title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. októbra 2011.#Aurora Sousa Rodríguez a iní proti Air France SA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra - Španielsko.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Letecká doprava - Nariadenie (ES) č. 261/2004 - Článok 2 písm. l) - Náhrada cestujúcim v prípade zrušenia letu - Pojem ‚zrušenie‘ - Článok 12 - Pojem ‚ďalšia náhrada‘ - Náhrada škody podľa vnútroštátneho práva.#Vec C-83/10.

text:
      Vec C‑83/10
      Aurora Sousa Rodríguez a i.
      proti
      Air France SA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra)
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Letecká doprava – Nariadenie (ES) č. 261/2004 – Článok 2 písm. l) – Náhrada škody cestujúcim v prípade zrušenia letu – Pojem ‚zrušenie‘ – Článok 12 – Pojem ‚ďalšia náhrada‘ – Náhrada škody podľa vnútroštátneho práva“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu
            do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov – Zrušenie – Pojem
      [Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, článok 2 písm. l) a článok 5 ods. 3]
      2.        Doprava – Letecká doprava – Nariadenie č. 261/2004 – Spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu
            do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov – Ďalšia náhrada – Dosah – Náhrada nemajetkovej ujmy – Zahrnutie
      (Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 261/2004, články 8, 9 a 12; Montrealský dohovor z roku 1999)
      1.        Pojem „zrušenie“, tak ako je definovaný v článku 2 písm. l) nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá
         systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým
         sa zrušuje nariadenie č. 295/91, sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje výlučne na prípad neuskutočnenia odletu dotknutého
         lietadla, ale zahŕňa aj prípad, keď lietadlo vzlietlo, no následne, nech už z akéhokoľvek dôvodu, bolo nútené vrátiť sa na
         letisko odletu, pričom cestujúci uvedeného lietadla boli presmerovaní na iné lety.

      Dôvod, pre ktorý bolo lietadlo nútené vrátiť sa na letisko odletu, nemá v tejto súvislosti nijaký vplyv. Tento dôvod je totiž
         relevantný iba na určenie, či je uvedené zrušenie prípadne spôsobené mimoriadnymi okolnosťami, ktorým sa nedalo zabrániť ani
         vtedy, keď boli prijaté všetky primerané opatrenia, v zmysle článku 5 ods. 3 nariadenia č. 261/2004, pričom v takomto prípade
         povinnosť zaplatiť náhradu škody nevzniká.

      (pozri body 34, 35, bod 1 výroku)
      2.        Pojem „ďalšia náhrada“ uvedený v článku 12 nariadenia č. 261/2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci
         cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie
         č. 295/91, sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd môže za podmienok stanovených dohovorom o zjednotení niektorých
         pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu alebo vnútroštátnou právnou úpravou uložiť povinnosť nahradiť škodu vrátane nemajetkovej
         ujmy spôsobenú nesplnením si povinností vyplývajúcich zo zmluvy o leteckej preprave. Naproti tomu tento pojem „ďalšia náhrada“
         nemôže vnútroštátnemu súdu slúžiť ako právny základ na uloženie povinnosti leteckému dopravcovi nahradiť cestujúcim, ktorých
         let meškal alebo bol zrušený, výdavky, ktoré museli vynaložiť z dôvodu, že uvedený dopravca si nesplnil povinnosti poskytnúť
         pomoc a starostlivosť podľa článkov 8 a 9 tohto nariadenia.

      (pozri bod 46, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 13. októbra 2011 (*)

      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Letecká doprava – Nariadenie (ES) č. 261/2004 – Článok 2 písm. l) – Náhrada škody cestujúcim v prípade zrušenia letu – Pojem ‚zrušenie‘ – Článok 12 – Pojem ‚ďalšia náhrada‘ – Náhrada škody podľa vnútroštátneho práva“
      Vo veci C‑83/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil
         nº 1 de Pontevedra (Španielsko) z 1. februára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 11. februára 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Aurora Sousa Rodríguez,
      Yago López Sousa,
      Rodrigo Manuel Puga Lueiro,
      Luis Ángel Rodríguez González,
      María del Mar Pato Barreiro,
      Manuel López Alonso,
      Yaiza Pato Rodríguez
      proti
      Air France SA,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        A. Sousa Rodríguez, Y. López Sousa, R. M. Puga Lueiro, L. A. Rodríguez González, M. del Mar Pato Barreiro, M. López Alonso
         a Y. Pato Rodríguez, v zastúpení: J. Portela Leiros, Procurador de los Tribunales, za právnej pomoci J. González Pérez, abogado,

      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a M. Perrot, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Hathaway, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Beard, barrister,
      –        Európska komisia, v zastúpení: L. Lozano Palacios a K. Simonsson, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 28. júna 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 písm. l) a článku 12 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady
         (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí
         nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91 (Ú. v. EÚ
         L 46, s. 1; Mim. vyd. 07/008, s. 10).

      2        Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol podaný v rámci sporu medzi siedmimi cestujúcimi a spoločnosťou Air France
         SA (ďalej len „Air France“), ktorého predmetom je náhrada škody, ktorá im podľa ich tvrdenia vznikla v dôsledku veľkého meškania
         a nepríjemností spôsobených technickými problémami lietadla tejto leteckej spoločnosti počas letu na trase z Paríža (Francúzsko)
         do Viga (Španielsko).

       Právny rámec
       Medzinárodné právo
      3        Európske spoločenstvo sa zúčastnilo na medzinárodnej diplomatickej konferencii o leteckom práve konanej v Montreale od 10.
         do 28. mája 1999, ktorá vyústila 28. mája 1999 do prijatia dohovoru o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú
         dopravu (ďalej len „Montrealský dohovor“), a 9. decembra 1999 Európske spoločenstvo podpísalo uvedený dohovor.

      4        Dňa 5. apríla 2001 Rada Európskej únie prijala rozhodnutie 2001/539/ES o uzavretí Európskym spoločenstvom dohovoru o zjednotení
         niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu (Montrealský dohovor) (Ú. v. ES L 194, s. 38; Mim. vyd. 07/005, s. 491).
         Tento dohovor vo vzťahu k Európskej únii vstúpil do platnosti 28. júna 2004.

      5        Článok 19 Montrealského dohovoru, nazvaný „Omeškanie“, ktorý sa nachádza v kapitole III tohto dohovoru, nazvanej „Zodpovednosť
         dopravcu a rozsah náhrady škody“, stanovuje:

      „Dopravca je zodpovedný za škodu spôsobenú omeškaním v leteckej preprave cestujúcich, batožiny alebo nákladu. Dopravca však
         nie je zodpovedný za škodu spôsobenú omeškaním, ak dokáže, že on, jeho pracovníci a agenti vykonali všetky opatrenia, ktoré
         môžu byť odôvodnene požadované na zabránenie škody, alebo že z jeho alebo ich strany nebolo možné vykonať takéto opatrenia.“

      6        Článok 22 ods. 1 tohto dohovoru, nazvaný „Obmedzenia zodpovednosti vo vzťahu k omeškaniu, batožine a nákladu“, ktorý sa rovnako
         nachádza v kapitole III, stanovuje:

      „V prípade škody spôsobenej omeškaním, ako je uvedené v článku 19, je pri preprave osôb zodpovednosť dopravcu za každého cestujúceho
         obmedzená na 4150 práv osobitného čerpania.“

      7        Článok 29 Montrealského dohovoru s názvom „Základ pre nárok“ znie:

      „Pri preprave cestujúcich, batožiny a nákladu môže byť podaná akákoľvek žaloba na náhradu škody, akokoľvek podložená, či už
         na základe tohto dohovoru alebo na základe zmluvy, alebo deliktu, alebo inak, za podmienok a obmedzení zodpovednosti, ktoré
         sú stanovené v tomto dohovore…“

       Právo Únie
       Nariadenie (ES) č. 2027/97
      8        Článok 1 nariadenia Rady (ES) č. 2027/97 z 9. októbra 1997 o zodpovednosti leteckého dopravcu pri preprave cestujúcich a ich
         batožiny v leteckej doprave (Ú. v. ES L 285, s. 1; Mim. vyd. 07/003, s. 489), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho
         parlamentu a Rady (ES) č. 889/2002 z 13. mája 2002 (Ú. v. ES L 140, s. 2; Mim. vyd. 07/006, s. 246) (ďalej len „nariadenie
         č. 2027/97“), stanovuje:

      „Toto nariadenie vykonáva príslušné ustanovenia Montrealského dohovoru…“
      9        Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2027/97 stanovuje:

      „Zodpovednosť leteckého dopravcu spoločenstva za cestujúcich a ich batožinu sa riadi všetkými ustanoveniami Montrealského
         dohovoru, relevantnými pre takú zodpovednosť.“

       Nariadenie č. 261/2004
      10      Odôvodnenia č. 10 a č. 17 nariadenia č. 261/2004 uvádzajú:

      „(10) cestujúci, ktorým bol odmietnutý nástup do lietadla proti ich vôli by mali mať možnosť buď zrušiť svoje lety s úhradou ceny
         letenky, alebo v nich za uspokojivých podmienok pokračovať a mala by im byť poskytnutá primeraná starostlivosť po dobu čakania
         na neskorší let;

      …
      (17)      o cestujúcich, ktorých lety určitý čas meškajú by malo byť primerane postarané a mali by mať možnosť zrušiť svoje lety so
         zodpovedajúcou úhradou letenky, alebo v nich pokračovať za uspokojivých podmienok“.

      11      Článok 1 ods. 1 tohto nariadenia s názvom „Predmet“ znie:

      „Toto nariadenie za podmienok špecifikovaných nižšie ustanovuje minimálne práva cestujúcich keď:
      a)      im bol proti ich vôli odmietnutý nástup do lietadla;
      b)      bol ich let zrušený;
      c)      ich let má meškanie.“
      12      Článok 2 písm. l) uvedeného nariadenia s názvom „Definície“ stanovuje:

      „Na účely tohto nariadenia:
      …
      l)      ‚zrušenie‘ znamená neuskutočnenie letu, ktorý bol predtým plánovaný, a na ktorý bolo aspoň jedno miesto rezervované.“
      13      V článku 5 ods. 1 až 3 tohto nariadenia, nazvanom „Zrušenie“, sa uvádza:

      „1.      V prípade zrušenia letu príslušným cestujúcim:
      a)      prevádzkujúci letecký dopravca ponúkne pomoc v súlade s článkom 8; a
      b)      prevádzkujúci letecký dopravca ponúkne pomoc v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. a) a článkom 9 ods. 2, ako aj v prípade presmerovania,
         keď podľa reálneho odhadu čas odletu pre nový let je aspoň deň po odlete plánovanom pre zrušený let, pomoc špecifikovanú v článku
         9 ods. 1 písm. b) a v článku 9 ods. 1 písm. c); a

      c)      príslušní cestujúci majú právo na náhradu od prevádzkujúceho leteckého dopravcu v súlade s článkom 7, pokiaľ:
      i)      neboli informovaní o zrušení letu aspoň dva týždne pred plánovaným časom odletu; alebo
      ii)      neboli informovaní o zrušení v časovom úseku od dvoch týždňov do siedmich dní pred plánovaným časom odletu a nebolo im ponúknuté
         presmerovanie, ktoré im umožní odletieť maximálne dve hodiny pred plánovaným časom odletu a dosiahnuť konečné cieľové miesto
         maximálne štyri hodiny po plánovanom čase príletu.

      iii)      neboli informovaní o zrušení do siedmich dní pred plánovaným časom odletu a nebolo im ponúknuté presmerovanie, ktoré im umožní
         odletieť maximálne hodinu pred plánovaným časom odletu a dosiahnuť konečné cieľové miesto maximálne dve hodiny po plánovanom
         čase príletu.

      2.      Keď boli cestujúci informovaní o zrušení, poskytnú sa im informácie o možnej alternatívnej preprave.
      3.      Prevádzkujúci letecký dopravca nie je povinný platiť náhradu podľa článku 7, ak môže preukázať, že zrušenie je spôsobené mimoriadnymi
         okolnosťami, ktorým sa nedalo zabrániť ani vtedy, keď boli prijaté všetky primerané opatrenia.“

      14      Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 261/2004, nazvaný „Meškanie“, stanovuje:

      „1.      Keď prevádzkujúci letecký dopravca odôvodnene očakáva, že let bude mať meškanie voči plánovanému času odletu:
      a)      dve hodiny alebo viac v prípade letov do vzdialenosti 1500 km alebo menej; alebo
      b)      tri hodiny alebo viac v prípade všetkých letov v rámci spoločenstva nad 1500 km a všetkých ostatných letov od 1500 km do 3500
         km; alebo

      c)      štyri hodiny alebo viac v prípade letov, ktoré nespadajú pod písmená a) alebo b),
      prevádzkujúci letecký dopravca cestujúcim ponúkne:
      i)      pomoc bližšie určenú v článku 9 ods. 1 písm. a) a článku 9 ods. 2; a
      ii)      keď sa odôvodnene očakáva, že čas odletu bude aspoň deň po pôvodne oznámenom čase odletu, pomoc podľa článku 9 ods. 1 písm. b)
         a článku 9 ods. 1 písm. c); a

      iii)      keď je meškanie aspoň päť hodín, pomoc podľa článku 8 ods. 1 písm. a).“
      15      Článok 7 ods. 1 tohto nariadenia, nazvaný „Právo na náhradu“, stanovuje:

      „1.      Keď sa uvádza odkaz na tento článok, cestujúci dostanú náhradu v nasledovnej výške:
      a)      250 EUR v prípade všetkých letov na vzdialenosť 1 500 km alebo menej;
      …“
      16      Článok 8 uvedeného nariadenia, nazvaný „Právo na náhradu alebo presmerovanie“, znie:

      „1.      Keď sa uvádza odkaz na tento článok, cestujúcim sa ponúkne možnosť vybrať si medzi:
      a)      – úhradou úplných nákladov na letenku v cene, za ktorú bola kúpená, za časť alebo časti nevykonanej cesty a za časť alebo
         časti už vykonanej cesty, ak let už naďalej neslúži účelu vo vzťahu k pôvodnému cestovnému plánu cestujúceho alebo v spojení
         s ním, do siedmich dní prostriedkami uvedenými v článku 7 ods. 3,

      – spiatočným letom do prvého miesta odletu pri najbližšej príležitosti;
      b)      presmerovaním za porovnateľných prepravných podmienok na ich konečné cieľové miesto pri najbližšej príležitosti; alebo
      c)      presmerovaním za porovnateľných prepravných podmienok na ich konečné cieľové miesto v neskoršom dátume podľa želania cestujúceho,
         za predpokladu voľných miest.

      …
      3.      Keď v prípade, že je miesto, mesto alebo región obsluhované niekoľkými letiskami a prevádzkujúci letecký dopravca ponúkne
         cestujúcemu let na letisko, ktoré je náhradou za letisko, na ktoré bola vykonaná rezervácia, prevádzkujúci letecký dopravca
         znáša náklady prepravy cestujúceho z tohto alternatívneho letiska buď na letisko, na ktoré bola vykonaná rezervácia alebo
         na iné blízke cieľové letisko dohodnuté s cestujúcim.“

      17      Článok 9 ods. 1 a 2 nariadenia č. 261/2004, nazvaný „Právo na starostlivosť“, stanovuje:

      „1.      Keď sa uvádza odkaz na tento článok cestujúcim sa bezplatne ponúkne:
      a)      jedlo a občerstvenie zodpovedajúce času čakania;
      b)      hotelové ubytovanie v prípadoch:
      –        keď je nutný pobyt jednu noc alebo viac nocí, alebo
      –        keď je nutný pobyt dodatočný k pobytu, ktorý predpokladal cestujúci;
      c)      prepravu medzi letiskom a miestom ubytovania (hotel alebo iné).
      2.      Okrem toho sa cestujúcemu bezplatne ponúknu dva telefónne hovory, telexy alebo faxové správy, alebo e-maily.“
      18      Článok 12 ods. 1 tohto nariadenia s názvom „Ďalšia náhrada“ stanovuje:

      „Toto nariadenie sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté práva cestujúcich na ďalšiu náhradu. Náhrada poskytnutá podľa tohto
         nariadenia sa môže od takej náhrady odpočítať.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      19      Žalobcovia vo veci samej uzatvorili so spoločnosťou Air France zmluvu o leteckej preprave, na základe ktorej mali byť prepravení
         z Paríža (Francúzsko) do Viga (Španielsko) letom č. 5578 uvedenej spoločnosti. Dátum tohto letu bol stanovený na 25. septembra
         2008 s odletom z letiska Paríž-Charles de Gaulle o 19.40 hod.

      20      Niekoľko minút po štarte lietadla v plánovanom čase sa pilot lietadla z dôvodu technického problému lietadla rozhodol vrátiť
         na letisko odletu Paríž‑Charles de Gaulle. Zo spisu vo veci samej nevyplýva, že by lietadlo po návrate na letisko odletu malo
         následne vzlietnuť a s oneskorením doletieť do cieľového miesta.

      21      Trom cestujúcim predmetného letu bol ponúknutý let na nasledujúci deň, 26. septembra 2008, s odletom o 7.05 hod. z letiska
         Paríž-Orly na letisko Porto (Portugalsko), odkiaľ sa do Viga odviezli taxíkom. Inému cestujúcemu bolo navrhnuté, aby v ten
         istý deň letel z Paríža do Viga cez Bilbao. Pokiaľ ide o ostatných cestujúcich, spoločnosť Air France im zabezpečila let Paríž
         – Vigo takisto s odletom 26. septembra 2008 v rovnakom čase, ako bol čas odletu lietadla, ktoré malo poruchu (19.40 hod.).
         Cestujúci, pasažieri letu z predchádzajúceho dňa, až na výnimku jedného z nich, neboli ubytovaní na náklady spoločnosti Air
         France, pričom táto letecká spoločnosť im ani neposkytla nijakú pomoc.

      22      Sedem cestujúcich letu 5578, teda žalobcovia vo veci samej, podali na Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra (Obchodný
         súd č. 1 v Pontevedre) žalobu proti spoločnosti Air France z dôvodu porušenia povinností vyplývajúcich zo zmluvy o leteckej
         preprave.

      23      Každý zo žalobcov vo veci samej požadoval náhradu podľa článku 7 nariadenia č. 261/2004 v paušálnej výške 250 eur, tak ako
         určuje toto ustanovenie. Jeden zo žalobcov navyše požadoval náhradu výdavkov, ktoré musel vynaložiť na prepravu taxíkom z letiska
         Porto do Viga. Iný žalobca požaduje náhradu výdavkov na jedlo, ktoré skonzumoval na letisku v Paríži, ako aj výdavky na opatrovanie
         svojho psa, ktoré trvalo o jeden deň viac, ako bolo pôvodne plánované. Každý zo žalobcov napokon dodatočne požaduje zaviazať
         Air France na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá im podľa nich bola spôsobená.

      24      Za týchto okolností Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Pontevedra rozhodol prerušiť konanie a Súdnemu dvoru položil tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa pojem ‚zrušenie‘ definovaný v článku 2 písm. l) [nariadenia č. 261/2004] vykladať výlučne v zmysle neuskutočnenia odletu,
         ktorý bol predtým plánovaný, alebo zahŕňa akýkoľvek prípad, keď lietadlo, v ktorom sú rezervované miesta, síce vzlietlo, ale
         nedosiahlo cieľové miesto, vrátane vynúteného návratu na letisko odletu z technických dôvodov?

      2.      Má sa pojem ‚ďalšia náhrada‘ uvedený v článku 12 tohto nariadenia vykladať tak, že vnútroštátny súd môže v prípade zrušenia
         uložiť povinnosť nahradiť škodu vrátane náhrady nemajetkovej ujmy z dôvodu porušenia povinností vyplývajúcich zo zmluvy o leteckej
         preprave v súlade s kritériami stanovenými vnútroštátnymi predpismi a judikatúrou vo vzťahu k porušeniu zmluvy, alebo sa táto
         náhrada škody týka iba preukázaných výdavkov vynaložených cestujúcimi, ktoré podnik leteckého dopravcu neuhradil v celom rozsahu
         podľa článkov 8 a 9 [nariadenia č. 261/2004], a to aj bez toho, aby sa na tieto ustanovenia účastníci konania odvolávali,
         alebo sú obidva spôsoby chápania pojmu ďalšia náhrada vzájomne zlučiteľné?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      25      Vnútroštátny súd, ktorý bol na účely priznania náhrady škody cestujúcim na základe ustanovení článku 5 v spojení s článkom
         7 nariadenia č. 261/2004 vyzvaný, aby rozhodol, či predmetný let možno považovať za „zrušený“ v zmysle článku 2 písm. l) tohto
         nariadenia, sa v podstate pýta, či sa pojem „zrušenie“ týka výlučne prípadu, keď sa dotknutý odlet lietadla neuskutoční, alebo
         či zahŕňa takisto prípad, keď lietadlo síce vzlietlo, ale z dôvodu technického problému stroja bolo nútené vrátiť sa na letisko
         odletu.

      26      Na úvod je potrebné pripomenúť, že článok 2 písm. l) uvedeného nariadenia definuje pojem „zrušenie“ ako „neuskutočnenie letu,
         ktorý bol predtým plánovaný, a na ktorý bolo aspoň jedno miesto rezervované“. Prv, ako budeme môcť objasniť význam pojmu „zrušenie“,
         je preto potrebné spresniť význam pojmu „let“ v zmysle uvedeného článku.

      27      Súdny dvor už v tejto súvislosti rozhodol, že pojem „let“ v podstate zahŕňa operáciu leteckej dopravy, čím určitým spôsobom
         predstavuje jednu „jednotku“ tejto dopravy uskutočnenú leteckým dopravcom, ktorý určuje svoj letový poriadok (rozsudok z 10. júla
         2008, Emirates Airlines, C‑173/07, Zb. s. I‑5237, bod 40). Súdny dvor navyše spresnil, že letový poriadok predstavuje podstatnú
         zložku letu, lebo lety sa uskutočňujú podľa plánu vopred stanoveného leteckým dopravcom (rozsudok z 19. novembra 2009, Sturgeon
         a i., C‑402/07 a C‑432/07, Zb. s. I‑10923, bod 30).

      28      Pojem „letový poriadok“ označuje trasu, ktorú má lietadlo absolvovať z letiska odletu na cieľové letisko podľa stanoveného
         časového rozvrhu, z čoho vyplýva, že na to, aby mohol byť let považovaný za uskutočnený, nepostačuje, aby lietadlo odletelo
         v súlade s letovým poriadkom, ale navyše sa vyžaduje, aby dosiahlo svoje cieľové miesto, ktoré je určené v uvedenom letovom
         poriadku. Okolnosť, že bol zabezpečený odlet lietadla, no lietadlo sa následne vrátilo na letisko odletu bez dosiahnutia cieľového
         miesta určeného v letovom poriadku, má za následok, že let, tak ako bol pôvodne plánovaný, nemožno považovať za uskutočnený.

      29      Okrem toho z definície článku 2 písm. l) nariadenia č. 261/2004 nijako nevyplýva, že nad rámec skutočnosti, že pôvodne plánovaný
         let sa neuskutočnil, by si „zrušenie“ tohto letu v zmysle uvedeného článku vyžadovalo prijatie výslovného rozhodnutia o jeho
         zrušení.

      30      V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že v zásade možno vyvodiť záver o zrušení, ak pôvodne stanovený let, ktorý má meškanie,
         sa začlení do iného letu, t. j. keď sa upustí od pôvodného plánu letu a jeho cestujúci sa pripoja k cestujúcim iného, rovnako
         plánovaného letu, a to bez ohľadu na let, ktorý si takto presmerovaní cestujúci rezervovali (rozsudok Sturgeon a i., už citovaný,
         bod 36).

      31      V takejto situácii nie je nijako nevyhnutné, aby všetci cestujúci, ktorí si rezervovali miesto v pôvodne plánovanom lete,
         boli presmerovaní na iný let. V tomto smere je relevantná iba konkrétna situácia každého jednotlivého cestujúce prepravovaného
         takýmto spôsobom, čiže skutočnosť, že vo vzťahu k dotknutému cestujúcemu sa upustilo od pôvodného plánu letu.

      32      V tejto súvislosti treba poznamenať, že článok 1 ods. 1 písm. b), ako aj odôvodnenia č. 10 a 17 nariadenia č. 261/2004 v jeho
         rôznych jazykových zneniach odkazujú na zrušenie „svojho“ letu.

      33      Je teda nesporné, že všetci žalobcovia vo veci samej boli presmerovaní na iné lety, plánované na nasledujúci deň po dni plánovaného
         odletu, ktoré im umožnili dosiahnuť cieľové miesto, t. j. Vigo, pričom v prípade niektorých k tomu došlo prostredníctvom prípojných
         letov. „Ich“ pôvodne plánovaný let treba preto považovať za „zrušený“.

      34      Napokon treba zdôrazniť, že dôvod, pre ktorý bolo lietadlo nútené vrátiť sa na letisko odletu, čiže nedosiahlo svoje cieľové
         miesto, nemá vplyv na kvalifikáciu „zrušenia“ v zmysle definície uvedenej v článku 2 písm. l) nariadenia č. 261/2004. Tento
         dôvod je totiž relevantný iba na určenie, či v rámci náhrady škody spôsobenej cestujúcim v dôsledku zrušenia ich letu je uvedené
         zrušenie prípadne „spôsobené mimoriadnymi okolnosťami, ktorým sa nedalo zabrániť ani vtedy, keď boli prijaté všetky primerané
         opatrenia“, v zmysle článku 5 ods. 3 nariadenia č. 261/2004, pričom v takomto prípade povinnosť zaplatiť náhradu škody nevzniká.

      35      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že pojem „zrušenie“, tak ako je definovaný v článku
         2 písm. l) nariadenia č. 261/2004, sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii, akou je situácia v spore vo veci samej, sa
         tento pojem nevzťahuje výlučne na prípad neuskutočnenia odletu dotknutého lietadla, ale zahŕňa aj prípad, keď lietadlo vzlietlo,
         no následne, nech už z akéhokoľvek dôvodu, bolo nútené vrátiť sa na letisko odletu, pričom cestujúci uvedeného lietadla boli
         presmerovaní na iné lety.

       O druhej otázke
      36      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v súvislosti s ďalšou náhradou upravenou v článku 12 nariadenia
         č. 261/2004 môže vnútroštátny súd uložiť leteckému dopravcovi povinnosť nahradiť akúkoľvek škodu vrátane nemajetkovej ujmy
         z dôvodu nesplnenia si povinností vyplývajúcich zo zmluvy o leteckej preprave, a to v súlade s vnútroštátnymi predpismi. Tento
         súd sa najmä pýta, či táto ďalšia náhrada môže zahŕňať výdavky, ktoré cestujúci museli vynaložiť v dôsledku nesplnenia si
         povinnosti leteckého dopravcu poskytnúť cestujúcim pomoc a starostlivosť podľa článkov 8 a 9 nariadenia č. 261/2004.

      37      Na úvod je potrebné pripomenúť, že článok 1 nariadenia č. 261/2004 zdôrazňuje minimálnu povahu práv, ktoré stanovuje v prospech
         cestujúcich v leteckej doprave pre prípad odmietnutia nástupu do lietadla proti ich vôli, zrušenia ich letu alebo meškania
         letu. Okrem toho článok 12 tohto nariadenia, nazvaný „Ďalšia náhrada“, stanovuje, že toto nariadenie sa uplatňuje bez toho,
         aby boli dotknuté práva cestujúcich na ďalšiu náhradu. Rovnako je spresnené, že náhrada poskytnutá podľa tohto nariadenia
         sa môže od takej náhrady odpočítať.

      38      Z týchto ustanovení vyplýva, že náhrada poskytovaná cestujúcim v leteckej doprave na základe článku 12 nariadenia č. 261/2004
         má doplniť uplatňované opatrenia upravené v uvedenom nariadení, z čoho vyplýva, že cestujúcim sú hradené všetky škody, ktoré
         im boli spôsobené v dôsledku nesplnenia si zmluvných povinností leteckým dopravcom. Toto ustanovenie teda vnútroštátnemu súdu
         umožňuje zaviazať leteckého dopravcu na náhradu škody, ktorú cestujúci utrpeli nesplnením povinností zo zmluvy o leteckej
         preprave, na inom právnom základe, ako je nariadenie č. 261/2004, a to hlavne na základe ustanovení Montrealského dohovoru
         alebo ustanovení vnútroštátneho práva.

      39      V tomto smere je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že štandardizované a okamžité opatrenia podľa nariadenia
         č. 261/2004 nie sú samy osebe prekážkou toho, aby dotknutí cestujúci v prípade, keď im letecký dopravca tým istým nesplnením
         si zmluvných povinností spôsobil okrem iného škody, na základe ktorých im vzniká nárok na ich náhradu, mohli podať tiež žaloby
         na náhradu týchto škôd za podmienok upravených Montrealským dohovorom. (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. januára 2006,
         IATA a ELFAA, C‑344/04, Zb. s. I‑403, bod 47).

      40      Konkrétne ustanovenia článkov 19, 22 a 29 Montrealského dohovoru, ktoré sú podľa článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2027/97 uplatniteľné
         na zodpovednosť leteckého dopravcu usadeného na území členského štátu, spresňujú podmienky za ktorých môžu dotknutí cestujúci
         v prípade meškania alebo zrušenia letu podávať žaloby s cieľom individuálne si vymôcť náhradu škody od dopravcov zodpovedných
         za škodu, ktorá vyplýva z nesplnenia zmluvy o leteckej preprave.

      41      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 6. mája 2010, Walz (C‑63/09, Zb. s. I‑4239, bod 29),
         rozhodol, že pojmy „ujma“ a „škoda“, uvedené v kapitole III Montrealského dohovoru, sa majú chápať tak, že zahŕňajú škodu
         tak majetkovej, ako aj nemajetkovej povahy. Z toho vyplýva, že škodou, ktorá môže byť predmetom náhrady podľa článku 12 nariadenia
         č. 261/2004, môže byť nielen majetková škoda, ale aj nemajetková.

      42      Naproti tomu v súvislosti s ďalšou náhradou na základe článku 12 nariadenia č. 261/2004 vnútroštátny súd nemôže uložiť leteckému
         dopravcovi povinnosť nahradiť cestujúcim, ktorých let meškal alebo bol zrušený, výdavky, ktoré museli vynaložiť v dôsledku
         toho, že uvedený letecký dopravca si nesplnil povinnosti poskytnúť pomoc (náhrada ceny letenky alebo presmerovanie do cieľového
         miesta, prevzatie výdavkov za prepravu medzi letiskom príletu a pôvodne určeným letiskom), a starostlivosť (výdavky na občerstvenie,
         ubytovanie a komunikačné výdavky), ktoré mu ukladajú články 8 a 9 tohto nariadenia.

      43      Nároky cestujúcich v leteckej doprave založené na právach, ktoré im priznáva uvedené nariadenie v článkoch 8 a 9, totiž nemožno
         považovať za nároky spadajúce pod „ďalšie“ náhrady v zmysle, v akom boli tieto náhrady definované v bode 38 tohto rozsudku.

      44      Ak si však letecký dopravca nesplní povinnosti, ktoré mu ukladajú články 8 a 9 nariadenia č. 261/2004, cestujúci v leteckej
         doprave sú oprávnení uplatniť si nárok na náhradu na základe podmienok stanovených v uvedených článkoch.

      45      Napokon k otázke spomenutej vnútroštátnym súdom, či práva cestujúcich v leteckej doprave stanovené v článkoch 8 a 9 nariadenia
         č. 261/2004 sú podmienené skutočnosťou, že sa cestujúci na uvedené ustanovenia odvolali, je potrebné uviesť, ako zdôraznila
         generálna advokátka v bode 61 svojich návrhov, že nijaké ustanovenie nariadenia č. 261/2004 nebráni priznať náhradu v dôsledku
         nesplnenia povinností podľa článkov 8 a 9 uvedeného nariadenia iba z dôvodu, že sa cestujúci v leteckej doprave na tieto ustanovenia
         neodvolali.

      46      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na druhú otázku odpovedať tak, že pojem „ďalšia náhrada“ uvedený v článku 12
         nariadenia č. 261/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd môže za podmienok stanovených Montrealským dohovorom
         alebo vnútroštátnou právnou úpravou uložiť povinnosť nahradiť škodu vrátane nemajetkovej ujmy spôsobenú nesplnením si povinností
         vyplývajúcich zo zmluvy o leteckej preprave. Naproti tomu tento pojem „ďalšia náhrada“ nemôže vnútroštátnemu súdu slúžiť ako
         právny základ na uloženie povinnosti leteckému dopravcovi nahradiť cestujúcim, ktorých let meškal alebo bol zrušený, výdavky,
         ktoré museli vynaložiť z dôvodu, že uvedený dopravca si nesplnil povinnosti poskytnúť pomoc a starostlivosť podľa článkov
         8 a 9 tohto nariadenia.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Pojem „zrušenie“, tak ako je definovaný v článku 2 písm. l) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára
            2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade
            zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91, sa má vykladať v tom zmysle, že v situácii,
            akou je situácia v spore vo veci samej, sa tento pojem nevzťahuje výlučne na prípad neuskutočnenia odletu dotknutého lietadla,
            ale zahŕňa aj prípad, keď lietadlo vzlietlo, no následne, nech už z akéhokoľvek dôvodu, bolo nútené vrátiť sa na letisko odletu,
            pričom cestujúci uvedeného lietadla boli presmerovaní na iné lety.
      2.      Pojem „ďalšia náhrada“ uvedený v článku 12 nariadenia č. 261/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd môže za
            podmienok stanovených dohovorom o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu alebo vnútroštátnou právnou
            úpravou uložiť povinnosť nahradiť škodu vrátane nemajetkovej ujmy spôsobenú nesplnením si povinností vyplývajúcich zo zmluvy
            o leteckej preprave. Naproti tomu tento pojem „ďalšia náhrada“ nemôže vnútroštátnemu súdu slúžiť ako právny základ na uloženie
            povinnosti leteckému dopravcovi nahradiť cestujúcim, ktorých let meškal alebo bol zrušený, výdavky, ktoré museli vynaložiť
            z dôvodu, že uvedený dopravca si nesplnil povinnosti poskytnúť pomoc a starostlivosť podľa článkov 8 a 9 tohto nariadenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. apríla 2000. # The Polo/Lauren Company LP proti PT. Dwidua Langgeng Pratama International Freight Forwarders. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko. # Spoločná obchodná politika. # Vec C-383/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 17. februára 2016.#Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media proti Viestintävirasto.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Korkein hallinto-oikeus.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2010/13/EÚ – Článok 19 ods. 1 – Oddelenie televíznej reklamy od programov – Rozdelenie obrazovky – Článok 23 ods. 1 a 2 – Časové obmedzenie vysielania reklamných televíznych spotov na 20 % v rámci príslušnej hodiny – Sponzorské odkazy – Iné odkazy na sponzora – ‚Čierne sekundy‘.#Vec C-314/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 17. februára 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2010/13/EÚ — Článok 19 ods. 1 — Oddelenie televíznej reklamy od programov — Rozdelenie obrazovky — Článok 23 ods. 1 a 2 — Časové obmedzenie vysielania reklamných televíznych spotov na 20 % v rámci príslušnej hodiny — Sponzorské odkazy — Iné odkazy na sponzora — ‚Čierne sekundy‘“
      Vo veci C‑314/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd, Fínsko) z 27. júna 2014 a doručený Súdnemu dvoru 1. júla 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media

      proti

         Viestintävirasto,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), M. Safjan, A. Prechal a K. Jürimäe,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               fínska vláda, v zastúpení: J. Heliskoski, splnomocnený zástupca,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: N. Dafniou a L. Kotroni, splnomocnené zástupkyne,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: I. Koskinen a A. Marcoulli, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. októbra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 19 ods. 1 a článku 23 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) (Ú. v. EÚ L 95, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktorého účastníkmi sú Sanoma Media Finland Oy – Nelonen Media (ďalej len „spoločnosť Sanoma“) a Viestintävirasto (Regulačný orgán na audiovizuálnom trhu, ďalej len „regulačný orgán“) vo veci zákonnosti rozhodnutia, ktorým uvedený orgán konštatoval, že spoločnosť Sanoma porušila fínsku právnu úpravu týkajúcu sa televíznej reklamy a uložil jej povinnosť odstrániť toto porušenie.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Smernica o audiovizuálnych mediálnych službách vykonala kodifikáciu textu smernice Európskeho parlamentu a Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) (Ú. v. ES L 298, s. 23; Mim. vyd. 06/001, s. 224) a ju samotnú zároveň zrušila.

               4

               Odôvodenia 79, 81, 83, 85 a 87 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách stanovujú:

                        „(79)

                        … Napriek tomu by všetky audiovizuálne komerčné oznamy mali dodržiavať nielen pravidlá identifikácie, ale aj základný stupeň kvalitatívnych pravidiel, aby sa splnili ciele jasného verejného záujmu.

                  …

                        (81)

                        Komerčný a technologický rozvoj dáva používateľom audiovizuálnych mediálnych služieb možnosť väčšieho výberu a väčšiu zodpovednosť. Smernica by mala pripustiť istý stupeň flexibility, pokiaľ ide o televízne vysielanie, aby zostala úmerná cieľom všeobecného záujmu. Zásada oddeľovania by sa mala obmedziť na televíznu reklamu a telenákup a umiestňovanie produktov by sa malo za istých okolností povoliť, pokiaľ členský štát nerozhodne inak. Ak je však umiestňovanie produktov skryté, malo by sa zakázať. Zásada oddeľovania by nemala brániť používaniu nových reklamných techník.

                  …

                        (83)

                        Aby sa zabezpečilo, že záujmy spotrebiteľov ako televíznych divákov sú plne a riadne chránené, je dôležité pre televíznu reklamu, aby podliehala určitému počtu minimálnych pravidiel a noriem a aby si členské štáty zachovali právo na stanovenie podrobnejších a prísnejších pravidiel a za určitých okolností na ustanovenie podmienok pre prevádzkovateľov televízneho vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc.

                  …

                        (85)

                        Vzhľadom na väčšie možnosti vyhnúť sa reklame, ktoré majú diváci vďaka využívaniu nových technológií, ako napríklad digitálne osobné videorekordéry a väčší výber kanálov, podrobná regulácia týkajúca sa vkladania reklamných spotov, ktorej cieľom je ochrana divákov, už nie je odôvodnená. Keďže prípustné hodinové množstvo reklamy by nemalo byť zvýšené a vysielateľom by táto smernica mala ponechať pružnosť, pokiaľ ide o jej vkladanie, ak to neprimerane nenarúša integritu programov.

                  …

                        (87)

                        Malo by sa ustanoviť obmedzenie televíznych reklamných a telenákupných spotov na 20 % v rámci jednej hodiny, a to aj počas hlavného vysielacieho času. Pojem televízny reklamný spot by sa mal chápať ako televízna reklama v zmysle článku 1 ods. 1 bodu i), s trvaním najviac 12 minút.“

               5

               Podľa článku 1 ods. 1 sa na účely tejto smernice uplatnia tieto definície:

                        „a)

                        ‚audiovizuálna mediálna služba‘ je:

                                 i)

                                 služba, ako ju vymedzujú články 56 a 57 Zmluvy o fungovaní Európskej únie, za ktorú je redakčne zodpovedný poskytovateľ mediálnej služby a ktorej hlavným účelom je poskytovanie programov s cieľom informovať, zabávať alebo vzdelávať širokú verejnosť elektronickými komunikačnými sieťami… Takéto audiovizuálne mediálne služby sú televízne vysielanie, ako ho vymedzuje písmeno e) tohto odseku, alebo audiovizuálna mediálna služba na požiadanie v zmysle písmena g) tohto odseku;

                                 ii)

                                 audiovizuálny komerčný oznam;

                        b)

                        ‚program‘ je súbor pohybujúcich sa obrazov so zvukom alebo bez zvuku predstavujúci samostatnú položku v rámci programovej skladby alebo katalógu, ktorý zostavil poskytovateľ mediálnej služby a ktorého forma a obsah sú porovnateľné s formou a obsahom televízneho vysielania. Príklady programov zahŕňajú kinematografické dlhometrážne filmy, športové podujatia, situačné komédie, dokumentárne filmy, detské programy a pôvodné televízne hry;

                  …

                        h)

                        ‚audiovizuálne komerčné oznamy‘ sú obrazy so zvukom alebo bez zvuku, ktoré sú určené na priame alebo nepriame propagovanie tovaru, služieb alebo dobrého mena fyzickej alebo právnickej osoby vykonávajúcej hospodársku činnosť. Takéto obrazy sprevádzajú alebo sú zahrnuté do programu za odplatu alebo za podobnú protihodnotu alebo na účely vlastnej propagácie. Formy audiovizuálneho komerčného oznamu zahŕňajú okrem iného televíznu reklamu, sponzorovanie, telenákup a umiestňovanie produktov;

                        i)

                        ‚televízna reklama‘ je akákoľvek forma vysielania oznamov za odplatu alebo za podobnú protihodnotu alebo vysielanie na účely vlastnej propagácie verejným alebo súkromným podnikom alebo fyzickou osobou v súvislosti s obchodovaním, podnikaním, remeslom alebo povolaním s cieľom podporiť odbyt tovarov alebo služieb vrátane nehnuteľného majetku, práv a záväzkov za odplatu;

                  …

                        k)

                        ‚sponzorstvo‘ je akýkoľvek príspevok poskytnutý verejným alebo súkromným podnikom alebo fyzickou osobou, ktoré nie sú zapojené do poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb alebo výroby audiovizuálnych diel, na financovanie audiovizuálnych mediálnych služieb alebo programov na účely podpory svojho názvu, ochrannej známky, dobrého mena, činností alebo výrobkov;

                  …“

               6

               Článok 4 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
               „Členské štáty majú naďalej možnosť požadovať od poskytovateľov mediálnych služieb, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, aby dodržiavali podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá v oblastiach koordinovaných touto smernicou za predpokladu, že tieto pravidlá sú v súlade s právom Únie.“

               7

               Podľa ustanovenia článku 10 ods. 1 tej istej smernice:
               „Audiovizuálne mediálne služby alebo programy, ktoré sú sponzorované, spĺňajú tieto požiadavky:
               …

                        c)

                        diváci musia byť jasne informovaní o existencii sponzorskej zmluvy. Sponzorované programy musia byť jasne označené názvom, logom a/alebo akýmkoľvek iným symbolom sponzora, ako napríklad odkazom na jeho výrobok (výrobky) alebo službu (služby) alebo jeho rozlišovací znak spôsobom vhodným pre programy na začiatku, počas a/alebo na konci programov.“

               8

               Článok 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách stanovuje:
               „Televízna reklama a telenákup sú [musia byť – neoficiálny preklad] ľahko odlíšiteľné a oddelené od redakčného obsahu. Bez toho, aby bolo dotknuté používanie nových reklamných techník, televízna reklama a telenákup sú [musia byť – neoficiálny preklad] celkom oddelené od ostatných častí programovej služby, a to vizuálnymi a/alebo akustickými a/alebo priestorovými prostriedkami.“

               9

               Článok 23 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Podiel televíznych reklamných spotov a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny neprekročí 20 %.
               2.   Odsek 1 sa nevzťahuje na oznamy, ktoré vysielateľ vysiela v súvislosti so svojimi vlastnými programami, na doplnkové produkty, ktoré sa od nich priamo odvodzujú, na sponzorské odkazy ani na umiestňovanie produktov.“

               10

               Článok 26 uvedenej smernice stanovuje:
               „Bez toho, aby bol dotknutý článok 4, môžu členské štáty s náležitým ohľadom na právo Únie ustanoviť iné podmienky, ako sú podmienky ustanovené v článku 20 ods. 2 a v článku 23, pokiaľ ide o televízne vysielanie určené výlučne pre vnútroštátne územie, ktoré verejnosť v jednom alebo vo viacerých iných členských štátoch nemôže priamo alebo nepriamo prijímať.“

         Fínske právo

               11

               Smernica 89/552 bola prebratá do fínskeho práva prostredníctvom zákona č. 744/1998 o rozhlasovom a televíznom vysielaní (televisio‑ ja radiotoiminnasta annettu laki, ďalej len „zákon č. 744/1998“).

               12

               Podľa § 2 ods. 16 zákona č. 744/1998 sa pod pojmom „komerčný oznam“ okrem iného rozumie reklama a sponzorstvo. Samotné definície sponzorstva a reklamy sa nachádzajú v § 2 ods. 13 a 14. Predovšetkým z tohto posledného uvedeného odseku vyplýva, že „reklamou“ sa rozumie informácia, vyhlásenie alebo iný oznam vysielaný v televízii alebo rozhlase, v zásade za poplatok alebo protihodnotu, ktorá nie je sponzorstvom alebo umiestnením produktu, a ktorej cieľom je podporiť predaj výrobkov inzerenta alebo zvýšiť popularitu inzerenta vykonávajúceho ekonomickú činnosť.

               13

               Podľa § 22 ods. 1 tohto zákona, ktorým sa vykonáva článok smernice 89/552, zodpovedajúci článku 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, sa televízna reklama a vysielanie telenákupu majú od audiovizuálnych programov oddeliť akustickým či vizuálnym signálom, alebo rozdelením obrazovky.

               14

               Podľa § 26 ods. 2 tohto zákona, ktorým sa vykonáva článok smernice 89/552, zodpovedajúci článku 10 ods. 1 písm. c) smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, musí sa meno alebo logo sponzora zreteľne zobraziť na začiatku alebo na konci sponzorovaných audiovizuálnych alebo rozhlasových programov.

               15

               Podľa § 29 ods. 1 tohto zákona, ktorým sa vykonáva článok smernice 89/552, zodpovedajúci článku 23 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, nemôže vysielanie reklamy a telenákupu presiahnuť 12 minút v rámci príslušnej hodiny. Z § 29 ods. 2 vyplýva, že toto ustanovenie sa neuplatní okrem iného na sponzorské odkazy.

               16

               Z ustanovení § 35 ods. 1 v spojení s § 36 ods. 1 zákona č. 744/1998 vyplýva, že ak regulačný orgán konštatuje, že spoločnosť prevádzkujúca televízne a rozhlasové vysielanie porušuje ustanovenia stanovené v tomto zákone, má právomoc uložiť predmetnej spoločnosti okrem iného povinnosť odstrániť toto porušenie.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               17

               Spoločnosť Sanoma je poskytovateľom audiovizuálnej mediálnej služby so sídlom vo Fínsku. Jej služby zahŕňajú jednak vysielanie televíznych programov, v rámci ktorých vysiela predovšetkým reklamu, a jednak vysielanie programov, ktorých predmetom je sponzorstvo.

               18

               Na účely oddelenia reklamných blokov, ktoré vsúva medzi dva televízne programy, spoločnosť Sanoma používa techniku nazývanú „rozdelenie obrazovky“ alebo „rozdelenej obrazovky“, ktorá spočíva v jej rozdelení na dve časti po spustení záverečných titulkov programu spôsobom, že sa súčasne v jednej časti obrazovky zobrazujú tieto titulky a v druhej časti upútavky na nasledujúce programy. Spoločnosť Sanoma okrem toho pred a po každom z reklamných spotov vysielaných v týchto blokoch zobrazí čierny obraz v dĺžke 0,4 až 1 sekundy, ktorý sa nazýva „čierne sekundy“.

               19

               Ak je navyše vysielaný spoločnosťou Sanoma sponzorovaný program, môže to viesť k tomu, že sa znaky odkazujúce na fyzickú alebo právnickú osobu sponzorujúcu tento program umiestnia nielen v sponzorovanom programe, ale aj v upútavkách na tento program a jednak v iných programoch.

               20

               Regulačný orgán sa rozhodnutím z 9. marca 2012 domnieval, že tieto rôzne praktiky spoločnosti Sanoma porušujú určité ustanovenia zákona č. 744/1998 a uložil jej povinnosť odstrániť toto porušenie.

               21

               V rámci toho dospel k záveru, že spoločnosť Sanoma po prvé nesplnila požiadavku oddelenia reklamy od programov stanovenú v § 22 ods. 1 tohto zákona. V tejto súvislosti sa domnieva, že použitie techniky spočívajúcej v tom, že sa na rozdelenej obrazovke súčasne zobrazia upútavky na nasledujúce programy a záverečné titulky vysielaného programu, nie je dostatočným oddelením uvedeného programu od reklamného bloku vsunutého medzi týmto a nasledujúcim programom.

               22

               Regulačný orgán po druhé konštatoval, že spoločnosť Sanoma vysielala reklamu 12 minút a 7 sekúnd v rámci príslušnej hodiny a v dôsledku toho porušila maximálnu 12 minútovú dĺžku stanovenú v § 29 ods. 1 zákona č. 744/1998. K tomuto záveru dospel tak, že vychádzal na jednej strane z toho, že prítomnosť znakov odkazujúcich na sponzora programu v inom než sponzorovanom programe treba považovať za reklamný čas. Na druhej strane sa domnieval, že „čierne sekundy“ vložené spoločnosťou Sanoma medzi reklamným blokom a programom, ktorý mu predchádza, treba považovať za súčasť tohto programu, ale tie čierne sekundy, ktoré oddeľujú jednotlivé spoty tohto reklamného bloku a reklamný blok od nasledujúceho programu, treba považovať za reklamný čas.

               23

               Regulačný orgán po tretie a na záver uložil spoločnosti Sanoma povinnosť zmeniť použitú techniku na oddelenie televíznych programov, ktoré vysiela, od reklamných blokoch vložených medzi týmito programami. Navyše uložil spoločnosti Sanoma povinnosť, aby pri vypočítaní času, ktorý venuje vysielaniu televíznej reklamy, zohľadnila jednak sponzorské znaky uvedené inde než v sponzorovanom programe a jednak „čierne sekundy“ vsunuté medzi jednotlivé reklamné spoty vysielané počas reklamného bloku, ako aj medzi týmto blokom a nasledujúcim programom.

               24

               Spoločnosť Sanoma podala proti tomuto rozhodnutiu regulačného orgánu žalobu o neplatnosť na Helsingin hallinto‑oikeus (Správny súd Helsinki), ktorý ju zamietol rozhodnutím z 9. apríla 2013. Uvedený súd sa na úvod domnieval, že použitie rozdelenej obrazovky medzi dvomi rozličnými televíznymi programami (končiaci sa program a nasledujúci program) nezodpovedá požiadavke oddelenia reklamy od programov stanovenej v § 22 ods. 1 zákona č. 744/1998. Ďalej sa domnieval, že prítomnosť znakov odkazujúcich na sponzora inde než v programe, ktorý sponzoruje, vedie k obchádzaniu maximálnej dĺžky vysielania reklamy stanovenej v § 29 ods. 1 tohto zákona, ak by sa nezohľadnila pri vypočítaní reklamného času vysielaného poskytovateľmi audiovizuálnych mediálnych služieb. Uvedený súd napokon rozhodol, že nie je v rozpore so zákonom č. 744/1998 považovať „čierne sekundy“ po reklamnom bloku za reklamný čas.

               25

               Spoločnosť Sanoma podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd), ktorý sa pýta na výklad článku 19 ods. 1 a článku 23 ods. 1 a 2 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách v situácii, ako je situácia dotknutá vo veci samej, aby sám mohol určiť zmysel a rozsah ustanovení zákona č. 774/1998, ktoré podľa názoru regulačného orgánu a Helsingin hallinto‑oikeus (Správny súd Helsinki) spoločnosť Sanoma porušila.

               26

               Za týchto okolností Korkein hallinto‑oikeus (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, vykladať v tom zmysle, že bráni takému výkladu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorého sa rozdelenie obrazovky nepovažuje za predel, ktorým sa oddeľuje audiovizuálny program od televíznej reklamy, ak v jednej časti obrazovky bežia záverečné titulky k programu a druhá časť je vyhradená upútavkám na nasledujúce programy kanálu prevádzkovateľa vysielania prostredníctvom programového panelu, pričom sa ani v rozdelenej obrazovke, ani neskôr neodvysiela akustický alebo vizuálny signál, ktorý by výslovne oznamoval začiatok reklamného bloku?

                        2.

                        Má sa s ohľadom na skutočnosť, že smernica o audiovizuálnych mediálnych službách má povahu minimálnej právnej úpravy, článok 23 ods. 2 tejto smernice za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s touto smernicou považovať sponzorské odkazy, ktoré sa vysielajú v súvislosti s inými než sponzorovanými programami, za ‚reklamné spoty‘ v zmysle článku 23 ods. 1 smernice, ktoré sa musia započítať do maximálneho prípustného reklamného času?

                        3.

                        Má sa s ohľadom na skutočnosť, že smernica o audiovizuálnych mediálnych službách má povahu minimálnej právnej úpravy, pojem ‚reklamný spot‘ uvedený v článku 23 ods. 1 tejto smernice v spojení so slovným spojením opisujúcim maximálnu prípustnú dĺžku reklamného času ‚podiel… v rámci príslušnej hodiny neprekročí 20 %‘ v prípade okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, vykladať v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje započítanie ‚čiernych sekúnd’ medzi jednotlivými reklamnými spotmi a na konci reklamného bloku do reklamného času?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               27

               Na úvod je potrebné na jednej strane uviesť, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu na jednej strane vyplýva, že vnútroštátna právna úprava predmetná vo veci samej stanovuje, že nemožno vyžadovať, aby sa okrem rozdelenej obrazovky použil navyše aj osobitný akustický či vizuálny signál oddeľujúci končiaci sa program od reklamného bloku, ktorý nasleduje po tomto programe, a na druhej strane, že sa vnútroštátny súd domnieva, že v tejto súvislosti by sa nemalo požadovať viac, než ukladá článok 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách.

               28

               Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či sa článok 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ako je tá dotknutá vo veci samej, ktorá umožňuje, aby sa na rozdelenej obrazovke súčasne v jednej časti zobrazili záverečné titulky televízneho programu a v druhej upútavka na ďalšie programy poskytovateľa na účely oddelenia končiaceho sa programu od televízneho reklamného bloku nasledujúceho po tomto programe, bez toho, aby to bolo nevyhnutne sprevádzané alebo nasledované akustickým či vizuálnym signálom.

               29

               Článok 19 ods. 1 prvá veta smernice o audiovizuálnych mediálnych službách stanovuje, že televízna reklama a telenákup musia byť ľahko odlíšiteľné a oddelené od redakčného obsahu. Podľa druhej vety tohto článku 19 ods. 1, bez toho, aby bolo dotknuté používanie nových reklamných techník, televízna reklama a telenákup musia byť celkom oddelené od ostatných častí programovej služby, a to vizuálnymi a/alebo akustickými a/alebo priestorovými prostriedkami.

               30

               Prvá veta tohto ustanovenia v dôsledku toho obsahuje dve zásadné požiadavky, a to na jednej strane ľahkú rozpoznateľnosť televíznej reklamy a telenákupu, a na druhej strane odlíšiteľnosť od redakčného obsahu, a teda od televíznych programov.

               31

               Tieto požiadavky je potrebné vykladať so zreteľom na cieľ uvedený v odôvodnení 83 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách.

               32

               V ňom sa predovšetkým uvádza, že aby sa zabezpečilo, že záujmy spotrebiteľov ako televíznych divákov sú plne a riadne chránené, je dôležité pre televíznu reklamu, aby podliehala určitému počtu minimálnych pravidiel a noriem.

               33

               Článok 4 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách pritom členským štátom výslovne priznáva možnosť stanoviť podrobnejšie alebo prísnejšie pravidlá, ako sú pravidlá uvedené v tejto smernici, za predpokladu, že sú v súlade s právom Únie.

               34

               So zreteľom na odôvodnenie 83 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách sa prvá veta článku 19 ods. 1 tejto smernice má chápať tak, že vyjadruje vôľu normotvorcu zabezpečiť úplnú a adekvátnu ochranu záujmov spotrebiteľov, akými sú televízni diváci (pozri v tomto zmysle rozsudky Österreichischer Rundfunk, C‑195/06, EU:C:2007:613, body 26 a 27, a Komisia/Španielsko, C‑281/09, EU:C:2011:767, bod 46).

               35

               Druhá veta článku 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách spresňuje rozsah normy zakotvenej v prvej vete tohto článku tým, že vymenúva viaceré prostriedky, ktorých použitie môžu členské štáty stanoviť na zaručenie dodržiavania uvedenej normy.

               36

               Ako vyplýva predovšetkým z dvojnásobného použitia výrazov „a/alebo“, táto druhá veta poskytuje členským štátom možnosť vybrať niektoré z týchto prostriedkov na úkor iných.

               37

               Z toho vyplýva, že hoci televízna reklama a telenákup musia byť zreteľne odlíšené od televíznych programov pomocou niektorého z prostriedkov vymenovaných v článku 19 ods. 1 druhej vete smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, nemožno ich považovať za také, ktoré sa podľa tohto ustanovenia majú uplatňovať kumulatívne. Ak totiž jeden z nich, vizuálny, akustický či priestorový, sám zabezpečí úplné splnenie požiadaviek vyplývajúcich z prvej vety článku 19 ods. 1 tejto smernice, nemusia členské štáty vyžadovať, aby sa uvedené prostriedky použili súbežne.

               38

               V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že technika dotknutá vo veci samej spočíva v oddelení končiaceho sa televízneho programu od nasledujúceho televízneho reklamného bloku formou rozdelenej obrazovky, čím sa v podstate zabezpečí priestorové oddelenie.

               39

               Pokiaľ použitie iba tohto prostriedku spĺňa obe požiadavky vyplývajúce z normy uvedenej v článku 19 ods. 1 prvej vete smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, nie je potrebné taký prostriedok kombinovať či dopĺňať iným prostriedkom na oddelenie, najmä akustickým alebo vizuálnym. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či ide o tento prípad.

               40

               Z uvedeného vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že článok 19 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje vnútroštátna právna úprava, ako je tá dotknutá vo veci samej, ktorá umožňuje, aby sa na rozdelenej obrazovke súčasne v jednej časti zobrazili záverečné titulky televízneho programu a v druhej upútavka na ďalšie programy poskytovateľa na účely oddelenia končiaceho sa programu od televízneho reklamného bloku nasledujúceho po tomto programe bez toho, aby to bolo nevyhnutne sprevádzané alebo nasledované akustickým či vizuálnym signálom, pod podmienkou, že tento prostriedok na oddelenie sám osebe spĺňa požiadavky uvedené v prvej vete tohto článku 19 ods. 1, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O druhej otázke

               41

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 23 ods. 2 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa znaky odkazujúce na sponzora zobrazené v inom než sponzorovanom programe, ako je to vo veci samej, započítali do maximálnej dĺžky vysielania reklamy v rámci príslušnej hodiny stanovenej v článku 23 ods. 1 tejto smernice.

               42

               Článok 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách stanovuje, že podiel televíznych reklamných spotov a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny neprekročí 20 %.

               43

               Odsek 2 tohto článku však spresňuje, že jeho odsek 1 sa neuplatní najmä na sponzorské odkazy.

               44

               Vzhľadom na to, že znenie článku 23 ods. 2 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách nespresňuje zmysel a rozsah výrazu „sponzorské odkazy“, treba tento výraz vykladať s prihliadnutím na kontext, do ktorého patrí, a cieľ sledovaný touto smernicou.

               45

               V tejto súvislosti treba na úvod uviesť, že podľa článku 1 ods. 1 písm. h) a k) smernice o audiovizuálnych mediálnych službách je sponzorstvo jedna z foriem audiovizuálneho komerčného oznamu, ktorým fyzická alebo právnická osoba, ktorá nie je poskytovateľom mediálnych služieb alebo producentom audiovizuálnych diel, prispieva na financovanie audiovizuálnych mediálnych služieb alebo programov na účely podpory svojho názvu, ochrannej známky, dobrého mena, činností alebo výrobkov.

               46

               Ďalej článok 10 ods. 1 uvedenej smernice, ktorý uvádza podmienky, ktoré musí spĺňať akékoľvek sponzorstvo, stanovuje najmä v písm. c), že diváci musia byť jasne informovaní o existencii sponzorskej zmluvy a že sponzorované programy musia byť jasne označené symbolom sponzora, odkazmi na jeho výrobky alebo služby alebo inými rozlišovacími znakmi.

               47

               Na základe týchto ustanovení možno dospieť k záveru, že v prípade, že príspevok sponzora spočíva výlučne vo financovaní služby alebo programu, jeho symboly, odkazy alebo iné rozlišovacie znaky súvisiace so sponzorstvom musia byť striktne spojené so službou alebo programom, ktorý je úplne alebo čiastočne financovaný týmto sponzorom.

               48

               Z tohto dôvodu, pokiaľ ide o sponzorované programy, a ako výslovne stanovuje článok 10 ods. 1 písm. c) in fine smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, tieto symboly, odkazy alebo iné rozlišovacie znaky odkazujúce na sponzora sa majú uviesť buď na začiatku, alebo na konci, alebo počas sponzorovaného programu, a v dôsledku toho nie mimo tohto programu.

               49

               Dodržiavať túto povinnosť treba predovšetkým v záujme spotrebiteľov, ktorými sú televízni diváci. Slúži na jednej strane na to, aby diváci mohli jasne pochopiť, že program je na rozdiel od iného programu predmetom sponzorskej zmluvy, a mohli jasne identifikovať sponzora. Na druhej strane bráni obchádzaniu maximálnej dĺžky vysielania reklamných televíznych spotov v rámci príslušnej hodiny stanovenej v článku 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách.

               50

               Ak teda sponzorské odkazy alebo znaky nespĺňajú podmienku, podľa ktorej musia byť uvedené na začiatku, na konci alebo počas sponzorovaného programu, nepatria tieto odkazy či znaky do pôsobnosti článku 23 ods. 2 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, pretože toto ustanovenie sa týka iba sponzorských odkazov umiestnených v sponzorovanom programe.

               51

               V dôsledku toho v situácii uvedenej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku článok 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách je uplatniteľný na uvedené znaky alebo odkazy.

               52

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na druhú otázku treba odpovedať, že článok 23 ods. 2 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách sa má vykladať v tom zmysle, že znaky odkazujúce na sponzora vysielané v inom než sponzorovanom programe, ako je to vo veci samej, sa majú započítať do maximálnej dĺžky vysielania reklamy v rámci príslušnej hodiny stanovenej v článku 23 ods. 1 tejto smernice.

         O tretej otázke

               53

               Vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou v podstate pýta, či s prihliadnutím na povahu minimálnej právnej úpravy smernice o audiovizuálnych mediálnych službách sa má jej článok 23 ods. 1 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa „čierne sekundy“ vložené medzi rozličné spoty televízneho reklamného bloku alebo medzi tento blok a nasledujúci televízny program, započítali do maximálnej dĺžky vysielania televíznej reklamy v rámci príslušnej hodiny, ktorú tento článok stanovuje vo výške 20 %.

               54

               Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách podiel televíznych reklamných spotov a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny nemôže prekročiť 20 %.

               55

               Zo znenia tohto ustanovenia jednoznačne vyplýva, že sa obmedzuje na stanovenie maximálnej dĺžky, a teda hornej hranice, vysielania televíznych reklamných spotov a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny, pričom členské štáty majú možnosť, ako bolo uvedené v bode 33 tohto rozsudku, prijať prísnejšie pravidlo a v dôsledku toho stanoviť maximálnu dĺžku vysielania takýchto spotov, ktorá je kratšia ako táto horná hranica.

               56

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu však vyplýva, ako bolo uvedené v bode 15 tohto rozsudku, že vo veci samej ide o vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá stanovuje, že podiel vysielania reklamy a telenákupu nepresiahne hornú hranicu zodpovedajúcu presne hornej hranici stanovenej v článku 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, a že sa teda nevyužila možnosť uvedená v bode 33 tohto rozsudku.

               57

               V tejto súvislosti znenie článku 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách neumožňuje samo osebe určiť, či sa toto ustanovenie v situácii, ako je situácia vo veci samej, má vykladať tak, že takéto „čierne sekundy“, o aké ide vo veci samej, sa majú alebo nemajú započítať do limitu vo výške 20 %, ktorý tento článok stanovuje.

               58

               Treba teda určiť postavenie takých „čiernych sekúnd“ s prihliadnutím na ciele, ktoré sleduje článok 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách.

               59

               Keďže je cieľom článku 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách smerom nahor obmedziť dĺžku vysielania televíznych reklamných a telenákupných spotov v rámci príslušnej hodiny, toto ustanovenie implicitne avšak nevyhnutne vyjadruje zámer normotvorcu Únie zabezpečiť správne uskutočnenie podstatného cieľa tejto smernice, ktorým je ochrana spotrebiteľov, akými sú televízni diváci, pred nadmerným vysielaním televíznej reklamy (pozri v tomto zmysle rozsudok Sky Italia, C‑234/12, EU:C:2013:496, bod 17).

               60

               Toto ustanovenie sa teda má vykladať tak, že členským štátom neumožňuje skrátiť v prospech reklamy minimálny vysielací čas, ktorý sa má venovať vysielaniu programov alebo iného redakčného obsahu, na menej než 80 % v rámci príslušnej hodiny, čo je obmedzenie, ktoré uvedený článok implicitne potvrdzuje.

               61

               Pokiaľ členský štát, tak ako v prejednávanej veci, neskrátil dĺžku vysielania televíznej reklamy viac, než stanovuje článok 23 ods. 1 smernice o audiovizuálnych mediálnych službách, vôľa normotvorcu Únie by nebola zohľadnená, ak by sa takéto „čierne sekundy“ dotknuté vo veci samej, ktoré oddeľujú buď rozličné spoty v televíznom reklamnom bloku, alebo posledný z týchto spotov od nasledujúceho programu, nepovažovali za televízne reklamné vysielanie na účely tohto ustanovenia. Viedlo by to totiž k skráteniu času o čas zodpovedajúci takýmto „čiernym sekundám“ pod limit implicitne zaručený v uvedenom ustanovení, pričom tento čas je vyhradený na vysielanie programov a iného redakčného obsahu v jednej hodine.

               62

               Z toho vyplýva, že na tretiu otázku treba odpovedať, že článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 sa má v prípade, že členský štát nevyužil možnosť stanoviť prísnejšie pravidlo, než je pravidlo stanovené v tomto článku, vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa „čierne sekundy“ vložené medzi rozličné spoty televízneho reklamného bloku alebo medzi tento blok a nasledujúci televízny program, započítali do maximálnej dĺžky vysielania televíznej reklamy v rámci príslušnej hodiny, ktorú tento článok stanovuje vo výške 20 %, ale dokonca nariaďuje takéto započítanie.

         O trovách

               63

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 19 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/13/EÚ z 10. marca 2010 o koordinácii niektorých ustanovení upravených zákonom, iným právnym predpisom alebo správnym opatrením v členských štátoch týkajúcich sa poskytovania audiovizuálnych mediálnych služieb (smernica o audiovizuálnych mediálnych službách) sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje vnútroštátna právna úprava, ako je tá dotknutá vo veci samej, ktorá umožňuje, aby sa na rozdelenej obrazovke súčasne v jednej časti zobrazili záverečné titulky televízneho programu a v druhej upútavka na ďalšie programy poskytovateľa na účely oddelenia končiaceho sa programu od televízneho reklamného bloku nasledujúceho po tomto programe, bez toho, aby to bolo nevyhnutne sprevádzané alebo nasledované akustickým či vizuálnym signálom, za podmienky, že tento prostriedok na oddelenie sám osebe spĺňa požiadavky uvedené v prvej vete tohto článku 19 ods. 1, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                           2.

                           Článok 23 ods. 2 smernice 2010/13 sa má vykladať v tom zmysle, že znaky odkazujúce na sponzora vysielané v inom než sponzorovanom programe, ako je to vo veci samej, sa majú započítať do maximálnej dĺžky vysielania reklamy v rámci príslušnej hodiny stanovenej v článku 23 ods. 1 tejto smernice.

                           3.

                           Článok 23 ods. 1 smernice 2010/13 sa má v prípade, že členský štát nevyužil možnosť stanoviť prísnejšie pravidlo, než je pravidlo stanovené v tomto článku, vykladať v tom zmysle, že nielen nebráni tomu, aby sa „čierne sekundy“ vložené medzi rozličné spoty televízneho reklamného bloku alebo medzi tento blok a nasledujúci televízny program, započítali do maximálnej dĺžky vysielania televíznej reklamy v rámci príslušnej hodiny, ktorú tento článok stanovuje vo výške 20 %, ale dokonca nariaďuje takéto započítanie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )   Jazyk konania: fínčina.