title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 27. apríla 2006.#H. A. Solleveld (C-443/04) a J. E. van den Hout-van Eijnsbergen (C-444/04) proti Staatssecretaris van Financiën.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 13 A ods. 1 písm. c) - Oslobodenia - Poskytovanie zdravotnej starostlivosti osobám v rámci výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania - Terapeutické liečenie vykonávané fyzioterapeutom a psychoterapeutom - Definícia paramedického povolania zo strany predmetného členského štátu - Právomoc voľnej úvahy - Hranice.#Spojené veci C-443/04 a C-444/04.

text:
      Spojené veci C‑443/04 a C‑444/04
      H. A. Solleveld
      a
      J. E. van den Hout-van Eijnsbergen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 13 A ods. 1 písm. c) – Oslobodenia – Poskytovanie zdravotnej starostlivosti osobám v rámci výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania – Terapeutické liečenie vykonávané fyzioterapeutom a psychoterapeutom – Vymedzenie paramedického povolania predmetným členským štátom – Voľná úvaha – Hranice“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Oslobodenia
            upravené v šiestej smernici
      [Smernica Rady 77/388, článok 13 A ods. 1 písm. c)]
      Článok 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice Rady 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že zveruje členským štátom právomoc voľnej
         úvahy, aby definovali paramedické povolania a poskytovanie určitých druhov zdravotnej starostlivosti osobám, ktoré sú súčasťou
         týchto povolaní na účely oslobodenia stanoveného týmto ustanovením. Členské štáty však musia pri výkone tejto právomoci voľnej
         úvahy dodržiavať cieľ sledovaný uvedeným ustanovením, ktorým je zabezpečiť, aby sa oslobodenie uplatňovalo iba na plnenia
         poskytované osobami, ktoré majú požadovanú odbornú kvalifikáciu, ako aj zásadu daňovej neutrality.

      Vnútroštátna právna úprava, ktorá nezahŕňa povolanie psychoterapeuta do definície paramedického povolania, je v rozpore s uvedenými
         cieľmi a uvedenou zásadou iba vtedy, ak, a to prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, psychoterapeutické liečenie, keď ho
         vykonávajú psychiatri, psychológovia alebo osoby s akýmkoľvek iným lekárskym alebo paramedickým povolaním, je oslobodené od
         dane z pridanej hodnoty, a v prípade, keď ho vykonávajú psychoterapeuti, jeho kvalita môže byť považovaná s ohľadom na ich
         odbornú kvalifikáciu za rovnocennú.

      Vnútroštátna práva úprava, ktorá nezahŕňa niektoré špecifické činnosti zdravotnej starostlivosti poskytovanej osobám fyzioterapeutmi,
         akou je zdravotná starostlivosť spočívajúca v diagnostikovaní rušivých polí, do definície tohto paramedického povolania, je
         v rozpore s tým istým cieľom a s tou istou zásadou iba vtedy, ak, a to prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, uvedená zdravotná
         starostlivosť vykonávaná v rámci uvedených činností je oslobodená od DPH, ak ju vykonávajú lekári alebo zubári, a v prípade,
         keď ju vykonávajú fyzioterapeuti, jej kvalita môže byť považovaná s ohľadom na ich odbornú kvalifikáciu za rovnocennú.

      (pozri bod 51 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 27. apríla 2006 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 13 A ods. 1 písm. c) – Oslobodenia – Poskytovanie zdravotnej starostlivosti osobám v rámci výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania – Terapeutické liečenie vykonávané fyzioterapeutom a psychoterapeutom – Vymedzenie paramedického povolania predmetným členským štátom – Voľná úvaha – Hranice“
      V spojených veciach C‑443/04 a C‑444/04,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Hoge Raad der Nederlanden
         (Holandsko) z 15. októbra 2004 a doručené Súdnemu dvoru v ten istý deň, ktoré súvisia s konaniami:

      H. A. Solleveld (C‑443/04),

      J. E. van den Hout‑van Eijnsbergen (C‑444/04)

      proti
      Staatssecretaris van Financiën,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet a A. Ó Caoimh (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. októbra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Solleveld, v zastúpení: A. B. Schoonbeek, advocaat,
      –        pani van den Hout-van Eijnsbergen, v zastúpení: F. D. Kouwenhoven, belastingadviseur,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: P. van Nuffel a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 15. decembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo
         17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej
         hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci sporových konaní vedených pánom Solleveld, fyzioterapeutom na jednej strane a pani van
         den Hout-van Eijnsbergen, psychoterapeutkou na druhej strane proti Staatssecretaris van Financiën, ktorých predmetom sú rozhodnutia
         Inspecteur van de Belastingdienst – Ondernemingen (daňový kontrolór, ďalej len „kontrolór“) zamietajúce oslobodenie služieb
         zdravotnej starostlivosti, ktoré poskytli určitej osobe v rámci výkonu povolania, od dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 13 A ods. 1 šiestej smernice stanovuje:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky,
         a to za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie [správneho a jednoznačného uplatňovania
         – neoficiálny preklad] tohto oslobodenia od daní [od dane – neoficiálny preklad] a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:

      …
      c)      poskytovanie lekárskej starostlivosti pri vykonávaní medicínskych a paramedicínskych profesií definovaných [poskytovanie zdravotnej
         starostlivosti osobám v rámci výkonu lekárskeho a paramedického povolania definovaného – neoficiálny preklad] príslušným členským štátom;

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
       Právna úprava v oblasti DPH
      4        V znení účinnom pred 1. decembrom 1997 článok 11 ods. 1 písm. g) zákona o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting 1968) z 28. júna
         1968 (Stb. 1968, č. 329, ďalej len „zákon z roku 1968 o DPH“) stanovoval, že od DPH sú oslobodené:

      „Služby poskytnuté lekármi s výnimkou veterinárov, psychológmi a ortofonistami, ošetrovateľmi a pôrodníkmi; služby poskytnuté
         osobami, ktoré vykonávajú paramedické povolanie upravené predpismi prijatými na základe zákona o paramedickom povolaní…“

      5        Od 1. decembra 1997 článok 11 ods. 1 písm. g) zákona z roku 1968 o DPH stanovuje, že od DPH sú oslobodené:

      „Služby poskytnuté osobami, ktoré vykonávajú povolanie upravené predpismi prijatými v zákone o jednotlivých povolaniach zdravotnej
         starostlivosti alebo na jeho základe…“

       Právna úprava v oblasti zdravotnej starostlivosti
      6        Zákon o paramedickom povolaní (Wet op de paramedische beroepen) z 21. marca 1963 (Stb. 1963, č. 113, ďalej len „zákon o paramedickom
         povolaní“), až kým nebol v roku 1997 zrušený, stanovoval v článku 1 ods. 2:

      „Tento zákon sa nevzťahuje na starostlivosť poskytovanú ošetrovateľmi a v zostávajúcej časti sa vzťahuje iba na paramedické
         povolanie zriadené všeobecným správnym aktom na základe článku 2.“

      7        Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vo veci samej C‑444/04 vyplýva, že v čase, keď zákon o paramedickom povolaní bol platný,
         podmienky, ktoré bolo potrebné splniť na zápis do registra psychoterapeutov, boli uvedené vo výnose o registrácii psychoterapeutov
         (Besluit inzake registratie van psychotherapeuten, Stcrt. 1986, č. 149, ďalej len „výnos z roku 1986“). Je nesporné, že tento
         výnos nebol všeobecným správnym aktom v zmysle zákona o paramedickom povolaní.

      8        Zákon o jednotlivých povolaniach zdravotnej starostlivosti (Wet op de beroepen in de individuele gezondheidszorg) z 11. novembra
         1993 (Stb. 1993, č. 655) v znení zmenenom a doplnenom v roku 1997 (ďalej len „zákon BIG“) stanovuje v článku 3 ods. 1:

      „Zriaďujú sa registre, do ktorých sa zapíšu osoby, ktoré o to požiadajú, ak spĺňajú príslušné podmienky stanovené týmto zákonom
         alebo na jeho základe, ako: lekár, zubár, lekárnik, psychológ v rámci zdravotnej starostlivosti, psychoterapeut, fyzioterapeut,
         pôrodník, ošetrovateľ.“

      9        Činnosti, ktoré patria do oblasti špecifických činností fyzioterapeutov v zmysle zákona BIG, sú definované a vymenované v článku
         29 zákona BIG a v článku 5 výnosu o podmienkach týkajúcich sa vzdelania fyzioterapeutov a o oblasti ich špecifickej činnosti
         (Besluit opleidingseisen en deskundigheidsgebied fysiotherapeut) z 13. októbra 1997 (Stb. 1997, č. 516, ďalej len „výnos z roku
         1997“). Podľa článku 5 ods. 1 tohto výnosu tieto činnosti zahŕňajú okrem iného prehliadku pacienta, ak niečo bráni jeho pohybovým
         schopnostiam alebo ich ohrozuje, a príslušné liečenie uplatňovaním fyzioterapeutických metód. Podľa odseku 2 toho istého článku
         tieto metódy zahŕňajú pohybovú terapiu, masáže a fyzickú stimuláciu, s výnimkou aplikácie ionizujúcich lúčov.

       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
       Vec C‑443/04
      10      Pán Solleveld je fyzioterapeutom zapísaným v registri stanovenom zákonom BIG. Okrem činností „klasického“ fyzioterapeuta vykonáva
         takisto činnosti nazývané ako „diagnostikovanie rušivých oblastí“, v súvislosti s ktorými absolvoval osobitné dodatočné vzdelávanie
         v Nemecku. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že táto činnosť venuje osobitnú pozornosť dysfunkciám čeľuste a úst,
         ktoré sa zisťujú pomocou röntgenu, elektrickým meraním prúdenia v ústach a na pokožke, ako aj prehliadkou ústnej dutiny. Táto
         činnosť sa zakladá na teórii, podľa ktorej podrobné skúmanie čeľuste, chrupu a ústnej dutiny môže viesť k zisteniu príčin
         zdravotných ťažkostí, ako aj chorôb a môže sa na ňom zakladať liečba s cieľom uzdraviť pacienta alebo zlepšiť jeho stav.

      11      Činnosti pána Solleveld v tejto oblasti spočívajú najprv v stanovení diagnózy s cieľom určiť, či ťažkosti udávané pacientom
         sú spojené s „rušivými oblasťami“ na čeľustnej kosti alebo chrupe. Ak je to tak, pán Solleveld stanoví liečebný plán. Jeho
         podstatou je aplikácia ľahkých laserových lúčov, homeopatických liečiv a ručná terapia. Predtým, ako pán Solleveld začne s takouto
         liečbou, môže pacienta takisto poslať k zubárovi alebo čeľustnému chirurgovi.

      12      Keďže pán Solleveld nezaplatil DPH z plnení v súvislosti s činnosťou diagnostikovania rušivých oblastí, boli mu zaslané výzvy
         na úhradu za obdobie od 1. januára 1994 do 31. decembra 2000. Námietky, ktoré podal proti týmto výzvam, daňový kontrolór zamietol.
         Rozhodnutia o zamietnutí vychádzali najmä zo stanoviska Inspecteur voor de Gezondheiszorg (kontrolór poskytovania zdravotnej
         starostlivosti), podľa ktorého diagnóza rušivých oblastí nepatrí do oblasti činností špecifických pre fyzioterapeuta v zmysle
         článku 29 zákona BIG a článku 5 výnosu z roku 1997.

      13      Gerechtshof te Amsterdam zamietol žalobu podanú pánom Solleveld proti rozhodnutiam o zamietnutí jeho námietok rozsudkom z 18. novembra
         2002 v podstate z dôvodu, že predmetné služby zdravotnej starostlivosti nemožno považovať za poskytnuté posledným uvedeným
         ako fyzioterapeutom.

      14      Pán Solleveld podal kasačné odvolanie na Hoge Raad der Nederlanden proti uvedenému rozsudku. Tento súdny orgán vo svojom rozhodnutí
         po tom, ako uviedol, že predmetnú zdravotnú starostlivosť neposkytuje pán Solleveld v rámci výkonu svojho povolania v zmysle
         zákona BIG, si kladie otázku, či by tieto plnenia aj tak nemali byť oslobodené od DPH, pretože na jednej strane ich cieľom
         je zo subjektívneho hľadiska prispievať k liečeniu pacienta a na druhej strane, ako vyplýva zo skutkových okolností, ktoré
         zistil Gerechtshof te Amsterdam, že v 40 % prípadov pacienti pána Solleveld prišli k nemu na odporúčanie lekára alebo zubára
         a že väčšina poisťovní uhrádza náklady spojené s liečením, prinajmenšom v tom prípade, keď pacienti uzavreli doplnkové poistenie
         pokrývajúce lekársku prax, ktorá sa odchyľuje od tradičnej medicíny.

      15      Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 13 A ods. 1… písm. c) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že od DPH sú oslobodené činnosti pozostávajúce
         z určenia diagnózy, poskytovania terapeutického poradenstva a prípadného liečenia – v rámci diagnózy [rušivých oblastí]… –
         aj keď tieto činnosti zo strany osoby, ktorá ich vykonáva, nie sú súčasťou výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania
         definovaného predmetným členským štátom?“

       Vec C‑444/04
      16      Pani van den Hout-van Eijnsbergen vykonáva nezávisle činnosti psychoterapeutky, na ktorých výkon ju oprávňuje diplom pedagóga.
         Geneeskundig Hoofdinspecteur voor de Geestelijke Volksgezondheid (hlavný lekársky kontrolór pre duševné zdravie) skonštatoval,
         že spĺňa podmienky stanovené výnosom z roku 1986 a bola zapísaná v roku 1988 do registra uvedeného v tomto výnose ako psychoterapeutka.

      17      Pani van den Hout-van Eijnsbergen nezaplatila DPH z plnení v súvislosti so svojou činnosťou a boli jej zaslané výzvy na úhradu
         za obdobie od 1. januára 1992 do 31. decembra 1995. Námietku, ktorú podala proti týmto výzvam, kontrolór zamietol.

      18      Rozsudkom z 20. marca 2003 Gerechtshof te´s-Gravenhage zamietol žalobu, ktorú podala pani van den Hout-van Eijnsbergen proti
         rozhodnutiu o zamietnutí jej námietky, v podstate z dôvodu, že pojem „služieb poskytnutých lekármi a psychológmi“ upravený
         v článku 11 ods. 1 písm. g) zákona z roku 1968 o DPH, v znení platnom v priebehu zdaňovacích období, o ktoré ide vo veci samej,
         zahŕňa len služby poskytnuté osobami oprávnenými používať titul lekár alebo psychológ.

      19      Pani van den Hout-van Eijnsbergen podala kasačné odvolanie na Hoge Raad der Nederlanden proti uvedenému rozsudku. Tento súdny
         orgán vo svojom rozhodnutí po tom, ako uviedol, že neexistuje žiadna skutočnosť, ktorá by racionálne spochybnila, že liečenie
         vykonávané nezávislými psychoterapeutmi sleduje terapeutický cieľ, skonštatoval, že psychoterapeuti neboli uvedení v zozname
         povolaní v článku 11 ods. 1 písm. g) zákona z roku 1968 o DPH v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, a to napriek tomu,
         že spĺňali zákonom stanovené podmienky na zápis, a tomu, že v skutočnosti boli zapísaní v zozname psychoterapeutov. Okrem
         toho vnútroštátny súd uvádza, že toto ustanovenie, v znení platnom od 1. decembra 1997, navyše stanovuje, že plnenia spočívajúce
         v starostlivosti poskytovanej psychoterapeutmi sú oslobodené od DPH. Uvedený súdny orgán si preto kladie otázku, či obmedzený
         výpočet lekárskych povolaní v zákone z roku 1968 o DPH, v znení platnom pred uvedeným dátumom, môže postačovať na to, aby
         sa na predmetnú zdravotnú starostlivosť nevzťahovalo oslobodenie uvedené v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice.

      20      Za týchto podmienok sa Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 13 A ods. 1… písm. c) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že od DPH sú oslobodené psychoterapeutické činnosti
         vykonávané osobou, ktorá spĺňa [vyššie] uvedené zákonom stanovené podmienky na zápis a je zapísaná v registri psychoterapeutov…,
         aj keď tieto činnosti zo strany osoby, ktorá ich vykonáva, nie sú súčasťou výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania
         definovaného predmetným členským štátom?“

      21      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 21. januára 2005 boli veci C‑443/04 a C‑444/04 spojené na účely písomnej a ústnej časti
         konania, ako aj na účely vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
      22      Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami v podstate pýta, či sa oslobodenie od DPH stanovené v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej
         smernice vzťahuje na liečenie, ktoré je poskytované fyzioterapeutom a psychoterapeutičkou mimo rámca výkonu lekárskeho a paramedického
         povolania definovaného v právnej úprave predmetného členského štátu.

      23      Podľa doslovného výkladu článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice na to, aby sa na osobu poskytujúcu zdravotnú starostlivosť
         mohlo vzťahovať oslobodenie uvedené v tomto ustanovení, musí táto osoba spĺňať dve podmienky, teda na jednej strane poskytovať
         „zdravotnú starostlivosť osobám“ a na druhej strane táto starostlivosť musí byť „v rámci výkonu lekárskeho a paramedického
         povolania definovaného príslušným členským štátom“.

      24      V prejednávanej veci je nesporné, že liečenie poskytované navrhovateľmi vo veci samej je starostlivosťou poskytovanou osobám
         v zmysle tohto ustanovenia, pretože toto liečenie sa vykonáva s cieľom diagnostikovať, liečiť, a ak je to možné, vyliečiť
         choroby alebo zdravotné anomálie, čím sleduje terapeutický účel (rozsudok z 20. novembra 2003, D’Ambrumenil a Dispute Resolution
         Services, C‑307/01, Zb. s. I‑13989, bod 57).

      25      Na druhej strane sa otázky položené vnútroštátnym súdom týkajú toho, či uvedené liečenia možno považovať za vykonávané v rámci
         výkonu lekárskeho alebo paramedického povolania definovaného vnútroštátnou právnou úpravou v súlade s druhou podmienkou uvedenou
         v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice.

      26      V tejto súvislosti vyplýva z rozhodnutí vnútroštátneho súdu, že kým vo veci C‑444/04 bolo predmetné liečenie poskytované osobou,
         ktorá v čase skutkových okolností veci samej nepatrila do skupiny paramedických povolaní definovanej vo vnútroštátnej právnej
         úprave na účely oslobodenia od DPH, vo veci C‑443/04 nepatrilo predmetné liečenie, hoci bolo poskytované osobou patriacou
         do skupiny takýchto paramedických povolaní, do oblasti špecifických činností tohto povolania, ako ju definuje uvedená právna
         úprava.

      27      Z toho vyplýva, že svojou otázkou vo veci C‑444/04 vnútroštátny súd navrhuje, aby sa konkrétnejšie určilo, v akom rozsahu
         môžu členské štáty na účely oslobodenia od DPH uvedeného v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice nezahrnúť určité povolania
         do definície paramedických povolaní vo vnútroštátnej právnej úprave, a vo veci C‑443/04 sa uvedený súdny orgán v podstate
         pýta, či tie isté členské štáty môžu nezahrnúť do uvedenej definície určité špecifické činnosti zdravotnej starostlivosti
         poskytovanej osobám.

      28      V tejto súvislosti jasne vyplýva zo znenia článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice, že toto ustanovenie nedefinuje pojem
         „paramedického povolania“, ale odkazuje v tejto záležitosti na definíciu vo vnútroštátnom práve členských štátov.

      29      Za týchto podmienok prináleží každému členskému štátu, aby definoval v rámci svojej vlastnej vnútroštátnej právnej úpravy
         paramedické povolania, v rámci ktorých poskytovanie zdravotnej starostlivosti osobám je oslobodené od DPH v súlade s článkom
         13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice. Súdny dvor už rozhodol, že toto ustanovenie zveruje v tejto súvislosti členským štátom
         právomoc voľnej úvahy (rozsudok zo 6. novembra 2003, Dornier, C‑45/01, Zb. s. I‑12911, bod 81).

      30      Táto právomoc voľnej úvahy zahŕňa nielen právomoc definovať kvalifikáciu potrebnú na výkon uvedených povolaní, ale takisto
         právomoc definovať špecifické činnosti zdravotnej starostlivosti poskytovanej osobám, ktoré sú súčasťou týchto povolaní. Keďže
         totiž rôzne druhy kvalifikácie, ktoré majú poskytovatelia, nepripravili nevyhnutne posledných uvedených na poskytovanie všetkých
         druhov zdravotnej starostlivosti, členský štát má právo usúdiť v rámci výkonu svojej právomoci voľnej úvahy, že definícia
         paramedického povolania by nebola úplná, ak by sa obmedzila na uloženie všeobecných požiadaviek, pokiaľ ide o kvalifikáciu
         poskytovateľov, bez spresnenia druhov zdravotnej starostlivosti, na ktoré títo majú kvalifikáciu v rámci tohto povolania.

      31      Právomoc voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty v tejto súvislosti, však nie je neobmedzená.

      32      Iste, tak ako uvádza holandská vláda, členské štáty majú podľa prvej časti vety článku 13 A ods. 1 šiestej smernice právo
         stanoviť podmienky oslobodenia, aby sa zabezpečilo správne a jednoznačné uplatňovanie tohto oslobodenia.

      33      Takisto, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia Európskych spoločenstiev, je nutné pripustiť, že právomoc voľnej úvahy, ktorú
         majú členské štáty, aby definovali paramedické povolania, im umožňuje, aby nepovažovali za také povolanie určité povolanie,
         akým je psychoterapeut vo veci C‑444/04, a tým stanovili, že sa na neho nevzťahuje oslobodenie od DPH uvedené v článku 13
         A ods. 1 písm. c) šiestej smernice, a to bez ohľadu na to, že určité aspekty tohto povolania sú navyše predmetom osobitnej
         právnej úpravy vo vnútroštátnom práve.

      34      Rovnako platí, ako uvádza aj holandská vláda, že správne a jednoznačné uplatňovanie oslobodenia od DPH stanovené v článku
         13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice sa zabezpečí vtedy, keď ako vo veci C‑443/04 v prípade služieb fyzioterapeutov uvedené
         oslobodenie je vyhradené iba poskytovateľom, ktorí majú kvalifikáciu na povolanie uvedenú vo vnútroštátnej právnej úprave
         týkajúcej sa paramedických povolaní, a iba v prípade špecifických činností poskytovania zdravotnej starostlivosti osobám,
         na ktoré bola takáto kvalifikácia získaná, akými sú činnosti definované uvedenou právnou úpravou.

      35      Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že požiadavka správneho a jednoznačného uplatňovania oslobodení nemôže umožniť členským
         štátom brániť dosahovaniu cieľov sledovaných šiestou smernicou ani zásadám práva Spoločenstva, predovšetkým zásade rovnosti
         zaobchádzania, ktorej konkretizáciou je v oblasti DPH zásada daňovej neutrality (pozri rozsudky Dornier, už citovaný, body
         42 a 69; z 26. mája 2005, Kingscrest Associates a Montecello, C‑498/03, Zb. s. I‑4427, body 29 a 52, ako aj z 12. januára
         2006, Turn- und Sportunion Waldburg, C‑246/04, Zb. s. I‑589, body 44 až 46).

      36      V dôsledku toho, ak osoba podliehajúca dani žiada, aby jej činnosti poskytovania zdravotnej starostlivosti osobám boli uznané
         ako výkon paramedického povolania, aby sa na ne vzťahovalo oslobodenie od DPH uvedené v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej
         smernice, prináleží vnútroštátnym súdom, aby preskúmali, či príslušné orgány dodržali hranice voľnej úvahy priznanej týmto
         ustanovením s ohľadom na ním sledovaný cieľ a zásadu daňovej neutrality, ktorá sa uplatňuje v jednotnom systéme DPH (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 10. septembra 2002, Kügler, C‑141/00, Zb. s. I‑6833, bod 56; Dornier, už citovaný, bod 69, a Kingscrest
         Associates a Montecello, už citovaný, bod 52).

      37      V tejto súvislosti, pokiaľ ide v prvom rade o cieľ sledovaný článkom 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice, je potrebné uviesť,
         že cieľom sledovaným podmienkou stanovenou týmto ustanovením, podľa ktorej poskytovanie zdravotnej starostlivosti osobám musí
         byť v rámci výkonu paramedického povolania, ako je definované príslušným členským štátom, je zabezpečiť, aby sa oslobodenie
         uplatňovalo výlučne na zdravotnú starostlivosť poskytovanú osobám, ktorú poskytujú osoby s požadovanou odbornou kvalifikáciou
         (rozsudok Kügler, už citovaný, bod 27). Preto sa na všetky druhy poskytovania zdravotnej starostlivosti osobám nevzťahuje
         takéto oslobodenie, ale vzťahuje sa iba na tie, ktoré sú zdravotnou starostlivosťou na dostatočnej kvalitatívnej úrovni s
         ohľadom na odbornú kvalifikáciu poskytovateľov.

      38      Z toho vyplýva, že nezahrnutie určitého povolania alebo určitej činnosti zdravotnej starostlivosti poskytovanej osobám do
         definície paramedického povolania vo vnútroštátnej právnej úprave na účely oslobodenia od DPH uvedeného v článku 13 A ods. 1
         písm. c) šiestej smernice musí mať objektívne dôvody založené na odbornej kvalifikácii poskytovateľov zdravotnej starostlivosti,
         a tým teda na požiadavkách na kvalitu poskytovaných služieb.

      39      V druhom rade, pokiaľ ide o zásadu daňovej neutrality, ktorá sa uplatňuje v jednotnom systéme DPH, je potrebné pripomenúť,
         že táto zásada podľa judikatúry vylučuje, aby bolo z hľadiska DPH odlišne zaobchádzané s poskytovaním podobných služieb, ktoré
         si navzájom konkurujú (rozsudky z 23. októbra 2003, Komisia/Nemecko, C‑109/02, Zb. s. I‑12691, bod 20, a Kingscrest Associates
         a Montecello, už citovaný, bod 54).

      40      Na určenie toho, či jednotlivé druhy zdravotnej starostlivosti osobám sú podobné, je však potrebné vziať do úvahy, pokiaľ
         ide o oslobodenie uvedené v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice a vzhľadom na cieľ sledovaný týmto ustanovením, odbornú
         kvalifikáciu poskytovateľov tejto zdravotnej starostlivosti. Keďže jednotlivé druhy odbornej kvalifikácie nie sú rovnaké,
         jednotlivé druhy zdravotnej starostlivosti môžu byť považované za podobné, iba ak poskytujú osobám, ktorým sú určené, rovnakú
         kvalitatívnu úroveň.

      41      Z toho vyplýva, že nezahrnutie povolania alebo špecifickej činnosti zdravotnej starostlivosti poskytovanej osobám do definície
         paramedického povolania vo vnútroštátnej právnej úprave na účely oslobodenia do DPH uvedeného v článku 13 A ods. 1 písm. c)
         šiestej smernice by bolo v rozpore so zásadou daňovej neutrality, iba ak by bolo možné preukázať, že osoby vykonávajúce toto
         povolanie alebo činnosť majú na poskytovanie takejto zdravotnej starostlivosti odbornú kvalifikáciu spôsobilú zabezpečiť,
         že takáto zdravotná starostlivosť bude mať rovnakú kvalitatívnu úroveň, ako má zdravotná starostlivosť, ktorú poskytujú osoby,
         na ktoré sa vzťahuje podľa toho istého ustanovenia vnútroštátneho práva oslobodenie.

      42      Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby určil, či vzhľadom na všetky tieto okolnosti nezahrnutie povolania psychoterapeuta
         vo veci C‑444/04 a činnosti diagnostikovania rušivých oblastí vykonávanej fyzioterapeutom vo veci C‑443/04 do rámca výkonu
         paramedického povolania na účely oslobodenia od DPH uvedeného v článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice prekračuje hranice
         právomoci voľnej úvahy zverenej členským štátom týmto ustanovením.

      43      V tejto súvislosti, pokiaľ ide o vec C‑444/04, je potrebné najprv uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí holandská vláda,
         skutočnosť, že so všetkými psychoterapeutmi, pokiaľ ide o oblasť DPH, sa zaobchádza rovnako, bez ohľadu na ich právne postavenie,
         nie je relevantná. Naopak, je potrebné preskúmať, či tak ako uvádza pani van den Hout-van Eijnsbergen, predmetný členský štát
         stanovil, vo vzťahu k zdaňovacím obdobiam, o ktoré ide vo veci samej, že činnosti vykonávané psychoterapeutmi, ktorí majú
         diplom pedagóga, majú podliehať režimu DPH, ktorý je odlišný od režimu, ktorému podliehajú psychiatri a psychológovia pri
         výkone tých istých činností.

      44      Ak je to tak, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či psychoterapeuti, ktorí získali tak ako navrhovateľka vo veci
         samej diplom pedagóga, majú v skutočnosti podobne ako psychiatri a psychológovia požadovanú odbornú kvalifikáciu na poskytovanie
         psychoterapeutickej starostlivosti, ktorú vykonáva uvedená navrhovateľka, a v takom prípade, či sú títo pri výkone takýchto
         činností oslobodení od DPH.

      45      Ak je to tak, predmetná vnútroštátna úprava vo veci samej prekročila právomoc voľnej úvahy, ktorú majú členské štáty v rámci
         článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice iba vtedy ak, a to prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu v závislosti od celku
         predmetných okolností vo veci, v ktorej koná, kvalita starostlivosti poskytovanej psychoterapeutmi môže byť považovaná s ohľadom
         na ich odbornú kvalifikáciu, za rovnocennú s kvalitou podobnej starostlivosti poskytovanej psychiatrami, psychológmi alebo
         akýmkoľvek iným lekárskym alebo paramedickým povolaním.

      46      V tejto súvislosti by mal vnútroštátny súd zohľadniť najmä skutočnosť, že navrhovateľka vo veci samej má diplom pedagóga a že
         psychoterapeutická starostlivosť, ktorú poskytovala v priebehu predmetných zdaňovacích období, bola vykonávaná v rámci vytvorenom
         právnou úpravou, pod dohľadom lekárskeho kontrolóra pre zdravie verejnosti a podľa podmienok definovaných osobitnou právnou
         úpravou, ktorej dodržiavanie potvrdzuje zápis do registra zriadeného s týmto cieľom, pričom tieto okolnosti sú zábezpekou
         toho, že mala na výkon svojich činností požadovanú odbornú kvalifikáciu.

      47      Pokiaľ ide o vec C‑443/04, na preverenie, či predmetný členský štát prekročil právomoc voľnej úvahy, ktorú má v súvislosti
         s článkom 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice, je potrebné preskúmať, či zdravotná starostlivosť spočívajúca v diagnostikovaní
         rušivých polí je oslobodená od DPH, ak ju vykonávajú lekári alebo zubári.

      48      Holandskej vláde bola táto otázka položená na pojednávaní a bez toho, aby tým vyjadrila v tomto zmysle jednoznačné stanovisko,
         viac‑menej uviedla, že pokiaľ ide o lekárov, nie je a priori vylúčené, že na posledných uvedených, vzhľadom na ich skúsenosti a širšie lekárske vzdelanie, sa môže vzťahovať oslobodenie
         od DPH pri výkone uvedenej zdravotnej starostlivosti.

      49      Za týchto okolností prináleží vnútroštátnemu súdu, aby na základe odôvodnenia uvedeného v bodoch 44 a 45 tohto rozsudku určil,
         či tým, že neoslobodil od DPH diagnostikovanie rušivých polí poskytované navrhovateľom vo veci samej, predmetný členský štát
         prekročil právomoc voľnej úvahy, ktorú má v rámci článku 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice, zohľadňujúc režim DPH, ktorému
         podliehajú lekári a zubári v prípade takého istého druhu zdravotnej starostlivosti, a kvalitu zdravotnej starostlivosti poskytovanej
         v tomto rámci každým z nich.

      50      V tejto súvislosti by mal vnútroštátny súd zohľadniť najmä skutočnosť, že navrhovateľ vo veci samej ako fyzioterapeut vykonáva
         paramedické povolanie v zmysle vnútroštátnej právnej úpravy predmetného členského štátu, na výkon uvedenej zdravotnej starostlivosti
         má špecifické dodatočné vzdelanie a kvôli tomuto druhu liečenia prichádzajú k nemu pacienti často na odporúčanie lekára alebo
         zubára.

      51      Na položené otázky je preto potrebné odpovedať takto:

      –        Článok 13 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že zveruje členským štátom právomoc voľnej úvahy,
         aby definovali paramedické povolania a poskytovanie určitých druhov zdravotnej starostlivosti osobám, ktoré sú súčasťou týchto
         povolaní na účely oslobodenia stanoveného týmto ustanovením. Členské štáty však musia pri výkone tejto právomoci voľnej úvahy
         dodržiavať cieľ sledovaný uvedeným ustanovením, ktorým je zabezpečiť, aby sa oslobodenie uplatňovalo iba na plnenia poskytované
         osobami, ktoré majú požadovanú odbornú kvalifikáciu, ako aj zásadu daňovej neutrality.

      –        Vnútroštátna právna úprava, ktorá nezahŕňa povolanie psychoterapeuta do definície paramedického povolania, je v rozpore s uvedenými
         cieľmi a uvedenou zásadou iba vtedy, ak, a to prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, psychoterapeutické liečenie, keď ho
         vykonávajú psychiatri, psychológovia alebo osoby s akýmkoľvek iným lekárskym alebo paramedickým povolaním, je oslobodené od
         DPH, a v prípade, keď ho vykonávajú psychoterapeuti, jeho kvalita môže byť považovaná s ohľadom na ich odbornú kvalifikáciu
         za rovnocennú.

      –        Vnútroštátna práva úprava, ktorá nezahŕňa niektoré špecifické činnosti zdravotnej starostlivosti poskytovanej osobám fyzioterapeutmi,
         akou je zdravotná starostlivosť spočívajúca v diagnostikovaní rušivých polí, do definície tohto paramedického povolania, je
         v rozpore s tým istým cieľom a s tou istou zásadou iba vtedy, ak, a to prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, uvedená zdravotná
         starostlivosť vykonávaná v rámci uvedených činností je oslobodená od DPH, ak ju vykonávajú lekári alebo zubári, a v prípade,
         keď ju vykonávajú fyzioterapeuti, jej kvalita môže byť považovaná s ohľadom na ich odbornú kvalifikáciu za rovnocennú.

       O trovách
      52      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 13 A ods. 1 písm. c) Šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
            týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom
            zmysle, že zveruje členským štátom právomoc voľnej úvahy, aby definovali paramedické povolania a poskytovanie určitých druhov
            zdravotnej starostlivosti osobám, ktoré sú súčasťou týchto povolaní na účely oslobodenia stanoveného týmto ustanovením. Členské
            štáty však musia pri výkone tejto právomoci voľnej úvahy dodržiavať cieľ sledovaný uvedeným ustanovením, ktorým je zabezpečiť,
            aby sa oslobodenie uplatňovalo iba na plnenia poskytované osobami, ktoré majú požadovanú odbornú kvalifikáciu, ako aj zásadu
            daňovej neutrality.
      Vnútroštátna právna úprava, ktorá nezahŕňa povolanie psychoterapeuta do definície paramedického povolania, je v rozpore s uvedenými
            cieľmi a uvedenou zásadou iba vtedy, ak, a to prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, psychoterapeutické liečenie, keď ho
            vykonávajú psychiatri, psychológovia alebo osoby s akýmkoľvek iným lekárskym alebo paramedickým povolaním, je oslobodené od
            DPH, a v prípade, keď ho vykonávajú psychoterapeuti, jeho kvalita môže byť považovaná s ohľadom na ich odbornú kvalifikáciu
            za rovnocennú.
      Vnútroštátna práva úprava, ktorá nezahŕňa niektoré špecifické činnosti zdravotnej starostlivosti poskytovanej osobám fyzioterapeutmi,
            akou je zdravotná starostlivosť spočívajúca v diagnostikovaní rušivých polí, do definície tohto paramedického povolania, je
            v rozpore s tým istým cieľom a s tou istou zásadou iba vtedy, ak, a to prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu, uvedená zdravotná
            starostlivosť vykonávaná v rámci uvedených činností je oslobodená od DPH, ak ju vykonávajú lekári alebo zubári, a v prípade,
            keď ju vykonávajú fyzioterapeuti, jej kvalita môže byť považovaná s ohľadom na ich odbornú kvalifikáciu za rovnocennú.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 1. apríla 2004. # Kohlpharma GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberverwaltungsgericht für das Land Nordrhein-Westfalen - Nemecko. # Voľný pohyb tovaru. # Vec C-112/02.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 2. apríla 2009.#A.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Korkein hallinto-oikeus - Fínsko.#Súdna spolupráca v občianskych veciach - Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností - Nariadenie (ES) č. 2201/2003 - Vecná pôsobnosť - Pojem ,občianske veci‘ - Rozhodnutie o prevzatí detí do starostlivosti a o ich umiestnení mimo vlastnej rodiny - Obvyklý pobyt dieťaťa - Ochranné opatrenia - Právomoc.#Vec C-523/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 2. apríla 2009 (*)

      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Právomoc, uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností – Nariadenie (ES) č. 2201/2003 – Vecná pôsobnosť – Pojem ,občianske veci‘ – Rozhodnutie o prevzatí detí do starostlivosti a o ich umiestnení mimo vlastnej rodiny – Obvyklý pobyt dieťaťa – Ochranné opatrenia – Právomoc“
      Vo veci C‑523/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článkov 68 ES a 234 ES, podaný rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus
         (Fínsko) z 19. novembra 2007 a doručený Súdnemu dvoru v ten istý deň, ktorý súvisí s konaním začatým na návrh:

      A,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), U. Lõhmus a P. Lindh,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. októbra 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        fínska vláda, v zastúpení: J. Heliskoski a A. Guimaraes-Purokoski, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: T. Papadopoulou, splnomocnená zástupkyňa,
      –        talianska vláda, v zastúpení: R. Adam, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Jackson, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Howard, QC,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: P. Aalto a V. Joris, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 29. januára 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci
         a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie
         (ES) č. 1347/2000 (Ú. v. EÚ L 338. s. 1; Mim. vyd. 019/006, s. 243, ďalej len „nariadenie“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na návrh pani A, matky detí C, D a E, ktorý smeroval proti rozhodnutiu Kuopion
         hallinto-oikeus [správny súd v Kuopio (Fínsko)], ktorým bolo potvrdené rozhodnutie perusturvalautakunta (výbor na zabezpečenie
         základných sociálnych práv, ďalej len „garančný výbor“) a o okamžitom prevzatí detí do starostlivosti a ich umiestnení v detskom
         domove.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Odôvodnenia č. 12 a 13 nariadenia znejú:

      „12.      Kritériá právomoci vo veciach rodičovských práv a povinností, upravené týmto nariadením, sú tvorené tak, aby zodpovedali najlepšiemu
         záujmu dieťaťa, najmä kritériu blízkosti. To znamená, že právomoc by mal mať v prvom rade členský štát obvyklého pobytu dieťaťa,
         s výnimkou určitých prípadov zmeny pobytu dieťaťa alebo v dôsledku dohody medzi nositeľmi rodičovských práv a povinností.

      13.      Toto nariadenie umožňuje v záujme dieťaťa, ako výnimku a za určitých podmienok, aby súd, ktorý má právomoc, postúpil vec súdu
         iného členského štátu, ak je tento súd vhodnejšie umiestnený na to, aby konal vo veci. …“

      4        Článok 1 ods. 1 nariadenia stanovuje:

      „Toto nariadenie sa uplatňuje bez ohľadu na povahu súdu v občianskych veciach, ktoré sa vzťahujú na:
      …
      b)      nadobúdanie, výkon, prenesenie, obmedzenie alebo odňatie rodičovských práv a povinností.“
      5        Článok 8 ods. 1 nariadenia stanovuje:

      „Súdy členského štátu majú právomoc vo veciach rodičovských práv a povinností k dieťaťu, ktoré má obvyklý pobyt v tomto členskom
         štáte v čase začatia konania.“

      6        Článok 13 ods. 1 uvedeného nariadenia znie:

      „Ak nemožno určiť obvyklý pobyt dieťaťa a právomoc nemožno založiť podľa článku 12, právomoc majú súdy členského štátu, v ktorom
         sa dieťa nachádza.“

      7        Článok 15 ods. 1 nariadenia stanovuje:

      „Vo výnimočných prípadoch, ak sa súdy členského štátu, ktoré majú právomoc vo veci samej, domnievajú, že súd iného členského
         štátu, vo vzťahu ku ktorému má dieťa osobitnú väzbu, je vhodnejšie umiestnený na prejednanie veci alebo jej špecifickej časti,
         a ak je to v najlepšom záujme dieťaťa, môžu:

      a)      prerušiť konanie vo veci alebo jej časti a vyzvať účastníkov, aby podali svoj návrh na súd tohto iného členského štátu podľa
         odseku 4; alebo

      b)      požiadali [požiadať – neoficiálny preklad] súd iného členského štátu, aby prevzal právomoc podľa odseku 5.“

      8        Podľa článku 17 tohto nariadenia:

      „Ak sa začalo konanie na súde členského štátu vo veci, v ktorej podľa tohto nariadenia nemá právomoc konať, a ktorá patrí
         podľa tohto nariadenia do právomoci súdu iného členského štátu, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc.“

      9        Článok 20 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:

      “V naliehavých prípadoch nebránia ustanovenia tohto nariadenia súdom členského štátu prijať predbežné opatrenia, vrátane ochranných
         opatrení, s ohľadom na osoby alebo majetok v tomto štáte, ktoré sú dostupné podľa práva tohto členského štátu, aj keby podľa
         tohto nariadenia mal právomoc rozhodovať vo veci samej súd iného členského štátu.“

      10      V článku 53 nariadenia sa uvádza:

      „Každý členský štát určí jeden alebo niekoľko ústredných orgánov na pomoc pri uplatňovaní tohto nariadenia a vymedzí ich územnú
         alebo funkčnú právomoc. Ak členský štát určil niekoľko ústredných orgánov, písomný styk sa uskutočňuje priamo s príslušným
         ústredným orgánom. Ak sa podanie zašle nepríslušnému ústrednému orgánu, tento postúpi podanie príslušnému ústrednému orgánu
         a informuje o tom odosielateľa.“

      11      Článok 55 nariadenia okrem iného stanovuje:

      „Ústredné orgány na žiadosť ústredného orgánu iného členského štátu alebo nositeľa rodičovských práv a povinností spolupracujú
         v jednotlivých prípadoch na dosiahnutie cieľov tohto nariadenia. Na tento účel prijmú všetky potrebné kroky, priamo alebo
         prostredníctvom verejných orgánov alebo iných inštitúcií, v súlade s právnymi predpismi tohto členského štátu, ktoré sa týkajú
         ochrany osobných údajov, na:

      a)      zhromažďovanie a výmenu informácií:
      i)      o situácii dieťaťa;
      ii)      o všetkých začatých konaniach; alebo
      iii)      o prijatých rozhodnutiach, ktoré sa týkajú dieťaťa;
      …
      c)      uľahčenie komunikácie medzi súdmi, najmä pri uplatňovaní článku 11 ods. 6 a ods. 7 a článku 15;
      …“
       Vnútroštátna legislatíva
      12      Podľa článku 15 ods. 1 zákona o sociálnej pomoci [sosiaalihuoltolaki (710/1982), ďalej len „zákon č. 710/1982“], v znení účinnom
         v čase skutkových okolností vo veci samej, obec musí v naliehavom prípade, alebo ak si to vyžadujú okolnosti, zabezpečiť pre
         osoby, ktoré sa nachádzajú na jej území, nemajú v nej však bydlisko, starostlivosť v zariadeniach sociálnej ochrany a iné
         sociálne služby.

      13      V zmysle článku 16 zákona o ochrane detí [lastensuojelulaki (683/1983), ďalej len „zákon 683/1983“] v znení účinnom v čase
         skutkových okolností vo veci samej musí obecný orgán sociálnej ochrany prijať okamžité opatrenia pomoci, ak podmienky, v ktorých
         dieťa alebo dospievajúci vyrastá, ohrozujú alebo nezabezpečujú jeho zdravie alebo vývoj.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      V decembri 2001 sa deti C, D a E usadili v Švédsku, pričom ich sprevádzala ich matka pani A, ako aj ich nevlastný otec pán
         F. Predtým boli D a E prevzaté do starostlivosti mestom X vo Fínsku. Prevzatie do starostlivosti bolo odôvodnené násilím zo
         strany nevlastného otca, neskôr bolo pozastavené. V lete 2005 táto rodina opustila Švédsko, aby strávila prázdniny vo Fínsku.
         Zostala na fínskom území a prebývala v obytných prívesoch v rôznych kempingoch, pričom deti nechodili do školy. Dňa 30. októbra
         2005 rodina požiadala sociálnu službu v meste Y o ubytovanie (Fínsko).

      15      Rozhodnutiami garančného výboru zo 16. novembra 2005, prijatými na základe zákona č. 683/1983, boli deti C, D a E okamžite
         prevzaté do starostlivosti vo Fínsku a boli umiestnené do pestúnskej starostlivosti z dôvodu, že boli opustené.

      16      Pani A a pán F požiadali o zrušenie rozhodnutí týkajúcich sa tohto okamžitého prevzatia do starostlivosti.

      17      Rozhodnutím z 15. decembra 2005 garančný výbor zamietol tento návrh na zrušenie rozhodnutí a v zmysle § 16 zákona č. 683/1983
         prevzal deti C, D a E do svojej starostlivosti a nariadil ich umiestnenie do detského domova.

      18      Pani A podala žalobu na Kuopion hallinto-oikeus, v ktorej žiadala zrušenie týchto rozhodnutí a vrátenie detí do jej starostlivosti.
         Pani A konkrétne tvrdila, že keď s pánom F opustila Švédsko v polovici novembra 2005, deti zostali vo Fínsku u sestry nevlastného
         otca. Uvedený súd rozhodnutím z 25. októbra 2006 žalobu zamietol a potvrdil napadnuté rozhodnutia. Svoje rozhodnutie odôvodnil
         poukazujúc na skutočnosť, že podľa článku 15 ods. 1 zákona č. 710/1982 garančný výbor zasiahla v rámci svojich právomocí.
         Uvedený súd ďalej doplnil, že životné podmienky dotknutých detí vážne ohrozovali ich psychický a fyzický stav, ako aj ich
         vývoj. Ich prevzatie do starostlivosti a umiestnenie im umožnilo získať potrebnú psychiatrickú starostlivosť, navštevovať
         školu, a poskytlo im bezpečné a stabilné prostredie.

      19      Pani A sa proti tomuto rozhodnutiu odvolala na Korkein hallinto-oikeus (najvyšší správny súd), pričom tvrdila nedostatok právomoci
         fínskych orgánov. V tejto súvislosti pani A uviedla, že deti C, D a E sú od 2. apríla 2007 švédskymi štátnymi príslušníkmi
         a vo Švédsku majú už dávno trvalý pobyt. Vec by preto mala patriť do právomoci švédskych súdov.

      20      Keďže sa Korkein hallinto‑oikeus domnieval, že na rozhodnutie prejednávaného sporu potrebuje výklad nariadenia, rozhodol prerušiť
         konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      a)     Použije sa nariadenie... na výkon takého rozhodnutia, o aké ide vo veci samej, vo všetkých jeho častiach, ak toto rozhodnutie
         o okamžitom prevzatí dieťaťa do starostlivosti a jeho umiestnení mimo vlastnej rodiny je prijaté formou jediného rozhodnutia
         v rámci pravidiel verejného práva na ochranu detí;

               b)     alebo je nariadenie vzhľadom na svoj článok 1 ods. 2 písm. d) použiteľné len na časť rozhodnutia, ktorá sa týka umiestnenia
         mimo vlastnej rodiny?

      2.      Ako sa má v práve Spoločenstva vykladať pojem ‚obvyklý pobyt‘ uvedený v článku 8 ods. 1 v spojení s článkom 13 ods. 1 nariadenia,
         najmä ak sa trvalé bydlisko dieťaťa nachádza v jednom členskom štáte, ale dieťa býva v inom členskom štáte, v ktorom vedie
         kočovný život?

      3.      a)     Za predpokladu, že obvyklý pobyt dieťaťa nie je v tomto inom členskom štáte, za akých podmienok možno v tomto členskom štáte
         vykonať okamžité ochranné opatrenie (prevzatie do starostlivosti) podľa článku 20 ods. 1 nariadenia?

               b)     Sú ochrannými opatreniami v zmysle článku 20 ods. 1 nariadenia len také opatrenia, ktoré môžu byť nariadené podľa vnútroštátneho
         práva a sú ustanovenia vnútroštátneho práva týkajúce sa týchto opatrení záväzné v prípade uplatnenia tohto článku?

               c)     Musí sa po nariadení ochranného opatrenia vec ex offo postúpiť súdu príslušného členského štátu?

      4.      V prípade, že súd členského štátu nemá žiadnu právomoc, treba žalobu zamietnuť ako neprípustnú alebo sa musí vec postúpiť
         súdu iného členského štátu?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      21      Táto otázka je v podstate zameraná na to, či sa má článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 vykladať v tom zmysle, že sa na
         jednej strane uplatní na rozhodnutie prijaté formou jediného rozhodnutia, ktorým sa nariadilo okamžité prevzatie dieťaťa do
         starostlivosti a jeho umiestnenie mimo vlastnej rodiny, a na druhej strane, či toto rozhodnutie patrí pod pojem „občianske
         veci“ v zmysle tohto ustanovenia, hoci bolo prijaté v rámci predpisov verejného práva týkajúcich sa ochrany detí.

      22      Táto otázka bola položená tým istým vnútroštátnym súdom, opiera sa o rovnaké odôvodnenie a je formulovaná úplne rovnako ako
         otázka, ktorá viedla k vydaniu rozsudku z 27. novembra 2007, C (C‑435/06, Zb. s. I‑10141). Za týchto podmienok si vyžaduje
         rovnakú odpoveď, aká bola poskytnutá na prvú otázku v už citovanom rozsudku C.

      23      Podľa ustanovení článku 2 bodu 7 nariadenia rodičovské práva a povinnosti zahŕňajú všetky práva a povinnosti týkajúce sa osoby
         alebo majetku dieťaťa, ktoré nadobudla fyzická osoba alebo právnická osoba rozsudkom, zo zákona alebo na základe dohody, ktorá
         má právne účinky.

      24      Podľa článku 1 ods. 2 písm. d) nariadenia umiestnenie dieťaťa do pestúnskej starostlivosti alebo do zariadenia starostlivosti
         o dieťa patrí medzi otázky, ktoré sa týkajúc rodičovských práv a povinností.

      25      Navyše z piateho odôvodnenia nariadenia vyplýva, že s cieľom zabezpečiť rovnosť všetkých detí sa toto nariadenie vzťahuje
         na všetky rozhodnutia o rodičovských právach a povinnostiach vrátane opatrení na ochranu dieťaťa.

      26      Rozhodnutie o prevzatí dieťaťa do starostlivosti, akým je predmetné rozhodnutie vo veci samej, patrí svojou povahou do rámca
         činnosti verejných orgánov, ktorej cieľom je slúžiť potrebám ochrany a pomoci maloletým.

      27      Pojem „občianske veci“ musí byť teda vykladaný v tom zmysle, že môže zahŕňať aj opatrenia, ktoré z pohľadu práva niektorého
         členského štátu patria do verejného práva.

      28      Tento výklad je ďalej potvrdený odôvodnením č. 10 nariadenia, podľa ktorého sa toto nariadenie nemá vzťahovať na „verejné
         opatrenia všeobecnej povahy, na záležitosti [všeobecné opatrenia verejného práva v oblasti – neoficiálny preklad] vzdelávania alebo zdravia“. Toto vylúčenie potvrdzuje, že zákonodarca Spoločenstva nezamýšľal vylúčiť všetky opatrenia patriace
         do verejného práva z pôsobnosti uvedeného nariadenia.

      29      Na prvú otázku je teda potrebné odpovedať, že článok 1 ods. 1 nariadenia sa má vykladať tak, že pojem „občianske veci“ v zmysle
         tohto ustanovenia sa vzťahuje aj na rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje okamžité prevzatie dieťaťa do starostlivosti a jeho umiestnenie
         mimo vlastnej rodiny, ak bolo toto rozhodnutie prijaté v rámci predpisov verejného práva týkajúcich sa ochrany detí.

       O druhej otázke
      30      V druhej otázke sa vnútroštátny súd pýta, ako treba vykladať pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia, najmä
         v situácii, keď má dieťa trvalý pobyt v jednom členskom štáte, ale zdržiava sa v druhom členskom štáte, v ktorom vedie kočovný
         život.

      31      Článok 8 ods. 1 nariadenia zakotvuje zásadu, že právomoc súdov členského štátu v oblasti rodičovských práv a povinností sa
         určuje podľa miesta obvyklého pobytu dieťaťa v čase začatia konania, obsah tohto pojmu však nevymedzuje.

      32      Podľa článku 13 ods. 1 nariadenia, ak nemožno určiť obvyklý pobyt dieťaťa, právomoc majú súdy členského štátu, v ktorom sa
         dieťa nachádza.

      33      Takže len čisto fyzická prítomnosť dieťaťa v členskom štáte, ako subsidiárne pravidlo určenia právomoci vo vzťahu k pravidlu
         stanovenému v článku 8 nariadenia, nemôže stačiť na určenie obvyklého pobytu dieťaťa.

      34      Podľa ustálenej judikatúry z potreby jednotného uplatňovania práva Spoločenstva a zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia
         práva Spoločenstva, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti,
         si v zásade vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celom Spoločenstve, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný
         príslušnou právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11, a zo 6. marca 2008,
         Nordania Finans et BG Factoring, C‑98/07, Zb. s. I‑1281, bod 17).

      35      Keďže článok 8 ods. 1 nariadenia neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť zmysel a rozsah
         pojmu „obvyklý pobyt“, toto určenie sa musí vykonať s ohľadom na kontext ustanovení nariadenia a jeho cieľ, najmä ten, ktorý
         vyplýva z jeho odôvodnenia č. 12, podľa ktorého ním stanovené kritériá právomoci sú konštruované tak, aby zodpovedali najlepšiemu
         záujmu dieťaťa, a najmä kritériu blízkosti.

      36      Judikatúru Súdneho dvora týkajúca sa pojmu obvyklého pobytu v iných oblastiach práva Európskej únie (pozri najmä rozsudky
         z 15 september, 1994, Magdalena Fernández/Komisia, C‑452/93 P, Zb. s. I‑4295, bod 22 z 11. novembra 2004, Adanez-Vega, C‑372/02,
         Zb. s. I‑10761, bod 37, a zo 17. júla 2008, Kozlowski, C‑66/08, Zb. s. I‑6041), nemožno priamo aplikovať v rámci zisťovania
         obvyklého pobytu dieťaťa v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia.

      37      „Obvyklý pobyt“ dieťaťa v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia musí byť určený na základe súhrnu osobitných skutkových okolností
         každého jednotlivého prípadu.

      38      Okrem fyzickej prítomnosti dieťaťa v členskom štáte musia byť zohľadnené ďalšie faktory, z ktorých je možné vyvodiť, že táto
         prítomnosť vôbec nemá dočasný alebo príležitostný charakter a že pobyt dieťaťa odzrkadľuje istú mieru začlenenia do sociálneho
         a rodinného prostredia.

      39      Do úvahy treba vziať najmä trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území členského štátu a presťahovanie rodiny
         do tohto štátu, štátnu príslušnosť dieťaťa, miesto a podmienky školskej dochádzky, jazykové znalosti a rodinné a sociálne
         väzby dieťaťa v danom štáte.

      40      Ako generálna advokátka zdôraznila v bode 44 svojich návrhov, zámer rodičov usadiť sa s dieťaťom v inom členskom štáte, ktorý
         sa prejaví určitými hmatateľnými krokmi, ako sú kúpa alebo nájom bytu v hostiteľskom štáte, môže byť ukazovateľom zmeny obvyklého
         pobytu. Iným ukazovateľom môže byť podanie žiadosti o pridelenie sociálneho ubytovania na príslušných orgánoch uvedeného štátu.

      41      Naopak skutočnosť, že deti sa zdržiavajú v členskom štáte, kde počas krátkeho obdobia vedú kočovný život, môže nasvedčovať
         tomu, že deti v tomto štáte nemajú obvyklý pobyt.

      42      Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby vo svetle kritérií uvedených v bodoch 38 až 41 tohto rozsudku a na základe celkového posúdenia
         určil miesto obvyklého pobytu detí.

      43      Nie je však vylúčené, že na záver tohto posúdenia nebude možné určiť, v ktorom členskom štáte má dieťa obvyklý pobyt. V takomto
         výnimočnom prípade, a ak sa nepoužije článok 12 nariadenia, ktorý sa týka právomoci vnútroštátnych súdov v otázkach rodičovských
         práv a povinností, ak sú tieto spojené s návrhom na rozvod, rozluku manželstva alebo jeho vyhlásenie za neplatné, právomoc
         rozhodnúť vo veci samej majú na základe článku 13 ods. 1 nariadenia súdy členského štátu, v ktorom sa dieťa nachádza.

      44      Na druhú otázku je preto potrebné odpovedať, že pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia treba vykladať tak,
         že mu zodpovedá miesto, ktoré odzrkadľuje istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho a rodinného prostredia. Na tento účel
         treba vziať do úvahy najmä trvanie, pravidelnosť, podmienky a dôvody pobytu na území členského štátu a presťahovanie rodiny
         do tohto štátu, štátnu príslušnosť dieťaťa, miesto a podmienky školskej dochádzky, jazykové znalosti, ako aj rodinné a sociálne
         väzby, ktoré dieťa udržiava v danom štáte. Je na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt, majúc na pamäti
         všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého prípadu.

       O tretej otázke
      45      V tejto otázke sa vnútroštátny súd po prvé pýta, akým podmienkam podlieha prijatie takého ochranného opatrenia, ako je prevzatie
         dieťaťa do starostlivosti, na základe článku 20 ods. 1 nariadenia. Po druhé sa pýta, či takéto opatrenie môže byť uplatnené
         podľa vnútroštátneho práva a či sú ustanovenia tohto práva týkajúce sa tohto opatrenia záväzné. Po tretie sa pýta, či po vykonaní
         takéhoto ochranného opatrenia musí byť vec postúpená súdu iného členského štátu, ktorý má právomoc.

      46      V zmysle článku 20 ods. 1 nariadenia v naliehavých prípadoch ustanovenia nariadenia nebránia súdom členského štátu prijať
         predbežné alebo ochranné opatrenia týkajúce sa osôb alebo majetku nachádzajúcich sa v tomto štáte, ktoré sú dostupné podľa
         práva tohto členského štátu, aj keď podľa nariadenia má právomoc rozhodovať vo veci samej súd iného členského štátu.

      47      Už zo samotného znenia tohto ustanovenia vyplýva, že prijatie opatrení v oblasti rodičovských práv a povinností súdmi členského
         štátu, ktoré nemajú právomoc rozhodnúť vo veci samej, podlieha splneniu troch kumulatívnych podmienok, a síce:

      –        dané opatrenia musia byť naliehavé,
      –        musia byť prijaté vo vzťahu k osobám alebo k majetku nachádzajúcim sa v členskom štáte, kde sídli súd, na ktorom sa začalo
         konanie,

      –        musia mať dočasný charakter.
      48      Tieto opatrenia sa môžu použiť vo vzťahu k deťom, ktoré síce majú obvyklý pobyt v jednom členskom štáte, dočasne alebo príležitostne
         sa však na zdržiavajú v inom členskom štáte a sú v situácii, ktorá môže závažným spôsobom poškodiť ich blaho, vrátane ich
         zdravia a vývoja, a ktorá preto odôvodňuje okamžité prijatie ochranných opatrení. Dočasnosť týchto opatrení vyplýva zo skutočnosti,
         že v zmysle článku 20 ods. 2 nariadenia prestávajú byť účinné, keď súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci
         samej, prijal opatrenia, ktoré považuje za vhodné.

      49      Nariadenie neobsahuje hmotnoprávne ustanovenia o povahe naliehavých opatrení, ktoré majú byť prijaté.

      50      Článok 20 ods. 1 nariadenia stanovuje, že predbežnými alebo ochrannými opatreniami, ktoré môžu súdy členského štátu prijať
         v naliehavých prípadoch, sú opatrenia „dostupné podľa práva tohto členského štátu“.

      51      V tomto kontexte je vecou vnútroštátneho zákonodarcu, aby stanovil, aké opatrenia musia vnútroštátne orgány prijať na ochranu
         najlepšieho záujmu dieťaťa, a aby určil procesné podmienky ich výkonu.

      52      Keďže sú tieto opatrenia prijímané na základe vnútroštátneho práva, aj ich záväznosť musí vyplývať z predmetnej vnútroštátnej
         legislatívy.

      53      Zostáva preveriť, či po vykonaní ochranného opatrenia musí byť vec ex offo postúpená súdu iného členského štátu, ktorý má právomoc.

      54      Podľa článku 15 ods. 1 písm. b) nariadenia, ak sa súdy členského štátu, ktoré majú právomoc rozhodnúť vo veci samej, domnievajú,
         že súd iného členského štátu, s ktorým má dieťa osobitnú väzbu, je v lepšej pozícii na rozhodnutie veci, môžu požiadať tento
         súd, aby prevzal právomoc.

      55      V rámci ustanovení týkajúcich sa kritérií právomoci v oblasti rodičovských práv a povinností je uvedený článok 15 jediným
         článkom, ktorý upravuje žiadosť adresovanú súdu iného štátu, aby prevzal právomoc.

      56      Nariadenie nestanovuje povinnosť, aby vnútroštátne súdy, ktoré prijmú predbežné alebo ochranné opatrenia, vec po vykonaní
         týchto opatrení postúpili súdom iného členského štátu.

      57      Úplne iná je však otázka, či vnútroštátne súdy, ktoré vykonali predbežné alebo dočasné opatrenia, musia o týchto opatreniach
         informovať súdy iného členského štátu, ktoré majú právomoc.

      58      Ako bolo uvedené v bode 49 tohto rozsudku, v zmysle článku 20 ods. 2 nariadenia predbežné alebo ochranné opatrenia prestávajú
         byť účinné, keď súd členského štátu, ktorý má právomoc rozhodnúť vo veci samej, prijal opatrenia, ktoré pokladá za vhodné.

      59      Keďže majú predbežné a ochranné opatrenia prechodný charakter, okolnosti súvisiace s fyzickým, psychickým a rozumovým vývojom
         dieťaťa môžu vyvolať potrebu predčasného zásahu súdu, ktorý má právomoc, aby boli prijaté konečné opatrenia.

      60      Potrebu alebo naliehavosť konečných opatrení treba posúdiť vzhľadom na situáciu dieťaťa, na jej predpokladaný vývoj a na účinnosť
         prijatých predbežných alebo ochranných opatrení.

      61      V tomto kontexte si ochrana najlepšieho záujmu dieťaťa môže vyžiadať, aby vnútroštátny súd, ktorý vykonal predbežné alebo
         ochranné opatrenia, o nich priamo alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného podľa článku 53 nariadenia informoval súd
         iného členského štátu, ktorý má právomoc.

      62      Spolupráca vo veciach týkajúcich sa rodičovských práv a povinností je stanovená v článku 55 nariadenia a zahŕňa najmä zhromažďovanie
         a výmenu informácií týkajúcich sa situácie dieťaťa, prebiehajúcich konaní a všetkých prijatých rozhodnutí, ktoré sa týkajú
         dieťaťa.

      63      Článok 55 písm. c) nariadenia počíta s komunikáciou medzi súdmi členských štátov na účely uplatňovania nariadenia.

      64      Z toho vyplýva, že ak si to vyžaduje ochrana najlepšieho záujmu dieťaťa, vnútroštátny súd, ktorý vykonal predbežné alebo ochranné
         opatrenia, musí o týchto opatreniach priamo alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného podľa článku 53 nariadenia informovať
         súd iného členského štátu, ktorý má právomoc.

      65      Vzhľadom na uvedené úvahy je na tretiu otázku potrebné odpovedať, že vnútroštátny súd môže na základe článku 20 nariadenia
         rozhodnúť o prijatí takého ochranného opatrenia, ako je prevzatie dieťaťa do starostlivosti, ak sú splnené tieto podmienky:

      –        dané opatrenie musí byť naliehavé,
      –        musí byť prijaté vo vzťahu k osobám, ktoré sa nachádzajú v dotknutom v členskom štáte a
      –        musí mať dočasnú povahu.
      Vykonanie uvedeného opatrenia, ako aj jeho záväzný charakter, sú určené vnútroštátnym právom. Po vykonaní ochranného opatrenia
         nie je vnútroštátny súd povinný postúpiť vec súdu iného členského štátu, ktorý má právomoc. Pokiaľ si to však vyžaduje ochrana
         najlepšieho záujmu dieťaťa, vnútroštátny súd, ktorý vykonal predbežné alebo ochranné opatrenie, musí o tomto opatrení priamo
         alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného na základe článku 53 nariadenia informovať súd iného členského štátu, ktorý
         má právomoc.

       O štvrtej otázke
      66      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, ak vnútroštátny súd nemá žiadnu právomoc, musí vyhlásiť,
         že nemá právomoc alebo postúpiť vec súdu iného členského štátu.

      67      Podľa článku 17 nariadenia, „ak sa začalo konanie na súde členského štátu vo veci, v ktorej podľa tohto nariadenia nemá právomoc
         konať, a ktorá patrí podľa tohto nariadenia do právomoci súdu iného členského štátu, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc“.

      68      Ako bolo konštatované v bode 55 tohto rozsudku, v rámci ustanovení týkajúcich sa kritérií právomoci vo veciach rodičovských
         práv a povinností len článok 15 upravuje žiadosť adresovanú súdu iného štátu, aby prevzal právomoc.

      69      Pre prípad, že by súd členského štátu ex offo vyhlásil, že nemá právomoc, nariadenie nestanovuje, že vec má byť postúpená súdu iného členského štátu.

      70      Avšak z rovnakých dôvodov, aké boli uvedené v bodoch 59 až 63 tohto rozsudku, a pokiaľ si to vyžaduje ochrana najlepšieho
         záujmu dieťaťa, musí vnútroštátny súd, ktorý ex offo vyhlásil, že nemá právomoc, o tejto skutočnosti priamo alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného na základe článku
         53 nariadenia informovať súd iného členského štátu, ktorý má právomoc.

      71      Na štvrtú otázku je preto potrebné odpovedať, že ak súd členského štátu nemá žiadnu právomoc, musí aj bez návrhu vyhlásiť,
         že nemá právomoc, pričom nie je povinný postúpiť vec inému súdu. Ak si to však vyžaduje ochrana najlepšieho záujmu dieťaťa,
         vnútroštátny súd, ktorý ex offo vyhlásil, že nemá právomoc, musí o tejto skutočnosti priamo alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného na základe článku 53
         nariadenia informovať súd iného členského štátu, ktorý má právomoc.

       O trovách
      72      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 1 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských
            veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, sa má vykladať tak, že
            pojem „občianske veci“ v zmysle tohto ustanovenia sa vzťahuje aj na rozhodnutie, ktorým sa nariaďuje okamžité prevzatie dieťaťa
            do starostlivosti a jeho umiestnenie mimo vlastnej rodiny, ak bolo toto rozhodnutie prijaté v rámci predpisov verejného práva
            týkajúcich sa ochrany detí.
      2.      Pojem „obvyklý pobyt“ v zmysle článku 8 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 treba vykladať tak, že mu zodpovedá miesto, ktoré odzrkadľuje
            istú mieru začlenenia dieťaťa do sociálneho a rodinného prostredia. Na tento účel treba vziať do úvahy najmä trvanie, pravidelnosť,
            podmienky a dôvody pobytu na území členského štátu a presťahovanie rodiny do tohto štátu, štátnu príslušnosť dieťaťa, miesto
            a podmienky školskej dochádzky, jazykové znalosti, ako aj rodinné a sociálne väzby, ktoré dieťa udržiava v danom štáte. Je
            na vnútroštátnom súde, aby určil, kde má dieťa obvyklý pobyt, majúc na pamäti všetky osobitné skutkové okolnosti každého jednotlivého
            prípadu.
      3.      Vnútroštátny súd môže na základe článku 20 nariadenia č. 2201/2003 rozhodnúť o prijatí takého ochranného opatrenia, ako je
            prevzatie dieťaťa do starostlivosti, ak sú splnené tieto podmienky:
      –        dané opatrenie musí byť naliehavé,
      –        musí byť prijaté vo vzťahu k osobám, ktoré sa nachádzajú v dotknutom v členskom štáte, a
      –        musí mať dočasnú povahu.
      Vykonanie uvedeného opatrenia, ako aj jeho záväzný charakter, sú určené vnútroštátnym právom. Po vykonaní ochranného opatrenia
            nie je vnútroštátny súd povinný postúpiť vec súdu iného členského štátu, ktorý má právomoc. Pokiaľ si to však vyžaduje ochrana
            najlepšieho záujmu dieťaťa, vnútroštátny súd, ktorý vykonal predbežné alebo ochranné opatrenie, musí o tomto opatrení priamo
            alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného na základe článku 53 nariadenia č. 2201/2003 informovať súd iného členského
            štátu, ktorý má právomoc.
      4.      Ak súd členského štátu nemá žiadnu právomoc, musí aj bez návrhu vyhlásiť, že nemá právomoc, pričom nie je povinný postúpiť
            vec inému súdu. Ak si to však vyžaduje ochrana najlepšieho záujmu dieťaťa, vnútroštátny súd, ktorý ex offo vyhlásil, že nemá právomoc, musí o tejto skutočnosti priamo alebo prostredníctvom ústredného orgánu určeného na základe článku
            53 nariadenia č. 2201/2003 informovať súd iného členského štátu, ktorý má právomoc.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 15. decembra 1994. # Società Finanziaria Siderurgica Finsider SpA v likvidácii proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie ESUO. # Vec C-320/92 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. septembra 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) a SNF SAS proti Európskej chemickej agentúre (ECHA).#Odvolanie – Európska chemická agentúra (ECHA) – Registrácia, hodnotenie a autorizácia chemických látok – Nariadenie (ES) č. 1907/2006 (nariadenie REACH) – Články 57 a 59 – Látky podliehajúce autorizácii – Identifikácia akrylamidu ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy – Zahrnutie do zoznamu navrhovaných látok – Uverejnenie zoznamu na internetovej stránke ECHA – Žaloba o neplatnosť podaná pred týmto uverejnením – Prípustnosť.#Vec C‑626/11 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 26. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Európska chemická agentúra (ECHA) — Registrácia, hodnotenie a autorizácia chemických látok — Nariadenie (ES) č. 1907/2006 (nariadenie REACH) — Články 57 a 59 — Látky podliehajúce autorizácii — Identifikácia akrylamidu ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy — Zahrnutie do zoznamu navrhovaných látok — Uverejnenie zoznamu na internetovej stránke ECHA — Žaloba o neplatnosť podaná pred týmto uverejnením — Prípustnosť“
      Vo veci C‑626/11 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 30. novembra 2011,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), so sídlom v Bruseli (Belgicko),

         SNF SAS, so sídlom v Andrézieux‑Bouthéon (Francúzsko),
      v zastúpení: R. Cana a K. Van Maldegem, avocats,
      odvolatelia,
      ďalší účastníci konania:

         Európska chemická agentúra (ECHA), v zastúpení: M. Heikkilä a W. Broere, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Stuyck, advocaat,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,

         Holandské kráľovstvo, v zastúpení: C. Wissels a B. Koopman, splnomocnené zástupkyne,

         Európska komisia, v zastúpení: P. Oliver a E. Manhaeve, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia J. Malenovský, U. Lõhmus (spravodajca), M. Safjan a A. Prechal,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. novembra 2012,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. marca 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (ďalej len „PPG“) a SNF SAS (ďalej len „SNF“) sa svojím odvolaním domáhajú zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 21. septembra 2011, PPG a SNF/ECHA (T-1/10, Zb. s. II-6573, ďalej len „napadnuté uznesenie“), ktorým Všeobecný súd odmietol ako neprípustnú ich žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Európskej chemickej agentúry (ECHA), ktorým sa akrylamid (ES č. 201‑173‑7) identifikuje ako látka spĺňajúca kritériá stanovené v článku 57 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 z 18. decembra 2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemikálií (REACH) a o zriadení Európskej chemickej agentúry, o zmene a doplnení smernice 1999/45/ES a o zrušení nariadenia Rady (EHS) č. 793/93 a nariadenia Komisie (ES) č. 1488/94, smernice Rady 76/769/EHS a smerníc Komisie 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Ú. v. EÚ L 396, s. 1, ďalej len „nariadenie REACH“) v súlade s článkom 59 tohto nariadenia (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

         Právny rámec

         Nariadenie REACH

               2

               V článku 57 nariadenia REACH sa uvádzajú látky, ktoré môžu byť zahrnuté do prílohy XIV tohto nariadenia, nazvanej „Zoznam látok podliehajúcich autorizácii“. V článku 57 písm. a) a b) tohto nariadenia sa uvádzajú látky spĺňajúce kritériá klasifikácie ako karcinogénne a mutagénne látky zaradené do určitých kategórií.

               3

               Podľa článku 59 tohto nariadenia, nazvaného „Identifikácia látok uvedených v článku 57“:
               „1.   Postup stanovený v odsekoch 2 až 10 tohto článku sa uplatňuje na účely identifikácie látok, ktoré spĺňajú kritériá uvedené v článku 57, a stanovenia zoznamu látok navrhovaných na zahrnutie do prílohy XIV [(ďalej len ‚zoznam navrhovaných látok‘)]. …
               …
               3.   Každý členský štát môže pripraviť dokumentáciu podľa prílohy XV pre látky, ktoré podľa jeho názoru spĺňajú kritériá stanovené v článku 57 a zaslať ju [ECHA]. … [ECHA] túto dokumentáciu sprístupní ostatným členským štátom do 30 dní od prijatia.
               4.   [ECHA] na svojej internetovej stránke zverejní oznámenie, že pre látku je pripravená dokumentácia podľa prílohy XV. [ECHA] vyzve všetky zainteresované strany, aby jej v stanovenej lehote predložili pripomienky.
               5.   Do 60 dní od rozoslania môžu ostatné členské štáty alebo [ECHA] vzniesť pripomienky k identifikácii látky v dokumentácii poskytnutej [ECHA] vo vzťahu ku kritériám článku 57.
               6.   Ak [ECHA] nedostane alebo nevznesie žiadne pripomienky, zahrnie túto látku do zoznamu uvedeného v odseku 1. …
               7.   Ak [ECHA] vznesie alebo dostane pripomienky, postúpi dokumentáciu výboru členských štátov do 15 dní od uplynutia 60‑dňovej lehoty uvedenej v odseku 5.
               8.   Ak do 30 dní od postúpenia výbor členských štátov dosiahne jednomyseľnú dohodu o identifikácii, [ECHA] danú látku zahrnie do zoznamu uvedeného v odseku 1. …
               …
               10.   [ECHA] uverejní a aktualizuje zoznam uvedený v odseku 1 na svojej internetovej stránke bezodkladne po prijatí rozhodnutia o zahrnutí látky.“

         Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie

               4

               PPG je európskym zoskupením hospodárskych záujmov zastupujúcim záujmy spoločností, ktoré vyrábajú a/alebo dovážajú polyelektrolyty, polyakrylamidy a/alebo iné polyméry s obsahom akrylamidu. SNF je jedným z jeho členov.

               5

               Dňa 25. augusta 2009 odovzdalo Holandské kráľovstvo ECHA dokumentáciu, ktorú vypracovalo a ktorá sa týka identifikácie akrylamidu ako látky spĺňajúcej kritériá uvedené v článku 57 písm. a) a b) nariadenia REACH.

               6

               Dňa 31. augusta 2009 ECHA uverejnila na svojej internetovej stránke oznámenie, v ktorom vyzvala dotknuté strany, aby predložili svoje pripomienky k dokumentácii vypracovanej v súvislosti s akrylamidom. Takisto vyzvala príslušné orgány ďalších členských štátov, aby v tejto veci predložili svoje pripomienky.

               7

               ECHA po tom, čo získala pripomienky k tejto dokumentácii, a to najmä od PPG, a vyjadrenie Holandského kráľovstva k týmto pripomienkam, postúpila uvedenú dokumentáciu výboru členských štátov, ktorý 27. novembra 2009 dospel k jednomyseľnej dohode o identifikácii akrylamidu ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy, a to z dôvodu, že táto látka spĺňa kritériá uvedené v článku 57 písm. a) a b) nariadenia REACH.

               8

               Dňa 7. decembra 2009 ECHA uverejnila tlačové komuniké oznamujúce jednak, že výbor členských štátov dospel k uvedenej jednomyseľnej dohode o identifikácii akrylamidu a ďalších štrnástich látok ako látok vzbudzujúcich veľmi veľké obavy, keďže tieto látky spĺňajú kritériá uvedené v článku 57 nariadenia REACH, a jednak, že v januári 2010 bude formálne aktualizovaný zoznam navrhovaných látok.

               9

               Dňa 22. decembra 2009 výkonný riaditeľ ECHA prijal s účinnosťou stanovenou na 13. január 2010 rozhodnutie ED/68/2009 o zahrnutí uvedených pätnástich látok do zoznamu navrhovaných látok k uvedenému dátumu.

               10

               Dňa 30. marca 2010 bol tento zoznam zahrnujúci akrylamid uverejnený na internetovej stránke ECHA.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnuté uznesenie

               11

               Z napadnutého uznesenia vyplýva, že návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 4. januára 2010 PPG a SNF podali žalobu smerujúcu k zrušeniu sporného rozhodnutia.

               12

               Dňa 17. marca 2010 ECHA podaním do kancelárie Všeobecného súdu vzniesla voči tejto žalobe námietku neprípustnosti. Uviedla tri výhrady založené na povahe sporného rozhodnutia, na tom, že toto rozhodnutie sa žalobcov priamo netýkalo, ako aj na skutočnosti, že toto rozhodnutie, ktoré nebolo regulačným aktom v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, sa ich osobne netýkalo.

               13

               Čo sa týka výhrady založenej na povahe sporného rozhodnutia, ECHA v podstate tvrdila, že žalobcovia poukázaním na jednomyseľnú dohodu výboru členských štátov ECHA, ku ktorej došlo 27. novembra 2009, spochybnili prípravný akt, ktorý nemá voči tretím osobám vyvolávať právne účinky v zmysle článku 263 prvého odseku druhej vety ZFEÚ.

               14

               Holandské kráľovstvo, ktorému bol povolený vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi konania na podporu návrhov ECHA, podporuje výhrady, ktoré uviedla ECHA.

               15

               Európska komisia, ktorej bol tiež povolený vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi konania, podporuje argumentáciu ECHA založenú na povahe sporného rozhodnutia a na tom, že žalobcovia neboli priamo dotknutí. Okrem toho tvrdila, že žaloba nespĺňa požiadavky stanovené v článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, keďže nie je jasná.

               16

               Všeobecný súd v prvom rade preskúmal túto poslednú uvedenú výhradu. Uviedol, že podmienky prípustnosti žaloby a v nej uvedených výhrad sú súčasťou verejného poriadku, takže ich môže skúmať bez návrhu, pričom pripomenul, že vedľajší účastník konania nemôže vzniesť námietku neprípustnosti, ktorú nevzniesol účastník konania, ktorého podporuje.

               17

               Všeobecný súd uvedenú výhradu zamietol, pričom v bode 34 napadnutého uznesenia usúdil, že z právneho hľadiska zo žaloby dostatočne vyplýva, že predmetom sporu je akt ECHA prijatý v konaní podľa článku 59 nariadenia REACH, ktorým bol akrylamid identifikovaný ako látka zodpovedajúca kritériám uvedeným v článku 57 uvedeného nariadenia, ktorého obsah bol vymedzený jednomyseľnou dohodou výboru členských štátov 27. novembra 2009 a ktorého výkon spočíval v zahrnutí akrylamidu do zoznamu navrhovaných látok uverejneného na internetovej stránke ECHA, pričom uverejnenie bolo stanovené na 13. januára 2010 a nakoniec k nemu došlo 30. marca 2010.

               18

               V druhom rade, pokiaľ ide o výhradu založenú na povahe sporného rozhodnutia, ktorú vzniesla ECHA, Všeobecný súd v bode 41 napadnutého uznesenia usúdil, že nie je potrebné, aby sa vyslovil k argumentácii týkajúcej sa údajnej prípravnej povahy jednomyseľnej dohody výboru členských štátov, keďže sporné rozhodnutie v okamihu, keď sa skúmala prípustnosť tejto žaloby, t. j. v okamihu podania žaloby, nevyvolávalo právne účinky voči tretím osobám.

               19

               V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 45 napadnutého uznesenia konštatoval, že žaloba bola síce podaná po tom, čo výbor členských štátov dosiahol jednomyseľnú dohodu o identifikácii akrylamidu ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy a výkonný riaditeľ prijal rozhodnutie o zahrnutí tejto látky do zoznamu navrhovaných látok, avšak pred 13. januárom 2010, teda pred dátumom nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia, ako aj zahrnutia akrylamidu do tohto zoznamu.

               20

               V bode 49 napadnutého uznesenia Všeobecný súd na jednej strane usúdil, že akt o identifikácii určitej látky ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy nemá za cieľ vyvolávať právne účinky vo vzťahu k tretím osobám pred zahrnutím tejto látky do zoznamu navrhovaných látok a že tento akt sa môže stať pre dotknuté osoby právne záväzný až od uverejnenia a aktualizácie tohto zoznamu obsahujúceho uvedenú látku na internetovej stránke ECHA v súlade s článkom 59 ods. 10 nariadenia REACH. Na druhej strane Všeobecný súd konštatoval, že lehota na podanie žaloby proti uvedenému aktu môže podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ začať plynúť tiež až po tomto uverejnení.

               21

               V dôsledku toho Všeobecný súd odmietol podanú žalobu ako neprípustnú bez toho, aby preskúmal ostatné výhrady, ktoré vzniesla ECHA.

         Návrhy účastníkov konania

               22

               Odvolatelia navrhujú, aby Súdy dvor zrušil napadnuté uznesenie, ako aj sporné rozhodnutie alebo subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o ich žalobe, a uložil ECHA povinnosť nahradiť trovy konania.

               23

               ECHA, ako aj Holandské kráľovstvo a Komisia, ktoré podporovali ECHA v prvostupňovom konaní, navrhujú, aby Súdny dvor vyhlásil odvolanie za nedôvodné a uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania.

         O odvolaní

         Argumentácia účastníkov konania

               24

               Odvolatelia uvádzajú jediný odvolací dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri výklade a uplatnení nariadenia REACH, keďže rozhodol, že identifikácia určitej látky ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy výborom členských štátov ECHA v súlade s článkom 59 ods. 8 tohto nariadenia nie je rozhodnutím, ktorého účelom je vyvolávať právne účinky vo vzťahu k tretím osobám pred uverejnením zoznamu navrhovaných látok, ktorý zahrnuje túto látku.

               25

               Odvolatelia tvrdia, že na rozdiel od toho, čo Všeobecný súd konštatoval v bode 47 napadnutého uznesenia, z rôznych odkazov na „identifikáciu“ a „zahrnutie“ v ustanoveniach nariadenia REACH spresňujúcich povinnosti informovania vyplýva, že normotvorca Únie zamýšľal založiť také povinnosti vyplývajúce z identifikácie látky v štádiu pred zahrnutím tejto látky do zoznamu navrhovaných látok.

               26

               ECHA, ktorú podporuje Holandské kráľovstvo, pripomína, že v prípade aktov prijatých počas konania pozostávajúceho z viacerých etáp jedine opatrenia upravujúce konečné stanovisko inštitúcie alebo dotknutého orgánu na konci tohto konania sú aktmi, ktoré možno spochybniť. Tvrdí, že v prejednávanom prípade je zahrnutie akrylamidu do zoznamu navrhovaných látok, tak ako bol uverejnený 30. marca 2010, aktom, ktorý môže vyvolávať právne účinky, zatiaľ čo dohoda výboru členských štátov je prípravným aktom, ktorý sám osebe nie je právne záväzný.

               27

               Podľa Komisie skutočnosť, že jednomyseľná dohoda výboru členských štátov nenecháva nijaký priestor pre voľnú úvahu v súvislosti so zahrnutím určitej látky do zoznamu látok navrhovaných na zahrnutie, neznamená, že by táto dohoda predstavovala konečný akt, voči ktorému možno podať žalobu alebo ktorý by mohol nahradiť rozhodnutie ECHA prijaté podľa článku 59 ods. 8 nariadenia REACH.

               28

               Komisia tvrdí, že nijaké ustanovenie tohto nariadenia neuvádza, že by existoval rozdiel medzi identifikáciou látky a jej zahrnutím do zoznamu navrhovaných látok. Naproti tomu z článku 59 uvedeného nariadenia vyplýva, že látky sú identifikované ako látky vzbudzujúce veľmi veľké obavy iba na účely ich zahrnutia do tohto zoznamu.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               29

               Najskôr treba uviesť, že je nesporné, že predmetom žaloby, ktorú podali PPG a SNF, je akt ECHA opísaný Všeobecným súdom v bode 34 napadnutého uznesenia, a to akt, ktorý je výsledkom konania podľa článku 59 nariadenia REACH, identifikujúci akrylamid ako látku spĺňajúcu kritériá uvedené v článku 57 tohto nariadenia.

               30

               Ako Všeobecný súd uviedol v tomto uznesení, taký akt môže byť predmetom žaloby o neplatnosť podľa článku 263 prvého odseku druhej vety ZFEÚ, keďže ho prijala agentúra Európskej únie, v tomto prípade ECHA, a jeho účelom je vyvolávať právne účinky vo vzťahu k tretím osobám. Viaceré ustanovenia nariadenia REACH, tak ako sú citované najmä v bode 42 uvedeného uznesenia, totiž stanovujú povinnosť informovania vyplývajúcu z aktu o identifikácii určitej látky, ktorý bol prijatý v rámci konania podľa článku 59 tohto nariadenia.

               31

               Všeobecný súd v bode 49 napadnutého uznesenia takisto správne konštatoval, že právne povinnosti vyplývajúce z aktu o identifikácii určitej látky ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy, ktorý bol prijatý v rámci konania uvedeného v článku 59 uvedeného nariadenia, sa stávajú pre dotknuté osoby záväzné až od uverejnenia zoznamu navrhovaných látok obsahujúceho túto látku, pričom také uverejnenie je stanovené v odseku 10 tohto článku.

               32

               Ak je totiž uverejnenie aktu stanovené v právnej úprave Únie, potom až od momentu tohto uverejnenia môžu uvedené osoby jasne poznať svoje práva a povinnosti a v dôsledku toho prijať nevyhnutné opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 2009, Heinrich, C-345/06, Zb. s. I-1659, bod 44).

               33

               V dôsledku toho s cieľom priznať dotknutým osobám dostatočný časový úsek na spochybnenie uverejneného aktu Únie na základe znalosti všetkých skutočností začne v súlade s článkom 263 šiestym odsekom ZFEÚ plynúť lehota na podanie žaloby proti takému aktu až od jeho uverejnenia.

               34

               Na rozdiel od toho, čo usúdil Všeobecný súd v napadnutom uznesení, však z toho nevyplýva, že by žalobca nemohol spochybniť akt prijatý Úniou ešte pred jeho uverejnením.

               35

               V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 8 rozsudku z 19. septembra 1985, Hoogovens Groep/Komisia (172/83 a 226/83, Zb. s. 2831), už rozhodol, že ustanovenia článku 33 tretieho odseku Zmluvy o ESUO, ktoré spresňujú formality – oznámenie alebo uverejnenie – od ktorých začína plynúť lehota na podanie žaloby, nie sú prekážkou toho, aby žalobca podal svoju žalobu na Súdny dvor po tom, čo bolo prijaté sporné rozhodnutie, bez toho, aby čakal na jeho oznámenie alebo uverejnenie, takže voči jednej zo žalôb, na základe ktorej bol vydaný uvedený rozsudok, nebolo možné vzniesť námietku neprípustnosti z dôvodu jej podania do kancelárie Súdneho dvora pred uverejnením tohto rozhodnutia.

               36

               Nič v ustanoveniach článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ, ktorý zodpovedá článku 33 tretiemu odseku Zmluvy o ESUO, nebráni tomu, aby sa táto judikatúra použila na prejednávaný prípad.

               37

               Naproti tomu, ako uviedol generálny advokát v bode 55 svojich návrhov, hoci z ustálenej judikatúry vyplýva, že aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 263 ZFEÚ, sú opatrenia s právne záväznými účinkami, ktoré môžu zasiahnuť do záujmov žalobcu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne postavenie (pozri rozsudok z 12. septembra 2006, Reynolds Tobacco a i./Komisia, C-131/03 P, Zb. s. I-7795, bod 54 a citovanú judikatúru), v tomto článku sa nespresňuje, či podanie takej žaloby závisí od uverejnenia alebo oznámenia týchto aktov alebo rozhodnutí.

               38

               Navyše podanie žaloby proti aktu Únie pred jeho uverejnením a po tom, čo bol tento akt prijatý, nijako neovplyvňuje účel lehoty na podanie žaloby, ktorý podľa ustálenej judikatúry spočíva v zabezpečení právnej istoty a zamedzení časovo neobmedzeného spochybňovania aktov Únie, ktoré vyvolávajú právne účinky (pozri rozsudky z 22. októbra 2002, National Farmers’ Union, C-241/01, Zb. s. I-9079, bod 34, ako aj z 23. apríla 2013, Gbagbo a i./Rada, C‑478/11 P až C‑482/11 P, bod 62).

               39

               V dôsledku toho, ako uviedol generálny advokát v bode 56 svojich návrhov, hoci od uverejnenia aktu začínajú plynúť lehoty na podanie žaloby, po ktorých uplynutí sa tento akt stane konečným, toto uverejnenie nie je podmienkou vzniku práva podať proti predmetnému aktu žalobu.

               40

               V prejednávanom prípade Všeobecný súd v bode 45 napadnutého uznesenia konštatoval, že žaloba, na základe ktorej sa začalo konanie, bola podaná tak po tom, čo výbor členských štátov dosiahol jednomyseľnú dohodu o tejto identifikácii, ako aj po tom, čo bolo prijaté rozhodnutie výkonného riaditeľa ECHA z 22. decembra 2009, ktoré je rozhodnutím. Z toho vyplýva, že v deň podania tejto žaloby, t. j. 4. januára 2010, bolo sporné rozhodnutie s konečnou platnosťou prijaté.

               41

               Všeobecný súd tak nesprávne dospel k záveru o neprípustnosti uvedenej žaloby z dôvodu, že bola podaná pred dátumom uverejnenia sporného rozhodnutia prostredníctvom zahrnutia akrylamidu do zoznamu navrhovaných látok na internetovej stránke ECHA, ktoré bolo pôvodne stanovené na 13. január 2010, avšak napokon k nemu došlo 30. marca 2010.

               42

               Je preto potrebné vyhovieť jedinému odvolaciemu dôvodu odvolateľov a v dôsledku toho aj ich odvolaniu a zrušiť napadnuté uznesenie.

               43

               V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu buď sám vydať konečný rozsudok vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.

               44

               V prejednávanom prípade, keďže stav konania nedovoľuje rozhodnúť vo veci, treba vrátiť vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie s tým, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Uznesenie Všeobecného súdu Európskej únie z 21. septembra 2011, PPG a SNF/ECHA (T‑1/10), sa zrušuje.

                           2.

                           Prejednávaná vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie na ďalšie konanie.

                           3.

                           O trovách konania sa rozhodne neskôr.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. septembra 1998. # Isabelle Adine-Blanc proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-43/97.