title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júla 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Žaloba o nesplnenie povinnosti - Prípustnosť - Článok 49 ES - Slobodné poskytovanie služieb - Vysielanie pracovníkov - Obmedzenia - Odvádzanie príspevkov do vnútroštátneho fondu pre platené dovolenky - Preklad dokumentov - Oznamovanie miesta zamestnania vyslaných pracovníkov. # Vec C-490/04.

text:
      Vec C‑490/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Žaloba o nesplnenie povinnosti – Prípustnosť – Článok 49 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Vysielanie pracovníkov – Obmedzenia – Príspevky do vnútroštátneho fondu na platené dovolenky – Preklad dokumentov – Oznamovanie miesta zamestnania vyslaných pracovníkov“
      Návrhy prednesené 14. decembra 2006 – generálny advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júla 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Konanie pred podaním žaloby – Predmet
      (Článok 226 ES)
      2.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Právo Komisie podať žalobu – Lehota na podanie
      (Článok 226 ES)
      3.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Dôkaz o nesplnení povinnosti – Bremeno zaťažujúce Komisiu
      (Článok 226 ES)
      4.     Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vysielanie pracovníkov
      (Článok 49 ES)
      5.     Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vysielanie pracovníkov
      (Článok 49 ES)
      1.     Cieľom štádia pred začatím súdneho konania v zmysle článku 226 ES je poskytnúť dotknutému členskému štátu príležitosť, aby
         sa prispôsobil svojim povinnostiam vyplývajúcim z práva Spoločenstva a aby účelne uviedol svoje dôvody obrany proti výhradám
         Komisie.

      (pozri bod 25)
      2.     Ustanovenia článku 226 ES sa uplatňujú bez toho, aby Komisia musela dodržať určitú lehotu, pokiaľ nejde o prípad, v ktorom
         by neprimeraná dĺžka konania pred začatím konania upraveného v tomto článku spôsobila dotknutému členskému štátu viac ťažkostí
         s vyvrátením argumentov Komisie, ako aj porušenie práva na obranu. Je úlohou dotknutého členského štátu preukázať, že ide
         o tento prípad.

      (pozri bod 26)
      3.     V rámci žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES je úlohou Komisie, aby dokázala existenciu údajného nesplnenia
         povinnosti. Komisia preto musí poskytnúť Súdnemu dvoru potrebné podklady, na základe ktorých môže Súdny dvor preskúmať existenciu
         takéhoto porušenia bez toho, aby sa opieral len o domnienky.

      Okrem toho rozsah vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení sa má posudzovať so zohľadnením ich
         výkladu vnútroštátnymi súdmi.

      (pozri body 48, 49)
      4.     Členský štát, ktorý uložil zahraničným zamestnávateľom zamestnávajúcim pracovníkov na vnútroštátnom území povinnosť preložiť
         určité doklady, ktoré sa majú uchovať na mieste výkonu práce počas celej doby skutočného zamestnania vyslaných pracovníkov,
         do jazyka tohto členského štátu, neporušil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

      Takto uložená povinnosť však predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, keďže je spojená s nákladmi, ako aj dodatočným
         finančným a administratívnym zaťažením pre podniky usadené v inom členskom štáte, takže tieto podniky nemajú z hľadiska hospodárskej
         súťaže rovnaké postavenie ako zamestnávatelia usadení v prijímajúcom štáte, a to ich môže odradiť od poskytovania služieb
         v tomto členskom štáte.

      Túto povinnosť však možno odôvodniť cieľom verejného záujmu spočívajúcim v sociálnej ochrane pracovníkov, keďže umožňuje príslušným
         orgánom členského štátu vykonať potrebné kontroly na zabezpečenie dodržiavania vnútroštátnych ustanovení v tejto oblasti.
         V rozsahu, v akom vyžaduje preklad len niekoľkých dokumentov a nespôsobuje veľkú administratívnu alebo finančnú záťaž pre
         zamestnávateľa, nepresahuje mieru toho, čo je na dosiahnutie sledovaného cieľa sociálnej ochrany potrebné.

      (pozri body 66, 68 – 72, 76)
      5.     Členský štát, ktorý uloží zahraničným podnikom pre dočasné zamestnávanie povinnosť oznámiť nielen pridelenie pracovníka užívateľskému
         podniku v dotknutom členskom štáte, ale aj miesto zamestnania tohto pracovníka a každú zmenu tohto miesta, zatiaľ čo podniky
         rovnakého druhu usadené v Nemecku takúto dodatočnú povinnosť nemajú, porušuje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 49 ES.

      (pozri body 85, 89 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 18. júla 2007 (*)

      „Žaloba o nesplnenie povinnosti – Prípustnosť – Článok 49 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Vysielanie pracovníkov – Obmedzenia – Príspevky do vnútroštátneho fondu na platené dovolenky – Preklad dokumentov – Oznamovanie miesta zamestnania vyslaných pracovníkov“
      Vo veci C‑490/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 29. novembra 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa, G. Braun, a H. Kreppel, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: W.-D. Plessing, M. Lumma a C. Schulze-Bahr, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci T. Lübbig, Rechtsanwalt,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a O. Christmann, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia R. Schintgen, A. Tizzano (spravodajca), M. Ilešič a E. Levits,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. novembra 2006,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. decembra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev žiada Súdny dvor, aby určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že prijala
         právnu úpravu, na základe ktorej:

      –       zahraničné podniky sú povinné odvádzať príspevky do nemeckého fondu na dovolenky aj v prípade, keď pracovníci požívajú v zásade
         porovnateľnú ochranu v súlade s právnou úpravou štátu, v ktorom je ich zamestnávateľ usadený [§ 1 ods. 3 zákona o vysielaní
         pracovníkov (Arbeitnehmer-Entsendegesetz) z 26. februára 1996 (BGBl. 1996 I, s. 227, ďalej len „AEntG“)],

      –       zahraničné podniky sú povinné zabezpečiť preklad do nemeckého jazyka pracovnej zmluvy alebo dokumentov potrebných podľa práva
         štátu pôvodu pracovníka v zmysle smernice Rady 91/533/EHS zo 14. októbra 1991 o povinnosti zamestnávateľa informovať zamestnancov
         o podmienkach vzťahujúcich sa na zmluvu alebo na pracovno-právny vzťah (Ú. v. ES L 288, s. 32; Mim. vyd. 05/002, s. 3), výplatných
         listín, písomností dokumentujúcich pracovný čas a vyplatenie mzdy, ako aj iných dokumentov vyžadovaných nemeckými úradmi (§ 2
         AEntG),

      –       zahraničné podniky pre dočasné zamestnávanie sú povinné oznamovať nielen pridelenie pracovníka užívateľskému podniku v Nemecku,
         ale aj každé zamestnanie na stavbe, ktoré mu pridelí užívateľský podnik (§ 3 ods. 2 AEntG),

      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.
       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      Zmluva o ES
      2       Článok 49 ES stanovuje:
      „V rámci nasledujúcich ustanovení sú zakázané obmedzenia slobody poskytovať služby v spoločenstve vo vzťahu k štátnym príslušníkom
         členských štátov, ktorí sa usadili v niektorom štáte spoločenstva ako príjemca služieb.

      ...“
       Smernica 96/71/ES
      3       Podľa článku 1 ods. 1 smernice 96/71/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci
         poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 3) „táto smernica sa uplatňuje na podniky zriadené v členskom
         štáte, ktoré v rámci poskytovania nadnárodných služieb vysielajú pracovníkov... na územie členského štátu.“

      4       Článok 3 tejto smernice s názvom „Vzťahy a podmienky zamestnania“ znie:
      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby podniky podľa článku 1 ods. 1, bez ohľadu na rozhodné právo pre pracovnoprávne vzťahy, zaručili
         pracovníkom, vyslaným na územie členských štátov, nasledujúce pracovné podmienky, platné v členskom štáte vykonávania práce
         a zakotvené:

      –       v zákonoch, iných právnych predpisoch alebo správnych opatreniach a/alebo
      –       v kolektívnych zmluvách alebo v arbitrážnych nálezoch vyhlásených za všeobecne uplatniteľné v zmysle odseku 8, pokiaľ sa týkajú
         činností uvádzaných v prílohe:

      ...
      b)      minimálna ročná dĺžka platenej dovolenky [minimálna doba platenej dovolenky za rok – neoficiálny preklad];

      ...
      d)      podmienky prenájmu pracovníkov, najmä dodanie pracovníkov podnikmi pre dočasné zamestnávanie;
      ...
      ...“
      5       Článok 4 tejto smernice s názvom „Informačná spolupráca“ stanovuje:
      „1.      Na účely vykonávania tejto smernice členské štáty v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou ustanovia jeden
         alebo viac styčných úradov alebo jeden či niekoľko príslušných vnútroštátnych orgánov.

      2.      Členské štáty ustanovia opatrenia na vzájomnú spoluprácu medzi verejnými úradmi zodpovednými podľa vnútroštátnych právnych
         predpisov za monitorovanie pracovných podmienok, uvedených v článku 3. Táto spolupráca bude pozostávať predovšetkým z poskytovania
         odpovedí na zdôvodnené žiadosti týchto úradov o poskytnutia informácií o nadnárodnom prenajímaní pracovníkov vrátane preukázaných
         prípadov porušenia alebo o možných prípadoch nezákonnej nadnárodnej činnosti.

      ...“
       Vnútroštátne právo
      6       Pri uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku zaslanom Spolkovej republike Nemecko bolo vysielanie pracovníkov v tomto
         členskom štáte upravené v AEntG.

      7       Podľa § 1 ods. 1 AEntG kolektívne zmluvy v oblasti stavebníctva, ktoré majú všeobecnú záväznosť a upravujú dobu dovolenky
         na zotavenie, platenú dovolenku a dodatočný dovolenkový plat, platia aj pre zamestnávateľov usadených v zahraničí, ktorí vyslali
         pracovníkov do Nemecka.

      8       § 1 ods. 3 AEntG stanovuje:
      „V prípade, že všeobecne záväznými kolektívnymi zmluvami je vymáhanie príspevkov a poskytovanie plnení prenesené na spoločné
         zariadenie zmluvných strán kolektívnej zmluvy v súvislosti s poskytovaním nárokov na dovolenku podľa ods. 1, právne normy
         týchto kolektívnych zmlúv sa musia uplatňovať aj na zahraničného zamestnávateľa a na jeho zamestnancov zamestnaných v rámci
         územnej pôsobnosti kolektívnej zmluvy, pokiaľ v príslušných kolektívnych zmluvách alebo iným spôsobom je zabezpečené, že:

      1.      zahraničný zamestnávateľ nie je povinný odvádzať príspevky podľa tohto predpisu a súčasne aj príspevky porovnateľnému zariadeniu
         v štáte sídla jeho podniku a

      2.      postup spoločného zariadenia zmluvných strán kolektívnej zmluvy stanovuje započítanie plnení, ktoré zahraničný zamestnávateľ
         už poskytol s cieľom uspokojiť zákonné, kolektívne alebo zmluvné nároky na dovolenku svojho zamestnanca.

      …“
      9       § 2 ods. 3 AEntG upravuje:
      „Každý zamestnávateľ so sídlom v zahraničí je povinný uchovávať v tuzemsku doklady potrebné pre kontrolu dodržiavania právnych
         povinností podľa § 1 ods. 1 druhej vety, § 1 ods. 2a druhej vety a § 1 ods. 3a piatej vety v nemeckom jazyku počas celej doby
         skutočného zamestnania pracovníka v rámci pôsobnosti tohto zákona, najmenej počas doby celkového trvania stavby, nie však
         dlhšie ako dva roky tak, aby tieto doklady mohli byť predložené na žiadosť kontrolných orgánov aj na stavbe.“

      10     Na záver § 3 ods. 2 AEntG má takéto znenie:
      „Vysielajúci podnik so sídlom v zahraničí, ktorý prideľuje jedného alebo viacerých pracovníkov užívateľskému podniku v rámci
         pôsobnosti tohto zákona, musí písomne... pred začatím každej stavby podať príslušným orgánom colnej správy oznámenie v nemeckom
         jazyku s týmito údajmi:

      1.      priezvisko, meno a dátum narodenia pracovníkov, ktorých prideľuje v rámci pôsobnosti tohto zákona;
      2.      začiatok a koniec pridelenia pracovníkov;
      3.      miesto zamestnania (stavba);
      …“
       Konanie pred podaním žaloby
      11     V dôsledku mnohých sťažností Komisia zaslala 12. novembra 1998 nemeckým orgánom výzvu a listom zo 17. augusta 1999 doplňujúcu
         výzvu, ktorými upozornila nemecké orgány na nezlučiteľnosť určitých ustanovení AEntG s článkom 59 Zmluvy ES (zmenený, teraz
         článok 49 ES).

      12     Pretože Komisia vysvetlenia Spolkovej republiky Nemecko v listoch z 8. marca, 4. mája a 25. októbra 1999 nepovažovala za dostatočné,
         zaslala 25. júla 2001 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko, ktorým ho vyzvala, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      13     Listami z 1. októbra 2001, 10. decembra 2001, 3. februára 2003 a 4. decembra 2003 zaslala Spolková republika Nemecko Komisii
         svoje pripomienky k odôvodnenému stanovisku. Listom z 23. januára 2004 tento členský štát oznámil Komisii zmenené znenie AEntG
         v dôsledku prijatia tretieho zákona o poskytovaní moderných služieb na trhu práce (Drittes Gesetz für moderne Dienstleistungen
         am Arbeitsmarkt) z 23. decembra 2003 (BGBl. 2003 I, s. 2848).

      14     Konštatujúc, že novelizáciou AEntG bola odstránená len časť pôvodne vytýkaných porušení, Komisia sa rozhodla podať túto žalobu.
       O žalobe
       O prípustnosti
      15     Nemecká vláda vzniesla štyri námietky neprípustnosti, ktoré sa týkajú voľby článku 49 ES ako určujúceho ustanovenia na posúdenie
         zlučiteľnosti AEntG s právom Spoločenstva, neprimeranej dĺžky trvania konania pred podaním žaloby, nepresnosti žaloby a zmeny
         predmetu prvého žalobného dôvodu Komisie.

       O voľbe článku 49 ES ako určujúceho ustanovenia na posúdenie zlučiteľnosti AEntG s právom Spoločenstva
      16     Nemecké orgány zastávajú názor, že predmetné ustanovenia AEntG by mali byť najskôr preskúmané so zreteľom na smernicu 96/71,
         ktorá sa špeciálne týka vysielania pracovníkov v rámci poskytovania služieb. Komisia mala najmä preukázať, že Spolková republika
         Nemecko nesprávne prebrala smernicu alebo že uvedené ustanovenia sa neuplatňujú v súlade s touto smernicou.

      17     Z tohto hľadiska je potrebné pripomenúť, že smernica 96/71 má koordinovať právne predpisy členských štátov vytvorením zoznamu
         vnútroštátnych pravidiel, ktoré musí členský štát uplatňovať na podniky usadené v inom členskom štáte, ktoré vysielajú pracovníkov
         na jeho vlastné územie v rámci poskytovania nadnárodných služieb.

      18     Článok 3 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby podniky bez ohľadu na rozhodné právo
         pre pracovnoprávne vzťahy zaručili vyslaným pracovníkom pracovné podmienky a podmienky zamestnania v oblastiach stanovených
         v tomto článku, ktoré sú platné v členskom štáte vykonávania práce.

      19     Smernica 96/71 však neharmonizuje hmotno-právny obsah týchto vnútroštátnych pravidiel [pozri v tomto zmysle Oznámenie Komisie
         Rade, Európskemu parlamentu, Hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 25. júla 2003, ktorým sa vykonáva smernica
         96/71/ES v členských štátoch, KOM(2003) 458 v konečnom znení, s. 7 – neoficiálny preklad]. Tento obsah môžu členské štáty slobodne určiť za podmienky dodržania Zmluvy a všeobecných zásad práva Spoločenstva, v tejto
         veci teda článku 49 ES.

      20     Vo svojej žalobe Komisia spochybňuje súlad obsahu § 1 ods. 3, § 2 a § 3 ods. 2 AEntG so Zmluvou v rozsahu, v ktorom tieto
         ustanovenia spôsobujú neprípustné obmedzenia slobodnému pohybu služieb vo vnútri Spoločenstva.

      21     Treba konštatovať, že obmedzenie tejto základnej slobody je zakázané článkom 49 ES. Komisia sa teda správne odvoláva na tento
         článok s cieľom spochybniť zlučiteľnosť sporných ustanovení s právom Spoločenstva.

      22     Z uvedeného vyplýva, že prvú námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Spolková republika Nemecko, treba zamietnuť.
       O neprimeranej dĺžke konania pred podaním žaloby
      23     Spolková republika Nemecko tvrdí, že žaloba je neprípustná z dôvodu omeškania tohto konania o nesplnení povinnosti, ktoré
         treba pripísať Komisii. Hoci výzva, ktorú Komisia adresovala Spolkovej republike Nemecko, je z 12. novembra 1998, Komisia
         podala žalobu až 29. novembra 2004, teda po viac ako šiestich rokoch od zaslania výzvy. Nedbalosťou vyplývajúcou z tohto omeškania
         Komisia porušila na jednej strane svoju povinnosť rešpektovať primeranú lehotu a na druhej strane zásadu právnej istoty, ktorej
         sa môže dovolávať tento členský štát a pracovníci chránení prostredníctvom AEntG.

      24     Podľa nemeckých orgánov Komisia mala a mohla urýchliť priebeh konania. Súdny dvor totiž po jeho začatí vyhlásil niekoľko rozsudkov,
         ktoré sa zaoberali vo všeobecnosti vysielaním pracovníkov, ako aj jeden rozsudok, ktorý sa špeciálne týkal AEntG (pozri rozsudok
         z 25. októbra 2001, Finalarte a i., C‑49/98, C‑50/98, C‑52/98 až C‑54/98 a C‑68/98 až C‑71/98, Zb. s. I‑7831).Tieto rozsudky
         určite mohli umožniť rýchlejšie uzavrieť túto vec.

      25     Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že cieľom štádia pred začatím súdneho konania v zmysle článku 226 ES je poskytnúť dotknutému
         členskému štátu príležitosť, aby sa prispôsobil svojim povinnostiam vyplývajúcim z práva Spoločenstva a aby účelne uviedol
         svoje dôvody obrany proti výhradám Komisie (rozsudok z 5. novembra 2002, Komisia/Rakúsko, C‑475/98, Zb. s. I‑9797, bod 35).

      26     Treba uviesť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora sa ustanovenia článku 226 ES uplatňujú bez toho, aby Komisia musela
         dodržať určitú lehotu, pokiaľ nejde o prípad, v ktorom by neprimeraná dĺžka konania pred začatím konania upraveného v tomto
         článku spôsobila dotknutému členskému štátu viac ťažkostí s vyvrátením argumentov Komisie, ako aj porušenie práva na obranu.
         Je úlohou dotknutého členského štátu preukázať, že ide o tento prípad (pozri rozsudky zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko,
         C‑96/89, Zb. s. I‑2461, body 15 a 16; z 21. januára 1999, Komisia/Belgicko, C‑207/97, Zb. s. I‑275, bod 25, a Komisia/Rakúsko,
         už citovaný, bod 36).

      27     So zreteľom na rozsudky, ktoré Súdny dvor vyhlásil o vysielaní pracovníkov, nie je potrebné preskúmať, či čas od zaslania
         výzvy adresovanej Spolkovej republike Nemecko do podania tejto žaloby sa má považovať za neprimerane dlhý, treba však konštatovať,
         že tento členský štát ani neuplatňuje porušenie jeho práv na obranu na základe dĺžky konania pred podaním žaloby, ani neuvádza
         iné argumenty spôsobilé preukázať takéto porušenie.

      28     Na základe uvedeného treba druhú námietku vznesenú nemeckou vládou zamietnuť.
       O nepresnosti žaloby
      29     Nemecká vláda tvrdí, že žaloba je neprípustná, pretože jasne neuvádza žalobné dôvody, o ktorých má Súdny dvor rozhodnúť. Komisia
         sa najmä nevyjadrila k otázke, či spochybňuje len ustanovenia AEntG ako také, alebo aj ich uplatňovanie správnymi a súdnymi
         orgánmi v konkrétnych prípadoch.

      30     V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 38 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku stanovuje, že návrh (žaloba), o ktorom
         má Súdny dvor rozhodovať, musí okrem iného obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený. Podľa
         toho má Komisia v každom návrhu predloženom na základe článku 226 ES uviesť výhrady presným a súdržným spôsobom, aby mohol
         uvedený štát vhodne pripraviť svoju obranu a aby mohol Súdny dvor preveriť existenciu vytýkaného nesplnenia povinnosti (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 13. decembra 1990, Komisia/Grécko, C‑347/88, Zb. s. I‑4747, bod 28, a zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené
         kráľovstvo, C‑98/04, Zb. s. I‑4003, bod 18).

      31     V tomto prípade však z odôvodnenia, ako aj z návrhov v žalobe vyplýva dostatočne jasne a presne, že žaloba Komisie sa týka
         zlučiteľnosti obsahu § 1 ods. 3, § 2 a § 3 ods. 2 AEntG s článkom 49 ES. Uvedená žaloba je teda jednoznačná.

      32     Na základe uvedeného treba tretiu námietku nemeckej vlády o neprípustnosti zamietnuť.
       O zmene predmetu prvého žalobného dôvodu
      33     Nemecká vláda tvrdí, že prvý žalobný dôvod nie je prípustný v rozsahu, v ktorom predmet tohto žalobného dôvodu nebol zhodne
         uvedený v odôvodnenom stanovisku a v žalobe.

      34     Na jednej strane Komisia vyhlásila v odôvodnenom stanovisku, že Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré
         jej vyplývajú z článku 49 ES, tým, že ukladá povinnosť zahraničným podnikom odvádzať príspevky do nemeckého fondu na dovolenky
         v stavebníctve, „aj keď sú naďalej povinní priamo vyplácať dovolenky svojim zamestnancom v členskom štáte usadenia“. Na druhej
         strane v žalobe Komisia prišla k záveru, že došlo k porušeniu Zmluvy, ktoré vyplýva zo skutočnosti, že zahraničné podniky
         sú povinné odvádzať príspevky do fondu na dovolenky aj vtedy, „keď pracovníci týchto podnikov požívajú v zásade porovnateľnú
         ochranu v súlade s právnou úpravou štátu usadenia...“. Komisia tým zmenila a rozšírila predmet sporu.

      35     Komisia tvrdí, že rozdielna formulácia vo výrokovej časti odôvodneného stanoviska a návrhov v žalobe nespôsobujú zmenu predmetu
         sporu.

      36     Z tohto pohľadu je pravdou, že podľa judikatúry Súdneho dvora predmet žaloby podanej podľa článku 226 ES je vymedzený konaním
         pred podaním žaloby upraveným v tomto ustanovení, a preto sa odôvodnené stanovisko a žaloba musia opierať o rovnaké výhrady
         (pozri rozsudky zo 17. novembra 1992, Komisia/Grécko, C‑105/91, Zb. s. I‑5871, bod 12, a z 10. septembra 1996, Komisia/Belgicko,
         C‑11/95, Zb. s. I‑4115, bod 73).

      37     Táto požiadavka však nemôže ísť tak ďaleko, aby v každom prípade existovala dokonalá zhoda medzi výhradami uvedenými vo výzve,
         výrokom odôvodneného stanoviska a návrhmi v žalobe, pokiaľ predmet sporu nebol rozšírený alebo zmenený (rozsudky z 29. septembra
         1998, Komisia/Nemecko, C‑191/95, Zb. s. I‑5449, bod 56, a zo 6. novembra 2003, Komisia/Španielsko, C-358/01, Zb. s. I‑13145,
         bod 28).

      38     V tomto prípade z odôvodneného stanoviska vyplýva, že Komisia v konaní pred podaním žaloby vytýkala skutočnosť, že zahraničným
         podnikom uložená povinnosť v § 1 ods. 3 AEntG odvádzať príspevky do nemeckého fondu na dovolenky vedie k dvojitej náhrade
         odmeny za dovolenku, a to v členskom štáte usadenia a v členskom štáte vyslania, a že uvedené podniky sú oslobodené od takejto
         dvojitej platby iba v prípade, keď v členskom štáte usadenia existuje porovnateľné zariadenie, ako je nemecký fond na dovolenky.
         Rovnako v žalobe Komisia vytýka dvojité ekonomické zaťaženie zamestnávateľa, ktorý vysiela zamestnancov do Nemecka, ako aj
         reštriktívnu úpravu oslobodenia od povinnosti odvádzať príspevky upraveného v § 1 ods. 3 AEntG.

      39     V dôsledku uvedeného treba zastávať názor, že Komisia nerozšírila ani nezmenila predmet žaloby a následne ani neporušila článok
         226 ES.

      40     Z uvedeného vyplýva, že je potrebné zamietnuť aj štvrtú námietku neprípustnosti vznesenú nemeckou vládou a vyhlásiť žalobu
         podanú Komisiou za prípustnú.

       O veci samej
       O povinnosti odvádzať príspevky do nemeckého fondu na platené dovolenky (§ 1 ods. 3 AEntG)
       Argumentácia účastníkov konania
      41     Komisia tvrdí, že oslobodenie od povinnosti odvádzať príspevky upravené v § 1 ods. 3 prvej vete AEntG je príliš reštriktívne
         formulované, takže pre zamestnávateľa vysielajúceho pracovníkov do Nemecka môže viesť k dvojitému ekonomickému zaťaženiu,
         ktoré je nezlučiteľné s článkom 49 ES. Podľa Komisie AEntG by mal zbaviť povinnosti odvádzať príspevky podniky usadené v inom
         členskom štáte vysielajúce pracovníkov nielen v prípade, keď je zabezpečené odvádzanie príspevkov v členskom štáte usadenia
         do porovnateľného režimu, ale aj vtedy, keď existuje v tomto členskom štáte právna úprava, ktorá aj keby nebola založená na
         príspevkoch odvádzaných zamestnávateľom, by poskytovala pracovníkom ochranu ich nárokov na platenú dovolenku rovnocennú so
         stanovenou nemeckou právnou úpravou.

      42     Nemecká vláda uvádza, že Komisia nepredložila žiadne konkrétne dôkazy, ktoré by preukázali, že § 1 ods. 3 AEntG je v rozpore
         so Zmluvou. Dodáva, že toto ustanovenie uplatňujú vnútroštátne správne a súdne orgány v súlade s povinnosťami vyplývajúcimi
         z práva Spoločenstva.

      43     S cieľom zabrániť dvojitému ekonomickému zaťaženiu podnikov usadených v inom členskom štáte Spolková republika Nemecko založila
         pragmatickú cezhraničnú spoluprácu s inými členskými štátmi a dokonca s niektorými z nich uzatvorila dvojstranné dohody o vzájomnom
         uznávaní národných systémov platených dovoleniek.

      44     Okrem toho aj nemecké súdy, najmä Bundesarbeitsgericht, vždy dodržiavali zásady, ktoré Súdny dvor stanovil v oblasti vysielania
         pracovníkov. Nielenže skúmajú, či existuje dvojstranná dohoda, ale aj dbajú na to, aby vyslaný pracovník mal prospech z nemeckej
         úpravy o nárokoch na platenú dovolenku tým, že túto úpravu uplatňujú len v prípade, keď je pre pracovníka skutočne výhodnejšia,
         ako by bolo uplatnenie platných ustanovení štátu, z ktorého pochádza.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      45     Najskôr je potrebné pripomenúť, že § 1 ods. 3 prvá veta AEntG ukladá zahraničným zamestnávateľom povinnosť odvádzať príspevky
         do nemeckého fondu na dovolenky, pokiaľ súčasne nie sú povinní odvádzať príspevky do tohto fondu a súčasne do porovnateľného
         zariadenia v štáte sídla ich podniku (bod 1) a plnenia, ktoré títo zamestnávatelia už poskytli s cieľom uspokojiť zákonné,
         kolektívne alebo zmluvné nároky na dovolenku ich zamestnancov, sa započítavajú (bod 2).

      46     Treba tiež pripomenúť, že Súdny dvor sa už vyslovil o zlučiteľnosti tohto ustanovenia AEntG so Zmluvou v už citovanom rozsudku
         Finalarte a i. Najmä v bodoch 45, 49 a 53 uvedeného rozsudku Súdny dvor zdôraznil, že súlad § 1 ods. 3 AEntG s právom Spoločenstva
         závisí od dvoch podmienok, ktorých splnenie má preskúmať vnútroštátny súd. Ten musí preskúmať, či nemecká právna úprava o platenej
         dovolenke poskytuje skutočnú dodatočnú ochranu pracovníkom vyslaným poskytovateľmi služieb usadenými mimo územia Nemecka a či
         uplatňovanie uvedenej právnej úpravy je primerané so zreteľom na dosiahnutie cieľa sociálnej ochrany týchto pracovníkov.

      47     Je nepochybné, že v tomto konaní o nesplnenie povinnosti bolo úlohou Komisie preskúmať, či sú splnené tieto podmienky, a predložiť
         Súdnemu dvoru všetky potrebné podklady na overenie zlučiteľnosti uvedeného ustanovenia s článkom 49 ES.

      48     Podľa ustálenej judikatúry je v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES úlohou Komisie, aby dokázala existenciu
         údajného nesplnenia povinnosti. Komisia preto musí poskytnúť Súdnemu dvoru potrebné podklady, na základe ktorých môže Súdny
         dvor preskúmať existenciu takéhoto porušenia bez toho, aby sa opieral len o domnienky (pozri najmä rozsudky z 20. marca 1990,
         Komisia/Francúzsko, C‑62/89, Zb. s. I‑925, bod 37, a zo 14. apríla 2005, Komisia/Nemecko, C‑341/02, Zb. s. I‑2733, bod 35).

      49     Okrem toho treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora rozsah vnútroštátnych zákonov, iných právnych predpisov
         a správnych opatrení sa má posudzovať so zohľadnením ich výkladu vnútroštátnymi súdmi (pozri najmä rozsudky z 8. júna 1994,
         Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑382/92, Zb. s. I‑2435, bod 36, a z 29. mája 1997, Komisia/ Spojené kráľovstvo, C‑300/95, Zb.
         s. I‑2649, bod 37).

      50     Ďalej treba konštatovať, že Komisia v tomto prípade nepredložila potrebné podklady na preskúmanie nesúladu § 1 ods. 3 AEntG
         s článkom 49 ES. V skutočnosti sa totiž obmedzila na doslovný výklad bodu 1 uvedeného ustanovenia AEntG bez toho, aby sa vyjadrila
         k splneniu dvoch podmienok stanovených v rozsudku Finalarte a i. uvedených v bode 46 tohto rozsudku. Komisia na podporu svojej
         žaloby nepredniesla žiadne argumenty ani nepoukázala na vnútroštátne súdne rozhodnutia alebo iné skutočnosti, ktoré by mohli
         preukázať, na rozdiel od tvrdenia nemeckých orgánov, že § 1 ods. 3 AEntG sa v praxi uplatňuje alebo vykladá spôsobom, ktorý
         nie je v súlade s právom Spoločenstva.

      51     Podľa Komisie jej doslovný výklad § 1 ods. 3 bodu 1 AEntG potvrdzuje príklad, ktorý sa týka dánskej právnej úpravy. V Dánsku
         nároky týkajúce sa dovolenky neprepláca pracovníkom zariadenie podobné nemeckému fondu na platené dovolenky. V prípade, že
         zamestnávateľ sám nevykoná takúto platbu, pracovník môže vždy platbu získať od združenia zamestnávateľov. Napriek tejto záruke
         zamestnávateľ usadený v Dánsku, ktorý vysiela pracovníkov do Nemecka, je predsa povinný odvádzať príspevky do tohto nemeckého
         fondu. Podľa Komisie tejto povinnosti odvádzať príspevky sa dá vyhnúť len vďaka administratívnej dohode o vzájomnom uznávaní
         národných systémov platenej dovolenky, ktorú uzatvorilo Dánske kráľovstvo a Spolková republika Nemecko. Zásada právnej istoty
         však zakazuje, aby práva vyplývajúce zo Zmluvy záviseli od uzatvorenia administratívnej dohody.

      52     Takúto argumentáciu nie je možné prijať. Zo spisu totiž vyplýva, že v Dánsku existuje Arbejdsmarkedets Feriefond (fond na
         platené dovolenky), ktorý je porovnateľný s nemeckým fondom na platené dovolenky, a že § 1 ods. 3 prvá veta AEntG, tak ako
         sa uplatňuje na základe uvedenej administratívnej dohody, oslobodzuje dánske podniky, ktoré platia do tohto fondu, od povinnosti
         odvádzať príspevky do nemeckého fondu.

      53     Aj keď je pravdou, že zásade právnej istoty odporuje skutočnosť, že práva jednotlivcov vyplývajúce z práva Spoločenstva sú
         pri ich výkone podriadené podmienkam a obmedzeniam, ktoré stanovujú vnútroštátne administratívne pravidlá (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 28. apríla 1993, Komisia/Taliansko, C‑306/91, Zb. s. I‑2133, bod 14, a z 8. júla 1999, Komisia/Francúzsko, C‑354/98,
         Zb. s. I‑4927, bod 11), treba predsa konštatovať, že v rámci nadnárodného vysielania pracovníkov problémy, ktoré môžu vznikať
         pri porovnávaní národných režimov platených dovoleniek, pri neexistencii harmonizácie v tejto oblasti, sa nedajú vyriešiť
         bez účinnej spolupráce správnych orgánov členských štátov (pozri v tomto zmysle Oznámenie Komisie Rade, Európskemu parlamentu,
         Hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 25. júla 2003). Uzatvorenie administratívnej dohody, ktorá zaručuje
         vzájomné uznávanie týchto režimov, patrí do takejto spolupráce, a všeobecne povedané, do povinnosti lojálnej spolupráce medzi
         členskými štátmi v oblasti pokrytej právom Spoločenstva.

      54     Za týchto okolností treba konštatovať, že Komisia nepreukázala, že zahraničné podniky musia odvádzať príspevky do nemeckého
         fondu na dovolenky aj vtedy, keď pracovníci, ktorých zamestnávajú, požívajú v podstate porovnateľnú ochranu v súlade s právom
         štátu usadenia týchto podnikov.

      55     Prvý žalobný dôvod Komisie teda treba zamietnuť.
       O povinnosti uchovávať určité dokumenty v nemeckom jazyku na stavbe (§ 2 ods. 3 AEntG)
       Argumentácia účastníkov konania
      56     Podľa Komisie povinnosť zahraničných podnikov zabezpečiť preklad do nemeckého jazyka všetkých dokumentov vyžadovaných na základe
         § 2 ods. 3AEntG, teda pracovnej zmluvy (alebo rovnocenného dokumentu v zmysle smernice 91/533), výplatných listín, písomností
         dokumentujúcich pracovný čas a vyplatenie mzdy, ako aj iných dokumentov vyžadovaných nemeckými úradmi, predstavuje neodôvodnené
         a neprimerané obmedzenie slobodného poskytovania služieb zaručeného článkom 49 ES.

      57     Pokiaľ ide o neodôvodnenosť tohto ustanovenia AEntG, Komisia pripomína, že v rozsudku z 23. novembra 1999, Arblade a i. (C‑369/96
         a C‑376/96, Zb. s. I‑8453), Súdny dvor rozhodol, že povinnosť zahraničných podnikov uchovávať dokumenty na území prijímajúceho
         štátu nemožno odôvodniť všeobecne s cieľom uľahčiť splnenie kontrolnej funkcie úradom tohto štátu. Podľa názoru Komisie, pokiaľ
         sa táto povinnosť nedá odôvodniť uvedeným cieľom, potom povinnosť preložiť všetky dokumenty, rovnako obmedzujúca, je sotva
         odôvodnená.

      58     Čo sa týka primeranosti predmetného ustanovenia, odvolaním sa opäť na už citovaný rozsudok Arblade a i. Komisia uplatňuje,
         že všeobecná povinnosť prekladať uvedené dokumenty je nadbytočná so zreteľom na systém spolupráce medzi členskými štátmi stanovený
         v článku 4 smernice 96/71.

      59     Spolková republika Nemecko podporovaná Francúzskou republikou považuje povinnosť prekladu stanovenú v § 2 ods. 3 AEntG za
         zlučiteľnú s článkom 49 ES.

      60     Podľa nemeckých orgánov táto povinnosť je odôvodnená potrebou umožniť účinnú kontrolu dodržiavania právnych povinností vyplývajúcich
         z AEntG, a teda zabezpečiť účinnú ochranu pracovníkom. Kontrolné orgány musia byť schopné prečítať predmetné dokumenty a porozumieť
         im, čo si vyžaduje ich preklad. Účinnosť kontroly nemôže závisieť od jazykových znalostí kontrolných orgánov na dotknutej
         stavbe.

      61     Nemecká a francúzska vláda dodávajú, že už citovaný rozsudok Arblade a i. neumožňuje prevziať priame závery týkajúce sa odôvodnenia
         alebo primeranosti § 2 ods. 3 AEntG.

      62     Na záver uvedené vlády zastávajú názor, že spolupráca medzi vnútroštátnymi orgánmi stanovená v článku 4 smernice 96/71 nemôže
         nahradiť povinnosť prekladu uloženú zahraničným zamestnávateľom.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      63     Podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES vyžaduje nielen odstránenie akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb
         usadenému v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale rovnako odstránenie všetkých obmedzení, dokonca aj
         keď sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať,
         sťažovať alebo robiť činnosť poskytovateľa usadenému v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby, menej atraktívnou
         (pozri rozsudky z 25. júla 1991, Säger, C‑76/90, Zb. s. I‑4221, bod 12; z 28. marca 1996, Guiot, C‑272/94, Zb. s. I‑1905,
         bod 10, a z 19. januára 2006, Komisia/Nemecko, C‑244/04, Zb. s. I‑885, bod 30).

      64     Aj v prípade neexistencie harmonizácie v tejto oblasti môže byť slobodné poskytovanie služieb, ako jedna zo základných zásad
         Zmluvy, obmedzené len prostredníctvom pravidiel odôvodnených naliehavými požiadavkami verejného záujmu a uplatňovaných na
         všetky osoby a podniky vykonávajúce činnosť na území prijímajúceho štátu v tom rozsahu, keď tento záujem nie je chránený pravidlami,
         ktorým podlieha poskytovateľ služby v členskom štáte usadenia (pozri najmä rozsudky Arblade a i., už citovaný, body 34 a 35;
         z 24. januára 2002, Portugaia Construções, C‑164/99, Zb. s. I‑787, bod 19, a z 21. októbra 2004, Komisia/Luxembursko, C‑445/03,
         Zb. s. I‑10191, bod 21).

      65     Napokon uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu na poskytovateľov služieb usadených v inom členskom štáte
         musí byť vhodné na dosiahnutie cieľa, ktorý táto úprava sleduje, a nesmie ísť nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie
         (pozri najmä rozsudky Säger, už citovaný, bod 15; z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb. s. I‑1663, bod 32, a z 30. novembra
         1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 37).

      66     V tomto prípade vyplýva z § 2 ods. 3 AEntG, že každý zamestnávateľ usadený mimo územia Nemecka, ktorý zamestnáva pracovníkov
         na území tohto členského štátu, je povinný uchovávať určité doklady v nemeckom jazyku počas celej doby skutočného zamestnania
         vyslaných pracovníkov najmenej počas doby celkového trvania stavby, nie však dlhšie ako dva roky, tak, aby tieto doklady mohli
         byť predložené na žiadosť kontrolných orgánov na stavbe. Ako nemecká vláda upresnila na pojednávaní bez toho, aby jej Komisia
         oponovala, dotknutými dokumentmi sú pracovná zmluva, výplatné listiny, písomnosti dokumentujúce pracovný čas a vyplatenie
         mzdy.

      67     Vzhľadom na skutočnosť, že v tejto oblasti neexistujú harmonizujúce opatrenia Spoločenstva, treba na posúdenie dôvodnosti
         druhého žalobného dôvodu Komisie najskôr preskúmať, či požiadavky stanovené týmto ustanovením AEntG majú obmedzujúci účinok
         na slobodné poskytovanie služieb a potom prípadne, či v dotknutej oblasti činnosti naliehavé požiadavky verejného záujmu odôvodňujú
         takéto obmedzenia slobodného poskytovania služieb. V prípade kladnej odpovede treba napokon preskúmať, či taký istý výsledok
         nie je možné dosiahnuť pomocou menej obmedzujúcich pravidiel.

      68     Po prvé treba konštatovať, že uložením povinnosti preložiť predmetné dokumenty do nemeckého jazyka predstavuje uvedené ustanovenie
         obmedzenie slobodného poskytovania služieb.

      69     Táto povinnosť je totiž spojená s nákladmi, ako aj dodatočným finančným a administratívnym zaťažením pre podniky usadené v inom
         členskom štáte, takže tieto podniky nemajú z hľadiska hospodárskej súťaže rovnaké postavenie ako zamestnávatelia usadení v prijímajúcom
         štáte, a to ich môže odradiť od poskytovania služieb v tomto členskom štáte.

      70     Po druhé treba predsa zdôrazniť, že § 2 ods. 3 AEntG sleduje cieľ verejného záujmu spočívajúci v sociálnej ochrane pracovníkov
         v stavebníctve a v kontrole dodržiavania tejto ochrany. Súdny dvor už uznal, že tento cieľ patrí medzi naliehavé požiadavky,
         ktoré odôvodňujú takéto obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri rozsudky z 3. februára 1982, Seco a Desquenne & Giral,
         62/81 a 63/81, Zb. s. 223, bod 14; z 27. marca 1990, Rush Portuguesa, C‑113/89, Zb. s. I‑1417, bod 18; Guiot, už citovaný,
         bod 16, a Arblade a i., už citovaný, bod 51).

      71     Uložením povinnosti uchovávať na stavbe predmetné dokumenty v jazyku prijímajúceho členského štátu § 2 ods. 3AEntG sleduje
         cieľ umožniť príslušným orgánom tohto štátu vykonať potrebné kontroly na zabezpečenie dodržiavania vnútroštátnych ustanovení
         v oblasti ochrany pracovníkov, najmä týkajúcich sa odmeňovania a pracovného času. Takýto druh kontroly na mieste by bol v praxi
         neprimerane ťažký, ak nie nemožný, pokiaľ by tieto dokumenty boli v jazyku členského štátu usadenia zamestnávateľa, ktorý
         úradníci prijímajúceho členského štátu nutne nepoužívajú.

      72     Z uvedeného vyplýva, že povinnosť stanovená v § 2 ods. 3 AEntG je odôvodnená.
      73     Tento záver nie je spochybnený už citovaným rozsudkom Arblade a i.
      74     Je pravdou, že Súdny dvor v bode 76 rozsudku Arblade a i. rozhodol, že na odôvodnenie obmedzenia slobodného poskytovania služieb
         spočívajúceho v uložení povinnosti zahraničnému zamestnávateľovi uchovávať určité dokumenty v mieste bydliska fyzickej osoby
         bývajúcej v prijímajúcom členskom štáte nestačí, že dostupnosť týchto dokumentov v uvedenom štáte má vo všeobecnosti uľahčiť
         splnenie kontrolnej funkcie orgánov tohto štátu; tento bod rozsudku sa totiž týka povinnosti zamestnávateľa mať k dispozícii
         určité dokumenty pre príslušné orgány aj vtedy, keď už nezamestnáva v prijímajúcom členskom štáte žiadnych pracovníkov.

      75     Tu nejde o taký prípad, pretože § 2 ods. 3 AEntG ukladá povinnosť uchovávať doklady v nemeckom jazyku počas doby skutočného
         zamestnania vyslaných pracovníkov v Nemecku a počas doby trvania stavby. Ako vyplýva z bodu 74 tohto rozsudku, toto ustanovenie
         sa neobmedzuje vo všeobecnosti na uľahčenie splnenia kontrolnej funkcie príslušných nemeckých orgánov, ale skôr ide o umožnenie
         v praxi uskutočniť kontrolu týmito orgánmi na stavbách.

      76     Po tretie treba konštatovať, že uvedené ustanovenie vyžaduje preklad len štyroch dokumentov (pracovná zmluva, výplatné listiny,
         písomnosti dokumentujúce pracovný čas a vyplatenie mzdy), ktoré nie sú neprimerane dlhé a na ktorých vystavenie sa zvyčajne
         používa forma formulára. V dôsledku toho, že nespôsobujú zamestnávateľovi vysielajúcemu pracovníkov do Nemecka veľkú administratívnu
         alebo finančnú záťaž, § 2 ods. 3 AEntG nepresahuje mieru toho, čo je na dosiahnutie sledovaného cieľa sociálnej ochrany potrebné.

      77     Napokon je potrebné zdôrazniť, že podľa súčasnej právnej situácie neexistuje menej obmedzujúce opatrenie, ktorým by bolo možné
         dosiahnuť uvedený cieľ.

      78     Systém spolupráce a výmeny informácií medzi vnútroštátnymi správnymi orgánmi stanovený v článku 4 smernice 96/71 nespôsobuje
         nadbytočnosť povinnosti prekladu uloženej zamestnávateľom usadeným mimo Nemecka. Zo spisu totiž vyplýva, že tieto správne
         orgány nedržia dokumenty vyžadované od zamestnávateľov podľa AEntG, takže ich nemôžu postúpiť spolu s prekladom v primeranej
         lehote príslušným orgánom iných členských štátov.

      79     Ako uviedol generálny advokát v bode 86 svojich návrhov, v súčasnosti neexistuje žiadny normatívny nástroj Spoločenstva vyžadujúci
         používať viacjazyčné dokumenty v prípade nadnárodného vysielania pracovníkov.

      80     Na základe uvedených úvah v ich celku vyplýva, že druhý žalobný dôvod Komisie treba zamietnuť.
       O povinnosti zahraničných podnikov pre dočasné zamestnávanie oznamovať miesto zamestnania vyslaných pracovníkov (§ 3 ods. 2
            AEntG)
       Argumentácia účastníkov konania
      81     Komisia tvrdí, že povinnosť uložená zahraničným podnikom pre dočasné zamestnávanie oznamovať príslušným orgánom nielen pridelenie
         pracovníka užívateľskému podniku, ale aj zmenu miesta zamestnania pracovníka z jednej stavby na druhú, zatiaľ čo podniky pre
         dočasné zamestnávanie usadené v Nemecku takúto dodatočnú povinnosť nemajú, predstavuje opatrenie, ktoré sťažuje nadnárodné
         poskytovanie služieb v porovnaní s vnútroštátnym poskytovaním služieb. Podľa Komisie pre takéto rozdielne zaobchádzanie nejestvuje
         žiadny prijateľný dôvod.

      82     Spolková republika Nemecko naopak tvrdí, že oznamovacia povinnosť stanovená v § 3 ods. 2 AEntG je zlučiteľná s článkom 49 ES.
         Táto povinnosť je odôvodnená potrebou vykonať účinné kontroly v záujme lepšej ochrany pracovníkov. Okrem toho nespôsobuje
         dotknutým podnikom pre dočasné zamestnávanie neprimerané zaťaženie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      83     Z ustálenej judikatúry vyplýva, že predpokladom slobodného poskytovania služieb je najmä odstránenie akejkoľvek diskriminácie
         voči poskytovateľom služieb na základe štátnej príslušnosti alebo okolnosti, že je usadený v inom členskom štáte, ako v ktorom
         poskytuje služby (pozri rozsudky z 25. júla 1991, Collectieve Antennevoorziening Gouda, C‑288/89, Zb. s. I‑4007, bod 10; Komisia/Holandsko,
         C‑353/89, Zb. s. I‑4069, bod 14, a zo 4. mája 1993, Distribuidores Cinematográficos, C‑17/92, Zb. s. I‑ 2239, bod 13).

      84     Z tohto hľadiska treba konštatovať, že § 3 ods. 2 AEntG má za následok vznik diskriminácie poskytovateľov služieb usadených
         mimo Nemecka.

      85     Toto ustanovenie totiž ukladá podnikom pre dočasné zamestnávanie usadeným v inom členskom štáte oznamovať písomne príslušným
         nemeckým orgánom nielen začiatok a koniec pridelenia pracovníka užívateľskému podniku v Nemecku, ale aj miesto zamestnania
         tohto pracovníka a každú zmenu tohto miesta, zatiaľ čo podniky rovnakého druhu usadené v Nemecku takúto dodatočnú povinnosť,
         uloženú vždy užívateľským podnikom, nemajú.

      86     Súdny dvor už rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá sa neuplatňuje bez rozdielu na všetky služby bez ohľadu na ich
         pôvod, je zlučiteľná s právom Spoločenstva len v prípade, že spadá pod výslovne stanovené ustanovenie o výnimke ako článok
         46 ES, na ktorý odkazuje článok 55 ES (pozri rozsudky Súdneho dvora z 18. júna 1991, ERT, C‑260/89, Zb. s. I‑2925, bod 24;
         Collectieve Antennevoorziening Gouda, už citovaný, bod 11, a z 21. marca 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Zb. s. I‑3193, bod
         31). Z článku 46 ES, ktorý sa má úzko vykladať, vyplýva, že diskriminujúce pravidlá môžu byť odôvodnené z dôvodov verejného
         poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia.

      87     Z tohto hľadiska stačí pripomenúť, že v tomto prípade nemecká vláda neuviedla žiadny argument, ktorý by mohol spadať pod uvedené
         dôvody.

      88     Z toho vyplýva, že tretí žalobný dôvod Komisie je dôvodný.
      89     Preto treba konštatovať, že Spolková republika Nemecko si tým, že prijala také ustanovenie, aké je § 3 ods. 2 AEntG, na základe
         ktorého sú zahraničné podniky pre dočasné zamestnávanie povinné oznamovať nielen pridelenie pracovníka užívateľskému podniku
         v Nemecku, ale aj každú zmenu miesta zamestnania tohto pracovníka, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.

       O trovách
      90     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 69 ods. 3 toho istého rokovacieho poriadku Súdny dvor môže rozdeliť náhradu
         trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci
         nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania, alebo z výnimočných dôvodov.

      91     V tejto veci je opodstatnené zaviazať Komisiu, ktorá nemala úspech v dvoch z troch žalobných dôvodov, na náhradu dvoch tretín
         trov konania a Spolkovú republiku Nemecko na náhradu jednej tretiny trov konania.

      92     V súlade s článkom 69 ods. 4 rokovacieho poriadku Francúzska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Spolková republika Nemecko si tým, že prijala také ustanovenie, aké je § 3 ods. 2 zákona o vysielaní pracovníkov (Arbeitnehmer‑Entsendegesetz)
            z 26. februára 1996, na základe ktorého sú zahraničné podniky pre dočasné zamestnávanie povinné oznamovať nielen pridelenie
            pracovníka užívateľskému podniku v Nemecku, ale aj každú zmenu miesta zamestnania tohto pracovníka, nesplnila povinnosti,
            ktoré jej vyplývajú z článku 49 ES.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť dve tretiny trov konania. Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť
            jednu tretinu trov konania.
      4.      Francúzska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. marca 2011.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Odvolanie - Ochranná známka Spoločenstva - Označenie pozostávajúce výlučne z číslic - Prihláška označenia ‚1000‘ ako ochrannej známky pre brožúry, periodiká a noviny - Údajne opisný charakter uvedeného označenia - Kritériá uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 - Povinnosť ÚHVT zohľadniť svoju skoršiu rozhodovaciu prax.#Vec C-51/10 P.

text:
      Vec C‑51/10 P
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Označenie pozostávajúce výlučne z číslic – Prihláška označenia ‚1000‘ ako ochrannej známky pre brožúry, periodiká a noviny – Údajne opisný charakter uvedeného označenia – Kritériá uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 – Povinnosť ÚHVT zohľadniť svoju predchádzajúcu rozhodovaciu prax“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Výklad
            s prihliadnutím na súvisiaci všeobecný záujem – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 – Cieľ – Požiadavka dostupnosti
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)]
      2.        Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Prekrývanie
            pôsobností dôvodov uvedených v článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b) a c)]
      3.        Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru alebo služby – Pojem – Označenia
            pozostávajúce výlučne z číslic
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)]
      4.        Ochranná známka Spoločenstva – Účinky ochrannej známky Spoločenstva – Obmedzenia – Článok 12 písm. b) nariadenia č. 40/94
            – Predmet
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c) a článok 12 písm. b)]
      5.        Ochranná známka Spoločenstva – Rozhodnutia Úradu – Zásada rovnosti zaobchádzania – Zásada správneho úradného postupu – Predchádzajúca
            rozhodovacia prax Úradu
      1.        Každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedených v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke Spoločenstva sa má vykladať
         s ohľadom na všeobecný záujem, ktorý je jeho základom. Všeobecný záujem, ktorý predstavuje základ článku 7 ods. 1 písm. c)
         uvedeného nariadenia, spočíva v zabezpečení, že opisné označenia jednej alebo niekoľkých vlastností výrobkov alebo služieb,
         pre ktoré bol požadovaný zápis ochrannej známky, budú môcť voľne používať všetky hospodárske subjekty ponúkajúce tieto výrobky
         alebo služby.

      S cieľom zabezpečiť úplnú realizáciu tohto cieľa voľného používania sa na to, aby Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné
         známky a vzory) zamietol prihlášku ochrannej známky na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, nevyžaduje, aby
         sa dotknuté označenie v okamihu podania prihlášky skutočne používalo na účely opisu výrobkov alebo služieb. Postačuje, ak
         sa uvedené označenie môže na takéto účely používať. Rovnako uplatnenie tohto dôvodu zamietnutia nezávisí od existencie požiadavky
         určitej, aktuálnej a vážnej dostupnosti, a teda nie je dôležité poznať počet konkurentov, ktorí majú alebo by mohli mať záujem
         na používaní dotknutého označenia. Okrem toho je irelevantné, že existujú aj iné označenia, bežnejšie ako dotknuté označenie,
         ktoré označujú rovnaké vlastnosti výrobkov alebo služieb uvedených v prihláške ochrannej známky. Z vyššie uvedeného vyplýva,
         že uplatniteľnosť článku 7 ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia nevyžaduje, aby dotknuté označenie bolo zhodné s bežným spôsobom
         označovania.

      (pozri body 36 – 40)
      2.        Opisné označenia uvedené v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva rovnako strácajú opisný
         charakter v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia. Naopak, označenie môže stratiť opisný charakter v zmysle uvedeného
         článku 7 ods. 1 písm. b) aj z iných dôvodov, ako je jeho prípadný opisný charakter. Existuje teda určité prekrývanie rámca
         pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a článku 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia v tom zmysle, že prvé
         z týchto ustanovení sa odlišuje od druhého ustanovenia tým, že zahŕňa všetky okolnosti, za ktorých označenie nie je spôsobilé
         rozlíšiť tovary alebo služby jedného podniku od tovarov alebo služieb iných podnikov.

      Za týchto okolností je na účely správneho uplatňovania článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 potrebné dbať na to, aby uplatnenie
         dôvodu zamietnutia uvedeného v tomto článku 7 ods. 1 písm. c) zostalo riadne vyhradené prípadom, na ktoré sa tento dôvod zamietnutia
         skutočne vzťahuje.

      (pozri body 46 – 48)
      3.        Prípadmi, na ktoré sa vzťahuje dôvod zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke
         Spoločenstva, sú tie, keď označenie, ktorého zápis ako ochrannej známky sa požaduje, je spôsobilé označiť „vlastnosť“ výrobkov
         alebo služieb, ktoré sú predmetom prihlášky. Použitím slov „druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného
         pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných charakteristík tovarov alebo služieb“ v článku 7
         ods. 1 písm. c) uvedeného nariadenia zákonodarca jednak naznačil, že druh, kvalita, množstvo, zamýšľaný účel, hodnota, zemepisný
         pôvod a čas výroby tovarov alebo poskytovania služieb sa musia považovať za vlastnosti výrobkov alebo služieb, a jednak spresnil,
         že tento zoznam nie je taxatívny, keďže je možné brať do úvahy aj akúkoľvek inú vlastnosť výrobkov alebo služieb.

      Voľba výrazu „vlastnosť“ uskutočnená zákonodarcom zdôrazňuje skutočnosť, že označeniami, ktoré sú predmetom tohto ustanovenia,
         sú iba tie označenia, ktoré slúžia na označovanie zainteresovanými kruhmi ľahko rozpoznateľnej vlastnosti výrobkov alebo služieb,
         pre ktoré je zápis požadovaný. Zápis označenia teda možno odmietnuť na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94
         iba vtedy, ak možno rozumne predpokladať, že ho zainteresované kruhy skutočne identifikujú ako opis jednej z uvedených vlastností.

      Tieto upresnenia majú osobitný význam, pokiaľ ide o označenia pozostávajúce výlučne z číslic. Tým, že sa totiž takéto označenia
         vo všeobecnosti podobajú na čísla, môžu slúžiť najmä v obchodnom styku na označovanie množstva. Aby však zápis označenia výlučne
         pozostávajúceho z číslic mohol byť odmietnutý na základe článku 7 ods. 1 písm. c) z dôvodu, že označuje množstvo, musí byť
         možné rozumne predpokladať, že z pohľadu zainteresovaných kruhov množstvo vyjadrené týmito číslicami charakterizuje výrobky
         alebo služby, pre ktoré sa zápis požaduje.

      (pozri body 48 – 52)
      4.        Pravidlo zakotvené v článku 12 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke Spoločenstva rozhodujúcim spôsobom neovplyvňuje
         výklad pravidla článku 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia. Článok 12 uvedeného nariadenia sa týka obmedzenia účinkov ochrannej
         známky Spoločenstva, kým predmetom článku 7 tohto nariadenia sú dôvody zamietnutia zápisu označenia ako ochrannej známky.

      Skutočnosť, že uvedený článok 12 písm. b) zabezpečuje, aby všetky hospodárske subjekty mohli voľne používať údaje týkajúce
         sa vlastností výrobkov alebo služieb, nijako neobmedzuje rozsah pôsobnosti uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c). Práve naopak,
         uvedená skutočnosť dokazuje záujem na tom, aby sa absolútny dôvod zamietnutia podľa článku 7 ods. 1 písm. c) skutočne uplatňoval
         na každé označenie, ktoré môže označovať vlastnosť výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa zápis označenia ako ochrannej známky
         požaduje.

      (pozri body 59 – 61)
      5.        Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) je povinný vykonávať svoje právomoci v súlade so všeobecnými
         zásadami práva Únie, ku ktorým patrí aj zásada rovného zaobchádzania a zásada riadnej správy veci verejných.

      S ohľadom na tieto dve zásady je Úrad povinný v rámci pokynov o prihláške ochrannej známky Spoločenstva zohľadňovať už prijaté
         rozhodnutia o podobných prihláškach a s mimoriadnou pozornosťou skúmať, či je, alebo nie je potrebné rozhodnúť rovnako.

      (pozri body 73, 74)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 10. marca 2011 (*)

      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Označenie pozostávajúce výlučne z číslic – Prihláška označenia ‚1000‘ ako ochrannej známky pre brožúry, periodiká a noviny – Údajne opisný charakter uvedeného označenia – Kritériá uplatnenia článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 – Povinnosť ÚHVT zohľadniť svoju predchádzajúcu rozhodovaciu prax“
      Vo veci C‑51/10 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Služobného poriadku Súdneho dvora Európskej únie, podané 1. februára 2010,
      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., so sídlom v Częstochowej (Poľsko), v zastúpení: A. von Mühlendahl, Rechtsanwalt,

      žalobkyňa a odvolateľka,
      ďalší účastník odvolacieho konania:
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard‑Monguiral, splnomocnený zástupca,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel, M. Ilešič (spravodajca), M. Safjan a M. Berger,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. novembra 2010,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. (ďalej len „Technopol“) svojím odvolaním navrhuje zrušiť rozsudok Súdu prvého stupňa
         Európskych spoločenstiev z 19. novembra 2009, Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT (1000) (T‑298/06, ďalej len „napadnutý rozsudok“),
         ktorým tento súd zamietol jej žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného
         trhu (ochranné známky a vzory) (ďalej len „ÚHVT“) zo 7. augusta 2006 (veci R 447/2006‑4, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“),
         ktoré sa týkalo prihlášky označenia „1000“ ako ochrannej známky Spoločenstva.

       Právny rámec
      2        Článok 4 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, s. 1; Mim. vyd.
         17/001, s. 146) nazvaný „Označenia, z ktorých môže ochranná známka spoločenstva pozostávať“ stanovuje:

      „Ochranná známka spoločenstva môže pozostávať z akýchkoľvek označení, ktoré sa dajú znázorniť graficky, najmä slov vrátane
         osobných mien, vzorov, písmen, číslic, tvaru tovarov alebo ich obalov, za predpokladu, že tieto označenia sú spôsobilé rozlíšiť
         tovary alebo služby jedného podniku od tovarov a služieb iných podnikov.“

      3        Článok 7 uvedeného nariadenia s názvom „Absolútne dôvody zamietnutia“ stanovuje:

      „1.      Do registra sa nezapíšu:
      …
      b)      ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť;
      c)      ochranné známky, ktoré pozostávajú výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality,
         množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných
         charakteristík tovarov alebo služieb;

      …
      3.      Odsek 1 b), c) a d) sa nebude uplatňovať, ak ochranná známka získala rozlišovaciu spôsobilosť, pokiaľ ide o tovary alebo služby,
         o ktorých zápis sa žiada v dôsledku spôsobu ich používania.“

      4        Podľa článku 12 nariadenia č. 40/94 nazvaného „Obmedzenie účinkov ochrannej známky spoločenstva“:

      „Ochranná známka spoločenstva neoprávňuje majiteľa zakázať tretej strane používať v obchodnom styku:
      …
      b)      označenia týkajúce sa druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu, času výroby tovarov alebo
         poskytovania služby a ani iných charakteristík tovarov alebo služieb;

      …
      za predpokladu, že ich používa v súlade s čestnými praktikami v priemysle alebo obchode.“
      5        Článok 74 uvedeného nariadenia nazvaný „Preskúmanie skutočností z moci úradnej“ stanovuje:

      „1.      V priebehu konaní pred úradom preskúma úrad fakty na základe vlastnej iniciatívy; v prípade konaní týkajúcich sa relatívnych
         dôvodov zamietnutia zápisu sa však úrad pri svojom skúmaní obmedzí na fakty, dôkazy a argumenty predložené stranami a na požadovaný
         žalobný nárok.

      2.      Úrad môže nebrať do úvahy fakty alebo dôkazy, ktoré neboli predložené zúčastnenými stranami včas.“
      6        Nariadenie č. 40/94 bolo zrušené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ
         L 78, s. 1), ktoré nadobudlo účinnosť 13. apríla 2009. Vzhľadom na dátum skutkových okolností sa však na tento spor bude uplatňovať
         ešte nariadenie č. 40/94.

       Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnuté rozhodnutie
      7        Dňa 4. apríla 2005 podala spoločnosť Technopol na ÚHVT prihlášku tohto označenia ako ochrannej známky Spoločenstva:

      1000
      8        Výrobky uvedené v prihláške patria do triedy 16 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis
         známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu „brožúry; periodiká vrátane periodík obsahujúcich
         krížovky a hry; denná tlač“.

      9        Dňa 31. januára 2006 prieskumný pracovník zamietol túto prihlášku na základe článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94
         z dôvodu, že označenie „1000“ nemá rozlišovaciu spôsobilosť a je opisným označením množstva alebo iných vlastností dotknutých
         výrobkov.

      10      Dňa 31. marca 2006 Technopol podala proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka odvolanie. Rozhodnutím zo 7. augusta 2006 štvrtý
         odvolací senát ÚHVT potvrdil závery skúmania prieskumového pracovníka.

      11      Tento senát usúdil, že označenie „1000“ môže slúžiť na označovanie množstva publikácii spoločnosti Technopol a že uvedené
         označenie v každom prípade nemá rozlišovaciu spôsobilosť, keďže je spotrebiteľom vnímané ako vychvaľovanie uvedených publikácii
         a nie ako označenie pôvodu.

      12      Najmä v bodoch 18 a 19 napadnutého rozhodnutia uvedený odvolací senát konštatoval:

      „18      … Často sa stáva, že periodiká uverejňujú zaradenia obsahujúce rozličné informácie… . V týchto prípadoch sa uprednostňujú
         okrúhle číslice z dôvodu ich expresívnej hodnoty.

      19      Okrem toho [výrobky] uvedené v prihláške zahrňujú… publikácie, ktoré obsahujú rozličné kompilácie… . Publikácie tohto typu
         obsahujú spravidla okrúhly počet informácii… . Rovnako [označenie ‚1000‘] môže byť nesporne použité opisným spôsobom, najmä
         v ‚periodikách obsahujúcich krížovky a hry‘, ktorých ochrana sa požaduje. Príslušná skupina verejnosti vníma [označenie ‚1000‘]
         nachádzajúce sa v dotknutej publikácii ako označenie toho, že obsahuje presne 1000 hádaniek a hier. Hľadaním na internetových
         stránkach bolo zistené, že na tomto trhu už existuje množstvo výrobkov tohto typu…“

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      13      Návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. októbra 2006 podala spoločnosť Technopol žalobu smerujúcu k zrušeniu
         napadnutého rozhodnutia.

      14      Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uviedla dva žalobné dôvody, pričom prvý z nich sa odvolával na porušenie článku 7 ods. 1
         písm. c) nariadenia č. 40/94 a druhý na porušenie článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

      15      V rámci prvého žalobného dôvodu Technopol uviedla, že označenie „1000“ bez doplňujúceho výrazu nie je opisné. Z pohľadu spotrebiteľa
         neexistuje žiadna priama a konkrétna spojitosť medzi uvedeným označením a vlastnosťami dotknutých výrobkov.

      16      Súd prvého stupňa odmietol túto argumentáciu a teda aj prvý žalobný dôvod. K tomuto rozhodnutiu ho viedli hlavne tieto dôvody:

      „21      …Označenia a údaje uvedené v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 sú také označenia, ktoré z pohľadu cieľovej skupiny
         verejnosti môžu pri bežnom používaní slúžiť na označovanie výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa zápis požaduje, a to buď priamo
         alebo uvedením jednej z ich podstatných vlastností…

      22      Podľa ustálenej judikatúry sa označenie považuje za opisné, ak má dostatočne priamu a konkrétnu spojitosť s predmetnými výrobkami
         alebo službami, ktorá by dotknutej skupiny verejnosti umožňovala okamžite a bez ďalšieho rozmýšľania vnímať opis predmetných
         výrobkov alebo služieb alebo niektorej z ich podstatných vlastností…

      23      Posúdenie opisného charakteru označenia tak možno vykonať iba jednak vo vzťahu k chápaniu dotknutou skupinou verejnosti a jednak
         vo vzťahu k dotknutým výrobkom a službám…

      24      V prejednávanej veci sú dotknutými výrobkami brožúry, periodiká vrátane periodík obsahujúcich krížovky a hry, ako aj denná
         tlač, a tieto výrobky sú určené širokej verejnosti, čo nebolo spochybnené účastníkmi konania. …

      25      Preto je potrebné určiť, či bude priemerný spotrebiteľ, riadne informovaný a primerane pozorný a obozretný, vnímať [označenie
         ‚1000‘] bez akéhokoľvek doplňujúceho prvku ako opis niektorej z vlastností predmetných výrobkov uvedených v prihláškach.

      26      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že ako vyplýva z bodov 18 a 19 [napadnutého] rozhodnutia, z pohľadu dotknutej skupiny
         verejnosti existuje medzi označením ‚1000‘ a niektorými vlastnosťami predmetných výrobkov priama a konkrétna spojitosť. Označenie
         ‚1000‘ totiž odkazuje na množstvo a dotknutá skupina verejnosti ho bude vnímať okamžite a bez ďalšieho rozmýšľania ako opis
         vlastností dotknutých výrobkov, najmä počtu strán, ako aj diel, informácií a vytvorených hier alebo ako hierarchické usporiadanie
         obsiahnutých odkazov. Skutočnosť, že prihlasovaná ochranná známka pozostáva iba z číslic, tento záver nespochybňuje, keďže…
         chýbajúci prvok môže byť dotknutou skupinou verejnosti ľahko identifikovaný, keďže asociácia medzi číslicou a uvedenými vlastnosťami
         dotknutých výrobkov je okamžitá.

      27      Odvolací senát v bodoch 18 a 19 [napadnutého] rozhodnutia najmä konštatoval, že často sa stáva, že v brožúrach a periodikách
         sú uverejňované zaradenia a kompilácie, pričom, pokiaľ ide o informáciu o množstve, uprednostňované sú okrúhle číslice. Odvolací
         senát v tejto súvislosti uviedol najmä príklad ‚1000 otázok a odpovedí‘. Tieto skutočnosti posilňujú existujúcu opisnú spojitosť
         medzi dotknutými výrobkami a [označením ‚1000‘] z pohľadu priemerného spotrebiteľa.

      …
      30      Keďže opisný charakter [označenia ‚1000‘] vo vzťahu k výrobkom uvedeným v prihláške bol preukázaný, je potrebné preskúmať,
         či prihlasovaná ochranná známka pozostáva výlučne z opisných označení a či neobsahuje ďalšie prvky, ktoré by mohli vyvrátiť
         záver o jej opisnom charaktere. … V prejednávanej veci označenie ‚1000‘ vystupuje bez akéhokoľvek prvku, ktorý by ho bežne
         odlišoval od údaju o množstve a vylúčil tak jeho opisný charakter.

      31      Z vyššie uvedeného vyplýva, že slovné označenie ‚1000‘ označuje vlastnosti dotknutých výrobkov, najmä množstvo strán ako aj
         diela, informácie a vytvorené hry alebo ich hierarchické usporiadanie, ktoré je možné zohľadňovať pri výbere uskutočnenom
         cieľovou skupinou verejnosti a ktoré teda predstavujú základné vlastnosti. …

      32      Takýto záver nemôžu vyvrátiť ani ďalšie tvrdenia žalobkyne… . Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie opierajúce sa o skutočnosť, že
         zápis označenia ‚1000‘ neodníma tretím osobám právo používať uvedené číslo na označovanie množstiev, ak toto používanie neporušuje
         právo ochrannej známky, toto tvrdenie musí byť odmietnuté ako nedôvodné. Uvedeným tvrdením sa žalobkyňa odvoláva na znenie
         článku 12 písm. b) nariadenia č. 40/94… , pokiaľ ide o obmedzenia výlučného práva vyplývajúceho zo zápisu ochrannej známky.
         Podľa judikatúry Súdu prvého stupňa sa na článok 12 nariadenia č. 40/94 totiž nemožno odvolávať v rámci konania o zápise ochrannej
         známky… . Uplatňovanie tohto článku predpokladá existenciu označenia, ktoré bolo zapísané ako ochranná známka buď preto, že
         získalo rozlišovaciu spôsobilosť v dôsledku spôsobu používania podľa článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94 alebo v dôsledku
         koexistencie opisných a neopisných prvkov, čo nie je situácia v prejednávanej veci. Článok 12 nariadenia č. 40/94 preto nemožno
         považovať za ustanovenie, ktoré by umožnilo zmierniť kritériá skúmania absolútnych dôvodov zamietnutia prihlášky.

      33      Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne opierajúce sa o skutočnosť, že nebolo nijako nevyhnutné uchovávať [označenie ‚1000‘]
         prístupné pre tretie osoby, keďže ohľadom čísel so štyrmi číslicami existuje 10 000 možných kombinácií, je potrebné zdôrazniť,
         že… zamietnutie prihlášky dotknutej známky bolo založené na opisnom charaktere označenia. Tento opisný charakter bráni [označeniu
         ‚1000‘] plniť funkciu označenia obchodného pôvodu výrobkov uvedených v prihláške. Existencia ďalších možných kombinácií číslic
         je preto na účely zápisu irelevantná. Irelevantnou je tiež skutočnosť, že ÚHVT zapísal ako ochranné známky označenia IX a XD,
         ktoré ponechávajú konkurentom menej možných kombinácií číslic a písmen. Zákonnosť rozhodnutí odvolacieho senátu sa musí posudzovať
         výlučne s ohľadom na nariadenie č. 40/94 a nie s ohľadom na skoršiu rozhodovaciu prax ÚHVT… .“

      17      Keďže Súd prvého stupňa v prejednávanej veci potvrdil relevantnosť dôvodu zamietnutia uvedeného v článku 7 ods. 1 písm. c)
         nariadenia č. 40/94, už ďalej neskúmal druhý žalobný dôvod odvolávajúci sa na porušenie článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

       Návrhy účastníkov konania
      18      Technopol navrhuje, aby Súdny dvor:

      –      zrušil napadnutý rozsudok,
      –      vrátil vec Všeobecnému súdu a
      –      zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      19      ÚHVT navrhuje, aby Súdny dvor:

      –      zamietol odvolanie a
      –      zaviazal Technopol na náhradu trov konania.
       O odvolaní
      20      Technopol uvádza dva dôvody odvolania. Prvý dôvod odvolania vychádza z porušenia článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94
         v rozsahu, v ktorom Súd prvého stupňa nezohľadnil všetky relevantné kritéria na uplatnenie tohto ustanovenia. Druhým dôvodom
         odvolania žalobkyňa Súdu prvého stupňa vytýka, že nezohľadnil skoršiu rozhodovaciu prax ÚHVT.

       O prvom dôvode, ktorý vychádza z porušenia článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94
       Argumentácia účastníkov konania
      21      Na podporu svojho prvého dôvodu odvolania žalobkyňa okrem iného uvádza, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, najmä z bodu
         37 rozsudku z 20. septembra 2001, Procter & Gamble/ÚHVT (C‑383/99 P, Zb. s. I‑6251), vyplýva, že uplatnenie dôvodu zamietnutia
         uvedeného v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 nie len že podlieha kritériu súvisiacemu s „bežným používaním“, ktoré
         Súd prvého stupňa spomenul v bode 21 napadnutého rozsudku, ale je tiež viazané na podmienku, že dotknuté označenie je zhodné
         s bežným spôsobom označovania dotknutých výrobkov alebo služieb alebo ich vlastností. Tým, že Súd prvého stupňa nezobral do
         úvahy túto podmienku, neoprávnene rozšíril rozsah pôsobnosti uvedeného dôvodu zamietnutia.

      22      V napadnutom rozsudku ďalej chýba konštatovanie smerujúce k preukázaniu, že používanie označenia „1000“ predstavuje „bežné
         používanie“ na označovanie výrobkov, pre ktoré bol zápis požadovaný. Príklady, na ktoré Súd prvého stupňa poukázal v bodoch
         26 a 27 napadnutého rozsudku, sa týkajú používania číslic v kombinácii s inými výrazmi. Napadnutý rozsudok teda vychádza z nesprávneho
         predpokladu, že každé označenie pozostávajúce z číslic bude nevyhnutne sprevádzané opisnými alebo druhovými označeniami. Súd
         prvého stupňa založil svoje posúdenie na tomto predpoklade.

      23      Ďalej Súd prvého stupňa nesprávne pochopil vzťah medzi článkom 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 a článkom 12 písm. b)
         tohto nariadenia. V bode 32 napadnutého rozsudku nesprávne obmedzil rozsah pôsobnosti uvedeného článku 12 na prípady, keď
         označenie „bolo zapísané ako ochranná známka buď preto, že získalo rozlišovaciu spôsobilosť v dôsledku spôsobu používania
         podľa článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94 alebo v dôsledku koexistencie opisných a neopisných prvkov.“

      24      Navyše Súd prvého stupňa sa z právneho hľadiska nezaoberal dostatočne tvrdením, podľa ktorého odvolací senát nezohľadnil neexistenciu
         potreby disponibility označenia „1000“. Vo svojej odpovedi na toto tvrdenie v bode 33 napadnutého rozsudku totiž nepreskúmal
         otázku všeobecného záujmu, ktorý predstavuje základ článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94.

      25      ÚHVT v prvom rade uvádza, že z uplatňovania článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 nevyhnutne nevyplýva, že dotknuté
         označenie predstavuje „obvyklý spôsob“ označovania vlastnosti dotknutých výrobkov alebo služieb. Postačuje, ak sa uvedené
         označenie môže používať na označovanie vlastnosti.

      26      Podľa ÚHVT označenie „1000“ okamžite vyvoláva asociáciu s rozsahom dotknutej publikácie tým, že odkazuje na množstvo strán
         alebo informácií. Okrem toho skutkové posúdenie vykonané Súdom prvého stupňa, podľa ktorého verejnosť očakáva, že označenie
         „1000“ označuje rozsah uvedenej publikácie, nemôže byť preskúmané Súdnym dvorom.

      27      Pokiaľ ide ďalej o vzťah medzi článkom 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 a článkom 12 písm. b) tohto nariadenia, ÚHVT
         pripomína, že článok 12 písm. b) tohto nariadenia sa v skutočnosti týka obmedzenia účinkov zapísanej ochrannej známky a nie
         spôsobilosti označenia byť zapísané ako ochranná známka Spoločenstva. V dôsledku toho interakcia medzi týmito dvoma článkami,
         na ktorú poukazuje žalobkyňa, jednoducho neexistuje.

      28      ÚHVT napokon tvrdí, že Súd prvého stupňa riadne zohľadnil všeobecný záujem. Správne usúdil, že je irelevantné, že konkurenti
         majú na účely označovania svojich výrobkov k dispozícii mnohé iné označenia pozostávajúce z číslic. ÚHVT v tejto súvislosti
         pripomína, že skúmanie absolútneho dôvodu zamietnutia sa musí obmedzovať na predmetné označenie a na jeho význam vo vzťahu
         k dotknutým výrobkom alebo službám.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      29      Na úvod je potrebné zdôrazniť, že skutočnosť, že označenie pozostáva výlučne z číslic, sama o sebe nebráni jeho zápisu ako
         ochrannej známky.

      30      To vyplýva, pokiaľ ide o ochrannú známku Spoločenstva, z článku 4 nariadenia č. 40/94, ktorý medzi označeniami, z ktorých
         môže pozostávať ochranná známka, výslovne uvádza číslice.

      31      Okrem toho ani skutočnosť, že označenie, akým je dotknuté označenie vo veci samej, pozostáva z číslic bez grafickej úpravy,
         a teda nebolo prihlasovateľom ochrannej známky kreatívne alebo umelecky štylizované, ako taká rovnako nebráni zápisu tohto
         označenia ako ochrannej známky (pozri analogicky, k označeniam pozostávajúcim z písmena, rozsudok z 9. septembra 2010, ÚHVT/BORCO‑Marken‑Import
         Matthiesen, C‑265/09 P, Zb. s. I‑8265, bod 38).

      32      Z článku 4 nariadenia č. 40/94 však takisto vyplýva, že zápis označenia ako ochrannej známky je viazaný na podmienku, že toto
         označenia je spôsobilé rozlíšiť tovary alebo služby jedného podniku od tovarov a služieb iných podnikov.

      33      Ak pritom označenie, pokiaľ ide o výrobky alebo služby, pre ktoré sa zápis označenia ako ochrannej známky požaduje, má opisný
         charakter v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, uplatnením odseku 3 tohto článku stráca opisný charakter
         vo vzťahu k týmto výrobkom alebo službám [pozri analogicky, k ustanoveniam článku 3 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra
         1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, s. 1; Mim. vyd. 17/001,
         s. 92), rozsudok z 12. februára 2004, Campina Melkunie, C‑265/00, Zb. s. I‑1699, bod 19; k článku 7 nariadenia č. 40/94 pozri
         rozsudok z 23. októbra 2003, ÚHVT/Wrigley, C‑191/01 P, Zb. s. I‑12447, bod 30, ako aj uznesenie 5. februára 2004, Streamserve/ÚHVT,
         C‑150/02 P, Zb. s. I‑1461, bod 24].

      34      Keďže Súd prvého stupňa usúdil, že označenie „1000“ má takýto opisný charakter pre výrobky uvedené v prihláške, ktorú podala
         Technopol, je potrebné overiť či, ako to tvrdí žalobkyňa, sa tento záver opiera o príliš široký a teda nesprávny výklad článku
         7 ods. 1 písm. c).

      35      V tejto súvislosti je v prvom rade potrebné preskúmať tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého iba označenia, ktoré sú zhodné s „bežným
         spôsobom“ označovania vlastností dotknutých výrobkov alebo služieb, pre ktoré bol zápis požadovaný, môžu byť zamietnuté na
         základe tohto ustanovenia.

      36      V rámci preskúmania tohto tvrdenia treba náležite zohľadniť cieľ, ktorý sleduje článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94.
         Každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedených v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 totiž treba vykladať s ohľadom na všeobecný
         záujem, ktorý je jeho základom (pozri najmä rozsudky z 29. apríla 2004, Henkel/ÚHVT, C‑456/01 P a C‑457/01 P, Zb. s. I‑5089,
         bod 45, ako aj zo 14. septembra 2010, Lego Juris/ÚHVT, C‑48/09 P, Zb. s. I‑8403, bod 43).

      37      Všeobecný záujem, ktorý predstavuje základ článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 spočíva v zabezpečení, že opisné označenia
         jednej alebo niekoľkých vlastností výrobkov alebo služieb, pre ktoré bol požadovaný zápis ochrannej známky, budú môcť voľne
         používať všetky hospodárske subjekty ponúkajúce tieto výrobky alebo služby (pozri v tomto zmysle rozsudok ÚHVT/WRIGLEY, už citovaný,
         bod 31 a citovanú judikatúru).

      38      S cieľom zabezpečiť úplnú realizáciu tohto cieľa voľného používania Súdny dvor upresnil, že na to, aby ÚHVT zamietol prihlášku
         ochrannej známky na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 sa nevyžaduje, aby dotknuté označenie sa v okamihu
         podania prihlášky skutočne používalo na účely opisu výrobkov alebo služieb. Postačuje, ak sa uvedené označenie môže na takéto
         účely používať (rozsudky ÚHVT/Wrigley, už citovaný, bod 32, a Campina Melkunie, už citovaný, bod 38, ako aj uznesenie z 5. februára
         2010, Mergel a i./ÚHVT, C‑80/09 P, bod 37).

      39      Súdny dvor rovnako zdôraznil, že uplatnenie tohto dôvodu zamietnutia nezávisí od existencie požiadavky určitej, aktuálnej
         a vážnej dostupnosti, a teda nie je dôležité poznať počet konkurentov, ktorí majú alebo by mohli mať záujem na používaní dotknutého
         označenia (rozsudky zo 4. mája 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, Zb. s. I‑2779, bod 35, ako aj z 12. februára
         2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Zb. s. I‑1619, bod 58). Okrem toho je irelevantné, že existujú aj iné označenia,
         bežnejšie ako dotknuté označenie, ktoré označujú rovnaké vlastnosti výrobkov alebo služieb uvedených v prihláške ochrannej
         známky (rozsudok Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 57).

      40      Z vyššie uvedeného vyplýva, že uplatniteľnosť článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 nevyžaduje, aby dotknuté označenie
         bolo zhodné s bežným spôsobom označovania. Bod 37 už citovaného rozsudku Procter & Gamble/ÚHVT, na ktorý sa odvoláva žalobkyňa
         a v ktorom sú použité výrazy „zhoda s bežným spôsobom označovania dotknutých výrobkov alebo služieb alebo ich vlastností“,
         teda nemožno chápať v tom zmysle, že stanovuje podmienku zamietnutia zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva.

      41      V druhom rade je potrebné preskúmať tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého príklady, ktoré uvádza Súd prvého stupňa v bodoch 26
         a 27 napadnutého rozsudku, sú hypotetické a irelevantné s ohľadom na podmienky, ktorým podlieha uplatňovanie článku 7 ods. 1
         písm. c) nariadenia č. 40/94.

      42      Žalobkyňa sa zameriava predovšetkým na konštatovania Súdu prvého stupňa v bodoch 26 a 27 napadnutého rozsudku týkajúce sa
         vnímania označenia „1000“ ako opisu množstva strán alebo informácii, ako aj častého uverejňovania poradia a kompilácií v brožúrach
         a periodikách, ktorých obsah je uvádzaný okrúhlymi číslicami.

      43      V tejto súvislosti žalobkyňa uvádza, že aj za predpokladu, že uvedené skutkové konštatovania by boli presné, posúdenie Súdom
         prvého stupňa, podľa ktorého tieto skutočnosti sú relevantné pre vyvodenie záveru, že označenie je opisné v zmysle článku
         7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, svedčí o nesprávnom výklade tohto ustanovenia.

      44      Aj keď sa žalobkyňa týmto tvrdením istotne neodvoláva na skreslenie dôkazov, Súdu prvého stupňa vyčíta, že sa dopustil nesprávneho
         právneho posúdenia v rozsahu, v ktorom je odôvodnenie v napadnutom rozsudku rozporuplné a založené na nesprávnom výklade použitého
         ustanovenia. V dôsledku toho a na rozdiel od toho, čo tvrdí ÚHVT, je Súdny dvor oprávnený v rámci predmetného odvolania preskúmať
         uvedené tvrdenie.

      45      Pokiaľ ide o otázku, či napadnutý rozsudok obsahuje takýto rozpor alebo nesprávne pochopenie z dôvodu, že konštatovania v bodoch
         26 a 27 sú pre uplatňovanie článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 irelevantné, je potrebné upresniť rozsah pôsobnosti
         tohto ustanovenia, najmä vo vzťahu k ustanoveniu článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

      46      Ako bolo zdôraznené v bode 33 tohto rozsudku, opisné označenia uvedené v článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 rovnako
         strácajú opisný charakter v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia. Naopak, označenie môže stratiť opisný charakter
         v zmysle uvedeného článku 7 ods. 1 písm. b) aj z iných dôvodov, ako je jeho prípadný opisný charakter (pozri k totožnému ustanoveniu
         článku 3 smernice 89/104 rozsudky Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 86, a Campina Melkunie, už citovaný, bod 19).

      47      Existuje teda určité prekrývanie pôsobností ustanovenia článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a ustanovenia článku
         7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia (pozri analogicky rozsudok Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 67) v tom zmysle,
         že prvé z týchto ustanovení sa odlišuje od druhého ustanovenia tým, že zahŕňa všetky okolnosti, za ktorých označenie nie je
         spôsobilé rozlíšiť tovary alebo služby jedného podniku od tovarov alebo služieb iných podnikov.

      48      Za týchto okolností je na účely správneho uplatňovania článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 potrebné dbať na to, aby uplatnenie
         dôvodu zamietnutia uvedeného v tomto článku 7 ods. 1 písm. c) zostalo riadne vyhradené prípadom, na ktoré sa tento dôvod zamietnutia
         skutočne vzťahuje.

      49      Ide o prípady, keď označenie, ktorého zápis ako ochrannej známky sa požaduje, je spôsobilé označiť „vlastnosť“ výrobkov alebo
         služieb, ktoré sú predmetom prihlášky. Použitím slov „druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu
         alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných charakteristík tovarov alebo služieb“ v článku 7 ods. 1
         písm. c) nariadenia č. 40/94, zákonodarca jednak naznačil, že druh, kvalita, množstvo, zamýšľaný účel, hodnota, zemepisný
         pôvod a čas výroby tovarov alebo poskytovania služieb sa musia považovať za vlastnosti výrobkov alebo služieb, a jednak spresnil,
         že tento zoznam nie je taxatívny, keďže je možné brať do úvahy aj akúkoľvek inú vlastnosť výrobkov alebo služieb.

      50      Voľba výrazu „vlastnosť“ uskutočnená zákonodarcom zdôrazňuje skutočnosť, že označeniami, ktoré sú predmetom tohto ustanovenia,
         sú iba tie označenia, ktoré slúžia na označovanie zainteresovanými kruhmi ľahko rozpoznateľnej vlastnosti výrobkov alebo služieb,
         pre ktoré je zápis požadovaný. Ako už Súdny dvor uviedol, zápis označenia možno odmietnuť na základe článku 7 ods. 1 písm. c)
         nariadenia č. 40/94 iba vtedy, ak možno rozumne predpokladať, že ho zainteresované kruhy skutočne identifikujú ako opis jednej
         z uvedených vlastností (pozri analogicky, k totožnému ustanoveniu článku 3 smernice 89/104, rozsudky Windsurfing Chiemsee,
         už citovaný, bod 31, a Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 56).

      51      Tieto upresnenia majú osobitný význam, pokiaľ ide o označenia pozostávajúce výlučne z číslic.

      52      Tým, že sa totiž takéto označenia vo všeobecnosti podobajú na čísla, môžu slúžiť najmä v obchodnom styku na označovanie množstva.
         Aby zápis označenia výlučne pozostávajúceho z číslic mohol byť odmietnutý na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94
         z dôvodu, že označuje množstvo, bolo by nevyhnutné rozumne predpokladať, že z pohľadu zainteresovaných kruhov množstvo vyjadrené
         týmito číslicami charakterizuje výrobky alebo služby, pre ktoré sa zápis požadoval.

      53      Z bodu 26 a nasl. napadnutého rozsudku v tejto súvislosti vyplýva, že Súd prvého stupňa opieral svoje rozhodnutie o skutočnosť,
         že označenie „1000“ môže vyjadrovať počet strán výrobkov uvedených v prihláške, ako aj o skutočnosť, že v týchto výrobkoch
         sú často uverejňované poradia, kompilácie údajov a hry, ktorých obsah je osobitne uvedený výrazom sprevádzaným okrúhlymi číslicami.

      54      Bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či každý z týchto prvkov umožňuje dospieť k záveru, že číslo 1000 charakterizuje výrobky
         uvedené v prihláške, je potrebné konštatovať, že prinajmenšom posúdenie Súdom prvého stupňa, podľa ktorého označenie „1000“
         má opisný charakter vo vzťahu k vytvoreným hrám, ktoré sa nachádzajú v uvedených výrobkoch, nie je v rozpore s vyššie uvedenými
         upresneniami, týkajúcimi sa rozsahu pôsobnosti článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94.

      55      Z bodov 26 a 27 napadnutého rozsudku ako aj z výňatkov napadnutého rozhodnutia, na ktoré sa tieto body odvolávajú, vyplýva,
         že štvrtý odvolací senát ÚHVT a Súd prvého stupňa konštatovali, že Technopol požiadal o zápis označenia „1000“ najmä pre „periodiká
         vrátane periodík obsahujúcich krížovky“. Rovnako konštatovali, že na trhu existuje množstvo výrobkov tohto typu a že tieto
         výrobky vo všeobecnosti obsahujú okrúhle počty informácii. Podľa posúdenia uvedeného odvolacieho senátu v bode 19 napadnutého
         rozhodnutia, na ktoré Súd prvého stupňa v zásade odkazuje v bodoch 26 a 27 napadnutého rozsudku, označenie „1000“ nachádzajúce
         sa v publikácii tohto typu bude vnímané ako údaj o tom, že publikácia obsahuje 1000 krížoviek.

      56      Uplatnenie článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 na takéto skutkové okolnosti neznamenajú nesprávny výklad tohto ustanovenia.
         Ak sa totiž prihláška vzťahuje najmä na kategóriu výrobkov, ktorých rozsah je jednoducho a štandardne určený množstvom ich
         jednotiek, možno rozumne predpokladať, že označenie pozostávajúce z číslic, akým je dotknuté označenie vo veci samej, bude
         zainteresovanými kruhmi skutočne vnímané ako opis uvedeného množstva, a teda ako vlastnosť týchto výrobkov.

      57      Z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď oprávnene konštatoval, že návrh na
         zápis označenia „1000“ musí byť na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 zamietnutý pre výrobky uvedené v prihláške,
         ktorú podala spoločnosť Technopol.

      58      Keďže tvrdenie odvolávajúce sa na rozpor alebo nesprávne pochopenie článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 musí byť
         teda takisto odmietnuté, je ďalej po tretie potrebné preskúmať tvrdenie žalobkyne opierajúce sa o nesprávny výklad vzťahu
         medzi týmto ustanovením a článkom 12 písm. b) uvedeného nariadenia, a po štvrté a po piate tvrdenie, že Súd prvého stupňa
         riadne nepreskúmal všeobecný záujem, ktorý predstavuje základ uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c).

      59      Pokiaľ ide o článok 12 písm. b) nariadenia č. 40/94, Súdny dvor už konštatoval, že pravidlo zakotvené v tomto ustanovení rozhodujúcim
         spôsobom neovplyvňuje výklad pravidla článku 7 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia (pozri k totožnému ustanoveniu v článku 6
         smernice 89/104, rozsudok Windsurfing Chiemsee, už citovaný, bod 28).

      60      Ako totiž Súd prvého stupňa v bode 32 napadnutého rozsudku správne uviedol, článok 12 nariadenia č. 40/94 sa týka obmedzenia
         účinkov ochrannej známky Spoločenstva, kým predmetom článku 7 tohto nariadenia sú dôvody zamietnutia zápisu označenia ako
         ochrannej známky.

      61      Na rozdiel od toho, čo pravdepodobne navrhuje žalobkyňa, skutočnosť, že uvedený článok 12 písm. b) zabezpečuje, aby všetky
         hospodárske subjekty mohli voľne používať údaje týkajúce sa vlastností výrobkov alebo služieb, nijako neobmedzuje rozsah pôsobnosti
         uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c). Práve naopak, uvedená skutočnosť dokazuje záujem na tom, aby absolútny dôvod zamietnutia
         podľa článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 sa skutočne uplatňoval na každé označenie, ktoré môže označovať vlastnosť
         výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa zápis označenia ako ochrannej známky požaduje (pozri v tomto zmysle k článku 6 smernice
         89/104 rozsudok zo 6. mája 2003, Libertel, C‑104/01, Zb. s. I‑3793, body 58 a 59, ako aj k článku 12 nariadenia č. 40/94 rozsudok
         z 21. októbra 2004, ÚHVT/Erpo Möbelwerk, C‑64/02 P, Zb. s. I‑10031, bod 45).

      62      Keďže pravidlo uvedené v článku 12 písm. b) nariadenia č. 40/94 teda nie je uplatniteľné na článok 7 ods. 1 písm. c) tohto
         nariadenia, tvrdenie odvolávajúce sa na existenciu vzájomného vzťahu medzi týmito dvoma ustanoveniami nie je dôvodné.

      63      Tvrdenie, že Súd prvého stupňa riadne nepreskúmal všeobecný záujem, ktorý predstavuje základ uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c)
         nariadenia č. 40/94, musí byť rovnako odmietnuté.

      64      Hoci Súdu prvého stupňa istotne prináleží povinnosť rešpektovať tento všeobecný záujem pri skúmaní rozhodnutí ÚHVT prijatých
         na základe uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c), nemožno od neho naproti tomu vyžadovať, aby pripomínal a výslovne analyzoval
         tento všeobecný záujem v každom rozsudku týkajúcom sa takéhoto rozhodnutia.

      65      Ďalej, pokiaľ ide o bod 33 napadnutého rozsudku, v ktorom Súd prvého stupňa podľa žalobkyne nezohľadnil uvedený všeobecný
         záujem, stačí v tejto súvislosti uviesť, že Súd prvého stupňa v podstate správne zopakoval pravidlo spomenuté v bode 39 tohto
         rozsudku, podľa ktorého dostupnosť iných označení nie je relevantná na účely určenia, či dotknuté označenie má opisný charakter
         v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, a patrí teda k absolútnym dôvodom zamietnutia podľa tohto ustanovenia.

      66      Keďže žiadne z tvrdení žalobkyne v rámci jej prvého dôvodu odvolania nebolo dôvodné, musí byť tento dôvod zamietnutý.

       O druhom dôvode odvolania, ktorý vychádza z tvrdenia, že ÚHVT nezohľadnil svoju skoršiu rozhodovaciu prax
       Argumentácia účastníkov konania
      67      Žalobkyňa zdôrazňuje, že pred ÚHVT a neskôr opätovne pred Súdom prvého stupňa uviedla množstvo príkladov označení, ktoré ÚHVT
         zapísal ako ochranné známky a ktoré by na základe zásad uvedených v napadnutom rozhodnutí nemohli byť ako ochranné známky
         zapísané. Túto argumentáciu vychádzajúcu zo skutočnosti, že ÚHVT sa neriadil svojou skoršou praxou, Súd prvého stupňa nesprávne
         odmietol v bode 33 napadnutého rozhodnutia.

      68      Vzhľadom na to, že Súdny dvor v ustálenej judikatúre rozhodol, že prihláška ochrannej známky Spoločenstva musí byť posudzovaná
         iba na základe účinnej právnej úpravy a nie v závislosti od skoršej rozhodovacej praxe, žalobkyňa ho vyzýva, aby túto judikatúru
         prehodnotil s ohľadom na zásadu právneho štátu, ktorá stanovuje, že všetky orgány sú povinné uplatňovať právo rovnako vo všetkých
         prípadoch. Požiadavka zabezpečiť koherenciu a rovnosť zaobchádzania sa obzvlášť týka orgánov, akým je ÚHVT, ktorý sa zaoberá
         veľmi veľkým počtom prípadov.

      69      Žalobkyňa z toho vyvodzuje, že na skoršiu rozhodovaciu prax sa možno účinne odvolávať a že ÚHVT je povinný zohľadňovať svoju
         skoršiu prax s cieľom určiť, či v totožných alebo podobných prípadoch, sa má prijať rovnaké rozhodnutie.

      70      V prejednávanej veci tak skutočnosť, že ÚHVT sa v súlade s ustálenou praxou domnieva, že označenia pozostávajúce z výrazov
         opisujúcich množstvo publikácií nie sú opisné v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, ako ani skutočnosť, že
         ÚHVT akceptuje označenia pozostávajúce z číslic, nemožno zobrať do úvahy. Súd prvého stupňa sa tým, že takýmto spôsobom nerešpektoval
         skutočnosť, že ÚHVT bol povinný zohľadniť svoju skoršiu rozhodovaciu prax v rámci uplatňovania uvedeného článku 7 ods. 1 písm. c)
         alebo v rámci preskúmania ex offo, ktoré bol povinný uskutočniť podľa článku 74 nariadenia č. 40/94, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.

      71      ÚHVT uvádza, že hoci je skoršia rozhodovacia prax spomenutá v jeho pokynoch na preskúmanie, nie je, ako Súdny dvor konštatoval,
         právne záväzná.

      72      Dôvodnosť tejto nezáväznosti skorších rozhodnutí je znázornená v tomto konaní. Skoršie prípady uvedené žalobkyňou pred ÚHVT
         a pred Súdom prvého stupňa totiž vykazujú podstatné rozdiely vo vzťahu k prejednávanému prípadu, keďže sa týkajú úplne odlišných
         označení a výrobkov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      73      Žalobkyňa správne uviedla, že ÚHVT je povinný vykonávať svoje právomoci v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie, ku ktorým
         patrí aj zásada rovného zaobchádzania a zásada riadnej správy veci verejných.

      74      S ohľadom na tieto dve zásady je ÚHVT povinný v rámci pokynov o prihláške ochrannej známky Spoločenstva zohľadňovať už prijaté
         rozhodnutia o podobných prihláškach a s mimoriadnou pozornosťou skúmať, či je, alebo nie je potrebné rozhodnúť rovnako [pozri
         analogicky, k článku 3 ods. 1 písm. b) a c) smernice 89/104, uznesenie z 12. februára 2009, Bild digital a ZVS, C‑39/08 a C‑43/08,
         bod 17].

      75      Vzhľadom na to musia byť zásady rovného zaobchádzania a riadnej správy vecí verejných uvedené do súladu s požiadavkou dodržiavania
         zákonnosti.

      76      Preto osoba, ktorá podá prihlášku označenia ako ochrannej známky, sa nemôže vo svoj prospech odvolávať na prípadnú nezákonnosť
         vykonanú voči inej osobe, aby tak získala totožné rozhodnutie (pozri v tomto zmysle uznesenie Bild digital a ZVS, už citované,
         bod 18).

      77      Navyše z dôvodov právnej istoty a konkrétne riadnej správy vecí verejných musí byť skúmanie akejkoľvek prihlášky veľmi prísne
         a úplné, aby sa predišlo tomu, že ochranné známky budú zapísané nenáležite (rozsudky ÚHVT/Erpo Möbelwerk, už citovaný, bod
         45, a ÚHVT/BORCO-Marken-Import Matthiesen, už citovaný, bod 45). Toto skúmanie sa musí vykonať v každom konkrétnom prípade.
         Zápis označenia ako ochrannej známky totiž závisí od špecifických kritérií uplatniteľných v rámci skutkových okolností konkrétneho
         prípadu, ktoré majú potvrdiť, či sa na dotknuté označenie vzťahuje niektorý z dôvodov zamietnutia (pozri v tomto zmysle, k článku
         3 smernice 89/104, rozsudok z 12. februára 2004, Henkel, C‑218/01, Zb. s. I‑1725, bod 62).

      78      V prejednávanej veci bolo preukázané, že na rozdiel od prípadu niektorých skorších prihlášok označení ako ochranných známok
         pozostávajúcich z číslic, predmetná prihláška ochrannej známky naráža vo vzťahu k výrobkom, pre ktoré bol zápis požadovaný,
         a vo vzťahu k vnímaniu zainteresovanými kruhmi, na jeden z dôvodov zamietnutia uvedený v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94.

      79      Za týchto okolností bol Súd prvého stupňa oprávnený v bode 33 konštatovať, že s ohľadom na záver, ku ktorému došiel už v predchádzajúcich
         bodoch rozsudku, a podľa ktorého zápis označenia „1000“ ako ochrannej známky pre výrobky uvedené v prihláške spoločnosti Technopol
         je v rozpore s nariadením č. 40/94, žalobkyňa sa nemôže účinne odvolávať na skoršie rozhodnutia ÚHVT s cieľom vyvrátiť tento
         záver.

      80      Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhému dôvodu odvolania nemožno vyhovieť.

      81      Keďže žiaden z dôvodov odvolania uvedených žalobkyňou nie je dôvodný, odvolanie je potrebné zamietnuť.

       O trovách
      82      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku
         na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
         zmysle navrhnuté. Keďže ÚHVT navrhol zaviazať Technopol na náhradu trov konania a Technopol nemala úspech vo svojich dôvodoch,
         je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.