title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 15. septembra 2017.#Carina Skareby proti Európskemu útvaru pre vonkajšiu činnosť (ESVČ).#Verejná služba – Úradníci – Sloboda prejavu – Povinnosť lojálnosti – Vážne poškodenie legitímnych záujmov Únie – Zamietnutie povolenia uverejniť článok – Výzva na zmenu textu – Článok17a služobného poriadku – Predmet žaloby – Rozhodnutie o zamietnutí administratívnej sťažnosti.#Vec T-585/16.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
      z 15. septembra 2017 (
            *1
         )
      „Verejná služba – Úradníci – Sloboda prejavu – Povinnosť lojálnosti – Vážne poškodenie legitímnych záujmov Únie – Zamietnutie povolenia uverejniť článok – Výzva na zmenu textu – Článok 17a služobného poriadku – Predmet žaloby – Rozhodnutie o zamietnutí administratívnej sťažnosti“
      Vo veci T‑585/16,

         Carina Skareby, úradníčka Európskej služby pre vonkajšiu činnosť (ESVČ), bydliskom v Louvain (Belgicko), v zastúpení: S. Rodrigues a C. Bernard‑Glanz, avocats,
      žalobkyňa
      proti

         Európskej službe pre vonkajšiu činnosť (ESVČ), v zastúpení: S. Marquardt, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Troncoso Ferrer, F.‑M. Hislaire a S. Moya Izquierdo, avocats,
      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh založený na článku 270 ZFEÚ na zrušenie jednak rozhodnutia ESVČ z 5. júna 2015 zamietajúceho uverejnenie článku a navrhujúceho zmeniť dva odseky textu a jednak „v rozsahu, v akom je to potrebné“ rozhodnutia ESVČ z 18. decembra 2015, ktorým sa zamieta sťažnosť podaná proti pôvodnému rozhodnutiu,
      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
      v zložení: predseda komory M. Prek, sudcovia F. Schalin a J. Costeira (spravodajkyňa),
      tajomník: P. Cullen, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. mája 2017,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Žalobkyňa, pani Carina Skarebyová, je úradníčkou Európskej služby pre vonkajšiu činnosť (ESVČ).

               2

               Listom z 19. mája 2015 žalobkyňa prostredníctvom svojich právnych poradcov informovala ESVČ na základe článku 17a Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) o svojom zámere uverejniť v časopise Politico článok s názvom „Otvorený list občanovi Hermanovi“, ktorý pozostáva z otvoreného listu bývalému predsedovi Európskej rady, pánovi Hermanovi Van Rompuymu, ktorým chcela upriamiť pozornosť na problém obťažovania v európskych inštitúciách (ďalej len „sporný text“).

               3

               Oznámením z 5. júna 2015 odpovedal zamestnanec poverený vedením odboru práv a povinností riaditeľstva ľudských zdrojov generálneho riaditeľstva pre správu a financie ESVČ, že dva odseky článku podliehajúce povoleniu sú v rozpore s „povinnosťou lojálnosti a nestrannosti“, ktorú musí žalobkyňa ako úradníčka Európskej únie dodržať vo vzťahu k inštitúciám z dôvodu, že žalobkyňa priamo a bez akéhokoľvek dôkazu pripísala riaditeľstvu ESVČ správanie, ktoré predstavuje porušenie služobného poriadku. Následne požadoval od žalobkyne, aby predložila zmenený text, v ktorom by zohľadnila tieto námietky s tým, že bez tejto zmeny sa nemôže povoliť uverejnenie (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí uverejnenia“).

               4

               Dotknuté odseky sporného textu, v tomto prípade piaty a osemnásty (ďalej spolu len „sporné odseky“), boli formulované takto:
               „Modus operandi hierarchie európskych inštitúcií, ako môžem byť svedkom, je presvedčiť každého, kto má názor na spôsob, akým sú inštitúcie vedené, že on alebo ona urobia lepšie, keď zmenia prácu, odídu do predčasného dôchodku alebo invalidného dôchodku. Nechaj to tak. Zabudni. Takto môžu nadriadení pokračovať v obťažovaní určitých podriadených a zvýhodňovať iných: nemusí ísť o plánovanú stratégiu – ale napriek tomu môže byť systematická.
               …
               ESVČ musí byť vzorom vo vnútornom uplatňovaní práv, organizačnej transparentnosti a právneho štátu – inak stratíme dôveryhodnosť na medzinárodnej scéne.“

               5

               Listom z 1. júla 2015 požadovala žalobkyňa prostredníctvom svojich právnych poradcov o vysvetlenie rozhodnutia o zamietnutí uverejnenia, najmä z dôvodu, aby sa vysvetlilo, ako boli sporné vyššie uvedené odseky pri údajnom porušení povinnosti lojality a nestrannosti spôsobilé „vážne poškodiť legitímne záujmy Únie“ v zmysle článku 17a služobného poriadku.

               6

               Listom z 24. júla 2015 odpovedal hlavný právnik odboru o právach a povinnostiach takto:
               „V [rozhodnutí o zamietnutí uverejnenia] sme neuviedli, že vec [bola] spôsobilá ‚vážne poškodiť legitímne záujmy Únie‘.
               Avšak je potrebné zopakovať, že ESVČ nepovoľuje uverejnenie [sporného textu] ako takého, keďže to považujeme za porušenie povinnosti lojality a nestrannosti.
               Uverejnenie podlieha povoleniu v zmysle článku 17 ods. 1 služobného poriadku…
               Vašej klientke dôrazne odporúčame nekonať vo veci uverejnenia bez nášho povolenia.“

               7

               Listom zo 4. septembra 2015 podala žalobkyňa prostredníctvom svojich právnych poradcov sťažnosť proti zamietnutiu uverejnenia v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku. V tejto sťažnosti v podstate tvrdí, že po prvé ESVČ porušila článok 17a služobného poriadku, pretože nepreukázala, že by bolo uverejnenie sporného textu spôsobilé „vážne poškodiť legitímne záujmy Únie“, a po druhé, že by v dôsledku toho bolo porušené právo na slobodu prejavu, ktorú žalobkyni garantuje článok 10 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) a článok 11 Charty základných práv Európskej únie.

               8

               Rozhodnutím z 18. decembra 2015 menovací orgán ESVČ zamietol sťažnosť, ktorú podala žalobkyňa (ďalej len „rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti“).

               9

               Rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti v podstate uvádza, že článok 17a služobného poriadku vyjadruje myšlienku trvalej potreby spravodlivej rovnováhy medzi garanciou výkonu slobody prejavu úradníkov Únie a ochranou legitímneho cieľa všeobecného záujmu, najmä ochrany legitímnych záujmov Únie. V tejto súvislosti rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti najprv spresňuje, že predmet sporného textu sa týka činnosti Únie, ďalej že text je spôsobilý porušiť „povinnosť lojality a nestrannosti“ a nakoniec, že toto porušenie samo osebe predstavuje reálne riziko vážneho poškodenia záujmov Únie v zmysle článku 17a služobného poriadku. Rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti zdôrazňuje, že uverejnenie sporného textu by vážne ohrozilo legitímne záujmy Únie, pretože jednak sporný text neposkytuje žiadny dôkaz, ktorý by potvrdzoval tvrdenia o obťažovaní úradníkov, a jednak sporné odseky sa nemôžu vnímať ako odlišný názor od názoru ESVČ, ale naznačujú, že existuje neriešený rozšírený problém obťažovania v inštitúciách Únie, čo z pohľadu priemerného čitateľa môže byť vnímané ako skutočnosť, že inštitúcie nevykonávajú politiku, ktorá by adekvátne riešila obťažovanie. Okrem toho rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti zdôrazňuje, že iné komentáre mohli byť formulované k množstvu častí sporného textu, avšak ESVČ komentovala iba dva odseky, čo dokazuje, že je rozhodnutie o zamietnutí primerané a obmedzuje sa na úzko nevyhnutný rozsah.

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               10

               Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 15. marca 2016 podala túto žalobu. Táto žaloba bola zapísaná do registra pod číslom F‑15/16.

               11

               Vyjadrenie ESVČ k žalobe bolo doručené do kancelárie Súdu pre verejnú službu 10. júna 2016.

               12

               Podľa článku 3 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) 2016/1992 zo 6. júla 2016 o prenesení právomoci rozhodovať v prvom stupni v sporoch medzi Európskou úniou a jej zamestnancami na Všeobecný súd (Ú. v. EÚ L 200, 2016, s. 137) bola táto vec postúpená na Všeobecný súd v stave, v akom sa nachádzala k 31. augustu 2016. Do registra bola zapísaná pod číslom T‑585/16 a bola pridelená druhej komore.

               13

               Vzhľadom na to, že ku skončeniu písomnej časti konania došlo pred postúpením prejednávanej veci na Všeobecný súd, Všeobecný súd sa listami kancelárie z 9. novembra 2016 opýtal účastníkov konania na potrebu nariadenia pojednávania.

               14

               Prednesy účastníkov konania boli vypočuté na pojednávaní 3. mája 2017.

               15

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        –

                        vyhlásil jej žalobu za prípustnú,

                        –

                        zrušil rozhodnutie o zamietnutí uverejnenia a „v rozsahu, v akom je to potrebné“ rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti,

                        –

                        zaviazal ESVČ na náhradu trov konania.

               16

               ESVČ navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        –

                        vyhlásil žalobu za nedôvodnú,

                        –

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

            Úvodné pripomienky o predmete žaloby

               17

               Je potrebné zdôrazniť, že žalobkyňa podala túto žalobu proti rozhodnutiu o zamietnutí udeliť povolenie na uverejnenie a „v rozsahu, v akom je to potrebné“ proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti.

               18

               V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že administratívna sťažnosť a jej explicitné alebo implicitné zamietnutie tvorí neoddeliteľnú súčasť komplexného konania a sú iba jedným z predpokladov, ktoré musia byť splnené pred podaním žaloby. Za týchto podmienok sa žalobou, aj keď formálne smerujúcou proti zamietnutiu sťažnosti, predkladá súdu na posúdenie akt spôsobujúci ujmu, proti ktorému sa sťažnosť podala, okrem prípadu, keď je dosah zamietnutia sťažnosti odlišný od dosahu aktu napadnutého touto sťažnosťou. Výslovné rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti totiž nemusí vzhľadom na svoj obsah potvrdzovať akt napadnutý žalobkyňou. To platí v prípade, ak rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti obsahuje opakovaný prieskum situácie žalobkyne podľa nových právnych a skutkových okolností alebo ak mení alebo dopĺňa pôvodné rozhodnutie. V týchto prípadoch predstavuje zamietnutie sťažnosti akt podliehajúci preskúmaniu súdom, ktorý naň prihliada pri posúdení zákonnosti napadnutého aktu, alebo ho dokonca považuje za akt spôsobujúci ujmu nahrádzajúci pôvodný akt (pozri rozsudok Všeobecného súdu z 21. mája 2014, Mocová/Komisia, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, bod 34 a citovanú judikatúru).

               19

               Toto poňatie podporuje aj úvaha, podľa ktorej je doplnenie odôvodnenia v štádiu rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti v súlade s účelom článku 90 ods. 2 služobného poriadku, podľa ktorého je samotné rozhodnutie o sťažnosti tiež odôvodnené. Toto ustanovenie totiž nevyhnutne predpokladá, že orgán, ktorý má rozhodnúť o sťažnosti, nebude viazaný samotným odôvodnením rozhodnutia, ktoré je prípadne nedostatočné, niekedy dokonca neexistujúce v prípade implicitného rozhodnutia o zamietnutí (pozri rozsudky z 21. mája 2014, Mocová/Komisia, T‑347/12 P, EU:T:2014:268, bod 35 a citovanú judikatúru, a zo 17. januára 2017, LP/Europol, T‑719/15 P, neuverejnený, EU:T:2017:7, bod 19 a citovanú judikatúru).

               20

               V prejednávanom prípade, ako tiež vyplýva z bodov 3, 8 a 9 vyššie, nemení rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti ani zmysel a ani rozsah rozhodnutia o zamietnutí uverejnenia. Rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti totiž jednak potvrdzuje zamietnutie uverejnenia sporného textu a jednak obmedzuje požiadavku predchádzajúcej zmeny sporného textu na dva odseky, ktoré boli identifikované v rozhodnutí uverejnenia.

               21

               Odôvodnenie rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti sa však čiastočne odlišuje od odôvodnenia rozhodnutia o zamietnutí uverejnenia. V rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti bolo totiž uverejnenie sporného textu zamietnuté vzhľadom na porušenie „povinnosti lojality a nestrannosti“, pretože žalobkyňa priamo a bez akéhokoľvek dôkazu pripísala riaditeľstvu ESVČ konanie, ktoré je v rozpore so služobným poriadkom. Rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti sa v podstate zakladá na existencii reálneho rizika vážneho poškodenia záujmov Únie v zmysle článku 17a služobného poriadku. Presnejšie sa domnieva, že po prvé samotné porušenie „povinnosti lojality a nestrannosti“ predstavuje samo osebe reálne riziko vážneho poškodenia týchto záujmov, po druhé, že sporný text neobsahuje žiadny dôkaz preukazujúci tam uvedené tvrdenia a po tretie, že sporné odseky popierajú existenciu politiky boja proti obťažovaniu v inštitúciách Únie.

               22

               Je však potrebné konštatovať, že rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti obsahuje doplnenie odôvodnenia, ktoré spresňuje a rozvíja odôvodnenie aktu, proti ktorému táto sťažnosť smeruje, v prejednávanom prípade rozhodnutiu o zamietnutí uverejnenia.

               23

               Keďže toto odôvodnenie spresňuje a dopĺňa odôvodnenie rozhodnutia o zamietnutí uverejnenia a vzhľadom na evolutívny charakter postupu pred začatím súdneho konania, musí sa na účely preskúmania zákonnosti rozhodnutia o zamietnutí uverejnenia zohľadniť odôvodnenie rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti.

            O veci samej

               24

               Na podporu svojej žaloby na zrušenie žalobkyňa uvádza dva žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení práva na slobodu prejavu. Druhý žalobný dôvod je založený na nesprávnom posúdení, pokiaľ ide o porušenie „povinnosti lojality a nestrannosti“.

               25

               Všeobecný súd považuje za vhodné zaoberať sa najskôr druhým žalobným dôvodom.

         O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom posúdení, pokiaľ ide o porušenie povinnosti lojality

               26

               V rámci druhého žalobného dôvodu žalobkyňa zdôrazňuje v prvej výhrade, podľa ktorej menovací orgán nesprávne posúdil, že prvý, štvrtý až siedmy, trinásty a devätnásty odsek sporného textu popiera existenciu politiky ESVČ a Únie smerujúcu k boju proti obťažovaniu. Žalobkyňa tvrdí, že v týchto odsekoch iba vyjadrila myšlienku, podľa ktorej je jednak obťažovanie jav široko rozšírený a jednak, že táto situácia môže ohroziť autoritu ESVČ a následne Únie na medzinárodnej scéne. V spornom texte však žalobkyňa netvrdí, že došlo k obťažovaniu, ktoré „ohrozuje riadne fungovanie služieb“, ani že „neexistovala žiadna dostupná náprava“. V každom prípade sporný text nemôže predstavovať „správanie útočiace na dôstojnosť a rešpekt inštitúcie“ v zmysle uplatniteľnej judikatúry.

               27

               V rámci druhej výhrady žalobkyňa zdôrazňuje, že menovací orgán sa dopustil „zjavného“ nesprávneho posúdenia, keď sa domnieval, že v druhom a šiestom odseku sporných textov ona považuje svojho zamestnávateľa za nepriateľa a existuje medzi nimi dlhodobo nedôvera. Žalobkyňa tvrdí, že ak predmetné odseky odkazujú na „vojnu“, ide o „vojnu v rámci európskych inštitúcií“ a nie proti nim.

               28

               Treťou výhradou žalobkyňa tvrdí, že menovací orgán nesprávne usúdil, že z tretieho a pätnásteho odseku sporného textu vyplýva, že „široko rozšírené obťažovanie viedlo množstvo úradníkov k čerpaniu práceneschopnosti na dlhú dobu alebo k invalidite“. V tejto súvislosti žalobkyňa zdôrazňuje, že nikdy neuvádzala počet osôb, ktoré sa nachádzali na dlhodobej práceneschopnosti alebo na invalidnom dôchodku a že, následne, nie je možné zo sporného textu vyvodiť, že ich bolo veľa. Navyše, hoci vyjadrila názor, že obťažovanie je jav široko rozšírený a že množstvo kolegov bolo práceneschopných po dlhú dobu alebo boli na invalidite, menovací orgán sa dopustil omylu tým, že sa domnieval, že toto stanovisko považoval za správanie útočiace na dôstojnosť a rešpekt voči inštitúcii.

               29

               V rámci štvrtej výhrady žalobkyňa zdôrazňuje, že menovací orgán sa dopustil nesprávneho výkladu tým, že sa domnieval, že osemnásty odsek sporného textu potvrdzuje, že ESVČ a Únia „nejdú príkladom“ svojou politikou zaobchádzania s problematikou obťažovania v rámci svojich oddelení. Podľa žalobkyne predmetný odsek iba potvrdil, že ESVČ by mala byť príkladom, a nie že ním nebola, avšak iba naznačuje, že môže urobiť viac.

               30

               V rámci piatej výhrady žalobkyňa tvrdí, že sporné odseky neobsahujú žiadnu urážku, ani nevyjadrujú žiadny nedostatok rešpektu, agresivitu alebo inú formu zlého úmyslu a že zodpovedajú iba vyjadreniu jej slobody prejavu, ktorá zahŕňa vyjadrenie nesúhlasných alebo menšinových názorov vo vzťahu k tým, ktoré zastáva inštitúcia, ktorá ju zamestnáva, hoci tieto názory môžu niekoho zraňovať, šokovať alebo znepokojovať.

               31

               V rámci šiestej výhrady žalobkyňa zdôrazňuje, že menovací orgán sa dopustil „zjavného“ nesprávneho posúdenia tým, že sa domnieval, že vyššie uvedené odseky boli v rozpore s „povinnosťou lojality a nestrannosti“, ktorú bola povinná dodržať ako úradníčka vo vzťahu k inštitúcii.

               32

               ESVČ s týmito argumentmi žalobkyne nesúhlasí.

               33

               Na úvod je potrebné zdôrazniť, že z bodov 3, 4, 8 a 9 vyššie vyplýva, že jednak rozhodnutie o zamietnutí uverejnenia sa obmedzuje na uvedenie iba dvoch odsekov textu, teda piateho a osemnásteho odseku, sporného textu, ktoré boli v rozpore s „povinnosťou lojality a nestrannosti“, ktoré bola žalobkyňa povinná dodržať ako úradník Únie, a jednak, že toto obmedzenie sa na dva odseky bolo potvrdené v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti.

               34

               Preto hoci rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti obsahuje komentáre k iným odsekom sporného textu, tieto komentáre môžu byť považované iba za obiter dicta.

               35

               Z toho vyplýva, že výhrady týkajúce sa iných odsekov sporného textu, než sú piaty a osemnásty odsek, sú pri zohľadnení neúčinné, keďže nemajú žiadny praktický účinok na zákonnosť rozhodnutia o zamietnutí uverejnenia.

               36

               Je potrebné rozhodnúť, jednak, že prvá námietka je čiastočne neúčinná v rozsahu, v akom sa týka prvého, štvrtého, šiesteho, siedmeho, trinásteho a devätnásteho odseku sporného textu, a jednak, že druhá a tretia námietka sú neúčinné v celom rozsahu.

               37

               Následne je potrebné preskúmať výlučne prvú a štvrtú až šiestu výhradu v rozsahu, v akom sa týkajú sporných odsekov.

               38

               Prvou a štvrtou výhradou žalobkyňa tvrdí, že menovací orgán nesprávne usúdil, že sporné odseky jednak popierajú existenciu politiky ESVČ a Únie smerujúcej k boju proti obťažovaniu a jednak, že ESVČ a Únia „nejdú príkladom“ so svojimi politikami vo veci obťažovania v rámci ich oddelení.

               39

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť text sporných odsekov:
               „Modus operandi hierarchie európskych inštitúcií, ako môžem byť svedkom, je presvedčiť každého, kto má názor na spôsob, akým sú inštitúcie vedené, že on alebo ona urobia lepšie, keď zmenia prácu, odídu do predčasného dôchodku alebo invalidného dôchodku. Nechaj to tak. Zabudni. Takto môžu nadriadení pokračovať v obťažovaní určitých podriadených a zvýhodňovať iných: nemusí ísť o plánovanú stratégiu – ale napriek tomu môže byť systematická.
               …
               ESVČ musí byť vzorom vo vnútornom uplatňovaní práv, organizačnej transparentnosti a právneho štátu – inak stratíme dôveryhodnosť na medzinárodnej scéne.“

               40

               Taktiež je potrebné pripomenúť, že tieto sporné odseky sú zahrnuté do textu, ktorý sa týka problému obťažovania v rámci európskych inštitúcií. Piaty odsek sporného textu presnejšie opisuje „modus operandi hierarchie európskych inštitúcií“ a pridáva, že „nadriadení môžu pokračovať s obťažovaním určitých podriadených a zvýhodňovať iných“„systematicky“. V tomto kontexte toto tvrdenie, s použitím slov „modus operandi“ a „systematicky“ označuje, že obťažovanie je rozšíreným javom zo strany hierarchie európskych inštitúcií.

               41

               Okrem toho osemnásty odsek sporného textu potvrdzuje, že ESVČ „musí ísť príkladom pri vnútornom uplatňovaní práv, organizačnej transparentnosti a právneho štátu“. Z toho vyplýva, že ESVČ nekoná „príkladne“ v boji proti obťažovaniu. Inak povedané, táto inštitúcia neposkytla „príklad“ svojou politikou riešenia obťažovania v rámci svojich oddelení.

               42

               Okrem toho osemnásty odsek sporného textu preberá myšlienku, ktorá už vyplynula z jeho piateho odseku, že v rámci ESVČ a v širšom zmysle v inštitúciách Únie neexistuje účinná politika boja proti obťažovaniu.

               43

               Tieto závery sú navyše potvrdené samotnou žalobkyňou v žalobe. Žalobkyňa v bode 44 žaloby pripúšťa, že v spornom texte „vyjadrila názor, že obťažovanie [je] jav široko rozšírený a tiež vyjadrila svoje znepokojenie, že táto situácia by mohla podkopať autoritu ESVČ a následne Únie na medzinárodnej scéne“.

               44

               Z toho vyplýva, že menovací orgán sa nedopustil nesprávneho posúdenia vo svojom výklade sporných odsekov.

               45

               Preto sa prvá a štvrtá výhrada musia zamietnuť ako nedôvodné.

               46

               Piatou výhradou žalobkyňa tvrdí, že sporné odseky neobsahujú žiadnu urážku, ani nevyjadrujú žiadny nedostatok rešpektu, agresivitu alebo inú formu zlého úmyslu a že iba predstavujú realizáciu jej slobody prejavu.

               47

               Ako však vyplýva z bodov 3 a 9 vyššie, rozhodnutie o zamietnutí uverejnenia nebolo prijaté z dôvodu, že by sporný text obsahoval urážky alebo vyjadrenie akéhokoľvek nedostatku rešpektu, agresivitu alebo inú formu zlého úmyslu. Odôvodnenie rozhodnutia o zamietnutí udeliť povolenie na uverejnenie totiž uvádza, že pokiaľ ide o sporné odseky, tie sú v rozpore s „povinnosťou lojality a nestrannosti“, ktoré je úradník Únie povinný zachovať vo vzťahu k inštitúcii.

               48

               Následne vzhľadom na to, že menovací orgán nedospel k záveru, že sporné odseky obsahujú urážky, ani že vyjadrujú akýkoľvek nedostatok rešpektu, agresivitu alebo inú formu zlého úmyslu, je potrebné zamietnuť piatu výhradu ako nedôvodnú.

               49

               Svojou šiestou výhradou žalobkyňa tvrdí, že sa menovací orgán dopustil „zjavného“ nesprávneho posúdenia, keď sa domnieval, že sporné odseky sú v rozpore s „povinnosťou lojality a nestrannosti“, ktoré je povinná zachovať ako úradník Únie vo vzťahu k inštitúciám.

               50

               V tejto súvislosti je potrebné si pripomenúť zásady vyplývajúce z ustanovení, ktorými sa riadia vzťahy medzi Úniou a jej úradníkmi a zamestnancami.

               51

               Podľa článku 11 prvého odseku služobného poriadku úradník vykonáva svoje povinnosti a správa sa výlučne v súlade so záujmami Únie. Toto isté ustanovenie zaväzuje úradníka, aby si zverené povinnosti plnil vecne, nestranne a so zreteľom na svoju povinnosť lojality voči Únii.

               52

               Podľa článku 12 služobného poriadku sa úradník zdrží každého konania alebo správania, ktoré by mohlo nepriaznivo ovplyvniť dôstojnosť jeho postavenia.

               53

               Okrem toho podľa článku 12c ods. 1 je úradník povinný požiadať menovací orgán o povolenie na vykonávanie externej činnosti, či už platenej alebo neplatenej.

               54

               Okrem toho, podľa článku 17a ods. 1 služobného poriadku má úradník právo na slobodu vyjadrovania sa pri riadnom rešpektovaní zásad lojálnosti a nestrannosti. Tento článok predstavuje, tak ako aj články 11, 12 a 12b, osobitný výraz povinnosti lojality, ktorú je povinný zachovať každý úradník. V zmysle tejto povinnosti sa musí úradník zdržať najmä konania spôsobilého narušiť dôstojnosť funkcie a preukazovať úctu voči inštitúcii a jej orgánom (pozri, pokiaľ ide o povinnosť lojality v rámci článku 17a služobného poriadku, rozsudok z 23. októbra 2013, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, bod 61 a citovanú judikatúru).

               55

               Okrem toho je povinné zdôrazniť, že z judikatúry vyplýva, že úradník by verbálnym alebo písomným vyjadrením či akýmkoľvek iným konaním nemal konať v rozpore so svojimi služobnými povinnosťami, ktoré mu vyplývajú najmä z článkov 11, 12, 12b a 17a služobného poriadku voči Únii, ktorej má slúžiť, čím by narušil vzťah dôvery, ktorý existuje medzi ním a Úniou, a v konečnom dôsledku sťažil, ba priam znemožnil, splnenie úloh, ktorými je Únia poverená v spolupráci s ním (rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 47).

               56

               Okrem toho je taktiež potrebné spresniť, ako vyplýva najmä z odkazov článku 11 prvého odseku služobného poriadku na „svoje povinnosti“ a na „svoje správanie“, článku 12 služobného poriadku na „každé konanie“ a článku 12b na „externú činnosť“, že zachovanie vzťahu dôvery sa netýka iba realizácie osobitných úloh zverených úradníkovi, ale sa rozšírili na všetky oblasti vzťahov existujúcich medzi úradníkmi a Úniou (rozsudok z 23. októbra 2013, Gomes Moreira/ECDC, F‑80/11, EU:F:2013:159, bod 65; pozri taktiež v tomto zmysle rozsudok z 26. novembra 1991, Williams/Dvor audítorov, T‑146/89, EU:T:1991:61, bod 72).

               57

               Na úvod je potrebné uviesť, že rozhodnutie o zamietnutí udeliť povolenie na uverejnenie obsahovalo záver, že sporné odseky boli v rozpore s „povinnosťou lojality a nestrannosti“. Z tohto rozhodnutia však jasne vyplýva, že sa v skutočnosti týka porušenia povinnosti lojality a že povinnosť nestrannosti sa tam uvádza bez toho, že by existovala nejaká súvislosť s prejednávanou vecou. Preto je potrebné preskúmať iba vo svetle tejto povinnosti lojálnosti nesprávne posúdenie, ktoré namieta žalobkyňa.

               58

               V prejednávanom prípade je potrebné konštatovať, že sporné odseky obsahujú znevažujúce tvrdenia, poškodzujúce česť všetkých ľudí, ktorí sú zamestnaní v hierarchickom postavení v európskych inštitúciách. V rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, tvrdenia, podľa ktorých jednak existoval „modus operandi európskych inštitúcií“ alebo „systematická prax“, ktorá by umožnila nadriadeným „pokračovať v obťažovaní voči niektorým podriadeným a v zvýhodňovaní iných“ a jednak, že ESVČ si nesplní svoju povinnosť „byť príkladom pri vnútornom uplatňovaní práv, organizačnej transparentnosti a právneho štátu“ nemôžu byť považované za obyčajné nesúhlasné alebo menšinové názory. Tieto tvrdenia sa musia samy osebe považovať za spôsobilé poškodiť česť všetkých osôb, ktoré zastávajú hierarchickú pozíciu v európskych inštitúciách a následne v samotných inštitúciách.

               59

               Ako to tiež tvrdí ESVČ, obťažovanie predstavuje nezákonné správanie, ktoré ohrozuje fungovanie inštitúcie, ak je navyše, ako potvrdzuje sporný text, rozšírené. Tvrdenia naznačujúce jednak, že takéto konania, ktoré závažne porušujú zákony zo strany hierarchie európskych inštitúcií, ako je obťažovanie, a jednak absencia vhodných opatrení inštitúcií na nápravu, sú spôsobilé ovplyvniť vnímanie, česť a požadovaný rešpekt voči všetkým osobám, ktoré zastávajú hierarchickú pozíciu v inštitúciách, a teda v samotných inštitúciách a osobitne v ESVČ. Tieto tvrdenia preto predstavujú porušenie povinnosti lojality.

               60

               Z toho vyplýva, že menovací orgán sa správne domnieval, že tvrdenia vyplývajúce zo sporných odsekov sú v rozpore s povinnosťou lojality, ktorú má žalobkyňa ako úradníčka.

               61

               Túto poslednú výhradu nie je preto možné prijať.

               62

               V zmysle toho, čo bolo uvedené vyššie, sa druhý žalobný dôvod musí zamietnuť v celom rozsahu ako čiastočne neúčinný a čiastočne nedôvodný.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na slobodu prejavu

               63

               V rámci svojho prvého žalobného dôvodu žalobkyňa v podstate tvrdí, že nepreukázaním, že sporný text je spôsobilý spôsobiť vážnu ujmu legitímnym záujmom Únie a tým, že jej bolo zamietnuté povolenie uverejniť sporný text, menovací orgán porušil článok 17a služobného poriadku a následne slobodu prejavu, ktorú jej garantuje článok 10 EDĽP a článok 11 Charty základných práv.

               64

               V tejto súvislosti rozdelila žalobkyňa tento žalobný dôvod na tri časti. Prvá časť namieta, že porušenie „povinnosti lojality a nestrannosti“ predstavuje reálne riziko vážneho poškodenia legitímnych záujmov Únie, druhá časť spochybňuje požiadavku, podľa ktorej úradník, ktorý chce uverejniť článok v tlači, musí mať dôkazy potvrdzujúce jeho tvrdenia a tretia časť spochybňuje tvrdenie, podľa ktorého sporné odseky popierajú existenciu politiky smerujúcej k riešeniu obťažovania v inštitúciách Únie.

         – O prvej časti smerujúcej k námietke, že porušenie povinnosti lojality a nestrannosti predstavuje reálne riziko vážneho poškodenia legitímnych záujmov Únie

               65

               Po prvé žalobkyňa zdôrazňuje, že rozsudok z 23. októbra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), z ktorého vychádza menovací orgán na účely podpory svojho tvrdenia, že porušenie „povinnosti lojality a nestrannosti“ predstavuje samo osebe riziko vážneho poškodenia všeobecného verejného záujmu, nie je v prejednávanom prípade použiteľný. Podľa žalobkyne totiž skutočnosti, ktoré boli prednesené vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok, nie sú porovnateľné s tými, o ktoré ide v tejto veci, pretože tento rozsudok nebol prijatý v kontexte žiadosti o uverejnenie, ale v rámci ukončenia pracovnej zmluvy.

               66

               ESVČ s prvým tvrdením žalobkyne nesúhlasí.

               67

               V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti odkazuje v bodoch 62 a 64 na rozsudok z 23. októbra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), aby sa podporil záver, podľa ktorého „porušenie povinnosti lojality a nestrannosti predstavuje samo osebe riziko vážneho poškodenia všeobecného verejného záujmu“.

               68

               Odkaz na rozsudok z 23. októbra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159), však nepredstavuje osobitný základ pre rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti. Rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti je odôvodnené tým, že „porušenie povinnosti lojality a nestrannosti predstavuje samo osebe riziko vážneho poškodenia všeobecného verejného záujmu“, a nie samotnú citáciu rozsudku z 23. októbra 2013, Gomes Moreira/ECDC (F‑80/11, EU:F:2013:159).

               69

               Preto nie je možné spochybniť zákonnosť rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti prípadným omylom týkajúcim sa odkazov na súdne rozhodnutia uvedené na podporu uvedeného rozhodnutia.

               70

               Je preto potrebné dospieť k záveru, že prvé tvrdenie je neúčinné.

               71

               Po druhé žalobkyňa v podstate tvrdí, že menovací orgán odkazuje na riziko vážneho poškodenia „všeobecného verejného záujmu“, zatiaľ čo článok 17a služobného poriadku uvádza iba riziko poškodenia „legitímnych záujmov Únie“. Tieto dva pojmy si nemožno pliesť a nie sú zameniteľné.

               72

               ESVČ s druhým tvrdením žalobkyne nesúhlasí.

               73

               V tejto súvislosti postačuje poznamenať, že v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti nespôsobuje žiadny rozpor medzi dvoma pojmami „všeobecný verejný záujem“ a „legitímne záujmy Únie“. Ako vyplýva z úryvku citovaného nižšie, rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti uvádza iba to, že ochrana „záujmov Únie“ predstavuje okrem iného jeden z cieľov „verejného záujmu“:
               „Ako rozhodol Súdny dvor, článok 17a služobného poriadku vyjadruje myšlienku neustálej potreby spravodlivej rovnováhy medzi zárukou výkonu takejto základnej slobody, ako je sloboda prejavu a ochranou legitímneho cieľa verejného záujmu, ako je nebezpečenstvo zásahu do záujmov Únie prameniace zo zverejnenia textu (rozsudky z 13. decembra 2001, Komisia/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, bod 19, a zo 14. júla 2000, Cwik/Komisia, T‑82/99, EU:T:2000:193, bod 52).“

               74

               Druhé tvrdenie sa musí preto zamietnuť.

               75

               Po tretie žalobkyňa tvrdí, že z judikatúry nemožno vyvodiť domnienku, ktorej sa dovoláva menovací orgán, podľa ktorej predstavuje porušenie „povinnosti lojality a nestrannosti“ nebezpečenstvo vážneho poškodenia legitímnych záujmov Únie. Podľa žalobkyne, aj keby sa hypoteticky pripustilo, že takéto porušenie by zo sporných textov vyplývalo, neumožňovalo by to vyvodiť ipso facto, že uverejnenie sporného textu predstavuje skutočné riziko vážneho poškodenia záujmov Únie.

               76

               ESVČ s tretím tvrdením žalobkyne nesúhlasí.

               77

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry majú úradníci a zamestnanci Únie právo na slobodu prejavu vrátane oblastí, v ktorých je inštitúcia Únie činná. Táto sloboda zahŕňa slobodu verbálneho alebo písomného vyjadrenia nesúhlasných alebo menšinových názorov oproti názorom zastávaným inštitúciou, ktorá ich zamestnáva (pozri rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 43 a citovanú judikatúru).

               78

               No aj slobodu prejavu je podľa ustálenej judikatúry možné obmedziť na základe článku 10 ods. 2 EDĽP, podľa ktorého môže výkon tejto slobody, pretože obsahuje aj povinnosti a zodpovednosť, podliehať formalitám, podmienkam, obmedzeniam alebo sankciám, ktoré stanovuje zákon a ktoré sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti (pozri rozsudok z 13. decembra 2012, Strack/Komisia, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, bod 137 a citovanú judikatúru).

               79

               Najmä je legitímne, aby úradníci z dôvodu svojho služobného postavenia podliehali takým povinnostiam, aké sú povinnosti uvedené v článkoch 11, 12 a 17a služobného poriadku. Uvedené povinnosti, ktoré predstavujú isté obmedzenie výkonu slobody prejavu, smerujú k zachovaniu vzťahu dôvery, ktorý musí existovať medzi inštitúciou a jej úradníkmi a je možné ho odôvodniť cieľom ochrany práv iných v zmysle článku 10 ods. 2 EDĽP (rozsudky zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 44, a z 13. decembra 2012, Strack/Komisia, T‑199/11 P, EU:T:2012:691, bod 138).

               80

               Okrem toho je potrebné pripomenúť, že z článku 17a ods. 2 služobného poriadku vyplýva, že úradník sám alebo v spolupráci nesmie uverejniť ani nechať uverejniť text týkajúci sa čohokoľvek, čo sa týka Únie, bez súhlasu menovacieho orgánu. Povolenie sa zamietne len v prípade, ak je pravdepodobné, že plánované uverejnenie by mohlo „vážne poškodiť záujmy Únie“.

               81

               V tomto ohľade judikatúra spresňuje, že článok 17a ods. 2 služobného poriadku stanovuje zásadu vydania povolenia, ktoré je možné odoprieť vo výnimočných prípadoch. Vzhľadom na skutočnosť, že uvedené ustanovenie umožňuje orgánom zamietnuť povolenie na uverejnenie a tak prípadne vážne zasiahnuť do slobody prejavu, ktorá je jedným zo základných pilierov demokratickej spoločnosti, sa má vykladať obmedzujúcim spôsobom tak, že je povolenie možné zamietnuť len v prípade, ak by mohlo spôsobiť vážne poškodenie záujmov Únie (pozri rozsudok z 13. decembra 2001, Komisia/Cwik, C‑340/00 P, EU:C:2001:701, body 17 a 18 a citovanú judikatúru).

               82

               Takýto systém odráža vzťah dôvery, ktorý musí existovať medzi zamestnávateľom a jeho zamestnancami, a jeho uskutočnenie môže byť posudzované iba vo svetle všetkých okolností prejednávaného prípadu a ich dosahu na výkon verejnej služby (rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 56).

               83

               Z uvedeného vyplýva, že súd Únie musí v rámci preskúmania overiť v súvislosti so všetkými okolnosťami prejednávaného prípadu, či sa dodržala spravodlivá rovnováha medzi základným právom jednotlivca na slobodu prejavu a oprávneným záujmom inštitúcie dohliadnuť na to, že jej úradníci a zamestnanci pri práci rešpektujú svoje povinnosti a zodpovednosť, ktorá je spojená s ich funkciou (rozsudok zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, EU:C:2001:127, bod 48).

               84

               V prejednávanej veci je potrebné pripomenúť, že, ako už bolo uvedené v bodoch 50 až 60 vyššie, menovací orgán sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď sa domnieval, že sú sporné odseky v rozpore s povinnosťou lojality, ktorá sa na žalobkyňu ako úradníka vzťahuje.

               85

               Ako už bolo ukázané v bodoch 39 až 43 vyššie, vyplýva zo sporných odsekov, jednak že existuje rozšírený jav obťažovania zo strany osôb, ktoré zastávajú hierarchické pozície v európskych inštitúciách, a jednak, že inštitúcie nemajú účinnú politiku pre nápravu tohto vážneho problému.

               86

               Za týchto okolností, ako bolo tiež ukázané v bodoch 58 až 60 vyššie, uverejnenie textu úradníkom obsahujúceho odseky, ako sú sporné odseky, predstavuje porušenie povinnosti lojality dotknutého úradníka, pretože je toto uverejnenie spôsobilé vážnym spôsobom vyvolať negatívny obraz a poškodiť česť osôb, ktoré zastávajú hierarchickú pozíciu v inštitúciách Únie, ako aj inštitúcií vo všeobecnosti a ESVČ osobitne.

               87

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 17a ods. 1 služobného poriadku má úradník právo na slobodu prejavu pri zachovaní najmä zásady lojality a nestrannosti (pozri bod 54 vyššie).

               88

               Okrem toho ochrana európskych inštitúcií voči tvrdeniam, ktoré môžu ovplyvniť vážnym spôsobom negatívne ich obraz, predstavuje sama osebe cieľ všeobecného záujmu a presnejšie legitímny záujem Únie.

               89

               Následne vzhľadom na to, že sporné odseky sú spôsobilé vážne ovplyvniť vnímanie a dôstojnosť európskych inštitúcií, je uverejnenie sporného textu spôsobilé vážne poškodiť legitímne záujmy Únie.

               90

               V každom prípade je potrebné zdôrazniť, že rovnováha medzi zárukou práva na slobodu prejavu a ochranou legitímnych záujmov Únie bola v tomto prípade zachovaná. Obmedzenie slobody prejavu predstavované rozhodnutím o zamietnutí uverejnenia sa totiž týkalo iba dvoch odsekov z dvadsiatich štyroch odsekov sporného textu, čo žalobkyni poskytlo široké možnosti predložiť zmenený text.

               91

               Z uvedeného vyplýva, že menovací orgán správne dospel k záveru, že uverejnenie textu obsahujúceho také odseky, ako sú sporné odseky, môže vážne poškodiť legitímne záujmy Únie v zmysle článku 17a ods. 2 služobného poriadku.

               92

               Preto sa prvá časť prvého žalobného dôvodu musí zamietnuť ako čiastočne neúčinná a čiastočne nedôvodná.

         – O druhej časti smerujúcej k spochybneniu požiadavky, podľa ktorej úradník, ktorý si želá uverejniť článok, musí mať dôkazy preukazujúce jeho vyhlásenia

               93

               Žalobkyňa po prvé v podstate tvrdí, že požiadavka menovacieho orgánu, podľa ktorej musí úradník, ktorý chce poskytnúť článok na uverejnenie, disponovať dôkazmi preukazujúcimi jeho tvrdenia, predstavuje obmedzenie výkonu slobody prejavu, po druhé, že toto obmedzenie nie je upravené zákonom a po tretie, že aj keby takéto ustanovenie existovalo, nebola by požiadavka primeraná.

               94

               ESVČ s týmito tvrdeniami žalobkyne nesúhlasí.

               95

               V tomto smere je potrebné zdôrazniť, že tvrdenia obsiahnuté v sporných odsekoch, ktoré sa týkajú údajne rozšíreného javu obťažovania zo strany hierarchie európskych inštitúcií a údajnej neexistencie politiky vedúcej k náprave, sú uvedené neurčite a všeobecne bez poskytnutia akejkoľvek konkrétnej informácie, ktorá by ich preukazovala. Okrem toho je potrebné upozorniť na vážnu povahu týchto tvrdení, keďže naznačujú existenciu údajne rozšíreného a osobitne zavrhnutiahodného, či dokonca protiprávneho konania zo strany osôb v hierarchickej pozícii v inštitúciách. Nakoniec je potrebné uviesť, že tieto tvrdenia sú spôsobilé negatívne ovplyvniť vnímanie a dôstojnosť samotných inštitúcií, a teda vážne poškodiť legitímne záujmy Únie.

               96

               V prejednávanom prípade na rozdiel od názoru žalobkyne nejde o požiadavku, aby úradník, ktorý chce poskytnúť článok na uverejnenie, disponoval „dôkazmi preukazujúcimi jeho tvrdenie“. Ide naopak o požiadavku, aby tvrdenia, ktoré môžu charakterizovať správanie osobitne zavrhnutiahodnej povahy, či dokonca protiprávne konanie neurčitého počtu ľudí v rámci hierarchie inštitúcií, boli podložené a konkrétne.

               97

               Druhá časť prvého žalobného dôvodu preto musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

         – O tretej časti vyjadrujúcej nesúhlas s tvrdením, že sporné odseky popierajú existenciu politiky smerujúcej k boju proti obťažovaniu v inštitúciách Únie

               98

               Žalobkyňa uvádza, že tvrdenie menovacieho orgánu, podľa ktorého sporné odseky popierajú existenciu politiky smerujúcej k boju proti obťažovaniu v inštitúciách Únie, nie je potvrdené skutkovými okolnosťami. Zdôrazňuje, že sa sporný text týka obťažovania v inštitúciách Únie, ktoré sa považuje za rozšírený jav, avšak nikdy netvrdila, že neexistuje politika riešenia tohto problému. Prípadná negácia existencie politiky riešenia obťažovania sa musí v každom prípade vnímať iba ako nesúhlasný či menšinový názor oproti názoru, ktorý má inštitúcia a ktorý nepredstavuje reálne riziko poškodenia legitímnych záujmov Únie.

               99

               ESVČ s tvrdením žalobkyne nesúhlasí.

               100

               V tomto smere stačí pripomenúť, že z dôvodov už uvedených v bodoch 58 a 59 vyššie nie je možné sporné odseky vnímať iba ako nesúhlasné či menšinové názory oproti názorom zastávaným inštitúciami, ale musia byť považované za také, ktoré samy osebe môžu vážne poškodiť dôstojnosť dotknutých inštitúcií.

               101

               Tretia časť prvého žalobného dôvodu preto musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

               102

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné dospieť k záveru, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, menovací orgán prijatím rozhodnutia o zamietnutí udeliť povolenie na uverejnenie neporušil článok 17a služobného poriadku a neporušil tak ani jej slobodu prejavu.

               103

               Preto je potrebné prvý žalobný dôvod zamietnuť ako čiastočne neúčinný a čiastočne nedôvodný a v dôsledku toho zamietnuť žalobu ako celok.

         O trovách

               104

               Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               105

               Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhom Rady.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Pani Carina Skareby je povinná nahradiť trovy konania.

                           Prek

                           Schalin

                           Costeira

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. septembra 2017.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. novembra 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2002/74/ES - Ochrana pracovníkov - Platobná neschopnosť zamestnávateľa. # Vec C-6/07.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. novembra 2007 – Komisia/Španielsko
      (vec C‑6/07)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2002/74/ES – Ochrana pracovníkov – Platobná neschopnosť zamestnávateľa“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 9)
      Predmet

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprebratie ustanovení nevyhnutných na dosiahnutie súladu so smernicou č. 2002/74/ES
                  Európskeho parlamentu a Rady z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 80/987/EHS o aproximácii právnych
                  predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa (Ú. v. ES
                  L 270, s. 10; Mim. vyd. 05/004, s. 261), v stanovenej lehote

            Výrok

                  Španielske kráľovstvo si tým, že neprijalo v stanovenej lehote všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou č. 2002/74/ES Európskeho parlamentu a Rady z 23. septembra 2002, ktorou sa mení a dopĺňa
                     smernica Rady 80/987/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov vzťahujúcich sa na ochranu zamestnancov v prípade
                     platobnej neschopnosti ich zamestnávateľa, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.

                  Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. marca 1972. # Nordgetreide GmbH & Co. Kg proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 42-71.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1975. # Rewe-Zentralfinanz eGmbH proti Landwirtschaftskammer. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Köln - Nemecko. # Vec 4-75.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 21. septembra 2017.#Eurofast SARL v. Európska komisia.#Finančná pomoc – Siedmy rámcový program v oblasti výskumu, technického rozvoja a demonštračných činností – Zmluva ASSET – Rozhodnutie o vymáhaní formou započítania niektorých vyplatených súm v nadväznosti na finančný audit – Žaloba o neplatnosť – Legitímna dôvera – Arbitrážna doložka – Lehota na oznámenie správy o audite – Zásada kontradiktórnosti – Oprávnenosť nákladov – Zmluvná zodpovednosť.#Vec T-87/16.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. októbra 1992. # William Dowling proti Írsku, Attorney General a Minister for Agriculture and Food. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Supreme Court - Írsko. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-85/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 8. júna 2010.#The Queen, na návrh Vodafone Ltd a iní proti Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Spojené kráľovstvo.#Nariadenie (ES) č. 717/2007 - Roaming vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva - Platnosť - Právny základ - Článok 95 ES - Zásady proporcionality a subsidiarity.#Vec C-58/08.

text:
      Vec C‑58/08
      The Queen, na žiadosť:
      Vodafone Ltd a i.
      proti
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice of England and Wales, Queen’s Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Nariadenie (ES) č. 717/2007 – Roaming vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva – Platnosť – Právny základ – Článok 95 ES – Zásady proporcionality a subsidiarity“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Elektronické komunikačné siete a služby – Roaming vo verejných
            mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva – Nariadenie č. 717/2007 – Právny základ – Článok 95 ES – Platnosť
      (Článok 95 ES; nariadenie Európskeho Parlamentu a Rady č. 717/2007)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Elektronické komunikačné siete a služby – Roaming vo verejných
            mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva – Nariadenie č. 717/2007 – Článok 4 a článok 6 ods. 3 – Porušenie zásady
            proporcionality – Neexistencia
      (Článok 95 ods. 3 ES; nariadenie Európskeho Parlamentu a Rady č. 717/2007, článok 4 a článok 6 ods. 3)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Elektronické komunikačné siete a služby – Roaming vo verejných
            mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva – Nariadenie č. 717/2007 – Článok 4 a článok 6 ods. 3 – Porušenie zásady
            subsidiarity – Neexistencia
      (Článok 5 druhý odsek ES a článok 95 ES; nariadenie Európskeho Parlamentu a Rady č. 717/2007, článok 4 a článok 6 ods. 3)
      1.        Podľa článku 1, ako aj odôvodnení č. 16 a 38 nariadenia č. 717/2007 o roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach
         v rámci Spoločenstva toto nariadenie zavádza spoločný prístup, aby užívatelia pozemských verejných mobilných telefónnych sietí
         neplatili neprimerané ceny za roamingové služby v rámci Spoločenstva a aby prevádzkovatelia mohli pôsobiť v rámci jednotného,
         koherenetného regulačného rámca založeného na objektívne stanovených kritériách. Prispieva k hladkému fungovaniu vnútorného
         trhu s cieľom dosiahnuť vysoký stupeň ochrany spotrebiteľov a zabezpečiť hospodársku súťaž medzi prevádzkovateľmi mobilných
         telefónnych sietí.

      Normotvorca Spoločenstva, ktorý sa snaží o zachovanie hospodárskej súťaže medzi prevádzkovateľmi mobilnej telefónnej siete,
         sa rozhodol konať, aby zabránil možnému prijatiu opatrení členskými štátmi na základe ich subsidiárnej právomoci v oblasti
         ochrany spotrebiteľov. Vzhľadom na fungovanie trhov s roamingom a vzhľadom na výraznú vzájomnú závislosť medzi veľkoobchodnými
         a maloobchodnými poplatkami roamingových služieb by mohol rozdielny vývoj vnútroštátnych právnych úprav, ktoré sledujú len
         zníženie maloobchodných poplatkov bez toho, aby tým boli dotknuté poplatky za poskytovanie veľkoobchodných roamingových služieb
         v rámci Spoločenstva, spôsobiť značné skreslenie hospodárskej súťaže a narušiť riadne fungovanie trhu s roamingom v rámci
         Spoločenstva. Takáto situácia dokazuje, že normotvorca Spoločenstva sleduje cieľ, ktorým je ochrana riadneho fungovania vnútorného
         trhu.

      Z vyššie uvedeného vyplýva, že skutočný cieľ nariadenia č. 717/2007 je zlepšenie podmienok fungovania vnútorného trhu a že
         mohlo byť prijaté na základe článku 95 ES.

      (pozri body 38, 46 – 48)
      2.        Čo sa týka súdneho preskúmania dodržiavania požiadaviek vyplývajúcich zo zásady proporcionality, normotvorca Spoločenstva
         má v rámci výkonu právomocí, ktorými disponuje, širokú mieru voľnej úvahy v oblasti, v ktorej si jeho konanie vyžaduje výber
         tak politickej, ako aj hospodárskej alebo sociálnej povahy a pri ktorej musí vykonať komplexné posúdenie a hodnotenie.

      Aj pri existencii tejto právomoci je však normotvorca Spoločenstva povinný zakladať svoj výber na objektívnych kritériách.
         Navyše v rámci posúdenia povinností súvisiacich s rozdielnymi prípustnými opatreniami musí preskúmať, či ciele sledované prijatým
         opatrením môžu odôvodniť negatívne hospodárske dôsledky, ktoré sú tiež značné pre niektorých prevádzkovateľov.

      V tejto súvislosti prijatím okrem cenových stropov veľkoobchodných poplatkov aj cenových stropov maloobchodných poplatkov
         v článku 4 nariadenia č. 717/2007 o roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva nešiel normotvorca
         Spoločenstva nad rámec obmedzení voľnej úvahy, ktorá mu je priznaná. Je to tak tiež v prípade povinnosti poskytovať informácie
         stanovenej v článku 6 ods. 3 toho istého nariadenia z dôvodu, že toto ustanovenie podporuje potrebný účinok právnej úpravy
         maloobchodných poplatkov, a je tak odôvodnené cieľom ochrany spotrebiteľov.

      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Komisia pred vypracovaním návrhu nariadenia uskutočnila širokú štúdiu, ktorej výsledok
         je zhrnutý v hodnotení vplyvu. Z toho vyplýva, že v tejto oblasti preskúmala rôzne alternatívy, a to právnu úpravu cenových
         stropov maloobchodných poplatkov, cenových stropov veľkoobchodných poplatkov, prípadne oboch, a že posúdila hospodársky vplyv
         týchto rôznych druhov právnych úprav, ako aj účinky jednotlivých spôsobov tarifikácie.

      Vzhľadom na dôležitosť cieľa ochrany spotrebiteľov v rámci článku 95 ods. 3 ES je teda časovo obmedzený zásah na trhu v konkurenčnom
         prostredí a dovoľujúci okamžite zaistiť ochranu spotrebiteľov pred prehnane vysokými cenami, akým je zásah v predmetnej veci,
         primeraný vo vzťahu k sledovanému cieľu, hoci môže mať negatívne hospodárske dôsledky pre niektorých prevádzkovateľov. Z toho
         vyplýva, že článok 4 a článok 6 ods. 3 nariadenia č. 717/2007 neporušujú zásadu proporcionality.

      (pozri body 52, 53, 55, 69 – 71)
      3.        Keď normotvorca Spoločenstva použije článok 95 ES ako právny základ, zásada subsidiarity sa uplatní, keďže uvedené ustanovenie
         mu nepriznáva výlučnú právomoc na prijatie právnych predpisov hospodárskych činností v rámci vnútorného trhu.

      Ustanovenia článku 4 a článku 6 ods. 3 nariadenia č. 717/2007 o roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci
         Spoločenstva teda nie sú neplatné z dôvodu porušenia zásady subsidiarity.

      Ako totiž vyplýva z odôvodnenia č. 14 tohto nariadenia, vzájomná závislosť medzi maloobchodnými a veľkoobchodnými poplatkami
         roamingových služieb má opodstatnenú dôležitosť, pretože každé opatrenie zamerané na zníženie maloobchodných poplatkov, ktoré
         nerieši úroveň veľkoobchodných nákladov spojených s poskytovaním týchto služieb, by mohol narušiť riadne fungovanie trhu s roamingom
         v rámci Spoločenstva. Normotvorca Spoločenstva dospel k záveru, že jeho konanie si vyžaduje spoločný prístup tak na úrovni
         veľkoobchodných, ako aj maloobchodných poplatkov s cieľom prispievať k hladkému fungovaniu vnútorného trhu týchto služieb.

      Z tejto vzájomnej závislosti vyplýva, že normotvorca Spoločenstva sa mohol oprávnene domnievať, že jeho konanie si vyžaduje
         taktiež zásah na úrovni maloobchodných poplatkov. Z dôvodu účinkov spoločného prístupu zavedeného uvedeným nariadením možno
         teda cieľ sledovaný týmto nariadením lepšie uskutočniť na úrovni Spoločenstva.

      (pozri body 75, 77 – 79)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 8. júna 2010 (*)

      „Nariadenie (ES) č. 717/2007 – Roaming vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva – Platnosť – Právny základ – Článok 95 ES – Zásady proporcionality a subsidiarity“
      Vo veci C‑58/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queens’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené kráľovstvo) z 18. decembra 2007 a doručený Súdnemu
         dvoru 13. februára 2008, ktorý súvisí s konaním:

      The Queen, na žiadosť:

      Vodafone Ltd,
      Telefónica O2 Europe plc,
      T‑Mobile International AG,
      Orange Personal Communications Services Ltd
      proti
      Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform,
      za účasti:
      Office of Communications,
      Hutchison 3G UK Ltd,
      GSM Association,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, R. Silva de Lapuerta,
         P. Lindh a C. Toader, sudcovia C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, P. Kūris, T. von Danwitz (spravodajca) a A. Arabadjiev,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Malacek, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. apríla 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Vodafone Ltd, v zastúpení: D. Pannick, QC, a R. Kreisberger, advocate,
      –        Telefónica O2 Europe plc, T‑Mobile International AG a Orange Personal Communications Services Ltd, v zastúpení: D. Anderson,
         QC, I. Ross, M. Lemanski, solicitors, a D. Scannell, barrister,

      –        Hutchison 3G UK Ltd, v zastúpení: F. Richmond, solicitor, a B. Kennelly, barrister,
      –        GSM Association, v zastúpení: B. Amory, S. Clerckx, advokáti, a M. Chamberlain, barrister,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: I. Rao, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Turner, QC, a T. Ward, barrister,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        Európsky parlament, v zastúpení: E. Perillo, J. Rodrigues a L. Visaggio, splnomocnení zástupcovia,
      –        Rada Európskej únie, v zastúpení: D. Canga Fano a G. Kimberley, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Benyon a A. Nijenhuis, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 1. októbra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka platnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 717/2007 z 27. júna
         2007 o roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva a o zmene a doplnení smernice 2002/21/ES (Ú. v. EÚ
         L 171, s. 32).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T‑Mobile International AG et Orange Personal
         Communications Services Ltd, prevádzkovateľmi verejných mobilných telefónnych sietí pôsobiacimi v Spojenom kráľovstve, v krajinách
         Európskej únie a na iných medzinárodných trhoch na jednej strane a Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory
         Reform (štátny tajomník pre hospodárstvo, podniky a reformu legislatívy) na druhej strane, vo veci platnosti ustanovení týkajúcich
         sa uplatnenia nariadenia č. 717/2007 prijatých Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska.

       Právny rámec
       Právny rámec týkajúci sa elektronických komunikačných sietí a služieb
      3        Normotvorca Spoločenstva v roku 2002 prijal na základe článku 95 ES regulačný rámec týkajúci sa elektronických komunikačných
         sietí a služieb (ďalej len „regulačný rámec“) s cieľom podriadiť všetky prenosné siete a súvisiace služby pod jeden právny
         rámec, ktorý popri osobitných smerniciach tvorí najmä smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom
         regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby („rámcová“ smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029,
         s. 349). Tento rámec zavádza mechanizmus, ktorý národným regulačným orgánom (ďalej len „NRO“) v prípade neúčinnej hospodárskej
         súťaže na konkrétnom trhu umožňuje, aby po preskúmaní dotknutého trhu, uložili podnikom v odvetví elektronických komunikácií
         s významným vplyvom na trhu dodatočné povinnosti.

       Rozhodnutie 2002/627/ES
      4        Rozhodnutím Komisie 2002/627/ES z 29. júla 2002, ktorým sa zriaďuje Európska skupina regulátorov pre elektronické komunikačné
         siete a služby (Ú. v. ES L 200, s. 38; Mim. vyd. 13/029, s. 511) bola vytvorená poradná skupina NRO pre elektronické komunikačné
         siete a služby. Úlohou tejto skupiny (ďalej len „ESR“) je podľa článku 3 ods. 1 tohto rozhodnutia najmä radiť a pomáhať Komisii
         Európskych spoločenstiev pri konsolidácii vnútorného trhu elektronických komunikačných sietí a služieb.

       Nariadenie č. 717/2007
      5        Po tom, ako Komisia začala verejné konzultácie s dotknutými účastníkmi konania, 12. júla 2006 predložila hodnotenie vplyvu
         politických možností týkajúcich sa návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o roamingu vo verejných mobilných telefónnych
         sieťach v rámci Spoločenstva [SEC(2006) 925, ďalej len „hodnotenie vplyvu“]. Toto hodnotenie slúžilo ako základ pre návrh
         nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva a o zmene
         a doplnení smernice 2002/21 [KOM(2006) 382 v konečnom znení, ďalej len „návrh nariadenia“], predloženého v ten istý deň, výsledkom
         čoho bolo prijatie nariadenia č. 717/2007 na základe článku 95 ES.

      6        Toto nariadenie ukladá prevádzkovateľom pozemských mobilných telefónnych sietí cenové stropy veľkoobchodných a maloobchodných
         poplatkov za poskytovanie služieb roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach, pokiaľ ide o hlasové volania v rámci
         členských štátov (ďalej len „roamingové služby v rámci Spoločenstva“).

       Fungovanie roamingových služieb
      7        Fungovanie roamingových služieb možno najmä z hľadiska definícií uvedených v článku 2 nariadenia č. 717/2007 opísať nasledovne.

      8        Roamingové služby poskytované prevádzkovateľom mobilných telefónnych služieb spočívajú v ponuke neustálych služieb zákazníkom
         nachádzajúcim sa v zahraničí, ktoré im umožňujú uskutočňovať alebo prijímať volania v rámci sieti v inom členskom štáte.

      9        Aby mohol domáci prevádzkovateľ poskytovať roamingové služby, uzavrie osobitné zmluvy o veľkoobchodnom predaji s prevádzkovateľmi
         pôsobiacimi v rámci sietí v inom členskom štáte. Miestny prevádzkovateľ členského štátu navštíveného zákazníkom prevádzkovateľa
         domácej siete, s ktorým prevádzkovateľ domácej siete uzavrel takúto zmluvu, zabezpečí zákazníkovi hovor. Služba poskytovaná
         navštívenou sieťou domácej sieti je „veľkoobchodná roamingová služba“.

      10      Domáci poskytovateľ je podnik poskytujúci roamingovému zákazníkovi pozemské verejné mobilné telefónne služby buď prostredníctvom
         svojej vlastnej siete alebo mobilnej virtuálnej siete, alebo ako zmluvný predajca hlasových mobilných telefónnych služieb.
         Služba poskytovaná týmto poskytovateľom roamingovému zákazníkovi je „maloobchodná roamingová služba“.

      11      Maloobchodné roamingové služby sú súčasťou dohody alebo zmluvy o mobilných telefónnych službách uzavretej medzi zákazníkom
         a domácim poskytovateľom a sú spoplatnené ako jedna zo služieb tejto dohody alebo zmluvy. Podmienky poskytovania maloobchodných
         roamingových služieb teda závisia od uzavretej dohody alebo zmluvy, ako aj od prípadnej osobitnej povinnosti uloženej NRO,
         ktorým podlieha domáci poskytovateľ.

       Obsah nariadenia č. 717/2007
      12      Pokiaľ ide poplatky, ktoré platia užívatelia verejných mobilných telefónnych sietí za maloobchodné roamingové služby, odôvodnenie
         č. 1 nariadenia č. 717/2007 uvádza, že „[NRO], ako aj spotrebitelia a inštitúcie Spoločenstva sú znepokojené vysokou úrovňou
         cien… Nadmerne vysoké maloobchodné poplatky sú výsledkom vysokých veľkoobchodných poplatkov, ktoré účtuje zahraničný hostiteľský
         prevádzkovateľ siete, a v mnohých prípadoch aj vysokých maloobchodných prirážok účtovaných vlastným prevádzkovateľom siete
         zákazníka. Zníženie veľkoobchodných poplatkov sa často neprenesie až na maloobchodného zákazníka. Aj keď niektorí prevádzkovatelia
         nedávno zaviedli tarifné režimy, ktoré zákazníkom poskytujú výhodnejšie podmienky a nižšie ceny, naďalej existujú dôkazy o tom,
         že pomer nákladov a cien nie je taký, aký by bol bežný na plne konkurenčných trhoch“.

      13      Z odôvodnenia č. 4 nariadenia č. 717/2007 vyplýva, že toto nariadenie dopĺňa a podporuje, pokiaľ ide o roaming v rámci Spoločenstva,
         regulačný rámec, pričom tento rámec neposkytol NRO dostatočné nástroje na prijímanie účinných a rozhodných krokov, pokiaľ
         ide o stanovovanie cien roamingových služieb v rámci Spoločenstva.

      14      V tejto súvislosti odôvodnenie č. 6 uvedeného nariadenia spresňuje:

      „… Práca, ktorú vykonali [NRO] (individuálne i v [ESR]) pri analýze vnútroštátnych veľkoobchodných trhov s medzinárodným roamingom
         však ukázala, že ešte nie je možné, aby si [NRO] účinne poradili s vysokou úrovňou veľkoobchodných poplatkov za roaming v rámci
         Spoločenstva, pretože je ťažké určiť podniky s významným vplyvom na trhu vzhľadom na špecifické okolnosti medzinárodného roamingu
         vrátane jeho cezhraničnej povahy.“

      15      Podľa odôvodnení č. 8 a 9 nariadenia č. 717/2007:

      „8.      Navyše [NRO] zodpovedné za ochranu a podporu záujmov mobilných zákazníkov [zákazníkov mobilných telefónnych sietí – neoficiálny preklad] zvyčajne usadených na ich území nemôžu kontrolovať správanie prevádzkovateľa navštívenej siete so sídlom v inom členskom
         štáte, od ktorého sú títo zákazníci závislí pri využívaní medzinárodných roamingových služieb. Táto prekážka by mohla znížiť
         aj účinnosť opatrení, ktoré by prijali členské štáty, na základe im zostávajúcich právomocí v oblasti prijímania predpisov
         na ochranu spotrebiteľa.

      9.      Existuje preto tlak na členské štáty, aby prijali opatrenia zaoberajúce sa úrovňou poplatkov za medzinárodný roaming, ale
         ukázalo sa, že mechanizmus regulačného zásahu [NRO] ex ante ustanovený regulačným rámcom… nepostačuje na to, aby umožnil uvedeným orgánom v tejto špecifickej oblasti rozhodujúcim spôsobom
         zasiahnuť v záujme spotrebiteľa.“

      16      Z odôvodnení č. 12 a 13 uvedeného nariadenia vyplýva, že toto nariadenie prihliada na osobitné vlastnosti trhu s roamingom,
         ktoré odôvodňujú mimoriadne opatrenia idúce nad rámec mechanizmu stanoveného regulačným rámcom.

      17      Pokiaľ ide o ciele nariadenia č. 717/2007, jeho odôvodnenie č. 14 uvádza, že: „regulačné povinnosti by sa mali ukladať na
         veľkoobchodnej i maloobchodnej úrovni, aby sa ochránili záujmy zákazníkov využívajúcich roaming, pretože skúsenosť ukazuje,
         že zníženie veľkoobchodných cien roamingových služieb v rámci Spoločenstva sa nemusí odraziť na nižších maloobchodných cenách
         za roaming, keďže chýbajú patričné stimuly. Na druhej strane by akcia zameraná na zníženie maloobchodných cien, ktorá nerieši
         úroveň veľkoobchodných nákladov spojených s poskytovaním týchto služieb, mohla ohroziť narušenie riadneho fungovania trhu
         s roamingom [mohla narušiť riadne fungovanie trhu s roamingom – neoficiálny preklad] v rámci Spoločenstva“.

      18      Podľa odôvodnenia č. 16 uvedeného nariadenia: „mal by sa použiť spoločný prístup, ktorý zabezpečí, že užívatelia pozemských
         verejných mobilných telefónnych sietí cestujúci v rámci Spoločenstva nebudú platiť neprimerané ceny za roamingové služby v rámci
         Spoločenstva pri uskutočňovaní alebo prijímaní hlasových volaní… Vzhľadom na cezhraničný charakter dotknutých služieb je tento
         spoločný prístup potrebný, aby prevádzkovatelia mobilných telefónnych sietí mohli pôsobiť v rámci jednotného, koherenetného
         regulačného rámca založeného na objektívne stanovených kritériách“.

      19      Regulačný prístup stanovený nariadením č. 717/2007 by mal, ako to uvádza jeho odôvodnenie č. 19, „zabezpečiť, že maloobchodné
         poplatky za roaming v rámci Spoločenstva budú primeranejšie než doteraz odrážať náklady súvisiace s poskytovaním služby“.

      20      V tejto súvislosti podľa odôvodnenia č. 38 tohto nariadenia keďže ciele tohto nariadenia „nie je možné uspokojivo dosiahnuť
         na úrovni jednotlivých členských štátov bezpečným, harmonizovaným a včasným spôsobom, ale ich možno lepšie dosiahnuť na úrovni
         Spoločenstva, môže Spoločenstvo prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 zmluvy [ES]“.

      21      Pokiaľ ide o cieľ nariadenia č. 717/2007, jeho článok 1 ods. 1 stanovuje:

      „Toto nariadenie zavádza spoločný prístup…, čím prispeje k hladkému fungovaniu vnútorného trhu a zároveň sa dosiahne vysoký
         stupeň ochrany spotrebiteľa, zabezpečí sa hospodárska súťaž medzi prevádzkovateľmi mobilných telefónnych sietí a zachovajú
         sa stimuly pre inovácie, ako aj možnosť voľby pre spotrebiteľov…“.

      22      Podľa článku 2 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 717/2007 sa pod „eurotarifou“ rozumie „akákoľvek tarifa nepresahujúca maximálny
         poplatok uvedený v článku 4, ktorý môže domáci poskytovateľ požadovať za poskytnutie regulovaných roamingových volaní v súlade
         s uvedeným článkom“.

      23      Článok 3 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje maximálny veľkoobchodný poplatok, ktorý môže prevádzkovateľ navštívenej siete
         účtovať prevádzkovateľovi domácej siete roamingového zákazníka za poskytnutie regulovaného roamingového volania, ktoré vzniklo
         v tejto navštívenej sieti. Tento poplatok, ktorý zahŕňa najmä náklady na zostavenie, tranzit a ukončenie, je stanovený najprv
         na 0,30 eura za minútu, potom od 30. augusta 2008 na 0,28 eura za minútu a od 30. augusta 2009 na 0,26 eura za minútu.

      24      Pokiaľ ide o maloobchodný poplatok, článok 4 ods. 1 a 2 nariadenia č. 717/2007 od domácich poskytovateľov požaduje, aby všetkým
         súčasným roamingovým zákazníkom za poskytnutie regulovaného roamingového volania poskytli eurotarifu, ktorá nesmie prekročiť
         stanovený poplatok, najprv vo výške 0,49 eura za minútu každého uskutočneného volania a vo výške 0,24 eura za minútu každého
         prijatého volania. Cenový strop sa v prípade uskutočnených volaní postupne zníži na 0,46 eura, neskôr na 0,43 eura a cenový
         strop v prípade prijatých volaní na 0,22 eura od 30. augusta 2008 a neskôr na 0,19 eura od 30. augusta 2009. Podľa odseku
         3 uvedeného článku každý roamingový zákazník má možnosť najneskôr do 30. júla 2007 si zvoliť eurotarifu alebo akúkoľvek inú
         roamingovú tarifu a poskytne sa im lehota dvoch mesiacov na oznámenie svojej voľby svojmu domácemu poskytovateľovi.

      25      Článok 6 uvedeného nariadenia ukladá domácim poskytovateľom povinnosť poskytovať informácie a povinnosť prehľadnosti, pokiaľ
         ide o maloobchodné poplatky, vo vzťahu ku všetkým roamingovým zákazníkom.

      26      Vzťah medzi nariadením č. 717/2007 a regulačným rámcom upravuje článok 1 ods. 3 a článok 10 tohto nariadenia. Článok 1 ods. 3
         stanovuje:

      „Toto nariadenie je osobitným opatrením v zmysle článku 1 ods. 5 rámcovej smernice.“
      27      Podľa článku 10 nariadenia č. 717/2007:

      „Do článku 1 smernice 2002/21/ES (rámcovej smernice) sa dopĺňa tento odsek:
      ‚5.      Táto smernica a osobitné smernice sa uplatňujú bez toho, aby boli dotknuté osobitné opatrenia prijaté na reguláciu medzinárodného
         roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva.‘“

      28      Nariadenie č. 717/2007 vo svojom článku 11 ods. 1 navyše stanovuje, že Komisia preskúma funkčnosť tohto nariadenia a podá
         správu Európskemu parlamentu a Rade najneskôr 30. decembra 2008. Podľa jeho článku 13 účinnosť tohto nariadenia končí 30. júna
         2010.

       Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
      29      Žalobcovia vo veci samej podali na High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)
         žalobu proti nariadeniu z roku 2007 o roamingu v mobilných telefónnych sieťach (Mobil Roaming Regulations 2007), ktoré niektorým
         ustanoveniam nariadenia č. 717/2007 umožňuje byť účinnými v Spojenom kráľovstve. Žalobcovia vo veci samej napadli platnosť
         tohto nariadenia z troch dôvodov, a to nevhodného charakteru právneho základu uvedeného nariadenia, porušenia zásad proporcionality
         a subsidiarity.

      30      Žalovaný vo veci samej, Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform, sa domnieva, že uvedené tvrdenia
         žalobcov vo veci samej a GSM Association sú neprípustné a že napadnutie platnosti nariadenia nie je dôvodné.

      31      Vnútroštátny súd povolil žalobcom vo veci samej podať žalobu na tomto súde a rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je nariadenie (ES) č. 717/2007 úplne alebo len čiastočne neplatné z toho dôvodu, že článok 95 ES je nevhodný ako právny základ?
      2.      Je článok 4 nariadenia (ES) č. 717/2007 [v spojení s článkom 2 [ods. 2] písm. a) a článkom 6 ods. 3 v rozsahu, v akom odkazujú
         na eurotarifu a povinnosti súvisiace s eurotarifou], neplatný z dôvodu, že zavedenie cenového stropu pre maloobchodné poplatky
         za roaming[ové služby] porušuje zásady proporcionality a/alebo subsidiarity?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      32      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že cieľom opatrení stanovených článkom 95 ods. 1 ES musí byť nevyhnutne zlepšenie podmienok
         na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu [rozsudky z 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial
         Tobacco, C‑491/01, Zb. s. I‑11453, bod 60, ako aj z 2. mája 2006, Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada, C‑217/04, Zb. s. I‑3771,
         bod 42]. Ak samotné konštatovanie rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami a všeobecným nebezpečenstvom vyplývajúcim
         z obmedzení základných slobôd alebo skreslenia hospodárskej súťaže nepostačuje na odôvodnenie výberu článku 95 ES ako právneho
         základu, normotvorca Spoločenstva tak môže urobiť najmä v prípade rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami, ktoré
         by mohli byť prekážkou pri uplatňovaní základných slobôd, a mohli by mať tak priamy vplyv na fungovanie vnútorného trhu (rozsudok
         z 12. decembra 2006, Nemecko/Parlament a Rada, C‑380/03, Zb. s. I‑11573, bod 37 a citovaná judikatúra) alebo spôsobiť značné
         skreslenie hospodárskej súťaže (rozsudok z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98, Zb. s. p. I‑8419, body 84
         a 106).

      33      Použitie tohto ustanovenia je možné s cieľom predchádzať vzniku takýchto prekážok obchodu vyplývajúcich z odlišného vývoja
         vnútroštátnych právnych úprav. Výskyt takýchto prekážok musí byť pritom pravdepodobný a cieľom predmetného opatrenia musí
         byť ich zamedzenie (rozsudky z 12. decembra 2006, Nemecko/Parlament a Rada, už citovaný, bod 38 a citovaná judikatúra, ako
         aj z 10. februára 2009, Írsko/Parlament a Rada, C‑301/06, Zb. s. I‑593, bod 64; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Spojené
         kráľovstvo/Parlament a Rada, už citovaný, body 60 až 64).

      34      Pokiaľ akt, ktorý sa zakladá na článku 95 ES, už odstránil všetky prekážky obchodu v oblasti, ktorú harmonizuje, normotvorcu
         Spoločenstva nemožno pozbaviť možnosti prispôsobiť tento akt akýmkoľvek zmenám okolností alebo akémukoľvek vývoju poznatkov
         vzhľadom na úlohu, ktorá mu prislúcha pri zabezpečení ochrany všeobecných záujmov uznaných Zmluvou [pozri v tomto zmysle rozsudok
         British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, už citovaný, body 77 a 78].

      35      V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 43 už citovaného rozsudku Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada rozhodol, že výrazom „opatrenia
         na aproximáciu“ uvedeným v článku 95 ES chceli autori Zmluvy zveriť normotvorcovi Spoločenstva v závislosti od všeobecného
         kontextu a osobitných charakteristík oblasti, ktorá má byť predmetom harmonizácie, voľnú úvahu pri posúdení najvhodnejšej
         techniky aproximácie na dosiahnutie požadovaného výsledku, najmä v oblastiach, pre ktoré sú charakteristické zložité technické
         osobitosti.

      36      Navyše, pokiaľ sú podmienky na použitie článku 95 ES ako právneho základu splnené, normotvorcovi Spoločenstva nemožno zabrániť,
         aby použil tento právny základ vzhľadom na skutočnosť, že ochrana spotrebiteľov je rozhodujúcim činiteľom pri rozhodovaní
         [pozri, pokiaľ ide o ochranu zdravia, rozsudky z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, už citovaný, bod 88; British American
         Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, už citovaný, bod 62, ako aj z 12. júla 2005, Alliance for Natural Health a i., C‑154/04
         a C‑155/04, Zb. s. I‑6451, bod 30].

      37      S prihliadnutím na všetky tieto úvahy treba preskúmať, či sa splnili podmienky na použitie článku 95 ES ako právneho základu
         nariadenia č. 717/2007.

      38      Podľa článku 1, ako aj odôvodnení č. 16 a 38 nariadenia č. 717/2007 toto nariadenie zavádza spoločný prístup, aby užívatelia
         pozemských verejných mobilných telefónnych sietí neplatili neprimerané ceny za roamingové služby v rámci Spoločenstva a aby
         prevádzkovatelia mohli pôsobiť v rámci jednotného, koherenetného regulačného rámca založeného na objektívne stanovených kritériách.
         Prispieva k hladkému fungovaniu vnútorného trhu s cieľom dosiahnuť vysoký stupeň ochrany spotrebiteľov a zabezpečiť hospodársku
         súťaž medzi prevádzkovateľmi mobilných telefónnych sietí.

      39      Ako vyplýva najmä z odôvodnenia č. 1 nariadenia č. 717/2007, ale aj z bodu 1 dôvodovej správy k návrhu nariadenia, úroveň
         maloobchodných poplatkov za medzinárodné roamingové služby bola v čase prijatia uvedeného nariadenia vysoká a pomer nákladov
         a cien nebol taký, aký by bol bežný na plne konkurenčných trhoch. Nadmerne vysoké maloobchodné poplatky sú teda výsledkom
         vysokých veľkoobchodných poplatkov, ktoré účtuje zahraničný hostiteľský prevádzkovateľ siete, a v mnohých prípadoch aj vysokých
         maloobchodných prirážok účtovaných domácim prevádzkovateľom pri maloobchodných poplatkoch.

      40      Z toho taktiež vyplýva, že vysoká úroveň maloobchodných poplatkov bola podľa NRO, štátnych orgánov, ako aj združení na ochranu
         spotrebiteľov v celom Spoločenstve pretrvávajúcim problémom a že pokusy o jeho vyriešenie na základe dostupného právneho základu
         nemali vplyv na zníženie cien.

      41      Najmä regulačný rámec právnej úpravy uplatniteľnej v čase prijatia nariadenia č. 717/2007 neposkytoval NRO, ako to vyplýva
         z jeho odôvodnení č. 6 a 8, dostatočné nástroje na prijatie účinných a rozhodných opatrení osobitne v súvislosti s vysokými
         veľkoobchodnými cenami, od ktorých závisia maloobchodné poplatky, z dôvodu osobitných vlastností veľkoobchodných trhov s roamingom
         a cezhraničnou povahou týchto služieb. V tejto súvislosti normotvorca Spoločenstva konštatoval, že NRO mali jednak problémy
         určiť podniky s významným vplyvom na trhu a jednak, že nemali možnosť kontrolovať konanie prevádzkovateľov navštívených sietí
         so sídlom v iných členských štátoch, ktorým podliehajú zákazníci roamingových služieb v rámci Spoločenstva.

      42      V tomto kontexte normotvorca Spoločenstva považoval za potrebné, ako to vyplýva z odôvodnení č. 4 a 12 nariadenia č. 717/2007,
         doplniť a podporiť na základe iného koncepčného prístupu výrokovú časť regulačného rámca prijatím uvedeného nariadenia ako
         osobitného opatrenia právnej úpravy ex ante s prihliadnutím na osobitné vlastnosti trhu s roamingom, aby tak napravil nepostačujúci charakter uvedeného rámca. Normotvorca
         v odôvodnení č. 4 uviedol, že tento rámec neposkytol NRO dostatočné nástroje na prijímanie účinných a rozhodných krokov, pokiaľ
         ide o stanovovanie cien roamingových služieb v rámci Spoločenstva, a nezabezpečuje hladké fungovanie vnútorného trhu uvedených
         služieb. Dospel k záveru, že uvedené nariadenie je vhodným prostriedkom na nápravu tejto situácie.

      43      V rovnakom kontexte a v súlade s tým, čo bolo uvedené v bode 1 dôvodovej správy k návrhu nariadenia, sa normotvorca Spoločenstva
         v odôvodnení č. 8 nariadenia č. 717/2007, opieral o subsidiárnu právomoc členských štátov prijať pravidlá ochrany spotrebiteľov
         a domnieval sa, že okolnosti charakteristické pre tento kontext by mohli prispieť k účinnosti opatrení prijatých členskými
         štátmi na základe tejto právomoci.

      44      Normotvorca Spoločenstva v odôvodnení č. 9 uvedeného nariadenia tak dospel k záveru, že sa na členské štáty vyvíjal nátlak,
         aby prijali opatrenia zaoberajúce sa úrovňou poplatkov za roamingové služby v rámci Spoločenstva, čo bolo navyše potvrdené
         Komisiou na pojednávaní.

      45      Z toho vyplýva, že normotvorca Spoločenstva sa skutočne dostal do situácie, v ktorej bolo pravdepodobné prijatie vnútroštátnych
         opatrení s cieľom vyriešiť problém spojený s vysokými maloobchodnými poplatkami za roamingové služby v rámci Spoločenstva,
         a to prostredníctvom pravidiel týkajúcich sa tarifikácie maloobchodných cien. Ako pritom vyplýva z bodu 1 dôvodovej správy
         k návrhu nariadenia, ako aj z bodu 2.4 hodnotenia vplyvu, takéto opatrenia by mohli spôsobiť rozdielny vývoj vnútroštátnych
         právnych úprav.

      46      Práve vzhľadom na tieto okolnosti normotvorca Spoločenstva, ktorý sa snaží o zachovanie hospodárskej súťaže medzi prevádzkovateľmi
         mobilnej telefónnej siete, ako už bolo uvedené v bode 38 tohto rozsudku, sa rozhodol konať, aby zabránil možnému prijatiu
         opatrení členskými štátmi na základe ich subsidiárnej právomoci v oblasti ochrany spotrebiteľov.

      47      Vzhľadom na fungovanie trhov s roamingom, tak ako je opísané v bodoch 7 až 11 tohto rozsudku, a vzhľadom na výraznú vzájomnú
         závislosť medzi veľkoobchodnými a maloobchodnými poplatkami roamingových služieb treba konštatovať, že rozdielny vývoj vnútroštátnych
         právnych úprav, ktoré sledujú len zníženie maloobchodných poplatkov bez toho, aby tým boli dotknuté poplatky za poskytovanie
         veľkoobchodných roamingových služieb v rámci Spoločenstva, by mohol spôsobiť značné skreslenie hospodárskej súťaže a narušiť
         riadne fungovanie trhu s roamingom v rámci Spoločenstva, ako to vyplýva z odôvodnenia č. 14 nariadenia č. 717/2007. Takáto
         situácia dokazuje, že normotvorca Spoločenstva sleduje cieľ, uvedený v bode 38 tohto rozsudku, ktorým je ochrana riadneho
         fungovania vnútorného trhu.

      48      Z vyššie uvedeného vyplýva, že skutočný cieľ nariadenia č. 717/2007 je zlepšenie podmienok fungovania vnútorného trhu a že
         mohlo byť prijaté na základe článku 95 ES.

      49      Na prvú položenú otázku treba teda odpovedať, že jej preskúmaním neboli zistené skutočnosti, ktoré by sa dotkli platnosti
         nariadenia č. 717/2007.

       O druhej otázke
      50      Vnútroštátny súd sa svojou druhou otázkou pýta, či nariadenie č. 717/2007 porušuje zásady proporcionality a subsidiarity z dôvodu,
         že popri cenových stropov pre priemerné veľkoobchodné poplatky za minútu stanovuje tiež stropy pre maloobchodné poplatky a povinnosť
         poskytovať roamingovým zákazníkom informácie o týchto cenách.

       O porušení zásady proporcionality
      51      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zásada proporcionality je jednou zo všeobecných zásad práva Spoločenstva a vyžaduje, aby
         prostriedky stanovené v ustanovení práva Spoločenstva boli primerané na dosiahnutie cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou
         a nešli nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie (rozsudok zo 6. decembra 2005, ABNA a i., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04
         a C‑194/04, Zb. s. I‑10423, bod 68, ako aj citovaná judikatúra).

      52      Čo sa týka súdneho preskúmania dodržiavania týchto podmienok, Súdny dvor priznal normotvorcovi Spoločenstva v rámci výkonu
         právomocí, ktorými disponuje, širokú mieru voľnej úvahy v oblasti, v ktorej si jeho konanie vyžaduje výber tak politickej,
         ako aj hospodárskej alebo sociálnej povahy a pri ktorej musí vykonať komplexné posúdenie a hodnotenie. Nie je teda potrebné
         vedieť, či prijaté opatrenie v tejto oblasti bolo jediné, alebo najlepšie prípustné, pretože iba jeho zjavne neprimeraná povaha
         v tejto oblasti vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušné inštitúcie sledujú, môže ovplyvniť zákonnosť takéhoto opatrenia [pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 12. júla 2001, Jippes a i., C‑189/01, Zb. s. I‑5689, body 82 a 83; British American Tobacco (Investments)
         a Imperial Tobacco, už citovaný, bod 123; Alliance for Natural Health a i., už citovaný, bod 52, ako aj zo 7. júla 2009, S.P.C.M.
         a i., C‑558/07, Zb. s. I‑5783, bod 42].

      53      Aj pri existencii tejto právomoci je však normotvorca Spoločenstva povinný zakladať svoj výber na objektívnych kritériách.
         Navyše v rámci posúdenia povinností súvisiacich s rozdielnymi prípustnými opatreniami musí preskúmať, či ciele sledované prijatým
         opatrením môžu odôvodniť negatívne hospodárske dôsledky, ktoré sú tiež značné pre niektorých prevádzkovateľov (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 10. marca 2005, Tempelman a van Schaijk, C‑96/03 a C‑97/03, Zb. s. I‑1895, bod 48; z 15. decembra 2005,
         Grécko/Komisia, C‑86/03, Zb. s. I‑10979, bod 96; Agrarproduktion Staebelow, už citovaný, bod 37).

      54      Súdnemu dvoru teda prislúcha preskúmať, či na základe uvedených kritérií, ako to najmä uvádzajú žalobcovia vo veci samej,
         nariadenie č. 717/2007 porušuje zásadu proporcionality z dôvodu, že popri cenových stropoch pre veľkoobchodné poplatky stanovuje
         tiež cenové stropy pre maloobchodné poplatky, ako aj povinnosť informovať o nich roamingových zákazníkov.

      55      V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že Komisia pred vypracovaním návrhu nariadenia uskutočnila širokú štúdiu,
         ktorej výsledok je zhrnutý v hodnotení vplyvu uvedenom v bode 5 tohto rozsudku. Z toho vyplýva, že v tejto oblasti preskúmala
         rôzne alternatívy, a to právnu úpravu cenových stropov maloobchodných poplatkov, cenových stropov veľkoobchodných poplatkov,
         prípadne oboch, a že posúdila hospodársky vplyv týchto rôznych druhov právnych úprav, ako aj účinky jednotlivých spôsobov
         tarifikácie.

      56      Stanovenie cenových stropov na poskytovanie maloobchodných roamingových služieb prostredníctvom eurotarify uvedenej v článku
         4 ods. 2 nariadenia č. 717/2007 má okrem iného za cieľ, ako to vyplýva najmä z článku 1, ako aj z odôvodnení č. 14 a 16 tohto
         nariadenia, znížiť úroveň poplatkov, ktoré platia užívatelia verejných mobilných telefónnych sietí za tieto služby, a to na
         účely ochrany spotrebiteľov.

      57      Navyše najmä z odôvodnenia č. 19 nariadenia č. 717/2007 vyplýva, že zavedenie eurotarify musí mať za účinok, aby boli maloobchodné
         poplatky za roamingové služby v rámci Spoločenstva primeranejšie v porovnaní s nákladmi, ktoré súvisia s poskytovaním týchto
         služieb, než v minulosti.

      58      Ako vyplýva z bodu 39 tohto rozsudku, úroveň priemerného maloobchodného poplatku za roamingový hovor v Spoločenstve bola v čase
         prijatia nariadenia č. 717/2007 vysoká a pomer medzi nákladmi a cenami nebol taký, aký by bol bežný na plne konkurenčných
         trhoch. Priemerný maloobchodný poplatok za roamingové volanie bol v tomto čase 1,15 eura za minútu, čiže – ako vyplýva zo zhrnutia
         štúdie vplyvu – päťnásobne vyšší ako skutočný poplatok za poskytovanie veľkoobchodných služieb.

      59      Eurotarifa uvedená v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 717/2007 je pritom stanovená na výrazne nižšiu úroveň než priemerná cena.
         Navyše cenové stropy zavedené v tomto nariadení vychádzajú, ako vyplýva z bodu 3 dôvodovej správy k návrhu nariadenia, z porovnaní
         s príslušnými stropmi veľkoobchodných poplatkov, aby sa zaistilo, že maloobchodné ceny presnejšie odrážajú poplatky, ktoré
         znáša poskytovateľ služby.

      60      Za týchto okolností treba zavedenie cenových stropov na úrovni maloobchodných poplatkov týmto ustanovením považovať za vhodné
         na zaistenie ochrany spotrebiteľov proti vysokým cenám.

      61      Pokiaľ ide nevyhnutný charakter dotknutého opatrenia, tento charakter je spochybnený z dôvodu, že uvedené opatrenie ide nad
         rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie stanoveného cieľa s prihliadnutím na konkurenčnú povahu maloobchodných trhov. Menej
         záväznejší a primeranejší prístup by spočíval len v úprave veľkoobchodných cien, čím by sa docielilo úplné zníženie maloobchodných
         poplatkov slobodným výkonom hospodárskej súťaže podľa pravidiel ponuky a dopytu, a NRO by sa ponechala voľnosť zasiahnuť v prípade
         nefungovania trhov na základe riadne stanovených regulačných kritérií.

      62      V tejto súvislosti najmä z odôvodnenia č. 14 nariadenia č. 717/2007 vyplýva, že normotvorca Spoločenstva vychádzal z konštatovania,
         že samotné zníženie veľkoobchodných poplatkov nemôže vyvolať zníženie maloobchodných poplatkov z dôvodu neexistencie príslušných
         opatrení v tomto smere.

      63      Odkazujúc na dôvodovú správu k návrhu nariadenia, z ktorej vychádzal normotvorca Spoločenstva pri prijímaní nariadenia č. 717/2007,
         Parlament a Komisia najmä uvádzajú, že právna úprava samotného trhu poskytovania veľkoobchodných roamingových služieb v rámci
         Spoločenstva by nezabezpečila, aby sa zníženie veľkoobchodných poplatkov odrazilo aj na znížení maloobchodných poplatkov,
         pretože prevádzkovatelia by neboli vystavení žiadnemu tlaku, aby tak urobili. Skúsenosť preukázala, že zníženie veľkoobchodných
         poplatkov by nevyhnutne neviedlo k zníženiu maloobchodných poplatkov.

      64      Rada v tejto súvislosti spresnila, že normotvorca považoval za potrebnú kontrolu maloobchodných cien najmä z dôvodu, že v tejto
         špecifickej oblasti sa hospodárska súťaž, pokiaľ ide o maloobchodné poplatky, nachádza hlavne na úrovni všeobecného druhu
         maloobchodného predaja a že pre väčšinu spotrebiteľov roaming predstavuje malú súčasť tohto druhu tak, že nezohráva rozhodujúcu
         úlohu pri výbere prevádzkovateľa, ani pri rozhodovaní o jeho zmene.

      65      Inštitúcie, ktoré Súdnemu dvoru predložili pripomienky, sa navyše opierali o hodnotenie vplyvu, z ktorého vyplýva, že dynamiku
         trhov s roamingom možno považovať za zložitú a vyvíjajúcu sa, pokiaľ existuje nebezpečenstvo, že zníženie veľkoobchodných
         poplatkov sa neodrazí na maloobchodných poplatkoch. Taktiež z toho vyplýva, že by bolo opatrnejšie, aby sa zároveň upravili
         maloobchodné poplatky. Takéto nebezpečenstvo navyše uznali NRO v bode 3.12 ich odpovede z 22. marca 2006, ktorú poskytli v rámci
         verejnej konzultácie, ktorá predchádzala hodnoteniu vplyvu najmä v členských štátoch, ktorých trhy sú menej konkurenčné.

      66      Okrem toho treba konštatovať, že právna úprava stropov veľkoobchodných poplatkov by nemala priame a okamžité účinky na spotrebiteľov.
         Naopak právna úprava len maloobchodných poplatkov môže priamo zlepšiť ich situáciu.

      67      Treba navyše pripomenúť, ako vyplýva z odôvodnenia č. 13 nariadenia č. 717/2007, že normotvorca Spoločenstva uznal, že prijaté
         opatrenia majú výnimočný charakter, ktorý odôvodňujú osobité vlastnosti charakterizujúce trhy s roamingom.

      68      Za týchto okolností a najmä vzhľadom na širokú voľnú úvahu, ktorou disponuje normotvorca Spoločenstva v dotknutej oblasti
         zavádzajúcej výber hospodárskej povahy, keď je vyzvaný uskutočniť celkové posúdenia a hodnotenia, sa môže oprávnene domnievať,
         že právna úprava cenových stropov veľkoobchodných trhov nebude viesť k rovnakému výsledku ako právna úprava v predmetnej veci,
         upravujúca tak veľkoobchodné, ako aj maloobchodné trhy, a že táto posledná uvedená právna úprava je preto potrebná.

      69      Nakoniec vzhľadom na dôležitosť cieľa ochrany spotrebiteľov v rámci článku 95 ods. 3 ES je časovo obmedzený zásah na trhu
         v konkurenčnom prostredí a dovoľujúci okamžite zaistiť ochranu spotrebiteľov pred prehnane vysokými cenami, akým je zásah
         v predmetnej veci, primeraný v vzťahu k sledovanému cieľu, hoci môže mať negatívne hospodárske dôsledky pre niektorých prevádzkovateľov.

      70      Treba teda konštatovať, že prijatím okrem cenových stropov veľkoobchodných poplatkov aj cenových stropov maloobchodných poplatkov
         v článku 4 nariadenia č. 717/2007 normotvorca Spoločenstva nešiel nad rámec obmedzení voľnej úvahy, ktorá mu je priznaná.
         Je to tak tiež v prípade povinnosti poskytovať informácie stanovenej v článku 6 ods. 3 toho istého nariadenia, z dôvodu, že
         toto ustanovenie podporuje potrebný účinok právnej úpravy maloobchodných poplatkov, a je tak odôvodnené cieľom ochrany spotrebiteľov.

      71      Z toho vyplýva, že článok 4 a článok 6 ods. 3 nariadenia č. 717/2007 neporušujú zásadu proporcionality.

       O porušení zásady subsidiarity
      72      V tejto súvislosti treba konštatovať, že zásadu subsidiarity uvádza článok 5 druhý pododsek ES a spresňuje protokol o uplatňovaní
         zásad subsidiarity a proporcionality, pripojený k Zmluve, podľa ktorého Spoločenstvo zasahuje do oblastí, ktoré nepatria do
         jeho výlučnej právomoci, len do tej miery, ktorá je nevyhnutná na dosiahnutie cieľov, ktoré nemôžu byť dostatočne dosiahnuté
         členskými štátmi, z dôvodu ich rozsahu či účinku, ktorý možno lepšie dosiahnuť na úrovni Spoločenstva. Tento protokol vo svojom
         odseku 5 taktiež stanovuje usmernenia na určenie toho, či sú tieto podmienky splnené.

      73      Pokiaľ ide o právne predpisy uvedený protokol vo svojich odsekoch 6 a 7 spresňuje, že Spoločenstvo má vydávať právne predpisy
         iba v nevyhnutnom rozsahu a že opatrenia Spoločenstva majú ponechať čo najväčší priestor pre vnútroštátne rozhodnutie, a to
         v súlade s cieľom opatrenia a dodržiavaním požiadaviek Zmluvy.

      74      Protokol okrem toho vo svojom odseku 3 spresňuje, že zásada subsidiarity nespochybňuje právomoci udelené Zmluvou Spoločenstvu,
         tak ako sú interpretované Súdnym dvorom.

      75      Pokiaľ ide o článok 95 ES, Súdny dvor rozhodol, že zásada subsidiarity sa uplatní, keď normotvorca Spoločenstva použije tento
         právny základ, pretože tento základ mu nepriznáva výlučnú právomoc na prijatie právnych predpisov hospodárskych činností v rámci
         vnútorného trhu [rozsudok British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, už citovaný, bod 179].

      76      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že normotvorca Spoločenstva, ktorý sa snaží o zachovanie hospodárskej súťaže medzi prevádzkovateľmi
         mobilnej telefónnej siete, prijatím nariadenia č. 717/2007 zaviedol spoločný prístup s cieľom prispievať najmä k hladkému
         fungovaniu vnútorného trhu tým, že týmto prevádzkovateľom umožňuje konať v rámci jednotného koherentného regulačného rámca.

      77      Ako vyplýva z odôvodnenia č. 14 tohto nariadenia, vzájomná závislosť medzi maloobchodnými a veľkoobchodnými poplatkami roamingových
         služieb má opodstatnenú dôležitosť, pretože každé opatrenie zamerané na zníženie maloobchodných poplatkov, ktoré nerieši úroveň
         veľkoobchodných nákladov spojených s poskytovaním týchto služieb, by mohol narušiť riadne fungovanie trhu s roamingom v rámci
         Spoločenstva. Normotvorca Spoločenstva dospel k záveru, že jeho konanie si vyžaduje spoločný prístup tak na úrovni veľkoobchodných,
         ako aj maloobchodných poplatkov s cieľom prispievať k hladkému fungovaniu vnútorného trhu týchto služieb.

      78      Z uvedenej vzájomnej závislosti vyplýva, že normotvorca Spoločenstva sa mohol oprávnene domnievať, že jeho konanie si vyžaduje
         taktiež zásah na úrovni maloobchodných poplatkov. Z dôvodu účinkov spoločného prístupu zavedeného nariadením č. 717/2007 možno
         teda cieľ sledovaný týmto nariadením lepšie uskutočniť na úrovni Spoločenstva.

      79      Ustanovenia článku 4 a článku 6 ods. 3 nariadenia č. 717/2007 nie sú neplatné z dôvodu porušenia zásady subsidiarity.

      80      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú položenú otázku odpovedať tak, že jej preskúmaním neboli zistené skutočnosti,
         ktoré by mali vplyv na platnosť ustanovení článku 4 a článku 6 ods. 3 nariadenia č. 717/2007.

       O trovách
      81      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Preskúmaním položených otázok neboli zistené skutočnosti, ktoré by mali vplyv na platnosť nariadenia Európskeho parlamentu
            a Rady (ES) č. 717/2007 z 27. júna 2007 o roamingu vo verejných mobilných telefónnych sieťach v rámci Spoločenstva a o zmene
            a doplnení smernice 2002/21/ES.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. júla 1959. # Phoenix-Rheinrohr AG proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 20-58.