title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. októbra 2008.#Győrgy Katz proti István Roland Sós.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Fővárosi Bíróság - Maďarsko.#Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach - Rámcové rozhodnutie 2001/220/SVV - Postavenie obetí v trestnom konaní - Súkromný žalobca nahradzujúci prokurátora -Výpoveď obete ako svedka.#Vec C-404/07.

text:
      Vec C‑404/07
      Győrgy Katz
      proti
      István Roland Sós
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Fővárosi Bíróság)
      „Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Rámcové rozhodnutie 2001/220/SVV – Postavenie obetí v trestnom konaní – Súkromný žalobca nahradzujúci prokurátora – Výpoveď obete ako svedka“
      Abstrakt rozsudku
      Európska únia – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Postavenie obetí v trestnom konaní – Rámcové rozhodnutie
            2001/220
      (Rámcové rozhodnutie Rady 2001/220, články 2 a 3)
      Rámcové rozhodnutie Rady 2001/220 o postavení obetí v trestnom konaní ukladá členským štátom jednak povinnosť zabezpečiť obetiam
         trestných činov vysoký stupeň ochrany, ako aj reálne a primerané postavenie v trestnoprávnom systéme, a jednak povinnosť uznať
         práva a oprávnené nároky týchto osôb a zabezpečiť, aby v konaní mohli byť vypočuté a prekladať dôkazy, ponecháva však vnútroštátnym
         orgánom širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konkrétne podmienky realizácie týchto cieľov.

      Články 2 a 3 uvedeného rámcového rozhodnutia sa tak majú vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu neukladajú povinnosť
         umožniť obeti trestného činu byť vypočutá ako svedok v konaní o subsidiárnej súkromnej obžalobe. Ak však takáto možnosť neexistuje,
         obeti trestného činu musí byť v každom prípade umožnené vypovedať, pričom túto výpoveď bude možné zohľadniť ako dôkaz.

      (pozri body 46, 50 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 9. októbra 2008 (*)

      „Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Rámcové rozhodnutie 2001/220/SVV – Postavenie obetí v trestnom konaní – Súkromný žalobca nahradzujúci prokurátora – Výpoveď obete ako svedka“
      Vo veci C‑404/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 35 EÚ, podaný rozhodnutím Fővárosi Bíróság (Maďarsko)
         zo 6. júla 2007 a doručený Súdnemu dvoru 27. augusta 2007, ktorý súvisí s trestným konaním

      Győrgy Katz
      proti
      István Roland Sós,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), J. Klučka, P. Lindh a A. Arabadjiev,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. júna 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        G. Katz, v zastúpení: L. Kiss, ügyvéd,
      –        I. Sós, v zastúpení: L. Helmeczy, ügyvéd,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas, R. Somssich a K. Szíjjártó, splnomocnené zástupkyne,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Troosters a B. Simon, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. júla 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2 a 3 rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca
         2001 o postavení obetí v trestnom konaní (Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 72; ďalej len „rámcové rozhodnutie“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti Istvánovi Rolandovi Sósovi, ktorý je stíhaný za podvod subsidiárnym
         súkromným žalobcom Győrgym Katzom.

       Právny rámec
       Právo Európskej únie
      3        Podľa odôvodnenia č. 4 rámcového rozhodnutia:

      „Členské štáty by mali aproximovať svoje právne predpisy v rozsahu nevyhnutnom na dosiahnutie cieľa, aby sa obetiam trestných
         činov poskytol vysoký stupeň ochrany bez ohľadu na to, v ktorom členskom štáte sa nachádzajú.“

      4        Podľa článku 1 rámcového rozhodnutia na účely tohto rámcového rozhodnutia:

      „a)      ‚obeť‘ je fyzická osoba, ktorá utrpela ujmu, vrátane fyzického a psychického poškodenia, emocionálneho utrpenia, ekonomickej
         straty, priamo spôsobenú konaním alebo nekonaním, ktoré je porušením trestného práva členských štátov.

      …“
      5        V článku 2 rámcového rozhodnutia sa uvádza:

      „1.      Každý členský štát zabezpečí, aby obete mali reálne a primerané postavenie v ich trestno-právnom systéme. Naďalej bude vyvíjať
         všetko úsilie na zabezpečenie toho, aby sa s obeťami zaobchádzalo s náležitou úctou voči dôstojnosti jednotlivca počas konania
         a uzná práva a oprávnené nároky obetí so zvláštnym prihliadnutím na trestné konanie.

      2.      Každý členský štát zabezpečí, aby obete, ktoré sú obzvlášť zraniteľné, mali prospech zo špecifického zaobchádzania najlepšie
         prispôsobeného ich pomerom.“

      6        Článok 3 rámcového rozhodnutia stanovuje:

      „Každý členský štát zaručí obetiam možnosť, aby boli počas konania vypočuté a aby predložili dôkazy.
      Každý členský štát prijme potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby jeho orgány vypočúvali obeť iba do miery nevyhnutnej
         vzhľadom na trestné konanie.“

      7        Podľa článku 5 rámcového rozhodnutia:

      „Každý členský štát prijme vo vzťahu k obetiam s postavením svedkov alebo zúčastnených strán konania potrebné opatrenia na
         čo najväčšiu minimalizáciu komunikačných ťažkostí, pokiaľ ide o pochopenie alebo zaangažovanosť na príslušných krokoch príslušného
         trestného konania v rozsahu porovnateľnom s opatreniami takéhoto typu, ktoré prijíma vo vzťahu k obžalovaným.“

      8        Článok 7 rámcového rozhodnutia stanovuje:

      „Každý členský štát poskytne podľa príslušných vnútroštátnych predpisov obetiam s právnym postavením zúčastnených strán alebo
         svedkov možnosť refundácie nákladov, ktoré im vznikli v dôsledku ich oprávnenej účasti na trestnom konaní.“

      9        Z informácie o vyhláseniach, ktorými Francúzska republika a Maďarská republika uznali právomoc Súdneho dvora rozhodovať o prejudiciálnych
         otázkach týkajúcich sa aktov, ktoré sú uvedené v článku 35 Zmluvy o Európskej únii, uverejnenej v Úradnom vestníku Európskej únie 14. decembra 2005 (Ú. v. EÚ L 327, s. 19), vyplýva, že Maďarská republika na základe článku 35 ods. 2 EÚ vyhlásila, že uznáva
         právomoc Súdneho dvora Európskych spoločenstiev rozhodovať v súlade s podmienkami stanovenými v článku 35 ods. 3 písm. a)
         EÚ.

      10      Rozhodnutím maďarskej vlády (kormányhatározat) 2008/2003 (V. 15.) týkajúcim sa vyhlásenia, pokiaľ ide o postup predkladania
         návrhov na začatie prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru z 15. mája 2003, však „Maďarská republika na základe článku 35 ods. 2
         EÚ vyhlasuje, že uznáva právomoc Súdneho dvora Európskych spoločenstiev v súlade s ustanoveniami článku 35 ods. 3 písm. b)
         EÚ“.

      11      Z informácie o vyhláseniach Maďarskej republiky, Litovskej republiky, Lotyšskej republiky a Slovinskej republiky o ich uznávaní
         právomoci Súdneho dvora rozhodovať o prejudiciálnych otázkach, ktoré sa týkajú aktov uvedených v článku 35 Zmluvy o Európskej
         únii, uverejnenej v Úradnom vestníku Európskej únie 14. marca 2008 (Ú. v. EÚ L 70, s. 23), vyplýva, že Maďarská republika stiahla svoje predošlé vyhlásenie a súčasne „vyhlasuje,
         že uznáva právomoc Súdneho dvora Európskych spoločenstiev v súlade s ustanoveniami článku 35 ods. 2 a článku 35 ods. 3 písm. b)
         Zmluvy o Európskej únii“.

       Vnútroštátna právna úprava
      12      § 28 ods. 7 zákona č. XIX z roku 1998 o trestnom konaní (Büntetőeljárásról szóló 1998 évi XIX. törvény) stanovuje:

      „So zreteľom na podmienky uložené týmto zákonom prokurátor podáva obžalobu, s výnimkou prípadu súkromnej obžaloby alebo subsidiárnej
         súkromnej obžaloby, ďalej vykonáva úkony vyplývajúce z tejto obžaloby pred súdom alebo rozhodne o predložení veci na mediačné
         konanie, o prerušení konania alebo o jeho čiastočnom zastavení. Prokurátor môže vziať žalobu späť alebo ju zmeniť. V priebehu
         konania pred súdom môže preskúmať spis. Je oprávnený podávať návrhy k akejkoľvek otázke nastolenej v konaní, o ktorej má súd
         rozhodnúť.“

      13      § 31 ods. 1 toho istého zákona stanovuje:

      „Ako prokurátor nemôže v trestnom konaní vystupovať:
      …
      b)      ten, kto v konaní vystupuje alebo vystupoval ako… obeť, súkromný žalobca, subsidiárny súkromný žalobca, súkromná osoba na
         strane žalobcu, oznamovateľ trestného činu alebo ich zástupca alebo akákoľvek osoba blízka týmto subjektom;

      c)      ten, kto vo veci vystupuje alebo vystupoval ako svedok alebo ako znalec alebo odborník;
      …“
      14      § 51 ods. 1 uvedeného zákona definuje pojem obeť ako osobu, ktorej práva alebo oprávnené záujmy boli trestným činom porušené
         alebo ohrozené. Podľa § 51 ods. 2 tohto zákona má obeť trestného činu právo:

      „a)      byť prítomná na procesných úkonoch a nazerať do procesných aktov, ktoré sa jej týkajú, ak tento zákon neustanovuje inak;
      b)      v ktoromkoľvek štádiu konania prekladať návrhy a vyjadrenia;
      c)      byť poučená súdom, prokurátorom a vyšetrovacím orgánom o svojich právach a povinnostiach v trestnom konaní;
      d)      podávať opravné prostriedky v prípadoch uvedených v tomto zákone.“
      15      Podľa § 53 ods. 1 zákona XIX z roku 1998:

      „V prípadoch uvedených v tomto zákone môže obeť trestného činu vystupovať ako subsidiárny súkromný žalobca, ak:
      a)      prokurátor alebo vyšetrovací orgán odmietol začať trestné stíhanie alebo vyšetrovanie zastavil;
      b)      prokurátor nepodal obžalobu v plnom rozsahu;
      c)      prokurátor vzal obžalobu späť;
      d)      prokurátor vzhľadom na výsledky vyšetrovania nezistil, že bol spáchaný trestný čin, ktorý by odôvodňoval podanie obžaloby,
         a teda obžalobu nepodal, alebo vzhľadom na výsledok vyšetrovania nariadeného v rámci konania o súkromnej obžalobe sa rozhodol,
         že obžalobu nepodá;

      e)      prokurátor na pojednávaní vzal obžalobu späť, pretože podľa jeho názoru trestný čin neodôvodňuje podanie obžaloby.“
      16      § 236 uvedeného zákona uvádza:

      „Ak zákon nestanovuje niečo iné, subsidiárny súkromný žalobca má v súdnom konaní právomoci prokurátora, vrátane právomoci
         navrhovať nariadenie donucovacích opatrení spočívajúcich v odňatí alebo obmedzení osobnej slobody obžalovaného. Subsidiárny
         súkromný žalobca nemôže navrhnúť, aby bola obžalovanému odňatá jeho rodičovská zodpovednosť.“

      17      § 343 ods. 5 toho istého zákona stanovuje:

      „Subsidiárny súkromný žalobca nemôže rozšíriť rozsah obžaloby.“
       Skutkový stav a prejudiciálna otázka
      18      V obžalobe, ktorú G. Katz ako subsidiárny súkromný žalobca podal na Fővárosi Bíróság (súd v Budapešti) proti I. Sósovi, G. Katz
         obžalovanému vytýka, že sa voči nemu dopustil podvodu podľa § 318 ods. 1 maďarského trestného zákona (Büntető törvénykönyv)
         a spôsobil mu škodu veľkého rozsahu v zmysle odseku 6 písm. a) tohto článku. Uvedená obžaloba bola podaná v nadväznosti na
         rozhodnutie prokurátora o zastavení trestného stíhania v tejto veci.

      19      Obžaloba podaná subsidiárnym súkromným žalobcom je osobitným typom obžaloby upraveným predpismi maďarského trestného procesného
         práva. Okrem obžaloby podávanej prokurátorom maďarské právo dovoľuje, aby obeť niektorých menej závažných trestných činov
         začala a viedla trestné konanie: ide o „súkromnú obžalobu“ („magánvád“). „Subsidiárna súkromná obžaloba“ („pótmagánvád“),
         ktorá je predmetom dotknutého vnútroštátneho konania, je tretím typom obžaloby, ktorá obeti trestného činu umožňuje vstúpiť
         do konania najmä v prípade, keď prokurátor vezme späť obžalobu, ktorú podal. Súkromnú obžalobu a subsidiárnu súkromnú obžalobu
         nemožno zamieňať s uplatňovaním náhrady spôsobnej ujmy súkromnou osobou na strane žalobcu.

      20      Návrh G. Katza, ktorým žiadal, aby bol ako obeť trestného činu v rámci predmetnej subsidiárnej súkromnej obžaloby predvolaný
         a vypočutý ako svedok, Fővárosi Bíróság zamietol, pričom rozhodol o tomto návrhu na vykonanie dôkazu a ukončil diskusiu o tejto
         otázke.

      21      Vo svojom prednese pred vnútroštátnym súdom G. Katz uviedol, že vnútroštátny súd tým, že odmietol svedeckú výpoveď obete trestného
         činu, ktorá je zároveň žalobcom, porušil zásady práva na spravodlivé súdne konanie a rovnosti prostriedkov v konaní, zakotvené
         v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísanom v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“). Okrem
         toho uviedol, že už počas vyšetrovania mu bola spôsobená škoda tým, že vyšetrovací orgán nesplnil svoju povinnosť objasniť
         skutkový stav, pričom práve inštitút subsidiárneho súkromného žalobcu umožňuje túto situáciu napraviť tým spôsobom, že vypočutím
         obete, ktorá sa osobne dostaví na výsluch, by bolo možné zistiť pravdu a táto osoba by mohla domôcť sa náhrady škody, ktorá
         jej bola spôsobená. G. Katz sa domnieva, že v opačnom prípade je obeť trestného činu znevýhodnená vo vzťahu k stíhanej osobe.

      22      Na neskoršom pojednávaní, ktoré sa konalo 6. júla 2007, uvedený vnútroštátny súd opätovne nariadil vyšetrovanie. Tento súd
         konštatoval, že hoci § 236 zákona XIX z roku 1998 vyňal subsidiárneho súkromného žalobcu zo zákazu vystupovať ako prokurátor,
         žiadne ustanovenie tohto zákona nestanovuje výnimku zo zákazu § 31 ods. 1 tohto zákona, podľa ktorého svedok nemôže vystupovať
         ako prokurátor. Fővárosi Bíróság z toho vyvodil, že subsidiárny súkromný žalobca v rámci takéhoto trestného konania nemôže
         byť vypočutý ako svedok. Pokiaľ ide o konanie o súkromnej obžalobe, dotknutý zákon obsahuje výslovné ustanovenie, podľa ktorého
         súkromný žalobca môže byť vypočutý ako svedok. Hoci konanie o súkromnej obžalobe a konanie o subsidiárnej súkromnej obžalobe
         majú nepochybne podobnú povahu, nemožno bez príslušného odkazu jedného konania na druhé konanie uplatňovať rovnaké pravidlá
         na obidve odlišné druhy konania.

      23      Fővárosi Bíróság konštatuje, že samotný maďarský zákonodarca uznal, že inštitút subsidiárnej súkromnej obžaloby je významný
         nástroj umožňujúci čeliť nečinnosti súdnych orgánov. Rovnako je nepochybné, že cieľom tohto právneho inštitútu je to, aby
         obeti bola priznaná skutočná možnosť domôcť sa súdneho rozhodnutia prostredníctvom stanoveného konania. Dosiahnutie tohto
         cieľa by však mohlo byť sťažené, alebo dokonca znemožnené, ak by obeti vystupujúcej ako subsidiárny súkromný žalobca nebolo
         umožnené vypovedať ako svedok, a ak by sama nemohla prostredníctvom vlastnej svedeckej výpovede predložiť dôkazy napriek tomu,
         že práve obeť je najčastejšie tou osobou, ktorá má vedomosť o dokazovaných skutočnostiach.

      24      Rovnako je však potrebné uznať, že subsidiárny súkromný žalobca tým, že disponuje právomocami prokurátora, má pomerne značné
         práva. Vzhľadom na jeho právomoc podávať návrhy má možnosť predkladať dôkazy. Navyše má právo predkladať svoje vyjadrenia.

      25      Fővárosi Bíróság si kladie otázku o dosahu formulácie „reálne a primerané“ postavenie obete, použitej v článku 2 rámcového
         rozhodnutia a formulácie „možnosť, aby boli počas konania vypočuté a aby predložili dôkazy“, použitej v článku 3 tohto rozhodnutia,
         a pýta sa, či tieto formulácie zahŕňajú aj možnosť vnútroštátneho súdu vypočuť ako svedka obeť trestného činu v konaní o subsidiárnej
         súkromnej obžalobe.

      26      Za týchto okolností Fővárosi Bíróság ako súd prvého stupňa rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položiť nasledujúcu prejudiciálnu
         otázku:

      „Majú sa články 2 a 3 rámcového rozhodnutia 2001/220… vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu sa v konaní na základe
         subsidiárnej súkromnej obžaloby musí zabezpečiť možnosť, aby vypočul obeť trestného činu ako svedka aj v konaní o subsidiárnej
         súkromnej obžalobe?“

       O prípustnosti
      27      Ako vyplýva z bodu 10 tohto rozsudku Maďarská republika rozhodnutím vlády 2088/2003 z 15. mája 2003 vyhlásila, že uznáva právomoc
         Súdneho dvora na rozhodovanie o platnosti a výklade aktov uvedených v článku 35 EÚ v súlade s podmienkami stanovenými v článku
         35 ods. 3 písm. b) EÚ. Je nesporné, že predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v súlade s týmto vyhlásením,
         a teda že Fővárosi Bíróság je súdom, ktorý je oprávnený obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania
         podľa článku 35 EÚ.

      28      Maďarská vláda sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je napriek tomu neprípustný, keďže prejudiciálna otázka
         je hypotetická. Fővárosi Bíróság nesprávne konštatoval, že maďarský právny poriadok neumožňuje subsidiárnemu súkromnému žalobcovi
         vypovedať ako svedok v trestnom konaní. Na podporu svojho tvrdenia sa táto vláda odvoláva najmä na stanovisko trestného senátu
         Legfelsöbb Biróság (najvyššieho súdu) č. 4/2007 zo 14. mája 2007, v ktorom sa uvádza, že „neexistuje žiadna právna prekážka,
         ktorá by v trestnom konaní bránila vypočuť ako svedka obeť trestného činu vystupujúcu ako subsidiárny súkromný žalobca“. G. Katz
         sa navyše domnieva, že je nepochybné, že maďarské právo dovoľuje subsidiárnemu súkromnému žalobcovi byť vypočutý ako svedok
         v trestnom konaní.

      29      Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 46 písm. b) EÚ sa ustanovenia Zmluvy o ES týkajúce sa právomocí Súdneho dvora a výkonu
         týchto právomocí, ku ktorým patrí článok 234 ES, vzťahujú na ustanovenia hlavy VI Zmluvy o EÚ podľa podmienok uvedených v článku
         35 EÚ. Z uvedeného vyplýva, že postup upravený v článku 234 ES sa bude uplatňovať na právomoc Súdneho dvora rozhodovať o prejudiciálnej
         otázke podľa článku 35 EÚ s výhradou podmienok upravených v tomto ustanovení (pozri najmä rozsudok z 12. augusta 2008, Santesteban
         Goicoechea, C‑296/08 PPU, Zb. s. I‑6307, bod 36 a citovanú judikatúru).

      30      Podobne ako článok 234 ES, aj článok 35 EÚ podriaďuje začatie prejudiciálneho konania na Súdnom dvore podmienke, aby vnútroštátny
         súd „považoval rozhodnutie o prejudiciálnej otázke za nutné pre vydanie rozsudku“, z čoho vyplýva, že judikatúru Súdneho dvora
         týkajúcu sa prípustnosti prejudiciálnych otázok položených podľa článku 234 ES možno v zásade preniesť aj na návrhy na začatie
         prejudiciálneho konania predložené Súdnemu dvoru podľa článku 35 EÚ (pozri najmä rozsudok z 28. júna 2007, Dell’Orto, C‑467/05,
         Zb. s. I‑5557, bod 39 a citovanú judikatúru).

      31      Z uvedeného vyplýva, že domnienka relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátená
         len vo výnimočných prípadoch, keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Európskej únie, na ktoré sa tieto otázky
         vzťahujú, nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou alebo s predmetom konania vo veci samej, alebo ak má problém výlučne hypotetickú
         povahu, alebo ak Súdny dvor nedisponuje informáciami o skutkových a právnych okolnostiach, ktoré by mu umožnili dať užitočnú
         odpoveď na položené otázky. S výnimkou týchto prípadov je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach
         týkajúcich sa výkladu aktov uvedených v článku 35 ods. 1 EÚ (pozri rozsudok Dell’Orto, už citovaný, bod 40 a citovanú judikatúru).

      32      Z bodov 18 až 25 tohto rozsudku vyplýva, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu opisuje základné skutkové okolnosti konania pred
         vnútroštátnym súdom, ako aj uvádza relevantné ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré sú priamo uplatniteľné, a vysvetľuje
         dôvody, pre ktoré vnútroštátny súd požaduje výklad rámcového rozhodnutia, ako aj spojitosť medzi rámcovým rozhodnutím a vnútroštátnou
         úpravou uplatniteľnou v danej veci.

      33      Na rozdiel od tvrdenia maďarskej vlády nie je zjavné, že by nastolený problém vo vnútroštátnom konaní mal hypotetickú povahu,
         keďže je nesporné, že vnútroštátny sú zamietol návrh G. Katza byť vypočutý ako svedok v konaní o subsidiárnej súkromnej obžalobe
         v prejednávanej veci z dôvodu, že maďarský právny poriadok v uvedenej situácii toto právo výslovne nestanovuje.

      34      Navyše nie je úlohou Súdneho dvora vyjadrovať sa v rámci prejudiciálneho konania k výkladu vnútroštátnych ustanovení a ani
         posudzovať, či výklad uskutočnený vnútroštátnym súdom je správny (k článku 234 ES pozri najmä rozsudok zo 14. februára 2008,
         Dynamic Medien, C‑244/06, Zb. s. I‑505, bod 19).

      35      Z toho dôvodu je na prejudiciálnu otázku potrebné odpovedať.

      36      Napriek tomu netreba vyhovieť návrhu G. Katza, ktorý žiadal, aby Súdny dvor rozšíril položenú otázku tým spôsobom, že rovnako
         preskúma, či z rámcového rozhodnutia vyplýva, že niektoré vyšetrovacie právomoci priznané prokurátorovi maďarským právom prislúchajú
         aj subsidiárnemu súkromnému žalobcovi.

      37      Podľa článku 35 EÚ totiž oprávnenie predložiť návrh Súdnemu dvoru prináleží vnútroštátnemu súdu a nie účastníkom konania vo
         veci samej. Oprávnenie určiť otázky, ktoré majú byť položené Súdnemu dvoru, je teda vyhradené výlučne vnútroštátnemu súdu
         a účastníci konania nemôžu meniť ich obsah (pozri rozsudok Santesteban Goicoechea, už citovaný, bod 46).

      38      Okrem toho odpovedať na otázky, ktoré položil G. Katz, by bolo nezlučiteľné s úlohou vyhradenou Súdnemu dvoru podľa článku
         35 EÚ, ako aj s povinnosťou Súdneho dvora zabezpečiť vládam členských štátov a oprávneným subjektom možnosť predložiť pripomienky
         v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora vzhľadom na skutočnosť, že podľa tohto ustanovenia sa oprávneným subjektom doručujú
         iba návrhy na začatie prejudiciálneho konania (pozri rozsudok Santesteban Goicoechea, už citovaný, bod 47).

       O prejudiciálnej otázke
      39      Je nesporné, že osoba nachádzajúca sa v situácii G. Katza je obeťou v zmysle článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutia, podľa
         ktorého je obeťou fyzická osoba, ktorá utrpela ujmu priamo spôsobenú konaním alebo nekonaním, ktoré je porušením trestného
         práva členského štátu.

      40      Z článkov 5 a 7 rámcového rozhodnutia vyplýva, že toto rozhodnutie je zamerané na situáciu obete trestného činu, ktorá vystupuje
         buď ako svedok, alebo ako účastník konania.

      41      Rámcové rozhodnutie neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by z jeho pôsobnosti vylučovali situáciu, keď obeť trestného činu
         v trestnom konaní, tak ako tomu bolo vo vnútroštátnom konaní, vykonáva právomoci žalobcu namiesto verejného orgánu.

      42      Z odôvodnenia č. 4 rámcového rozhodnutia vyplýva, že obetiam trestných činov sa musí poskytnúť vysoký stupeň ochrany.

      43      Podľa článku 2 ods. 1 rámcového rozhodnutia každý členský štát zabezpečí, aby obete mali reálne a primerané postavenie vo
         svojom trestnoprávnom systéme a uzná práva a oprávnené nároky obetí najmä v trestnom konaní.

      44      Článok 3 ods. 1 rámcového rozhodnutia všeobecne stanovuje, že každý členský štát zaručí obetiam možnosť, aby boli počas konania
         vypočuté a aby predložili dôkazy.

      45      Z uvedeného vyplýva, že hoci sa obeť trestného činu, konajúca ako subsidiárny súkromný žalobca, môže domáhať postavenia, ktoré
         obetiam priznáva rámcové rozhodnutie, nič to nemení na skutočnosti, že ani článok 3 ods. 1 tohto rozhodnutia, ani žiadne iné
         ustanovenie rámcového rozhodnutia neupresňuje režim predkladania dôkazov uplatniteľný na obete trestných činov v trestnom
         konaní.

      46      Je preto potrebné konštatovať, že síce rámcové rozhodnutie členským štátom ukladá jednak povinnosť zabezpečiť obetiam trestných
         činov vysoký stupeň ochrany, ako aj reálne a primerané postavenie v trestnoprávnom systéme, a jednak povinnosť uznať práva
         a oprávnené nároky týchto osôb a zabezpečiť, aby v konaní mohli byť vypočuté a prekladať dôkazy, ponecháva však vnútroštátnym
         orgánom širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konkrétne podmienky realizácie týchto cieľov.

      47      Aby však článok 3 ods. 1 rámcového rozhodnutia nebol z veľkej časti zbavený potrebného účinku a aby neboli porušené povinnosti
         článku 2 ods. 1 tohto rozhodnutia, tieto ustanovenia v každom prípade predpokladajú, že obeť v trestnom konaní môže vypovedať
         a túto výpoveď bude možné zohľadniť ako dôkaz.

      48      Je potrebné dodať, že rámcové rozhodnutie sa musí vykladať tak, aby boli rešpektované základné práva, z ktorých treba zdôrazniť
         najmä právo na spravodlivé súdne konanie tak, ako je upravené v článku 6 EDĽP (pozri najmä rozsudok zo 16. júna 2005, Pupino,
         C‑105/03, Zb. s. I‑5285, bod 59).

      49      Vnútroštátnemu súdu teda prináleží zvlášť sa uistiť, že vykonávanie dôkazov v trestnom konaní, posudzované komplexne, neporušuje
         právo na spravodlivé súdne konanie v zmysle článku 6 EDĽP, tak ako ho vykladá Európsky súd pre ľudské práva (pozri najmä rozsudky
         z 10. apríla 2003, Steffensen, C‑276/01, Zb. s. I‑3735, bod 76, a Pupino, už citovaný, bod 60).

      50      Za týchto okolností je na položenú otázku potrebné odpovedať tak, že články 2 a 3 rámcového rozhodnutia sa majú vykladať v tom
         zmysle, že vnútroštátnemu súdu neukladajú povinnosť umožniť obeti trestného činu byť vypočutá ako svedok v konaní o subsidiárnej
         súkromnej obžalobe, akým je dotknuté vnútroštátne konanie. Ak však takáto možnosť neexistuje, obeti trestného činu musí byť
         v každom prípade umožnené vypovedať, pričom túto výpoveď bude možné zohľadniť ako dôkaz.

       O trovách konania
      51      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom vnútroštátneho konania incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Články 2 a 3 rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní sa majú vykladať
            v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu neukladajú povinnosť umožniť obeti trestného činu byť vypočutá ako svedok v konaní o subsidiárnej
            súkromnej obžalobe, akým je dotknuté vnútroštátne konanie. Ak však takáto možnosť neexistuje, obeti trestného činu musí byť
            v každom prípade umožnené vypovedať, pričom túto výpoveď bude možné zohľadniť ako dôkaz.
      Podpisy
      * Jazyk konania: maďarčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 11. júla 2006.#Miguel Torres SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-247/03.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 11. júla 2006 – Torres/ÚHVT – Bodegas Muga (Torre Muga)
      (vec T‑247/03)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Torre Muga – Skoršie národné a medzinárodné slovné ochranné známky TORRES – Pravdepodobnosť zámeny – Porušenie práva na obranu“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri bod 71)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) zo 7. apríla
                  2003 (vec R 998/2001‑1) týkajúcemu sa námietkového konania medzi spoločnosťami Miguel Torres, SA, a Bodegas Muga, SA

            Údaje týkajúce sa veci:

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Bodega Muga, SA

               Predmetná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka Torre Muga (prihláška č. 791 004 pre tovary patriace do triedy 33)

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia uvedeného na podporu námietky:

               Miguel Torres, SA

               Ochranná známka alebo označenie, uvedené na podporu námietky:

               ochranné známky TORRES (medzinárodná ochranná známka, dánska ochranná známka, nemecká ochranná známka, tri španielske ochranné
                  známky a dve anglické ochranné známky) pre tovary patriace do triedy 33

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie žaloby

      Výrok

                  1.

                  Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  Žalobca je povinný nahradiť trovy konania Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).

                  3.

                  Vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. októbra 2011.#Greenstar-Kanzi Europe NV proti Jean Hustin a Jo Goossens.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hof van Cassatie - Belgicko.#Nariadenie (ES) č. 2100/94, zmenené a doplnené nariadením (ES) č. 873/2004 - Výklad článku 11 ods. 1, článku 13 ods. 1 až 3, článkov 16, 27, 94 a 104 - Zásada vyčerpania práv Spoločenstva k odrodám rastlín - Licenčná zmluva - Žaloba pre porušenie práv proti tretej osobe - Porušenie licenčnej zmluvy osobou oprávnenou z licencie v rámci jej zmluvných vzťahov s treťou osobou.#Vec C-140/10.

text:
      Vec C‑140/10
      Greenstar‑Kanzi Europe NV
      proti
      Jeanovi Hustinovi a Joovi Goossensovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van Cassatie)
      „Nariadenie (ES) č. 2100/94, zmenené a doplnené nariadením (ES) č. 873/2004 – Výklad článku 11 ods. 1, článku 13 ods. 1 až 3 a článkov 16, 27, 94 a 104 – Zásada vyčerpania práv Spoločenstva k odrodám rastlín – Licenčná zmluva – Žaloba pre porušenie práv proti tretej osobe – Porušenie licenčnej zmluvy osobou oprávnenou z licencie v rámci jej zmluvných vzťahov s tretími osobami“
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Jednotná právna úprava – Ochrana práv k odrodám rastlín – Žaloba pre porušenie práv podaná majiteľom práv
            alebo osobou oprávnenou z licencie proti tretej osobe, ktorá nadobudla zberový materiál chránenej odrody od inej osoby oprávnenej
            z licencie, ktorá porušila podmienky alebo obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve predtým uzatvorenej s majiteľom práv –
            Prípustnosť – Podmienka
      (Nariadenie Rady č. 2100/94, zmenené a doplnené nariadením č. 873/2004, článok 11 ods. 1, článok 13 ods. 1 až 3 a články 16,
            27, 94 a 104)
      Článok 94 nariadenia č. 2100/94 o právach spoločenstva k odrodám rastlín, zmeneného a doplneného nariadením č. 873/2004, v spojení
         s článkom 11 ods. 1, článkom 13 ods. 1 až 3 a článkami 16, 27 a 104 uvedeného nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že majiteľ
         práv Spoločenstva k odrode rastlín alebo osoba oprávnená z licencie môže podať žalobu pre porušenie práv proti tretej osobe,
         ktorá nadobudla zberový materiál chránenej odrody prostredníctvom ďalšej osoby oprávnenej z licencie, ktorá porušila podmienky
         alebo obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve, ktorú táto osoba predtým uzatvorila s majiteľom práv, za predpokladu, že sa
         predmetné podmienky alebo obmedzenia priamo týkajú podstatných prvkov dotknutej ochrany práv Spoločenstva k odrodám rastlín,
         čo musí posúdiť vnútroštátny súd.

      V súvislosti s posúdením porušenia práv je v takom prípade irelevantné, či tretia osoba, ktorá vykonala činnosti súvisiace
         s predaným alebo poskytnutým zberovým materiálom chránenej odrody, bola alebo mala byť informovaná o podmienkach alebo obmedzeniach
         stanovených v uvedenej licenčnej zmluve.

      (pozri body 44, 49, body 1 a 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 20. októbra 2011 (*)

      „Nariadenie (ES) č. 2100/94, zmenené a doplnené nariadením (ES) č. 873/2004 – Výklad článku 11 ods. 1, článku 13 ods. 1 až 3 a článkov 16, 27, 94 a 104 – Zásada vyčerpania práv Spoločenstva k odrodám rastlín – Licenčná zmluva – Žaloba pre porušenie práv proti tretej osobe – Porušenie licenčnej zmluvy osobou oprávnenou z licencie v rámci jej zmluvných vzťahov s tretími osobami“
      Vo veci C‑140/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van Cassatie (Belgicko)
         z 25. februára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 17. marca 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Greenstar‑Kanzi Europe NV
      proti
      Jeanovi Hustinovi,
      Joovi Goossensovi,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits a J.‑J. Kasel (spravodajca),
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Greenstar‑Kanzi Europe NV, v zastúpení: N. Segers a K. Tielens, advocaten,
      –        J. Hustin a J. Goossens, v zastúpení: H. Van Gompel a J. Hensen, advocaten,
      –        španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: F. Wilman a T. van Rijn, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. júla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 ods. 1, článku 13 ods. 1 až 3 a článkov 16, 27, 94 a 104
         nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín (Ú. v. ES L 227, s. 1; Mim. vyd.
         03/016, s. 390), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 873/2004 z 29. apríla 2004 (Ú. v. EÚ L 162, s. 38; Mim. vyd.
         03/045, s. 178, ďalej len „nariadenie č. 2100/94“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou GreenStar‑Kanzi Europe NV (ďalej len „GKE“) na jednej strane a J. Hustinom
         a J. Goossensom na druhej strane vo veci údajného porušenia práv k ochrannej známke Kanzi a práv k odrodám jabloní Nicoter,
         ako aj práv k ochrannej známke a s nimi súvisiacich práv Spoločenstva k odrodám rastlín, ktorého sa dopustili J. Hustin a J. Goossens
         tým, že uvádzali na trh jablká označené ochrannou známkou Kanzi.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Štrnáste odôvodnenie nariadenia č. 2100/94 stanovuje:

      „keďže nakoľko účinok práv spoločenstva k odrodám rastlín by mal byť v celom spoločenstve jednotný, musia sa precízne vymedziť
         obchodné transakcie podliehajúce súhlasu majiteľa; keďže rozsah ochrany by sa v porovnaní s národnými systémami mal rozšíriť
         na niektoré druhy materiálov z príslušných odrôd, prihliadajúc tak na obchod cez krajiny mimo spoločenstva a neposkytujúce
         ochranu; keďže však zavedenie zásady vyčerpania práv musí zabezpečovať, aby ochrana nebola nadbytočná [nadmerná – neoficiálny preklad]“.

      4        Článok 11 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:

      „Nárok na práva spoločenstva k odrodám rastlín má osoba, ktorá odrodu vyšľachtila alebo objavila a vyvinula, alebo jej právny
         nástupca. Táto osoba aj jej právny nástupca sa ďalej spoločne nazývajú iba ‚šľachtiteľ‘.“

      5        Článok 13 ods. 1 uvedeného nariadenia znie:

      „1.      Vlastníctvo práv spoločenstva k odrodám má za účinok, že majiteľ alebo majitelia práva spoločenstva k odrodám, ďalej nazývaní
         iba ‚majitelia‘, majú nárok na vykonávanie činností stanovených v odseku 2.

      2.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článkov 15 a 16, si nasledujúce činnosti, týkajúce sa množiteľského materiálu odrôd
         alebo zozberaného [zberového – neoficiálny preklad] materiálu chránenej odrody, ďalej spoločne nazývané iba ‚materiál‘, vyžadujú povolenie majiteľa:

      a)      výroba alebo reprodukcia (množenie);
      b)      udržiavanie stavu s cieľom rozmnožovania (pestovania);
      c)      ponuka na predaj;
      d)      predaj alebo iná podoba odbytu;
      e)      vývoz zo spoločenstva;
      f)      dovoz do spoločenstva;
      g)      skladovanie na ktorýkoľvek z účelov uvedených v bodoch a) až f).
      Vydanie povolenia majiteľa môže podliehať podmienkam a obmedzeniam ním určeným.
      3.      Ustanovenia odseku 2 sa vzťahujú na zozberaný [zberový – neoficiálny preklad] materiál, iba ak tento bol získaný nepovoleným použitím množiteľského materiálu odrody chránenej odrody a pokiaľ majiteľ
         nemal primeranú možnosť vykonávať svoje právo vzhľadom na daný množiteľský materiál odrody.

      …“
      6        Podľa článku 16 nariadenia č. 2100/94:

      „Právo spoločenstva k odrodám rastlín sa nevzťahuje na činnosti týkajúce sa akéhokoľvek materiálu chránenej odrody alebo odrody
         upravenej ustanoveniami článku 13 (5), ktorý bol v ľubovoľnej časti spoločenstva majiteľom alebo so súhlasom majiteľa poskytnutý
         iným osobám, alebo materiálu odvodeného od takéhoto materiálu s výnimkou prípadov, keď je súčasťou takýchto aktov:

      a)      ďalšie rozmnožovanie príslušnej odrody, okrem prípadov, keď takéto rozmnožovanie bolo zamýšľané už v čase poskytnutia materiálu,
      alebo
      b)      vývoz množiteľského materiálu odrody do tretej krajiny, ktorá nechráni odrody rodu alebo druhu, do ktorého príslušná odroda
         patrí, okrem prípadov, keď sú materiály vyvážané s cieľom konečnej spotreby.“

      7        Článok 27 tohto nariadenia stanovuje:

      „1.      Práva spoločenstva k odrodám rastlín môžu čiastočne alebo úplne predstavovať predmet licencie. Licencia môže byť výhradná
         alebo nevýhradná.

      2.      Majiteľ môže uplatniť práva, ktoré mu boli delegované právom spoločenstva k odrodám rastlín, proti osobe uplatňujúcej licenciu,
         ak táto poruší akúkoľvek z podmienok alebo obmedzení spojených s jeho licenciou podľa odseku 1.“

      8        Článok 94 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „1.      Majiteľ môže zažalovať kohokoľvek, kto:
      a)      v súvislosti s odrodou, pre ktorú bolo udelené právo spoločenstva k odrodám rastlín, vykoná bez oprávnenia niektorú z činností
         uvedených v článku 13 (2),

      ...
      s cieľom dosiahnutia zákazu takéhoto porušovania jeho práv, zaplatenia primeraného odškodnenia alebo oboch možností súčasne.
      2.      Ktokoľvek, kto takto konal, či už úmyselne alebo z nedbanlivosti, je taktiež zodpovedný za náhradu akýchkoľvek ďalších škôd,
         ktoré boli majiteľovi spôsobené takýmto konaním. V prípade nevedomej nedbanlivosti možno nárok na náhradu škôd znížiť tak,
         aby zodpovedal takejto nevedomej nedbanlivosti, avšak nikdy nie tak, aby náhrada škôd bola nižšia než výhoda, ktorú spôsobením
         škôd získala osoba, ktorá práva majiteľa porušila.“

      9        Článok 104 toho istého nariadenia znie:

      „1.      Žaloby pre porušenie práv môže podať majiteľ. Osoby vlastniace licenciu môžu podávať takéto žaloby, pokiaľ to, v prípade výhradnej
         licencie, výslovne nevylučuje dohoda s majiteľom alebo úrad podľa článkov 29 alebo 100 (2).

      2.      Akákoľvek osoba vlastniaca licenciu má s cieľom dosiahnutia odškodnenia za škody jej spôsobené právo zasahovať do konania
         týkajúceho sa žaloby pre porušenia práv, ktorú vzniesol majiteľ.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10      Spoločnosť Nicolaï NV (ďalej len „Nicolaï“) je v zmysle článku 11 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 „šľachtiteľom“ novej odrody
         jabloní, a to odrody Nicoter. Jedine z tejto odrody môžu pochádzať jablká, ktoré sú uvádzané na trh pod ochrannou známkou
         Kanzi, a to za predpokladu, že spĺňajú určité požiadavky kvality. S cieľom zabrániť zníženiu kvality uvedenej odrody a ochrannej
         známky bol zavedený systém zodpovedajúci selektívnej distribučnej sieti, obsahujúci zoznam špecifikácií, ktoré zahŕňajú obmedzenia
         týkajúce sa pestovania stromu, ako aj pestovania, konzervovania, triedenia plodov a ich uvádzania na trh.

      11      Prihláška týkajúca sa odrody jabloní Nicoter podaná 27. apríla 2001 spoločnosťou Nicolaï bola uverejnená 15. júna 2001 v Úradnom vestníku Úradu Spoločenstva pre odrody rastlín.

      12      Dňa 3. septembra 2002 poskytla spoločnosť Nicolaï spoločnosti Better3fruit NV (ďalej len „Better3fruit“) práva k odrodám rastlín
         vyplývajúce z tejto prihlášky. Spoločnosť Better3fruit sa tak stala majiteľkou práv Spoločenstva k odrodám rastlín, ktoré
         boli udelené v súvislosti so stromami odrody Nicoter.

      13      Spoločnosť Better3fruit je takisto majiteľkou ochrannej známky jabĺk Kanzi.

      14      V roku 2003 spoločnosti Better3fruit a Nicolaï uzatvorili licenčnú zmluvu, na základe ktorej spoločnosť Nicolaï získala výhradné
         právo na pestovanie jabloní odrody Nicoter a na ich uvádzanie na trh. V uvedenej zmluve je stanovené, že spoločnosť Nicolaï
         „neposkytne alebo nepredá produkt, ktorý je predmetom licencie, ak príslušný zmluvný partner predtým nepodpísal licenčnú zmluvu
         na pestovanie uvedenú v prílohe 6 (v prípade zmluvného partnera, ktorý je pestovateľom) alebo licenčnú zmluvu na uvádzanie
         na trh uvedenú v prílohe 7 (v prípade zmluvného partnera, ktorý je obchodným partnerom)“.

      15      Dňa 24. decembra 2004 spoločnosť Nicolaï predala J. Hustinovi 7 000 jabloní odrody Nicoter. V rámci tohto obchodu sa J. Hustin
         nezaviazal dodržiavať žiadne z osobitných ustanovení týkajúcich sa pestovania jabĺk a predaja úrody.

      16      Platnosť licenčnej zmluvy z roku 2003 uzatvorenej medzi spoločnosťami Better3fruit a Nicolaï sa skončila 20. januára 2005.
         K dátumu, ktorý je medzi účastníkmi konania vo veci samej sporný, získala spoločnosť GKE v súvislosti s jabloňami Nicoter
         výhradnú licenciu na práva Spoločenstva k odrodám rastlín. Spoločnosť GKE sa tak namiesto spoločnosti Nicolaï stala osobou
         oprávnenou z licencie.

      17      Dňa 4. decembra 2007 bolo zistené, že J. Goossens predával jablká označené ochrannou známkou Kanzi. Ukázalo sa, že tieto jablká
         mu dodal J. Hustin.

      18      Na základe tohto zistenia spoločnosť GKE podala proti J. Hustinovi a J. Goossensovi žalobu pre porušenie práv Spoločenstva
         k odrodám rastlín. Dňa 29. januára 2008 predseda Rechtbank van koophandel te Antwerpen v konaní o nariadení predbežného opatrenia
         rozhodol, že tak J. Hustin, ako aj J. Goossens porušili právo Spoločenstva k odrodám rastlín spoločnosti GKE.

      19      Hof van beroep te Antwerpen zmenil toto rozhodnutie rozsudkom z 24. apríla 2008. Hoci sa uvedený súdny orgán domnieval, že
         spoločnosť Nicolaï skutočne porušila svoje záväzky vyplývajúce z licenčnej zmluvy, rozhodol, že J. Hustin a J. Goossens sa
         nedopustili porušenia práv Spoločenstva k odrodám rastlín spoločnosti GKE, keďže obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve uzatvorenej
         medzi spoločnosťou Better3fruit a spoločnosťou Nicolaï neboli voči J. Hustinovi a J. Goossensovi uplatniteľné.

      20      Spoločnosť GKE podala proti tomuto rozsudku na Hof van beroep te Antwerpen kasačný opravný prostriedok. Keďže Hof van Cassatie
         má pochybnosti o rozsahu pravidla vyčerpania práv tak, ako sa uvádza v článku 16 nariadenia č. 2100/94, rozhodol prerušiť
         konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto dve prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 94 nariadenia č. 2100/94... v spojení s článkom 11 ods. 1, článkom 13 ods. 1 až 3 a článkami 16, 27 a 104 [tohto]
         nariadenia... vykladať v tom zmysle, že majiteľ práv alebo osoba oprávnená z licencie môže podať žalobu pre porušenie práv
         proti akejkoľvek osobe, ktorá vykonáva činnosti v súvislosti s materiálom, ktorý jej bol predaný alebo poskytnutý osobou oprávnenou
         z licencie, ak boli v rámci predaja tohto materiálu porušené obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve uzatvorenej medzi osobou
         oprávnenou z licencie a majiteľom práv Spoločenstva k odrodám rastlín?

      2.      V prípade kladnej odpovede na túto otázku je potrebné, pokiaľ ide o posúdenie porušenia, určiť, či osoba, ktorá vykonáva uvedenú
         činnosť, bola alebo mala byť informovaná o príslušných obmedzeniach stanovených v licenčnej zmluve?“

       O prejudiciálnych otázkach
      21      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či majiteľ práv Spoločenstva k odrodám rastlín alebo osoba oprávnená
         z licencie môže podať žalobu pre porušenie práv proti tretej osobe, ktorá nadobudla materiál od inej osoby oprávnenej z licencie
         bez toho, aby táto osoba v rámci predaja materiálu dodržala podmienky alebo obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve uzatvorenej
         medzi majiteľom práv a touto inou osobou oprávnenou z licencie.

      22      V prvom rade treba uviesť, že konanie vo veci samej sa týka výlučne otázky, či nová osoba oprávnená z licencie, t. j. spoločnosť
         GKE, môže podať žalobu pre porušenie práv proti tretím osobám, v tomto prípade proti J. Hustinovi a J. Goossensovi, ktorí
         nadobudli materiál od predchádzajúcej osoby oprávnenej z licencie, a to spoločnosti Nicolaï, ktorá v rámci predaja tohto materiálu
         porušila podmienky alebo obmedzenia uvedené v licenčnej zmluve, ktorú v tom období uzatvorila s majiteľom práv Spoločenstva
         k odrodám rastlín, v tomto prípade spoločnosťou Better3fruit.

      23      Hoci sa prvý predpoklad uvedený vnútroštátnym súdom, ktorý spočíva v možnosti, aby samotný majiteľ práv podal takú žalobu
         pre porušenie práv proti tretej osobe, zdá byť vzhľadom na osobitnosť konania vo veci samej irelevantný, je potrebné konštatovať,
         že článok 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 vyhradzuje majiteľovi práv Spoločenstva k odrodám rastlín právo podať žalobu pre
         porušenie práv.

      24      Keďže právo osoby oprávnenej z licencie podať takú žalobu závisí od práva majiteľa, treba najskôr určiť, za akých presne vymedzených
         podmienok predpokladá nariadenie č. 2100/94 výkon tohto práva majiteľom práv.

      25      Pokiaľ ide o ochranu práv k odrodám rastlín stanovenú nariadením č. 2100/94, treba uviesť, že toto nariadenie upravuje rôzne
         úrovne ochrany a rôzne opravné prostriedky.

      26      Po prvé existuje „primárna“ ochrana, ktorá sa vzťahuje na množiteľský materiál v súlade s článkom 13 ods. 2 nariadenia č. 2100/94.
         Pokiaľ ide o zberový materiál, ten je predmetom „sekundárnej“ ochrany, ktorá, hoci sa takisto spomína v článku 13 ods. 2 tohto
         nariadenia, je výrazne obmedzená odsekom 3 toho istého článku. Aj keď množiteľský materiál a zberový materiál spadajú pod
         pojem „materiál“ v zmysle článku 13 ods. 2 uvedeného nariadenia, ochrana práv stanovená pre obe tieto kategórie je rozdielna.

      27      Po druhé nariadenie č. 2100/94 stanovuje viaceré opravné prostriedky. Podľa článku 94 ods. 1 tohto nariadenia môže byť proti
         akejkoľvek osobe, ktorá v súvislosti s odrodou, pre ktorú bolo udelené právo Spoločenstva k odrodám rastlín, vykoná bez oprávnenia
         niektorú z činností uvedených v článku 13 ods. 2, podaná žaloba pre porušenie práv.

      28      Konkrétnejšie, pokiaľ ide o licenčné zmluvy, článok 27 ods. 2 nariadenia č. 2100/94 stanovuje, že majiteľ práv môže uplatniť
         práva, ktoré mu boli delegované právom Spoločenstva k odrodám rastlín, proti osobe uplatňujúcej licenciu, ak táto osoba poruší
         akúkoľvek z podmienok alebo obmedzení spojených s jeho licenciou podľa odseku 1 toho istého článku.

      29      Preto treba rozlišovať jednak žaloby podané majiteľom práv proti osobe oprávnenej z licencie a jednak žaloby podané proti
         tretej osobe, ktorá bez toho, aby jej bolo udelené povolenie, vykonáva činnosti súvisiace s chráneným materiálom.

      30      Pokiaľ ide o druhý z uvedených prípadov, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, treba doplniť, že článok 104 ods. 1 nariadenia
         č. 2100/94 stanovuje možnosť, aby osoba oprávnená z licencie podala namiesto majiteľa práv žalobu pre porušenie práv. Spoločnosť
         GKE ako osoba oprávnená z licencie tak má právo podať žalobu pre porušenie proti J. Hustinovi a J. Goossensovi.

      31      V súlade s pravidlom „vyčerpania práv“ upraveným v článku 16 nariadenia č. 2100/94 však treba poznamenať, že právo Spoločenstva
         k odrodám rastlín sa nevzťahuje na činnosti týkajúce sa materiálu chránenej odrody, ktorý bol v ľubovoľnej časti Európskej
         únie majiteľom alebo so súhlasom majiteľa poskytnutý iným osobám, s výnimkou prípadov, keď je súčasťou takýchto aktov buď
         ďalšie rozmnožovanie príslušnej odrody, okrem prípadov, keď takéto rozmnožovanie bolo zamýšľané už v čase poskytnutia materiálu,
         alebo vývoz množiteľského materiálu odrody do tretej krajiny, ktorá nechráni odrody rodu alebo druhu, do ktorého príslušná
         odroda patrí, okrem prípadov, keď sú materiály vyvážané s cieľom konečnej spotreby.

      32      Z článku 16 nariadenia č. 2100/94, ako aj z pravidla, ktoré je v ňom uvedené, vyplýva, že v rámci takého konania, akým je
         konanie vo veci samej, môže spoločnosť GKE v pozícii novej osoby oprávnenej z licencie konajúcej namiesto majiteľa práv, teda
         spoločnosti Better3fruit, podať proti J. Hustinovi a J. Goossensovi žalobu pre porušenie práv len v prípade, že právo majiteľa
         práv nie je vyčerpané.

      33      V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že spoločnosti Better3fruit a Nicolaï uzatvorili licenčnú zmluvu, podľa ktorej spoločnosť
         Better3fruit udelila spoločnosti Nicolaï výhradné právo pestovať a uvádzať na trh jablone odrody Nicoter a zároveň jej umožnila
         uplatňovať práva súvisiace s týmito jabloňami.

      34      Táto licenčná zmluva obsahovala podmienky a obmedzenia, podľa ktorých spoločnosť Nicolaï nemala právo poskytovať nijaký produkt,
         ktorý je predmetom licencie, bez toho, aby sa dotknutá tretia osoba zaviazala dodržiavať uvedené podmienky alebo obmedzenia.

      35      Preto treba vzhľadom na skutočnosti uvedené v predchádzajúcich dvoch bodoch preskúmať, či bolo právo majiteľa práv Spoločenstva
         k odrodám rastlín vyčerpané.

      36      Výkladom rozsahu zásady vyčerpania práv tak, ako je uvedená v článku 16 nariadenia č. 2100/94, sa Súdny dvor zatiaľ nezaoberal.

      37      Vnútroštátny súd sa však pýta, či sa judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa rozsahu tejto zásady vyčerpania práv v oblasti práva
         ochranných známok môže uplatniť analogicky.

      38      Z tejto judikatúry, ktorá sa týka vzťahov medzi majiteľom práv k ochrannej známke a osobou oprávnenou z licencie, vyplýva,
         že uvedenie výrobkov, na ktoré sa vzťahuje ochranná známka, na trh osobou oprávnenou z licencie sa musí v zásade považovať
         za uskutočnené so súhlasom majiteľa ochrannej známky (pozri rozsudok z 23. apríla 2009, Copad, C‑59/08, Zb. s. I‑3421, bod
         46).

      39      Podľa tej istej judikatúry však licenčná zmluva neznamená absolútny a nepodmienený súhlas majiteľa ochrannej známky s tým,
         aby osoba oprávnená z licencie uviedla na trh výrobky, ktoré sú označené touto ochrannou známkou (pozri rozsudok Copad, už
         citovaný, bod 47).

      40      Konkrétnejšie, pokiaľ ide o ochranu práv k rastlinným odrodám, článok 27 ods. 2 nariadenia č. 2100/94 výslovne stanovuje možnosť
         majiteľa práv uplatniť práva, ktoré mu boli delegované týmto právom Spoločenstva k odrodám rastlín, proti osobe oprávnenej
         z licencie, ak táto osoba poruší akékoľvek z ustanovení licenčnej zmluvy.

      41      Naopak, pokiaľ ide o žalobu pre porušenie práv smerujúcu proti tretím osobám upravenú v článku 94 nariadenia č. 2100/94, je
         potrebné zohľadniť štrnáste odôvodnenie tohto nariadenia, podľa ktorého ochrana poskytovaná majiteľovi práv nemôže byť nadmerná.
         Preto treba konštatovať, že porušenie akéhokoľvek ustanovenia licenčnej zmluvy nemôže mať za následok to, že by vždy chýbal
         súhlas majiteľa práv. Konkrétne nemožno dospieť k záveru o neudelení tohto súhlasu za predpokladu, že osoba oprávnená z licencie
         porušila ustanovenie licenčnej zmluvy, ktoré nemá vplyv na súhlas s uvedením na trh, a teda ani na vyčerpanie práva majiteľa.

      42      Keďže spis predložený Súdnemu dvoru neobsahuje kópie prílohy 6 a prílohy 7 licenčnej zmluvy, na ktoré odkazuje dotknuté ustanovenie
         uvedenej zmluvy, Súdny dvor nedisponuje dostatočnými informáciami, aby mohol určiť, o aký typ dotknutého ustanovenia vo veci
         samej ide. Z tohto dôvodu vnútroštátnemu súdu prináleží, aby na základe skutkových okolností vo veci, o ktorej rozhoduje,
         posúdil predmetné ustanovenia licenčnej zmluvy.

      43      Ak by vnútroštátny súd musel konštatovať, že osoba oprávnená z licencie poskytla chránený materiál v rozpore s podmienkou
         alebo obmedzením stanoveným v licenčnej zmluve, ktoré sa priamo týka podstatných prvkov ochrany práv Spoločenstva k odrodám
         rastlín, bolo by potrebné dospieť k záveru, že toto poskytnutie materiálu tretej osobe osobou oprávnenou z licencie sa uskutočnilo
         bez súhlasu majiteľa práv, takže právo tohto majiteľa práv nie je vyčerpané. Naopak, porušenie zmluvných ustanovení akejkoľvek
         inej povahy stanovených v licenčnej zmluve nebráni vyčerpaniu práv majiteľa.

      44      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú položenú otázku odpovedať tak, že článok 94 nariadenia č. 2100/94 v spojení
         s článkom 11 ods. 1, článkom 13 ods. 1 až 3 a článkami 16, 27 a 104 uvedeného nariadenia sa za okolností, akými sú okolnosti
         vo veci samej, má vykladať v tom zmysle, že majiteľ práv alebo osoba oprávnená z licencie môže podať žalobu pre porušenie
         práv proti tretej osobe, ktorá nadobudla materiál prostredníctvom ďalšej osoby oprávnenej z licencie, ktorá porušila podmienky
         alebo obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve, ktorú táto osoba predtým uzatvorila s majiteľom práv, za predpokladu, že sa
         predmetné podmienky alebo obmedzenia priamo týkajú podstatných prvkov dotknutej ochrany práv Spoločenstva k odrodám rastlín,
         čo musí posúdiť vnútroštátny súd.

      45      Svojou druhou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v súvislosti s posúdením porušenia práv treba
         určiť, či tretia osoba, ktorá vykonáva činnosti súvisiace s predaným alebo poskytnutým materiálom, bola alebo mala byť informovaná
         o podmienkach alebo obmedzeniach stanovených v licenčnej zmluve.

      46      V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 spresňuje podmienky, za ktorých majiteľ práva Spoločenstva
         k odrodám rastlín môže podať žalobu pre porušenie práv proti osobe, ktorá sa porušenia dopustila, s cieľom dosiahnuť buď zdržanie
         sa ďalšieho porušovania práv, alebo zaplatenia primeraného odškodnenia, alebo obidva tieto spôsoby nápravy súčasne.

      47      V odseku 2 toho istého článku sú uvedené prípady, keď majiteľ práva môže navyše podať žalobu proti osobe, ktorá sa dopustila
         porušenia, s cieľom dosiahnutia náhrady ďalšej škody, ktorú táto osoba spôsobila. Aby sa majiteľ práv mohol domáhať náhrady
         škody, ktorá mu bola spôsobená, osoba, ktorá sa dopustila porušenia, musí v súlade s uvedeným odsekom 2 konať úmyselne alebo
         z nedbanlivosti. V prípade nevedomej nedbanlivosti možno tak nárok na náhradu škôd v zásade znížiť.

      48      Z porovnania znenia týchto dvoch odsekov vyplýva, že v odseku 1 chýba akýkoľvek subjektívny prvok. Treba teda konštatovať,
         že také subjektívne prvky, akými je znalosť podmienok alebo obmedzení stanovených v licenčnej zmluve, sú v zásade bezvýznamné
         pre posúdenie porušenia práva a posúdenie práva uskutočniť kroky voči osobe, ktorá sa takého porušenia dopustila.

      49      Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na druhú položenú otázku odpovedať tak, že v súvislosti s posúdením porušenia práv je
         irelevantné, či tretia osoba, ktorá vykonala činnosti súvisiace s predaným alebo poskytnutým materiálom, bola alebo mala byť
         informovaná o podmienkach alebo obmedzeniach stanovených v licenčnej zmluve.

       O trovách
      50      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 94 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín, zmeneného a doplneného
            nariadením Rady (ES) č. 873/2004 z 29. apríla 2004, v spojení s článkom 11 ods. 1, článkom 13 ods. 1 až 3 a článkami 16, 27
            a 104 uvedeného nariadenia sa za okolností, akými sú okolnosti vo veci samej, má vykladať v tom zmysle, že majiteľ práv alebo
            osoba oprávnená z licencie môže podať žalobu pre porušenie práv proti tretej osobe, ktorá nadobudla materiál prostredníctvom
            ďalšej osoby oprávnenej z licencie, ktorá porušila podmienky alebo obmedzenia stanovené v licenčnej zmluve, ktorú táto osoba
            predtým uzatvorila s majiteľom práv, za predpokladu, že sa predmetné podmienky alebo obmedzenia priamo týkajú podstatných
            prvkov dotknutej ochrany práv Spoločenstva k odrodám rastlín, čo musí posúdiť vnútroštátny súd.
      2.      V súvislosti s posúdením porušenia práv je irelevantné, či tretia osoba, ktorá vykonala činnosti súvisiace s predaným alebo
            poskytnutým materiálom, bola alebo mala byť informovaná o podmienkach alebo obmedzeniach stanovených v licenčnej zmluve.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. júla 2010.#Emanuela Sbarigia proti Azienda USL RM/A a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale amministrativo regionale per il Lazio - Taliansko.#Vnútroštátna právna úprava o otváracích hodinách a zatvorení lekární - Oslobodenie - Rozhodovacia právomoc príslušných orgánov.#Vec C-393/08.

text:
      Vec C‑393/08
      Emanuela Sbarigia
      proti
      Azienda USL RM/A a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale amministrativo regionale per il Lazio)
      „Vnútroštátna právna úprava o otváracích hodinách a zatvorení lekární – Oslobodenie – Rozhodovacia právomoc príslušných orgánov“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Hranice
      (Článok 234 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora
      (Článok 234 ES)
      3.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Povinnosti členských štátov
      (Články 10 ES, 81 ES a 82 ES)
      1.        Prislúcha výlučne vnútroštátnym súdom, ktoré veci prejednávajú a ktoré musia prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby
         s prihliadnutím na osobitosti konkrétneho prípadu posúdili potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia,
         ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru. Preto, pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor
         je v zásade povinný rozhodnúť. Z toho vyplýva, že pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie platí domnienka relevancie. Zamietnutie
         návrhu vnútroštátneho súdu Súdnym dvorom je tak možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu
         súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje
         skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili.

      (pozri body 19, 20)
      2.        Ak majú v rámci prejudiciálnej otázky všetky prvky sporu, o ktorom rozhoduje vnútroštátny súd, vzťah len k jedinému členskému
         štátu, môže byť odpoveď Súdneho dvora pre vnútroštátny súd užitočná aj za takých okolností, najmä pokiaľ vnútroštátne právo
         ukladá, aby sa domácemu štátnemu príslušníkovi umožnilo požívať tie isté práva, aké v rovnakej situácii požíva štátny príslušník
         iného členského štátu na základe práva Únie.

      Prípad uvedený v predchádzajúcom bode sa týka práv, ktoré by štátny príslušník členského štátu mohol odvodzovať z práva Únie,
         keby bol v rovnakej situácii ako žalobca vo veci samej, čiže keby prevádzkoval lekáreň v špecifickej mestskej časti a čelil
         by rozhodnutiu príslušného vnútroštátneho orgánu v súvislosti so žiadosťou, ktorá nijako nespochybňuje všeobecný systém úpravy
         otváracích hodín a dovoleniek v lekárňach zavedený týmto zákonom, ale smeruje len k získaniu povolenia, odchylne od tohto
         všeobecného systému, vzdať sa všetkých období zatvorenia.

      Vzhľadom na osobitné okolnosti veci samej sa zdá zjavné, že výklad článku 49 ES požadovaný vnútroštátnym súdom v jeho rozhodnutí
         nie je pre výsledok sporu vo veci samej relevantný.

      (pozri body 23 – 25)
      3.        Ustanovenia práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, najmä články 81 ES až 86 ES, sa zjavne neuplatňujú v prípade
         vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá sa týka prípadného udelenia výnimky súvisiacej s otváracími hodinami lekárne nachádzajúcej
         sa v špecifickej mestskej zóne. Takáto právna úprava nemôže sama osebe ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi v zmysle článkov
         81 ES a 82 ES.

      (pozri body 29, 32)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 1. júla 2010 (*)

      „Vnútroštátna právna úprava o otváracích hodinách a zatvorení lekární – Oslobodenie – Rozhodovacia právomoc príslušných orgánov“
      Vo veci C‑393/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale amministrativo
         regionale per il Lazio (Taliansko) z 21. mája 2008 a doručený Súdnemu dvoru 10. septembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Emanuela Sbarigia
      proti
      Azienda USL RM/A,
      Comune di Roma,
      Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia,
      Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia E. Levits (spravodajca), A. Borg Barthet, J.‑J. Kasel a M. Berger,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. decembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        E. Sbarigia, v zastúpení: V. Cerulli Irelli a M. Di Giandomenico, avvocati,
      –        Comune di Roma, v zastúpení: R. Murra, avvocato,
      –        Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari Farmacia, v zastúpení: M. Luciani a I. Perego, avvocati,
      –        Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma, v zastúpení: S. Cicciotti, avvocato,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        grécka vláda, v zastúpení: S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou a V. Karra, splnomocnení zástupcovia,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels a D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer a T. Kröll, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: E. Traversa a C. Cattabriga, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. marca 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49 ES, 81 ES až 86 ES, 152 ES a 153 ES.

      2        Tento návrh bol predložený v konaní medzi Emanuelou Sbarigiovou, majiteľkou lekárne, a Azienda Unità Sanitaria Locale „Roma
         A“ (ďalej len „ASL RM/A“), príslušným orgánom mesta Rím, vo veci rozhodnutí tohto orgánu, v ktorých zamietol žiadosti E. Sbarigiovej
         týkajúce sa povolenia na zrušenie otváracích hodín a období zatvorenia lekárne, najmä zatvorenia lekárne za kalendárny rok
         v lete 2006.

       Právny rámec
      3        Právnym predpisom, ktorý sa uplatňuje vo veci samej, je regionálny zákon v Laziu č. 26 z 30. júla 2002, ktorý upravuje otváracie
         hodiny, pohotovostnú službu a dovolenky verejných lekární (Legge Regionale Lazio n. 26 del 30 juglio 2002, Disciplina dell’orario,
         dei turni e delle ferie delle farmacie aperte al pubblico, Bolletino Ufficiale della Regione Lazio č. 23, riadna príloha č. 5 z 20. augusta 2002, a GURI č. 24, osobitná séria č. 3 zo 14. júna 2003, ďalej len „zákon č. 26/2002“).

      4        Články 2 až 8 zákona č. 26/2002 stanovujú otváracie hodiny, dobrovoľnú pohotovostnú službu, týždenný odpočinok a dovolenky
         lekární za kalendárny rok. Tieto ustanovenia upravujú najmä maximálnu dĺžku otváracích hodín, povinnosť zatvoriť lekárne počas
         nedieľ, pol dňa týždenne, ako aj počas sviatkov, a minimálnu dĺžku dovolenky za kalendárny rok.

      5        Článok 10 zákona č. 26/2002 znie takto:

      „1.      Pre mesto Rím prijíma každá miestna zdravotnícka jednotka (ďalej len ,USL‘) opatrenia predpokladané týmto zákonom a patriace
         do jej pôsobnosti so súhlasom ďalších dotknutých USL.

      2.      Pre prevádzky umiestnené v osobitných mestských oblastiach môžu byť otváracie hodiny v týždni, dovolenky mestských lekární
         a pol deň na účely týždenného odpočinku […] upravené rozhodnutím miestne príslušnej USL po dohode so starostom dotknutého
         mesta, provinčnou radou lekárnikov a väčšinovými provinčnými profesijnými organizáciami zastupujúcimi verejné a súkromné lekárne.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      6        Emanuela Sbarigia je majiteľkou lekárne umiestnenej v historickom centre Ríma vo štvrti nazývanej „del Tridente“ Táto štvrť,
         ktorá je celá pešou zónou, sa nachádza v centre turistickej zóny tohto mesta.

      7        Z dôvodu tohto umiestnenia a významného zvýšenia počtu zákazníkov v júli a auguste žalobkyňa vo veci samej podala 31. mája
         2006 žiadosť podľa článku 10 ods. 2 zákona č. 26/2002 na miestne príslušnú ASL RM/A, v ktorej žiadala o povolenie vzdať sa
         dovolenky za kalendárny rok 2006, a tým zatvorenia lekárne v lete. Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím z 22. júna 2006,
         proti ktorému E. Sbarigia podala žalobu na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na prejudiciálne konanie.

      8        Pred rozhodnutím o žalobe podala E. Sbarigia 18. októbra 2006 druhú žiadosť, v ktorej svoje požiadavky rozšírila o oslobodenie
         od povinnosti zatvoriť lekáreň počas dovoleniek za kalendárny rok a sviatkov, ako aj o možnosť rozšírenia týždenných otváracích
         hodín počas celého roka. V tejto súvislosti E. Sbarigia tvrdila, že podobné povolenie bolo 8. septembra 2006 udelené inej
         lekárni nachádzajúcej sa pri železničnej stanici Termini, ktorá má rovnako špecifických zákazníkov ako jej lekáreň.

      9        Túto druhú žiadosť ASL RM/A takisto zamietol rozhodnutím č. 119945/P z 22. marca 2007, v súvislosti s ktorým Emanuela Sbarigia
         rozšírila svoje žalobné dôvody a žiadala o odklad vykonateľnosti.

      10      Uznesením z 22. júna 2007 vnútroštátny súd vyhovel žiadosti o odklad vykonateľnosti rozhodnutia z 22. marca 2007 na účely
         opätovného preskúmania rozhodnutia zo strany ASL RM/A.

      11      ASL RM/A následne prijal rozhodnutie č. 40249 z 1. augusta 2007, ktorým opäť zamietol žiadosť žalobkyne vo veci samej podľa
         článku 10 ods. 2 zákona č. 26/2002 na základe negatívneho stanoviska Comune di Roma (mesta Rím), Ordine dei Farmacisti della
         Provincia di Roma (rada lekárnikov provincie Rím), ako aj profesijného združenia Assiprofar – Associazione Sindacale Proprietari
         Farmacia (ďalej len „Assiprofar“) a Confservizi.

      12      E. Sbarigia napadla toto rozhodnutie žalobou, v ktorej uviedla nové žalobné dôvody, v rámci konania prebiehajúceho pred vnútroštátnym
         súdom.

      13      Podľa názoru Tribunale amministrativo regionale per il Lazio (regionálny správny súd v Laziu) by na odôvodnenie týchto obmedzujúcich
         ustanovení vzťahujúcich sa na otváracie hodiny lekární nestačilo posúdenie lekárenskej služby ako služby vo verejnom záujme
         zaručujúcej ochranu zdravia spotrebiteľov. Liberalizácia otváracích hodín a období otvorenia všetkých prevádzok – ktorú napokon
         navrhovala aj správa vydaná 1. februára 2007 vnútroštátnym orgánom pre hospodársku súťaž a trh – by umožnila všeobecne zvýšiť
         ponuku (plány rozmiestnenia by zaručili vyvážené geografické rozmiestnenie lekárni) v prospech spotrebiteľov.

      14      Ustanovenia zákona č. 26/2002 sa vnútroštátnemu súdu okrem toho zdajú byť neprimerané a neodôvodnené. Verejný záujem a požiadavky
         spojené s lekárenskou službou by totiž boli nepochybne lepšie chránené opatreniami liberalizujúcimi otváracie hodiny lekární,
         ktoré by boli priaznivé pre rozvoj hospodárskej súťaže.

      15      Vnútroštátny súd teda pochybuje o zlučiteľnosti sporných obmedzení jednak so zásadami práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej
         súťaže podnikov a jednak s činnosťou Európskej únie zameranou na zlepšenie a ochranu zdravia. Predovšetkým zastáva názor,
         že legislatívny rámec upravujúci organizáciu lekárenskej služby, ktorý v súčasnosti platí v regióne Lazio, bráni účinnému
         prispievaniu k ochrane verejného zdravia v rozpore s týmto cieľom.

      16      Za týchto podmienok Tribunale amministrativo regionale per il Lazio rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Sú ustanovenia [zákona č. 26/2002], podľa ktorých [lekárnici] podliehajú zákazu vzdať sa dovolenky za kalendárny rok a [lekárne]
         obmedzeniam otváracích hodín pre verejnosť a podľa ktorých sa lekárňam v meste Rím udeľujú výnimky z týchto obmedzení (článok
         10 ods. 2) len pod podmienkou, že príslušný orgán v rámci svojej voľnej úvahy dospeje k záveru (po dohode so subjektmi a organizáciami
         uvedenými v tom istom článku), že spĺňajú kritériá špecifickej mestskej zóny, zlučiteľné so zásadami Spoločenstva týkajúcimi
         sa ochrany voľnej hospodárskej súťaže a slobodného poskytovania služieb, ktoré sú okrem iného stanovené v článkoch 49 [ES
         a] 81[ES až] 86 [ES]?

      2.      Sú obmedzenia verejnej lekárenskej služby stanovené v zákone č. 26/2002 – hoci sú zamerané na ochranu zdravia spotrebiteľov
         – ktoré sa týkajú možnosti rozšíriť denné, týždenné a ročné otváracie hodiny jednotlivých lekární, zlučiteľné s článkami 152
         [ES] a 153 [ES]?“

       O prípustnosti prejudiciálnych otázok
      17      Talianska a grécka vláda vo svojich písomných vyjadreniach spochybňujú prípustnosť návrhu na prejudiciálne konanie. Assiprofar
         a implicitne aj Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma na pojednávaní vyjadrili ten istý názor.

      18      Talianska vláda okrem iného uvádza, že vnútroštátny súd neposkytol spresnenia týkajúce sa právnej a skutkovej situácie, ktorá
         ho viedla k posudzovaniu zlučiteľnosti príslušného vnútroštátneho ustanovenia s ustanoveniami Zmluvy ES, ktoré uvádza. Grécka
         vláda, Assiprofar a Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma tvrdia, že ak neexistuje cezhraničný prvok, prejudiciálne
         otázky nijako nesúvisia s právom Únie.

      19      V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že prislúcha výlučne vnútroštátnym súdom, ktoré veci prejednávajú a ktoré musia prevziať
         zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti konkrétneho prípadu posúdili potrebu prejudiciálneho
         rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru. Preto, pokiaľ sa predložené
         otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07,
         Zb. s. I‑1721, bod 24 a citovanú judikatúru).

      20      Z toho vyplýva, že pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie platí domnienka relevancie. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho
         súdu Súdnym dvorom je tak možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou
         alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi
         podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 5. decembra
         2006, Cipolla a i., C‑94/04 a C‑202/04, Zb. s. I‑11421, bod 25, a zo 7. júna 2007, van der Weerd a i., C‑222/05 až C‑225/05,
         Zb. s. I‑4233, bod 22).

      21      Pokiaľ však ide o námietku neprípustnosti vznesenú talianskou vládou, treba konštatovať, že návrh na začatie prejudiciálneho
         konania dostatočne vymedzuje právny a skutkový rámec sporu vo veci samej a informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom umožňujú
         určiť rozsah položených otázok. Tento návrh skutočne poskytol dotknutým účastníkom možnosť predložiť pripomienky v súlade
         s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora, ako to vyplýva z obsahu pripomienok predložených Súdnemu dvoru.

      22      Uvedenej námietke preto nemožno vyhovieť.

      23      Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenia, ktoré uviedli Assiprofar, Ordine dei Farmacisti della Provincia di Roma a grécka vláda, podľa
         ktorých všetky prvky sporu vo veci samej majú vzťah len k jedinému členskému štátu, treba pripomenúť, že z judikatúry Súdneho
         dvora vyplýva, že odpoveď Súdneho dvora môže byť pre vnútroštátny súd užitočná aj za takýchto okolností, najmä pokiaľ mu vnútroštátne
         právo ukladá, aby domácemu štátnemu príslušníkovi umožnil požívanie tých istých práv, aké v rovnakej situácii požíva štátny
         príslušník iného členského štátu na základe práva Únie (pozri najmä rozsudky z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
         C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod 29; Cipolla a i., už citovaný, bod 30, a z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07
         a C‑571/07, Zb. s. I‑4628, bod 36).

      24      V prejednávanej veci sa prípad uvedený v judikatúre citovanej v predchádzajúcom bode týka v kontexte veci samej práv, ktoré
         by štátny príslušník členského štátu mohol odvodzovať z práva Únie, keby bol v rovnakej situácii ako E. Sbarigia, čiže keby
         prevádzkoval lekáreň v špecifickej mestskej časti Ríma a čelil by rozhodnutiu príslušného vnútroštátneho orgánu podľa článku
         10 ods. 2 zákona č. 26/2002 v súvislosti so žiadosťou, ktorá nijako nespochybňuje všeobecný systém úpravy otváracích hodín
         a dovoleniek v lekárňach zavedený týmto zákonom, ale smeruje len k získaniu povolenia, odchylne od tohto všeobecného systému,
         vzdať sa všetkých období zatvorenia.

      25      Vzhľadom na osobitné okolnosti veci samej sa zdá zjavné, že výklad článku 49 ES požadovaný vnútroštátnym súdom v jeho rozhodnutí
         nie je pre výsledok sporu vo veci samej relevantný.

      26      Ako uviedol aj generálny advokát v bodoch 72 a 73 svojich návrhov, z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že štátny príslušník
         členského štátu, ktorý sústavne a nepretržite vykonáva zárobkovú činnosť v inom členskom štáte, spadá pod kapitolu Zmluvy
         ES týkajúcu sa práva usadiť sa, a nie pod kapitolu vzťahujúcu sa na služby (pozri najmä rozsudky z 21. júna 1974, Reyners,
         C‑2/74, Zb. s. 631, bod 21, a z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 28).

      27      Napokon, pokiaľ ide práve o slobodu usadiť sa, hoci Tribunale amministrativo regionale per il Lazio výslovne nepožiadal Súdny
         dvor o výklad článku 43 ES, je zjavné, že ani výklad tohto článku nie je v rámci sporu vo veci samej pred vnútroštátnym súdom
         relevantný.

      28      V prejednávanej veci, ako sa už zdôraznilo v bode 23 tohto rozsudku, je totiž predmetná lekáreň stálou prevádzkárňou na pešej
         zóne v centre Ríma, ktorej majiteľka, hypoteticky štátna príslušníčka iného členského štátu, už nepretržite vykonáva profesijnú
         činnosť. Výkon práva usadiť sa zakotveného v článku 43 ES preto zjavne nie je vo veci samej dotknutý.

      29      Na základe tohto spresnenia treba konštatovať, že ani ďalšie ustanovenia práva Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže,
         o ktorých výklad vnútroštátny súd žiada, najmä články 81 ES až 86 ES, sa zjavne neuplatňujú v súvislostiach, aké existujú
         vo veci samej.

      30      Po prvé treba uviesť, že články 83 ES až 85 ES totiž nie sú v rámci sporu predneseného vnútroštátnemu súdu vôbec relevantné,
         pretože ide buď o ustanovenia čisto procesnej povahy (články 83 ES a 85 ES) alebo o prechodné ustanovenia (článok 84 ES).

      31      Po druhé, pokiaľ ide o články 81 ES a 82 ES, je síce nesporné, že sa samy osebe týkajú iba správania podnikov a nie zákonov
         alebo iných právnych predpisov členských štátov, ale nič to nemení na skutočnosti, že tieto články v spojení s článkom 10 ES
         zavádzajúcim povinnosť spolupráce ukladajú členským štátom povinnosť, aby neprijímali alebo nezachovávali v účinnosti opatrenia,
         a to ani vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže,
         ktoré sa uplatňujú na podniky (pozri rozsudok Cipolla a i., už citovaný, bod 46 a citovanú judikatúru).

      32      V tejto súvislosti je však zjavné, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá sa týka prípadného udelenia
         výnimky súvisiacej s otváracími hodinami lekárne nachádzajúcej sa v špecifickej mestskej zóne Ríma, nemôže sama osebe ovplyvniť
         obchod medzi členskými štátmi v zmysle článkov 81 ES a 82 ES (pozri a contrario rozsudky zo 17. októbra 1972, Vereniging van Cementhandelaren/Komisia, 8/72, Zb. s. 977, bod 29; z 10. decembra 1991, Merci
         convenzionali porto di Genova, C‑179/90, Zb. s. I‑5889, body 14 a 15, ako aj z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529,
         bod 33).

      33      Preto treba konštatovať, že v rozsahu, v akom sa prvá otázka predložená vnútroštátnym súdom týka ustanovení článkov 81 ES
         a 82 ES, je táto otázka neprípustná.

      34      Po tretie zo skutočnosti, že uvedené ustanovenia práva Únie patriace do oblasti hospodárskej súťaže nemožno vo veci samej
         uplatniť, vyplýva, že ani článok 86 ES nemožno vo veci samej uplatniť.

      35      Pokiaľ ide o článok 28 ES, na ktorý poukázali niektorí účastníci konania vo svojich vyjadreniach pred Súdnym dvorom, treba
         pre úplnosť konštatovať, že z dôvodov uvedených v bode 32 tohto rozsudku sa musí vplyv na obchod medzi členskými štátmi, a teda
         aj možnosť narušenia voľného pohybu tovaru, hneď na začiatku vylúčiť.

      36      Z toho vyplýva, že výklad článku 28 ES nie je relevantný pre výsledok sporu pred vnútroštátnym súdom.

      37      Pokiaľ ide napokon o články 152 ES a 153 ES, na ktoré vnútroštátny súd poukázal vo svojej druhej prejudiciálnej otázke, stačí
         uviesť, ako už uviedol generálny advokát v bodoch 48 až 51 svojich návrhov a ako zdôraznili takmer všetci zúčastnení vo svojich
         vyjadreniach v tomto konaní, že uvedené články sú určené inštitúciám Únie a členským štátom a nemožno sa ich dovolávať na
         účely preskúmania zlučiteľnosti vnútroštátnych opatrení s právom Únie.

      38      Z uvedeného vyplýva, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania treba považovať za neprípustný.

       O trovách
      39      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale amministrativo regionale per il Lazio rozhodnutím z 21. mája
            2008, je neprípustný.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. marca 2004.#Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH proti Werner Jäger.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberlandesgericht Düsseldorf - Nemecko.#Vec C-182/01.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. novembra 1986. # Dieter Strack proti Európskemu parlamentu. # Vec 155/85.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. marca 2002. # Caterina Insalaca proti Office national des pensions (ONP). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Mons - Belgicko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-107/00.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 13. júla 1983. # Sandro Forcheri a Marisa Marino, vydatá Forcheri, proti Belgickému kráľovstvu a Asbl Institut supérieur de sciences humaines appliquées - École ouvrière supérieure. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Justice de paix de Bruxelles (4e canton) - Belgicko. # Vec 152/82.