Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 3. októbra 2000. # Pascual Juan Cubero Vermurie proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Povýšenie - Prípustnosť. # Vec T-187/98.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 6. decembra 2001. # Emesa Sugar (Free Zone) NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť. # Vec T-44/98.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (odvolacia komora) z 12. marca 2008.#Francisco Rossi Ferreras proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Odvolanie - Verejná služba - Úradníci.#Vec T-107/07 P.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (odvolacia komora)
      z 12. marca 2008
      Vec T‑107/07 P
      Francisco Rossi Ferreras
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Verejná služba – Úradníci – Správa o služobnom postupe – Hodnotenie za rok 2003 – Posúdenie skutkových okolností – Dôkazné bremeno a vykonávanie dôkazov – Neprípustné odvolanie – Nedôvodné odvolanie“
      Predmet: Odvolanie podané proti rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (druhá komora) z 1. februára 2007, Rossi Ferreras/Komisia
         (F‑42/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), namierené na zrušenie tohto rozsudku

      Rozhodnutie: Odvolanie sa zamieta. F. Rossi Ferreras znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Komisie.

      Abstrakt
      Odvolanie – Dôvody – Zopakovanie dôvodov a tvrdení predložených Súdu pre verejnú službu – Nesprávne posúdenie skutkového stavu
            – Neprípustnosť – Preskúmanie posúdenia dôkazov Súdom prvého stupňa – Vylúčenie okrem prípadov skreslenia – Dôkazné bremeno
            a vykonávanie dôkazov
      (Článok 225a ES; Štatút Súdneho dvora, príloha I článok 11 ods. 1)
      Z článku 225a ES a z článku 11 ods. 1 prílohy I Štatútu Súdneho dvora vyplýva, že odvolanie musí presne uviesť napádané časti
         rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré konkrétnym spôsobom podporujú tento návrh.

      Odvolanie tejto požiadavke nevyhovuje, ak sa obmedzuje na zopakovanie alebo doslovné prebratie žalobných dôvodov a tvrdení,
         ktoré už boli predložené Súdu pre verejnú službu, vrátane tých, ktoré sú založené na skutkových okolnostiach, ktoré už uvedený
         súd výslovne odmietol.

      Odvolanie sa môže opierať iba o dôvody týkajúce sa porušenia pravidiel práva a posudzovanie skutočností je vylúčené. Jedine
         súd prvého stupňa má právomoc jednak zistiť skutkový stav, okrem prípadu, keď by vecná nesprávnosť jeho zistení vyplývala
         z dokumentov v spise, ktoré mu boli predložené, a jednak tento skutkový stav posúdiť. Posúdenie skutkového stavu nepredstavuje,
         s výnimkou prípadu skresľovania dôkazov predložených tomu súdu, právnu otázku predloženú ako takú Súdu prvého stupňa na preskúmanie.
         Také skreslenie skutkového stavu musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie
         skutkového stavu a dôkazov.

      Otázka, či pravidlá v oblasti dôkazného bremena a vykonania dôkazov boli dodržané, je súčasťou kontrolnej právomoci odvolacieho
         súdu vzťahujúca sa na zistenia skutkových okolností súdom prvého stupňa. Preto dôvod odvolania založený na tom, že súd prvého
         stupňa zamietol žalobný dôvod bez toho, aby druhého účastníka konania vyzval k predloženiu informácií, ktoré by mohli preukázať
         dôvodnosť takéhoto žalobného dôvodu, sa musí prehlásiť za prípustný.

      Pokiaľ ide o preskúmanie dôvodnosti takého odvolacieho dôvodu, je potrebné zohľadniť skutočnosť, že iba prvostupňový súd posudzuje
         prípadnú potrebu doplniť informácie, ktoré má k dispozícií vo veciach, o ktorých rozhoduje. Naviac na presvedčenie odvolacieho
         súdu v súvislosti s tvrdením účastníka konania alebo prinajmenšom na to, aby sám priamo vykonal dôkazy, nepostačuje odkaz
         na niektoré skutkové okolnosti na podporu jeho nároku; je potrebné naviac predložiť dostatočne presné, objektívne a koherentné
         indície, ktoré sú spôsobilé potvrdiť ich pravdivosť alebo pravdepodobnosť. Za týchto podmienok sa zásah súdu pri skúmaní dôkazov
         v prospech žalobcu musí obmedziť na výnimočné prípady, v ktorých žalobcovia potrebujú na podporu svojich tvrdení určité informácie,
         ktoré má žalovaný účastník konania a naráža na ťažkosti pri získavaní týchto informácií, alebo dokonca na odmietnutie zo strany
         tohto účastníka.

      (pozri body 26 – 31 a 36 – 39)
      Odkaz: Súdny dvor, 17. septembra 1996, San Marco/Komisia, C‑19/95 P, Zb. s. I‑4435, bod 37; Súdny dvor, 28. mája 1998, New
         Holland Ford/Komisia, C‑8/95 P, Zb. s. I‑3175, body 23 a 25; Súdny dvor, 17. decembra 1998, Baustahlgewerbe/Komisia, C‑185/95 P,
         Zb. s. I‑8417, bod 93; Súdny dvor, 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, Zb. s. I‑1611, bod 113; Súdny dvor, 10. júla
         2001, Ismeri Europa/Dvor audítorov, C‑315/99 P, Zb. s. I‑5281, bod 19; Súdny dvor, 6. apríla 2006, General Motors/Komisia,
         C‑551/03 P, Zb. s. I‑3173, bod 54; Súdny dvor, 21. septembra 2006, JCB Service/Komisia, C‑167/04 P, Zb. s. I‑8935, bod 108;
         Súdny dvor, 25. januára 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel/Komisia, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Zb. s. I‑729, bod
         39; Súd prvého stupňa, 25. septembra 2002, Ajour a i./Komisia, T‑201/00 a T‑384/00, Zb. VS s. I‑A‑167, II‑885, bod 75; Súd
         prvého stupňa, 12. júla 2007, Beau/Komisia, T‑252/06 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 45 až 47


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 17. decembra 1992. # Heinz-Jörg Moritz proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Úradníci. # Vec C-68/91 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. júla 2004. # Ministre des Finances proti Jean-Claude Weidert a Élisabeth Paulus. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour administrative - Luxembursko. # Voľný pohyb kapitálu - Daň z príjmu - Osobitné zníženie pre čiastky určené na nadobudnutie akcií alebo obchodných podielov - Obmedzenie prospechu z výhody pri nadobudnutí akcií a obchodných podielov spoločností usadených v dotknutom členskom štáte. # Vec C-242/03.

text:
      Vec C-242/03
      Ministre des Finances
      proti
      Jean-Claude Weidert a Élisabeth Paulus
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour administrative (Luxembursko)]
      „Voľný pohyb kapitálu – Daň z príjmu – Osobitné zníženie pre čiastky určené na nadobudnutie akcií alebo obchodných podielov – Obmedzenie prospechu z výhody pri nadobudnutí akcií a obchodných podielov spoločností usadených v dotknutom členskom štáte“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Zníženie zdaniteľného príjmu fyzických osôb pri nadobúdaní akcií – Obmedzenie pri akciách
            spoločností usadených v dotknutom členskom štáte – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Absencia
      [Článok 56 ods. 1 ES a článok 58 ods. 1 písm. a) ES]
      Článkom 56 ods. 1 ES a 58 ods. 1 písm. a) ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá vylučuje priznanie zníženia zdaniteľného
         príjmu fyzickým osobám pri nadobúdaní akcií alebo obchodných podielov formou peňažného vkladu do kapitálových spoločností
         usadených v iných členských štátoch.

      Takáto právna úprava vytvára obmedzenie voľného pohybu kapitálu, pretože odrádza štátnych príslušníkov dotknutého členského
         štátu investovať ich kapitál do spoločností so sídlom v inom členskom štáte a vyvoláva tiež obmedzujúci účinok vo vzťahu k
         spoločnostiam so sídlom v iných členských štátoch, pretože pre tieto spoločnosti predstavuje prekážku v získavaní kapitálu
         v dotknutom členskom štáte.

      Z dôvodu absencie priameho vzťahu medzi predmetnou daňovou výhodou a vyrovnávajúcim daňovým odvodom, akým je zdanenie dividend
         neskôr vyplácaných spoločnosťami, do ktorých boli uskutočnené investície, nemôže byť takéto obmedzenie zdôvodnené potrebou
         zabezpečenia koherencie daňového systému.

      (porovnaj body 13 – 15, 20 – 23, 28 a výrok rozsudku)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. júla 2004 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Daň z príjmu – Osobitné zníženie pre čiastky určené na nadobudnutie akcií alebo obchodných podielov – Obmedzenie prospechu z výhody pri nadobudnutí akcií a obchodných podielov spoločností usadených v dotknutom členskom štáte“
      Vo veci C-242/03,
      ktorej predmetom je návrh Cour administrative (Luxembursko) podaný Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES, ktorý sa týka sporu
         prebiehajúceho pred vnútroštátnym súdom medzi

      Ministre des Finances
      a
      Jean-Claude Weidert,
      Élisabeth Paulus,
      aby rozhodol o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa výkladu článkov 56 ods. 1 ES a 58 ods. 1 písm. a) ES,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia A. Rosas a R. Silva de Lapuerta,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Weidert a pani Paulus, v zastúpení: P. Kinsch, avocat,
      –        luxemburská vláda, v zastúpení: S. Schreiner, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a C. Giolito, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu sudcu-spravodajcu,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. februára 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Rozsudkom z 3. júna 2003 doručeným Súdnemu dvoru 6. júna 2003 Cour administrative položil podľa článku 234 ES prejudiciálnu
         otázku týkajúcu sa výkladu článkov 56 ods. 1 ES a 58 ods. 1 písm. a) ES.

      2        Táto otázka bola položená v rámci sporu medzi ministrom financií a pánom Weidert a pani Paulus (ďalej už len „manželia Weidert-Paulus“)
         z dôvodu, že im bolo odmietnuté priznanie daňového zníženia v súvislosti s nadobudnutím akcií spoločnosti usadenej v Belgicku.

       Právny rámec
      3        V luxemburskom práve zákon z 22. decembra 1993, ktorého cieľom je oživenie investovania v záujme hospodárskeho rozvoja (Mémorial A 1993, s. 2020), vložil svojím článkom III do zákona zo 4. decembra 1967 o dani z príjmu (Mémorial A 1967, s. 1228, ďalej už len „LIR“) článok 129c, ktorý znie takto:

      „Ods. 1. Za podmienok a v medziach upresnených nižšie, daňoví poplatníci fyzické osoby – rezidenti, ktorí nadobúdajú akcie
         alebo podiely v spoločnostiach formou peňažného vkladu do spoločností s kapitálovým majetkom – rezidentov plne podliehajúcich
         dani, bližšie definovaných nižšie v odseku 2, pododseku 1, majú prospech z daňových výhod uvedených v nižšie citovanom odseku
         4.

      …
      Ods. 4.  (1)   Odhliadnuc od článku 153 sa daňovým poplatníkom uvedeným v odsekoch 1 a 3 na základe žiadosti prizná zníženie zdaniteľného
         príjmu kvalifikovaného ako zníženie na základe investovania do hnuteľného majetku, ktoré má byť uplatnené v rámci zdanenia
         daňového základu.

      (2)      Zníženie sa priznáva až do výšky 60 000 frankov ročne za súhrn všetkých cenných papierov a certifikátov, ktoré daňový poplatník
         vlastní na konci daňového roku. Táto horná hranica sa zdvojnásobuje v prípade spoločného zdanenia podľa článku 3.

      Ods. 5. Aby bolo možné požívať daňové výhody podľa odseku 4, musia byť splnené nasledovné podmienky:
      a)      nadobudnutie cenných papierov v zmysle vyššie uvedeného odseku 2, pododseku 2, musí byť uskutočnené buď pri vytvorení základného
         kapitálu alebo pri zvyšovaní základného kapitálu novými vkladmi do kapitálovej spoločnosti – rezidenta, plne podliehajúcej
         dani tak, ako je táto definovaná v horeuvedenom odseku 2, pododseku 1;

      …“
      4        Zmluva uzatvorená medzi Belgickým kráľovstvom a Luxemburským veľkovojvodstvom s cieľom zamedzenia dvojitého zdanenia a podpísaná
         v Luxemburgu 17. septembra 1970 (Mémorial A 1971, s. 1763, ďalej už len „zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia“) stanovuje:

      „Článok 10 Dividendy:
      ods.1 Dividendy vyplácané spoločnosťou – rezidentom jedného zmluvného štátu rezidentovi druhého zmluvného štátu sú zdaňované
         v tomto druhom štáte.

      Ods. 2 Avšak tieto dividendy môžu byť zdanené zmluvným štátom, ktorého spoločnosť – rezident dividendy vypláca, a to podľa
         práva tohto štátu, ale takto určená daň nemôže presiahnuť:

      …
      b)      15 % hrubej hodnoty dividend vo všetkých ostatných prípadoch“.
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      5        V rámci spoločného vyhlásenia o príjmoch za rok 2000 manželia Weidert-Paulus požiadali o zníženie daňového základu podľa článku
         129c LIR o 120 000 LUF, na základe toho, že upísali 200 nových akcií kapitálu spoločnosti podľa belgického práva Interbrew
         SA, pričom hodnota tohto úpisu predstavovala sumu 267 743 LUF.

      6        Príslušný daňový úrad nevyhovel tejto ich žiadosti s odôvodnením, že investovanie do kapitálu spoločnosti, ktorá nie je usadená
         v Luxembursku, nezakladá právo na priznanie takéhoto zníženia.

      7        Manželia Weidert-Paulus sa odvolali proti tomuto rozhodnutiu, ktorým bola ich žiadosť zamietnutá a keďže toto odvolanie nebolo
         úspešné, podali žalobu na Tribunal administratif (Luxembursko).

      8        Rozsudkom zo 16. decembra 2002 Tribunal administratif vyhovel ich žalobe s uvedením, že článok 169c LIR, pokiaľ zvýhodňuje
         podniky usadené v Luxembursku v porovnaní s podnikmi usadenými v iných členských štátoch, je v rozpore s ustanoveniami zmluvy
         o ES týkajúcimi sa voľného pohybu kapitálu, tak ako ich vyložil Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 6. júna 2000, Verkooijen
         (C-35/98, Zb. s. I‑4071, body 34 a 36).

      9        Daňová správa podala proti tomuto rozsudku opravný prostriedok na Cour administrative s poukazom na to, že v tomto konaní
         bol nepochopený význam už citovaného rozsudku Verkooijen. Podľa daňovej správy tento základný spor by mal byť posúdený ako
         spor rozhodnutý v rozsudku z 28. januára 1992, Bachmann (C-204/90, Zb. s. I‑249), ktorým Súdny dvor pripustil, že koherencia
         daňového systému odôvodňuje určité nerovné zaobchádzanie vo veciach daní s podnikmi usadenými v rôznych členských štátoch.

      10      Za týchto okolností Cour administrative dospel k názoru, že ním prejednávaný spor si vyžaduje výklad určitých ustanovení zmluvy
         o ES, rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „… je článok 129c pozmeneného zákona zo 4. decembra 1967 o dani z príjmu v rozsahu, v akom sa týka zdaňovacieho obdobia roku
         2000, priznávajúci za určitých podmienok a v určitých medziach daňové zníženie daňovým poplatníkom – fyzickým osobám, ktorí
         nadobúdajú akcie alebo podiely v spoločnosti formou peňažného vkladu do kapitálových spoločností – rezidentov plne podliehajúcich
         dani, v súlade zo zásadou voľného pohybu kapitálu vo vnútri Európskeho spoločenstva, tak ako je uvedená v článku 56 [ods.
         1] Zmluvy o ES, s prihliadnutím k obmedzeniam tejto zásady podľa článku 58 [ods. 1 písm. a)] Zmluvy o ES?“

       O prejudiciálnej otázke
      11      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či s článkom 56 ods. 1 ES a 58 ods. 1 písm. a) ES je v rozpore právna
         úprava členského štátu, ktorá vylučuje priznanie zníženia zdaniteľného príjmu fyzickým osobám pri nadobúdaní akcií alebo podielov
         v spoločnosti formou peňažného vkladu do kapitálových spoločností usadených v iných členských štátoch.

      12      Úvodom je dôležité pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, ak je systém priamych daní ponechaný v kompetencii členských
         štátov, tieto ho musia vykonávať tak, aby dodržiavalo právo Spoločenstva (pozri rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C-80/94,
         Zb. s. I-2493, bod 16; Verkooijen, už citovaný, bod 32, a zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C-334/02, zatiaľ neuverejnený
         v Zbierke, bod 21).

      13      V skutočnosti účinkom právnej úpravy, ktorá je predmetom sporu vo vnútroštátnom konaní, je odradiť štátnych príslušníkov dotknutého
         členského štátu investovať ich kapitál do spoločností so sídlom v inom členskom štáte (pozri analogicky už citovaný rozsudok
         Verkooijen, bod 34). Ako už zo samotného názvu zákona z 22. decembra 1993 vyplýva, jeho cieľom je „oživenie investovania v záujme
         hospodárskeho rozvoja“ a ako vyplýva z prípravných prác na článku 129c LIR, ako sú opísané jednak manželmi Weidert‑Paulus,
         ako aj Komisiou Európskych spoločenstiev, bez toho, aby bol tento popis vyvrátený luxemburskou vládou, cieľom predmetného
         ustanovenia je podporiť investovanie súkromných osôb do spoločností so sídlom v Luxembursku.

      14      Takéto ustanovenie tiež vyvoláva obmedzujúci účinok vo vzťahu k spoločnostiam usadeným v iných členských štátoch, pretože
         toto ustanovenie týmto spoločnostiam vytvára prekážku v získavaní kapitálu v Luxembursku, keďže nadobúdanie ich akcií a podielov
         v spoločnosti je menej atraktívne ako nadobúdanie akcií a podielov v spoločnosti so sídlom v tomto členskom štáte (pozri analogicky
         už citované rozsudky Verkooijen, bod 35, a Komisia/Francúzsko, bod 24).

      15      Za týchto podmienok je namieste konštatovať, že ak členský štát podmieňuje priznanie zníženia zdaniteľného príjmu fyzickým
         osobám pri nadobúdaní akcií alebo podielov v spoločnosti formou peňažného vkladu do kapitálových spoločností, skutočnosťou,
         že tieto spoločnosti majú sídlo v uvedenom štáte, tým vytvára obmedzenie voľného pohybu kapitálu, zakázaného článkom 56 ES.

      16      Z písomností pripojených k pripomienkam, ktoré Súdnemu dvoru predložili manželia Weidert-Paulus, vyplýva, že LIR bol zmenený
         zákonom z 21. decembra 2001, obsahujúcim reformu určitých ustanovení v oblasti priamych a nepriamych daní (Mémorial A 2001, s. 3312) a ktorý postupne ruší daňové zníženie v priebehu obdobia od roku 2002 až do roku 2005. Nezávisle na tomto
         legislatívnom vývoji luxemburská vláda však považuje použitie článku 129c LIR, tak ako ho ona použila na skutkový stav v konaní
         vo veci samej, za odôvodnené. Podľa nej článok 58 ods. 1 písm. a) ES umožňuje členským štátom použitie príslušných ustanovení
         ich daňovej právnej úpravy, ktoré zavádzajú rozlišovanie medzi daňovými poplatníkmi, ktorí sa nenachádzajú v rovnakej situácii,
         pokiaľ ide o ich bydlisko alebo miesto, kde investovali svoj kapitál, pokiaľ sú tieto rozdiely objektívne zdôvodnené alebo
         môžu byť odôvodnené naliehavými dôvodmi vo všeobecnom záujme, zvlášť z titulu koherencie daňového systému.

      17      Cieľom článku 129c LIR je práve zabezpečiť túto koherenciu. V skutočnosti je však daňová výhoda spočívajúca v znížení zdaniteľného
         príjmu na základe nadobudnutia akcií alebo podielov v spoločnosti v spoločnostiach usadených v Luxembursku kompenzovaná zdanením
         dividend, ktoré tieto spoločnosti neskôr vyplácajú. Naopak v prípade investovania do spoločnosti so sídlom v Belgicku, ako
         v konaní vo veci samej, je zdanenie dividend znížené na 15 % z dôvodu započítania tejto čiastky daňou vyberanou zrážkou belgickými
         daňovými úradmi na základe zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia. V tomto prípade sa teda Luxemburské veľkovojvodstvo vzdáva
         časti dane, čo nie je v prípade dividend vyplácaných spoločnosťami so sídlom v tomto členskom štáte. Je tu teda priama súvislosť,
         z pohľadu jedného a toho istého daňového poplatníka, medzi priznaním daňovej výhody a vyvážením tejto výhody neskorším daňovým
         odvodom uskutočneným v rámci toho istého zdanenia, presne ako v spore rozhodnutom citovaným rozsudkom Bachmann.

      18      Podľa manželov Weidert-Paulus a Komisie je toto tvrdenie nepodložené. Článok 58 ods. 1 písm. a) ES sa musí vykladať v spojitosti
         s odsekom 3, ktorý požaduje, aby predmetné opatrenia neboli prostriedkom svojvoľnej diskriminácie ani skrytým obmedzením voľného
         pohybu kapitálu. V danom prípade je diskriminácia medzi daňovými poplatníkmi uskutočňovaná podľa toho, či sídlo dotknutých
         spoločností je v jednom alebo v druhom z oboch predmetných členských štátov, zjavná.

      19      Zníženie podľa článku 129c LIR sa vlastne viaže len na nadobudnutie akcií alebo podielov v spoločnosti a nijako nezávisí na
         neskoršom skutočnom vyplácaní dividend. V skutočnosti v mnohých prípadoch ani k vyplácaniu dividend nedochádza. Navyše v Luxembursku
         počas predmetného zdaňovacieho obdobia príjmy z kapitálového majetku boli oslobodené od dane do výšky 120 000 LUF a podliehali
         dani vo výške 50 % len v rozsahu prekračujúcom túto sumu, takže k zdaneniu dochádza iba v prípade, ak sa uskutočňuje významná
         investícia. Dividendový výnos z investície rovnocennej s predmetným znížením je však extrémne nízky; v skutočnosti manželia
         Weidert-Paulus získali v roku 2002 jednu dividendu v sume 28 eur, zatiaľ čo nimi realizovaná investícia predstavovala čiastku
         267 743 LUF. Vzdanie sa 15 % zdanenia sumy 28 eur zo strany Luxemburského veľkovojvodstva je preto zanedbateľné vo vzťahu
         k výške daňového zníženia.

      20      Z tohto pohľadu, ak je pravda, že potreba zabezpečiť koherenciu daňového systému môže zdôvodniť obmedzenie výkonu základných
         slobôd zaručených Zmluvou (už citovaný rozsudok Bachmann, bod 28, a rozsudok z 28. januára 1992, Komisia/Belgicko, C-300/90,
         Zb. s. I-305, bod 21), túto výnimku zo základného pravidla voľného pohybu kapitálu treba však vykladať prísne a v rámci hraníc
         proporcionality. V prípadoch, ktoré boli rozhodnuté v oboch vyššie citovaných rozsudkoch, existoval priamy vzťah medzi odpočítaním
         splátok poistného uhrádzaných na základe poistných zmlúv pre prípad staroby a úmrtia na jednej strane, a zdanením poistného
         plnenia vyplácaného poisťovateľom pri plnení z týchto poistných zmlúv na druhej strane, vzťah, ktorý je potrebné zachovať
         s cieľom zachovania predmetnej daňovej koherencie (pozri osobitne rozsudky z 28. októbra 1999, Vestergaard, C-55/99, Zb. s.
         I-7641, bod 24, a z 21. novembra 2002, X a Y, C-436/00, Zb. s. I-10829, bod 52).

      21      Ak takýto priamy vzťah chýba, nemožno sa odvolávať na tvrdenie daňovej koherencie (pozri rozsudky z 13. apríla 2000, Baars,
         C-251/98, Zb. s. I-2787, bod 40, a z 18. septembra 2003, Bosal, C-168/01, ešte neuverejnený v Zbierke, bod 30).

      22      Vo veci, ktorá je predmetom vnútroštátneho konania, neexistuje priamy vzťah medzi predmetnou daňovou výhodou, teda znížením
         zdaniteľného príjmu priznaným daňovému poplatníkovi – luxemburskému rezidentovi na základe nadobudnutia akcií alebo obchodných
         podielov v spoločnostiach usadených v tomto členskom štáte a vyrovnávajúcim daňovým odvodom.

      23      V skutočnosti na rozdiel od toho, čo tvrdí luxemburská vláda, daňová výhoda nie je vyrovnaná zdanením dividend, ktoré spoločnosti
         neskôr vyplácajú. Na jednej strane neexistuje žiadna istota, že spoločnosti, do ktorých boli uskutočnené investície zakladajúce
         právo na uvedenú daňovú výhodu, vyplatia dividendy, zdanenie ktorých má vyrovnať priznanú výhodu. Na druhej strane, ako uviedli
         manželia Weidert-Paulus a Komisia, aj keď dotknuté spoločnosti dividendy vyplácajú poberateľom daňovej výhody, výška sumy,
         ktorú predstavuje táto výhoda, ďaleko presahuje výslednú sumu prípadného neskoršieho zdanenia týchto dividend.

      24      Rovnako by sa nemalo hľadieť na nemožnosť požívať výhody podľa zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia ako na znevýhodnenie
         súkromných osôb investujúcich do spoločností so sídlom v Luxembursku. Z tohto pohľadu vzdanie sa Luxemburského veľkovojvodstva
         časti dane z dividend podľa tejto zmluvy, čo je okolnosť, na ktorú sa luxemburská vláda odvoláva pri zdôvodňovaní predmetného
         zníženia, neprináša dotknutému daňovému poplatníkovi žiadnu výhodu. Daňový poplatník v skutočnosti musí platiť čiastku tejto
         dane belgickým daňovým úradom z titulu dane vyberanej zrážkou. Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia zamedzuje iba tomu, aby
         dividendy vyplatené daňovému poplatníkovi neboli zdanené dvakrát, a nie aby táto čiastka nebola zdanená vôbec.

      25      V každom prípade, aj keď v luxemburskom práve musel existovať vzťah medzi daňovou výhodou a zdanením dividend, je potrebné
         skonštatovať, že zmluvou o zamedzení dvojitého zdanenia, ktorú Luxemburské veľkovojvodstvo uzatvorilo s Belgickým kráľovstvom,
         je daňová koherencia posunutá do roviny vzájomnosti pravidiel uplatňovaných v zmluvných štátoch (osobitne pozri už citované
         rozsudky Wielockx, bod 24, a X a Y, bod 53). Keďže dotknutá zmluva stanovuje daňovú vzájomnosť, vzdaním sa 15 % hrubej hodnoty
         dividend vyplácaných spoločnosťami so sídlom v Belgicku osobám, ktoré podliehajú luxemburskej dani z príjmu, môže Luxemburské
         veľkovojvodstvo náhradou za to vyberať 15 % z dividend vyplácaných spoločnosťami so sídlom v tomto členskom štáte osobám,
         ktoré podliehajú dani z príjmu v Belgicku.

      26      Vzhľadom nato, že cieľom zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia je práve zaistenie daňovej koherencie, nemožno sa dovolávať
         tejto zmluvy ako zdroja nekoherencie z pohľadu osoby podliehajúcej dani, čo by malo byť napravené zavedením zníženia, o ktoré
         ide v konaní vo veci samej (analogicky pozri citovaný rozsudok Wielockx, bod 25).

      27      Teda výklad luxemburskej vlády, ktorý vychádza z potreby zachovania koherencie daňového systému, nie je opodstatnený.

      28      V dôsledku toho potom treba na položenú otázku odpovedať tak, že článkom 56 ods. 1 ES a 58 ods. 1 písm. a) ES odporuje právna
         úprava členského štátu, ktorá vylučuje priznanie zníženia zdaniteľného príjmu fyzickým osobám pri nadobúdaní akcií alebo obchodných
         podielov v spoločnosti formou peňažného vkladu do kapitálových spoločností usadených v iných členských štátoch.

       O trovách
      29      Luxemburská vláda a Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali
         Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter
         a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
         súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (prvá komora)
      o otázke, ktorú mu položil Cour administrative rozsudkom z 3. júna 2003, takto rozhodol:
      Článkom 56 ods. 1 ES a 58 ods. 1 písm. a) ES odporuje právna úprava členského štátu, ktorá vylučuje priznanie zníženia zdaniteľného
            príjmu fyzickým osobám pri nadobúdaní akcií alebo obchodných podielov v spoločnosti formou peňažného vkladu do kapitálových
            spoločností usadených v iných členských štátoch.

               Jann

               Rosas

               Silva de Lapuerta

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. júla 2004.

               Tajomník

                     Predseda prvej komory

               R. Grass

                     P. Jann

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. marca 2007. # Rewe Zentralfinanz eG proti Finanzamt Köln-Mitte. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Köln - Nemecko. # Sloboda usadiť sa - Daň z príjmov právnických osôb - Okamžité vyrovnávanie strát, ktoré vznikli materskej spoločnosti - Straty z odpisov hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach usadených v iných členských štátoch. # Vec C-347/04.

text:
      Vec C‑347/04
      Rewe Zentralfinanz eG, ako univerzálny právny nástupca ITS Reisen GmbH
      proti
      Finanzamt Köln-Mitte
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Köln)
      „Sloboda usadiť sa – Daň z príjmov právnických osôb – Okamžité vyrovnanie strát, ktoré vznikli materskej spoločnosti – Straty z odpisov hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach usadených v iných členských štátoch“
      Návrhy prednesené 31. mája 2006 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. marca 2007
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava
      [Zmluva ES, článok 52 (zmenený, teraz článok 43 ES) a článok 58 (teraz článok 48 ES)]
      Článku 52 Zmluvy (zmenený, teraz článok 43 ES) a článku 58 Zmluvy (teraz článok 48 ES) odporuje právna úprava členského štátu,
         ktorá obmedzuje možnosti materskej spoločnosti usadenej v tomto štáte vykonať daňový odpočet strát, ktoré tejto spoločnosti
         vznikli z dôvodu odpisov hodnoty jej podielov v dcérskych spoločnostiach usadených v iných členských štátoch, v ktorých vlastní
         podiel, na základe ktorého má určitý vplyv na rozhodnutia týchto zahraničných dcérskych spoločnostiach a má možnosť určovať
         ich činnosť, zatiaľ čo také obmedzenie neexistuje v prípade podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach rezidentoch.

      Takýto rozdiel v daňovom zaobchádzaní medzi materskými spoločnosťami rezidentmi podľa toho, či majú alebo nemajú v zahraničí
         dcérske spoločnosti, nemožno odôvodniť len na základe skutočnosti, že sa rozhodli vykonávať hospodársku činnosť v inom členskom
         štáte, v ktorom dotknutý členský štát nemôže vykonávať svoju daňovú právomoc. Tvrdenie založené na vyrovnanom rozdelení daňovej
         právomoci medzi členskými štátmi nemôže ako také odôvodniť skutočnosť, že členský štát odmieta systematicky priznať daňovú
         výhodu materskej spoločnosti rezidentovi z dôvodu, že rozvinula cezhraničnú hospodársku činnosť, ktorá nemá okamžite vytvárať
         daňové príjmy v prospech tohto štátu.

      Okrem toho, keďže špecifickým cieľom takejto právnej úpravy nie je vylúčiť z využitia daňovej výhody čisto umelé konštrukcie,
         ktorých cieľom je obísť nemecký daňový zákon, ale všeobecným spôsobom upraviť každú situáciu, keď sa dcérske spoločnosti z akéhokoľvek
         dôvodu usadzujú v inom členskom štáte, nemôže byť táto právna úprava bez toho, aby prekračovala hranicu nevyhnutnú na dosiahnutie
         cieľa, ktorý údajne sleduje, považovaná za odôvodnenú existenciou rizika daňového úniku. Usadenie spoločnosti mimo tohto členského
         štátu totiž samo osebe nezakladá existenciu daňového úniku, keďže dotknutá spoločnosť v každom prípade podlieha daňovým predpisom
         v členskom štáte jej usadenia.

      (pozri body 43, 52, 70 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 29. marca 2007 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Daň z príjmov právnických osôb – Okamžité vyrovnanie strát, ktoré vznikli materskej spoločnosti – Straty z odpisov hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach usadených v iných členských štátoch“
      Vo veci C‑347/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Köln (Nemecko)
         z 15. júla 2004 a doručený Súdnemu dvoru 13. augusta 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Rewe Zentralfinanz eG, ako univerzálny právny nástupca ITS Reisen GmbH

      proti
      Finanzamt Köln-Mitte,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. Klučka, R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk a L. Bay Larsen
         (spravodajca),

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. marca 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Rewe Zentralfinanz eG, v zastúpení: M. Lausterer, Rechtsanwalt,
      –       Finanzamt Köln-Mitte, v zastúpení: B. Redmann, splnomocnený zástupca,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a U. Forsthoff, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 31. mája 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES), článku 58 Zmluvy
         ES (teraz článok 48 ES), článkov 67 až 73 Zmluvy ES (zrušené Amsterdamskou zmluvou), článkov 73b až 73d Zmluvy ES (teraz články
         56 ES až 58 ES), článku 73e Zmluvy ES (zrušený Amsterdamskou zmluvou), ako aj článkov 73f a 73g Zmluvy ES (teraz články 59 ES
         a 60 ES).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Rewe Zentralfinanz eG (ďalej len „Rewe“), usadenou v Nemecku a konajúcou
         ako univerzálny právny nástupca spoločnosti ITS Reisen GmbH (ďalej len „ITS“), a Finanzamt Köln-Mitte (ďalej len „Finanzamt“),
         ktorého predmetom je nezohľadnenie strát spojených s čiastočnými odpismi hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach
         usadených v iných členských štátoch ako odpočítateľných prevádzkových nákladov na účely určenia zdaniteľného zisku za zdaňovacie
         obdobia 1993 a 1994.

       Vnútroštátna právna úprava
      3       Na základe § 1 zákona z roku 1991 o dani z príjmov právnických osôb (Körperschaftsteuergesetz 1991, ďalej len „KStG 1991“),
         ktorý sa uplatní na prípad vo veci samej, obchodné spoločnosti rezidenti podliehajú v Nemecku dani z príjmov právnických osôb
         z ich celosvetových ziskov. Medzi tieto patria zisky organizačných zložiek alebo obchodných zastúpení, prostredníctvom ktorých
         spoločnosti rezidenti vykonávajú svoju činnosť mimo uvedeného štátu. Zároveň však spoločnosť rezident nepodlieha dani zo ziskov
         svojich dcérskych spoločností, ak sa zisky dosiahnu.

      4       Podľa § 8 ods. 1 KStG 1991 definujú pojem „príjem“, ako aj spôsob jeho určenia ustanovenia zákona z roku 1990 o dani z príjmov
         (Einkommensteuergesetz 1990, ďalej len „EStG 1990“) a KStG 1991.

      5       Podľa § 6 ods. 1 bodu 2 druhej vety EStG 1990 sú odpismi zníženej čiastočnej hodnoty podielov prevádzkové náklady odpočítateľné
         na účely určenia zisku. Na základe toho istého článku sa čiastočnou hodnotou rozumie suma, ktorú nadobúdateľ celej prevádzkarne
         priradí k predmetnému hospodárskemu majetku v rámci celkovej nákupnej ceny. Zatiaľ čo sa pri určení zisku odpisovateľný hospodársky
         investičný majetok v zásade zapíše do súvahy v nadobúdacej alebo výrobnej hodnote zníženej o znehodnotenie v dôsledku opotrebenia,
         zdaniteľná osoba má tiež možnosť vyznačiť do daňového priznania zníženú čiastočnú hodnotu (čiastočný odpis), napríklad ak
         skutočná hodnota hospodárskeho tovaru klesla pod nadobúdaciu alebo výrobnú hodnotu zníženú o znehodnotenie v dôsledku opotrebenia.

      6       Podľa § 2 ods. 3 EStG 1990 sa suma ročných príjmov uskutočnených zdaniteľnou osobou určí ako rozdiel kladných a záporných
         príjmov. Ak sú výsledkom tejto operácie straty, tieto sa pri určovaní zdaniteľného príjmu v súlade s § 10d EStG 1990 odpočítajú
         od zisku v ďalších rokoch ako očakávaná strata alebo prevod straty.

      7       Podľa ustanovení EStG 1990 v znení zákona o zmene daní (Steueränderungsgesetz 1992) z 25. februára 1992 (BGBl. I, 1992, s. 297)
         bolo v čase, kedy nastali okolnosti vo veci samej, daňové vyrovnanie strát z čiastočných odpisov hodnoty podielov vlastnených
         v kapitálovej spoločnosti predmetom rozdielneho zaobchádzania podľa toho, či išlo o kapitálovú spoločnosť usadenú v Nemecku
         alebo mimo tohto štátu.

      8       Ak išlo o podiel vlastnený v kapitálovej spoločnosti usadenej v Nemecku, sa podľa § 2 ods. 3 EStG 1990 mohli záporné príjmy
         – vrátane strát z čiastočných odpisov – patriace do zdaňovacieho obdobia vyrovnať všetkými kladnými príjmami platiteľa dane.

      9       Podľa § 2a ods. 1 a 2 EStG 1990 nazvaného „Záporné príjmy spojené so zahraničím“ sa niektoré záporné príjmy s pôvodom v zahraničí
         mohli zohľadniť na daňové účely len v obmedzenej miere:

      „1.      Záporné príjmy
      …
      (2)      pochádzajúce z priemyselnej alebo obchodnej prevádzky umiestnenej v zahraničí;
      (3)      a)     pochádzajúce zo zohľadnenia zníženej čiastočnej hodnoty podielu, ktorý je súčasťou prevádzkového majetku, v právnickej osobe,
         ktorej ani vedenie, ani sídlo sa nenachádzajú v tuzemsku (zahraničná právnická osoba), …

      …
      možno vyrovnať len kladnými príjmami tej istej povahy pochádzajúcimi z toho istého štátu…; nemožno ich ani odpočítať na základe
         § 10d. So znížením zisku sa zaobchádza obdobne ako so zápornými príjmami. Ak nie je možné vyrovnať záporné príjmy podľa prvej
         vety, odpočítajú sa od kladných príjmov tej istej povahy, ktoré dlžník uskutoční v tom istom štáte v ďalších rokoch…

      2.      Odsek 1 prvá veta bodu 2 sa neuplatní, ak dlžník preukáže, že záporné príjmy pochádzajú z priemyselnej alebo obchodnej prevádzky,
         ktorej výlučným alebo skoro výlučným predmetom činnosti je… poskytovanie služieb obchodnej povahy, ak tieto služby nespočívajú
         v zriaďovaní a prevádzkovaní turistických zariadení alebo prenajímaní hospodárskeho majetku…; priame vlastníctvo podielu v hodnote
         aspoň štvrtiny výšky základného imania kapitálovej spoločnosti, ktorej výlučným alebo skoro výlučným predmetom činnosti sú
         vyššie uvedené činnosti, ako aj financovanie spojené s vlastníctvom uvedeného podielu sa považuje za poskytovanie služieb
         obchodnej povahy, ak kapitálová spoločnosť nemá v tuzemsku ani vedenie, ani sídlo. Ustanovenie odseku 1 prvej vety bodov 3
         a 4 sa nepoužije, ak dlžník preukáže, že podmienky uvedené v prvej vete splnila právnická osoba po jej založení alebo v priebehu
         posledných piatich rokov predchádzajúcich zdaňovaciemu obdobiu, počas ktorého boli záporné príjmy uskutočnené, a počas tohto
         obdobia.

      …“
      10     Z § 2a EStG 1990 vyplýva, že náhrada záporných príjmov pochádzajúcich z čiastočného odpisu je možná, len ak spoločnosť vytvára
         v zahraničí príjmy v zmysle tohto § 2a ods. 2 (tzv. „aktívne“ príjmy), alebo ak sama vlastní podiel vo výške aspoň 25 % v inej
         zahraničnej kapitálovej spoločnosti, ktorá sama vytvára aktívne príjmy v zmysle uvedeného § 2a ods. 2. Výkon činností spojených
         s cestovným ruchom v zahraničí výslovne vylučuje náhradu strát.

      11     Podľa § 8b ods. 2 KStG 1991 v znení zákona o zabezpečení miesta usadenia (Standortsicherungsgesetz) z 13. septembra 1993 (BGBl. I,
         1993, s. 1569) boli kapitálové zisky vytvorené predajom podielov oslobodené od dane po prvýkrát za zdaňovacie obdobie 1994.

      12     Nakoniec zákon o znížení daní (Steuersenkungsgesetz) z 23. októbra 2000 (BGBl. I, 2000, s. 1433) zmenil § 8b ods. 3 KStG 1991.
         Toto ustanovenie vo svojom zmenenom znení stanovuje, že zníženie príjmov pochádzajúce zo zohľadnenia zníženej čiastočnej hodnoty
         podielu sa nezohľadní nezávisle od toho, či ide o podiel v kapitálovej spoločnosti usadenej mimo Nemecka alebo na území tohto
         štátu.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13     Zmluvou zo 6. marca 1995 bola ITS, spoločnosť patriaca do skupiny Kaufhof (Kaufhof Holding AG) podnikajúca v činnostiach spojených
         s cestovným ruchom, touto skupinou predaná skupine Rewe. Zmluvou o fúzii z 3. novembra 1995 sa Rewe stala univerzálnym právnym
         nástupcom ITS.

      14     V roku 1989 založila ITS v Holandsku dcérsku spoločnosť Kaufhof-Tourism Holdings BV (ďalej len „KTH“), v ktorej vlastnila
         celý obchodný podiel. V tomto istom členskom štáte KTH založila akciovú spoločnosť International Tourism Investment Holdings
         BV, v ktorej vlastnila 100 % akcií. Okrem toho táto posledná uvedená spoločnosť kúpila najmä 100 % podielov spoločnosti German
         Tourist Facilities Ltd usadenej v Spojenom kráľovstve, ako aj 36 % podielov spoločnosti Travelplan SA usadenej v Španielsku.

      15     Vo svojich ročných účtovných závierkach za roky 1993 a 1994 vykonala ITS čiastočné odpisy hodnoty svojho podielu vo svojej
         holandskej dcérskej spoločnosti KTH a úpravu hodnoty pohľadávok týkajúcich sa dvoch dcérskych spoločností usadených v Spojenom
         kráľovstve a Španielsku. Celková hodnota týchto mimoriadnych nákladov bola za obidve zdaňovacie obdobia 1993 a 1994 vyššia
         ako 46 miliónov DEM.

      16     Finanzamt Köln-Mitte, ktorý sa domnieval, že § 2a EStG 1990 bráni zohľadneniu týchto nákladov spojených s podielom v KTH,
         však odmietol uznať tieto náklady na daňové účely ako prevádzkové náklady a považovať ich za záporné príjmy pri určovaní zdaniteľného
         zisku Rewe v zdaňovacom období 1993 a 1994. Následne vydal opravy týkajúce sa najmä dane z príjmov právnických osôb dlžnej
         spoločnosťou Rewe za uvedené zdaňovacie obdobia.

      17     Rewe, ktorá sa domnievala, že na daňové účely sa mali uznať všetky náklady spojené so spoločnosťami, v ktorých má podiel,
         usadenými v Holandsku, Spojenom kráľovstve a Španielsku, preto podala žalobu na Finanzgericht Köln, pričom tvrdila, že uplatňovanie
         § 2a EStG 1990 je diskriminačné, teda v rozpore s právom Spoločenstva.

      18     Podľa uvedeného súdu vyplýva z práva platného v čase, kedy nastali okolnosti vo veci samej, že zatiaľ čo odpisy hodnoty podielov
         vlastnených v dcérskej spoločnosti usadenej v Nemecku v zásade mohli byť na daňové účely zohľadnené bez obmedzenia ako prevádzkové
         náklady materskej spoločnosti v rámci určenia jej zdaniteľného zisku, odpisy hodnoty podielov vlastnených v dcérskej spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte mohli byť na daňové účely zohľadnené len vo vymedzených prípadoch, teda ak záporné príjmy vyplývajúce
         z uvedených odpisov boli vyrovnané kladnými príjmami pochádzajúcimi z tohto členského štátu, alebo ak sú splnené podmienky
         stanovené odchylným režimom upraveným v § 2a ods. 2 EStG 1990. Preto sa domnieva, že je pravdepodobné, že taký rozdiel v zaobchádzaní,
         aký vyplýva z § 2a ods. 1 bodu 3 písm. a) a § 2a ods. 2 EStG 1990, je v rozpore s právom Spoločenstva, pričom sám nie je schopný
         konštatovať existenciu oprávnených dôvodov, ktoré by mohli tento rozdiel v zaobchádzaní odôvodniť.

      19     Za týchto okolností Finanzgericht Köln rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Má sa článok 52… v spojení s článkom 58… a článkami 67 až 73, ako aj článkom 73b a nasl. … [Zmluvy ES] vykladať v tom zmysle,
         že im odporuje právna úprava, ktorá – podobne ako sporné ustanovenia § 2a ods. 1 bodu 3 písm. a) a § 2a ods. 2 EStG… v konaní
         vo veci samej – obmedzuje okamžité daňové vyrovnanie strát z odpisov hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach
         usadených v iných členských štátoch Spoločenstva, ak uvedené dcérske spoločnosti vykonávajú pasívnu činnosť v zmysle vnútroštátneho
         predpisu a/alebo ak aktívnu činnosť v zmysle vnútroštátneho predpisu vykonávajú len prostredníctvom vlastných spoločností
         dcérskych spoločností, zatiaľ čo odpisy hodnoty podielov vlastnených v tuzemských dcérskych spoločnostiach sú možné bez tohto
         obmedzenia?“

       O prejudiciálnej otázke
      20     Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či za okolností, aké nastali vo veci samej, odporuje ustanoveniam Zmluvy
         ES týkajúcim sa slobody usadiť sa a voľného pohybu kapitálu právna úprava členského štátu, ktorá obmedzuje možnosti materskej
         spoločnosti so sídlom v tomto štáte vykonať daňový odpočet finančných strát vykázaných touto spoločnosťou z dôvodu odpisov
         hodnoty jej podielov v dcérskych spoločnostiach usadených v iných členských štátoch.

       O výklade ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa
      21     Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, členské
         štáty ju musia vykonávať v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i., C‑397/98
         a C‑410/98, Zb. s. I‑1727, bod 37; z 13. decembra 2005, Mark & Spencer, C‑446/03, Zb. s. I‑10837, bod 29; z 12. septembra
         2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Zb. s. I‑7995, bod 40, a z 13. marca 2007, Test Claimants
         in the Thin Cap Group Litigation, C‑524/04, Zb. s. I‑2107, bod 25).

      22     V súlade s ustálenou judikatúrou sa vecná pôsobnosť ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa vzťahuje na vnútroštátne
         ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na vlastníctvo majetkovej účasti štátneho príslušníka dotknutého členského štátu na základnom
         imaní spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, ktorá mu umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti
         a rozhodovať o jej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 22; z 21. novembra
         2002, X a Y, C‑436/00, Zb. s. I‑10829, bod 37; Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už citovaný, bod 31, a Test
         Claimants in the Thin Cap Group Litigation, už citovaný, bod 27).

      23     To platí, ako je tomu aj v prípade vo veci samej, keď spoločnosť rezident, akou je ITS, vlastní 100 % kapitálu spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte. Vlastníctvo zdaniteľnou osobou 100 %-ného kapitálového podielu v spoločnosti, ktorá má sídlo
         v inom členskom štáte, je nepochybne dôvodom, aby sa na tohto platiteľa dane uplatnili ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobody
         usadiť sa (rozsudok Baars, už citovaný, bod 21).

      24     Preto treba preskúmať, či články 52 a 58 Zmluvy ES bránia uplatneniu takej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej.
      25     Sloboda usadiť sa, ktorú článok 52 Zmluvy ES priznáva štátnym príslušníkom Spoločenstva a ktorá zahŕňa ich právo začať vykonávať
         samostatnú zárobkovú činnosť a pokračovať v nej, ako aj právo založiť a viesť podniky za rovnakých podmienok, ako sú podmienky
         stanovené pre vlastných štátnych príslušníkov právom členského štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, zahŕňa v súlade s článkom
         58 Zmluvy ES aj právo spoločností, ktoré sú založené podľa zákonov členského štátu a ktoré majú svoje štatutárne sídlo, ústredie
         alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Spoločenstve, vykonávať svoju činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom
         dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (pozri najmä rozsudky z 21. septembra 1999, Saint-Gobain
         ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161, bod 35; Marks & Spencer, už citovaný, bod 30, ako aj z 23. februára 2006, Keller Holding, C‑471/04,
         Zb. s. I‑2107, bod 29).

      26     Okrem toho, hoci cieľom ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa je podľa ich znenia zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom
         členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov, rovnako bránia aj tomu, aby domovský členský
         štát zasahoval do usadenia niektorého z jeho štátnych príslušníkov alebo spoločnosti založenej v súlade s jeho právnou úpravou
         v inom členskom štáte (rozsudky zo 16. júla 1998, ICI, C‑264/96, Zb. s. I‑4695, bod 21, ako aj Marks & Spencer, už citovaný,
         bod 31).

      27     V súlade s právnou úpravou v prípade vo veci samej sa majetkové straty spojené s odpisom hodnoty podielov vlastnených v dcérskych
         spoločnostiach usadených v Nemecku okamžite a bez obmedzenia zohľadnia pri určovaní zdaniteľného zisku materských spoločností
         s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku.

      28     Ako však vyplýva z § 2a ods. 1 a 2 EStG 1990, straty tej istej povahy pochádzajúce z podielov vlastnených v dcérskej spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte môže materská spoločnosť s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku odpočítať len za určitých
         podmienok spojených s príjmami tejto spoločnosti alebo s výkonom tzv. aktívnych činností jej dcérskej spoločnosti.

      29     Je zrejmé, že straty vyplývajúce pre materskú spoločnosť so sídlom v Nemecku z podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach
         usadených v iných členských štátoch možno v Nemecku zohľadniť, ak tieto dcérske spoločnosti neskôr vytvoria kladné príjmy.
         Naďalej však platí, že aj keď sa konštatujú dostatočné kladné príjmy, uvedená materská spoločnosť nemôže, na rozdiel od materskej
         spoločnosti s dcérskymi spoločnosťami usadenými v Nemecku, mať výhodu z okamžitého zohľadnenia jej strát a stráca tak výhodu
         likvidity (pozri v tomto zmysle rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, bod 32).

      30     Z toho vyplýva, že daňové postavenie materskej spoločnosti so sídlom v Nemecku, ktorá má podobne ako Rewe dcérsku spoločnosť
         a spoločnosť dcérskej spoločnosti v inom členskom štáte, je menej výhodné, než keby boli uvedené dcérske spoločnosti usadené
         v Nemecku.

      31     Taký rozdiel v zaobchádzaní spôsobuje daňovú nevýhodu pre materskú spoločnosť usadenú v Nemecku vlastniacu dcérsku spoločnosť
         v inom členskom štáte. Berúc do úvahy tento rozdiel v zaobchádzaní, materská spoločnosť môže byť odrádzaná od vykonávania
         svojich činností prostredníctvom dcérskych spoločností alebo spoločností dcérskych spoločností so sídlom v iných členských
         štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. septembra 2003, Bosal, C‑168/01, Zb. s. I‑9409, bod 27).

      32     Nemecká vláda však tvrdí, že tento rozdiel v zaobchádzaní nie je obmedzením slobody usadiť sa, pretože postavenie dcérskej
         spoločnosti so sídlom v Nemecku nemožno porovnávať s postavením dcérskej spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte. Podľa
         tejto vlády sú právnické osoby autonómne vo vzťahu k ich materskej spoločnosti a podliehajú dani v členskom štáte, v ktorom
         majú svoje sídlo. Je pravdepodobné, že dcérska spoločnosť KTH uplatnila straty v rámci priznania svojich ziskov zdaniteľných
         v Holandsku. Uvedená vláda sa domnieva, že Spolková republika Nemecko nie je, ako štát, v ktorom sa nachádza sídlo materskej
         spoločnosti, povinná uznať autonómnym zahraničným dcérskym spoločnostiam právne postavenie, ktoré je porovnateľné s postavením
         materskej spoločnosti rezidenta.

      33     Z tohto hľadiska treba, ako to uviedol generálny advokát v bode 21 svojich návrhov, zdôrazniť, že rozdielne daňové zaobchádzanie,
         aké je v prípade vo veci samej, sa netýka postavenia dcérskych spoločností podľa toho, či sú alebo nie sú usadené v Nemecku,
         ale postavenia materských spoločností so sídlom v Nemecku podľa toho, či majú, alebo nemajú dcérske spoločnosti usadené v iných
         členských štátoch.

      34     Pokiaľ ide o straty vykázané materskými spoločnosťami so sídlom v Nemecku v súvislosti s odpismi hodnoty ich podielov v dcérskych
         spoločnostiach, tieto spoločnosti sa nachádzajú v porovnateľnej situácii, pokiaľ ide o podiely vlastnené v dcérskych spoločnostiach
         so sídlom v Nemecku alebo v inom členskom štáte. V týchto prípadoch totiž na jednej strane straty, ktorých odpočet sa žiada,
         znáša materská spoločnosť a na druhej strane zisky týchto dcérskych spoločností, ktoré pochádzajú buď z dcérskych spoločností
         podliehajúcich dani v Nemecku, alebo z dcérskych spoločností, ktoré podliehajú dani v iných členských štátoch, nie sú zdaniteľné
         v rámci materských spoločností.

      35     Preto obmedzenie odpočítateľnosti takých strát materskou spoločnosťou rezidentom, ktoré bude mať vplyv len na straty z odpisov
         hodnoty podielov vlastnených v zahraničí, nepredstavuje rozdiel v objektívnom postavení materských spoločností podľa toho,
         či ich dcérske spoločnosti majú sídlo v Nemecku alebo v iných členských štátoch.

      36     Z vyššie uvedeného vyplýva, že rozdielne daňové zaobchádzanie vyplývajúce z právnej úpravy v prípade vo veci samej a nevýhodné
         postavenie z daňového hľadiska vyplývajúce pre materské spoločnosti so sídlom v Nemecku vlastniace dcérsku spoločnosť usadenú
         v inom členskom štáte, môžu predstavovať pre tieto spoločnosti prekážku výkonu slobody usadiť sa, keďže ich odrádzajú od založenia,
         kúpenia alebo zachovania dcérskej spoločnosti v inom členskom štáte. Predstavujú teda prekážku slobode usadiť sa v zmysle
         článkov 52 a 58 Zmluvy ES.

      37     Taká prekážka slobode usadiť sa môže byť prijatá iba v tom prípade, ak sleduje legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou, alebo je
         oprávnene odôvodnená nevyhnutnými požiadavkami všeobecného záujmu. Okrem toho, uplatnenie tejto prekážky by muselo zabezpečiť
         uskutočnenie uvedeného cieľa a nesmelo by prekročiť hranicu nevyhnutnú na jeho dosiahnutie (pozri najmä rozsudky Marks & Spencer,
         už citovaný, bod 35 a citovaná judikatúra, ako aj Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už citovaný, bod 47).

      38     Nemecká vláda zastáva názor, že v každom prípade je oprávnené stanoviť pre materskú spoločnosť so sídlom v Nemecku obmedzenie
         možností daňového odpočtu strát vykázaných uvedenou spoločnosťou z dôvodu odpisov hodnoty jej podielov v dcérskych spoločnostiach
         so sídlom v iných členských štátoch, pričom sa zohľadnenie strát pochádzajúcich zo zahraničia spája na daňové účely len s kladnými
         príjmami tej istej povahy a pochádzajúcimi z toho istého štátu. Z tohto hľadiska uvádza nemecká vláda viacero tvrdení, ktoré,
         ako uvádza generálny advokát v bode 24 svojich návrhov, možno v podstate zhrnúť do nasledujúcich dôvodov.

      39     Po prvé, odkazujúc najmä na už citovaný rozsudok Marks & Spencer, v ktorom Súdny dvor zohľadnil zásadu vyrovnaného rozdelenia
         daňovej právomoci medzi rôznymi dotknutými členskými štátmi, sa nemecká vláda dovoláva prvého dôvodu založeného na pravidle
         symetrie medzi právom zdaňovať príjmy spoločnosti a povinnosťou zohľadniť straty tejto spoločnosti. Tvrdí, že nemecké daňové
         orgány neboli v rámci daňového zaobchádzania s materskou spoločnosťou so sídlom v Nemecku povinné zohľadniť straty spojené
         s činnosťou dcérskej spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, pretože nie sú oprávnené zdaňovať príjmy tejto dcérskej
         spoločnosti.

      40     Takúto argumentáciu nemožno prijať.
      41     Ako uviedol generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, treba upresniť rozsah, v akom treba uznať legitímnu požiadavku vyrovnaného
         rozdelenia daňovej právomoci. Najmä treba zdôrazniť skutočnosť, že Súdny dvor v už citovanom rozsudku Marks & Spencer uznal
         tento dôvod len v súvislosti s ďalšími dvoma dôvodmi založenými na rizikách dvojitého zohľadnenia strát a daňového úniku (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, body 43 a 51).

      42     V tejto súvislosti je namieste uznať, že určite existujú konania, ktoré môžu vystaviť nebezpečenstvu právo členských štátov
         vykonávať svoju daňovú právomoc vzhľadom na činnosti vykonávané na svojom území a takto zasiahnuť do vyrovnaného rozdelenia
         daňovej právomoci medzi členské štáty (pozri rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, bod 46), ktoré môžu odôvodniť obmedzenie
         slobody usadiť sa (pozri rozsudok Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už citovaný, bod 55). Súdny dvor tak rozhodol,
         že ak by sa dala spoločnostiam možnosť zvoliť si zohľadnenie svojich strát v členskom štáte ich usadenia alebo v inom členskom
         štáte, citeľne by sa tým ohrozilo vyrovnané rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, keďže v prvom štáte by sa
         daňový základ zvýšil a v druhom znížil o presunuté straty.

      43     Rozdiel v daňovom zaobchádzaní medzi materskými spoločnosťami rezidentmi podľa toho, či majú alebo nemajú v zahraničí dcérske
         spoločnosti, nemožno odôvodniť len na základe skutočnosti, že sa rozhodli vykonávať hospodársku činnosť v inom členskom štáte,
         v ktorom dotknutý členský štát nemôže vykonávať svoju daňovú právomoc. Tvrdenie založené na vyrovnanom rozdelení daňovej právomoci
         medzi členskými štátmi nemôže ako také odôvodniť skutočnosť, že členský štát odmieta systematicky priznať daňovú výhodu materskej
         spoločnosti rezidentovi z dôvodu, že rozvinula cezhraničnú hospodársku činnosť, ktorá nemá okamžite vytvárať daňové príjmy
         v prospech tohto štátu.

      44     Ďalej treba zdôrazniť, že straty, ktoré vznikli materskej spoločnosti pri odpisoch hodnoty podielov v jej dcérskych spoločnostiach
         usadených v Nemecku, možno vyrovnať kladnými príjmami, aj keď tieto dcérske spoločnosti nevytvorili počas dotknutého daňového
         roku zdaniteľné zisky.

      45     Po druhé, nemecká vláda tvrdí, že predmetná právna úprava vo veci samej je nevyhnutná na to, aby nemohli mať materské spoločnosti
         viacnásobné daňové výhody vo forme dvojitého zohľadnenia strát, ktoré im vznikli v zahraničí.

      46     Takéto tvrdenie je vo veci samej irelevantné.
      47     Ak sa má totiž pripustiť, že členské štáty musia mať možnosť vytvoriť prekážku riziku dvojitého zohľadnenia strát (pozri rozsudok
         Marks & Spencer, už citovaný, bod 47), treba zdôrazniť, že predmetné straty vo veci samej nie sú, ako uviedol generálny advokát
         v bodoch 37 a 38 svojich návrhov, porovnateľné so stratami vzniknutými v zahraničí dcérskymi spoločnosťami, ktorých materská
         spoločnosť rezident žiada presun, aby tak znížila svoj zdaniteľný zisk, ako tomu bolo v prípade už citovaného rozsudku Marks
         & Spencer.

      48     Predmetné straty vo veci samej vykázala materská spoločnosť z dôvodu zníženia hodnoty svojich podielov v zahraničných dcérskych
         spoločnostiach. Tieto straty, spojené s odpismi zníženej čiastočnej hodnoty podielov sa zohľadnia len, pokiaľ ide o materskú
         spoločnosť, a z daňového hľadiska sú predmetom iného zaobchádzania, než keby išlo o straty samotných dcérskych spoločností.
         Takéto odlišné zohľadnenie na jednej strane strát samotných dcérskych spoločností a na druhej strane strát vykázaných materskou
         spoločnosťou nemožno v žiadnom prípade kvalifikovať ako dvojité zohľadnenie tých istých strát.

      49     Ďalej treba zdôrazniť, ako to urobila Komisia na pojednávaní, že materská spoločnosť so sídlom v Nemecku, ktorá má dcérske
         spoločnosti v tom istom členskom štáte, je oprávnená odpočítať zo svojho zdaniteľného príjmu odpis čiastočnej hodnoty svojich
         podielov vo svojich dcérskych spoločnostiach rezidentoch bez toho, aby sa týmto dcérskym spoločnostiam bránilo využiť svoje
         vlastné straty v rámci ich vlastného zdanenia v Nemecku.

      50     Po tretie, nemecká vláda tvrdí, že právna úprava vo veci samej je zameraná na boj proti určitej forme daňového úniku spočívajúceho
         v tom, že materské spoločnosti so sídlom v Nemecku, činné najmä v oblasti cestovného ruchu, presúvajú činnosti bežne vytvárajúce
         straty do iných členských štátov prostredníctvom v nich vytvorených dcérskych spoločností, a to s jediným cieľom, aby znížili
         svoje zdaniteľné príjmy v Nemecku. Na pojednávaní táto vláda dodala, že podľa nej je vhodné zmierniť judikatúru Súdneho dvora
         v danej oblasti, keďže požiadavka spojená so špecifickým cieľom boja proti čisto umelým konštrukciám sa jej zdá príliš reštriktívna.
         Domnieva sa, že je nevyhnutné oprávniť členské štáty na stanovenie zásadných všeobecných opatrení zameraných na boj proti
         daňovým únikom a na prijatie abstraktných a všeobecných právnych predpisov založených na typických príkladoch.

      51     V tejto súvislosti stačí uviesť, že len skutočnosť, že v predmetnom hospodárskom odvetví, akým je cestovný ruch, daňové orgány
         členského štátu odhaľujú prípady významných a trvalých strát, ktoré vznikli zahraničným dcérskym spoločnostiam materských
         spoločností so sídlom v tomto členskom štáte, nemôže postačovať na preukázanie existencie čisto umelých konštrukcií, ktorých
         cieľom je vytvoriť straty z dôvodu odpisov realizovaných z hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach so sídlom
         v inom členskom štáte (pozri pokiaľ ide o požiadavku špecifického cieľa, ktorým je boj proti čisto umelým konštrukciám, rozsudky
         ICI, už citovaný, bod 26; Marks & Spencer, už citovaný, bod 57, ako aj Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už
         citovaný, bod 51).

      52     V tomto prípade ustanovenie, akým je § 2a ods. 1 bod 3 písm. a) EStG 1990, ktorý sa všeobecným spôsobom týka zohľadnenia zníženej
         čiastočnej hodnoty podielu, ak sú dcérske spoločnosti vlastnené materskou spoločnosťou usadenou v Nemecku z akéhokoľvek dôvodu
         usadené v iných členských štátoch, nemožno bez toho, aby prekračovalo hranicu nevyhnutnú na dosiahnutie cieľa, ktorý údajne
         sleduje, považovať za odôvodnené existenciou rizika daňového úniku. Špecifickým cieľom uvedeného ustanovenia totiž nie je
         vylúčiť z využitia daňovej výhody čisto umelé konštrukcie, ktorých cieľom je obísť nemecký daňový zákon, ale všeobecným spôsobom
         upraviť každú situáciu, keď sa dcérske spoločnosti z akéhokoľvek dôvodu usadzujú mimo Nemecka. Pritom usadenie spoločnosti
         mimo tohto členského štátu samo osebe nezakladá existenciu daňového úniku, keďže dotknutá spoločnosť v každom prípade podlieha
         daňovým predpisom v členskom štáte jej usadenia.

      53     Tým istým spôsobom § 2a ods. 2 EStG 1990, tým, že vylučuje tzv. aktívne činnosti, najmä tie, ktoré spočívajú v zakladaní a prevádzkovaní
         turistických zariadení, ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na boj proti zneužívajúcim konštrukciám. Boj proti daňovému úniku
         nemôže odôvodniť, aby sa záporné príjmy pochádzajúce z priemyselného alebo obchodného zariadenia založeného v zahraničí, ktorého
         predmetom činnosti je poskytovanie služieb obchodnej povahy, mohli na základe všeobecného pravidla bez obmedzenia vyrovnať
         kladnými príjmami, zatiaľ čo pokiaľ ide o zariadenia vykonávajúce činnosť v odvetví cestovného ruchu, vyrovnanie kladnými
         príjmami podlieha rôznym podmienkam.

      54     Po štvrté, nemecká vláda na podporu predmetnej právnej úpravy vo veci samej ani neodkázala na potrebu uľahčenia účinnosti
         daňových kontrol pre operácie uskutočňované v zahraničí.

      55     Ak totiž účinnosť daňových kontrol oprávňuje členský štát uplatniť opatrenia, ktoré umožňujú jasne a presne overiť výšku nákladov
         odpočítateľných v tomto členskom štáte z dôvodu kapitálových podielov v zahraničných dcérskych spoločnostiach (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 15. mája 1997, Futura Participations a Singer, C‑250/95, Zb. s. I‑2471, bod 31, a z 28. októbra 1999, Vestergaard,
         C‑55/98, Zb. s. I‑7641, bod 23), nemôže v každom prípade odôvodniť, aby uvedený členský štát mohol uplatniť na toto odpočítanie
         odlišné podmienky, podľa toho, či sa podiely týkajú dcérskych spoločností so sídlom v tomto alebo v inom členskom štáte.

      56     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že členský štát sa na účely získania informácií od príslušných orgánov iného členského
         štátu, ktoré mu umožnia správne určenie dane z príjmov právnických osôb, môže odvolávať na smernicu Rady z 19. decembra 1977
         o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63).

      57     Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie nemeckej vlády, že kontrola zahraničných operácií, a to aj pri spolupráci s orgánmi iného
         členského štátu, zostáva často veľmi náročná, treba zdôrazniť, že dotknuté daňové orgány majú možnosť od samotnej materskej
         spoločnosti požadovať dôkazy, ktoré uznajú za nevyhnutné pre posúdenie, či je namieste uznať žiadaný odpočet strát z odpisov
         hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach so sídlom v iných členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Vestergaard, už citovaný, bod 26).

      58     Uvedená možnosť by mala byť osobitne užitočná v situácii, aká nastala v prípade vo veci samej, v ktorej ide o materskú spoločnosť,
         ktorá by mala byť schopná vyžiadať si všetky potrebné dokumenty priamo od svojich zahraničných dcérskych spoločností. Prípadné
         ťažkosti v súvislosti s určením strát z odpisov hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach so sídlom v iných
         členských štátoch nemôžu v žiadnom prípade odôvodniť prekážku slobode usadiť sa (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. marca
         2004, Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229, bod 29, a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod
         54).

      59     Po piate, na odôvodnenie daňovej nevýhody, ktorú v tomto prípade utrpeli materské spoločnosti usadené v Nemecku vlastniace
         podiely v dcérskych spoločnostiach so sídlom v iných členských štátoch, nemecká vláda tvrdí, že predmetná právna úprava vo
         veci samej je objektívne odôvodnená potrebou zachovať jednotnosť daňového systému. Uvedená vláda môže k tomuto odôvodneniu
         v podstate pripojiť dve tvrdenia, jedno založené na potrebe zachovať koherentnosť nemeckého daňového systému a druhé založené
         na dodržiavaní zásady teritoriality.

      60     Pokiaľ ide o potrebu zachovať koherentnosť nemeckého daňového systému, nemecká vláda na prvom mieste tvrdí, že najmä na základe
         dohovoru o zamedzení dvojitého zdanenia uzavretého s Holandským kráľovstvom, t. j. štátom, v ktorom má sídlo KTH, dcérska
         spoločnosť Rewe, sú dividendy vyplatené dcérskymi spoločnosťami usadenými v tomto štáte oslobodené od dane v Nemecku. Z toho
         dôvodu by bolo koherentné nepriznať výhodu materským spoločnostiam usadeným v Nemecku z dôvodu strát spojených s ich zahraničnými
         dcérskymi spoločnosťami.

      61     Z tohto hľadiska tvrdenie založené na potrebe zachovať koherentnosť daňového systému uvádzané nemeckou vládou nemožno uznať,
         pokiaľ sa straty, o aké ide v prípade vo veci samej, tiež zohľadnené v Nemecku, keď zahraničná dcérska spoločnosť vykonáva
         tzv. aktívnu činnosť v zmysle § 2a ods. 2 EStG 1990, zatiaľ čo v tomto prípade dividendy vyplatené takou dcérskou spoločnosťou
         môžu byť aj tak oslobodené od dane na základe dohovorov o zamedzení dvojitého zdanenia.

      62     Okrem toho, pokiaľ ide o potrebu zachovať koherentnosť daňového systému tvoreného predmetnou právnou úpravou vo veci samej,
         ktorú podľa nemeckej vlády zaručujú uvedené dohovory, treba pripomenúť, že v bode 28 resp. 21 rozsudkov z 28. januára 1992,
         Bachmann (C‑204/90, Zb. s. I‑249) a Komisia/Belgicko (C‑300/90, Zb. s. I‑305) Súdny dvor pripustil, že potreba zachovať koherentnosť
         daňového systému môže odôvodniť obmedzenie výkonu základných slobôd zaručených v Zmluve. Aby však tvrdenie založené na uvedenom
         odôvodnení mohlo uspieť, musí sa preukázať existencia priamej spojitosti medzi predmetnou daňovou výhodou a vyrovnaním tejto
         výhody konkrétnym daňovým odvodom (pozri v tomto zmysle rozsudky Keller Holding, už citovaný, bod 40, a Test Claimants in
         the Thin Cap Group Litigation, už citovaný, bod 68).

      63     Pritom z preskúmania predmetnej úpravy vo veci samej vyplýva, že materské spoločnosti s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku
         a vlastniace podiely vo svojich dcérskych spoločnostiach usadených v tomto istom členskom štáte, majú naraz výhodu z okamžitého
         odpočítania strát pochádzajúcich z čiastočných odpisov hodnoty podielov vlastnených v týchto dcérskych spoločnostiach a z daňového
         oslobodenia dividend. Zároveň, hoci sú dividendy, ktoré materská spoločnosť podliehajúca v celom rozsahu dani v Nemecku prijme
         od svojej dcérskej spoločnosti usadenej v Holandsku, tiež oslobodené od dane na základe dohovoru o zamedzení dvojitého zdanenia,
         je odpočet strát pochádzajúcich z čiastočných odpisov z hodnoty podielov vlastnených v tejto dcérskej spoločnosti predmetom
         obmedzenia.

      64     Keďže nemecká vláda nepreukázala existenciu priamej spojitosti medzi okamžitým odpočítaním strát materskou spoločnosťou rezidentom
         z čiastočných odpisov hodnoty podielov vlastnených v dcérskych spoločnostiach a oslobodením dividend prijatých od uvedených
         dcérskych spoločností od dane, nemožno prijať tvrdenie, že z dôvodu potreby zachovania koherentnosti nemeckého daňového systému
         je odôvodnené nepriznať výhody materských spoločností so sídlom v Nemecku z dôvodu strát spojených s ich dcérskymi spoločnosťami
         v zahraničí, pretože dividendy vyplatené týmito dcérskymi spoločnosťami sú oslobodené od dane v Nemecku na základe dohovorov
         o zamedzení dvojitého zdanenia.

      65     Na druhom mieste nemecká vláda tvrdí, že daňovú koherentnosť predmetnej právnej úpravy vo veci samej zaručovalo oslobodenie
         od dane kapitálových ziskov z predaja podielu priznané na základe § 8b ods. 2 KStG 1991 v znení zákona o zabezpečení miesta
         usadenia.

      66     Po prvé treba zdôrazniť, že ako uviedol vnútroštátny súd, toto oslobodenie sa po prvýkrát uplatnilo pre zdaňovacie obdobie
         1994, a teda nie v prvom zdaňovacom období uvedenom v prípade vo veci samej.

      67     Po druhé treba konštatovať, že v rámci určenia zdaniteľného príjmu materských spoločností rezidentov, vlastniacich podiely
         v zahraničných dcérskych spoločnostiach, vytvára zákaz odpočtu strát, o aké ide v prípade vo veci samej, okamžité účinky.
         Preto skutočnosť, že je neskôr možné získať oslobodenie kapitálových ziskov od dane v prípade predaja podielov, za predpokladu,
         že bol vytvorený dostatočný príjem, nie je posúdením daňovej koherentnosti, ktorá môže odôvodniť zamietnutie okamžitého odpočtu
         strát vzniknutých materským spoločnostiam v súvislosti s dcérskymi spoločnosťami v zahraničí.

      68     Pokiaľ ide, na druhom mieste, o zásadu teritoriality, ako ju uznal Súdny dvor v bode 22 už citovaného rozsudku Futura Participations
         a Singer, treba zdôrazniť, že ani táto zásada nemôže odôvodniť predmetnú právnu úpravu vo veci samej.

      69     Je zrejmé, že s uvedenou zásadou je v súlade, že členský štát usadenia materskej spoločnosti môže zdaňovať spoločnosti rezidentov
         z ich celosvetových ziskov a spoločnosti nerezidentov len z ich zisku pochádzajúceho z ich činnosti v tomto štáte, zatiaľ
         čo dcérske spoločnosti nerezidentov môže zdaňovať len z príjmov pochádzajúcich z ich činnosti na jeho území (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, bod 39). Uvedená zásada však sama osebe neodôvodňuje, aby členský štát usadenia
         materskej spoločnosti mohol odmietnuť tejto spoločnosti daňovú výhodu z dôvodu, že tento štát nezdaňuje zisky jej dcérskych
         spoločností nerezidentov (pozri v tomto zmysle rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, bod 40). Ako uviedol generálny advokát
         v bode 49 svojich návrhov, táto zásada zavádza do uplatňovania práva Spoločenstva potrebu zohľadniť obmedzenia daňových právomocí
         členských štátov. Pritom v prípade vo veci samej nebolo dôsledkom poskytnutia daňovej výhody, ktorú žiadala Rewe, spochybnenie
         výkonu konkurenčnej daňovej právomoci. Týka sa materských spoločností usadených v Nemecku, ktoré majú preto v tomto štáte
         neobmedzenú daňovú povinnosť. Preto sa nemožno domnievať, že v predmetnej právnej úprave vo veci samej sa premieta zásada
         teritoriality.

      70     Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na otázku vnútroštátneho súdu odpovedať, že za okolností, aké nastali v konaní
         vo veci samej, keď materská spoločnosť vlastniaca v dcérskej spoločnosti nerezidentovi podiel, na základe ktorého má určitý
         vplyv na rozhodnutia tejto zahraničnej dcérskej spoločnosti a má možnosť určovať činnosť tejto dcérskej spoločnosti, odporuje
         článkom 52 a 58 Zmluvy ES právna úprava členského štátu, ktorá obmedzuje možnosti materskej spoločnosti usadenej v tomto štáte
         vykonať daňový odpočet strát, ktoré tejto spoločnosti vznikli z dôvodu odpisov hodnoty jej podielov v dcérskych spoločnostiach
         usadených v iných členských štátoch.

       O výklade ustanovení Zmluvy týkajúcich sa voľného pohybu kapitálu
      71     Keďže ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa slobody odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava, ktorej sa týka
         konanie vo veci samej, nie je potrebné skúmať, či ustanoveniam Spoločenstva týkajúcim sa voľného pohybu kapitálu rovnako odporuje
         táto právna úprava (pozri v tom istom zmysle rozsudok Keller Holding, už citovaný, bod 51).

       O trovách
      72     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Za okolností, aké nastali v konaní vo veci samej, keď materská spoločnosť vlastniaca v dcérskej spoločnosti nerezidentovi
            podiel, na základe ktorého má určitý vplyv na rozhodnutia tejto zahraničnej dcérskej spoločnosti a má možnosť určovať činnosť
            tejto dcérskej spoločnosti, odporuje článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES) a článku 58 Zmluvy ES (teraz článok
            48 ES) právna úprava členského štátu, ktorá obmedzuje možnosti materskej spoločnosti usadenej v tomto štáte vykonať daňový
            odpočet strát, ktoré tejto spoločnosti vznikli z dôvodu odpisov hodnoty jej podielov v dcérskych spoločnostiach usadených
            v iných členských štátoch.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 2. júna 1994. # Exportslachterijen van Oordegem BVBA proti Belgische Dienst voor Bedrijfsleven en Landbouw a Generale Bank NV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Rechtbank van eerste aanleg Brussel - Belgicko. # Vec C-2/93.