title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 6. októbra 2010.#Európska komisia proti Belgickému kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2002/22/ES (smernica ‚univerzálnej služby‘) - Elektronické komunikácie - Siete a služby - Článok 12 - Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby - Sociálna zložka univerzálnej služby - Článok 13 - Financovanie záväzkov univerzálnej služby - Určenie nespravodlivého zaťaženia.#Vec C-222/08.

text:
      Vec C‑222/08
      Európska komisia
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2002/22/ES (smernica univerzálnej služby) – Elektronické komunikácie – Siete a služby – Článok 12 – Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby – Sociálna zložka univerzálnej služby – Článok 13 – Financovanie záväzkov univerzálnej služby – Určenie nespravodlivého zaťaženia“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Univerzálna služba a práva užívateľov – Smernica 2002/22 – Záväzky
            univerzálnej služby vrátane sociálnych záväzkov – Výpočet nákladov – Nespravodlivé zaťaženie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/22, článok 12 ods. 1 a príloha IV)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Univerzálna služba a práva užívateľov – Smernica 2002/22 – Záväzky
            univerzálnej služby vrátane sociálnych záväzkov – Výpočet nákladov – Nespravodlivé zaťaženie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady č. 2002/22, odôvodnenie č. 21)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Univerzálna služba a práva užívateľov – Smernica 2002/22 – Záväzky
            univerzálnej služby vrátane sociálnych záväzkov – Výpočet nákladov – Nespravodlivé zaťaženie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/22, článok 13 ods. 1)
      4.        Aproximácia právnych predpisov – Odvetvie telekomunikácií – Univerzálna služba a práva užívateľov – Smernica 2002/22 – Záväzky
            univerzálnej služby vrátane sociálnych záväzkov – Výpočet nákladov – Nespravodlivé zaťaženie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/22, článok 12 ods. 1 a príloha IV)
      1.        Ustanovenia článku 12 ods. 1 druhého pododseku a prílohy IV smernice 2002/22 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich
         sa elektronických komunikačných sietí a služieb upravujú, ako majú byť vypočítané čisté náklady za poskytovanie univerzálnej
         služby v prípade, že národné regulačné orgány usúdia, že jej poskytovanie môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie. Z uvedeného
         článku 12 ods. 1 a ani z iného ustanovenia tejto smernice však nevyplýva, že by zákonodarca Spoločenstva mal v úmysle sám
         stanoviť podmienky, za ktorých majú uvedené orgány už vopred rozhodnúť, že toto poskytovanie môže byť takýmto nespravodlivým
         zaťažením. Za týchto podmienok členský štát neporušil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 12 tejto smernice tým, že stanovil
         podmienky, na základe ktorých sa má určiť, či toto zaťaženie je spravodlivé alebo nespravodlivé.

      (pozri body 44, 45)
      2.        Z odôvodnenia č. 21 smernice 2002/22 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných
         sietí a služieb vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva mechanizmy úhrady čistých nákladov, ktoré môžu vzniknúť podniku pri poskytovaní
         univerzálnej služby, spája s existenciou nadmerného zaťaženia tohto podniku. V tejto súvislosti tvrdiac, že čisté náklady
         univerzálnej služby nie sú nutne nadmerným zaťažením pre všetky dotknuté podniky, bolo zámerom zákonodarcu vylúčiť, aby sa
         všetky čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby automaticky uhrádzali formou nároku na odškodnenie. Za týchto podmienok
         nespravodlivým zaťažením, ktoré národný regulačný orgán musí konštatovať ešte pred akýmkoľvek odškodnením, je zaťaženie, ktoré
         je pre každý dotknutý podnik nadmerné z hľadiska jeho schopnosti znášať zaťaženie v závislosti od druhu podniku, najmä od
         jeho zariadení, ekonomickej a finančnej situácie, ako aj jeho podielu na trhu.

      (pozri bod 49)
      3.        Ak národný regulačný úrad konštatuje, že jeden určený podnik alebo viac určených podnikov, ktorí sú poskytovateľmi univerzálnej
         služby, znášajú nespravodlivé zaťaženie, a ak tento podnik alebo tieto podniky požiadajú o odškodnenie, je úlohou členského
         štátu zaviesť potrebné mechanizmy v zmysle článku 13 ods. 1 písm. a) smernice 2002/22 o univerzálnej službe a právach užívateľov
         týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb, z ktorej okrem toho vyplýva, že toto odškodnenie je vo výške čistých
         nákladov vypočítaných podľa článku 12 tejto smernice.

      V dôsledku toho členský štát, ktorý konštatuje všeobecne a na základe výpočtu čistých nákladov poskytovateľa univerzálnej
         služby, ktorý bol predtým jediným poskytovateľom tejto služby, že všetky podniky, ktoré sú povinné poskytovať túto službu,
         skutočne z tohto dôvodu znášajú nespravodlivé zaťaženie, pričom konkrétne nepreskúmal čisté náklady, ktoré predstavuje poskytovanie
         univerzálnej služby pre každého dotknutého operátora, a ani neskúmal všetky vlastnosti operátora ako napr. úroveň jeho zariadení
         alebo jeho ekonomickú a finančnú situáciu, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 13 ods. 1 smernice 2002/22.

      (pozri body 51, 86, bod 1 výroku)
      4.        Členský štát, ktorý do výpočtu čistých nákladov na poskytovanie sociálnej zložky univerzálnej služby nezahrnul ekonomické
         výhody, vrátane nehmotných výhod, ktoré získavajú podniky poverené jej poskytovaním, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú
         z článku 12 ods. 1 smernice 2002/22 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných
         sietí a služieb.

      Z ustanovení článku 12 ods. 1 druhého pododseku písm. a) v spojení s prílohou IV smernice 2002/22 totiž vyplýva, že výpočet
         čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby musí zahŕňať posúdenie výhod, vrátane nehmotných výhod, ktoré z nej vyplývajú
         dotknutému operátorovi. Vzhľadom na to, že tieto ustanovenia sú súčasťou harmonizovaného regulačného rámca, ktorý chce vytvoriť
         uvedená smernica, je úlohou členských štátov zohľadniť tieto výhody pri zavádzaní pravidiel, podľa ktorých majú byť vypočítané
         čisté náklady na poskytovanie univerzálnej služby.

      (pozri body 84, 86, bod 1 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 6. októbra 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2002/22/ES (smernica univerzálnej služby) – Elektronické komunikácie – Siete a služby – Článok 12 – Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby – Sociálna zložka univerzálnej služby – Článok 13 – Financovanie záväzkov univerzálnej služby – Určenie nespravodlivého zaťaženia“
      Vo veci C‑222/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 22. mája 2008,
      Európska komisia, v zastúpení: H. van Vliet a A. Nijenhuis, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: T. Materne a M. Jacobs, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci S. Depré, avocat,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot (spravodajca), sudcovia C. Toader, K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. marca 2010,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. júna 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že neprebralo
         v plnom rozsahu článok 12 ods. 1 a článok 13 ods. 1, ako aj prílohu IV časť A smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES
         zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica
         univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice
         a z článku 249 ES.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Smernica 2002/22
      2        Odôvodnenie č. 4 smernice 2002/22 stanovuje, že „zabezpečenie univerzálnej služby (t. z. poskytovanie vymedzeného minimálneho
         súboru služieb koncovým užívateľom za prijateľné ceny) môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom
         za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Kompenzácia pre podniky, určené na poskytovanie
         takýchto služieb, však za týchto okolností nemusí vyústiť do deformácie hospodárskej súťaže za predpokladu, že určeným podnikom
         sa uhradia vyvolané špecifické čisté náklady a za predpokladu, že čisté nákladové zaťaženie sa uhrádza konkurenčne neutrálnym
         spôsobom“.

      3        Podľa odôvodnenia č. 18 smernice 2002/22:

      „členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby
         v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych
         obchodných noriem. ...“

      4        Odôvodnenie č. 21 smernice 2002/22 stanovuje:

      „keď povinnosť poskytnúť univerzálnu službu predstavuje neobjektívne zaťaženie podniku, je primerané povoliť členským štátom
         vytvoriť mechanizmus efektívnej úhrady čistých nákladov. ...“

      5        Podľa článku 3 smernice 2002/22 s názvom „Dostupnosť univerzálnej služby“:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby na ich území boli služby stanovené v tejto kapitole v špecifikovanej kvalite sprístupnené pre
         všetkých koncových užívateľov nezávisle na geografickej polohe a na základe špecifických vnútroštátnych podmienok, za prijateľné
         ceny.

      2.      Členské štáty stanovia najefektívnejší a najprimeranejší prístup k zabezpečeniu implementácie univerzálnej služby, pričom
         budú rešpektovať princípy objektivity, transparentnosti, nediskriminácie a proporcionality. Budú sa snažiť o minimalizáciu
         skresľovania trhu, a to najmä u poskytovania služieb za ceny alebo iné podmienky, ktoré sa odchyľujú od bežných obchodných
         podmienok, pričom budú rešpektovať verejný záujem.“

      6        Článok 8 tejto smernice s názvom „Určenie podnikov“ stanovuje:

      „1.      Členské štáty môžu určiť jeden alebo viac podnikov, ktoré budú zodpovedné za poskytovanie univerzálnej služby…
      2.      Keď členské štáty určia podniky na časti štátneho územia alebo na celom území, ktorým boli uložené povinnosti týkajúce sa
         poskytovania univerzálnej služby, urobia tak s použitím efektívneho, objektívneho, transparentného a nediskriminačného mechanizmu,
         pričom žiadny podnik nie je vopred vylúčený z tejto možnosti. Také metódy určenia zabezpečia, aby sa univerzálna služba poskytovala
         nákladovo efektívnym spôsobom a aby sa mohla využiť ako prostriedok stanovenia čistých nákladov záväzku univerzálnej služby
         v súlade s článkom 12.“

      7        Článok 9 smernice 2002/22 s názvom „Prijateľnosť taríf“ stanovuje:

      „1.      Národné regulačné orgány monitorujú vývoj a úroveň maloobchodných taríf služieb uvedených v článku 4, 5, 6 a 7, ktoré spadajú
         pod záväzok univerzálnej služby a sú poskytované určenými podnikmi, najmä vo vzťahu k vnútroštátnym spotrebiteľským cenám
         a príjmom.

      2.      Členské štáty na základe vnútroštátnych podmienok môžu vyžadovať, aby určené podniky umožnili spotrebiteľom tarifnú voľbu
         alebo im poskytli tarifné balíky, ktoré sa líšia od taríf poskytovaných za bežných komerčných podmienok, a najmä aby zabezpečili,
         že spotrebiteľom s nízkym príjmom alebo s osobitnými sociálnymi potrebami nebude bránené v prístupe alebo používaní verejne
         prístupných telefónnych služieb.

      …“
      8        Článok 12 ods. 1 smernice 2002/22 s názvom „Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby“ stanovuje:

      „Ak národné regulačné orgány usúdia, že poskytovanie univerzálnej služby podľa článkov 3 až 10 môže predstavovať nespravodlivé
         zaťaženie podnikov určených na poskytovanie univerzálnej služby, budú kalkulovať čisté náklady za jej poskytovanie.

      Na tento účel národné regulačné orgány:
      a)      vykalkulujú čisté náklady na plnenie záväzku univerzálnej služby, berúc do úvahy každú trhovú výhodu, ktorá vyplynie pre podnik
         určený na poskytovanie univerzálnej služby, v súlade s prílohou IV, časť A; alebo

      b)      použijú čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby identifikovanej mechanizmom určovania v súlade s článkom 8 ods. 2.“
      9        Podľa článku 13 smernice 2002/22 s názvom „Financovanie záväzkov univerzálnej služby“:

      „1.      Ak na základe kalkulácie čistých nákladov uvedených v článku 12 národný regulačný orgán zistí, že podnik znáša neprimerané
         zaťaženie, členské štáty na žiadosť určeného podniku rozhodnú o:

      a)      zavedení mechanizmu, ktorým sa podniku za transparentných podmienok uhradia stanovené čisté náklady z verejných fondov; a/alebo
      b)      rozdelení čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby medzi poskytovateľov elektronických komunikačných sietí a služieb.
      …“
      10      V prílohe IV časti A smernice 2002/22 sa uvádza, že čisté náklady záväzkov univerzálnej služby musia byť vypočítané takýmto
         spôsobom:

      „Záväzky univerzálnej služby sa vzťahujú k tým povinnostiam, ktoré uložil podnikom členský štát a týkajú sa zabezpečenia siete
         a služby v špecifikovanej geografickej oblasti, vrátane, ak sa to vyžaduje, priemerných cien v uvedenej geografickej oblasti
         za poskytnutie uvedenej služby alebo poskytnutie špecifickej tarifnej voľby pre spotrebiteľov s nízkymi príjmami alebo s osobitnými
         sociálnymi potrebami.

      Národné regulačné orgány uvážia všetky prostriedky na zabezpečenie primeraných stimulov pre podniky (určené alebo nie), aby
         tieto záväzky univerzálnej služby plnili nákladovo efektívne. Pri kalkulácii nákladov sa čisté náklady univerzálnej služby
         vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku s povinnosťou poskytovania univerzálnej služby a podniku bez
         tejto povinnosti. Toto sa uplatňuje bez ohľadu na to, či je sieť v jednotlivom členskom štáte plne rozvinutá, alebo je ešte
         v etape vývoja a expanzie. Náležitá pozornosť sa venuje správnemu posúdeniu nákladov, ktorým by sa určený podnik mohol vyhnúť,
         keby nemal žiadne povinnosti týkajúce sa poskytovania univerzálnej služby. Kalkulácia čistých nákladov by mala zhodnotiť prínosy
         vrátane nehmotného prospechu pre operátora univerzálnej služby.

      …“
      11      Podľa článku 38 smernice 2002/22 členské štáty musia prijať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s touto smernicou najneskôr do 24. júla 2003, bezodkladne o nich informovať Komisiu a uvedené ustanovenia uplatňovať
         od 25. júla 2003.

       Vnútroštátna právna úprava
      12      Dňa 13. júna 2005 Belgické kráľovstvo prijalo zákon o elektronických komunikáciách (Moniteur belge z 20. júna 2005, s. 28070, ďalej len „zákon z 13. júna 2005“), ktorý bol naposledy zmenený a doplnený zákonom z 25. apríla
         2007 týkajúcim sa rôznych ustanovení (IV) (Moniteur belge z 8. mája 2007, s. 25103, ďalej len „zákon z 25. apríla 2007“).

      13      Článok 74 zákona z 13. júna 2005 v znení zákona z 25. apríla 2007 znie takto:

      „Sociálna zložka univerzálnej služby spočíva v poskytovaní osobitných tarifných podmienok určitým skupinám užívateľov každým
         operátorom, ktorý poskytuje spotrebiteľom verejnú telefónnu službu.

      Skupiny užívateľov a tarifné podmienky uvedené v odseku 1, ako aj konania upravujúce získanie týchto tarifných podmienok sú
         uvedené v prílohe.

      Inštitút [belgický inštitút pôšt a telekomunikácií (ďalej len ‚Inštitút‘)] každoročne predkladá ministrovi [zodpovednému za
         oblasť elektronických komunikácií] správu o podieloch operátorov na celkovom počte sociálnych slabých účastníkov vo vzťahu
         k ich trhovému podielu určenému na základe obratu na trhu s verejnými telefónnymi službami.

      Zriaďuje sa fond pre univerzálnu službu, ktorý má v oblasti sociálnych taríf odškodniť poskytovateľov sociálnych taríf, ak
         za týmto účelom podali žiadosť na Inštitút. Tento fond má právnu subjektivitu a spravuje ho Inštitút.

      Kráľ po predložení stanoviska Inštitútu podrobnejšie upraví nariadením prejednaným v Rade ministrov fungovanie tohto mechanizmu.
      Ak sa zistí, že počet znížených taríf poskytnutých operátorom je nižší než počet znížených taríf zodpovedajúcich jeho podielu
         na celkovom obrate na trhu s verejnými telefónnymi službami, musí uvedený operátor stanovený rozdiel vyrovnať.

      Ak sa zistí, že počet znížených taríf poskytnutých operátorom je vyšší než počet znížených taríf zodpovedajúcich jeho podielu
         na celkovom obrate na trhu s verejnými telefónnymi službami, uvedený operátor bude odškodnený sumou, ktorá zodpovedá tomuto
         rozdielu.

      Kompenzácie uvedené v predchádzajúcich odsekoch sú okamžite splatné. Ku skutočnému vyrovnaniu z fondu príde v okamihu, keď
         fond zaháji svoju činnosť, a najneskôr v roku, ktorý nasleduje po nadobudnutí účinnosti tohto článku.

      Podľa metodológie uvedenej v prílohe Inštitút vypočíta čisté náklady na sociálne tarify každému operátorovi, ktorý podal takúto
         žiadosť na Inštitút.

      Inštitút môže podrobnejšie upraviť spôsob výpočtu nákladov a kompenzácií v medziach stanovených zákonom a prílohou.“
      14      Článok 45a prílohy zákona z 13. júna 2005, vložený článkom 200 zákona z 25. apríla 2007, upravuje metódu výpočtu čistých nákladov
         na sociálne tarify. Uvedený článok 45a stanovuje:

      „Čisté náklady na sociálne tarify univerzálnej služby sa rovnajú rozdielu medzi príjmami, ktoré by poskytovateľ sociálnych
         taríf dosiahol za bežných obchodných podmienok, a príjmami, ktoré dosiahne v dôsledku zákonom stanovených zliav poskytnutých
         príjemcom sociálnej tarify.

      V prvých piatich rokoch od nadobudnutia účinnosti zákona Inštitút percentuálne zníži kompenzáciu, ktorú prípadne dostane tradičný
         poskytovateľ sociálnych taríf.

      Percentuálna sadzba, o ktorej hovorí predchádzajúci odsek, sa určí na základe nepriamej výhody. Inštitút sa opiera o výpočty,
         ktoré už urobil v rámci určenia čistých nákladov tradičného poskytovateľa sociálnych taríf.“

      15      Podľa článku 202 zákona z 25. apríla 2007:

      „Pojem ‚Kompenzácie uvedené v predchádzajúcich odsekoch sú okamžite splatné‘ uvedený v článku 74 [ôsmom] odseku zákona z 13. júna
         2005… treba vykladať takto:

      Pri príprave návrhu zákona z 13. júna 2005…, zohľadňujúc podmienky uvedené v smernici [2002/22] a v dôsledku žiadosti, ktorú
         s týmto cieľom podal tradičný poskytovateľ univerzálnej služby, a po určení čistých nákladov univerzálnej služby zo strany
         Inštitútu, zákonodarca ako národný regulačný orgán preskúmal neprimeranosť zaťaženia. V tejto súvislosti zákonodarca v súlade
         so zisteniami Conseil d’État uviedol, že ak sa vezme do úvahy nepriame zvýhodnenie, vrátane nehmotnej výhody, ktorá môže z tohto
         plnenia vyplynúť, potom možno akýkoľvek deficit zistený na základe výpočtu považovať za neprimerané zaťaženie.“

       Konanie pred podaním žaloby a konanie pred Súdnym dvorom
      16      Po tom, čo Komisia 24. júna 2005 dostala znenie zákona z 13. júna 2005, ktorým Belgické kráľovstvo prebralo smernicu 2002/22,
         zaslala 15. novembra 2006 výzvu, v ktorej spochybnila súlad niektorých aspektov uvedeného zákona s článkom 12 ods. 1 a článkom
         13 ods. 1 tejto smernice.

      17      V odpovedi zo 16. februára 2007 Belgické kráľovstvo informovalo o zmene uvedeného zákona, ktorý bol novelizovaný zákonom z 25. apríla
         2007.

      18      Komisia teda vzala niektoré žalobné dôvody späť. Dva žalobné dôvody ale nestiahla, a to jednak žalobný dôvod, ktorý sa týka
         chýbajúceho ustanovenia v belgickej právnej úprave, na základe ktorého by národný regulačný orgán posúdil otázku, či povinnosť
         ponúkať sociálne tarify je nespravodlivým zaťažením, a jednak žalobný dôvod, ktorý sa týka spôsobu, akým tento úrad vypočíta
         čisté náklady spojené s poskytovaním sociálnych taríf.

      19      Komisia zaslala 29. júna 2007 odôvodnené stanovisko, v ktorom Belgické kráľovstvo vyzvala, aby prijalo opatrenia, ktoré sú
         potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou 2002/22 v lehote dvoch mesiacov od doručenia tohto stanoviska.

      20      Listom z 1. augusta 2007 Belgické kráľovstvo podalo žiadosť o odklad, ktorú Komisia zamietla z dôvodu, že neboli splnené stanovené
         podmienky.

      21      Vzhľadom na to, že Komisiu neuspokojili informácie predložené Belgickým kráľovstvom, rozhodla sa podať túto žalobu.

       O žalobe
       O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa ustanovení umožňujúcich určiť, či povinnosť uplatniť sociálne tarify je nespravodlivým
            zaťažením
       Argumentácia účastníkov konania
      22      Podľa názoru Komisie článok 12 ods. 1 a článok 13 ods. 1 smernice 2002/22 ukladá národnému regulačnému orgánu povinnosť preskúmať,
         akým spôsobom sú zaťažení operátori, ktorí majú poskytovať univerzálnu službu z dôvodu, že túto službu poskytujú.

      23      Prijatím článku 74 zákona z 13. júna 2005 v znení zákona z 25. apríla 2007 belgický zákonodarca rozhodol, že akékoľvek čisté
         náklady, ktoré vyplývajú z povinnosti uplatňovať sociálne tarify, sú nespravodlivým zaťažením dotknutých podnikov, ktoré treba
         kompenzovať. Následne bol vytvorený fond pre univerzálnu službu v oblasti sociálnych taríf, do ktorého prispievajú operátori
         a ktorý je určený na odškodnenie uvedených podnikov.

      24      Okrem toho, že sa Komisia pýta, či zákonodarca sám osebe môže zriadiť národný regulačný orgán, zároveň tvrdí, že smernica
         2002/22 stanovuje povinnosť preskúmať v konkrétnom prípade údajné nespravodlivé zaťaženie pomocou výpočtu čistých nákladov
         a financovania záväzkov univerzálnej služby. Keďže v tejto súvislosti dochádza k posúdeniu už prijatého zákona, ktorý upravuje
         univerzálnu službu, je tento fakt v rozpore so smernicou 2002/22 do tej miery, do akej ide o určenie a priori nespravodlivého zaťaženia všeobecným a abstraktným spôsobom.

      25      Komisia dodáva, že použitá metóda nie je v súlade s podmienkami stanovenými v smernici 2002/22, pretože ani belgický zákonodarca,
         ani Inštitút nikdy náležite nepreskúmali, či poskytnutie univerzálnej služby je nespravodlivým zaťažením dotknutých operátorov.

      26      Pokiaľ ide o výpočet čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby, ktorý urobil 26. novembra 2002 Inštitút, Komisia tvrdí,
         že vzhľadom na to, že zákon z 13. júna 2005 bol prijatý až dva a pol roka po predložení stanoviska Inštitútu, je daný výpočet
         neaktuálny a nezodpovedá súčasnému stavu. Hoci uvedený zákon uložil záväzok univerzálnej služby všetkým operátorom, stanovisko
         Inštitútu týkajúce sa nákladov, ktoré znáša spoločnosť Belgacom (ďalej len „Belgacom“), sa týkalo len odhadov na rok 2003,
         keď len táto spoločnosť podliehala povinnosti uplatňovať sociálne tarify. Sporné stanovisko sa teda neopiera o reálny výpočet
         čistých nákladov, na základe ktorého by sa Belgické kráľovstvo mohlo domnievať, že prijatie zákona z 13. júna 2005 bude viesť
         k nespravodlivému zaťaženiu všetkých operátorov.

      27      Komisia zastáva názor, že belgický systém nepodporuje dodržiavanie zásad rentability, účinnosti, objektivity, zákazu diskriminácie
         a minimálnej deformácie hospodárskej súťaže zavedených judikatúrou Súdneho dvora, a odvoláva sa v tejto súvislosti na rozsudok
         z 19. júna 2008, Komisia/Francúzsko (C‑220/07, bod 31).

      28      Ďalej Komisia uvádza, že v belgickom zákone sú právomoci Inštitútu veľmi obmedzené vzhľadom na to, že Inštitút nemá právomoc
         konštatovať, že poskytnutie univerzálnej služby nevedie k nespravodlivému zaťaženiu.

      29      Napokon sa Komisia pozastavuje nad tým, že belgický zákonodarca v jednom bode telekomunikačných smerníc konal ako národný
         regulačný orgán, a to pri posúdení existencie nespravodlivého zaťaženia v dôsledku poskytnutia univerzálnej služby, hoci zákon
         z 13. júna 2005 s takouto situáciou nepočíta a ani iným spôsobom nebola uverejnená, čo odporuje ustanoveniam článku 3 ods. 4
         smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné
         siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349), a teda argumenty založené na belgickom
         ústavnom práve nemožno úspešne uplatniť.

      30      S odvolaním sa na zásadu inštitucionálnej autonómie, na článok 249 ES, ako aj odôvodnenie č. 11 a články 2 a 3 smernice 2002/21
         Belgické kráľovstvo tvrdí, že nič nebráni tomu, aby belgický parlament v zmysle ústavy konal ako národný regulačný orgán a konštatoval
         existenciu nespravodlivého zaťaženia v dôsledku poskytnutia univerzálnej služby.

      31      Snaha legislatívnou cestou definovať nespravodlivé zaťaženie má zabrániť rozdielnemu zaobchádzaniu s rôznymi operátormi, ktorí
         sú odteraz všetci povinní uplatňovať sociálne tarify a z tohto dôvodu znášajú straty, lebo tieto tarify sú nižšie než bežné
         ceny. Všetky čisté náklady, ktoré musí znášať podnik, ktorý ako poskytovateľ služby poskytuje univerzálnu službu, musia byť
         považované za nespravodlivé náklady a musia byť kompenzované.

      32      Belgické kráľovstvo upresňuje, že úlohy, ktoré sú zverené národnému regulačnému orgánu v súvislosti s fungovaním sociálnej
         univerzálnej služby, sa rozdelili medzi zákonodarcu a Inštitút, ktorý ako výkonný orgán určuje nárok každého operátora na
         odškodnenie podľa kritérií stanovených zákonom.

      33      Belgické kráľovstvo zdôrazňuje, že liberalizovaný systém osobitnej sociálnej univerzálnej služby, o akú ide vo veci samej,
         v rámci ktorého sa všetci operátori považujú za poskytovateľov tejto služby, zavádza trvalú hospodársku súťaž medzi operátormi
         a prináša veľké výhody spotrebiteľovi.

      34      Dobré fungovanie tohto systému však vyžaduje existenciu nároku na odškodnenie, ktorý prináleží operátorom. Z tohto dôvodu
         sa zaviedlo odškodnenie, ktoré kryje sumu zákonného zníženia cien povinne poskytnutého na uspokojenie potrieb sociálne slabých
         účastníkov v pomere, v akom prekračuje jeho podiel na trhu. Takto vypočítané čisté náklady sú v súlade s prílohou IV časťou
         A tretím odsekom smernice 2002/22, ktoré sú definované ako „náklady vzťahujúce sa k… špecifickým koncovým užívateľom alebo
         skupinám koncových užívateľov, ktoré… môžu byť obsluhované len… za nákladových podmienok, ktoré spadajú mimo rámca bežných
         hospodárskych noriem“.

      35      V súvislosti s tvrdením Komisie, že belgická právna úprava neupravuje preskúmanie údajného nespravodlivého zaťaženia, ktoré
         vyplýva z povinností univerzálnej služby, Belgické kráľovstvo uvádza, že zákonodarca sa domnieval, že zaťaženie je nespravodlivé
         v prípade, že operátor musí znášať čisté náklady a podá žiadosť na financovanie. Akékoľvek iné posúdenie nespravodlivosti
         zaťaženia by v belgickom systéme viedlo k narušeniu hospodárskej súťaže medzi dotknutými podnikmi, lebo napriek tomu, že všetci
         majú rovnaké povinnosti, by nárok na náhradu škody mali len niektoré z podnikov.

      36      Okrem toho Belgické kráľovstvo uvádza, že ešte pred vydaním rozhodnutia o nespravodlivosti tohto zaťaženia, Inštitút podľa
         prílohy IV časti A smernice 2002/22 vykonal výpočet čistých nákladov, ktoré vznikli poskytnutím sociálnej univerzálnej služby.
         Po prvý raz sa výpočet uskutočnil v roku 2002 a následne sa aktualizoval v roku 2005 najmä po zohľadnení prípadných obchodných
         výhod, ktoré Belgacom mohol mať z dôvodu monopolného postavenia v danom období.

      37      Pokiaľ ide o požiadavku transparentnosti uvedenú v článku 12 ods. 2 smernice 2002/22, Belgické kráľovstvo zdôrazňuje, že definitívne
         rozhodnutie o výpočte čistých nákladov sa uverejnilo 18. mája 2005 na webovej stránke Inštitútu.

      38      Navyše zásah zákonodarcu bol nevyhnutný vzhľadom na požiadavky ústavy, lebo systém kompenzácií vyplácaných v prospech operátorov
         sa má považovať za daňový systém.

      39      Smernica 2002/22 obsahuje povinnosť uskutočniť jednorazové posúdenie údajného nespravodlivého zaťaženia, čo má za následok
         zavedenie všeobecného mechanizmu financovania uvedeného v článku 13 ods. 2 tejto smernice. Komisia omylom nezohľadnila existujúci
         základný rozdiel medzi výpočtom čistých nákladov podľa rozhodnutia o údajnom nespravodlivom zaťažení a podľa rozhodnutia o systéme
         kompenzácií, ktorý bol jednorazovým úkonom vydaným po prijatí zákona z 13. júna 2005 na strane jednej, a výpočtom čistých
         nákladov podľa článku 45a prílohy tohto zákona, ktorý sa vykonáva každoročne s cieľom vyplatiť odškodnenie všetkým dotknutým
         operátorom na strane druhej.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      40      Na úvod treba uviesť, že cieľom smernice 2002/22 je vytvoriť harmonizovaný regulačný rámec, ktorý by oblasti elektronických
         komunikácií zaručil poskytnutie univerzálnej služby, t. j. minimálneho súboru služieb všetkým koncovým užívateľom za prijateľné
         ceny. Podľa článku 1 ods. 1 tejto smernice je jedným z cieľov zaručiť prístupnosť kvalitných verejných služieb v celom Európskom
         spoločenstve prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a výberu (rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 28).

      41      Podľa článku 3 ods. 2 tejto smernice členské štáty stanovia najefektívnejší a najprimeranejší prístup k zabezpečeniu implementácie
         univerzálnej služby, pričom budú rešpektovať princípy objektivity, transparentnosti, nediskriminácie a proporcionality a budú
         sa snažiť o minimalizáciu skresľovania trhu, pričom budú rešpektovať verejný záujem (rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný,
         bod 29).

      42      Odôvodnenie č. 4 smernice 2002/22 uvádza, že zabezpečenie univerzálnej služby môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým
         koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Z týchto dôvodov zákonodarca
         Spoločenstva stanovil, ako uvádza odôvodnenie č. 18 tejto smernice, že členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy
         financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len
         so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych obchodných noriem.

      43      Podľa článku 12 ods. 1 prvého pododseku smernice 2002/22 ak národné regulačné orgány usúdia, že poskytovanie univerzálnej
         služby podľa článkov 3 až 10 tejto smernice môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie podnikov určených na poskytovanie univerzálnej
         služby, musia kalkulovať čisté náklady za jej poskytovanie.

      44      Treba konštatovať, že hoci ustanovenia článku 12 ods. 1 druhého pododseku a prílohy IV smernice 2002/22 upravujú, ako majú
         byť vypočítané čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby v prípade, že národné regulačné orgány usúdia, že jej poskytovanie
         môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie, ani z uvedeného článku 12 ods. 1 a ani z iného ustanovenia tejto smernice nevyplýva,
         že by zákonodarca Spoločenstva mal v úmysle sám stanoviť podmienky, za ktorých majú uvedené orgány už vopred rozhodnúť, že
         toto poskytovanie môže byť takýmto nespravodlivým zaťažením.

      45      Za týchto podmienok Belgické kráľovstvo neporušilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 12 tejto smernice tým, že stanovilo
         podmienky, na základe ktorých sa má určiť, či toto zaťaženie je spravodlivé alebo nespravodlivé.

      46      Naopak z ustanovení článku 13 smernice 2002/22 vyplýva, že len na základe výpočtu čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej
         služby podľa článku 12 tejto smernice môžu národné regulačné orgány konštatovať, že podnik poverený poskytovaním univerzálnej
         služby je skutočne nespravodlivo zaťažený a že členské štáty musia na žiadosť tohto podniku rozhodnúť o podmienkach odškodnenia
         z dôvodu týchto nákladov.

      47      Podľa ustanovení článku 12 ods. 1 druhého pododseku písm. a) smernice 2002/22, ako aj prílohy IV tejto smernice musí byť takýto
         výpočet urobený pre každý podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby.

      48      Vzhľadom na to, že zistenie, že poskytovanie tejto služby je nespravodlivým zaťažením pre jeden podnik alebo pre viacero podnikov,
         je nevyhnutným predpokladom na zavedenie mechanizmov odškodnenia nákladov vynaložených týmto podnikom alebo týmito podnikmi,
         je potrebné vymedziť pojem „nespravodlivé zaťaženie“, pretože tento pojem smernica 2002/22 nedefinuje.

      49      Z odôvodnenia č. 21 smernice 2002/22 vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva mechanizmy úhrady čistých nákladov, ktoré môžu vzniknúť
         podniku pri poskytovaní univerzálnej služby, spája s existenciou nadmerného zaťaženia tohto podniku. Tvrdiac, že čisté náklady
         univerzálnej služby nie sú nutne nadmerným zaťažením pre všetky dotknuté podniky, bolo zámerom zákonodarcu vylúčiť, aby sa
         všetky čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby automaticky uhrádzali formou nároku na odškodnenie. Za týchto podmienok
         nespravodlivým zaťažením, ktoré národný regulačný orgán musí konštatovať ešte pred akýmkoľvek odškodnením, je zaťaženie, ktoré
         je pre každý dotknutý podnik nadmerné z hľadiska jeho schopnosti znášať zaťaženie v závislosti od druhu podniku, najmä od
         jeho zariadení, ekonomickej a finančnej situácie, ako aj jeho podielu na trhu.

      50      Keďže v tejto súvislosti v smernici 2002/22 nie je podrobná úprava, je síce úlohou národného regulačného orgánu všeobecne
         a neosobne stanoviť kritériá, pomocou ktorých možno určiť hranice, ktoré keď sa prekročia, zaťaženie môže byť považované za
         nadmerné vzhľadom na charakteristiky uvedené v predchádzajúcom bode, ale s cieľom uplatniť článok 13 tejto smernice tento
         orgán môže konštatovať, že zaťaženie v dôsledku poskytnutia univerzálnej služby je nespravodlivé len pod podmienkou, že podrobne
         preskúmal situáciu každého dotknutého podniku podľa týchto kritérií.

      51      Ak národný regulačný úrad konštatuje, že jeden určený podnik alebo viac určených podnikov, ktorí sú poskytovateľmi univerzálnej
         služby, znášajú nespravodlivé zaťaženie, a ak tento podnik alebo tieto podniky požiadajú o odškodnenie, je úlohou členského
         štátu zaviesť potrebné mechanizmy v zmysle článku 13 ods. 1 písm. a) smernice 2002/22, z ktorej okrem toho vyplýva, že toto
         odškodnenie je vo výške čistých nákladov vypočítaných podľa článku 12 tejto smernice.

      52      Z vyššie uvedeného vyplýva, že členské štáty bez toho, aby porušili povinnosti vyplývajúce zo smernice 2002/22, nemôžu konštatovať,
         že poskytovanie univerzálnej služby je skutočne nespravodlivým zaťažením, za ktoré sa poskytne odškodnenie, bez uskutočnenia
         výpočtu čistých nákladov, ktoré toto zaťaženie predstavuje pre každý podnik, ktorý je povinný službu poskytovať, a posúdenia,
         či náklady sú pre tento podnik nadmernou záťažou. Ďalej členské štáty nemôžu prijať systém odškodnenia, ktorý by nesúvisel
         s týmito čistými nákladmi.

      53      Vo svetle týchto úvah je vhodné preskúmať dôvodnosť prvého žalobného dôvodu.

      54      Z článku 74 zákona z 13. júna 2005, tak ako ho vykladá zákon z 25. apríla 2007, vyplýva, že v súvislosti s konštatovaním,
         že poskytnutie sociálnej zložky univerzálnej služby je nespravodlivým zaťažením, sa belgický zákonodarca domnieval, že v miere,
         v akej sa pri výpočte čistých nákladov zohľadnilo akékoľvek nepriame zvýhodnenie, vrátane nehmotnej výhody, ktorá môže z tohto
         plnenia vyplynúť, možno „akýkoľvek deficit zistený na základe výpočtu považovať za neprimerané zaťaženie“. Z tohto článku
         74 zároveň vyplýva, že uvedený zákonodarca rozhodol, že ak sa zistí, že počet znížených taríf poskytnutých operátorom je vyšší
         než počet znížených taríf zodpovedajúcich jeho podielu na celkovom obrate na trhu s verejnými telefónnymi službami, uvedený
         operátor bude odškodnený sumou, ktorá zodpovedá tomuto rozdielu.

      55      Belgický zákonodarca v roku 2005 rozhodol, že poskytovanie sociálnych taríf v rámci univerzálnej služby je nespravodlivým
         zaťažením, pričom sa opieral o stanovisko Inštitútu z roku 2002, ktoré sa týkalo nákladov, ktoré znáša tradičný operátor –
         Belgacom – a vzťahovalo sa na odhady na rok 2003.

      56      Ako vyplýva zo zistení uvedených v bode 44 tohto rozsudku, nič neodporuje tomu, aby národný regulačný orgán na základe vyššie
         uvedených údajov, v čase, keď zákon z 13. júna 2005 zaväzoval všetkých telekomunikačných operátorov ponúkať sociálne tarify,
         určil, že náklady na poskytovanie univerzálnej služby „môžu“ byť nespravodlivým zaťažením v zmysle článku 12 smernice 2002/22.

      57      Naopak pravidlá stanovenia nespravodlivého zaťaženia poskytujúce právo na odškodnenie takým spôsobom, ako stanovuje tento
         zákon, zrejme nie sú v súlade s požiadavkami článku 13 smernice 2002/22.

      58      Po prvé belgický zákonodarca sa domnieval, že každý deficit zistený na základe výpočtu čistých nákladov je „nespravodlivým
         zaťažením“, a súčasne priznal právo na odškodnenie aj operátorom, pre ktorých čisté náklady, ktoré znášajú z dôvodu uloženej
         povinnosti poskytovať univerzálnu službu, nie sú nadmerným zaťažením, hoci z bodu 49 tohto rozsudku vyplýva, že hoci je deficit
         zaťažením, nie je nutne nadmerným zaťažením pre každého operátora.

      59      Po druhé posúdenie tohto nadmerného charakteru zaťaženia vzťahujúceho sa na poskytovanie univerzálnej služby počíta s konkrétnym
         preskúmaním čistých nákladov, ktoré vznikajú každému operátorovi pri tomto poskytovaní, a súčasne s preskúmaním jednotlivých
         vlastností každého operátora, a to úrovne jeho zariadení, ekonomickej a finančnej situácie, ako aj jeho podielu na trhu, ako
         to vyplýva z bodov 47 a 49 tohto rozsudku. Belgické kráľovstvo však nepreukázalo, a nevyplýva to ani zo skutočností uvedených
         v spise, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, že by belgický zákonodarca zohľadnil všetky uvedené vlastnosti, keď dospel k záveru,
         že poskytovanie univerzálnej služby je nespravodlivým zaťažením.

      60      Po tretie tým, že zákon z 13. júna 2005 stanovuje, že všetky náklady znášané z dôvodu, že počet znížených taríf poskytnutých
         operátorom proporčne prekračuje jeho podiel na trhu, musia byť automaticky odškodnené, zavádza mechanizmus priznávania náhrad
         bez ohľadu na čisté náklady poskytovania univerzálnej služby, ktoré boli vypočítané podľa článku 12 smernice 2002/22.

      61      Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvému žalobnému dôvodu Komisie založenému na porušení povinností vyplývajúcich z článku 13
         smernice 2002/22 treba vyhovieť.

       O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa výpočtu čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby
       Argumentácia účastníkov konania
      62      V druhom žalobnom dôvode Komisia jednak uvádza, že v belgickej právnej úprave je výpočet čistých nákladov na poskytovanie
         univerzálnej služby založený na hypotetickej strate, ktorá sa rovná sume celkového počtu poskytnutých znížených taríf, ktoré
         pomerne prekračujú podiel dotknutého operátora na trhu, pričom nie sú zohľadnené skutočné náklady, ktoré by podniku v skutočnosti
         nevznikli, ak by nemusel poskytovať univerzálnu službu. Takýto postup je v rozpore s článkom 12 smernice 2002/22, ako aj s povinnosťou
         vyplývajúcou z prílohy IV časti A.

      63      Na druhej strane spôsob výpočtu zakotvený v belgickej právnej úprave nezohľadňuje ekonomické výhody v prospech určeného podniku,
         hoci smernica 2002/22 stanovuje, že výpočet čistých nákladov zohľadní prínosy, ktoré môže poskytovanie univerzálnej služby
         zabezpečiť, vrátane nehmotného prospechu.

      64      Navyše Komisia tvrdí, že Belgické kráľovstvo omylom považuje pojmy „príjmy“ a „náklady“ za synonymá. To, že poskytovateľ má
         nižšie príjmy z dôvodu, že musí ponúkať sociálnu tarifu, nemá nič spoločné s otázkou, aké dodatočné čisté náklady znáša preto,
         lebo má povinnosť univerzálnej služby.

      65      Skutočné dodatočné náklady, ktoré tento poskytovateľ znáša, t. j. náklady, ktorým sa mohol vyhnúť, ak by nemusel ponúkať sociálnu
         tarifu, totiž úplne nezodpovedajú sume zliav, ktoré musel poskytnúť. Tieto náklady závisia jednak od štruktúry nákladov dotknutého
         operátora, ktorá zasa závisí od typu služieb, ktoré poskytol, a jednak od vzťahu tohto operátora ku klientom. Je však značný
         rozdiel medzi dodatočnými nákladmi, ktoré vynakladá tradičný operátor, pretože tento operátor naďalej ponúka pevnú linku niektorým
         sociálne slabším klientom zavedenú už pred niekoľkými rokmi, a dodatočnými nákladmi vynakladanými novým operátorom, ktorý
         zapája do siete nových sociálne slabších klientov.

      66      Komisia sa v súvislosti s výpočtom ekonomických výhod domnieva, že tvrdenie, že operátori v zásade nemajú žiadny nepriamy
         ekonomický prospech, sa neopiera o nijaký konkrétny dôkaz. Keďže Inštitút neuskutočnil výpočet čistých nákladov – výpočet
         uskutočnený v roku 2002 týkajúci sa Belgacomu treba považovať za zastaralý a nevhodný – nemožno v nijakom prípade tvrdiť,
         že povinnosť ponúkať sociálne tarify neprináša žiadnemu z operátorov ekonomickú výhodu.

      67      Belgické kráľovstvo k tvrdeniu, že výpočet je úplne v súlade s požiadavkami smernice 2002/22, dodáva, že čisté náklady záväzkov
         univerzálnej služby v belgickom systéme zodpovedajú rozdielu medzi príjmami poskytovateľa univerzálnej služby dosiahnutými
         v bežných ekonomických podmienkach a príjmami, ktoré by poskytovateľ dosiahol po zľavách, ktoré zákon priznáva príjemcom sociálnych
         taríf.

      68      Ak by operátor nemal povinnosť univerzálnej služby, mohol by sa vyhnúť jedine finančným stratám v podobe povinného zníženia
         taríf. Bez ohľadu na typ uplatňovanej tarify totiž operátori ponúkajú existujúcim účastníkom tú istú službu.

      69      Keďže každý operátor verejnej telefónnej služby je povinný ponúkať spotrebiteľom univerzálnu službu, nepriama ekonomická výhoda
         nemôže byť zistená u jedného operátora. Prípadné výhody by pravdepodobne boli zhodné u všetkých operátorov.

      70      Hoci podľa žalovaného členského štátu záver, že tradičný operátor má veľkú ekonomickú výhodu v porovnaní s inými operátormi,
         odôvodňuje prijatie článku 45a prílohy zákona z 13. júna 2005, zavedeného článkom 200 zákona z 25. apríla 2007, ktorý zaviedol
         mechanizmus zníženia kompenzácie priznanej tomuto tradičnému operátorovi, neznamená to ešte uznanie skutočnosti, že takúto
         výhodu by mohli mať aj iní operátori.

      71      Belgické kráľovstvo uvádza, že vzhľadom na znenie prílohy IV smernice 2002/22 možno do výpočtu čistých nákladov zahrnúť dva
         druhy nákladov, a to jednak straty, ktoré vznikli v dôsledku toho, že náklady univerzálnej služby nie sú pokryté príjmami
         z nej, a jednak náklady, ktoré vyplývajú z rozdielov oproti bežným ekonomickým podmienkam.

      72      Prístup belgického zákonodarcu, ktorý spočíva v tom, že za čisté náklady sa považujú všetky zľavy v porovnaní s bežnými ekonomickými
         podmienkami, ktoré poskytovatelia sociálnej univerzálnej služby musia poskytnúť sociálne odkázaným účastníkom, je v súlade
         so znením prílohy IV časťou A smernice 2002/22. Podľa Belgického kráľovstva by opačné riešenie v belgickom liberalizovanom
         systéme viedlo k narušeniu hospodárskej súťaže medzi telekomunikačnými podnikmi, pretože by všetky podniky boli povinné priznávať
         sociálne zľavy, ale dostávali by rôzne odškodnenie.

      73      Pokiaľ ide o preskúmanie ekonomických výhod, Belgické kráľovstvo na jednej strane tvrdí, že výpočet čistých nákladov uskutočnený
         pri Belgacome zohľadňoval ekonomické výhody, ktoré pri poskytovaní univerzálnej služby mohla mať spoločnosť, ktorá mala v danom
         období monopolné postavenie na trhu, a na druhej strane tvrdí, že od liberalizácie univerzálnej služby sa každoročne robí
         výpočet čistých nákladov pri určovaní výšky odškodnenia vyplácaného každému operátorovi na základe jeho žiadosti o odškodnenie.
         Z analýzy belgického liberalizovaného systému možno vydedukovať, že nepriame ekonomické výhody, ktoré operátori môžu získať
         z poskytovania sociálnych zliav, sú prípadne zhodné pre všetkých operátorov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      74      Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustanovení prílohy IV časti A smernice 2002/22 čisté náklady za poskytovanie univerzálnej
         služby sa vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku s povinnosťou poskytovania univerzálnej služby a podniku
         bez tejto povinnosti. Z tohto dôvodu podľa týchto ustanovení treba správne posúdiť náklady, ktorým by sa určený podnik mohol
         vyhnúť, keby nemal povinnosti univerzálnej služby a ak by mal možnosť voľby nesplniť tieto povinnosti, a posúdiť výhody, vrátane
         nehmotného prospechu pre operátora univerzálnej služby.

      75      Ďalej podľa článku 45a zákona z 13. júna 2005 čisté náklady sociálnej zložky univerzálnej služby sa rovnajú rozdielu medzi
         príjmami, ktoré by operátor dosiahol za bežných obchodných podmienok, a príjmami, ktoré dosiahne v dôsledku zákonom stanovených
         zliav poskytnutých príjemcom sociálnej tarify.

      76      V prvej časti uplatňovaného žalobného dôvodu Komisia uvádza, že výpočet uvedený v spornej vnútroštátnej právnej úprave nezohľadňuje
         skutočné náklady, ktorým by sa určený podnik vyhol, ak by mal možnosť voľby nesplniť záväzky univerzálnej služby.

      77      Treba zdôrazniť, že táto časť sa týka právnej úpravy výpočtu čistých nákladov záväzku univerzálnej služby obsiahnutej v smernici
         2002/22, ktorá spočíva v zohľadnení dodatočných nákladov, ktoré musel určený podnik znášať práve z dôvodu, že tieto záväzky
         súvisia s touto univerzálnou službou. Táto časť žalobného dôvodu by bola dôvodná len v prípade, že by sporná metóda výpočtu
         kogentne vylučovala zohľadnenie týchto dodatočných nákladov.

      78      Z tohto hľadiska síce je nepochybné, že metóda výpočtu čistých nákladov na poskytovanie služieb za sociálne tarify zavedená
         zákonom z 13. júna 2005 sa odlišuje od metódy použitej pre iné zložky univerzálnej služby, napr. „pevná geografická zložka“,
         poskytovanie verejných telefónov alebo univerzálna informačná služba, pri ktorých sa výslovne stanovuje, že sa zohľadnia „ušetrené
         náklady“, ale táto skutočnosť sama osebe nepostačuje na konštatovanie, že výpočet čistých nákladov na poskytovanie služieb
         za sociálne tarify porušuje požiadavky smernice 2002/22.

      79      Okrem toho z údajov uvedených v spise predloženom Súdnemu dvoru nemožno vydedukovať, že je nesprávne tvrdenie Belgického kráľovstva,
         podľa ktorého jedinou finančnou stratou, ktorej by sa operátor mohol vyhnúť, ak by nemal záväzok poskytovať služby za sociálne
         tarify, sú povinné zníženia taríf, pretože operátori bez ohľadu na druh uplatňovanej tarify ponúkajú účastníkovi rovnakú službu.
         Zo spisu totiž vyplýva, že bez ohľadu na situáciu týchto rôznych operátorov sa samotný obsah rôznych služieb, ktoré ponúkajú
         svojim účastníkom, a v dôsledku toho ani štruktúra nákladov súvisiacich s daným obsahom nemení len na základe skutočnosti,
         že niektorí z týchto účastníkov majú nárok na sociálne tarify.

      80      Komisia teda nepreukázala, že sporná vnútroštátna právna úprava tým, že stanovila, že čisté náklady sociálnej zložky univerzálnej
         služby sa rovnajú rozdielu medzi príjmami, ktoré by poskytovateľ, ktorý ponúka služby za sociálne tarify, dosiahol za bežných
         obchodných podmienok, a príjmami, ktoré skutočne dosiahne v dôsledku zníženia taríf stanovených v tejto právnej úprave pre
         príjemcov sociálnych taríf, nezohľadňuje náklady, ktorým by sa určené podniky poskytujúce univerzálnu službu vyhli, ak by
         mali možnosť voľby nesplniť si povinnosť týkajúcu sa tejto služby.

      81      Prvú časť druhého žalobného dôvodu treba zamietnuť.

      82      V druhej časti tohto žalobného dôvodu sa uvádza, že výpočet stanovený v spornej vnútroštátnej úprave nezohľadňuje ekonomické
         výhody, ktoré dotknuté podniky majú z poskytovania služieb za sociálne tarify, vrátane nehmotných výhod.

      83      Belgické kráľovstvo tvrdí, že vzhľadom na skutočnosť, že povinnosť poskytovať služby za sociálne tarify sa vzťahuje na všetkých
         operátorov, ktorí pôsobia na území Belgicka, ekonomické výhody sú v zásade potenciálne zhodné pre všetkých týchto operátorov.
         Pritom je nesporné, že sporná vnútroštátna úprava nezohľadňuje možné ekonomické výhody vyplývajúce z poskytovania služieb
         za sociálne tarify.

      84      Z ustanovení článku 12 ods. 1 druhého pododseku písm. a) v spojení s prílohou IV smernice 2002/22 vyplýva, že výpočet čistých
         nákladov na poskytovanie univerzálnej služby musí zahŕňať posúdenie výhod, vrátane nehmotných výhod, ktoré z nej vyplývajú
         dotknutému operátorovi. Vzhľadom na to, že tieto ustanovenia sú súčasťou harmonizovaného regulačného rámca, ktorý chce vytvoriť
         smernica 2002/22, je úlohou členských štátov zohľadniť tieto výhody pri zavádzaní pravidiel, podľa ktorých majú byť vypočítané
         čisté náklady na poskytovanie univerzálnej služby.

      85      Za týchto podmienok treba konštatovať, že druhá časť druhého žalobného dôvodu je dôvodná.

      86      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že Belgické kráľovstvo si tým, že

      –        jednak do výpočtu čistých nákladov na poskytovanie sociálnej zložky univerzálnej služby nezahrnulo ekonomické výhody, vrátane
         nehmotných výhod, ktoré získavajú podniky poverené jej poskytovaním, a

      –        jednak tým, že všeobecne a na základe výpočtu čistých nákladov poskytovateľa univerzálnej služby, ktorý bol predtým jediným
         poskytovateľom tejto služby, stanovilo, že všetky podniky, ktoré sú povinné poskytovať túto službu, skutočne z tohto dôvodu
         znášajú nespravodlivé zaťaženie, pričom konkrétne nepreskúmalo čisté náklady, ktoré predstavuje poskytovanie univerzálnej
         služby pre každého dotknutého operátora, a ani neskúmalo všetky vlastnosti operátora ako napr. úroveň jeho zariadení alebo
         jeho ekonomickú a finančnú situáciu,

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 12 ods. 1 a článku 13 ods. 1 smernice 2002/22.
       O trovách
      87      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Na základe článku 69 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu
         trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak nemali
         úspech aspoň v jednej alebo vo viacerých častiach predmetu konania.

      88      Keďže v tomto konaní Komisia nemala úspech v niektorých častiach predmetu konania, je potrebné zaviazať Belgické kráľovstvo
         na náhradu dvoch tretín trov konania a Komisiu na náhradu jednej tretiny trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Belgické kráľovstvo si tým, že
      –        jednak do výpočtu čistých nákladov na poskytovanie sociálnej zložky univerzálnej služby nezahrnulo ekonomické výhody, vrátane
            nehmotných výhod, ktoré získavajú podniky poverené jej poskytovaním, a
      –        jednak tým, že všeobecne a na základe výpočtu čistých nákladov poskytovateľa univerzálnej služby, ktorý bol predtým jediným
            poskytovateľom tejto služby, stanovilo, že všetky podniky, ktoré sú povinné poskytovať túto službu, skutočne z tohto dôvodu
            znášajú nespravodlivé zaťaženie, pričom konkrétne nepreskúmalo čisté náklady, ktoré predstavuje poskytovanie univerzálnej
            služby pre každého dotknutého operátora, a ani neskúmalo všetky vlastnosti operátora ako napr. úroveň jeho zariadení alebo
            jeho ekonomickú a finančnú situáciu,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 12 ods. 1 a článku 13 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES
            zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica
            univerzálnej služby).
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť dve tretiny trov konania. Európska Komisia je povinná nahradiť jednu tretinu trov
            konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. februára 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-34/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 19. júla 2012.#Ahmed Mahamdia proti République algérienne démocratique et populaire.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg.#Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv – Zmluva uzavretá s veľvyslanectvom tretieho štátu – Imunita zamestnávajúceho štátu – Pojem ‚pobočka, zastúpenie alebo iná organizačná zložka‘ v zmysle článku 18 ods. 2 – Zlučiteľnosť dohody o právomoci súdov tretieho štátu s článkom 21.#Vec C-154/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 19. júla 2012 (
            *1
         )
      „Súdna spolupráca v občianskych veciach — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv — Zmluva uzavretá s veľvyslanectvom tretieho štátu — Imunita zamestnávajúceho štátu — Pojem ‚pobočka, zastúpenie alebo iná organizačná zložka‘ v zmysle článku 18 ods. 2 — Zlučiteľnosť dohody o právomoci súdov tretieho štátu s článkom 21“
      Vo veci C-154/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg (Nemecko) z 23. marca 2011 a doručený Súdnemu dvoru 29. marca 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Ahmed Mahamdia

      proti

         République algérienne démocratique et populaire,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, sudcovia A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev, C. Toader (spravodajkyňa) a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:

               —

               République algérienne démocratique et populaire (Alžírska demokratická a ľudová republika), v zastúpení: B. Blankenhorn, Rechtsanwalt,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: S. Centeno Huerta, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin a A.-M. Rouchaud-Joët, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Švajčiarska konfederácia, v zastúpení: D. Klingele, splnomocnený zástupca,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. mája 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 18 ods. 2 a článku 21 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Mahamdia, zamestnancom veľvyslanectva Alžírskej demokratickej a ľudovej republiky v Berlíne (Nemecko) a jeho zamestnávateľom.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

      Viedenský dohovor

               3

               V zmysle článku 3 ods. 1 Viedenského dohovoru o diplomatických stykoch, ktorý bol uzavretý 18. apríla 1961 vo Viedni:
               „Funkciou diplomatickej misie je okrem iného:

                        a)

                        zastupovať vysielajúci štát v štáte prijímajúcom,

                        b)

                        chrániť záujmy vysielajúceho štátu a jeho príslušníkov v štáte prijímajúcom v rozsahu dovolenom medzinárodným právom,

                        c)

                        viesť rokovania s vládou prijímajúceho štátu,

                        d)

                        zisťovať všetkými zákonnými prostriedkami podmienky a vývoj v prijímajúcom štáte a podávať o nich správy vláde vysielajúceho štátu,

                        e)

                        podporovať priateľské vzťahy medzi vysielajúcim a prijímajúcim štátom a rozvíjať ich hospodárske, kultúrne a vedecké styky.“

         Právo Únie

      Nariadenie č. 44/2001

               4

               Odôvodnenie 2 nariadenia č. 44/2001 znie takto:
               „Niektoré odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému fungovaniu vnútorného trhu. Vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach…“

               5

               Odôvodnenia 8 a 9 tohto nariadenia, ktoré sa týkajú ustanovení o žalovaných s bydliskom v tretích štátoch, sú upravené nasledujúcim spôsobom:

                        „(8)

                        Musí existovať väzba medzi konaním, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, a územím členských štátov viazaných týmto nariadením. Preto sa spoločné normy súdnej právomoci budú v zásade uplatňovať, ak má žalovaný bydlisko na území jedného z členských štátov.

                        (9)

                        Žalovaný, ktorý nemá bydlisko na území členského štátu podlieha vo všeobecnosti vnútroštátnym normám právomoci použiteľným na území členského štátu, ktorého súdu sa doručila žaloba. Žalovaný s bydliskom na území členského štátu, ktorý nie je viazaný týmto nariadením, musí naďalej podliehať [Dohovoru o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach z 27. septembra 1968 (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), ktorý bol zmenený a doplnený jednotlivými dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len ‚Bruselský dohovor‘)]“

               6

               Odôvodnenie 13 uvedeného nariadenia, ktoré sa týka najmä pravidiel o právomoci vo veciach individuálnych pracovných zmlúv, znie takto:
               „V oblasti poistenia, spotrebiteľských zmlúv a pracovnoprávnych vzťahoch by slabší účastník mal byť chránený normami právomoci, ktoré lepšie chránia jej [jeho – neoficiálny preklad] záujmy než všeobecné normy právomoci.“

               7

               Článok 1 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 definuje jeho pôsobnosť ratione materiae nasledujúcim spôsobom:
               „Toto nariadenie sa uplatní v občianskych a obchodných veciach bez ohľadu na povahu súdu alebo tribunálu. Neuplatní sa najmä na daňové, colné a správne veci.“

               8

               Pokiaľ ide o žaloby podané proti osobe s bydliskom v treťom štáte, článok 4 ods. 1 tohto nariadenia uvádza:
               „Ak žalovaný nemá bydlisko na území členského štátu, právomoc súdov každého členského štátu sa určí podľa právneho poriadku tohto členského štátu, ak nestanovia niečo iné články 22 a 23.“

               9

               Článok 5 bod 5 uvedeného nariadenia stanovuje, že osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte „vo veciach sporov týkajúcich sa činnosti pobočky, zastúpenia alebo inej organizačnej zložky na súde podľa bydliska pobočky, zastúpenia alebo organizačnej zložky“.

               10

               Oddiel 5 kapitoly II nariadenia č. 44/2001, ktorý sa skladá z článkov 18 až 21, uvádza pravidlá o právomoci týkajúce sa sporov vo veciach individuálnych pracovných zmlúv.

               11

               Článok 18 nariadenia č. 44/2001 znie takto:
               „1.   Vo veciach individuálnych pracovných zmlúv sa právomoc určí podľa tohto oddielu bez vplyvu na článok 4 a článok 5 bod 5.
               2.   Ak zamestnanec uzavrie individuálnu pracovnú zmluvu so zamestnávateľom, ktorý nemá bydlisko v členskom štáte, ale má pobočku, zastúpenie alebo inú organizačnú zložku v niektorom členskom štáte, potom sa na účely sporov vyplývajúcich z činnosti tejto pobočky, zastúpenia alebo inej organizačnej zložky pokladá za zamestnávateľa s bydliskom v tomto členskom štáte.“

               12

               Článok 19 tohto nariadenia uvádza:
               „Zamestnávateľa s bydliskom v členskom štáte možno žalovať:

                        1.

                        na súdoch členského štátu, v ktorom má bydlisko, alebo

                        2.

                        v inom členskom štáte:

                                 a)

                                 na súdoch podľa miesta, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu alebo na súdoch podľa miesta, kde naposledy prácu vykonával, alebo

                                 b)

                                 ak zamestnanec prácu nevykonáva alebo nevykonával obvykle v jednej krajine, na súdoch podľa miesta, kde sa nachádza alebo nachádzala prevádzkareň, ktorá zamestnanca najala.“

               13

               Článok 21 uvedeného nariadenia znie:
               „Od ustanovení tohto oddielu sa možno odchýliť len dohodou o voľbe právomoci:

                        1.

                        dojednanou po vzniku sporu, alebo

                        2.

                        ktorá umožní zamestnancovi začať konanie na iných súdoch, než tých, ktoré sú uvedené v tomto oddiele.“

         Nemecké právo

               14

               Článok 25 Základného zákona Spolkovej republiky Nemecko (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland) uvádza:
               „Všeobecné pravidlá medzinárodného práva sú súčasťou spolkového práva. Majú prednosť pred zákonmi a zakladajú práva a povinnosti priamo obyvateľom na spolkovom území.“

               15

               § 18 zákona o organizácii súdnictva (Gerichtsverfassungsgesetz) v znení uverejnenom 9. mája 1975 stanovuje:
               „Členovia diplomatických misií zriadených na území, na ktorom platí tento zákon, ich rodinní príslušníci a ich súkromné služobné osoby sú podľa ustanovení Viedenského dohovoru o diplomatických stykoch z 18. apríla 1961 vyňaté z právomoci nemeckých súdov. …“

               16

               § 20 zákona o organizácii súdnictva znie takto:
               „1.   Právomoc nemeckých súdov sa taktiež nevzťahuje na zástupcov iných štátov a ich sprievod, ktorí sa na úradné pozvanie Spolkovej republiky Nemecko nachádzajú [v Nemecku a spadajú] do pôsobnosti uvedeného zákona.
               2.   Právomoc nemeckých súdov sa ďalej taktiež nevzťahuje na iné osoby než tie, ktoré sú uvedené v odseku 1 a v ustanovení § 18 a § 19, ak sú z nej tieto osoby vyňaté na základe všeobecných pravidiel medzinárodného práva, na základe medzinárodne právnych dohôd alebo iných právnych predpisov.“

               17

               § 38 nemeckého občianskeho súdneho poriadku (Zivilprozessordnung) v znení uverejnenom 5. decembra 2005 (ďalej len „ZPO“) s názvom „Prípustná dohoda o právomoci“ vo svojom odseku 2 stanovuje:
               „Právomoc súdu prvého stupňa môže byť ďalej dohodnutá, ak aspoň jedna zo zmluvných strán nemá v tuzemsku všeobecne príslušný súd. Táto dohoda musí byť uzavretá písomne, alebo ak bola uzavretá ústne, musí byť písomne potvrdená. …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               18

               Pán Mahamdia má alžírsku a nemeckú štátnu príslušnosť a trvalý pobyt v Nemecku. Dňa 1. septembra 2002 uzatvoril s Ministerstvom zahraničných vecí Alžírskej demokratickej a ľudovej republiky ročnú zmluvu zmluvného zamestnanca s možnosťou predĺženia, pričom vykonával funkciu vodiča veľvyslanectva tohto štátu v Berlíne.

               19

               V tejto zmluve vypracovanej vo francúzštine sa nachádza dohoda o právomoci, ktorá znie takto:
               „VI. Riešenie sporov
               Prípadné názorové rozdiely a spory vyplývajúce z uvedenej zmluvy spadajú jedine do právomoci alžírskych súdov.“

               20

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že úlohou pána Mahamdia bolo prepravovať hostí, spolupracovníkov a ako zastupujúci vodič aj veľvyslanca. Okrem toho prepravoval korešpondenciu veľvyslanectva na nemecké orgány ako aj na poštu. Diplomatickú poštu preberal alebo odovzdával iný pracovník veľvyslanectva, ktorého prepravoval pán Mahamdia. Z tohto rozhodnutia tiež vyplýva, že účastníci konania sa naopak rozchádzajú v názore, či pán Mahamdia vykonával tiež tlmočnícke služby.

               21

               Dňa 9. augusta 2007 podal pán Mahamdia na Arbeitsgericht Berlin žalobu proti Alžírskej demokratickej a ľudovej republike, v ktorej žiada o vyplatenie mzdy za prácu nadčas, ktorú mal vykonať v období rokov 2005 – 2007.

               22

               Listom z 29. augusta 2007 chargé d’affaires veľvyslanectva ukončil k 30. augustu 2007 pracovný pomer pána Mahamdiu výpoveďou.

               23

               Žalobca preto podal na Arbeitsgericht Berlin zmenu návrhu žaloby, v ktorej jednak namieta zákonnosť výpovede danej zamestnancovi a jednak žiada vyplatiť náhradu mzdy počas výpovednej doby a zachovať svoj pracovný pomer až do rozhodnutia sporu.

               24

               V rámci konania týkajúceho sa výpovede Alžírska demokratická a ľudová republika podala námietku o nedostatku právomoci nemeckých súdov, pričom uviedla jednak pravidlá medzinárodného práva o súdnej imunite, ako aj dohodu o právomoci, ktorá sa nachádza v pracovnej zmluve.

               25

               Rozsudkom z 2. júla 2008 Arbeitsgericht Berlin vyhovel tejto námietke a následne zamietol návrh pána Mahamdia. Súd zastával názor, že v súlade s pravidlami medzinárodného práva štáty požívajú pri výkone svojej zvrchovanej moci súdnu imunitu a že činnosti žalobcu, ktoré sa týkali diplomatickej činnosti veľvyslanectva, boli vyňaté z právomoci nemeckých súdov.

               26

               Žalobca vo veci samej podal voči tomuto rozsudku odvolanie na Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg, ktorý rozsudkom zo 14. januára 2009 čiastočne zrušil rozhodnutie Arbeitsgericht Berlin.

               27

               Tento súd uviedol, že navrhovateľ bol vodič veľvyslanectva, ktorého činnosti nespadali do výkonu verejnej moci žalovaného štátu, ale predstavovali vedľajšiu pomocnú činnosť vo vzťahu k výkonu jeho suverenity. Z toho vyplýva, že Alžírska demokratická a ľudová republika nepožíva v tomto spore imunitu. Okrem toho súd zastával názor, že nemecké súdy majú právomoc rozhodnúť daný spor vzhľadom na skutočnosť, že veľvyslanectvo predstavuje „organizačnú zložku“ v zmysle článku 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001. Preto sú pravidlá uvedené v článku 19 tohto nariadenia uplatniteľné. V tejto súvislosti súd zdôraznil, že hoci je pravda, že „organizačná zložka“ obvykle predstavuje miesto výkonu obchodných činností, článok 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 sa mal uplatniť na veľvyslanectvo v prípade, ak jednak toto nariadenie neobsahuje žiadne ustanovenie, podľa ktorého diplomatické zastupiteľstvá štátov sú vylúčené z jeho pôsobnosti, a jednak veľvyslanectvo disponuje vlastným riadením s možnosťou nezávisle uzatvárať zmluvy, vrátane tých občianskoprávnych, ako sú pracovné zmluvy.

               28

               Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg tiež zamietol dohodu o právomoci uvedenú v predmetnej pracovnej zmluve. Zastával názor, že táto nespĺňa podmienky stanovené v článku 21 nariadenia č. 44/2001, keďže bola uzatvorená pred vznikom sporu a zamestnanca odkazovala výlučne na alžírske súdy.

               29

               Alžírska demokratická a ľudová republika podala na Bundesarbeitsgericht opravný prostriedok „Revision“, v ktorom sa opierala tak o svoju súdnu imunitu, ako aj o dohodu o právomoci.

               30

               Rozsudkom z 1. januára 2010 zrušil Bundesarbeitsgericht napadnutý rozsudok a vrátil vec na Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg. Bundesarbeitsgericht nariadil vnútroštátnemu súdu najmä posúdiť na základe podaných dôkazov činnosti žalobcu vo veci samej, predovšetkým tie týkajúce sa tlmočenia, aby bolo možné určiť, či tieto môžu byť považované za suverénne úlohy žalovaného štátu vo veci samej. Okrem toho, ak by z prešetrenia vyplývalo, že štát nepožíval súdnu imunitu, Bundesarbeitsgericht nariadil Landesarbeitsgerichtu Berlin-Brandenburg určiť súd príslušný na rozhodnutie sporu vo veci samej, pričom mal zohľadniť najmä článok 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001, ako aj článok 7 Európskeho dohovoru o imunite štátov, ktorý bol vypracovaný v rámci Rady Európy a otvorený na podpis 16. mája 1972 v Bazileji.

               31

               Pokiaľ ide o právny poriadok uplatniteľný na predmetnú zmluvu vo veci samej, Bundesarbeitsgericht rozhodol, že odvolací súd musí skúmať, či v prípade absencie výslovnej voľby strán, tieto bez vysloveného vyjadrenia uznávali alžírsky právny poriadok ako poriadok uplatniteľný na danú zmluvu. V tejto súvislosti prvky ako jazyk zmluvy, pôvod navrhovateľa alebo povaha jeho činností môžu predstavovať indície.

               32

               Vo svojom rozhodnutí Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg zastáva názor, že v súlade s článkom 25 Základného zákona Spolkovej republiky Nemecko, štáty môžu namietať súdnu imunitu len v sporoch týkajúcich sa výkonu ich suverenity. Podľa judikatúry Bundesarbeitsgerichtu však spory v oblasti pracovného práva medzi zamestnancami veľvyslanectiev a dotknutými štátmi spadajú do súdnej právomoci nemeckých súdov v prípade, ak zamestnanec nevykonával pre štát, ktorého bol zamestnancom, činnosti vyplývajúce z jeho suverénnych úloh.

               33

               V tomto prípade vnútroštátny súd „predpokladá“, že pán Mahamdia takéto činnosti nevykonával, keďže sa Alžírskej demokratickej a ľudovej republike nepodarilo preukázať jeho účasť na uvedených úlohách.

               34

               Tento súd zastáva okrem toho názor, že súdna právomoc nemeckých súdov vyplýva z článkov 18 a 19 nariadenia č. 44/2001, ale že pre ich uplatnenie je potrebné stanoviť, či veľvyslanectvo predstavuje „pobočku, zastúpenie alebo inú organizačnú zložku“ podľa článku 18 ods. 2 tohto nariadenia. Iba v takom prípade môže byť totiž Alžírska demokratická a ľudová republika považovaná za zamestnávateľa s bydliskom v členskom štáte.

               35

               Okrem toho v tomto prípade nemožno v súlade s článkom 21 bodom 2 nariadenia č. 44/2001 dohodu o právomoci nachádzajúcu sa v predmetnej zmluve vo veci samej v zásade uplatniť na vylúčenie právomoci nemeckých súdov.

               36

               Vzhľadom na tieto úvahy Landesarbeitsgericht Berlin-Brandenburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ide v prípade veľvyslanectva štátu, ktorý nepatrí do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 44/2001…, nachádzajúceho sa v niektorom členskom štáte, ‚o pobočku, zastúpenie alebo inú organizačnú zložku‘ v zmysle článku 18 ods. 2 tohto nariadenia…?

                        2.

                        V prípade, že Súdny dvor odpovie na prvú otázku kladne: Môže dohoda o právomoci, ktorá bola uzavretá pred vznikom sporu, založiť právomoc súdu mimo rozsahu pôsobnosti nariadenia, ak by na základe tejto dohody o právomoci zanikla právomoc založená podľa článkov 18 a 19 nariadenia č. 44/2001?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               37

               Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že veľvyslanectvo predstavuje „organizačnú zložku“ v zmysle tohto ustanovenia a či je v dôsledku toho dané nariadenie uplatniteľné na účely určenia príslušného súdu pri rozhodovaní o žalobe podanej zamestnancom veľvyslanectva tretieho štátu, ktoré sa nachádza v členskom štáte, proti danému tretiemu štátu.

               38

               Na úvod je potrebné uviesť, že nariadenie č. 44/2001, ktoré upravuje pravidlá určenia súdnej právomoci členských štátov, sa uplatňuje na všetky občianskoprávne a obchodnoprávne spory s výnimkou určitých oblastí výslovne uvedených v tomto nariadení. Tak ako to vyplýva z bodu 10 tohto rozsudku, oddiel 5 kapitoly II tohto nariadenia, ktorý sa skladá z článkov 18 až 21, upravuje pravidlá o právomoci týkajúce sa sporov vo veciach individuálnych pracovných zmlúv.

               39

               Pokiaľ ide o územnú pôsobnosť nariadenia č. 44/2001, z jeho odôvodnenia 2 a stanoviska 1/03 zo 7. februára 2006 (Zb. s. I-1145, bod 143) vyplýva, že predmetom tohto nariadenia je zjednotenie pravidiel o súdnej právomoci členských štátov a to nielen pre spory v rámci Únie, ale aj pre spory obsahujúce cudzí prvok, s cieľom odstrániť prekážky fungovania vnútorného trhu vyplývajúce z odlišností medzi vnútroštátnymi právnymi poriadkami.

               40

               Nariadenie č. 44/2001 a najmä jeho kapitola II, v ktorej sa nachádza článok 18, totiž obsahujú súbor pravidiel vytvárajúcich ucelený systém, ktoré sa uplatňujú nielen na vzťahy medzi členskými štátmi, ale aj na vzťahy medzi členským štátom a tretím štátom (pozri stanovisko 1/03, už citované, bod 144).

               41

               Osobitne článok 18 ods. 2 uvedeného nariadenia stanovuje, že ak zamestnanec uzavrie pracovnú zmluvu so zamestnávateľom, ktorý má bydlisko mimo územia Európskej únie ale ktorý má pobočku, zastúpenie alebo inú organizačnú zložku v niektorom členskom štáte, potom tento zamestnávateľ musí byť na účely určenia príslušného súdu považovaný za zamestnávateľa s bydliskom v tomto štáte.

               42

               V záujme zabezpečenia plnej účinnosti tohto nariadenia, a predovšetkým uvedeného článku 18, musia byť v ňom obsiahnuté právne pojmy vykladané samostatne a spoločne pre všetky členské štáty (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o výklad Bruselského dohovoru, najmä rozsudok z 22. novembra 1978, Somafer, 33/78, Zb. s. 2183, bod 8).

               43

               Osobitne pri určení prvkov, ktoré charakterizujú pojmy „pobočka“, „zastúpenie“ alebo „iná organizačná zložka“ obsiahnuté v článku 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001, je v prípade absencie indície v texte nariadenia potrebné vziať do úvahy účel tohto ustanovenia.

               44

               Pre spory týkajúce sa pracovných zmlúv uvádza oddiel 5 kapitoly II nariadenia č. 44/2001 sériu pravidiel, ktorých cieľom je, tak ako to vyplýva z odôvodnenia 13 tohto nariadenia, ochrana slabšej zmluvnej strany prostredníctvom pre jej záujmy výhodnejších pravidiel o právomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. mája 2008, Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline, C-462/06, Zb. s. I-3965, bod 17).

               45

               Tieto pravidlá poskytujú zamestnancovi najmä možnosť zažalovať svojho zamestnávateľa na súde, ktorý on považuje za najbližší pre svoje záujmy, priznávajúc mu tak možnosť konať pred súdom štátu, v ktorom má trvalý pobyt alebo v ktorom obvykle vykonáva svoju prácu, alebo aj v ktorom sa nachádza organizačná zložka zamestnávateľa. Ustanovenia uvedeného oddielu obmedzujú tiež možnosť voľby súdu pre zamestnávateľa, ktorý koná voči zamestnancovi, ako aj výnimky z pravidiel o právomoci uvedených v nariadení.

               46

               Tak ako to vyplýva z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa pravidiel o právomoci vo veciach pracovných zmlúv, ktoré obsahuje Bruselský dohovor (pozri rozsudky z 26. mája 1982, Ivenel, 133/81, Zb. s. 1891, bod 14; z 13. júla 1993, Mulox IBC, C-125/92, Zb. s. I-4075, bod 18; z 9. januára 1997, Rutten, C-383/95, Zb. s. I-57, bod 22, a z 10. apríla 2003, Pugliese, C-437/00, Zb. s. I-3573, bod 18), ustanovenia oddielu 5 kapitoly II nariadenia č. 44/2001 sa majú vykladať s ohľadom na potrebu zabezpečenia vhodnej ochrany zamestnanca ako najslabšej zmluvnej strany.

               47

               Okrem toho v záujme zabezpečenia kontinuity medzi týmto nariadením a Bruselským dohovorom musia byť v nich nachádzajúce sa pojmy „pobočka“, „zastúpenie“ alebo „iná organizačná zložka“ vykladané v súlade s pravidlami uvedenými v judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa článku 5 bodu 5 Bruselského dohovoru, ktorý obsahuje rovnaké pojmy a uvádza pravidlá osobitnej právomoci pri sporoch o prevádzke druhého sídla spoločnosti. Toto ustanovenie bolo navyše doslovne prebraté do článku 5 bodu 5 nariadenia č. 44/2001.

               48

               Pri výklade uvedených pojmov „pobočka“, „zastúpenie“ alebo „iná organizačná zložka“ identifikoval Súdny dvor dve kritériá, ktoré určujú, či je žaloba o prevádzkovaní jedného z týchto zariadení spojená s členským štátom. Po prvé pojem „pobočka“, „zastúpenie“ alebo „iná organizačná zložka“ predpokladá existenciu strediska činností, ktoré navonok dlhodobo vystupuje ako expozitúra materskej spoločnosti. Toto stredisko musí mať riaditeľstvo a byť vecne vybavené tak, že môže viesť rokovania s tretími osobami takým spôsobom, že tieto sa nemusia priamo obracať na materskú spoločnosť (pozri rozsudok z 18. marca 1981, Blanckaert & Willems, 139/80, Zb. s. I-819, bod 11). Po druhé sa spor musí týkať buď žalôb o prevádzkovaní týchto právnických osôb alebo záväzkov, ktoré prijali v mene materskej spoločnosti a ktoré sa majú vykonať v štáte, kde sa nachádzajú (pozri v tomto zmysle rozsudok Somafer, už citovaný bod 13).

               49

               Vo veci samej je na úvod potrebné pripomenúť, že funkcia veľvyslanectva, tak ako to vyplýva z článku 3 Viedenského dohovoru o diplomatických stykoch, v zásade spočíva v zastupovaní vysielajúceho štátu, v ochrane jeho záujmov, ako aj v podpore vzťahov s prijímajúcim štátom. Pri výkone týchto funkcií môže veľvyslanectvo ako akýkoľvek iný verejnoprávny subjekt konať iure gestionis a stať sa držiteľom práv a povinností občianskoprávneho charakteru predovšetkým v nadväznosti na uzavretie súkromnoprávnych zmlúv. Tak je to aj v prípade, ak uzatvorí pracovnú zmluvu s osobami, ktoré neplnia úlohy vyplývajúce z výkonu verejnej moci.

               50

               Pokiaľ ide o prvé kritérium uvedené v bode 48 tohto rozsudku, je potrebné uviesť, že veľvyslanectvo môže byť prirovnané k stredisku činností, ktoré dlhodobo vystupuje navonok a prispieva k rozpoznaniu a zastupovaniu príslušného štátu.

               51

               Pri druhom kritériu uvedenom v danom bode rozsudku je zrejmé, že predmet konania vo veci samej, t. j. spor v oblasti pracovného práva, predstavuje dostatočný vzťah s činnosťou predmetného veľvyslanectva, pokiaľ ide o riadenie zamestnancov.

               52

               Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o pracovné zmluvy uzavreté veľvyslanectvom v mene štátu, veľvyslanectvo predstavuje „organizačnú zložku“ podľa článku 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 v prípade, ak sa činnosti zamestnancov, s ktorými uzatvorilo dané zmluvy, týkajú správy vykonávanej veľvyslanectvom v prijímajúcom štáte.

               53

               Pred nemeckými súdmi, ako aj v pripomienkach predložených v priebehu tohto súdneho konania Alžírska demokratická a ľudová republika tvrdila, že uznanie súdnej právomoci prijímajúceho štátu veľvyslanectva by sa rovnalo porušeniu pravidiel medzinárodného zvykového práva o súdnej imunite a že vzhľadom na tieto pravidlá nebude v spore, ako je ten vo veci samej, nariadenie. č. 44/2001 a predovšetkým jeho článok 18 uplatniteľné.

               54

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že všeobecne uznané zásady medzinárodného práva o súdnej imunite vylučujú možnosť zažalovať štát v spore, ako je ten vo veci samej, na súde iného štátu. Takáto súdna imunita štátov je zakotvená v medzinárodnom práve a zakladá sa na zásade in parem non habet imperium, podľa ktorej štát nemôže podliehať súdnej právomoci iného štátu.

               55

               Ako však uvádza generálny advokát v bodoch 17 až 23 svojich návrhov, v dnešnej medzinárodnej praxi táto imunita nie je absolútna, ale je všeobecne uznaná v prípade sporu týkajúceho sa suverénnych úkonov vykonaných iure imperii. Naopak, môže byť vylúčená, ak sa opravný prostriedok týka úkonov vykonaných iure gestionis, ktoré nespadajú do výkonu verejnej moci.

               56

               Z toho vyplýva, že vzhľadom na obsah uvedenej zásady medzinárodného zvykového práva o súdnej imunite štátov treba zastávať názor, že táto zásada nebráni uplatneniu nariadenia č. 44/2001 v spore, ako je ten vo veci samej, v ktorom zamestnanec požaduje vyplatenie náhrad a namieta voči ukončeniu pracovnej zmluvy, ktorú uzavrel so štátom, v prípade ak súd, ktorému bola vec predložená, konštatuje, že úlohy vykonávané zamestnancom nespadajú do výkonu verejnej moci alebo ak žaloba nezasahuje do bezpečnostných záujmov štátu. Na základe tohto konštatovania môže súd, ktorému bola vec predložená, ako ten vo veci samej, tiež zastávať názor, že spor spadá do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 44/2001.

               57

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že na prvú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 18 ods. 2 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že veľvyslanectvo tretieho štátu nachádzajúce sa na území členského štátu predstavuje „organizačnú zložku“ v zmysle tohto ustanovenia v spore týkajúcom sa pracovnej zmluvy, ktorá bola uzatvorená týmto veľvyslanectvom v mene vysielajúceho štátu, ak úlohy vykonávané zamestnancom nespadajú do výkonu verejnej moci. Určiť presnú povahu činností vykonávaných zamestnancom prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorému bola vec predložená.

         O druhej otázke

               58

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 21 bod 2 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje na dohodu o právomoci uzavretú pred vznikom sporu v prípade, ak uvedená dohoda uznáva výlučnú právomoc súdu nachádzajúceho sa mimo rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia, pričom tým vylučuje právomoc založenú podľa osobitných pravidiel článkov 18 a 19 tohto nariadenia.

               59

               Alžírska demokratická a ľudová republika zastáva názor, že uvedený článok 21 nebráni skutočnosti, aby zmluvné strany udelili prostredníctvom dohody uvedenej v pracovnej zmluve súdnu právomoc rozhodnúť spory týkajúce sa tejto zmluvy tretiemu štátu. V danom prípade voľba súdu neprináša zamestnancovi žiadne nevýhody a je v súlade s prejavom vôle zmluvných strán podriadiť túto zmluvu právu rovnakého štátu.

               60

               Tak ako to vyplýva z odôvodnenia 13 nariadenia č. 44/2001, cieľom osobitných pravidiel oddielu 5 kapitoly II je zabezpečiť primeranú ochranu zamestnancov. Podľa judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bode 46 tohto rozsudku tento cieľ musí byť pri ich výklade zohľadnený.

               61

               Článok 21 nariadenia č. 44/2001 obmedzuje možnosť strán pracovnej zmluvy uzatvoriť dohodu o právomoci. Takáto dohoda tak musí byť uzatvorená po vzniku sporu alebo, ak je dojednaná pred jeho vznikom, musí umožňovať zamestnancovi začať konanie na iných súdoch než tých, ktorým uvedené pravidlá priznávajú právomoc.

               62

               Vzhľadom na účel článku 21 nariadenia č. 44/2001 musí byť táto posledná podmienka chápaná v tom zmysle, ako to uviedol generálny advokát v bodoch 58 a 59 svojich návrhov, že takáto dohoda uzatvorená pred vznikom sporu musí priznávať právomoc rozhodovať o návrhoch predložených zamestnancom súdom, ktoré budú pridané k súdom uvedeným v článkoch 18 a 19 nariadenia č. 44/2001. Účinkom dohody tak nie je vylúčiť právomoc súdov uvedených v článkoch 18 a 19 nariadenia č. 44/2001, ale rozšíriť možnosť zamestnanca vybrať si medzi viacerými príslušnými súdmi.

               63

               Okrem toho zo znenia uvedeného článku 21 nariadenia č. 44/2001 vyplýva, že dohody o právomoci môžu „umožniť“ zamestnancovi obrátiť sa na iné súdy ako tie, ktoré sú uvedené v jeho článkoch 18 a 19. Z toho vyplýva, že toto ustanovenie nemôže byť vykladané tak, že dohoda o právomoci sa môže uplatňovať výlučne a zakáže tak zamestnancovi obrátiť sa na súdy príslušné podľa uvedených článkov 18 a 19.

               64

               V bodoch 44 a 46 tohto rozsudku uvedený cieľ ochrany zamestnanca ako najslabšej zmluvnej strany nebude dosiahnutý, ak súdy stanovené v daných článkoch 18 a 19 namiesto toho, aby zabezpečovali túto ochranu, budú môcť byť vylúčené prostredníctvom dohody o právomoci uzatvorenej pred vznikom sporu.

               65

               Navyše ani z obsahu, ani z účelu článku 21 nariadenia č. 44/2001 nevyplýva, že takáto dohoda nemôže priznať právomoc súdom tretieho štátu pod podmienkou, že nevylučuje právomoc priznanú na základe článkov nariadenia.

               66

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že na druhú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 21 bod 2 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje na dohodu o právomoci uzavretú pred vznikom sporu v rozsahu, v akom poskytuje zamestnancovi možnosť obrátiť sa okrem súdov, ktoré majú obvykle právomoc na základe osobitných pravidiel článkov 18 a 19 nariadenia č. 44/2001, na iné súdy vrátane tých, ako v danom prípade, nachádzajúcich sa mimo Únie.

         O trovách

               67

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 18 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že veľvyslanectvo tretieho štátu nachádzajúce sa na území členského štátu predstavuje „organizačnú zložku“ v zmysle tohto ustanovenia v spore týkajúcom sa pracovnej zmluvy, ktorá bola uzatvorená týmto veľvyslanectvom v mene vysielajúceho štátu, ak úlohy vykonávané zamestnancom nespadajú do výkonu verejnej moci. Určiť presnú povahu činností vykonávaných zamestnancom prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorému bola vec predložená.

                           2.

                           Článok 21 bod 2 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje na dohodu o právomoci uzavretú pred vznikom sporu v rozsahu, v akom poskytuje zamestnancovi možnosť obrátiť sa okrem súdov, ktoré majú obvykle právomoc na základe osobitných pravidiel článkov 18 a 19 nariadenia č. 44/2001, na iné súdy vrátane tých, ako v danom prípade, nachádzajúcich sa mimo Únie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 1. júna 1961. # Gabriel Simon proti Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev. # Vec 15-60.