title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. decembra 2012.#Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost proti Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný College van Beroep voor het bedrijfsleven.#Spoločná poľnohospodárska politika – Integrovaný systém spravovania a kontroly – Zníženia a vylúčenia v prípade porušenia pravidiel krížového plnenia – Zodpovednosť za škodu spôsobenú treťou osobou.#Vec C-11/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 13. decembra 2012 (
            *1
         )
      „Spoločná poľnohospodárska politika — Integrovaný systém spravovania a kontroly — Zníženia a vylúčenia v prípade porušenia pravidiel krížového plnenia — Zodpovednosť za škodu spôsobenú treťou osobou“
      Vo veci C-11/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím College van Beroep voor het bedrijfsleven (Holandsko) z 12. októbra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 4. januára 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost

      proti

         Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, E. Levits, J.-J. Kasel a M. Safjan (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               holandská vláda, v zastúpení: C. S. Schillemans a C. Wissels, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Burggraaf a H. Tserepa-Lacombe, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 23 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 73/2009 z 19. januára 2009, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory pre poľnohospodárov v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa ustanovujú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1782/2003 (Ú. v. EÚ L 30, s. 16).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat-Troost (ďalej len „Maatschap“) na jednej strane a Staatssecretaris van Economische Zaken, Landbouw en Innovatie (ďalej len „Staatssecretaris“) na druhej strane vo veci zníženia pomoci, ktorá bola poskytnutá spoločnosti Maatschap v zmysle spoločnej poľnohospodárskej politiky.

         Právny rámec

         Nariadenie (ES) č. 1782/2003

               3

               Článok 6 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Ú. v. EÚ L 270, s. 1; Mim. vyd. 03/040, s. 269) vo svojom pôvodnom znení stanovoval:
               „Ak sa nedodržujú základné požiadavky týkajúce sa správy alebo dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu z dôvodu jednania alebo opomenutia, ktoré možno priamo pričítať príslušnému poľnohospodárovi, je celková výška priamych platieb, ktoré sa majú poskytnúť v kalendárnom roku, v ktorom je nedodržanie zistené, znížená alebo zrušená po použití článkov 10 a 11 v súlade s vykonávacími pravidlami stanovenými v článku 7.“

               4

               Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 146/2008 zo 14. februára 2008 (Ú. v. EÚ L 46, s. 1), mal od 1. apríla 2008 takéto znenie:
               „Ak sa kedykoľvek v danom kalendárnom roku (ďalej len ‚príslušný kalendárny rok‘) nedodržia zákonné požiadavky týkajúce sa správy alebo dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu a za toto nedodržanie je svojou činnosťou alebo opomenutím priamo zodpovedný poľnohospodár, ktorý podal žiadosť o podporu v príslušnom kalendárnom roku, celková výška priamych platieb, ktoré sa… tomuto poľnohospodárovi majú poskytnúť, sa zníži alebo zruší v súlade s podrobnými pravidlami stanovenými v článku 7.
               Prvý pododsek sa vzťahuje aj na prípady, keď je za dané nedodržanie požiadaviek svojou činnosťou alebo opomenutím priamo zodpovedná osoba, na ktorú alebo od ktorej sa poľnohospodárska pôda previedla.
               …
               Na účely tohto odseku pojem ‚prevod‘ znamená akýkoľvek druh transakcie, ktorou poľnohospodárska pôda prestáva byť k dispozícii prevodcovi.“

               5

               Nariadenie č. 1782/2003 bolo od 1. januára 2009 zrušené nariadením č. 73/2009.

         Nariadenie č. 146/2008

               6

               Odôvodnenia 2 a 3 nariadenia č. 146/2008 znejú takto:

                        „(2)

                        Článkom 44 ods. 3 nariadenia [č. 1782/2003] sa ustanovuje, že pozemky zodpovedajúce hektárom, na ktoré možno poskytnúť podporu, musia mať poľnohospodári k dispozícii počas obdobia aspoň desiatich mesiacov. Prax ukázala, že táto podmienka zakladá riziko obmedzenia fungovania trhu s pozemkami a spôsobuje významnú administratívnu záťaž pre dotknutých poľnohospodárov a správne orgány. Napriek tomu a s cieľom predchádzať dvojitým nárokom vo vzťahu k rovnakým pozemkom by sa mal stanoviť deň, ku ktorému by poľnohospodári mali mať pozemky k dispozícii. Bolo by vhodné, aby členské štáty určili tento deň, ktorý by mal predchádzať dňu stanovenému ako koniec lehoty na zmenu a doplnenie žiadostí o poskytnutie podpory. Rovnaké pravidlo by sa malo uplatňovať aj na členské štáty uplatňujúce režim jednotných platieb na plochu.

                        (3)

                        Z dôvodu skrátenia lehoty, počas ktorej má poľnohospodár mať k dispozícii pozemky zodpovedajúce hektárom, na ktoré možno poskytnúť podporu podľa režimu jednotných platieb aj režimu jednotných platieb na plochu na jeden deň, je potrebné objasniť pravidlá zodpovednosti v rámci krížového plnenia v prípade prevodu pôdy počas daného kalendárneho roka. Preto by malo byť jasné, že poľnohospodár, ktorý podal žiadosť o poskytnutie podpory, by mal byť voči príslušnému orgánu zodpovedný za akékoľvek nedodržanie požiadaviek krížového plnenia v danom kalendárnom roku pre všetku poľnohospodársku pôdu uvedenú v žiadosti o pomoc. Toto by však nemalo brániť súkromným právnym dojednaniam medzi daným poľnohospodárom a osobou, na ktorú alebo od ktorej sa poľnohospodárska pôda previedla.“

         Nariadenie (ES) č. 796/2004

               7

               Nariadenie Komisie (ES) č. 796/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania krížového plnenia, modulácie a integrovaného správneho a kontrolného systému ustanoveného v nariadení č. 1782/2003 a ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá pre vykonávanie krížového plnenia ustanoveného v nariadení Rady (ES) č. 479/2008 (Ú. v. EÚ L 141, s. 18; Mim. vyd. 03/044, s. 243), zmenené a doplnené nariadením Komisie (ES) č. 1266/2008 zo 16. decembra 2008 (Ú. v. EÚ L 338, s. 34), sa týka pravidiel uplatňovania sankcií v prípade nedodržania pravidiel súvisiacich s krížovým plnením.

               8

               Podľa odôvodnení 56 a 57 tohto nariadenia:

                        „(56)

                        Systém obmedzení a výnimiek predpokladaných v nariadení (ES) č. 1782/2003 s ohľadom na povinnosti krížového plnenia sleduje odlišný cieľ, menovite podnietiť poľnohospodárov dodržiavať už existujúcu legislatívu v iných oblastiach krížového plnenia.

                        (57)

                        Zníženia a vylúčenia by sa mali stanoviť s ohľadom na princíp proporcionality a v prípade podmienok určovania vhodnosti, zvláštne problémy, spojené s prípadmi vyššej moci, ako aj výnimočnými a prirodzenými okolnosťami. V prípade krížových plnení povinnosti zníženia a vylúčenia by sa mali uplatňovať len v prípade keď poľnohospodár koná úmyselne alebo z nedbanlivosti. Zníženia alebo vylúčenia by sa mali stupňovať podľa závažnosti zisteného nedostatku a mali by viesť až k celkovému vylúčeniu z jedného alebo niekoľkých režimov podpory na určité obdobie. Mali by, s ohľadom na podmienky vhodnosti, vziať do úvahy zvláštnosti rôznych režimov podpory.“

         Nariadenie č. 73/2009

               9

               Odôvodnenie 3 nariadenia č. 73/2009 stanovuje:
               „V nariadení (ES) č. 1782/2003 sa ustanovila zásada, že poľnohospodári, ktorí nedodržiavajú určité požiadavky v oblasti zdravia ľudí, zvierat a rastlín, životného prostredia a životných podmienok zvierat, podliehajú zníženiu priamej podpory alebo vylúčeniu z nároku na ňu. Tento systém ‚krížového plnenia‘ predstavuje neoddeliteľnú súčasť podpory Spoločenstva na základe priamych platieb, a preto by sa mal zachovať. Zo skúseností však vyplynulo, že mnoho požiadaviek v rámci krížového plnenia sa netýka dostatočne poľnohospodárskej činnosti alebo poľnohospodárskej pôdy, alebo sa týka skôr vnútroštátnych orgánov ako poľnohospodárov. Je preto vhodné upraviť rozsah pôsobnosti krížového plnenia.“

               10

               Článok 23 nariadenia č. 73/2009 nazvaný „Zníženie platieb alebo vylúčenie z nároku na ne v prípade nedodržania pravidiel krížového plnenia“ v odseku 1 stanovuje:
               „Ak sa kedykoľvek v danom kalendárnom roku (ďalej len ‚príslušný kalendárny rok‘) nedodržia povinné požiadavky na hospodárenie alebo požiadavky týkajúce sa dobrého poľnohospodárskeho a environmentálneho stavu a za toto nedodržanie je svojim konaním alebo opomenutím priamo zodpovedný poľnohospodár, ktorý podal žiadosť o podporu v príslušnom kalendárnom roku, celková suma priamych platieb, ktoré… tomuto poľnohospodárovi poskytli alebo sa mu majú poskytnúť, sa zníži alebo vylúči v súlade s podrobnými pravidlami ustanovenými v článku 24.
               Prvý pododsek sa vzťahuje aj na prípady, keď je za dané nedodržanie požiadaviek svojim konaním alebo opomenutím priamo zodpovedná osoba, na ktorú alebo od ktorej sa poľnohospodárska pôda previedla.
               Na účely tohto odseku znamená pojem ‚prevod‘ akýkoľvek druh transakcie, ktorou poľnohospodárska pôda prestáva byť k dispozícii prevádzajúcemu.
               Odchylne od druhého pododseku sa v prípade, ak osoba, ktorá je priamo zodpovedná za takéto konanie alebo opomenutie, predložila v príslušnom kalendárnom roku žiadosť o podporu, zníženie alebo vylúčenie od roku 2010 uplatňuje na celkové sumy priamych platieb, ktoré sa tejto osobe poskytli alebo sa jej majú poskytnúť.“

               11

               Článok 24 tohto nariadenia nazvaný „Podrobné pravidlá týkajúce sa znížení a vylúčení v prípade nedodržania pravidiel krížového plnenia“ stanovuje:
               „1.   Podrobné pravidlá týkajúce sa znížení a vylúčení uvedených v článku 23 sa ustanovia v súlade s postupom uvedeným v článku 141 ods. 2. V tejto súvislosti sa vezme do úvahy závažnosť, rozsah, trvanie a opakovanie zisteného nedodržania pravidiel, ako aj kritériá stanovené v odsekoch 2, 3 a 4 tohto článku.
               2.   V prípade nedbanlivosti nepresiahne miera zníženia 5 % a v prípade opakovaného nedodržania 15 %.
               …
               3.   V prípade úmyselného nedodržania pravidiel nie je miera zníženia v zásade nižšia ako 20 % a môže viesť až k úplnému vylúčeniu z jedného alebo viacerých režimov podpory a môže sa uplatňovať jeden alebo viac kalendárnych rokov.
               …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               12

               Občianskoprávna spoločnosť L. Oosthoek en J. P. Groen (ďalej len „Oosthoek/Groen“) prenajala spoločnosti Maatschap poľnohospodársky pozemok, aby na ňom mohla Maatschap pestovať cibuľu. Nájomná zmluva obsahovala podmienku, ktorá spoločnosti Oosthoek/Groen umožňovala pokračovať v orbe na tomto pozemku a rozhádzať na ňom niekoľko dávok hnojiva. Zmluvné strany sa dohodli, že nájomná zmluva začne platiť 1. januára 2009, ale že nájomca Maatschap začne tento pozemok skutočne využívať až po uskutočnení orby.

               13

               Oosthoek/Groen skutočne rozhádzala hnojivo na dotknutom pozemku, orba však nebola uskutočnená v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou stanovujúcou používanie hnojiva, ktoré produkuje menej skleníkových plynov. Spoločnosti Oosthoek/Groen bola z tohto dôvodu uložená pokuta.

               14

               Maatschap, ktorá začala využívať uvedený pozemok na začiatku marca 2009, podala žiadosť o priame platby na rok 2009 najmä na dotknutý pozemok. Podľa vnútroštátneho rozhodnutia sa Maatschap dozvedela o porušení, ktorého sa dopustila Oosthoek/Groen, až z listu Staatssecretaris z 23. novembra 2009, ktorým ju informoval o prípadnom znížení priamych platieb pre porušenie vnútroštátnej právnej úpravy z dôvodu nepožívania hnojiva, ktoré produkuje menej skleníkových plynov.

               15

               Rozhodnutím z 3. marca 2010 Staatssecretaris uplatnil v prípade spoločnosti Maatschap zníženie priamych platieb o 20 % z dôvodu porušenia povinných požiadaviek v oblasti poľnohospodárstva vzhľadom na uvedené porušenie. Listom z 8. marca 2010 Maatschap podala sťažnosť proti uvedenému rozhodnutiu. Rozhodnutím z 1. apríla 2010 Staatssecretaris vyhlásil túto sťažnosť za nedôvodnú. Maatschap preto proti uvedenému rozhodnutiu podala žalobu na vnútroštátny súd.

               16

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že Oosthoek/Groen treba kvalifikovať ako prevádzateľa poľnohospodárskej pôdy v zmysle článku 23 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 73/2009. Priame platby vyplatené spoločnosti Maatschap by sa mali preto znížiť alebo vylúčiť z dôvodu nedodržania povinných požiadaviek v oblasti poľnohospodárstva, ktorého sa dopustila Oosthoek/Groen. Uvedený súd sa domnieva, že na základe vyhlásení zodpovedných zástupcov tejto spoločnosti, ktoré poskytli oddeleniu všeobecnej kontroly, možno odôvodnene dospieť k záveru o úmyselnom nedodržaní týchto požiadaviek uvedenou spoločnosťou.

               17

               Keďže sa nepreukázalo, že Maatschap mala účasť na porušení, ktorého sa dopustila Oosthoek/Groen, vnútroštátny súd má určité pochybnosti týkajúce sa možnosti uplatnenia zníženia priamych platieb za úmyselné nedodržanie povinných požiadaviek v oblasti poľnohospodárstva voči spoločnosti Maatschap, ktorá nie je pôvodcom tohto porušenia.

               18

               Vnútroštátny súd najmä uvádza, že podľa odôvodnení 56 a 57 nariadenia č. 796/2004 systém obmedzení a výnimiek má za cieľ podnecovať poľnohospodárov dodržiavať už existujúcu legislatívu v iných oblastiach krížového plnenia a že tento systém je stanovený s ohľadom na zásadu proporcionality. Na jednej strane zníženia a vylúčenia možno uplatniť len v prípade, keď poľnohospodár koná z nedbanlivosti alebo úmyselne, a na druhej strane musia byť primerané závažnosti zisteného nedostatku.

               19

               Podľa vnútroštátneho súdu existujú dve možnosti výkladu článku 23 nariadenia č. 73/2009, a to buď v tom zmysle, že porušenie, ktorého sa dopustila Oosthoek/Groen, treba pripísať priamo spoločnosti Maatschap, alebo že tejto spoločnosti sa má pripísať len samotné nedodržanie povinných požiadaviek v oblasti poľnohospodárstva.

               20

               Za týchto okolností College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 23 ods. 1 nariadenia č. 3/2009… vykladať v tom zmysle, že voči poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, sa uplatní zníženie alebo vylúčenie, aké by sa v súvislosti so zisteným porušením uplatnilo voči subjektu, ktorý skutočne porušil zákon a na ktorého alebo od ktorého sa pozemky previedli, ak by sám podal žiadosť? Alebo toto ustanovenie znamená iba to, že za zodpovedného za zistené porušenie sa má považovať ten, kto podal žiadosť o poskytnutie pomoci, ale pri rozhodovaní o (výške) zníženia alebo vylúčenia je nutné stanoviť, do akej miery bolo konanie zavinené z nedbanlivosti alebo úmyselne samotným poľnohospodárom?“

         O prejudiciálnej otázke

               21

               Vnútroštátny súd sa svojou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 23 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 vykladať v tom zmysle, že nedodržanie pravidiel krížového plnenia príjemcom pomoci alebo osobou prevádzajúcou poľnohospodársku pôdu, ktoré vedie k zníženiu celkovej výšky priamych platieb alebo k vylúčeniu z ich poskytnutia, je v plnom rozsahu pripísateľné poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci.

               22

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že článok 23 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 73/2009 stanovuje zníženie celkovej výšky priamych platieb, ktoré boli alebo majú byť poskytnuté poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, ak povinné požiadavky v oblasti hospodárenia alebo požiadavky týkajúce sa dobrého poľnohospodárskeho a environmentálneho stavu nie sú dodržiavané, kedykoľvek v priebehu kalendárneho roka, pre ktorý bola podaná žiadosť o poskytnutie pomoci.

               23

               Podľa článku 23 ods. 1 druhého pododseku uvedeného nariadenia sa zníženie celkovej výšky priamych platieb uplatní aj vtedy, ak dané nedodržanie súvisí s konaním alebo neplnením priamo pripísateľným príjemcovi pomoci alebo osobe prevádzajúcej poľnohospodársku pôdu.

               24

               Znenie tohto ustanovenia je jasné, pokiaľ ide o pripísateľnosť konania poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, v prípade nedodržania pravidiel krížového plnenia príjemcom pomoci alebo osobou prevádzajúcou poľnohospodársku pôdu. Nariadenie č. 73/2009 však nespresňuje, či dôsledky konštatovania existencie úmyslu pripísateľného príjemcovi pomoci alebo prevádzateľovi sa majú tiež pripísať tomuto poľnohospodárovi.

               25

               V tejto súvislosti nariadenie č. 796/2004 spresňuje, že sadzba zníženia uplatniteľná v prípade konania poľnohospodára z nedbanlivosti je stanovená od 1 % do 15 %. Naproti tomu za predpokladu, že zníženie sa uplatní z dôvodu úmyselného konania poľnohospodára, je táto sadzba v zásade stanovená od 20 % do 100 %.

               26

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že znenie článku 23 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 samo osebe neumožňuje dať odpoveď na otázku, ktorú položil vnútroštátny súd.

               27

               V súlade s judikatúrou Súdneho dvora je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudok z 21. júla 2011, Beneo-Orafti, C-150/10, Zb. s. I-6843, bod 41 a citovaná judikatúra).

               28

               V prvom rade treba pritom pripomenúť, že „pravidlo desiatich mesiacov“ obsiahnuté v článku 44 ods. 3 nariadenia č. 1782/2003, podľa ktorého na to, aby bolo možné požiadať o poskytnutie pomoci, musia mať poľnohospodári k dispozícii aspoň počas desiatich mesiacov pozemky zodpovedajúce ploche, na ktorú sa viaže platobný nárok, bolo nariadením č. 146/2008 znížené na jeden deň. Preto na to, aby poľnohospodár získal priame platby na rok, pre ktorý bola podaná žiadosť o poskytnutie pomoci, stačí, aby mal k dispozícii pozemok k referenčnému dátumu.

               29

               Ako teda vyplýva z odôvodnenia 2 nariadenia č. 146/2008, cieľom tohto zjednodušenia pravidiel poskytnutia pomoci je znížiť administratívnu záťaž tak vo vzťahu k poľnohospodárom, ako aj k dotknutým úradom.

               30

               Tiež z toho vyplýva, že vymedzený pozemok môže byť veľmi ľahko predmetom viacerých prevodov v jednom kalendárnom roku, čo môže viesť k zvýšeniu predpokladu, že samotný poľnohospodár, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, neuskutočnil orbu na pozemku.

               31

               V druhom rade upustenie od „pravidla desiatich mesiacov“ viedlo k zmene článku 6 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 nariadením č. 146/2008, pričom toto ustanovenie bolo prebraté v článku 23 ods.1 nariadenia č. 73/2009, ktoré zakotvuje zodpovednosť poľnohospodára v prípade nedodržania pravidiel krížového plnenia s dodatkom, že poľnohospodár, ktorý požiada o pomoc na základe pozemku, nesie zaň zodpovednosť v prípade prevodu tohto pozemku počas celého roka, pre ktorý bola podaná žiadosť o poskytnutie pomoci.

               32

               Treba teda konštatovať, že článok 23 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 nerozlišuje medzi prípadmi nedodržania pravidiel krížového plnenia vyplývajúceho jednak z nedbanlivosti a jednak z úmyselného konania príjemcu pomoci alebo osoby prevádzajúcej poľnohospodársku pôdu. Pripísanie poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, dôsledkov vyplývajúcich z konania, ktorého sa dopustil príjemca pomoci alebo osoba prevádzajúca poľnohospodárske pozemky, nemožno teda vylúčiť.

               33

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy musí byť výklad článku 23 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 vykonaný so zreteľom na vývoj právnej úpravy uvedenej vyššie.

               34

               Z odôvodnenia 2 nariadenia č. 146/2008 vyplýva, že zjednodušenie prístupu k priamym platbám umožňuje poľnohospodárom ľahšiu dostupnosť k podporám v oblasti poľnohospodárstva. Okrem toho odôvodnenie 3 nariadenia č. 73/2009 pripomína, že poskytnutie pomoci podlieha požiadavke, podľa ktorej jej príjemca dodržiava pravidlá krížového plnenia.

               35

               Z toho dôvodu sankcia uplatniteľná v prípade nedodržania uvedených pravidiel predstavuje osobitný správny nástroj, ktorý je súčasťou systému pomoci v oblasti poľnohospodárstva, určeného na podporu dodržiavania týchto pravidiel.

               36

               V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane pripomenul, že právne predpisy, ktoré boli porušené, boli určené len hospodárskym subjektom, ktoré sa dobrovoľne rozhodli využiť systém pomoci v oblasti poľnohospodárstva (pozri rozsudky z 18. novembra 1987, Maizena a i., 137/85, Zb. s. 4587, bod 13; z 27. októbra 1992, Nemecko/Komisia, C-240/90, Zb. s. I-5383, bod 26; z 11. júla 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Zb. s. I-6453, bod 41, ako aj z 5. júna 2012, Bonda, C-489/10, bod 30).

               37

               Z toho vyplýva, že poľnohospodár, ktorému bola poskytnutá pomoc, hoci skutočne nevyužíva pozemok, pre ktorý požiadal o priame platby, počas celého kalendárneho roku, musí čeliť riziku spočívajúcemu v pripísateľnosti nedodržania pravidiel krížového plnenia na tomto pozemku vyplývajúceho tak z nedbanlivosti, ako aj z úmyselného konania príjemcu alebo osoby prevádzajúcej uvedený pozemok, ktoré môže viesť k zníženiu celkovej výšky priamych platieb alebo k vylúčeniu z ich poskytnutia. Tento poľnohospodár môže teda niesť zodpovednosť za porušenie, ktorého sa dopustil príjemca pomoci alebo osoba prevádzajúca dotknutú poľnohospodársku pôdu, vrátane dôsledkov vyplývajúcich z úmyselného konania.

               38

               Odôvodnenie 57 nariadenia č. 796/2004 však uvádza, že zníženie celkovej výšky priamych platieb a vylúčenie z ich poskytnutia musí byť stanovené so zreteľom na zásadu proporcionality. Je preto potrebné preskúmať, či riešenie prijaté v predchádzajúcom bode je v súlade s uvedenou zásadou.

               39

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zásada proporcionality, ktorá je jednou zo všeobecných zásad práva Únie, vyžaduje, aby prostriedky stanovené v ustanovení práva Únie boli primerané na dosiahnutie sledovaného cieľa a nešli nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri rozsudok z 12. júla 2012, Association Kokopelli, C-59/11, bod 38 a citovanú judikatúru).

               40

               Z bodov 34 až 37 tohto rozsudku vyplýva, že zodpovednosť poľnohospodára, ktorý požiada o poskytnutie pomoci, vyplývajúca z nedodržania pravidiel krížového plnenia tak z nedbanlivosti, ako aj úmyselným konaním príjemcu pomoci alebo osoby prevádzajúcej poľnohospodársku pôdu, umožňuje dosiahnuť cieľ, na ktorom sa zakladá systém zníženia celkovej hodnoty priamych platieb a vylúčenie z ich poskytnutia, ako ho pripomína odôvodnenie 3 nariadenia č. 73/2009, a to dodržiavanie základných právnych predpisov v oblasti životného prostredia, bezpečnosti potravín, zdravia a životných podmienok zvierat, ako aj dobrého poľnohospodárskeho a environmentálneho stavu v rámci spoločnej organizácie trhov.

               41

               Čo sa týka otázky, či takáto zodpovednosť poľnohospodára, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, ide nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie uvedeného cieľa, treba uviesť, že poľnohospodár, ktorému je poskytnutá pomoc, sám nesie zodpovednosť vo vzťahu k správnym orgánom. Ako to však správne tvrdia holandská vláda a Európska komisia, nič nebráni zmluvným stranám zmluvy o prevode poľnohospodárskej pôdy, aby si navzájom dohodli presnejšie ustanovenia týkajúce sa finančných rizík takejto zmluvy, vrátane rizika prípadného zníženia alebo vylúčenia poľnohospodárskej pomoci. Okrem toho aj v prípade neexistencie takéhoto ustanovenia uplatnenie mechanizmov občianskeho práva, ktoré umožňujú poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci, chrániť svoje záujmy, nemožno automaticky vylúčiť.

               42

               Pripísanie porušenia, ktorého sa dopustil príjemca pomoci alebo osoba prevádzajúca poľnohospodársku pôdu, v plnom rozsahu poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci na pozemok, na ktorom bolo konštatované porušenie pravidiel krížového plnenia, preto nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

               43

               Okrem toho je potrebné uviesť, že ak poľnohospodár, ktorý sa dopustil porušenia, alebo poľnohospodár, ktorý vlastnil dotknutý pozemok k referenčnému dňu, nepožiadajú o poskytnutie pomoci, nijaká sankcia nemôže byť uložená. Systém zníženia celkovej výšky priamych platieb alebo vylúčenia z ich poskytnutia je správnym opatrením súvisiacim s podnetmi vo forme priamych platieb.

               44

               V dôsledku toho treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 23 ods. 1 nariadenia č. 73/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že nedodržanie pravidiel krížového plnenia príjemcom pomoci alebo osobou prevádzajúcou poľnohospodársku pôdu, ktoré vedie k zníženiu celkovej výšky priamych platieb alebo k vylúčeniu z ich poskytnutia, je v plnom rozsahu pripísateľné poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci.

         O trovách

               45

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 23 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 73/2009 z 19. januára 2009, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory pre poľnohospodárov v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa ustanovujú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (ES) č. 1290/2005, (ES) č. 247/2006, (ES) č. 378/2007 a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1782/2003, sa má vykladať v tom zmysle, že nedodržanie pravidiel krížového plnenia príjemcom pomoci alebo osobou prevádzajúcou poľnohospodársku pôdu, ktoré vedie k zníženiu celkovej výšky priamych platieb alebo k vylúčeniu z ich poskytnutia, je v plnom rozsahu pripísateľné poľnohospodárovi, ktorý požiadal o poskytnutie pomoci.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 19. marca 1998. # Georges Tzoanos proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-74/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. decembra 2011.#Francúzska republika proti People's Mojahedin Organization of Iran.#Odvolanie - Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika - Obmedzujúce opatrenia prijaté proti určitým osobám a subjektom v rámci boja proti terorizmu - Spoločná pozícia 2001/931/SZBP - Nariadenie (ES) č. 2580/2001 - Zmrazenie finančných prostriedkov uplatnené voči skupine uvedenej na zozname vyhotovenom, zmenenom a doplnenom Radou Európskej únie - Právo na obhajobu.#Vec C-27/09 P.

text:
      Vec C‑27/09 P
      Francúzska republika
      proti
      People’s Mojahedin Organization of Iran
      „Odvolanie – Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia prijaté proti určitým osobám a subjektom v rámci boja proti terorizmu – Spoločná pozícia 2001/931/SZBP – Nariadenie (ES) č. 2580/2001 – Zmrazenie finančných prostriedkov uplatniteľné voči skupine uvedenej na zozname vyhotovenom, zmenenom a doplnenom Radou Európskej
         únie – Právo na obhajobu“

      Abstrakt rozsudku
      Právo Únie – Zásady – Právo na obhajobu – Rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté proti určitým osobám a subjektom
            podozrivým z teroristickej činnosti – Povinnosti Rady – Oznámenie dotknutej osobe skutočností uplatnených voči nej a právo
            byť vypočutý – Rozsah – Nedodržanie – Porušenie práva na obhajobu
      [Článok 6 ods. 1 ZEÚ; Charta základných práv Európskej únie, článok 41 ods. 2 písm. a); nariadenie Rady č. 2580/2001, článok
            2 ods. 3; rozhodnutie Rady 2008/583]
      Rada v prípade prvého rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov nie je povinná dotknutej osobe alebo subjektu vopred
         oznámiť dôvody, pre ktoré chce zaradiť meno tejto osoby alebo subjektu do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001
         o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu. Také opatrenie,
         aby neprišlo o svoju účinnosť, totiž musí mať na základe svojej povahy možnosť využiť účinok prekvapenia a uplatniť sa ihneď.
         V takom prípade v zásade stačí, ak inštitúcia oznámi dôvody dotknutej osobe alebo subjektu a poskytne im právo byť vypočutý
         zároveň alebo hneď po prijatí rozhodnutia.

      Naopak, v prípade každého ďalšieho rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, ktorým sa meno osoby alebo subjektu už
         zaradeného do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 na tomto zozname ponechá, tento účinok prekvapenia
         na zabezpečenie účinnosti opatrenia nie je nevyhnutný, takže pred prijatím takého rozhodnutia v zásade musia byť dotknutej
         osobe alebo subjektu oznámené skutočnosti uplatnené proti nim a takisto musí byť dotknutej osobe alebo subjektu poskytnutá
         možnosť byť vypočutý.

      V tejto súvislosti ochrana, ktorá sa zakladá na požiadavke oznámenia dôkazov v neprospech a práva predložiť pripomienky pred
         prijatím rozhodnutia vedúcim k uplatneniu obmedzujúcich opatrení, je základnou a nevyhnutnou súčasťou práva na obhajobu. To
         platí tým skôr, že takéto opatrenia majú významný vplyv na práva a slobody osôb a skupín, ktorých sa týkajú. Účelom pravidla,
         podľa ktorého sa príjemcovi rozhodnutia nepriaznivo zasahujúceho do jeho právneho postavenia musí umožniť, aby pred prijatím
         rozhodnutia predložil pripomienky, je totiž to, aby príslušný orgán rovnako účelne prihliadol na všetky relevantné skutočnosti.
         S cieľom zaručiť účinnú ochranu dotknutej osoby je účelom pravidla predovšetkým to, aby táto osoba mohla opraviť chybu alebo
         uviesť také skutočnosti týkajúce sa jej osobného stavu, ktoré môžu ovplyvniť prijatie rozhodnutia, jeho neprijatie alebo jeho
         prijatie s odlišným obsahom.

      Toto základné právo na dodržiavanie práva na obhajobu počas konania pred prijatím obmedzujúceho opatrenia je navyše výslovne
         zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv Európskej únie, ktorá má podľa článku 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu
         silu ako zmluvy. Hoci z uvedeného základného práva je prípustná výnimka, pokiaľ ide o prvé rozhodnutia o zmrazení finančných
         prostriedkov, táto výnimka je odôvodnená potrebou zabezpečiť účinnosť opatrení o zmrazení finančných prostriedkov a v konečnom
         dôsledku naliehavými dôvodmi týkajúcimi sa bezpečnosti Únie a jej členských štátov alebo udržiavania ich medzinárodných vzťahov.

      (pozri body 61, 62, 64 – 67)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 21. decembra 2011 (*)

      „Odvolanie – Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia prijaté proti určitým osobám a subjektom v rámci boja proti terorizmu – Spoločná pozícia 2001/931/SZBP – Nariadenie (ES) č. 2580/2001 – Zmrazenie finančných prostriedkov uplatnené voči skupine uvedenej na zozname vyhotovenom, zmenenom a doplnenom Radou Európskej
         únie – Právo na obhajobu“

      Vo veci C‑27/09 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 19. januára 2009,
      Francúzska republika, v zastúpení: E. Belliard, G. de Bergues a A. Adam, splnomocnení zástupcovia,

      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:
      People’s Mojahedin Organization of Iran, so sídlom v Auvers‑sur‑Oise (Francúzsko), v zastúpení: J.‑P. Spitzer, advokát, D. Vaughan, QC, a M.‑E. Demetriou, barrister,

      žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
      Rada Európskej únie,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      Európska komisia, v zastúpení: S. Boelaert a P. Aalto, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), K. Lenaerts a J.‑C. Bonichot,
         sudcovia E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadjiev a C. Toader,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. septembra 2010,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 14. júla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Francúzska republika svojím odvolaním navrhuje zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev zo 4. decembra
         2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada (T‑284/08, Zb. s. II‑3487, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd
         prvého stupňa vyhovel žalobe, ktorú podala People’s Mojahedin Organization of Iran (ďalej len „PMOI“), smerujúcej k zrušeniu
         rozhodnutia Rady 2008/583/ES z 15. júla 2008, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich
         opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/868/ES
         (Ú. v. EÚ L 188, s. 21, ďalej len „sporné rozhodnutie“), v rozsahu, v akom sa týka PMOI.

       Právny rámec
       Rezolúcia Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov 1373(2001)
      2        Dňa 28. septembra 2001 prijala Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov rezolúciu 1373(2001) navrhujúcu stratégie na
         boj proti terorizmu všetkými prostriedkami, najmä na boj proti jeho financovaniu. Článok 1 písm. c) tejto rezolúcie najmä
         stanovuje, že všetky štáty majú bezodkladne vykonať zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktív alebo ekonomických
         zdrojov osôb, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristických činov alebo ktoré sa zúčastňujú na takýchto činoch
         či napomáhajú ich páchaniu, subjektov patriacich týmto osobám alebo nimi kontrolovaných a osôb a subjektov konajúcich v mene
         alebo na pokyn týchto osôb a subjektov.

      3        Táto rezolúcia neuvádza zoznam osôb, na ktoré sa dané obmedzujúce opatrenia majú uplatňovať.

       Spoločná pozícia 2001/931/SZBP
      4        Keďže sa Rada Európskej únie domnievala, že je nevyhnutný akt Spoločenstva na vykonanie rezolúcie 1373(2001), 27. decembra
         2001 prijala predovšetkým spoločnú pozíciu 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom (Ú. v. ES
         L 344, s. 93; Mim. vyd. 18/001, s. 217).

      5        Článok 1 ods. 1 tejto spoločnej pozície stanovuje:

      „Táto spoločná pozícia sa v súlade s ustanoveniami nasledujúcich článkov uplatní na osoby, skupiny a subjekty zapojené do
         teroristických činov, ktoré sú uvedené na zozname v prílohe.“

      6        Článok 1 ods. 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931 v uvedenom poradí definujú, čo treba rozumieť pod pojmom „osoby, skupiny a subjekty
         zapojené do teroristických činov“ a pod pojmom „teroristický čin“.

      7        Článok 1 ods. 4 a 6 tejto spoločnej pozície stanovuje:

      „4.      Zoznam v prílohe sa vypracuje na základe presných informácií alebo materiálu [skutočností – neoficiálny preklad] v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom
         bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie, účasť
         alebo napomáhanie takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo záchytných bodoch alebo odsúdení za takéto
         skutky. Do tohto zoznamu sa môžu zaradiť osoby, skupiny a subjekty, ktoré Bezpečnostná rada OSN identifikovala ako prepojené
         s terorizmom, a proti ktorým nariadila sankcie.

      Na účely tohto odseku ‚príslušný orgán‘ znamená súdny orgán, alebo tam, kde súdne orgány nemajú právomoc v oblasti, na ktorú
         sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný orgán príslušný pre túto oblasť.

      …
      6.      Mená osôb a subjektov na zozname v prílohe sa budú v pravidelných intervaloch a najmenej raz za šesť mesiacov revidovať, aby
         sa zabezpečilo, že existujú dôvody pre ich zachovanie na tomto zozname.“

      8        PMOI bola doplnená do zoznamu uvedeného v prílohe spoločnej pozície 2001/931 na základe spoločnej pozície Rady 2002/340/SZBP
         z 2. mája 2002, ktorou sa aktualizuje spoločná pozícia 2001/931 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 116, s. 75).

      9        Zaradenie PMOI do zoznamu uvedeného v prílohe spoločnej pozície 2001/931 bolo následne zachované vo viacerých ďalších rozhodnutiach
         prijatých Radou podľa článku 1 ods. 6 tejto spoločnej pozície.

       Nariadenie (ES) č. 2580/2001
      10      Dňa 27. decembra 2001 prijala Rada nariadenie (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým
         osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu (Ú. v. ES L 344, s. 70; Mim. vyd. 18/001, s. 207).

      11      Odôvodnenie č. 5 nariadenia č. 2580/2001 stanovuje:

      „Je nevyhnutná akcia spoločenstva, aby sa implementovali aspekty [spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky] spoločného
         stanoviska 2001/931/SZBP.“

      12      Článok 2 tohto nariadenia stanovuje:

      „1.      S výnimkou toho, čo je povolené podľa článkov 5 a 6:
      a)      všetky fondy, iné finančné aktíva a ekonomické zdroje, ktoré vlastní alebo má v držbe právnická osoba, skupina alebo subjekt
         zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3 sa zmrazia;

      b)      žiadne fondy, finančné aktíva alebo ekonomické zdroje nebudú priamo alebo nepriamo sprístupnené fyzickej alebo právnickej
         osobe, skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, ktoré sú zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3.

      2.      S výnimkou toho, čo je povolené podľa článkov 5 a 6, je zakázané poskytnúť finančné služby fyzickej alebo právnickej osobe,
         skupine alebo subjektu alebo v ich prospech, zaradeným do zoznamu uvedeného v odseku 3.

      3.      Rada konajúc jednomyseľne ustanoví, preskúma a zmení a doplní zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa podľa ustanovení
         stanovených v článku 1 ods. 4, 5 a 6 spoločnej pozície 2001/931/SZBP vzťahuje toto nariadenie…“

      13      PMOI bola zaradená do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 rozhodnutím Rady 2002/334/ES z 2. mája 2002,
         ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a zrušuje sa rozhodnutie 2001/927/ES [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 116, s. 33).

      14      Následne bola PMOI zachovaná na zozname neskoršími rozhodnutiami Rady prijatými podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001,
         medzi ktorými je aj sporné rozhodnutie.

      15      PMOI bola z tohto zoznamu odstránená rozhodnutím Rady 2009/62/ES z 26. januára 2009, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia
         č. 2580/2001 a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2008/583/ES (Ú. v. EÚ L 23, s. 25).

      16      Odôvodnenie č. 5 rozhodnutia 2009/62 stanovuje:

      „Po [prijatí napadnutého rozsudku] jedna skupina nebola zaradená do zoznamu osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa vzťahuje
         nariadenie (ES) č. 2580/2001.“

      17      Je nesporné, že skupinou, na ktorú poukazuje toto odôvodnenie, je PMOI.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      18      Na objasnenie prvých okolností, ktoré predchádzali tomuto sporu, bod 1 napadnutého rozsudku odkazuje na rozsudky Súdu prvého
         stupňa z 12. decembra 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Rada (T‑228/02, Zb. s. II‑4665, body 1 až 26),
         a z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada (T‑256/07, Zb. s. II‑3019, body 1 až 37).

      19      V bodoch 1, 2, 12 a 16 už citovaného rozsudku Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Rada sa uvádza:

      „1      Zo spisu vyplýva, že [PMOI] bola založená v roku 1965 a dávala si za cieľ nahradenie režimu iránskeho šacha, následne režimu
         mullahov, demokratickým režimom. V roku 1981 sa podieľala na založení Národnej rady odporu Iránu (NCRI), orgánu, ktorý sa
         označoval za iránsky ‚exilový parlament odporu‘. V čase vzniku skutkových okolností, z ktorých vychádza tento spor, pozostávala
         z piatich oddelených organizácií, ako aj jednej nezávislej zložky predstavujúcej militantné krídlo operujúce vnútri Iránu.
         Podľa vlastného vyjadrenia sa však [PMOI] a všetci jej členovia výslovne vzdali akejkoľvek militantnej činnosti od júna 2001
         a v súčasnej dobe už nemá žiadnu ozbrojenú zložku.

      2      Nariadením z 28. marca 2001 Secretary of State for the Home Department (minister vnútra Spojeného kráľovstva, ďalej len ‚Home
         Secretary‘) zahrnul [PMOI] na zoznam organizácií zakázaných podľa Terrorism Act 2000 (zákona z roku 2000 o terorizme). [PMOI]
         podala proti tomuto nariadeniu dva paralelné opravné prostriedky, jedným bolo odvolanie (appeal) pred Proscribed Organisations
         Appeal Commission (Odvolacia komisia pre zakázané organizácie, POAC) a druhým bol návrh na súdne preskúmanie (judicial review)
         pred High Court of Justice (England and Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) [Najvyšší súd (Anglicko a Wales),
         kráľovské sídelné sudcovské oddelenie (správne oddelenie)…].

      …
      12      Rozsudkom zo 17. apríla 2002 [uvedený súd] zamietol návrh na preskúmanie podaný [PMOI] proti nariadeniu Home Secretary z 28. marca
         2001…, domnievajúc sa v podstate, že POAC bola inštitúciou príslušnou pre vypočutie tvrdení [PMOI], vrátané tvrdení založených
         na porušení práva byť vypočutá.

      …
      16      Rozsudkom z 15. novembra 2002 POAC zamietla odvolanie podané [PMOI] proti nariadeniu Home Secretary z 28. marca 2001…, domnievajúc
         sa, že nič si nevyžadovalo predchádzajúce vypočutie [PMOI] zo strany Home Secretary, keďže takéto vypočutie by navyše bolo
         nerealizovateľné alebo nežiadúce v rámci právnej úpravy smerujúcej proti teroristickým organizáciám. Podľa toho istého rozhodnutia
         právny režim Terrorism Act 2000 stanovuje primeranú možnosť na to, aby bolo stanovisko [PMOI] vypočuté pred POAC.“

      20      Novšie skutkové okolnosti sporu sú zhrnuté v bodoch 2 až 10 napadnutého rozsudku takto:

      „2      Rozsudkom zo 7. mája 2008 Court of Appeal (England & Wales) [odvolací súd (Anglicko a Wales), Spojené kráľovstvo, ďalej len
         ‚Court of Appeal‘] zamietol žiadosť [Home Secretary] o povolenie podať odvolanie proti rozhodnutiu [POAC] z 30. novembra 2007,
         ktorým táto komisia vyhovela odvolaniu podanému proti rozhodnutiu Home Secretary z 1. septembra 2006, ktorým bolo zamietnuté
         zrušenie zákazu [PMOI] ako organizácie zapojenej do terorizmu, a nariadil Home Secretary, aby parlamentu Spojeného kráľovstva
         predložil návrh uznesenia (Order), ktorým sa [PMOI] vyčiarkne zo zoznamu organizácií zakázaných v Spojenom kráľovstve podľa
         Terrorism Act 2000…

      3      POAC v tomto rozhodnutí najmä považovala za ‚zvrhlý‘ (perverse) záver Home Secretary obsiahnutý v jeho rozhodnutí z 1. septembra
         2006 zamietajúcom zrušenie zákazu [PMOI], podľa ktorého bola žalobkyňa v tomto období aj naďalej organizáciou ‚zapojenou do
         terorizmu‘ (concerned in terrorism) v zmysle zákona o terorizme z roku 2000. …

      …
      5      V citovanom rozsudku Court of Appeal potvrdil posúdenie POAC. Navyše uviedol, že dôverné informácie, ktoré predložil Home
         Secretary, potvrdzovali jeho záver, že nebolo možné sa rozumne domnievať, že PMOI mala v úmysle sa v budúcnosti vrátiť k teroristickej
         činnosti.

      6      Uznesením z 23. júna 2008, ktoré nadobudlo účinnosť 24. júna, preto Home Secretary vymazal PMOI zo zoznamu zakázaných organizácií
         podľa zákona o terorizme z roku 2000. Tento výmaz schválili aj obe komory parlamentu Spojeného kráľovstva.

      7      [Sporným rozhodnutím] však Rada napriek tomu ponechala názov [PMOI] spolu s ostatnými na zozname v prílohe [nariadenia č. 2580/2001]…
      8      Odôvodnenie č. 5 [sporného] rozhodnutia, ktoré sa nesporne týka PMOI, stanovuje:
      ‚V prípade jednej skupiny Rada prihliadla na skutočnosť, že rozhodnutie príslušného orgánu, ktoré odôvodňovalo zaradenie tejto
         skupiny na zoznam, stratilo účinnosť 24. júna 2008. Rade však boli oznámené nové skutočnosti týkajúce sa tejto skupiny. Rada
         sa nazdáva, že tieto nové skutočnosti odôvodňujú zaradenie tejto skupiny na zoznam.‘

      9      [Sporné] rozhodnutie bolo [PMOI] doručené prostredníctvom listu Rady z 15. júla 2008… V tomto liste Rada okrem iného uvádza:
      ‚Rada opätovne rozhodla o zaradení [PMOI] na zoznam… Rada prihliadla na skutočnosť, že rozhodnutie príslušného orgánu, ktoré
         slúžilo ako základ pre zaradenie [PMOI] na zoznam, je od 24. júna neplatné. Rade však boli poskytnuté nové informácie týkajúce
         sa tohto zaradenia. S prihliadnutím na tieto informácie Rada rozhodla, že [PMOI] musí byť zaradená na uvedený zoznam. V dôsledku
         toho zmenila odôvodnenie.‘

      10      V odôvodnení pripojenom k listu… Rada uviedla:
      ‚[PMOI] je skupina založená v roku 1965 s cieľom zvrhnúť imperialistický režim. Jej členovia sa podieľali na eliminácii niekoľkých
         tisícok «agentov» starého režimu a patrili medzi vodcov zodpovedných za zajatie rukojemníkov na americkom veľvyslanectve v Teheráne.
         Hoci táto skupina bola jednou z najradikálnejších skupín islamskej revolúcie, po jej zákaze začala pracovať v utajení a uskutočnila
         niekoľko útokov proti existujúcemu režimu v Teheráne. Stála aj za teroristickými útokmi… Členovia tejto organizácie, ktorí
         žijú v rôznych členských štátoch Európskej únie, sú v súčasnosti stíhaní v súvislosti s trestnou činnosťou zameranou na financovanie
         ich aktivít. Táto činnosť patrí pod článok 1 ods. 3 písm. a), c), d), f), g), h) a i) spoločnej pozície 2001/931/SBZP a bola
         vykonaná s cieľom stanoveným v jej článku 1 ods. 3 bod[och] i) a iii).

      Na [PMOI] sa vzťahuje článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001.
      V apríli 2001 prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu pri Tribunal de grande instance v Paríži začala trestné stíhanie
         vo veci «združovania na účely prípravy teroristických aktov» podľa francúzskeho zákona 96/647 z 22. júla 1996. Vyšetrovania
         vykonané počas tohto trestného stíhania sa napokon zamerali na údajných členov [PMOI] z dôvodu série trestných činov, ktoré
         boli priamo alebo subsidiárne spojené s kolektívnou činnosťou, ktorá mala za cieľ závažným spôsobom narúšať verejný poriadok
         prostredníctvom zastrašovania a teroru. Okrem uvedeného obvinenia sa vyšetrovanie zameriavalo aj na «financovanie teroristickej
         skupiny» podľa francúzskeho zákona 2001/1062 z 15. novembra 2001 o bezpečnosti v každodennom živote.

      Dňa 19. marca 2007 a 13. novembra 2007 prokuratúra s pôsobnosťou vo veciach terorizmu v Paríži vzniesla dodatočné obvinenia
         voči údajným členom [PMOI]. Toto stíhanie bolo odôvodnené potrebou preskúmať ďalšie skutočnosti, ktoré vyšli najavo počas
         vyšetrovania v rokoch 2001 až 2007. Boli zamerané najmä na obvinenia z «legalizácie priamych alebo nepriamych príjmov pochádzajúcich
         z podvodného konania proti mimoriadne zraniteľným osobám a organizovaného podvodu» v spojení s teroristickou činnosťou podľa
         francúzskeho zákona 2003/706 z 2. augusta 2003.

      Príslušný orgán preto v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 prijal rozhodnutie voči [PMOI].
      Rada berie na vedomie, že uvedené trestné stíhania ešte neboli ukončené a v roku 2007 boli rozšírené v rámci boja proti finančným
         operáciám teroristických skupín. Zastáva názor, že dôvody na zaradenie [PMOI] na zoznam osôb a subjektov, ktoré podliehajú
         opatreniam podľa článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2580/2001, ešte stále existujú.

      Na základe posúdenia týchto skutočností Rada rozhodla, že [PMOI] má aj naďalej podliehať opatreniam stanoveným v článku 2
         ods. 1 a 2 nariadenia č. 2580/2001.‘“

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      21      Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. júla 2008 PMOI podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia, pričom
         navrhovala, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom sa jej týkalo, a
      –        zaviazal Radu na náhradu trov konania.
      22      Francúzskej republike a Európskej komisii bol povolený vstup do konania ako vedľajším účastníkom, ktorí v konaní podporujú
         návrhy Rady.

      23      PMOI na podporu svojich návrhov uviedla v podstate päť žalobných dôvodov, z ktorých prvý sa zakladal na zjavne nesprávnom
         posúdení, druhý na porušení článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a pravidiel
         týkajúcich sa dôkazného bremena, tretí na porušení práva na účinnú súdnu ochranu, štvrtý na porušení práva na obhajobu a povinnosti
         odôvodnenia a piaty na zneužití právomoci alebo konania.

      24      Pokiaľ ide o štvrtý žalobný dôvod založený na porušení práva na obhajobu, Súd prvého stupňa v bode 36 napadnutého rozsudku
         uviedol, že je nesporné, že Rada prijala napadnuté rozhodnutie bez toho, aby predtým PMOI oznámila novú informáciu alebo nové
         skutočnosti v spise, o ktorých sa domnievala, že odôvodňovali ponechanie PMOI na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia
         č. 2580/2001, konkrétne informácie týkajúce sa trestného stíhania vedeného prokuratúrou s pôsobnosťou vo veciach terorizmu
         pri Tribunal de grande instance v Paríži v apríli 2001 a dvoch dodatočných obvinení vznesených v marci a novembri 2007. Súd
         prvého stupňa doplnil, že a fortiori Rada neumožnila PMOI, aby pred prijatím sporného rozhodnutia účinne vyjadrila svoje stanovisko.

      25      Súd prvého stupňa z toho v bode 37 napadnutého rozsudku vyvodil, že bolo potrebné konštatovať, že pokiaľ ide o dodržanie práva
         na obhajobu, pri prijatí napadnutého rozhodnutia boli porušené zásady stanovené najmä v bodoch 120, 126 a 131 už citovaného
         rozsudku Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Rada.

      26      Okrem toho Súd prvého stupňa v bodoch 39 až 44 napadnutého rozsudku po prvé preskúmal tvrdenie Rady, že mohla dôvodne takto
         konať z dôvodu osobitnej situácie, v ktorej sa v danom prípade nachádzala, predovšetkým vzhľadom na naliehavosť, s akou bolo
         potrebné prijať sporné rozhodnutie.

      27      V tejto súvislosti sa Súd prvého stupňa v bode 40 napadnutého rozsudku domnieval, že údajná naliehavosť sa vôbec nepreukázala.

      28      Súd prvého stupňa uviedol, že od 7. mája 2008, t. j. od vynesenia rozsudku Court of Appeal, ktorým sa pre Radu definitívne
         skončila možnosť opierať sa o uznesenie Home Secretary z 28. marca 2001, do 15. júla 2008, t. j. do prijatia sporného rozhodnutia,
         uplynuli viac ako dva mesiace. Rada v tejto súvislosti nevysvetlila, prečo nemohla prijať potrebné kroky ihneď po 7. máji
         2008 s cieľom buď odstrániť PMOI zo zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, alebo ju na tomto zozname
         ponechať na základe nových skutočností.

      29      Súd prvého stupňa sa okrem toho v bode 41 napadnutého rozsudku domnieval, že aj keby tieto nové skutočnosti Rade neboli až
         do júna 2008 známe, nevysvetľuje to, prečo sa nemohli zaslať aj PMOI, ak mala Rada v úmysle ich proti PMOI použiť.

      30      Súd prvého stupňa dodal, že hoci Rada vo svojich pripomienkach vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok z 23. októbra
         2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, výslovne uviedla, že mala v úmysle naliehavo prijať stanovisko k „novým
         skutočnostiam“, ktoré sa dozvedela, daná inštitúcia tieto skutočnosti neoznámila PMOI, pričom neuviedla nijakú skutkovú ani
         právnu prekážku, ktoré by jej v tom bránili, hoci pri už citovanom rozsudku Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran/Rada
         Súd prvého stupňa zrušil jedno z predchádzajúcich rozhodnutí Rady práve na základe toho, že pred prijatím rozhodnutia neoznámila
         skutočnosti, z ktorých vychádzala.

      31      V bode 42 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol, že rozsudok Court of Appeal zo 7. mája 2008 ani uznesenie Home Secretary
         z 23. júna 2008 nemali priamy ani bezprostredný účinok na rozhodnutie Rady 2007/868/ES z 20. decembra 2007, ktorým sa vykonáva
         článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/445/ES (Ú. v. EÚ L 340, s. 100), ktoré bolo vtedy
         uplatniteľné, pričom toto rozhodnutie zostalo v platnosti s právnou záväznosťou zákona z dôvodu prezumpcie platnosti aktov
         Únie, o ktorej sa predpokladá, že existuje dovtedy, kým rozhodnutie nebolo zrušené orgánom, ktorý ho prijal, zrušené na základe
         žaloby o neplatnosť alebo vyhlásené za neplatné v dôsledku návrhu na začatie prejudiciálneho konania alebo námietky nezákonnosti.

      32      Súd prvého stupňa po druhé zamietol tvrdenie Rady, že odôvodnenie, ktoré bolo oznámené PMOI, umožňovalo dodržať právo na obhajobu
         tejto organizácie.

      33      V tejto súvislosti Súd prvého stupňa v bode 46 napadnutého rozsudku uviedol, že uvedená argumentácia vyplýva z pomýlenia si
         zaručenia práva na obhajobu v rámci samotného správneho konania so zaručením práva na účinné súdne preskúmanie aktu spôsobujúceho
         ujmu, ktorý bol prijatý na konci tohto konania.

      34      Súd prvého stupňa na základe toho dospel v bode 47 napadnutého rozsudku k záveru, že keďže štvrtý žalobný dôvod bol dôvodný,
         bolo potrebné sporné rozhodnutie zrušiť v rozsahu, v akom sa týkalo PMOI.

      35      V bode 48 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol, že napriek tomu, že za týchto okolností už nebolo nevyhnutné rozhodovať
         o ostatných žalobných dôvodoch, preskúmal ešte aj druhý a tretí žalobný dôvod pre ich význam vzhľadom na základné právo na
         účinnú súdnu ochranu.

      36      Pokiaľ ide o tieto dôvody, Súd prvého stupňa dospel v bode 78 napadnutého rozsudku k záveru, že jednak sa dostatočne právne
         nepreukázalo, že sporné rozhodnutie bolo prijaté v súlade s ustanoveniami článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2
         ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, a jednak samotné okolnosti jeho prijatia porušovali základné právo PMOI na účinné súdne preskúmanie.

      37      Súd prvého stupňa preto v bode 79 napadnutého rozsudku rozhodol, že druhý a tretí žalobný dôvod boli dôvodné.

       Návrhy účastníkov konania v konaní o odvolaní
      38      Francúzska republika v odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok a
      –        s konečnou platnosťou rozhodol vo veci tak, že zamietne žalobu PMOI alebo vráti vec Všeobecnému súdu.
      39      PMOI navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        určil, že odvolanie je neprípustné,
      –        subsidiárne rozhodol, že nie je nevyhnutné rozhodnúť o tomto odvolaní,
      –        subsidiárne v druhom rade odvolanie zamietol a
      –        v každom prípade zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania, ktoré vznikli odporkyni.
       O odvolaní
      40      Francúzska republika predkladá tri odvolacie dôvody založené na tom, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho
         posúdenia zásad týkajúcich sa práva na obhajobu, článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a zásad týkajúcich sa práva na
         účinnú súdnu ochranu.

       O prípustnosti odvolania
       Argumentácia účastníkov konania
      41      PMOI pripomína, že sporné rozhodnutie bolo zrušené a nahradené rozhodnutím 2009/62, ktoré túto organizáciu už neuvádza na
         zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, a tvrdí, že záujem Francúzskej republiky na tomto konaní už zanikol,
         a preto je toto odvolanie neprípustné. Subsidiárne tvrdí, že Súdny dvor by mal odmietnuť rozhodnúť o tomto odvolaní, pretože
         je bezpredmetné.

      42      Francúzska republika sa domnieva, že odvolanie je prípustné, a v tejto súvislosti najmä tvrdí, že podľa článku 56 tretieho
         odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie záujem na konaní nemusí odôvodňovať.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      43      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že existencia záujmu odvolateľa na konaní predpokladá, že odvolanie by svojím výsledkom mohlo
         priniesť prospech účastníkovi, ktorý ho podal (pozri najmä rozsudok z 3. septembra 2009, Moser Baer India/Rada, C‑535/06 P,
         Zb. s. I‑7051, bod 24 a citovanú judikatúru).

      44      V každom prípade, keďže Francúzska republika vstúpila do konania pred Súdom prvého stupňa ako vedľajší účastník konania, z druhého
         odseku článku 56 Štatútu Súdneho dvora vyplýva, že tento členský štát môže podať odvolanie napriek tomu, že sa ho rozhodnutie
         Súdu prvého stupňa priamo nedotýka.

      45      Z tretieho odseku toho istého článku vyplýva, že členské štáty bez ohľadu na to, či boli účastníkmi prvostupňového konania,
         nemusia preukazovať záujem na konaní, aby mohli podať odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa (rozsudok z 8. júla 1999,
         Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 171).

      46      Okrem toho na rozdiel od tvrdenia PMOI sa toto odvolanie nestalo bezpredmetným na základe toho, že sporné rozhodnutie zaraďujúce
         PMOI do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 bolo zrušené a nahradené rozhodnutím 2009/62, ktoré túto
         organizáciu v súvislosti s napadnutým rozsudkom už neuvádza v aktualizovanom znení daného zoznamu.

      47      Jednak, ak by mal Súdny dvor vyhovieť odvolaniu a zamietnuť žalobu o neplatnosť podanú PMOI v prvostupňovom konaní proti spornému
         rozhodnutiu, vyplývalo by z toho, ako správne uviedla Francúzska republika, že toto rozhodnutie by bolo uvedené opäť do platnosti
         v právnom poriadku Únie v období od 16. júla 2008, t. j. od nadobudnutia účinnosti sporného rozhodnutia, do 27. januára 2009,
         čiže do nadobudnutia účinnosti rozhodnutia 2009/62, ktorým sa bez retroaktívneho účinku zrušilo sporné rozhodnutie a PMOI
         bola odstránená zo zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001.

      48      Jednak sa nezdá, že by prijatie rozhodnutia 2009/62 malo za následok skončenie sporu medzi účastníkmi konania a že by sa odvolanie
         z tohto dôvodu stalo bezpredmetným (pozri analogicky najmä uznesenie z 1. decembra 2004, ÚHVT/Zapf Creation, C‑498/01 P, Zb.
         s. I‑11349, bod 12).

      49      Francúzska republika totiž naďalej zastáva názor, že zaradenie PMOI sporným rozhodnutím do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3
         nariadenia č. 2580/2001 bolo dôvodné, a okrem toho pred Súdnym dvorom tvrdí, že má naďalej záujem, aby pochybenia, ktorých
         sa v napadnutom rozsudku dopustil Súd prvého stupňa, boli uznané Súdnym dvorom, na základe čoho by mohla vyzvať Radu o opätovné
         zaradenie PMOI do tohto zoznamu.

      50      Za týchto okolností odvolanie nie je bezpredmetné a Súdny dvor o ňom musí rozhodnúť.

       O veci samej
       O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení zásad týkajúcich sa práva na obhajobu
      –       Argumentácia účastníkov konania
      51      Francúzska republika Súdu prvého stupňa vytýka, že v bode 37 napadnutého rozsudku rozhodol, že pri prijatí sporného rozhodnutia
         bola porušená zásada práva na obhajobu, pretože Rada toto rozhodnutie prijala bez toho, aby predtým PMOI oznámila nové informácie
         alebo nové skutočnosti v spise, o ktorých predpokladala, že odôvodňovali ponechanie PMOI na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3
         nariadenia č. 2580/2001.

      52      Z judikatúry Súdneho dvora podľa Francúzskej republiky vyplýva, že z nevyhnutnosti vopred oznámiť opatrenia o zmrazení finančných
         prostriedkov existujú výnimky, predovšetkým v prípade, ak by také oznámenie bolo na úkor účinnosti daných obmedzujúcich opatrení
         (rozsudok z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351,
         body 339 až 341).

      53      Francúzska republika tvrdí, že pri prijatí sporného rozhodnutia zjavne existovala hrozba prerušenia platnosti opatrenia o zmrazení
         finančných prostriedkov patriacich organizácii PMOI, a teda riziko, že by to bolo na úkor účinnosti takého opatrenia.

      54      Vzhľadom na uznesenie z 23. júna 2008, ktoré nadobudlo účinnosť hneď nasledujúci deň, Home Secretary vymazal meno organizácie
         PMOI zo zoznamu zakázaných organizácií podľa zákona o terorizme z roku 2000, lebo uznesenie Home Secretary z 28. marca 2001,
         ktoré je rozhodnutím kompetentného orgánu, na základe ktorého bolo prijaté rozhodnutie 2007/868, už nemohlo byť základom na
         zaradenie PMOI do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, inak by to bolo v rozpore s článkom 1 ods. 4
         spoločnej pozície 2001/931.

      55      Francúzska republika dodáva, že hoci dané uznesenie z 23. júna 2008 nemalo priamy a bezprostredný účinok na rozhodnutie 2007/868,
         nič to nemení na skutočnosti, že Rada nemohla pripustiť pretrvávanie situácie, v ktorej by sa uvedené rozhodnutie nezakladalo
         na žiadnom základe, ale mala z neho čo najskôr vyvodiť dôsledky.

      56      Keďže Rade boli 9. júna 2008 doručené nové skutočnosti zo strany francúzskych orgánov, konkrétne informácia z 9. apríla 2001
         o začatí trestného stíhania 17 osôb považovaných za členov PMOI, ako aj informácia o začatí vyšetrovania 24 osôb, ktoré podľa
         týchto orgánov odôvodňovali žiadosť o zaradenie PMOI do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, Rada
         s cieľom zabezpečiť účinnosť sankcií nemohla dopustiť nijaké prerušenie v zmrazení finančných prostriedkov, a teda musela
         čo najskôr prijať nové rozhodnutie o zaradení PMOI do tohto zoznamu.

      57      Francúzska republika navyše dodáva, že v súlade s článkom 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 bola Rada na konci júna 2008
         povinná čo najskôr opätovne preskúmať uvedený zoznam, tak ako bol stanovený v rozhodnutí 2007/868.

      58      PMOI tvrdí, že Súd prvého stupňa v napadnutom rozsudku správne zamietol túto argumentáciu Rady, ktorú Rada zopakovala v prejednávanom
         odvolaní, keď usúdil, že vzhľadom na okolnosti v prejednávanej veci Rada nesmela opomenúť oznámiť nové skutočnosti, pričom
         ako odôvodnenie uviedla len to, že v prípade ich oznámenia by mohlo dôjsť k riziku prerušenia v zmrazení finančných prostriedkov
         organizácie PMOI. Posúdenie Súdu prvého stupňa sa navyše zakladalo na skutkových okolnostiach, ktoré podľa jej tvrdenia v rámci
         odvolania nemožno napadnúť.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      59      Súd prvého stupňa v bodoch 36 a 37 napadnutého rozsudku rozhodol, že Rada prijatím sporného rozhodnutia bez toho, aby najskôr
         oznámila PMOI nové informácie alebo nové skutočnosti v spise, ktoré podľa nej odôvodňovali ponechanie PMOI na zozname uvedenom
         v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, ako aj a fortiori tým, že PMOI neumožnila, aby pred prijatím sporného rozhodnutia účinne vyjadrila svoje stanovisko, porušila zásady týkajúce
         sa dodržiavania práva na obhajobu uvedené najmä v bodoch 120, 126 a 131 už citovaného rozsudku Organisation des Modjahedines
         du peuple d’Iran/Rada.

      60      Zásady, na ktoré v tejto súvislosti poukázal Súd prvého stupňa a ktoré Francúzska republika nespochybnila, vyplývajú aj z judikatúry
         Súdneho dvora [v rámci nariadenia Rady (ES) č. 881/2002 z 27. mája 2002, ktoré ukladá niektoré špecifické obmedzujúce opatrenia
         namierené proti niektorým osobám spojeným s Usámom bin Ládinom, sieťou Al-Káida a Talibanom a ruší nariadenie Rady (ES) č. 467/2001,
         ktoré zakazuje vývoz určitého tovaru a služieb do Afganistanu, posilňuje zákaz letov a rozširuje zmrazenie finančných prostriedkov
         a ďalších finančných zdrojov vo vzťahu k Talibanu v Afganistane (Ú. v. ES L 139, s. 9; Mim. vyd. 18/001, s. 294), pozri rozsudok
         Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, už citovaný, body 338 až 341].

      61      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Rada v prípade prvého rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov nie je povinná
         dotknutej osobe alebo subjektu vopred oznámiť dôvody, pre ktoré chce zaradiť meno tejto osoby alebo subjektu do zoznamu uvedeného
         v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001. Také opatrenie, aby neprišlo o svoju účinnosť, totiž musí mať na základe svojej
         povahy možnosť využiť účinok prekvapenia a uplatniť sa ihneď. V takom prípade v zásade stačí, ak inštitúcia oznámi dôvody
         dotknutej osobe alebo subjektu a poskytne im právo byť vypočutý zároveň alebo hneď po prijatí rozhodnutia.

      62      Naopak v prípade každého ďalšieho rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, ktorým sa meno osoby alebo subjektu už zaradeného
         do zoznamu uvedeného v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 na tomto zozname ponechá, tento účinok prekvapenia na zabezpečenie
         účinnosti opatrenia nie je nevyhnutný, takže pred prijatím takého rozhodnutia v zásade musia byť dotknutej osobe alebo subjektu
         oznámené skutočnosti uplatnené proti nim a takisto musí byť dotknutej osobe alebo subjektu poskytnutá možnosť byť vypočutý.

      63      V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa uplatnil tieto zásady na uvedený prípad a správne usúdil, že vzhľadom na to, že sporným
         rozhodnutím bolo meno PMOI ponechané na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, čo bol zoznam, na ktorom
         sa nachádzala od svojho prvého zaradenia 3. mája 2002 na základe rozhodnutia 2002/334, Rada nemohla, ako to však v prejednávanej
         veci urobila, oznámiť nové dôkazy v neprospech, ktoré boli uplatnené proti PMOI, až zároveň s prijatím sporného rozhodnutia.
         Rada mala nevyhnutne zabezpečiť dodržanie práv na obhajobu PMOI, čiže oznámiť skutočnosti uplatnené proti nej a zabezpečiť
         výkon práva byť vypočutý pred prijatím daného rozhodnutia.

      64      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, ako uviedla generálna advokátka v bode 103 svojich návrhov, že ochrana, ktorá sa zakladá
         na požiadavke oznámenia dôkazov v neprospech a práva predložiť pripomienky pred prijatím opatrenia, akým je sporné rozhodnutie
         vedúce k uplatneniu obmedzujúcich opatrení, je základnou a nevyhnutnou súčasťou práva na obhajobu. To platí tým skôr, že takéto
         opatrenia majú významný vplyv na práva a slobody osôb a skupín, ktorých sa týkajú.

      65      Účelom pravidla, podľa ktorého sa príjemcovi rozhodnutia nepriaznivo zasahujúceho do jeho právneho postavenia musí umožniť,
         aby pred prijatím rozhodnutia predložil pripomienky, je totiž to, aby príslušný orgán rovnako účelne prihliadol na všetky
         relevantné skutočnosti. S cieľom zaručiť účinnú ochranu dotknutej osoby je účelom pravidla predovšetkým to, aby táto osoba
         mohla opraviť chybu alebo uviesť také skutočnosti týkajúce sa jej osobného stavu, ktoré môžu ovplyvniť prijatie rozhodnutia,
         jeho neprijatie alebo jeho prijatie s odlišným obsahom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2008, Sopropé, C‑349/07,
         Zb. s. I‑10369, bod 49).

      66      Toto základné právo na dodržiavanie práva na obhajobu počas konania pred prijatím obmedzujúceho opatrenia, akým je sporné
         rozhodnutie, je navyše výslovne zakotvené v článku 41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv Európskej únie, ktorá má podľa
         článku 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu silu ako zmluvy.

      67      Hoci z uvedeného základného práva, ako bolo pripomenuté v bode 61 tohto rozsudku, je prípustná výnimka, pokiaľ ide o prvé
         rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, táto výnimka je odôvodnená potrebou zabezpečiť účinnosť opatrení o zmrazení
         finančných prostriedkov a v konečnom dôsledku naliehavými dôvodmi týkajúcimi sa bezpečnosti Spoločenstva a jeho členských
         štátov, ako aj udržiavania ich medzinárodných vzťahov (pozri v tomto zmysle rozsudok Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada
         a Komisia, už citovaný, bod 342).

      68      V bodoch 39 až 44 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa napriek tomu preskúmal tvrdenie Rady, že táto inštitúcia mohla dôvodne
         oznámiť nové dôkazy v neprospech, ktoré boli uplatnené proti PMOI, zároveň s prijatím sporného rozhodnutia, a nie pred jeho
         prijatím, bez ohľadu na skutočnosť, že nešlo o prvé rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov z dôvodu osobitnej situácie,
         v ktorej sa táto inštitúcia v danom prípade nachádzala, presnejšie z dôvodu naliehavosti, s akou bolo potrebné prijať sporné
         rozhodnutie.

      69      Túto argumentáciu v podstate prebrala Francúzska republika v rámci svojho odvolania.

      70      Súd prvého stupňa však jednak usúdil, že od 7. mája 2008, t. j. od momentu vyhlásenia rozsudku Court of Appeal, sa s konečnou
         platnosťou skončila možnosť opierať sa o uznesenie Home Secretary z 28. marca 2001 ako o rozhodnutie príslušného orgánu v zmysle
         článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, s cieľom ponechať PMOI na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001.
         Navyše uznesením z 23. júna 2008, ktoré nadobudlo účinnosť nasledujúci deň, Home Secretary na základe tohto rozsudku vymazal
         PMOI zo zoznamu zakázaných organizácií podľa zákona o terorizme z roku 2000.

      71      Je nesporné, že 9. júna 2008 Francúzska republika doručila Rade nové skutočnosti týkajúce sa súdnych konaní začatých vo Francúzsku
         proti osobám považovaným za členov PMOI, pričom tento členský štát o daných informáciách predpokladal, že mohli odôvodniť
         ponechanie dotknutej organizácie na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001.

      72      V tejto súvislosti treba uviesť, že Rada teda musela vo veľmi krátkom čase preskúmať tieto nové skutočnosti, aby mohla rozhodnúť,
         či môžu predstavovať rozhodnutie príslušného orgánu v zmysle článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931, na základe ktorého
         je možné ponechať PMOI na uvedenom zozname, alebo či táto skupina musí byť z tohto zoznamu ihneď odstránená.

      73      Je síce pravda, ako tvrdí Francúzska republika, že Rada nemohla prinajmenšom od 24. júna 2008 pripustiť pretrvávanie situácie,
         v ktorej sa rozhodnutie 2007/868 nezakladalo na žiadnom základe, ale mala z neho čo najskôr vyvodiť dôsledky; nič to však
         nemení na tom, ako navyše tento členský štát pripúšťa a ako správne uviedol Súd prvého stupňa v bode 42 napadnutého rozsudku,
         že ani rozsudok Court of Appeal zo 7. mája 2008, ani uznesenie Home Secretary z 23. júna 2008 nemali priamy a bezprostredný
         účinok na rozhodnutie 2007/868, ktoré v tom čase platilo.

      74      Rozhodnutie 2007/868 ostalo platné na základe prezumpcie zákonnosti aktov inštitúcií Únie, pričom z tejto prezumpcie vyplýva,
         že také akty majú právne účinky dovtedy, kým neboli zrušené orgánom, ktorý ich prijal, zrušené na základe žaloby o neplatnosť
         alebo vyhlásené za neplatné v dôsledku návrhu na začatie prejudiciálneho konania alebo námietky nezákonnosti (pozri najmä
         rozsudok z 12. februára 2008, CELF a Ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, Zb. s. I‑469, bod 60, ako aj
         citovanú judikatúru).

      75      Preto aj vzhľadom na zásadnú dôležitosť, ktorú, ako bolo uvedené v bodoch 64 a 65 tohto rozsudku, treba pripísať dodržiavaniu
         práva na obhajobu v konaní pred prijatím rozhodnutia, akým je sporné rozhodnutie, Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho
         právneho posúdenia, keď v bodoch 39 a 43 napadnutého rozsudku usúdil, že Rada nepreukázala, že sporné rozhodnutie bolo potrebné
         prijať tak naliehavo, že by táto inštitúcia nemohla PMOI oznámiť nové skutočnosti, ktoré boli proti nej uplatnené, a že jej
         nemohla umožniť ústne sa k nim vyjadriť pred prijatím sporného rozhodnutia.

      76      Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že prvý odvolací dôvod nie je dôvodný.

       O druhom a treťom odvolacom dôvode
      77      Druhý a tretí odvolací dôvod, ktoré sa zakladajú na porušení článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a na nesprávnom právnom
         posúdení zásad týkajúcich sa práva na účinnú súdnu ochranu, smerujú proti druhej časti napadnutého rozsudku, v ktorom Súd
         prvého stupňa preskúmal a považoval za dôvodné druhý a tretí žalobný dôvod, ktoré mu PMOI predložila.

      78      V tejto súvislosti treba konštatovať, že Súd prvého stupňa po tom, ako v bode 47 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné
         rozhodnutie treba zrušiť z dôvodu porušenia práv na obhajobu organizácie PMOI, v bode 48 tohto rozsudku uviedol, že napriek
         tomu, že za daných okolností už nebolo nevyhnutné rozhodovať o ďalších žalobných dôvodoch, preskúmal ešte aj druhý a tretí
         žalobný dôvod, ktoré mu boli predložené, z dôvodu ich významu pre základné právo na účinnú súdnu ochranu.

      79      Podľa ustálenej judikatúry však Súdny dvor bezprostredne zamieta odvolacie dôvody smerujúce proti odôvodneniu rozsudku Súdu
         prvého stupňa uvedenému len na doplnenie, pretože nemôžu viesť k jeho zrušeniu, a teda sú neúčinné (pozri najmä rozsudky z 2. septembra
         2010, Komisia/Deutsche Post, C‑399/08 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 75, a z 29. marca 2011, Anheuser‑Busch/Budějovický
         Budvar, C‑96/09 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 211, ako aj citovanú judikatúru).

      80      Vzhľadom na tieto okolnosti treba konštatovať, že druhý a tretí odvolací dôvod sú neúčinné.

      81      Keďže žiadnemu z odvolacích dôvodov, ktoré uviedla Francúzska republika, nemožno vyhovieť, odvolanie treba zamietnuť.

       O trovách
      82      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže Francúzska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch a PMOI navrhla zaviazať ju na náhradu trov konania, je opodstatnené
         zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. mája 2005. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Voľné poskytovanie služieb - Programy udržiavania vernosti - Dôkazné bremeno. # Vec C-287/03.

text:
      Vec C-287/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Slobodné poskytovanie služieb – Vernostné programy – Dôkazné bremeno“
      Návrhy prednesené 10. marca 2005 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. mája 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Konanie pred podaním žaloby – Neprimeraná dĺžka – Okolnosť ovplyvňujúca prípustnosť žaloby
            iba v prípade porušenia práva na obhajobu – Dôkazné bremeno
      (Článok 226 ES)
      2.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Dôkaz o nesplnení povinnosti – Bremeno zaťažujúce Komisiu – Domnienky – Neprípustnosť – Žaloba
            netýkajúca sa obsahu, ale vykonania vnútroštátneho ustanovenia – Osobitné požiadavky dokazovania
      (Článok 226 ES)
      1.     Ak v rámci konania o nesplnení povinnosti, neprimerane dlho trvajúce konanie pred podaním žaloby môže byť vadou, ktorá spôsobuje
         neprípustnosť žaloby, takýto záver platí iba v prípadoch, keď správanie Komisie sťažilo vyvrátenie jej tvrdení, porušujúc
         tak práva na obhajobu. Predložiť dôkaz o tomto sťažení prináleží dotknutému členskému štátu.

      (pozri bod 14)
      2.     V rámci konania o nesplnení povinnosti prináleží Komisii preukázať existenciu údajného nesplnenia povinnosti a predložiť Súdnemu
         dvoru skutočnosti nevyhnutné na preverenie existencie tohto nesplnenia Súdnym dvorom bez toho, aby sa mohla Komisia odvolať
         na akúkoľvek domnienku.

      Pokiaľ ide konkrétne o žalobu týkajúcu sa vykonania vnútroštátneho ustanovenia, preukázanie nesplnenia povinnosti členským
         štátom si vyžaduje predloženie dôkazov osobitnej povahy vo vzťahu k bežným dôkazom v konaní o nesplnení povinnosti, v ktorom
         sa spochybňuje výlučne iba obsah vnútroštátneho ustanovenia. Za týchto podmienok možno nesplnenie povinnosti preukázať iba
         prostredníctvom dostatočne zdokumentovaného a podrobne opísaného dôkazu o praxi vytýkanej správnym a/alebo súdnym vnútroštátnym
         orgánom, ktorý preukazuje zodpovednosť dotknutého členského štátu.

      Okrem toho na to, aby správanie členského štátu pozostávajúce zo správnej praxe, ktorá je v rozpore s požiadavkami práva Spoločenstva,
         predstavovalo nesplnenie povinnosti v zmysle článku 226 ES, je potrebné, aby táto správna prax mala určitý stupeň stálosti
         a všeobecnosti.

      (pozri body 27 – 29)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 12. mája 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Slobodné poskytovanie služieb – Vernostné programy – Dôkazné bremeno“
      Vo veci C‑287/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 3. júla 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia a N. B. Rasmussen, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: E. Dominkovits, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci E. Balate, advokát,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), R. Schintgen, P. Kūris
         a G. Arestis,

      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. decembra 2004,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že diskriminačne
         a neproporcionálne uplatňovalo podmienky „podobnosti“ a „toho istého predávajúceho“ vo vzťahu k výrobkom a službám nadobudnutých
         spotrebiteľom na jednej strane a na druhej strane vo vzťahu k výrobkom alebo službám poskytnutým zadarmo alebo za zníženú
         cenu v rámci vernostného programu ako predpokladu pre uskutočnenie takéhoto programu chápaného ako cezhraničné poskytnutie
         služby medzi podnikmi, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

       Vnútroštátna právna úprava
      2       Článok 54 belgického zákona zo 14. júla 1991 o obchodných zvyklostiach, informáciách a ochrane spotrebiteľa (Moniteur belge z 29. augusta 1991) zakazuje „akúkoľvek bundle ponuku zo strany predávajúceho spotrebiteľovi“. Bundle ponukou je v zmysle
         tohto ustanovenia „odplatné alebo bezodplatné nadobudnutie výrobkov, služieb, iných výhod alebo poukazov umožňujúcich ich
         nadobudnutie... spojené s nadobudnutím iných výrobkov alebo služieb, aj zhodných“. Bundle ponuka spotrebiteľovi je takisto
         zakázaná, ak ju urobili „viacerí predajcovia konajúci v jednotnom zámere“.

      3       Článok 57 uvedeného zákona sa týka výnimiek z tohto zákazu a definuje výhody, ktoré môže zákazník získať prostredníctvom poukazov
         ponúknutých zadarmo spolu s hlavným výrobkom alebo službou. Odseky 1 až 3 tohto ustanovenia uvádzajú výnimky, ktoré podnikateľ
         môže využiť, iba ak má osvedčenie o predchádzajúcej registrácii na ministerstve hospodárstva v súlade s článkom 59 toho istého
         zákona. Tieto výnimky uvádzajú zľavy týkajúce sa množstva nadobudnutých výrobkov alebo služieb (odsek 1), výhody ako farebné
         upútavky, nálepky a obrázky veľmi malej obchodnej hodnoty, ako aj lístky do tomboly alebo povolených lotérií (odsek 2) a zľavy
         v hotovosti (odsek 3).

      4       Článok 57 ods. 4 zákona stanovuje výnimku zo zákazu bundle ponúk, ktoré môže podnikateľ využívať bez toho, aby mal osvedčenie
         o registrácii. Toto ustanovenie znie takto:

      „Je takisto povolené ponúkať zadarmo, spolu s hlavným výrobkom alebo službou:
      …
      4. poukazy, ktoré po kúpe určitého počtu výrobkov alebo služieb zakladajú právo na výrobok alebo službu zadarmo, alebo na
         zľavu z ceny pri nákupe podobného výrobku alebo služby, pričom táto výhoda musí byť poskytnutá tým istým predajcom a nesmie
         prevyšovať tretinu ceny výrobkov alebo služieb pôvodne nadobudnutých.

      …“
      5       Ponuka bezodplatných poukazov, ktorá nie je v súlade s touto úpravou, sa považuje za protiprávnu. Na žiadosť ministerstva
         hospodárstva, oprávneného podnikateľa alebo súkromných združení, ktorých cieľom je ochrana záujmov spotrebiteľov, môže byť
         vo vzťahu k tejto ponuke vydané uznesenie o zastavení obchodnými súdmi.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      6       Po sťažnosti podniku so sídlom v Holandsku Komisia, vo forme výzvy v liste z 31. marca 1999, upozornila belgickú vládu na
         otázku zlučiteľnosti vyššie uvedených ustanovení s článkom 49 ES. Belgická vláda na to odpovedala listom z 2. júna 1999.

      7       Keďže Komisia nepovažovala túto odpoveď za dostatočnú, poslala 1. augusta 2000 odôvodnené stanovisko Belgickému kráľovstvu,
         pričom ho vyzvala, aby prijalo požadované opatrenia na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho
         doručenia.

      8       Belgické kráľovstvo odpovedalo na uvedené odôvodnené stanovisko listom zo 16. októbra 2000, v ktorom potvrdilo, že je pripravené
         zmeniť sporný zákon, ale že sa domnieva, že by bolo vhodnejšie počkať na usmernenie Komisie vo veci harmonizácie danej oblasti
         na úrovni Spoločenstva.

      9       Za týchto okolností podala Komisia túto žalobu.
       O žalobe
       O prípustnosti
       Argumentácia účastníkov konania
      10     Belgická vláda tvrdí, že žaloba je neprípustná z dôvodu neprimerane dlhého trvania konania pred začatím súdneho konania. V skutočnosti
         totiž medzi odpoveďou na odôvodnené stanovisko a podaním žaloby na Súdny dvor uplynuli tri roky. Takéto oneskorenie je podľa
         nej nezlučiteľné so zásadami právnej istoty a legitímnej dôvery.

      11     Belgická vláda uvádza, že sa mohla oprávnene domnievať, že jej odpoveď na odôvodnené stanovisko sa považovala za uspokojivú,
         keďže Komisia ju nespochybnila, a ani nedošlo k žiadnej novej skutočnosti.

      12     Komisia v tomto ohľade uvádza, že po odpovedi belgických orgánov na odôvodnené stanovisko došlo k pravidelným kontaktom medzi
         príslušnými oddeleniami týchto dvoch strán. Uvádza, že Belgické kráľovstvo tak bolo informované o tom, že trvá na svojom stanovisku
         počas celej doby trvania konania pred začatím súdneho konania.

      13     Komisia uvádza, že za týchto podmienok belgické orgány nepreukázali, v čom spočíva vplyv dĺžky trvania konania pred začatím
         súdneho konania na práva na obhajobu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      14     Je potrebné pripomenúť, že hoci je pravdou, že neprimerane dlho trvajúce konanie pred podaním žaloby môže byť vadou, ktorá
         spôsobuje neprípustnosť žaloby o nesplnenie povinnosti, z judikatúry vyplýva, že takýto záver platí iba v prípadoch, keď správanie
         Komisie sťažilo vyvrátenie jej tvrdení, porušujúc tak práva na obhajobu, a predložiť dôkaz o tomto sťažení prináleží dotknutému
         členskému štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, Zb. s. I‑2461, body 15 a 16,
         a z 21. januára 1999, Komisia/Belgicko, C‑207/97, Zb. s. I‑275, body 24 a 25).

      15     Je potrebné skonštatovať, že v danom prípade Belgické kráľovstvo nepredložilo žiadne konkrétne tvrdenie, na základe ktorého
         by sa mohlo preukázať, že lehota uplynutá medzi jeho odpoveďou na odôvodnené stanovisko a podaním žaloby na Súdny dvor ovplyvnila
         výkon jeho práv na obhajobu.

      16     Za týchto podmienok musí byť žaloba vyhlásená za prípustnú.
       O podstate
       Argumentácia účastníkov konania
      17     Komisia uvádza, že podmienky „podobnosti“ a „toho istého predávajúceho“ stanovené v belgickom zákone zo 14. júla 1991 predstavujú
         obmedzenia slobodného poskytovania služieb. V skutočnosti uplatňovanie týchto podmienok by malo škodlivý a diskriminačný účinok
         najmä voči zahraničným podnikom, ktoré si želajú vstúpiť na belgický trh.

      18     Komisia uvádza, že uvedený zákon bráni v zásade tomu, aby podnik ponúkal spoločne, prostredníctvom svojho vernostného programu,
         tovary alebo služby, ktoré nie sú podobné tým, ktoré sú predávané ako hlavné tovary alebo služby. V praxi však bolo toto pravidlo
         veľmi široko obchádzané a jedine podniky so sídlom v Belgicku s vlastnou distribučnou sieťou mali z toho úžitok a rozšírili
         tak svoje vernostné programy na iné oblasti a/alebo distribučné obvody. Okrem toho, obchádzanie uvedeného pravidla uľahčuje
         belgická judikatúra, podľa ktorej bundle ponuka zodpovedá podmienke podobnosti, keď hlavné výrobky a/alebo služby a výrobky
         a/alebo služby ponúkané zdarma alebo za znížené ceny sú zvyčajne predávané tým istým obchodným alebo priemyselným odvetvím.

      19     Pokiaľ ide o prípadné odôvodnenia týchto obmedzení, Komisia uvádza, že jednoduchá skutočnosť, že dva výrobky alebo dve služby
         patria do toho istého priemyselného alebo obchodného odvetvia, nie je postačujúca na zabezpečenie transparentnosti cien týchto
         výrobkov alebo služieb. To isté platí aj pre podmienku, podľa ktorej výrobky alebo služby ponúkané spoločne musia byť ponúkané
         tým istým predávajúcim.

      20     Komisia takisto usudzuje, že podmienky „podobnosti“ a „toho istého predávajúceho“ nie sú potrebné na zabezpečenie ochrany
         spotrebiteľa alebo lojality obchodných transakcií.

      21     Belgická vláda uvádza, že vnútroštátny zákon a jeho uplatňovanie nie sú takej povahy, aby zakazovali, vadili alebo robili
         menej príťažlivými činnosti prevádzkovateľov majúcich sídlo v inom členskom štáte.

      22     Uvedená vláda podčiarkuje, že na každý podnik, ktorý plánuje realizovať také obchodné zvýhodnenie, ako opisuje Komisia na
         podporu svojej žaloby, sa vzťahujú tie isté podmienky, bez ohľadu na to, či je usadený na belgickom území alebo mimo neho.
         V tomto ohľade sa výklad podmienok „podobnosti“ alebo „toho istého predávajúceho“ nemení podľa sídla podniku.

      23     Pokiaľ ide o odôvodnenie predmetnej právnej úpravy, belgická vláda uvádza, že zákazy, ktoré stanovila, sa zakladajú v podstate
         na transparentnosti trhu. V skutočnosti, cieľom sledovaným uvedenou právnou úpravou je predísť tomu, aby spotrebiteľ nebol
         uvedený do omylu vo vzťahu ku skutočným cenám a nemohol sa cítiť zneužitý praktikami bundle ponúk.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      24     Najprv je potrebné uviesť, že ako to vyplýva zo znenia návrhu na začatie konania, táto žaloba o nesplnenie povinnosti nemá
         za cieľ spochybňovať súlad znenia článku 57 ods. 4 belgického zákona zo 14. júla 1991 s článkom 49 ES, ale sa obmedzuje na
         otázku uplatňovania podmienok stanovených v tomto ustanovení príslušnými belgickými orgánmi.

      25     Komisia v odpovedi na otázku položenú Súdnym dvorom na pojednávaní okrem toho výslovne potvrdila, že cieľ žaloby sa vzťahuje
         iba na samotné uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy na skutočnom trhu a nie na právnu úpravu ako takú.

      26     Z toho vyplýva, že Súdny dvor musí skúmať, či uplatňovanie článku 57 ods. 4 zákona zo strany vnútroštátnych orgánov, teda
         správnych orgánov, ako aj súdov, predstavuje porušenie článku 49 ES.

      27     V tomto ohľade je potrebné najprv pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou, v rámci konania o nesplnení povinnosti
         prináleží Komisii preukázať existenciu údajného nesplnenia povinnosti a predložiť Súdnemu dvoru skutočnosti nevyhnutné na
         preverenie existencie tohto nesplnenia Súdnym dvorom bez toho, aby sa mohla Komisia odvolať na akúkoľvek domnienku (pozri
         najmä rozsudky z 25. mája 1982, Komisia/Holandsko, 96/81, Zb. s. 1791, bod 6; z 20. marca 1990, Komisia/Francúzsko, C‑62/89,
         Zb. s. I‑925, bod 37; z 29. mája 1997, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑300/95, Zb. s. I‑2649, bod 31, a z 9. septembra 1999,
         Komisia/Nemecko, C‑217/97, Zb. s. I‑5087, bod 22).

      28     Pokiaľ ide konkrétne o žalobu týkajúcu sa vykonania vnútroštátneho ustanovenia, ako to tiež zdôrazňuje generálny advokát v bodoch
         41 a 43 svojich návrhov, preukázanie nesplnenia povinnosti členským štátom si vyžaduje predloženie dôkazov osobitnej povahy
         vo vzťahu k bežným dôkazom v konaní o nesplnení povinnosti, v ktorom sa spochybňuje výlučne iba obsah vnútroštátneho ustanovenia.
         Za týchto podmienok možno nesplnenie povinnosti preukázať iba prostredníctvom dostatočne zdokumentovaného a podrobne opísaného
         dôkazu o praxi vytýkanej správnym a/alebo súdnym vnútroštátnym orgánom, ktorý preukazuje zodpovednosť dotknutého členského
         štátu.

      29     K uvedenému je potrebné dodať, že na to, aby správanie členského štátu pozostávajúce zo správnej praxe, ktorá je v rozpore
         s požiadavkami práva Spoločenstva, predstavovalo nesplnenie povinnosti v zmysle článku 226 ES, je potrebné, aby táto správna
         prax mala určitý stupeň stálosti a všeobecnosti (pozri rozsudky z 29. apríla 2004, Komisia/Nemecko, C‑387/99, Zb. s. I‑3751,
         bod 42, a z 26. apríla 2005, Komisia/Írsko, C‑494/01, Zb. s. I‑3331, bod 28).

      30     Je teda potrebné skonštatovať, že Komisia nepreukázala v Belgicku existenciu správnej praxe, ktorá by mala vlastnosti požadované
         judikatúrou Súdneho dvora. V skutočnosti sa Komisia opiera výlučne o sťažnosť podanú podnikom, ktorý organizuje vernostný
         program, bez toho, aby predložila dôkaz o „diskriminačnom a neproporcionálnom“ uplatňovaní podmienok „podobnosti“ a „toho
         istého predávajúceho“ uvedených v článku 57 ods. 4 zákona.

      31     Pokiaľ ide o otázku, či vzhľadom na uvedenú zásadu dôkazného bremena existuje v Belgicku judikatúra, z ktorej by vyplýval
         výklad vyššie uvedeného ustanovenia nezlučiteľný s článkom 49 ES, je potrebné skonštatovať, že Komisia necitovala rozhodnutia,
         z ktorých by vyplývalo, že vnútroštátne súdy vykladali pojmy „podobnosti“ a „toho istého predávajúceho“ tak, že predpokladali,
         že hlavné výrobky a/alebo služby, ktoré sú ponúkané zadarmo alebo za zníženú cenu, sú zvyčajne predávané tou istou distribučnou
         sieťou a/alebo patria do tej istej časti priemyselného alebo obchodného odvetvia.

      32     V dôsledku toho je potrebné skonštatovať, že Komisia nepredložila dôkaz, že Belgické kráľovstvo si tým, že uplatňovalo diskriminačne
         a neproporcionálne podmienky „podobnosti“ a „toho istého predávajúceho“ vo vzťahu k výrobkom a službám nadobudnutých spotrebiteľom
         na jednej strane a na druhej strane vo vzťahu k výrobkom alebo službám poskytnutým zadarmo alebo za zníženú cenu v rámci vernostného
         programu ako predpokladu pre uskutočnenie takéhoto programu chápaného ako cezhraničné poskytnutie služby medzi podnikmi, nesplnilo
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

      33     Z toho vyplýva, že je potrebné zamietnuť žalobu Komisie.
       O trovách
      34     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Belgické kráľovstvo navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.