title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. júna 2010. # Európska komisia proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 49 ES - Sociálne zabezpečenie - Nevyhnutná nemocničná starostlivosť počas prechodného pobytu v inom členskom štáte - Neexistencia práva na intervenciu príslušnej inštitúcie, ktorá je doplnková vo vzťahu k inštitúcii členského štátu pobytu. # Vec C-211/08.

text:
      Vec C‑211/08
      Európska komisia
      proti
      Španielskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 49 ES – Sociálne zabezpečenie – Nevyhnutná nemocničná starostlivosť počas prechodného pobytu v inom členskom štáte – Neexistencia práva na intervenciu príslušnej inštitúcie, ktorá je doplnková vo vzťahu k inštitúcii členského štátu pobytu“
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa náhrady liečebných nákladov vynaložených
            v inom členskom štáte – Nepredvídateľná nemocničná starostlivosť – Nariadenie č. 1408/71
      [Článok 49 ES; nariadenie Rady č. 1408/71, článok 22 ods. 1 písm. a) bod i)]
      Členský štát sa tým, že poistencom národného systému verejného zdravia tohto štátu odmietol doplnkovú náhradu liečebných nákladov,
         ktoré vynaložili v inom členskom štáte v prípade nemocničnej starostlivosti poskytnutej v zmysle článku 22 ods. 1 písm. a)
         bodu i) nariadenia Rady č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné
         osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmeneného, doplneného a aktualizovaného nariadením
         č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením č. 1992/2006 v rozsahu, v akom je úroveň poistného krytia v členskom štáte, v ktorom
         bola poskytnutá uvedená starostlivosť, nižšia ako poistné krytie podľa právnej úpravy členského štátu poistenia, nedopustil
         nesplnenia povinností, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

      Okolnosť, že osoby poistené v systéme zdravia členského štátu môžu byť podnietené predčasne sa vrátiť do tohto členského štátu,
         aby tam prijali nemocničnú starostlivosť, ktorá sa stala nevyhnutnou po zhoršení ich zdravotného stavu počas prechodného pobytu
         v inom členskom štáte, alebo zrušiť napríklad turistickú alebo študijnú cestu v takomto inom členskom štáte, keďže nemôžu
         počítať, s výnimkou obmedzených osobitných prípadov, s doplnkovou intervenciou príslušnej inštitúcie v prípade, ak náklady
         na rovnaké liečenie v tomto členskom štáte prekračujú úroveň krytia uplatniteľného v tomto inom členskom štáte, sa totiž zdá
         ako veľmi neistá a nepriama. V dôsledku toho sporná právna úprava nemôže byť vo svojej všeobecnosti považovaná za spôsobilú
         obmedziť slobodné poskytovanie služieb nemocničnej starostlivosti, turistických služieb alebo vzdelávacích služieb.

      Okrem toho prípady, v ktorých nepredvídateľná nemocničná starostlivosť poskytovaná poistenej osobe počas jej prechodného pobytu
         v inom členskom štáte vystavuje členský štát poistenia na základe účinku uplatnenia jeho právnej úpravy vyššej finančnej záťaži,
         ako keby táto starostlivosť bola poskytnutá v jednom z jeho zariadení, môžu byť považované za celkovo vyvážené prípadmi, v ktorých
         naopak uplatnenie právnej úpravy členského štátu pobytu vedie k zaťaženiu členského štátu poistenia nižšou finančnou ťarchou
         pre dotknutú nemocničnú starostlivosť, ako je ťarcha, ktorá by vyplývala z uplatnenia jeho vlastnej právnej úpravy.

      (pozri body 72, 78, 80)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 15. júna 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 49 ES – Sociálne zabezpečenie – Nevyhnutná nemocničná starostlivosť počas prechodného pobytu v inom členskom štáte – Neexistencia práva na intervenciu príslušnej inštitúcie, ktorá je doplnková vo vzťahu k inštitúcii členského štátu pobytu“
      Vo veci C‑211/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 20. mája 2008,
      Európska komisia, v zastúpení: E. Traversa a R. Vidal Puig, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Španielskemu kráľovstvu, v zastúpení: J. M. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporujú:
      Belgické kráľovstvo, v zastúpení: M. Jacobs a L. Van den Broeck, splnomocnené zástupkyne,

      Dánske kráľovstvo, v zastúpení: J. Bering Liisberg a R. Holdgaard, splnomocnení zástupcovia,

      Fínska republika, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,

      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Hoskins, barrister,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, vykonávajúci funkciu predsedu, predsedovia komôr J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts
         (spravodajca), J.‑C. Bonichot a P. Lindh, sudcovia, P. Kūris, G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, L. Bay
         Larsen, T. von Danwitz a A. Arabadjiev,

      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M.‑A. Gaudissart, vedúci sekcie,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. novembra 2009,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. februára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Španielske kráľovstvo si tým, že poistencom
         španielskeho národného systému verejného zdravia odmietlo náhradu liečebných nákladov, ktoré vynaložili v inom členskom štáte
         v prípade nemocničnej starostlivosti poskytnutej v zmysle článku 22 ods. 1 písm. a) bodu i) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71
         zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných
         príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva zmeneného, doplneného a aktualizovaného nariadením Rady (ES) č. 118/97
         z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením (ES) č. 1992/2006
         Európskeho parlamentu a Rady z 18. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 392, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“) v rozsahu, v akom
         je úroveň poistného krytia v členskom štáte, v ktorom bola poskytnutá uvedená starostlivosť, nižšia ako poistné krytie podľa
         španielskej legislatívy, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      2        Nariadenie č. 1408/71 vo svojom článku 22 nazvanom „Pobyt mimo príslušného štátu – návrat do miesta bydliska v inom členskom
         štáte alebo jeho zmena do iného členského štátu počas choroby alebo materstva – potreba odchodu do iného členského štátu za
         vhodným ošetrením“ uvádza:

      „1.      Pracovník, ktorý spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na dávky, pričom ak je to vhodné, zohľadnia
         sa ustanovenia článku 18 a:

      a)      ktorého stav si vyžaduje vecné dávky, ktoré sa stávajú nutnými z lekárskych dôvodov počas pobytu v inom členskom štáte, berúc
         do úvahy povahu dávok a očakávanú dĺžku pobytu;

      alebo
      …
      c)      ktorý má povolenie príslušnej inštitúcie odísť na územie iného členského štátu, aby tam dostal ošetrenie primerané jeho stavu
      má nárok na:
      i)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska v súlade s ustanoveniami právnych
         predpisov, ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa
         však spravuje právnymi predpismi príslušného štátu.

      …
      2.      …
      Povolenie požadované podľa odseku 1 písm. c) nemožno odmietnuť, ak takéto ošetrenie patrí medzi dávky, ktoré stanovujú právne
         predpisy členského štátu, na území ktorého má dotknutá osoba bydlisko, a keď nemôže byť dotknutej osobe poskytnuté takéto
         ošetrenie v čase zvyčajne potrebnom pre obdržanie tejto starostlivosti na území členského štátu, kde má bydlisko, s ohľadom
         na jej súčasný zdravotný stav alebo pravdepodobný ďalší priebeh ochorenia.“

      3        Článok 34a nariadenia č. 1408/71 stanovuje:

      „Články… 22 ods. 1 písmeno a) a c)… článok 22 ods. 2 druhý pododsek… sa aplikujú analogicky na študentov a členov ich rodín,
         ak je to nutné.“

      4        Článok 36 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:

      „Vecné dávky poskytované v súlade s ustanoveniami tejto kapitoly inštitúciou niektorého členského štátu v mene inštitúcie
         iného členského štátu sa nahradia v celom rozsahu.“

      5        Nariadenie Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71, doplnené
         a aktualizované nariadením č. 118/97, zmeneným a doplneným nariadením (ES) č. 311/2007 Komisie z 19. marca 2007 (Ú. v. EÚ
         L 82, s. 6, ďalej len „nariadenie č. 574/72“), vo svojom článku 21 ods. 1 stanovuje:

      „Aby zamestnaná osoba alebo samostatne zárobkovo činná osoba získala vecné dávky podľa článku 22 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia
         [č. 1408/71], predkladá poskytovateľovi starostlivosti dokument vydaný príslušnou inštitúciou, osvedčujúci, že je oprávnená
         na vecné dávky. Takýto dokument sa vypracováva v súlade s článkom 2…

      …“
      6        Článok 34 ods. 1 nariadenia č. 574/72 stanovuje:

      „Ak počas pobytu zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v inom členskom štáte, ako je príslušný štát, nie je
         možné splniť formality uvedené… v článkoch 21… vykonávacieho nariadenia, jeho výdavky na základe jeho žiadosti nahradí príslušná
         inštitúcia v súlade so sadzbami náhrad, ktoré uplatňuje inštitúcia miesta pobytu.“

      7        Na základe článku 2 ods. 1 nariadenia č. 574/72 správna komisia pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov upravená
         v článku 80 nariadenia č. 1408/71 prijala vzor pre osvedčenie podľa článku 22 ods. 1 písm. a) bodu i) tohto posledného uvedeného
         nariadenia, a to formulár „E 111“. Tento formulár bol nahradený od 1. júna 2004 „európskym preukazom zdravotného poistenia“
         na základe rozhodnutí správnej komisie Európskych spoločenstiev pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov z 18. júna
         2003, a to rozhodnutia č. 189, ktorým sa európskym preukazom zdravotného poistenia nahrádzajú formuláre nevyhnutné na uplatnenie
         nariadení Rady č. 1408/71 a č. 574/72, pokiaľ ide o prístup k starostlivosti počas prechodného pobytu v inom členskom štáte,
         ako je príslušný štát alebo štát bydliska [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 276, s. 1), rozhodnutia č. 190 o technických špecifikáciách európskeho preukazu zdravotného poistenia (Ú. v. EÚ
         L 276, s. 4), a rozhodnutia č. 191 o nahradení formulárov E 111 a E 111 B európskym preukazom zdravotného poistenia [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 276, s. 19).

      8        Pôsobnosť článku 22 ods. 1 písm. a) bodu i) nariadenia č. 1408/71 sa spresnila rozhodnutím správnej komisie Európskych spoločenstiev
         pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov č. 194 zo 17. decembra 2003 o jednotnom uplatňovaní článku 22 ods. 1 písm. a)
         bodu i) nariadenia č. 1408/71 v členskom štáte pobytu (Ú. v. EÚ L 104, 2004, s. 127).

      9        Odôvodnenie č. 7 rozhodnutia č. 194 znie:

      „Kritériá článku 22 ods. 1 písm. a) bodu i)… nemožno vykladať spôsobom, ktorý vylučuje chronické alebo už existujúce choroby.
         Súdny dvor spresnil [vo svojom rozsudku z 25. februára 2003, IKA (C‑326/00, Zb. s. I‑1703)], že pojem ‚nevyhnutná starostlivosť‘
         nemôže byť vykladaný ,v tom zmysle, že uvedený nárok by bol obmedzený iba na prípady, kde sa poskytnutá starostlivosť stane
         nevyhnutnou z dôvodu náhlej choroby. Osobitne okolnosť, že starostlivosť vyžadovaná vývojom zdravotného stavu sociálneho poistenca
         počas jeho dočasného pobytu v inom členskom štáte môže prípadne súvisieť so skôr prítomnou patológiou, o ktorej poistenec
         vedel, akou môže byť chronická choroba, neznamená, že podmienky uplatnenia vyššie uvedených ustanovení nie sú splnené‘.“ [neoficiálny preklad]

      10      Body 1 a 2 rozhodnutia č. 194 stanovujú:

      „1.      Ustanoveniami článku 22 ods. 1 písm. a) bodu i)… sú kryté vecné dávky lekársky nevyhnutné, ktoré sú poskytnuté osobe s prechodným
         pobytom s cieľom zabrániť, aby táto osoba bola nútená predčasne sa vrátiť do príslušného štátu na účely poskytnutia starostlivosti,
         ktorú jej zdravotný stav vyžaduje.

      Tieto dávky majú poistencovi umožniť pokračovať v jeho pobyte za podmienok zdravotne bezpečných vzhľadom na predpokladanú
         dĺžku pobytu.

      Týmito ustanoveniami však nie sú kryté situácie, v ktorých sa poistená osoba dostaví do iného členského štátu s cieľom získať
         v ňom liečebnú starostlivosť.

      2.      Na účely posúdenia, či vecná dávka spĺňa podmienky uvedené v článku 22 ods. 1 písm. a) bode i)… sa prihliada iba na skutočnosti
         zdravotnej povahy vzniknuté v kontexte prechodného pobytu dotknutej osoby vzhľadom na jej zdravotný stav a predchádzajúce
         zdravotné problémy.“ [neoficiálny preklad]

       Vnútroštátna právna úprava
      11      Článok 43 španielskej Ústavy upravuje právo na ochranu zdravia a stanovuje, že je úlohou orgánov verejnej moci organizovať
         a chrániť zdravie ľudí prostredníctvom dávok a nevyhnutných služieb.

      12      Na tento účel všeobecný zákon č. 14/1986 o zdravotnej starostlivosti (Ley 14/1986, General de Sanidad) z 25. apríla 1986 (BOE
         č. 102 z 29. apríla 1986, s. 15207, ďalej len „LGS“) stanovuje základy národného systému zdravia verejného, všeobecného a bezplatného
         charakteru.

      13      Služby poskytované národným systémom zdravia svojim príslušníkom sú úplne bezplatné. Naopak, podľa článku 17 LGS služby poskytované
         mimo tohto systému sú vo všeobecnosti na ťarchu pacienta a neumožňujú náhradu zo strany organizácií patriacich do tohto systému.

      14      Kráľovský dekrét č. 63/1995 o organizácii zdravotných dávok národného systému zdravia (Real Decreto 63/1995, sobre ordenación
         de prestaciones sanitarias del Sistema Nacional de Salud) z 20. januára 1995 (BOE č. 35 z 10. februára 1995, s. 4538) vo svojom
         článku 5 stanovuje:

      „1.      Použitie dávok sa uskutočňuje z prostriedkov dostupných v rámci národného systému zdravia…
      2.      Dávky… možno žiadať len od osôb, zariadení a služieb, ktoré patria do národného systému zdravia alebo sú jeho zmluvnou stranou
         bez ohľadu na ustanovenia medzinárodných dohovorov.

      3.      V prípade naliehavej a okamžitej starostlivosti alebo starostlivosti v prípade život ohrozujúcej situácii, ktorá bola poskytnutá
         mimo národného systému zdravia, príslušné náklady sa nahradia, ak sa preukáže, že služby tohto systému nebolo možné využiť
         včas a že táto starostlivosť nepredstavuje zneužívajúce využitie tejto výnimky.“

      15      Zákon č. 16/2003 o kohézii a kvalite národného systému zdravia (Ley 16/2003, de cohesión y calidad del Sistema Nacional de
         Salud) z 28. mája 2003 (BOE č. 128 z 29. mája 2003, s. 20567) upravuje nomenklatúru dávok tohto systému.

      16      V súlade s článkom 14 LGS článok 9 zákona č. 16/2003 stanovuje:

      „Liečebné služby národného systému zdravia môžu poskytovať iba zákonne splnomocnení pracovníci v centrách a v službách, ktoré
         patria do národného systému zdravia alebo sú jeho zmluvnou stranou, okrem situácií ohrozenia života, ak sa preukáže, že zariadenia
         tohto systému sa nemohli využiť, bez ohľadu na ustanovenia medzinárodných dohovorov, ktorých účastníkom je Španielsko.“

      17      K zákonu č. 16/2003 bol vydaný vykonávací kráľovský dekrét č. 1030/2006, ktorý stanovuje nomenklatúru spoločných plnení národného
         systému zdravia, ako aj postup na jej revíziu (Real Decreto 1030/2006, por el que se establece la cartera de servicios comunes
         del Sistema Nacional de Salud y el procedimiento para su actualización) z 15. septembra 2006 (BOE č. 222 zo 16. septembra
         2006, s. 32650). Tento kráľovský dekrét zrušil a nahradil kráľovský dekrét č. 63/1995.

      18      Článok 4 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 1030/2006 stanovuje:

      „Súhrn spoločných plnení sa poskytuje len v strediskách, zariadeniach a službách, ktoré patria do národného systému zdravia
         alebo sú jeho zmluvnou stranou, okrem situácií ohrozenia života, ak sa preukáže, že zariadenia tohto systému sa nemohli využiť.
         V prípade naliehavej, neodkladnej a životne dôležitej starostlivosti poskytnutej mimo národného systému zdravia sa príslušné
         náklady nahradia po predložení dôkazu, že v potrebnom čase nebolo možné využiť služby tohto systému a že nejde o použitie,
         ktorým by sa obchádzala alebo zneužívala táto výnimka, bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia medzinárodných dohovorov, ktorých
         účastníkom je Španielsko, alebo ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré upravujú poskytovanie starostlivosti v prípade poskytovania
         služieb v zahraničí.“

      19      Z týchto ustanovení vyplýva, že ak osoba poistená v španielskom zdravotnom systéme dostane v inom členskom štáte nemocničnú
         starostlivosť nevyhnutnú z dôvodu vývoja jej zdravotného stavu počas prechodného pobytu v tomto členskom štáte, inštitúcia,
         do ktorej patrí, nevstupuje do krytia jej starostlivosti nad rámec povinnosti, ktorá jej vyplýva z ustanovenia článku 22 ods. 1
         písm. a) bodu i) v spojení s článkom 36 nariadenia č. 1408/71, okrem prípadov a za podmienok stanovených v článku 4 ods. 3
         druhej vete kráľovského dekrétu č. 1030/2006. V dôsledku toho takáto osoba nemá právo, s výhradou tejto výnimky, na prevzatie
         zo strany španielskej inštitúcie časti nákladov tejto starostlivosti nepokrytej inštitúciou členského štátu pobytu.

       Konanie pred podaním žaloby
      20      Komisii bola doručená sťažnosť francúzskeho občana bývajúceho v čase skutkových okolností v Španielsku, ktorý bol poistený
         v španielskom zdravotnom systéme. Po tom, čo musel byť hospitalizovaný počas pobytu vo Francúzsku na podklade formuláru E
         111, mu španielska inštitúcia po jeho návrate do Španielska odmietla nahradiť časť jeho nákladov na hospitalizáciu, ktoré
         francúzska inštitúcia ponechala podľa francúzskej právnej úpravy na jeho ťarchu.

      21      Po tom, čo Komisia neúspešne žiadala od Španielskeho kráľovstva informácie o jeho právnej úprave týkajúcej sa náhrady nákladov
         liečebnej starostlivosti prijatej v iných členských štátoch, listom z 19. decembra 2005 žiadala od tohto členského štátu,
         aby jej poskytol uspokojivú odpoveď v lehote dvoch mesiacov.

      22      Listom z 13. februára 2006 Španielske kráľovstvo odpovedalo, že jeho právna úprava neupravovala možnosť pre osobu poistenú
         v národnom systéme zdravia získať náhradu zo strany príslušnej inštitúcie liečebných nákladov vzniknutých mimo tohto systému
         s výnimkou výnimočných okolností upravených v tom čase v článku 5 kráľovského dekrétu 63/1995.

      23      Dňa 18. októbra 2006 Komisia zaslala Španielskemu kráľovstvu výzvu, v ktorej ho upozornila na nezlučiteľnosť jeho vnútroštátnej
         právnej úpravy s článkom 49 ES, keďže táto úprava v zásade vylučovala náhradu nákladov vynaložených osobou za nemocničnú starostlivosť
         prijatú v inom členskom štáte zo strany príslušnej inštitúcie tejto osobe poistenej v národnom systéme zdravia podľa článku
         22 ods. 1 písm. a) bodu i) nariadenia č. 1408/71 v prípadoch, keď existoval kladný rozdiel medzi úrovňami krytia uplatniteľnými
         v Španielsku a v tomto inom členskom štáte.

      24      Listom z 29. decembra 2006 Španielske kráľovstvo odpovedalo na túto výzvu, keď v podstate tvrdilo, že správanie jej administratívy
         voči autorovi sťažnosti uvedenej v bode 20 tohto rozsudku bolo v súlade s nariadením č. 1408/71, že prípad dotknutej osoby
         bol rozdielny od prípadu, ktorý viedol k vydaniu rozsudku z 12. júla 2001, Vanbraekel a i. (C‑368/98, Zb. s. I‑5363) a že
         výklad zastávaný Komisiou by viedol k zásahu do finančnej rovnováhy jeho národného systému zdravia.

      25      Keďže Komisia sa neuspokojila s touto odpoveďou, zaslala Španielskemu kráľovstvu 19. júla 2007 odôvodnené stanovisko, v ktorom
         uviedla, že španielska právna úprava bola v rozpore s článkom 49 ES a vyzvala tento členský štát na prijatie opatrení nevyhnutných
         na ukončenie tohto porušenia v lehote dvoch mesiacov od prijatia tohto odôvodneného stanoviska.

      26      Keďže Španielske kráľovstvo naďalej zastávalo svoj postoj uvedený v jeho odpovedi z 19. septembra 2007 na toto odôvodnené
         stanovisko, Komisia sa rozhodla podať túto žalobu.

       O prípustnosti
      27      Španielske kráľovstvo spochybňuje prípustnosť žaloby.

      28      Upozorňuje na nejasnú povahu záverov Komisie, ktorá poukazuje na porušenie článku 49 ES, hoci pripúšťa súlad postupu španielskej
         administratívy s nariadeniami č. 1408/71 a č. 574/72. Okrem toho žaloba obsahuje výhradu založenú na porušení tohto článku
         druhou vetou článku 4 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 1030/2006, zatiaľ čo na situácie, ako je situácia autora sťažnosti uvedenej
         v bode 20 tohto rozsudku, sa uplatňuje posledná veta tohto článku 4 ods. 3, ktorá odkazuje na právo Únie.

      29      Španielske kráľovstvo rovnako tvrdí, že v rozsahu, v akom mu Komisia vytýka porušenie článku 34 nariadenia č. 574/72 spojené
         so zamietnutím španielskej administratívy nahradiť osobám poisteným v národnom systéme zdravia rozdiel medzi celkovými nákladmi
         nemocničnej starostlivosti prijatej v inom členskom štáte a sumou krytia tejto starostlivosti inštitúciou tohto členského
         štátu, spôsobuje oneskorená formulácia tejto výhrady jej neprípustnosť.

      30      Španielske kráľovstvo okrem toho tvrdí, že žaloba obsahuje výhradu, ktorá nebola formulovaná v priebehu konania pred podaním
         žaloby, založenú na nezlučiteľnosti článku 4 ods. 3 kráľovského dekrétu č. 1030/2006 s článkom 22 ods. 1 písm. a) nariadenia
         č. 1408/71.

      31      Belgické kráľovstvo uvádza, že článok 49 ES sa nijako nespomínal v odôvodnenom stanovisku, takže žaloba nemôže obsahovať argumentáciu
         založenú na tomto článku.

      32      V tejto súvislosti treba uviesť, že z článku 38 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a z príslušnej judikatúry
         vyplýva, že každý návrh na začatie konania musí označiť predmet konania, ako aj zhrnutie dôvodov a že toto označenie musí
         byť dostatočne jasné a presné, aby umožnilo žalovanému pripraviť si svoju obranu a Súdnemu dvoru vykonať preskúmanie. Podstatné
         skutkové a právne okolnosti, na ktorých je žaloba založená, musia teda vyplynúť koherentným a zrozumiteľným spôsobom už z textu
         samotného návrhu a návrhy žaloby musia byť formulované jednoznačne, aby Súdny dvor nerozhodol nad rámec návrhov alebo neopomenul
         rozhodnúť o niektorom žalobnom dôvode (pozri rozsudky z 26. apríla 2007, Komisia/Fínsko, C‑195/04, Zb. s. I‑3351, bod 22 a tam
         citovanú judikatúru, ako aj zo 14. januára 2010, Komisia/Česká republika, C‑343/08, Zb. s. I‑275, bod 26).

      33      Okrem toho predmet žaloby podanej podľa článku 226 ES je ohraničený konaním pred podaní žaloby upraveným v tomto článku. V dôsledku
         toho musí byť žaloba Komisie založená na rovnakých výhradách, ako sú tie, ktoré sú uvedené v odôvodnenom stanovisku (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Komisia/Fínsko, už citovaný, bod 18).

      34      V predmetnej veci žaloba a návrhy Komisie spĺňajú tieto rôzne požiadavky.

      35      Ani odôvodnené stanovisko, ani žaloba totiž neobsahujú odôvodnenie výhrady spojenej s údajným nesplnením povinnosti Španielskym
         kráľovstvom, ktoré mu vyplývajú z nariadení č. 1408/71 a 574/72. V pokračovaní stanoviska nemenne uvádzaného Komisiou v priebehu
         konania pred podaním žaloby smeruje žaloba výlučne k určeniu, že tento členský štát si nesplnil povinnosti podľa článku 49 ES.

      36      Zo žaloby a z návrhov Komisie jednoznačne vyplýva, že tvrdené nesplnenie povinnosti spočíva v skutočnosti, že pokiaľ ide o osoby
         poistené v španielskom systéme zdravia, ktorých zdravotný stav vyžaduje nemocničnú starostlivosť počas prechodného pobytu
         v inom členskom štáte v zmysle článku 22 ods. 1 písm. a) bodu i) nariadenia č. 1408/71, sporná právna úprava odopiera týmto
         osobám, s výnimkou prípadov ohrozenia života uvedených v článku 4 ods. 3 druhej vete kráľovského dekrétu č. 1030/2006, právo,
         ktoré vyplýva z článku 49 ES, na doplnkovú náhradu zo strany španielskej inštitúcie, ak je úroveň krytia uplatniteľná v členskom
         štáte pobytu nižšia ako úroveň uplatniteľná v Španielsku.

      37      V tomto kontexte odkaz, najmä v návrhoch Komisie, na článok 22 ods. 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 nesmeruje k stanoveniu
         samostatnej výhrady, ale k definícii okruhu osôb, na škodu ktorých predstavuje podľa Komisie sporná právna úprava porušenie
         článku 49 ES.

      38      Z toho vyplýva, že žaloba je prípustná.

       O veci samej
       Argumentácia účastníkov konania
      39      Komisia tvrdí, že článok 49 ES sa uplatňuje na služby zdravotnej starostlivosti dotknuté španielskou právnou úpravou, aj keď
         nevyhnutnosť takejto starostlivosti nastane počas prechodného pobytu poistenej osoby v inom členskom štáte.

      40      Komisia po tom, čo poukázala na to, že článok 22 nariadenia č. 1408/71 a článok 49 ES sa vzájomne dopĺňajú, uvádza, že v predmetnej
         veci je španielska právna úprava spôsobilá obmedziť jednak poskytovanie služieb nemocničnej starostlivosti, jednak poskytovanie
         turistických alebo vzdelávacích služieb, ktorých získanie môže odôvodniť dočasný pobyt v inom členskom štáte.

      41      Zdôrazňujúc, že hypotéza uvedená v článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71 pokrýva všetky situácie, v ktorých sa starostlivosť
         stane nevyhnutnou v priebehu dočasného pobytu v inom členskom štáte z dôvodu zhoršenia zdravotného stavu poistenej osoby,
         Komisia tvrdí, že sporná právna úprava môže podnietiť túto osobu poistenú v španielskom zdravotnom systéme, ktorá sa nachádza
         v takejto situácii a ktorá má možnosť výberu medzi hospitalizáciou v členskom štáte pobytu a predčasným návratom do Španielska
         na účely ošetrenia, aby si zvolila druhú možnosť vždy, keď je úroveň krytia uplatniteľná v členskom štáte pobytu nevýhodnejšia
         ako úroveň uplatniteľná v Španielsku.

      42      Komisia dopĺňa, že sporná právna úprava môže odradiť staršie poistené osoby alebo osoby trpiace chronickou chorobou s nebezpečenstvom
         hospitalizácie, aby navštívili ako turisti alebo študenti členský štát, v ktorom sú podmienky náhrady nákladov nemocničnej
         starostlivosti nevýhodnejšie ako v Španielsku.

      43      Komisia tvrdí, že obmedzenie vyplývajúce z tejto právnej úpravy nie je odôvodnené. Osobitne jej nevyhnutnosť z hľadiska cieľa
         spočívajúceho v zabezpečení finančnej rovnováhy národného systému zdravia nie je preukázaná vzhľadom na skutočnosť, že náklady
         na tento systém nemocničného ošetrenia poskytnutého v inom členskom štáte osobe poistenej v tomto systéme nemôžu v nijakom
         prípade prekročiť náklady, ktoré by vyžadovalo zhodné ošetrenie poskytnuté v Španielsku.

      44      Španielska vláda podporovaná belgickou a fínskou vládou a vládou Spojeného kráľovstva spochybňuje skutočnosť, že sporná právna
         úprava vytvára obmedzenie slobodného poskytovania lekárskych, turistických a vzdelávacích služieb a tvrdí, že v každom prípade
         toto údajné obmedzenie je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu smerujúcimi k ochrane finančnej rovnováhy dotknutého
         národného systému zdravia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      45      Na úvod treba pripomenúť, že uplatniteľnosť článku 22 nariadenia č. 1408/71, v predmetnej veci jeho odseku 1 písm. a) bodu
         i), nevylučuje paralelnú uplatniteľnosť článku 49 ES. Skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava môže byť v súlade s nariadením
         č. 1408/71, totiž nemá za následok jej vyňatie spod ustanovení Zmluvy ES (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. mája 2006,
         Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325, body 46 a 47).

      46      Po tejto úvodnej pripomienke treba v prvom rade preskúmať, či služby označené Komisiou v jej žalobe majú v prípade osoby poistenej
         v národnom systéme zdravia, ktorej zdravotný stav vyžaduje nemocničnú starostlivosť počas jej prechodného pobytu v inom členskom
         štáte cezhraničný charakter spôsobilý zahrnúť ich pod uplatňovanie článku 49 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla
         1988, Bond van Adverteerders a i., 352/85, Zb. s. 2085, bod 13).

      47      Pokiaľ ide na jednej strane o služby zdravotnej starostlivosti, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho
         dvora patria zdravotné výkony poskytované za odplatu do pôsobnosti ustanovení o slobodnom poskytovaní služieb, aj keď sa starostlivosť
         poskytuje v rámci hospitalizácie (pozri v tomto zmysle rozsudky Watts, už citovaný, bod 86 a tam citovanú judikatúru, ako
         aj z 19. apríla 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Zb. s. I‑3185, bod 19). Navyše zdravotný výkon neprestáva byť poskytovaním služieb
         v zmysle článku 49 ES z dôvodu, že pacient, ktorý zaplatil zahraničnému poskytovateľovi za poskytnutú starostlivosť, neskôr
         požaduje prevzatie nákladov na túto starostlivosť od vnútroštátneho zdravotného systému (pozri rozsudok Watts, už citovaný,
         bod 89 a citovanú judikatúru).

      48      Súdny dvor okrem toho rozhodol, že článok 49 ES sa uplatní, ak sú poskytovateľ a prijímateľ služby usadení v rôznych členských
         štátoch (pozri rozsudok z 28. októbra 1999, Vestergaard, C‑55/98, Zb. s. I‑7641, bod 19). Služby, ktoré poskytovateľ usadený
         v členskom štáte poskytuje bez toho, aby sa premiestnil, prijímateľovi usadenému v inom členskom štáte, predstavujú cezhraničné
         poskytovanie služieb v zmysle článku 49 ES (pozri najmä rozsudky z 10. mája 1995, Alpine Investments, C‑384/93, Zb. s. I‑1141,
         body 21 a 22, ako aj zo 6. novembra 2003, Gambelli a i., C‑243/01, Zb. s. I‑13031, bod 53).

      49      Okrem toho podľa ustálenej judikatúry slobodné poskytovanie služieb obsahuje nielen slobodu poskytovateľa ponúkať a poskytovať
         služby príjemcom usadeným v inom členskom štáte, ako je štát, na území ktorého sa tento poskytovateľ nachádza, ale tiež slobodu
         prijímať alebo využívať ako príjemca služieb ponúkaných poskytovateľom usadeným v inom členskom štáte bez toho, aby mu v tom
         bránili nejaké obmedzenia (pozri najmä rozsudok Gambelli a i., už citovaný, bod 55 a citovanú judikatúru).

      50      Z toho vyplýva, že na služby nemocničnej starostlivosti, ktoré poskytovateľ usadený v členskom štáte poskytuje v tomto štáte
         príjemcovi usadenému v inom členskom štáte, sa vzťahuje pojem poskytovanie služieb v zmysle článku 49 ES vrátane prípadu,
         ktorý nastal v predmetnej veci, keď sa prechodný pobyt príjemcu týchto služieb starostlivosti v členskom štáte usadenia poskytovateľa
         týka iných dôvodov ako lekárskych.

      51      Pokiaľ ide na druhej strane o iné služby než lekárske, ako napríklad turistické a vzdelávacie služby osobitne uvedené Komisiou
         v jej žalobe, treba okrem judikatúry zmienenej v bode 48 tohto rozsudku pripomenúť, že osoby usadené v členskom štáte, ktoré
         sa dostavia do iného členského štátu ako turisti alebo v rámci študijnej cesty, sa považujú za príjemcov služieb v zmysle
         článku 49 ES (pozri rozsudky z 31. januára 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Zb. s. 377, bod 16; z 2. februára 1989,
         Cowan, 186/87, Zb. s. 195, bod 15, ako aj z 19. januára 1999, Calfa, C‑348/96, Zb. s. I‑11, bod 16).

      52      Z vyššie uvedeného vyplýva, že slobodné poskytovanie služieb zahŕňa slobodu poistenej osoby usadenej v členskom štáte dostaviť
         sa napríklad ako turista či študent do iného členského štátu na účely prechodného pobytu a prijať tam nemocničnú starostlivosť
         zo strany poskytovateľa usadeného v tomto inom členskom štáte, ak jej zdravotný stav vyžaduje takúto starostlivosť počas tohto
         pobytu.

      53      Iste je nepochybné, že právo Únie nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia
         a že pokiaľ chýba harmonizácia na úrovni Európskej únie, je na právnej úprave každého členského štátu, aby stanovila podmienky
         poskytovania dávok sociálneho zabezpečenia. Stále však platí, že pri výkone tejto právomoci musia členské štáty dodržiavať
         právo Únie, najmä ustanovenia o slobodnom poskytovaní služieb (pozri najmä rozsudok Watts, už citovaný, bod 92 a citovanú
         judikatúru).

      54      Za týchto podmienok treba v druhom rade preskúmať, či sporná právna úprava predstavuje nesplnenie povinností vyplývajúcich
         z týchto ustanovení.

      55      Podľa už ustálenej judikatúry článku 49 ES odporuje uplatnenie akejkoľvek vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku ktorej
         je sťažené poskytovanie služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu služieb len v rámci jedného členského štátu (pozri
         najmä rozsudok Stamatelaki, už citovaný, bod 25 a citovanú judikatúru).

      56      V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava nezaručuje poistenej osobe, ktorej
         bol poskytnutý súhlas podstúpiť hospitalizáciu v inom členskom štáte v súlade s článkom 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71,
         prevzatie nákladov vo výške zodpovedajúcej prevzatiu nákladov, na ktoré by mal pacient nárok, ak by bol hospitalizovaný v príslušnom
         členskom štáte, predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 49 ES v rozsahu, v akom je spôsobilá
         odradiť alebo zabrániť tejto poistenej osobe obrátiť sa na poskytovateľov služieb usadených v iných členských štátoch (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Vanbraekel a i., už citovaný, bod 45). Pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu upravujúcu bezplatnosť
         nemocničnej starostlivosti poskytovanej v rámci národného systému zdravia, Súdny dvor spresnil, že takáto úroveň pokrytia
         v systéme členského štátu poistenia zodpovedá nákladom na liečenie zodpovedajúce tomu, ktoré poistená osoba prijala v členskom
         štáte pobytu (pozri v tomto zmysle rozsudok Watts, už citovaný, body 131 a 133).

      57      Súdny dvor rozhodol, že z dôvodu, že takáto doplnková náhrada nákladov, ktorá je funkciou systému poistného krytia, ani teoreticky
         dodatočne finančne nezaťažuje systém nemocenského poistenia tohto štátu v porovnaní s náhradou nákladov, ktorá by sa mala
         poskytnúť v prípade, ak by nemocničná starostlivosť bola poskytnutá týmto štátom, nemožno tvrdiť, že uloženie povinnosti doplnkovej
         náhrady nákladov tomuto fondu nemocenského poistenia by mohlo mať podstatný účinok na financovanie systému sociálneho zabezpečenia
         tohto členského štátu (rozsudok Vanbraekel a i., už citovaný, bod 52).

      58      Pokiaľ však ide prinajmenšom o zdravotnú starostlivosť nemocničnej povahy, ktorá jediná je dotknutá touto vecou, prípad označovaný
         za nepredvídateľnú starostlivosť uvedený v článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, dotknutý v tejto veci, sa z hľadiska
         článku 49 ES odlišuje od prípadu označovaného za „plánovanú starostlivosť“ uvedeného v článku 22 ods. 1 písm. c) uvedeného
         nariadenia, ktorý sa riešil vo veciach, v ktorých boli vydané už citované rozsudky Vanbraekel a i. a Watts.

      59      Predovšetkým treba uviesť, že prípady využitia nemocničnej starostlivosti plánovanej v inom členskom štáte podľa článku 22
         ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 vyplývajú, ako to uvádza odsek 2 druhého pododseku tohto článku 22, z objektívneho zistenia
         nedostatku disponibility predmetnej starostlivosti alebo rovnako účinnej starostlivosti v členskom štáte poistenia v lekársky
         prijateľnej lehote (pozri v tomto zmysle rozsudok Watts, už citovaný, body 57 a 79). V rovnakej situácii musí tento posledný
         uvedený členský štát okrem svojich povinností vyplývajúcich zo spojeného uplatnenia článku 22 ods. 1 písm. c) a článku 36
         nariadenia č. 1408/71 prípadne zaručiť poistenej osobe rovnako výhodnú úroveň krytia, ako je úroveň, ktorú by ho disponibilita
         tejto starostlivosti v takejto lehote, v jeho vlastnom systéme zdravia, viedla k priznaniu dotknutej osobe a to pod hrozbou
         porušenia pravidiel týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb, ako to Súdny dvor rozhodol v už citovanom rozsudku Vanbraekel
         a i.

      60      Situácia je naopak rozdielna, pokiaľ ide o nepredvídateľnú starostlivosť uvedenú v článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71.

      61      Čo sa totiž týka poistenej osoby, ktorej presun do iného členského štátu vyplýva napríklad z turistických alebo vzdelávacích
         dôvodov a nie z jednoduchého nedostatku ponuky systému zdravia, pod ktorý patrí, pravidlá Zmluvy v oblasti voľného pohybu
         mu nezaručujú neutralitu pre všetky služby nemocničnej starostlivosti, ktoré by mu mohli byť nutne poskytnuté v členskom štáte
         pobytu. Vzhľadom na jednej strane na vnútroštátne rozdiely existujúce v oblasti sociálneho zabezpečenia a na druhej strane
         na cieľ nariadenia č. 1408/71, spočívajúci v koordinácii vnútroštátnych právnych úprav, avšak nie v ich harmonizácii, podmienky
         vzťahujúce sa na nemocničný pobyt v inom členskom štáte môžu byť v závislosti od prípadu viac alebo menej výhodné či nevýhodné
         pre poistenú osobu (pozri analogicky rozsudky z 19. marca 2002, Hervein a i., C‑393/99 a C‑394/99, Zb. s. I‑2829, body 50
         až 52; z 29. apríla 2004, Weigel, C‑387/01, Zb. s. I‑4981, bod 55, ako aj z 26. apríla 2007, Alevizos, C‑392/05, Zb. s. I‑3505,
         bod 76).

      62      Ďalej treba zdôrazniť, že v prípade nemocničnej starostlivosti plánovanej v inom členskom štáte je poistená osoba vo všeobecnosti
         spôsobilá získať celkové ohodnotenie nákladov tejto dotknutej starostlivosti vo forme predbežného rozpočtu, ktorý mu umožní
         porovnať úroveň krytia uplatniteľnú v členskom štáte, v ktorom sa nemocničný pobyt plánuje, a v členskom štáte poistenia.

      63      V tomto kontexte skutočnosť, že právna úprava tohto posledného uvedeného členského štátu nezaručuje poistenej osobe právo
         na náhradu zo strany príslušnej inštitúcie prípadného kladného rozdielu medzi úrovňou krytia uplatniteľnou v tomto členskom
         štáte a úrovňou v členskom štáte, v ktorom je nemocničná starostlivosť plánovaná, môže podnietiť túto poistenú osobu, aby
         upustil od liečenia zamýšľaného v tomto inom členskom štáte, čo predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, ako
         Súdny dvor rozhodol v už citovaných rozsudkoch Vanbraekel a i. a Watts.

      64      Naopak, ako zdôraznila španielska vláda, situácia nepredvídateľnej starostlivosti uvedená v článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia
         č. 1408/71 pokrýva najmä neurčité množstvo prípadov, v ktorých si zdravotný stav poistenej osoby vyžaduje počas jej prechodného
         pobytu v inom členskom štáte nemocničnú starostlivosť za okolností spojených predovšetkým s naliehavosťou situácie, závažnosťou
         postihnutia alebo úrazu alebo tiež s lekárskou nemožnosťou vrátenia do členského štátu poistenia, ktoré objektívne neponechávajú
         inú alternatívu ako poskytnutie nemocničného ošetrenia dotknutej osobe v zariadení nachádzajúcom sa v členskom štáte pobytu.

      65      Vo všetkých týchto prípadoch je vylúčené, aby sa spornej právnej úprave mohol vytýkať akýkoľvek obmedzujúci účinok na poskytovanie
         služieb nemocničnej starostlivosti poskytovateľmi usadenými v inom členskom štáte.

      66      Iste, ako uviedla Komisia, situácia predpokladaná v článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71 sa týka tiež prípadov,
         v ktorých poškodenie zdravotného stavu poistenej osoby počas prechodného pobytu v inom členskom štáte, hoci má nepredvídateľnú
         povahu, nie je spôsobilá zbaviť ju voľby medzi hospitalizáciou v tomto poslednom uvedenom členskom štáte a predčasným návratom
         do Španielska, aby tam prijala vyžadovanú nemocničnú starostlivosť.

      67      Ako však zdôrazňuje bod 1 odôvodnenia rozhodnutia č. 194, systém zavedený v článku 22 ods. 1 písm. a) bode i) nariadenia č. 1408/71
         má v takýchto prípadoch práve za cieľ vyhnúť sa tomu, aby poistená osoba bola nútená predčasne sa vrátiť do členského štátu
         poistenia, aby tam dostala nevyhnutnú starostlivosť, priznávajúc dotknutej osobe právo, ktoré predtým nemala, prístupu v nemocničnej
         starostlivosti v členskom štáte pobytu za podmienok náhrady rovnako výhodných, ako sú podmienky, ktoré požívajú poistené osoby,
         na ktoré sa vzťahuje právna úprava tohto štátu (pozri analogicky rozsudok z 23. októbra 2003, Inizan, C‑56/01, Zb. s. I‑12403,
         body 21 a 22).

      68      Okrem toho treba uviesť, že potenciálny vplyv spornej právnej úpravy na situáciu takejto poistenej osoby závisí od okolnosti,
         ktorá má v čase, keď je táto osoba konfrontovaná s takýmto výberom, neistý charakter, a to možnosť, že úroveň krytia uplatniteľná
         v členskom štáte pobytu pre zamýšľané nemocničné liečenie, ktorého celkové náklady nie sú v tom čase známe, sa ukáže ako nižšia
         vo vzťahu k nákladom hypotetického rovnocenného liečenia poskytnutého v Španielsku.

      69      Pokiaľ ide o iné služby ako lekárske, akými sú turistické alebo vzdelávacie služby, treba zdôrazniť, že prípad nepredvídateľnej
         starostlivosti v zmysle článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71 zo svojej podstaty predpokladá neexistenciu istoty,
         v čase, keď sa poistená osoba zamýšľa dostaviť do iného členského štátu, napríklad ako turista alebo študent, čo sa týka nevyhnutnosti
         nemocničnej starostlivosti počas jeho prechodného pobytu v tomto inom členskom štáte.

      70      Situácia starších poistených osôb a osôb trpiacich chronickou alebo už existujúcou chorobou, ktorú rozhodnutie č. 194 zahŕňa
         podľa svojho bodu 1 a svojho siedmeho odôvodnenia do pôsobnosti článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, má v tomto
         ohľade rovnaký neistý charakter.

      71      Hoci totiž môžu podstúpiť zvýšené riziko zhoršenia svojho zdravotného stavu, tieto poistené osoby môžu byť, podobne ako ostatné
         poistené osoby, dotknuté spornou právnou úpravou iba v prípade, ak ich zdravotný stav bude skutočne vyžadovať nemocničnú starostlivosť
         inú, ako je uvedená v článku 4 ods. 3 druhej vete kráľovského dekrétu č. 1030/2006 počas ich prechodného pobytu v inom členskom
         štáte a ak sa ukáže, že úroveň krytia uplatniteľná v tomto inom členskom štáte je nižšia ako náklady rovnakého liečenia poskytnutého
         v Španielsku.

      72      Z toho vyplýva, že okolnosť, že osoby poistené v španielskom systéme zdravia môžu byť podnietené predčasne sa vrátiť do Španielska,
         aby tam prijali nemocničnú starostlivosť, ktorá sa stala nevyhnutnou po zhoršení ich zdravotného stavu počas prechodného pobytu
         v inom členskom štáte, alebo zrušiť napríklad turistickú alebo študijnú cestu v takomto inom členskom štáte, keďže nemôžu
         počítať, okrem prípadu uvedeného v článku 4 ods. 3 druhej vete kráľovského dekrétu č. 1030/2006, s doplnkovou intervenciou
         príslušnej inštitúcie v prípade, ak náklady na rovnaké liečenie v Španielsku prekračujú úroveň krytia uplatniteľného v tomto
         inom členskom štáte, sa zdá ako veľmi neistá a nepriama. V dôsledku toho sporná právna úprava nemôže byť vo svojej všeobecnosti
         považovaná za spôsobilú obmedziť slobodné poskytovanie služieb nemocničnej starostlivosti, turistických služieb alebo vzdelávacích
         služieb (pozri analogicky v oblasti voľného pohybu tovaru a voľného pohybu pracovníkov rozsudky zo 7. marca 1990, Krantz,
         C‑69/88, Zb. s. I‑583, bod 11, ako aj z 27. januára 2000, Graf, C‑190/98, Zb. s. I‑493, body 24 a 25).

      73      Prípad autora sťažnosti uvedenej v bode 20 tohto rozsudku tento záver potvrdzuje. Dokazuje totiž hypotetickú povahu vplyvu
         spornej právnej úpravy, keďže žiadosť o doplnkovú náhradu podaná dotknutou osobou sa ukázala ako nedôvodná, ako vyplýva zo
         spisu, a to z dôvodu nižšej úrovne nákladov na rovnaké liečenie v Španielsku vo vzťahu k úrovni krytia uplatňovanej v členskom
         štáte pobytu.

      74      Nakoniec treba zdôrazniť, že na rozdiel od prípadov uvedených v článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 prípady uvedené
         v článku 22 ods. 1 písm. a) majú pre členské štáty a ich inštitúcie poverené sociálnym zabezpečením nepredvídateľný charakter.

      75      Každý členský štát totiž disponuje ako členský štát poistenia možnosťou, v rámci právomoci, ktorá je mu priznaná článkami
         153 ZFEÚ a 168 ZFEÚ, upraviť svoj systém verejného zdravia a sociálneho zabezpečenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Watts,
         už citovaný, body 92 a 146, ako aj z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, zatiaľ neuverejnený v Zbierke,
         bod 43), prijať opatrenia týkajúce sa rozsahu a podmienok, najmä lehoty, ponuky nemocničnej starostlivosti na jeho vlastnom
         území na účely obmedzenia počtu vydaných povolení na základe článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 pre starostlivosť
         plánovanú v inom členskom štáte osobami poistenými v jeho systéme.

      76      Naopak, ako to zdôraznila dánska a fínska vláda, neustále stúpajúca mobilita občanov v rámci Únie, najmä z turistických a vzdelávacích
         dôvodov, môže znamenať čoraz vyšší počet prípadov nepredvídateľnej nemocničnej starostlivosti v zmysle článku 22 ods. 1 písm. a)
         nariadenia č. 1408/71, ktorý štáty nemôžu nijako ovládať.

      77      V tomto kontexte, keď sa každý členský štát spolieha ako členský štát poistenia na uplatnenie právnej úpravy členského štátu
         pobytu, pokiaľ ide o úroveň krytia, za ktorú v konečnom dôsledku zodpovedá príslušná inštitúcia, za nemocničnú starostlivosť,
         ktorá je nevyhnutná z dôvodu zdravotného stavu poistenej osoby počas jej prechodného pobytu v tomto poslednom uvedenom členskom
         štáte, spoločné uplatnenie článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71 a článku 36 uvedeného nariadenia týkajúceho sa
         mechanizmu náhrady medzi dotknutými inštitúciami spočíva na celkovej kompenzácii rizík.

      78      Prípady, v ktorých nemocničná starostlivosť poskytovaná poistenej osobe počas jej prechodného pobytu v inom členskom štáte
         vystavuje členský štát poistenia na základe účinku uplatnenia jeho právnej úpravy vyššej finančnej záťaži, ako keby táto starostlivosť
         bola poskytnutá v jednom z jeho zariadení, môžu byť považované za celkovo vyvážené prípadmi, v ktorých naopak uplatnenie právnej
         úpravy členského štátu pobytu vedie k zaťaženiu členského štátu poistenia nižšou finančnou ťarchou pre dotknutú nemocničnú
         starostlivosť, ako je ťarcha, ktorá by vyplývala z uplatnenia jeho vlastnej právnej úpravy.

      79      V dôsledku toho uloženie členskému štátu povinnosti zaručiť jeho vlastným poisteným osobám doplnkovú náhradu príslušnou inštitúciou
         vždy, keď je úroveň krytia uplatniteľná v členskom štáte pobytu pre dotknutú nepredvídateľnú nemocničnú starostlivosť nižšia
         ako úroveň uplatniteľná podľa jeho vlastnej právnej úpravy by znamenalo ohrozenie samotnej hospodárnosti systému zavedeného
         nariadením č. 1408/71. V každom prípade týkajúcom sa takejto starostlivosti by bola príslušná inštitúcia členského štátu poistenia
         systematicky vystavovaná najvyššej finančnej ťarche, či už to bude na základe uplatnenia, v súlade s článkom 22 ods. 1 písm. a)
         uvedeného nariadenia, právnej úpravy členského štátu pobytu, ktorá upravuje vyššiu úroveň pokrytia, akou je úroveň upravená
         právnou úpravou členského štátu poistenia, alebo na základe uplatnenia tejto poslednej uvedenej právnej úpravy za opačnej
         hypotézy.

      80      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy Komisia nepreukázala, že vo svojej všeobecnosti sporná právna úprava zakladá nesplnenie
         povinnosti Španielskeho kráľovstva, ktoré vyplývajú tomuto členskému štátu z článku 49 ES.

      81      Z tohto dôvodu je potrebné žalobu zamietnuť.

       O trovách
      82      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Španielske kráľovstvo navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Podľa odseku 4 prvého pododseku toho
         istého článku Belgické kráľovstvo, Dánske kráľovstvo, Fínska republika a Spojené kráľovstvo, ktoré vstúpili do konania ako
         vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Európska komisia je povinná nahradiť trovy tohto konania.
      3.      Belgické kráľovstvo, Dánske kráľovstvo, Fínska republika, ako aj Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú
            svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. marca 2005.#Laboratoires Fournier SA proti Direction des vérifications nationales et internationales.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal administratif de Dijon - Francúzsko.#Obmedzenia slobodného poskytovania služieb - Daňové právne predpisy - Daň z príjmov právnických osôb - Úľava na dani pre výskum.#Vec C-39/04.

text:
      Vec C‑39/04
      Laboratoires Fournier SA
      proti
      Direction des vérifications nationales et internationales
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný tribunal administratif de Dijon)
      „Obmedzenia slobodného poskytovania služieb – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Daňová úľava pre výskum“
      Návrhy prednesené 9. decembra 2004 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. marca 2005
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Vnútroštátna právna úprava
            vyhradzujúca výhodu daňovej úľavy pre výskum výskumným projektom vykonaným v tomto členskom štáte – Neprípustnosť – Odôvodnenie
            – Neexistencia
      (Článok 49 ES)
      Článku 49 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá vyhradzuje výhodu daňovej úľavy pre výskum výlučne výskumným projektom
         vykonaným na území tohto členského štátu.

      Takáto právna úprava je totiž, aj keď nepriamo, založená na mieste usadenia poskytovateľa služieb, a preto je spôsobilá obmedziť
         jeho cezhraničné činnosti. Nemôže byť odôvodnená nevyhnutnosťou zabezpečiť koherenciu daňového systému, podporiť výskum alebo
         zabezpečiť efektívnosť daňových kontrol.

      (pozri body 18, 20, 23 – 24, 26 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 10. marca 2005 (*)

      „Obmedzenia slobodného poskytovania služieb – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Daňová úľava pre výskum“
      Vo veci C‑39/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím tribunal administratif
         de Dijon (Francúzsko) z 30. decembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 2. februára 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Laboratoires Fournier SA
      proti
      Direction des vérifications nationales et internationales,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (spravodajca), J. Malenovský a U. Lõhmus,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. októbra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Laboratoires Fournier SA, v zastúpení: B. Eme, advokát,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: C. Jurgensen-Mercier, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a C. Giolito, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. decembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ES vzhľadom na vnútroštátnu právnu úpravu zavádzajúcu mechanizmus
         daňovej úľavy pre výskum, ktorý sa týka výlučne výskumných projektov vykonaných vo Francúzsku.

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Laboratoires Fournier SA (ďalej len „Laboratoires Fournier“),
         spoločnosťou založenou podľa francúzskeho práva, a Direction des vérifications nationales et internationales de la direction
         générale des impôts du ministère de l’Économie, des Finances et de l’Industrie (Riaditeľstvo vnútroštátnej a medzinárodnej
         kontroly generálneho daňového riaditeľstva na ministerstve hospodárstva, financií a priemyslu, ďalej len „riaditeľstvo kontroly“)
         vo veci úpravy daňového priznania, ktorá bola oznámená riaditeľstvom kontroly a ktorá vyplynula z neuznania daňovej úľavy
         pre výskum, z ktorej mala Laboratoires Fournier prospech v rámci dane z príjmu právnických osôb.

       Vnútroštátna právna úprava
      3       Článok 244c B Code général des impôts (všeobecný daňový zákonník, ďalej len „všeobecný zákonník“) v znení účinnom v čase skutkových
         okolností veci samej stanovuje:

      „I.      Priemyselné a obchodné alebo poľnohospodárske podniky, ktoré sú zdaňované na základe ich skutočného zisku, môžu získať daňovú
         úľavu rovnajúcu sa 50 % sumy, o ktorú v priebehu roka výdavky na výskum prevýšia priemerné výdavky rovnakej povahy vynaložené
         v priebehu dvoch predchádzajúcich rokov, ktoré sú valorizované podľa nárastu spotrebiteľských cien okrem tabaku...“

      4       Príloha III článok 49g H všeobecného zákonníka v znení účinnom v čase skutkových okolností veci samej stanovuje:
      „Nárok na daňovú úľavu pre výskum uvedený v článku 244c B všeobecného daňového zákonníka vzniká pri výdavkoch súvisiacich
         s projektmi vykonanými vo Francúzsku.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      5       Z rozsudku vnútroštátneho súdu vyplýva, že spoločnosť Laboratoires Fournier, ktorá sa zaoberá výrobou a predajom farmaceutických
         výrobkov, zverila výskumným centrám v rôznych členských štátoch na základe subdodávateľskej zmluvy niekoľko výskumných projektov
         a zodpovedajúce výdavky zohľadnila pri výpočte daňovej úľavy pre výskum za obdobie rokov 1995 a 1996.

      6       Roku 1998 bola Laboratoires Fournier podrobená účtovnej kontrole za uvedené roky.
      7       Po ukončení tejto kontroly bola Laboratoires oznámená úprava daňového priznania na základe článku 244c B všeobecného zákonníka
         a prílohy III článku 49g H tohto zákonníka, keďže riaditeľstvo kontroly neuznalo uvedené výdavky pri určovaní daňovej úľavy
         pre výskum, na ktorú si nárokovala Laboratoires Fournier. Laboratoires Fournier bola vyrubená príslušná dodatočná daň za obdobie,
         ktoré sa týka veci samej.

      8       Laboratoires Fournier podala proti tomuto dodatočnému zdaneniu sťažnosť. Táto sťažnosť bola 25. júla 2001 zamietnutá.
      9       Laboratoires podala na tribunal administratif de Dijon 8. septembra 2001 žalobu. Domáhala sa zrušenia povinnosti úhrady dodatočných
         príspevkov na daň z právnických osôb, ktoré vyplývajú z úpravy daňového priznania, ktoré jej bolo oznámené, ako aj zrušenia
         povinnosti úhrady úrokov z omeškania.

      10     Vnútroštátny súd uvádza, že Laboratoires Fournier tvrdí, že článok 244c B a príloha III článok 49g H všeobecného zákonníka
         sú v rozpore s článkom 49 ES.

      11     Podľa vnútroštátneho súdu riaditeľstvo kontroly tvrdí, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 28. januára 1992, Bachmann (C‑204/90,
         Zb. s. I‑249) pripúšťa odchýlenie od ustanovení článku 49 ES s cieľom zabezpečiť koherenciu vnútorného daňového systému každého
         členského štátu.

      12     Za týchto okolností tribunal administratif de Dijon rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „Sú ustanovenia článku 244c B všeobecného daňového zákonníka a prílohy III článku 49g H tohto zákonníka v rozsahu, v akom
         priznávajú daňovú úľavu pre výskum len v prospech výskumných projektov uskutočnených vo Francúzsku, v rozpore s ustanovením
         článku 49 [ES]?

      V prípade kladnej odpovede na túto otázku, ... je podmienka výkonu výskumných projektov na území Francúzska uvedená v týchto
         ustanoveniach súčasťou zásady koherencie dane z príjmov právnických osôb a umožňuje táto podmienka odchýliť sa od ustanovení
         článku 49 [ES]?“

       O prejudiciálnych otázkach
      13     Predmetom dvoch otázok, ktoré je vhodné posúdiť spoločne, je v podstate skutočnosť, či článku 49 ES odporuje právna úprava
         členského štátu, ktorá vyhradzuje výhodu daňovej úľavy pre výskum výlučne výskumným projektom vykonaným na území tohto štátu.

      14     Hoci systém priamych daní patrí do pôsobnosti členských štátov, sú tieto povinné vykonávať túto pôsobnosť tak, aby dodržiavali
         právo Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493, bod 16, a z 15. júla 2004,
         Weidert a Paulus, C‑242/03, Zb. s. I‑7379, bod 12).

      15     Skutočnosť, že právna úprava členského štátu, ako je tá, ktorá je predmetom veci samej, priznáva daňovú úľavu pre výskum výlučne
         výskumným projektom vykonaným na území dotknutého členského štátu, však má za následok podriadenie poskytovania služieb, akými
         je výskumná činnosť, odlišnému daňovému systému podľa toho, či sa činnosť vykonáva v iných členských štátoch alebo v dotknutom
         členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 1999, Vestergaard, C‑55/98, Zb. s. I‑7641, bod 21).

      16     Takáto právna úprava pripúšťa rozdielny prístup založený na mieste poskytovania služieb, ktorý je v rozpore s článkom 49 ES.
      17     Francúzska vláda však tvrdí, že toto rozdielne zaobchádzanie vyplýva priamo z daňovej zásady teritoriality, ktorá bola výslovne
         uznaná Súdnym dvorom v rozsudku z 15. mája 1997, Futura Participations a Singer (C‑250/95, Zb. s. I‑2471, bod 22), a teda,
         že nemožno tvrdiť, že obsahuje priamu alebo nepriamu diskrimináciu, ako je to zakázané v Zmluve.

      18     Vo veci, ktorá bola predmetom tohto rozsudku, však Súdny dvor skúmal súlad ustanovení Zmluvy o slobode usadiť sa s vnútroštátnymi
         daňovými ustanoveniami, ktoré sa vzťahujú na podniky so sídlom v dotknutom členskom štáte alebo mimo neho, kým v spore vo
         veci samej ide o analýzu súladu Zmluvy s vnútroštátnymi daňovými ustanoveniami, z ktorých majú prospech podniky so sídlom
         v členskom štáte ako výraz protihodnoty za poskytnutie služieb týmito podnikmi výlučne v tomto členskom štáte. Takáto právna
         úprava je v rozpore s článkom 49 ES, vzhľadom na to, že je, hoci nepriamo, založená na mieste usadenia poskytovateľa služieb,
         a preto je spôsobilá obmedziť jeho cezhraničné činnosti.

      19     Je však vhodné posúdiť, či nerovné zaobchádzanie, ktoré tieto ustanovenia pripúšťajú, môže byť odôvodnené v zmysle ustanovení
         Zmluvy o slobodnom poskytovaní služieb.

      20     V tomto zmysle je pravdou, že v rozsudkoch Bachmann (už citovaný, bod 28) a z 28. januára 1992, Komisia/Belgicko (C‑300/90,
         Zb. s. I‑305, bod 21), Súdny dvor pripustil, že nevyhnutnosť zabezpečenia koherencie daňového systému môže odôvodniť obmedzenie
         výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou. V neskorších rozsudkoch však Súdny dvor upresnil, že vo veciach, ktoré sú predmetom
         už citovaných rozsudkov Bachmann a Komisia/Belgicko, existovala u toho istého daňovníka povinného zaplatiť daň z príjmov právnických
         osôb priama súvislosť medzi možnosťou odpočtu príspevkov na poistenie zo zdaniteľných príjmov a neskorším zdanením súm vyplatených
         poistiteľmi pri výkone zmlúv o dôchodkovom a životnom poistení, teda súvislosť, ktorú bolo nevyhnutné zachovať, s cieľom zabezpečiť
         koherenciu predmetného daňového systému (pozri najmä rozsudky zo 14. novembra 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93, Zb. s. I‑3955,
         bod 18, a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 42). Ak takáto priama súvislosť chýba, nie je možné
         sa odvolávať na tvrdenie založené na nevyhnutnosti zabezpečiť koherenciu daňového systému (pozri najmä rozsudok Weidert a Paulus,
         už citovaný, body 20 a 21).

      21     Avšak v situácii, ako je tá vo veci samej, nejestvuje žiadna takáto priama súvislosť medzi na jednej strane všeobecnou daňou
         z príjmov právnických osôb a na druhej strane daňovou úľavou pre výskum zodpovedajúcej časti výdavkov na výskum, ktoré podnik
         vynaložil.

      22     Francúzska vláda však uvádza, že vnútroštátna úprava, ktorá je predmetom veci samej, je odôvodnená cieľom podporiť výskum
         a nevyhnutnosťou zabezpečiť efektívnosť daňových kontrol.

      23     Aj keď nemožno vylúčiť, ako to tvrdí uvedená vláda, že podpora výskumu a rozvoja je naliehavým dôvodom všeobecného záujmu,
         nič to nemení na skutočnosti, že takáto podpora nemôže odôvodniť vnútroštátne opatrenie, akým je opatrenie vo veci samej,
         vylučujúce z výhody daňovej úľavy pre výskum všetky výskumné projekty, ktoré neboli vykonané v rámci dotknutého členského
         štátu. V skutočnosti je takáto právna úprava v priamom rozpore s cieľom politiky Spoločenstva v oblasti výskumu a technologického
         rozvoja, ako to vyplýva z článku 163 ods. 1 ES, ktorým je predovšetkým „posilňovať vedeckú a technologickú základňu priemyslu
         spoločenstva a podporovať rozvoj jeho konkurencieschopnosti na medzinárodnej úrovni“. Odsek 2 rovnakého článku predovšetkým
         upresňuje, že na tento účel Spoločenstvo „podporuje [ich] úsilie o vzájomnú spoluprácu [podnikov] najmä tým, že umožňuje [podnikom]
         plne využiť potenciál vnútorného trhu, a to najmä... odstránením právnych a daňových prekážok spolupráce.“

      24     Efektívnosť daňovej kontroly je naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ktorý môže odôvodniť obmedzenie výkonu základných slobôd
         zaručených Zmluvou (pozri najmä rozsudok Futura Participations a Singer, už citovaný, bod 31). Členský štát tak môže uplatňovať
         opatrenia, ktoré umožňujú jasne a presne overiť sumu výdavkov odpočítateľných v tomto štáte ako výdavky na výskum (pozri rozsudok
         z 8. júla 1999, Baxter a i., C‑254/97, Zb. s. I‑4809, bod 18).

      25     Vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá daňovníkovi absolútne bráni poskytnúť dôkaz o tom, že výdavky týkajúce sa výskumných činností
         vykonaných v iných členských štátoch boli naozaj vynaložené a sú v súlade so stanovenými podmienkami, nemožno odôvodniť na
         základe efektívnosti daňovej kontroly. Daňovník by totiž nemal byť vopred zbavený možnosti predložiť náležitý dôkaz, na základe
         ktorého by mohli orgány daňovej kontroly jasne a presne overiť reálnosť a povahu výdavkov na výskum vynaložených v iných členských
         štátoch (pozri rozsudok Baxter a i., už citovaný, body 19 a 20).

      26     Je preto vhodné na položené otázky odpovedať v tom zmysle, že článku 49 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá vyhradzuje
         výhodu daňovej úľavy pre výskum výlučne výskumným projektom vykonaným na území tohto členského štátu.

       O trovách
      27     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol takto:
      Článku 49 ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá vyhradzuje výhodu daňovej úľavy pre výskum výlučne výskumným projektom
            vykonaným na území tohto členského štátu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. marca 2009.#Sunplus Technology Co. Ltd proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec C-21/08 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. marca 2009 – Sunplus Technology/ÚHVT
      (vec C‑21/08 P)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Článok 8 ods. 1 písm. b) – Slovná a obrazová ochranná známka SUNPLUS – Námietka majiteľa národných slovných ochranných známok SUN – Zamietnutie zápisu“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 37 – 39)

      Predmet

               Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa (piata komora) z 15. novembra 2007, Sunplus Technology Co. Ltd/ÚHVT (T‑38/04),
                  ktorým Súd prvého stupňa zamietol žalobu podanú prihlasovateľom obrazovej ochrannej známky „SUNPLUS“ pre tovary zaradené do
                  triedy 9 proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ÚHVT) R 642/2000‑4 zo 7. októbra
                  2003, ktorým sa zamieta odvolanie podané proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, ktoré zamietlo zápis uvedenej ochrannej
                  známky v rámci námietkového konania, ktoré sa začalo na základe námietky majiteľa národných obrazových a slovných ochranných
                  známok „SUN“ pre tovary zaradené do triedy 9 – Podobnosť medzi ochrannými známkami – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady
                  (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146)

            Výrok

                  1.

                  	Odvolanie sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Sunplus Technology Co. Ltd je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 29. septembra 2009. # The Smiley Company SPRL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačené Európske spoločenstvo - Obrazová ochranná známka zobrazujúca polovicu úsmevu emotikonu - Absolútny dôvod zamietnutia - Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti - Článok 146 ods. 1 a článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 151 ods. 1 a článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-139/08.

text:
         ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      z 29. septembra 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Spoločenstva — Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačené Európske spoločenstvo — Obrazová ochranná známka zobrazujúca polovicu úsmevu emotikonu — Absolútny dôvod zamietnutia — Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti — Článok 146 ods. 1 a článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 151 ods. 1 a článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Vo veci T-139/08,

         The Smiley Company SPRL, so sídlom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: A. Deutsch, advokát,
      žalobca,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: J. Crespo Carrillo, splnomocnený zástupca,
      žalovanému,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT zo 7. februára 2008 (R 958/2007-4), týkajúcemu sa medzinárodného zápisu s vyznačením Európskeho spoločenstva obrazovej ochrannej známky zobrazujúcej polovicu úsmevu emotikonu,
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka komory V. Tiili, sudcovia F. Dehousse a I. Wiszniewska-Białecka (spravodajkyňa),
      tajomník: K. Pocheć, referentka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 11. apríla 2008,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 31. júla 2008,
      so zreteľom na písomnú otázku Súdu prvého stupňa pre účastníkov konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré podali účastníci konania do kancelárie Súdu prvého stupňa 8., 15. a 30. apríla 2009,
      so zreteľom na uznesenie zo 4. júna 2009 povoľujúce zámenu účastníkov konania,
      po pojednávaní z 10. júna 2009,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Dňa 14. apríla 2006 získal Franklin Loufrani pre obrazovú ochrannú známku zobrazenú nižšie (ďalej len „dotknutá ochranná známka“) medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačené Európske spoločenstvo:

               2

               Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) bol doručený oznam o medzinárodnom zápise dotknutej ochrannej známky 14. septembra 2006.

               3

               Tovary uvedené v žiadosti, ktorých ochrana sa touto ochrannou známkou žiadala, sú zaradené do tried 14, 18 a 25 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení, ktoré pre každú z uvedených tried zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        trieda 14: „drahé kovy alebo zliatiny drahých kovov na iné ako zubnolekárske účely, klenoty, šperky, drahé kamene, hodinky a nástroje na meranie času, strieborný príbor, umelecké predmety z drahých kovov, schránky, puzdrá a šperkovnice z drahých kovov, náramky (šperky), brošne (šperky), slnečné hodiny, popolníky pre fajčiarov (z drahých kovov), retiazky (šperky), ozdoby pokrývok hlavy (z drahých kovov), chronometre ako hodinky, chronometre, prívesky na kľúče, náhrdelníky (šperky), spony na kravaty, nádoby pre kuchyňu a domácnosť, kuchynské potreby a potreby pre domácnosť z drahých kovov, ihlice (šperky), hodiny, odznaky z drahých kovov, manžetové gombíky, medaily, peňaženky z drahých kovov, náramkové hodinky, náramky na hodinky, zlatnícky tovar (okrem nožov, vidličiek a lyžíc), ozdoby (šperky), kyvadlové hodiny, stojany na uteráky z drahých kovov, budíky, jedálenské súpravy z drahých kovov, urny z drahých kovov, cirkevné nádoby z drahých kovov“,

                        —

                        trieda 18: „cestovné kufre a tašky, dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice, biče a sedlárske výrobky, obojky a vôdzky pre zvieratá, kožené alebo kožou potiahnuté škatule, peňaženky, vychádzkové sedadlá, kapsičky, puzdrá na navštívenky, kožené škatule na klobúky, kľúčenky (kožená galantéria), kufríky na toaletné potreby, aktovky, školské tašky, sieťky na nákupy, pokrývky pre zvieratá, kufríky, peňaženky (nie z drahých kovov), slnečníky, náprsné tašky, tašky na nosenie detí, batohy, kabelky, plážové tašky, cestovné tašky, vrecká z kože na balenie, cestovné obaly na odevy, aktovky (kožený tovar), kožené cestovné tašky“,

                        —

                        trieda 25: „oblečenie (odev), obuv (s výnimkou ortopedickej obuvi), plavky, kúpeľné župany, podbradníky nie z papiera, baretky, pletiarsky tovar, čižmy, ramienka na dámskej bielizni, pánske spodky, šiltovky, opasky, čiapky, športová obuv, maškarné kostýmy, detské nohavičky, chrániče uší (proti chladu ako pokrývka hlavy), kravaty, šerpy, šatky, šály, rukavice, detská výbavička, papuče, podošvy na obuv, spodná bielizeň, zástery, športové oblečenie“.

               4

               Dňa 1. februára 2007 ÚHVT vydal ex offo oznámenie o predbežnom zamietnutí dotknutej ochrannej známky podľa článku 5 protokolu k Madridskej dohode o medzinárodnom zápise ochranných známok prijatého v Madride 27. júna 1989 (Ú. v. EÚ L 296, 2003, s. 22; Mim. vyd. 17/001, s. 317) a podľa pravidla 113 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189) v znení zmien a doplnení, pre všetky tovary, na ktoré sa vzťahuje medzinárodný zápis s vyznačením Európskeho spoločenstva. Ako dôvod bol uvedený nedostatok rozlišovacej spôsobilosti dotknutej ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (CE) č. 207/2009 Rady z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

               5

               Keďže v súvislosti s týmto oznámením nebola doručená prieskumovému pracovníkovi v stanovenej lehote žiadna odpoveď, rozhodnutím z 23. apríla 2007 odmietol ochranu dotknutej ochrannej známky v Spoločenstve pre všetky tovary, na ktoré sa vzťahoval medzinárodný zápis s vyznačením Európskeho spoločenstva, z dôvodu, že dotknutá ochranná známka nemala rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               6

               Dňa 22. júna 2007 podal F. Loufrani odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na ÚHVT podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009).

               7

               Rozhodnutím zo 7. februára 2008 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) štvrtý odvolací senát ÚHVT zamietol toto odvolanie. Odvolací senát sa domnieval, že tovary, pre ktoré sa ochrana žiadala, boli tovarmi bežnej spotreby, že príslušná skupina verejnosti bola široká verejnosť Spoločenstva a že vzhľadom na to, že išlo o „šperky, kožený tovar, oblečenie a podobné“ je im pri výbere venovaný relatívne zvýšený stupeň pozornosti. Odvolací senát na jednej strane, čo sa týka dotknutej ochrannej známky, potvrdil posúdenie prieskumového pracovníka, podľa ktorého išlo o veľmi jednoduchý a banálny motív, ktorý má len dekoratívny účel a ktorý nebude vnímaný príslušnou skupinou verejnosti ako rozlišovacie označenie. Na druhej strane neprihliadol na nepresvedčivé príklady zapísaných ochranných známok, ktoré boli uvedené na podporu žaloby. S ohľadom na tieto skutočnosti konštatoval, že dotknutá ochranná známka nemala rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a že dotknutej ochrannej známke nemôže byť v Spoločenstve priznaná ochrana, a preto musí byť zamietnutá.

               8

               V dôsledku prevodu medzinárodného zápisu dotknutej ochrannej známky žalobca The Smiley Company SPRL v rámci tohto konania požiadal o svoju zámenu ako účastníka konania za F. Loufraniho.

         Návrhy účastníkov konania

               9

               Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.

               10

               ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               11

               Žalobca na podporu svojej žaloby uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. V podstate tvrdí, že príslušná skupina verejnosti je zložená z priemerných spotrebiteľov, z ktorých niektorí pri výbere venujú mimoriadne zvýšený stupeň pozornosti minimálne určitej časti dotknutých tovarov, a že bežne vnímajú ako údaj o pôvode veľa označení podobných dotknutej ochrannej známke. Okrem toho táto ochranná známka je už používaná ako údaj o obchodnom pôvode niektorých tovarov a má dostatočne špecifické vlastnosti na to, aby bolo možné sa domnievať, že má potrebnú minimálnu rozlišovaciu spôsobilosť na priznanie ochrany v Spoločenstve.

               12

               ÚHVT namieta proti argumentácii žalobcu.

               13

               Podľa článku 146 ods. 1 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 151 ods. 1 nariadenia č. 207/2009) od dátumu zápisu podľa článku 3 ods. 4 madridského protokolu má medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačené Spoločenstvo, ten istý účinok ako prihláška ochrannej známky Spoločenstva. Článok 149 ods. 1 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 154 ods. 1 nariadenia č. 207/2009) stanovuje, že medzinárodné zápisy, v ktorých je vyznačené Spoločenstvo, podliehajú preskúmaniu na absolútne dôvody odmietnutia ochrany rovnako ako prihlášky ochranných známok Spoločenstva.

               14

               Podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 sa do registra nezapíšu ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť. Podľa ustálenej judikatúry sa ochranné známky uvedené v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 považujú za nespôsobilé plniť základnú funkciu ochrannej známky, a to identifikovať obchodný pôvod tovaru alebo služby s cieľom umožniť spotrebiteľovi, ktorý nadobudne tovar alebo službu, ktoré ochranná známka označuje, vykonať pri neskorších nadobúdaniach ten istý výber, ak sa skúsenosť ukáže byť pozitívnou, alebo vykonať iný výber, ak sa ukáže byť negatívnou [rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Eurocool Logistik/ÚHVT (EUROCOOL), T-34/00, Zb. s. II-683, bod 37, a z 5. mája 2009, Rotter/ÚHVT (Tvar zoradenia párkov), T-449/07, Zb. s. II-1071, bod 18].

               15

               Rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky sa má po prvé posudzovať vo vzťahu k tovarom alebo službám, pre ktoré sa zápis alebo ochrana ochrannej známky žiada, a po druhé vo vzťahu k ich vnímaniu príslušnou skupinou verejnosti, ktorú predstavuje priemerný spotrebiteľ týchto tovarov alebo služieb [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. februára 2002, Mag Instrument/ÚHVT (Tvar vreckových bateriek), T-88/00, Zb. s. II-467, bod 30, a rozsudok Tvar zoradenia párkov, už citovaný v bode 14 vyššie, bod 19].

               16

               Už minimálna rozlišovacia spôsobilosť však stačí na to, aby sa neuplatnil absolútny dôvod zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. septembra 2001, Henkel/ÚHVT (Biela a červená okrúhla tableta), T-337/99, Zb. s. II-2597, bod 44, a z 20. mája 2009, CFCMCEE/ÚHVT (P@YWEB CARD a PAYWEB CARD), T-405/07 a T-406/07, Zb. s. II-1441, bod 57].

               17

               V prejednávanej veci bola ochrana dotknutej ochrannej známky v Spoločenstve odmietnutá pre všetky tovary, pre ktoré bola požadovaná. V podstate ide o drahé kovy, výrobky z drahých kovov, šperky a hodinky, ktoré sú všetky zaradené do triedy 14, kufrové výrobky a kožené výrobky zaradené do triedy 18 a oblečenie a doplnky oblečenia zaradené do triedy 25. Tieto tovary sú v zásade určené širokej verejnosti, pričom sa odvolací senát správne domnieval, že príslušná skupina verejnosti bola široká verejnosť Spoločenstva. Toto navyše žalobca ani nespochybnil.

               18

               Vnímanie ochranných známok príslušnou skupinou verejnosti je však ovplyvnené úrovňou pozornosti priemerného spotrebiteľa, ktorá sa môže líšiť v závislosti od kategórie dotknutých tovarov alebo služieb [rozsudky Súdu prvého stupňa Biela a červená okrúhla tableta, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 48, a z 12. septembra 2007, Neumann/ÚHVT (Tvar mikrofónového krytu), T-358/04, Zb. s. II-3329, bod 40].

               19

               V prejednávanom prípade síce môže byť dotknutým tovarom pri ich výbere príslušnou skupinou verejnosti venovaný relatívne vyšší stupeň pozornosti, ako to uviedol odvolací senát, je však možné domnievať sa, ako tvrdí žalobca, že príslušná skupina verejnosti prejavuje, hoci len voči určitej časti dotknutých tovarov, obzvlášť zvýšený stupeň pozornosti. Ak totiž môžu byť tieto tovary skutočne považované za patriace do oblasti módy v širšom zmysle a ak pripustíme, že priemerný spotrebiteľ dbá o svoj výzor, a teda že vie posúdiť štýl, kvalitu, konečnú úpravu a cenu týchto tovarov pri ich kúpe, z opisu dotknutých tovarov nevyplýva, že by išlo o luxusný tovar alebo dokonalý tovar, či tovar s takou cenou, že by príslušná skupina verejnosti mohla byť pri jeho výbere osobitne pozorná.

               20

               Bude teda potrebné posúdiť rozlišovaciu spôsobilosť dotknutej ochrannej známky pre všetky tovary, pre ktoré sa ochrana touto ochrannou známkou žiada, pričom treba zohľadniť predpokladanú pozornosť priemerného spotrebiteľa, ktorá by nedokazovala osobitne zvýšený stupeň pozornosti.

               21

               Dotknutú ochrannú známku tvorí stúpajúca krivka pripomínajúca štvrtinu kružnice, z ktorej v jej polovici zostupuje malá zvislá čiarka a na jej pravom konci je tiež menšia čiara, skoro kolmá na uvedenú krivku. Takmer trojuholníkový útvar sa nachádza na mieste, kde sa pretínajú dve hlavné čiary. Tieto rôzne prvky tvoria celú ochrannú známku.

               22

               Na pojednávaní žalobca uviedol, že malá zvislá čiarka nachádzajúca sa pod stúpajúcou krivkou nie je súčasťou dotknutej ochrannej známky, ale vyplýva zo zlej kvality tlače, čo vzal Súd prvého stupňa na vedomie. ÚHVT však tvrdil neprípustnosť tohto tvrdenia z dôvodu, že by menilo predmet konania pred odvolacím senátom v rozpore s článkom 135 ods. 4 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, čo Súd prvého stupňa tiež vzal na vedomie.

               23

               Zo spisu v konaní pred ÚHVT vyplýva, že prieskumový pracovník opísal dotknutú ochrannú známku ako „čiernu stúpajúcu krivku, ktorá sa na pravom hornom konci končí menšou čiarou, kolmou na túto krivku“, a že F. Loufrani vo svojom vyjadrení obsahujúcom dôvody jeho odvolania pred odvolacím senátom uviedol, že „[bolo] potrebné upozorniť na malú zvislú čiarku, ktorá sa nachádza pod krivkou…, čo je prvok, ktorý prieskumový pracovník nespomenul“. Takže na základe výslovnej žiadosti F. Loufraniho sa odvolací senát domnieval, že táto malá čiarka je súčasťou dotknutej ochrannej známky.

               24

               Podľa judikatúry z článku 63 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65 nariadenia č. 207/2009) a článku 135 ods. 4 rokovacieho poriadku však vyplýva, že odvolateľ pred Súdom prvého stupňa nemôže zmeniť rámec sporu, tak ako vyplýva z návrhov a tvrdení predložených ÚHVT. V dôsledku toho tvrdenie, ktoré bolo uvedené prvýkrát na pojednávaní pred Súdom prvého stupňa a ktoré by malo takéto účinky, musí byť zamietnuté ako neprípustné (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 26. apríla 2007, Alcon/ÚHVT, C-412/05 P, Zb. s. I-3569, body 43 až 45 a tam citovanú judikatúru).

               25

               V prejednávanej veci by sa v dôsledku tvrdenia uvedeného žalobcom na pojednávaní zmenila ochranná známka, pre ktorú žiadal v Spoločenstve ochranu a o ktorej odvolací senát rozhodol. Ako tvrdí ÚHVT, toto tvrdenie mení predmet konania pred odvolacím senátom, ako vyplýva z tvrdení predložených žalobcom ÚHVT. Preto treba toto tvrdenie zamietnuť ako neprípustné a domnievať sa, že malá zvislá čiarka je súčasťou dotknutej ochrannej známky.

               26

               Čo sa týka rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry označenie, ktoré je príliš jednoduché a ktoré tvorí základný geometrický útvar ako kruh, čiara, štvorec alebo rovnostranný päťuholník, samo osebe nemôže preniesť odkaz, na ktorý si môžu spotrebitelia spomenúť, takže takéto označenie nebudú považovať za ochrannú známku, iba ak by nadobudlo rozlišovaciu spôsobilosť používaním [rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. septembra 2007, Cain Cellars/ÚHVT (Vyobrazenie päťuholníka), T-304/05, neuverejnený v Zbierke, bod 22].

               27

               To znamená, že zistenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 nie je podmienené zistením určitej úrovne jazykovej alebo umeleckej tvorivosti alebo nápaditosti na strane majiteľa ochrannej známky. Úplne stačí, že ochranná známka umožňuje príslušnej skupine verejnosti určiť pôvod ňou chránených tovarov alebo služieb a odlíšiť ich od tovarov alebo služieb iných podnikov [rozsudok Súdneho dvora zo 16. septembra 2004, SAT.1/ÚHVT, C-329/02 P, Zb. s. I-8317, bod 41, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. apríla 2009, Borco-Marken-Import Matthiesen/ÚHVT (α), T-23/07, Zb. s. II-861, bod 43].

               28

               V prejednávanej veci je nesporné, že dotknutá ochranná známka nevyobrazuje geometrický tvar. Účastníci konania sa však nezhodujú na úrovni jednoduchosti, a teda ani na rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, pričom žalobca v podstate tvrdí, že dotknutá ochranná známka spočíva v „dosť zložitom spojení dvoch čiar…, ktoré sa trochu podobá na písmeno ‚t‘“, a teda má rozlišovaciu spôsobilosť.

               29

               V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že v rozpore s tým, čo tvrdí žalobca, nie je pravda, že odvolací senát nezohľadnil čiarku, ktorá sa nachádza na pravom konci krivky, ani skutočnosť, že môže dávať dotknutej ochrannej známke odlišný dojem ako len jednoduchá krivka. Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že odvolací senát sa najskôr implicitne stotožnil s opisom dotknutej ochrannej známky, ako ho vykonal prieskumový pracovník, uvedeným v bode 23 vyššie, ktorý ďalej doplnil v súlade s tým, čo bolo uvedené v odôvodnení odvolania podaného odvolaciemu senátu, a poukázal na existenciu „malej čiarky smerom dole, badateľnej v strede krivky“, a že napokon konštatoval, že táto malá čiarka nemení vnímanie dotknutej ochrannej známky ako „veľmi jednoduchého a banálneho motívu, ktorý má len dekoratívny účel a neposkytuje údaj o obchodnom pôvode tovarov“.

               30

               Po druhé, žalobca môže dôvodne tvrdiť, že skutočnosť, že ochranná známka má dekoratívny či okrasný účel, nemá vplyv na posúdenie jeho rozlišovacej spôsobilosti. Označenie, ktoré plní iné funkcie, ako sú funkcie ochrannej známky v tradičnom zmysle slova, má však rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 iba vtedy, ak ho možno bezprostredne vnímať ako údaj o obchodnom pôvode uvedených tovarov alebo služieb, aby umožnila relevantnej skupine verejnosti bez možnej zámeny odlíšiť tovary alebo služby majiteľa ochrannej známky od tovarov alebo služieb iného obchodného pôvodu [rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. decembra 2002, Sykes Enterprises/ÚHVT (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T-130/01, Zb. s. II-5179, bod 20, a z 15. septembra 2005, Citicorp/ÚHVT (LIVE RICHLY), T-320/03, Zb. s. II-3411, bod 66]. Je teda nevyhnutné, aby toto označenie, hoci je dekoračné, malo aspoň minimálnu rozlišovaciu spôsobilosť.

               31

               Dotknutá ochranná známka však nemá nijaký aspekt ľahko a okamžite zapamätateľný príslušnou skupinou verejnosti, hoci relatívne pozornou, na základe ktorého by táto ochranná známka mohla byť bezprostredne vnímaná ako údaj o obchodnom pôvode uvedených tovarov alebo služieb. Ako to správne uviedol odvolací senát, bude výlučne vnímaná ako dekoratívny prvok, či už ide o tovary zaradené do triedy 14, alebo do tried 18 a 25. Dotknutá ochranná známka však neumožní individualizovať žiadny z dotknutých tovarov vo vzťahu k tovarom konkurentov.

               32

               Na základe skutočnosti, že príslušná skupina verejnosti je zvyknutá vnímať jednoduché obrazové označenia zložené z pásikov alebo prúžkov ako ochranné známky, alebo že veľa výrobcov si zapísalo také ochranné známky na označenie tovarov zaradených do triedy 25, nie je možné spochybniť toto konštatovanie.

               33

               V rozpore s tvrdením žalobcu odvolací senát nepotvrdil, že by príslušná skupina verejnosti (najmä spotrebitelia tovarov zaradených do triedy 25) nebola zvyknutá vnímať jednoduché označenia zložené z pásikov ako označenia, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť. Navyše ani netvrdil, že by spotrebitelia pri rozlišovaní tovarov nedávali pozor na tieto označenia zložené z pásikov. Z napadnutého rozhodnutia vyplýva, že odvolací senát len uviedol, že predložené príklady nie sú presvedčivé, lebo ide o ochranné známky, ktoré sú rôzne a zložitejšie ako dotknutá ochranná známka.

               34

               Tento postoj odvolacieho senátu treba potvrdiť. Po prvé je potrebné v prejednávanej veci určiť, či môže byť dotknutá ochranná známka vnímaná príslušnou skupinou verejnosti sama osebe ako označenie, ktoré jej umožňuje bez možnosti zámeny odlíšiť obchodný pôvod dotknutých tovarov alebo služieb od tovarov alebo služieb iného pôvodu. Takže len skutočnosť, že iné ochranné známky, hoci sú tiež jednoduché, boli posúdené tak, že majú túto vlastnosť, a teda že majú aspoň nejakú rozlišovaciu spôsobilosť, nie je dostatočne presvedčivé na určenie toho, či dotknutá ochranná známka má tiež minimálnu rozlišovaciu spôsobilosť, aby mohla byť chránená v Spoločenstve.

               35

               Po druhé, aj keby bola argumentácia žalobcu v celom rozsahu prípustná, pričom niektoré ochranné známky boli prvýkrát uvedené pred Súdom prvého stupňa, treba pripustiť, že viaceré ochranné známky, na ktoré sa žalobca odvoláva, sú jednoduché. Všetky sú však na rozdiel od dotknutej ochrannej známky zložené nielen z jednoduchých čiar či liniek, ale z identifikovateľných tvarov, ktoré majú určitú plochu (vyplnenú alebo na základe ich obrysov), akými sú pásiky, kvádre, čiarky, upravené písmená, alebo z kombinácií takých tvarov. Odvolací senát teda správne uviedol, že ochranné známky, ktoré mu boli predložené, predstavovali kresby vyvolávajúce celkový dojem, že majú určitú plochu. To však nie je prípad dotknutej ochrannej známky. Z tohto dôvodu nie je možné prijať tvrdenie žalobcu, že ochranné známky, na ktoré odkazuje, majú rovnaké vlastnosti ako dotknutá ochranná známka alebo že dotknutá ochranná známka je rovnako zložitá. Z uvedeného vyplýva, že skutočnosť, podľa ktorej spotrebiteľ niektorých tovarov zaradených do triedy 25 je zvyknutý vnímať také tvary alebo ich kombinácie ako označenia obchodného pôvodu týchto tovarov, nie je v prejednávanom prípade presvedčivá.

               36

               Po tretie minimálna rozlišovacia spôsobilosť potrebná na zápis alebo ochranu v Spoločenstve musí byť posúdená vždy vzhľadom na okolnosti prejednávaného prípadu. Rozhodnutia, ktoré majú odvolacie senáty prijímať v zmysle nariadenia č. 40/94 týkajúceho sa zápisu alebo ochrany označenia ako ochrannej známky Spoločenstva, totiž patria k výkonu vymedzenej právomoci. Zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov sa má teda posudzovať výlučne na základe nariadenia č. 40/94, ako ho vykladá súd Spoločenstva, a nie na základe skoršej rozhodovacej praxe, ktorá im predchádzala (rozsudky Súdneho dvora z 15. septembra 2005, BioID/ÚHVT, C-37/03 P, Zb. s. I-7975, bod 47, a Alcon/ÚHVT, už citovaný v bode 24 vyššie, bod 65). Preto skutočnosť, že jednoduché označenia vo forme pásikov alebo prúžkov zapísal ÚHVT ako ochranné známky Spoločenstva, nie je relevantná na účely posúdenia toho, či dotknutá ochranná známka má alebo nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               37

               Z uvedeného vyplýva, že odvolací senát sa správne domnieval, že dotknutá ochranná známka predstavovala len veľmi jednoduchý a banálny motív, ktorý má iba dekoratívny účel, a že by nebola vnímaná ako údaj o obchodnom pôvode uvedených tovarov.

               38

               Tvrdenie založené na tom, že dotknutá ochranná známka už bola používaná ako označenie obchodného pôvodu, nemôže spochybniť tento záver. Podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 je potrebné posúdiť rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej známky bez ohľadu na skutočné používanie označenia v zmysle článku 7 ods. 3 tohto nariadenia (teraz článok 7 ods. 3 nariadenia č. 207/2009) [rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2001, Bank für Arbeit und Wirtschaft/ÚHVT (EASYBANK), T-87/00, Zb. s. II-1259, bod 40, a z 23. novembra 2004, Frischpack/ÚHVT (Tvar škatuľky na syr), T-360/03, Zb. s. II-4097, bod 29]. Okrem toho cieľom žalôb podaných na Súd prvého stupňa je preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94. Úlohou Súdu prvého stupňa teda nie je opätovne preskúmať skutkové okolnosti vzhľadom na dôkazy predložené po prvýkrát v konaní pred ním. Pripustenie týchto dôkazov je totiž v rozpore s článkom 135 ods. 4 rokovacieho poriadku, podľa ktorého účastníci konania svojimi vyjadreniami nemôžu meniť predmet konania pred odvolacím senátom [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. marca 2003, DaimlerChrysler/ÚHVT (Calandre), T-128/01, Zb. s. II-701, bod 18, a rozsudok α, už citovaný v bode 27 vyššie, bod 9]. Zo spisu konania pred ÚHVT však vyplýva, že dokumenty žalobcu na podporu tohto tvrdenia boli po prvýkrát predložené pred Súdom prvého stupňa a že žalobca pred ÚHVT neuviedol, že dotknutá ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť svojím používaním. Preto musí byť toto tvrdenie a dôkazy predložené na jeho podporu zamietnuté ako neprípustné.

               39

               Napokon čo sa týka tvrdenia, že dotknutá ochranná známka by bola rozpoznaná príslušnou skupinou verejnosti ako polovica úst emotikonu, lebo samotný emotikon je už zapísaný ako ochranná známka Spoločenstva č. 517383, a že z tohto dôvodu má rozlišovaciu spôsobilosť, aj v prípade, že by toto tvrdenie uvedené po prvýkrát pred Súdom prvého stupňa bolo prípustné, nie je možné ho prijať. Ako uviedol ÚHVT, takýto prístup by znamenal, že akákoľvek časť zapísanej ochrannej známky, a najmä akákoľvek časť ochrannej známky, ktorá má rozlišovaciu spôsobilosť, má už len z tohto dôvodu tiež rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. To nie je prípustné. Posúdenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky v zmysle tohto ustanovenia sa totiž zakladá na spôsobilosti tejto ochrannej známky individualizovať tovary alebo služby prihlasovateľa na trhu vo vzťahu k tovarom alebo službám rovnakého druhu ponúkaným konkurentmi [rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Rewe-Zentral/ÚHVT (LITE), T-79/00, Zb. s. II-705, bod 30]. Skutočnosť, že dotknutá ochranná známka pozostáva z časti už zapísanej ochrannej známky, nie je v tejto súvislosti relevantná.

               40

               V každom prípade, ak by pri priamom porovnaní ochranných známok bolo možné konštatovať, že dotknutá ochranná známka sa podobá na polovicu úst, ktoré sa nachádzajú na ochrannej známke Spoločenstva č. 517383, treba ešte pripomenúť, že priemerný spotrebiteľ sa musí spoľahnúť na ich nedokonalý obraz, ktorý si uchováva v pamäti [rozsudky Súdu prvého stupňa z 25. septembra 2002, Viking-Umwelttechnik/ÚHVT (Usporiadanie zelenej a sivej vedľa seba), T-316/00, Zb. s. II-3715, bod 28, a z 12. novembra 2008, GretagMacbeth/ÚHVT (Kombinácia 24 farebných štvorcov), T-400/07, neuverejnený v Zbierke, bod 47]. Navyše rozpoznanie príslušnou skupinou verejnosti, že dotknutá ochranná známka je súčasťou ochrannej známky Spoločenstva č. 517383, predpokladá, že príslušná skupina verejnosti pozná túto ochrannú známku Spoločenstva, čo však žalobca nepreukázal. Takže nie je možné sa domnievať, že dotknutá ochranná známka by pripomínala príslušnej skupine verejnosti polovicu úst emotikonu či polovicu úsmevu zobrazeného na ochrannej známke Spoločenstva č. 517383. V tejto súvislosti treba tiež konštatovať, ako už konštatoval ÚHVT, že malá zvislá čiarka nachádzajúca sa pod hlavnou krivkou na dotknutej ochrannej známke sa nenachádza na kruhu, ktorý je zobrazený na ochrannej známke Spoločenstva č. 517383. Možná asociácia dotknutej ochrannej známky s ochrannou známkou, ktorú uviedol žalobca, sa teda nepreukázala.

               41

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď rozhodol, že dotknutá ochranná známka nemala ani minimálnu rozlišovaciu spôsobilosť potrebnú na to, aby sa neuplatnil absolútny dôvod zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, a že z tohto dôvodu musí byť jej ochrana v Spoločenstve odmietnutá. Preto musí byť jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 zamietnutý ako nedôvodný, a teda žaloba zamietnutá v celom rozsahu.

         O trovách

               42

               Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené v súlade s návrhom ÚHVT zaviazať ho na náhradu trov konania, vrátane trov konania spojených s jeho zámenou ako účastníka konania za Franklina Loufraniho.

               Z týchto dôvodov
               SÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           The Smiley Company SPRL je povinný nahradiť trovy konania, vrátane trov konania spojených s jeho zámenou za Franklina Loufraniho.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 29. septembra 2009.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 12. decembra 2002. # Universale-Bau AG, Bietergemeinschaft: 1) Hinteregger & Söhne Bauges.m.b.H. Salzburg, 2) ÖSTÜ-STETTIN Hoch- und Tiefbau GmbH proti Entsorgungsbetriebe Simmering GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Vergabekontrollsenat des Landes Wien - Rakúsko. # Vec C-470/99.