdielu na mramor vyvážaný do iných
         členských štátov a na mramor prepravovaný do oblasti Talianska. Keďže poplatok sa nevzťahuje výlučne na tovary určené na vývoz,
         nepatrí do oblasti pôsobnosti článku 23 ES. Je nanajvýš vnútroštátnym poplatkom v zmysle článku 90 ES a je v súlade s touto
         Zmluvou ES, pretože tento poplatok rovnakým spôsobom a na rovnakom stupni komercializácie zaťažuje mramory spracované a uvedené
         na trh v domovskom štáte a mramory vyvážané do iných členských štátov (rozsudky zo 17. júla 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94,
         Zb. s. I‑4085, a z 23. apríla 2002, Nygård, C‑234/99, Zb. s. I‑3657).

      17      Z tohto hľadiska je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že poplatok nie je poplatkom s účinkom rovnakým ako clo,
         ak je vnútroštátnym poplatkom v zmysle článku 90 ES a je súčasťou všeobecného vnútroštátneho daňového systému a vyrubuje sa
         pri kategórii výrobkov systematicky podľa objektívnych kritérií nezávisle od pôvodu výrobku alebo krajiny určenia (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 3. februára 1981, Komisia/Francúzsko, 90/79, Zb. s. 283, bod 14, a zo 16. júla 1992, Legros a i., C‑163/90,
         Zb. s. I‑4625, bod 11).

      18      Ako už bolo uvedené, sporný poplatok na mramor z Carrary sa vyrubí v prípade keď je mramor prepravený mimo územia obce Carrara.
         Poplatková povinnosť teda vzniká v okamihu opustenia územia obce. Mramor využívaný v obci Carrara je oslobodený od poplatku
         práve z dôvodu miestneho využitia a nie z objektívnych dôvodov, ktoré sa môžu taktiež uplatniť aj na mramory prepravené mimo
         obce. Tieto faktory vylučujú kvalifikáciu sporného poplatku ako poplatku vnútroštátneho v zmysle článku 90 ES (pozri rozsudok
         Legros a i., už citovaný, bod 12).

      19      Okrem toho treba skúmať, či poplatok, ako v danom prípade poplatok z mramoru, je poplatkom s rovnakým účinkom ako clo v zmysle
         článku 23 ES.

      20      Ako už Súdny dvor niekoľkokrát rozhodol, je takéto finančné zaťaženie, aj keď minimálne, uplatňované na vnútroštátny alebo
         zahraničný tovar z dôvodu jeho prechodu cez hranice, nezávisle od jeho označenia a spôsobu výberu, aj keď nejde o clo vo vlastnom
         zmysle slova, poplatkom s rovnakým účinkom ako clo v zmysle článku 23 ES (pozri rozsudky z 9. novembra 1983, Komisia/Dánsko,
         158/82, Zb. s. 3573, bod 18; Legros a i., už citovaný, bod 13; z 22. júna 1994, Deutsches Milch-Kontor, C‑426/92, Zb. s. I‑2757,
         bod 50; zo 14. septembra 1995, Simitzi, C‑485/93 a C‑486/93, Zb. s. I‑2655, bod 15, a zo 17. septembra 1997, UCAL, C‑347/95,
         Zb. s. I‑4911, bod 18).

      21      Talianska vláda a obec Carrara obhajujú však názor, že zákaz ustanovený v článku 23 ES a opätovne uvedený v článku 25 ES sa
         vzťahuje len na clo a poplatky s účinkom rovnakým ako clo v obchode „medzi členskými štátmi“.

      22      Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že odôvodnenie zákazu cla a poplatkov s účinkom rovnakým ako clo spočíva v prekážke, ktorú
         finančné zaťaženie uplatňované pri prekročení hranice predstavuje pre voľný pohyb tovaru (pozri najmä rozsudky z 1. júla 1969,
         Brachfeld a Chougol, 2/69 a 3/69, Zb. s. 211, bod 14, a z 9. augusta 1994, Lancry a i., C‑363/93, C‑407/93 až C‑411/93, Zb. s. I‑3957,
         bod 25). Zásada colnej únie, ako vyplýva z článku 23 ES, sama vyžaduje, aby bol všeobecne zabezpečený voľný pohyb tovaru nielen
         v medzištátnom obchode, ale aj širšie v celej oblasti colnej únie. Ak sa články 23 ES a 25 ES vzťahujú výslovne len na obchod
         medzi členskými štátmi, tak z toho vyplýva, že tvorcovia Zmluvy vychádzali z toho, že v rámci členských štátov nebudú žiadne
         poplatky s vlastnosťami cla (pozri rozsudok Lancry a i., už citovaný, bod 29).

      23      Treba ešte zdôrazniť, že roku 1986 Jednotný európsky akt vložil do Zmluvy EHS článok 8a (neskôr článok 7a Zmluvy ES a v súčasnosti
         po zmene článok 14 ES), ktorý stanovuje cieľ vytvorenie vnútorného trhu do 31. decembra 1992. Článok 14 ods. 2 ES definuje
         vnútorný trh ako „priestor bez vnútorných hraníc, kde je zabezpečený voľný pohyb tovaru, osôb, služieb a kapitálu“ bez toho,
         aby sa v tomto ustanovení rozlišovalo medzi medzištátnymi a vnútroštátnymi hranicami.

      24      Keďže články 23 ES a nasledujúce treba vykladať v spojení s článkom 14 ods. 2 ES, odstránenie poplatkov tak medzi štátmi,
         ako aj vo vnútri štátov, ktoré majú znaky cla alebo poplatku s rovnakým účinkom, je nevyhnutným predpokladom pre uskutočnenie
         colnej únie.

      25      Preto Súdny dvor rozhodol už vo svojich rozsudkoch Legros a i. (už citovaný, bod 18), Lancry a i. (už citovaný, bod 32) a Simitzi
         (už citovaný, bod 17), že poplatok vyberaný pri prekročení hranice územia vo vnútri štátu je poplatkom s rovnakým účinkom
         ako clo.

      26      Okrem toho treba zdôrazniť, že vo vnútroštátnom spore nastolený problém nepredstavuje situáciu odohrávajúcu sa úplne vo vnútri
         členského štátu. Poplatok z mramoru sa totiž uplatňuje nesporne na každý mramor z Carrary, ktorý prekročí hranice územia tejto
         obce, bez ohľadu na to, či ide o mramor, kde krajinou určenia je Taliansko, alebo o mramor, kde krajinou určenia je iný členský
         štát. Poplatok z mramoru teda obmedzuje svojou povahou a svojím obsahom obchod medzi členskými štátmi (pozri rozsudok Lancry
         a i., už citovaný, bod 30; pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o opatrenie s účinkom rovnakým ako kvantitatívne obmedzenie, rozsudky
         z 15. decembra 1982, Oosthoek’s Uitgeversmaatschappij, 286/81, Zb. s. 4575, bod 9; z 15. decembra 1993, Ligur Carni a i.,
         C‑277/91, C‑318/91 a C‑319/91, Zb. s. I‑6621, body 36 a 37; z 13. januára 2000, TK‑Heimdienst, C‑254/98, Zb. s. I‑151, body
         27 až 31, a z 5. decembra 2000, Guimont, C‑448/98, Zb. s. I‑10663, body 21 až 23).

      27      Obec Carrara však presadzuje, že rôzne okolnosti bránia tomu, aby poplatok z mramoru bol kvalifikovaný ako poplatok s rovnakým
         účinkom ako clo. V tejto súvislosti upozorňuje na skutočnosť, že poplatok, ktorý je predmetom vnútroštátneho sporu, sa odlišuje
         od poplatkov v spomínaných rozsudkoch Legros a i., Lancry a i. a Simitzi, pretože je vyrubený územným celkom v nižšej výške
         a vzťahuje sa na jednu kategóriu výrobkov, t. j. mramor z Carrary, a nie na všetky výrobky prepravované mimo územia obce.

      28      Tieto tvrdenia nemožno akceptovať. Treba pripomenúť, že článok 23 ES, rovnako ako článok 25 ES, zakazuje akékoľvek peňažné
         poplatky predstavujúce colnú prekážku obchodu uložené jednostranne orgánom verejnej moci členského štátu (pozri vyššie bod
         20). Pre kvalifikáciu poplatku s účinkom rovnakým ako clo je teda veľkosť územného celku, ktorý poplatok vyrubil, irelevantná,
         ak dotknutý poplatok predstavuje prekážku obchodu vo vnútornom trhu.

      29      Okrem toho účelom článkov 23 ES a 25 ES je odstrániť všetky colné prekážky obchodu a je irelevantné, či sa poplatok v predmetnom
         spore týka len určitej kategórie tovarov (pozri rozsudky z 22. apríla 1999, CRT France International, C‑109/98, Zb. s. I‑2237,
         a z 21. septembra 2000, Michaïlidis, C‑441/98 a C‑442/98, Zb. s. I‑7145), alebo všetkých tovarov prepravovaných mimo územia
         dotknutého územného celku (pozri rozsudky Legros a i. a Lancry a i., už citované).

      30      Žalovaná vo vnútroštátnom spore poukazuje okrem toho aj na osobitný účel tohto poplatku. Príjmy z neho slúžia na pokrytie
         výdavkov vzniknutých obci Carrara v dôsledku mramorového priemyslu na jej území. Poplatok je v súlade so všeobecným záujmom
         všetkých hospodárskych subjektov tohto priemyslu vrátane tých, ktorí dotknuté výrobky vyvážajú na zahraničný trh.

      31      Súdny dvor už rozhodol, že zákaz cla a poplatkov s účinkom rovnakým ako clo nesúvisí ani s účelom týchto poplatkov, ani so
         spôsobom použitia príjmov, ktoré sa poplatkami získali (pozri rozsudky z 1. júla 1969, Komisia/Taliansko, 24/68, Zb. s. 193,
         bod 7, a Simitzi, už citovaný, bod 14). Súdny dvor však uznal, že spoplatnenie, ktoré predstavuje odmenu za službu skutočne
         poskytnutú hospodárskemu subjektu, ktorý je povinný tento poplatok platiť, vo výške primeranej poskytnutej službe, nie je
         poplatkom s účinkom rovnakým ako clo (rozsudky z 26. februára 1975, Cadsky, 63/74, Zb. s. 281, bod 8; z 9. novembra 1983,
         Komisia/Dánsko, 158/82, Zb. s. 3573, bod 19, a CRT France International, už citovaný, bod 17).

      32      O tento prípad nejde v predmetnom spore. Existuje nanajvýš nepriama súvislosť medzi poplatkom v prejednávanom prípade a službami
         poskytovanými hospodárskym subjektom, od ktorých sa poplatok vyberá. Z pripomienok obce Carrara vyplýva, že predmetný poplatok
         má pokryť náklady obce na opravy a prevádzku miestnych komunikácií, vybudovanie infraštruktúry v prístave, starostlivosť o múzeum,
         výskumy bezpečnosti v mramorových lomoch, vzdelávanie v oblasti banského inžinierstva alebo na sociálnu pomoc zamestnancom.
         Viaceré z daných služieb sa neposkytujú špeciálne v prospech hospodárskych subjektov prepravujúcich mramor mimo územia obce
         Carrara.

      33      Čo sa týka tvrdenia, že „miestne“ hospodárske subjekty platením obecných daní už prispievajú na krytie výdavkov v súvislosti
         s mramorovým priemyslom, treba zdôrazniť, že poplatok je nezávislý od toho, či príslušný hospodársky subjekt podlieha obecným
         daniam a viaže sa na prepravu mramoru mimo územia obce.

      34      V každom prípade skutočnosť, že poplatok vyberaný z dôvodu prechodu vnútroštátnej alebo medzištátnej hranice bol zavedený
         s cieľom vyrovnať miestne zaťaženie týkajúce sa rovnakého domáceho výrobku, nestačí na to, aby nebol posudzovaný ako poplatok
         s rovnakým účinkom ako clo. V opačnom prípade by zákaz poplatkov s rovnakým účinkom ako clo stratil zmysel čo do obsahu i významu
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 31. mája 1979, Denkavit, 132/78, Zb. s. 1923, bod 8, a Michaïlidis, už citovaný, bod 23).

      35      Z predchádzajúceho vyplýva, že poplatok je vyrubený proporcionálne podľa váhy tovaru a len v jednej obci členského štátu,
         vzťahujúci sa na jeden druh tovaru vzhľadom na jeho prepravu mimo územia obce, bez ohľadu na skutočnosť, že sa vyrubuje aj
         pri tovare, ktorého konečné miesto určenia sa nachádza v rámci príslušného členského štátu, poplatkom s rovnakým účinkom ako
         vývozné clo v zmysle článku 23 ES.

       O časovom účinku tohto rozsudku
      36      Obec Carrara žiada Súdny dvor o časové ohraničenie účinkov tohto rozsudku v prípade, ak dôjde k záveru, že poplatok, ktorý
         je predmetom prejednávaného sporu, je nezlučiteľný s príslušnými ustanoveniami Zmluvy. Dovoláva sa na jednej strane neistoty
         spojenej s platným právnym rámcom na predmetný poplatok a na druhej strane na finančné následky, ktoré by mal časovo neobmedzený
         účinok rozsudku na rozpočet obce.

      37      Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor môže len výnimočne zohľadniť zásadu právnej istoty, typickú pre právny poriadok Spoločenstva,
         pri obmedzení možnosti dotknutých osôb odvolávať sa na jeho výklad ustanovenia, aby sa nespochybnili právne vzťahy založené
         v dobrej viere (rozsudky Legros a i., už citovaný, bod 30, a z 23. mája 2000, Buchner a i.,C‑104/98, Zb. s. I‑3625, bod 39).

      38      Z tohto hľadiska Súdny dvor v rozsudku Legros a i. (už citovaný, body 30 až 36) rozhodol, že z naliehavých dôvodov právnej
         istoty sa žiaden subjekt nemôže odvolávať na ustanovenia Zmluvy o poplatkoch s rovnakým účinkom ako dovozné clá v súvislosti
         so žiadosťou o vrátenie poplatkov ako octroi de mer (poplatky za používanie dokov) zaplatených pred dňom vyhlásenia uvedeného rozsudku zo 16. júla 1992, s výnimkou žalobcov,
         ktorí pred uvedeným dňom podali žalobu na súd alebo obdobnú sťažnosť (pozri rozsudok Simitzi, už citovaný, bod 30).

      39      Sporný poplatok – ako poplatok vyberaný pri prekročení hranice územia vo vnútri členského štátu – je však potrebné kvalifikovať
         ako poplatok rovnakého druhu ako octroi de mer v už citovanej veci Legros a i.. Možno teda pripustiť, že až do 16. júla 1992 mohla obec Carrara zastávať názor, že sporný
         poplatok je v súlade s právom Spoločenstva.

      40      Následne tu treba zohľadniť rovnaké odôvodnenie právnej istoty, a teda rozhodnúť, že v rozsudku Legros a i. uvedené časové
         ohraničenie platí aj pre návrhy na vrátenie peňažných čiastok vybraných vo forme poplatku v predmetnom spore.

      41      Za rozhodujúci deň pre obmedzenie časových účinkov predmetného rozsudku však nemožno stanoviť žiaden deň po vyhlásení už citovaného
         rozsudku Legros a i., t. j. po 16. júli 1992. Od tohto okamihu obec Carrara musela vedieť, že sporný poplatok nie je v súlade
         s právom Spoločenstva.

      42      Na záver treba upresniť, že na ustanovenia Zmluvy týkajúce sa poplatkov s účinkom rovnakým ako clo sa nemôže odvolávať žiaden
         subjekt v súvislosti so žiadosťou o vrátenie čiastok zaplatených pred 16. júlom 1992 na základe sporného predpisu o poplatkoch,
         s výnimkou žalobcov, ktorí pred týmto dňom podali žalobu na súd alebo obdobnú sťažnosť.

       O trovách
      43      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1)      Poplatok vyrubený proporcionálne podľa váhy tovaru a len v jednej obci členského štátu, vzťahujúci sa na jeden druh tovaru
            prepravovaného mimo územia obce, bez ohľadu na skutočnosť, že sa vyrubuje aj pri tovare, ktorého konečné miesto určenia sa
            nachádza v rámci príslušného členského štátu je poplatkom s rovnakým účinkom ako vývozné clo v zmysle článku 23 ES.
      2)      Na článok 23 ES sa nemožno odvolávať v súvislosti so žiadosťou o vrátenie poplatku z mramoru vyrubeného pred 16. júlom 1992,
            s výnimkou žalobcov, ktorí pred týmto dňom podali žalobu na súd alebo obdobnú sťažnosť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1995. # Trestné konanie proti Giorgio Domingo Banchero. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura circondariale di Genova - Taliansko. # Vec C-387/93.