      Vec C‑330/05
      Trestné konanie
      proti
      Fredrik Granberg
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Hovrätten för Övre Norrland)
      „Spotrebné dane – Minerálne oleje – Atypický spôsob prepravy“
      Návrhy prednesené 27. februára 2007 – generálna advokátka V. Trstenjak
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. novembra 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Spotrebné dane – Smernica 92/12 – Výrobky podliehajúce spotrebnej dani
            – Určenie členského štátu, v ktorom sa vyberajú spotrebné dane
      (Smernica Rady 92/12, článok 9 ods. 3)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Spotrebné dane – Smernica 92/12 – Výrobky podliehajúce spotrebnej dani
            – Určenie členského štátu, v ktorom sa vyberajú spotrebné dane
      (Smernica Rady 92/12, článok 9 ods. 3)
      3.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Spotrebné dane – Smernica 92/12 – Výrobky podliehajúce spotrebnej dani
            – Určenie členského štátu, v ktorom sa vyberajú spotrebné dane
      (Smernica Rady 92/12, článok 7 ods. 4 a článok 9 ods. 3)
      1.     Článok 9 ods. 3 smernice Rady 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam
         vo všeobecnosti neumožňuje stanoviť povinnosť zaplatiť v členskom štáte uvedenia do daňového voľného obehu spotrebnú daň z vykurovacieho
         paliva nadobudnutého jednotlivcom pre vlastnú potrebu v inom členskom štáte, ktoré sám prepravil do uvedeného členského štátu
         uvedenia do daňového voľného obehu bez ohľadu na spôsob, ktorým sa táto preprava vykonáva.

      Členský štát totiž môže využiť možnosť stanovenú týmto ustanovením len v prípade, ak takýto jednotlivec uskutoční prepravu
         tovaru takým spôsobom, ktorý možno zahrnúť pod pojem „atypické spôsoby prepravy“, tak ako je definovaný v uvedenom ustanovení.

      (pozri body 31, 32, bod 1 výroku)
      2.     Preprava 3 000 l vykurovacieho paliva jednotlivcom v troch kontajneroch bežne nazývaných „IBC kontajnery“ naložených v dodávke
         je „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole
         tovarov podliehajúcich spotrebným daniam.

       (pozri bod 41, bod 2 výroku)
      3.     Článok 7 ods. 4 smernice 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam neodporuje
         tomu, aby právna úprava členského štátu určenia, v ktorom možno požadovať zaplatenie spotrebnej dane, tak ako to umožňuje
         článok 9 ods. 3 tejto smernice, akémukoľvek jednotlivcovi, ktorý sám a pre svoju vlastnú potrebu nadobudol vykurovacie palivo
         v inom členskom štáte, kde bol tento tovar uvedený do daňového voľného obehu, a ktorý sám tento tovar prepravil do členského
         štátu určenia „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle uvedeného článku 9 ods. 3 smernice, stanovovala povinnosť zriadiť záruku
         na zabezpečenie zaplatenia spotrebných daní, ako aj byť vybavený sprievodným dokumentom, ako aj dokumentom preukazujúcim zriadenie
         takejto záruky.

      Ako totiž vyplýva z trinásteho odôvodnenia a z článku 18 smernice, cieľom sprievodného dokumentu je predovšetkým identifikovať
         prepravovaný tovar, ako aj poznať jeho situáciu vo vzťahu k daňovému dlhu, ktorý z neho vyplýva, nemožno preto vylúčiť, aby
         členský štát určenia mohol na tento účel stanoviť, že v prípade, že jednotlivec prepravuje vykurovacie palivo atypickým spôsobom
         prepravy, musí byť vybavený uvedenými dokumentmi.

      (pozri body 54 – 56, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. novembra 2007 (*)

      „Spotrebné dane – Minerálne oleje – Atypický spôsob prepravy“
      Vo veci C‑330/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hovrätten för Övre Norrland
         (Švédsko) z 22. augusta 2005 a doručený Súdnemu dvoru 6. septembra 2005, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

      Fredrik Granberg,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), R. Schintgen, M. Ilešič a E. Levits,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. novembra 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Granberg, v zastúpení: L. Lindström, advokat,
      –       švédska vláda, v zastúpení: K. Norman a A. Kruse, splnomocnení zástupcovia,
      –       grécka vláda, v zastúpení: S. Spyropoulos, N. Dafniou, Z. Chatzipavlou a S. Trekli, splnomocnení zástupcovia,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,
      –       poľská vláda, v zastúpení: J. Pietras, splnomocnený zástupca,
      –       Rada Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson a M.‑M. Josephides, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Mölls a L. Ström van Lier, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 27. februára 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 ods. 4 a článku 9 ods. 3 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára
         1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim.
         vyd. 09/001, s. 179), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/108/EHS zo 14. decembra 1992 (Ú. v. ES L 390, s. 124; Mim. vyd.
         09/001, s. 235) (ďalej len „smernica“), ako aj platnosti druhého uvedeného ustanovenia.

      2       Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania začatého proti pánovi Granbergovi za to, že do Švédska nelegálne doviezol
         vykurovacie palivo respektíve minerálny olej v zmysle článku 9 ods. 3 smernice.

      I –  Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3       Piate až siedme, dvanáste a trináste odôvodnenie smernice stanovujú toto:
      „keďže akékoľvek odosielanie a vlastníctvo výrobkov s cieľom dodávať alebo zásobovať obchodníka, ktorý vykonáva hospodársku
         aktivitu nezávisle alebo na účely orgánu podliehajúceho verejnému právu uplatňovanému v členskom štáte inom než je štát, v ktorom
         sú výrobky uvoľnené na spotrebu [uvedené do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad], dáva podnet na vznik spotrebnej dane v ďalších členských štátoch;

      keďže v prípade výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani, ktoré získali súkromné osoby pre ich vlastné použitie a ktoré prepravujú,
         daň sa musí zúčtovať v štáte [je daň splatná v členskom štáte – neoficiálny preklad], v ktorom ich získali;

      keďže na stanovenie toho, že výrobky, ktoré podliehajú spotrebnej dani, nie sú držané na súkromné, ale na komerčné účely,
         musia členské štáty brať do úvahy množstvo kritérií;

      …
      keďže by mali byť vykonané opatrenia na zabezpečenie vyberania daní v sadzbách stanovených členskými štátmi, ktoré by stanovili
         postupy pre pohyb takých výrobkov, ktoré majú pozastavenú daň;

      keďže v tomto zmysle by sa malo v prvom rade realizovať opatrenie pre každú zásielku, aby ju bolo možné ľahko identifikovať;
         keďže by sa mali realizovať opatrenia pre daňový štatút zásielky, ktorá by bola okamžite identifikovateľná; keďže je z tohto
         dôvodu nevyhnutné zabezpečiť sprievodný dokument, ktorým by boli splnené tieto požiadavky, čo môže byť buď administratívny,
         alebo komerčný dokument; keďže použitý komerčný dokument musí obsahovať základné prvky, ktoré majú byť uvedené na administratívnom
         dokumente;[keďže v tomto ohľade je v prvom rade potrebné, aby sa zásielka dala ľahko identifikovať; keďže musí byť možné okamžite
         stanoviť jej situáciu vo vzťahu k daňovému dlhu, ktorý z nej vyplýva; keďže je potrebné na tento účel stanoviť náležitosti
         sprievodného dokumentu, ktorý môže byť administratívnej alebo obchodnej povahy; keďže obchodný dokument musí obsahovať povinné
         náležitosti administratívneho dokumentu – neoficiálny preklad]“.

      4       Na základe svojho článku 3 ods. 1 sa smernica na úrovni Spoločenstva uplatňuje na minerálne oleje, alkohol a alkoholické nápoje,
         ako aj na tabakové výrobky.

      5       Článok 6 ods. 1 smernice stanovuje:
      „Spotrebná daň sa začne vyberať v čase uvoľnenia výrobkov na spotrebu [uvedenia výrobkov do daňového voľného obehu – neoficiálny preklad]...

      Uvoľnenie výrobkov na spotrebu, ktoré podliehajú spotrebnej dani [Uvoľnenie výrobkov, ktoré podliehajú spotrebnej dani, do
         daňového voľného obehu – neoficiálny preklad], bude znamenať:

      a)      akúkoľvek odchýlku, vrátane nepravidelnej výnimky z dohody o pozastavení [akékoľvek vyňatie z režimu pozastavenia dane vrátane
         neoprávneného vystúpenia – neoficiálny preklad];

      b)      akúkoľvek výrobu, vrátane nepravidelnej výroby tých výrobkov, ktorú sú mimo dohôd o pozastavení [akúkoľvek výrobu takýchto
         výrobkov mimo režimu pozastavenia dane vrátane neoprávnenej výroby – neoficiálny preklad];

      c)      akýkoľvek import týchto výrobkov, vrátane nepravidelného importu, kde tieto výrobky neboli zaradené do dohody o pozastavení
         [akýkoľvek dovoz takýchto výrobkov v prípade, že neboli prepustené do režimu pozastavenia dane vrátane neoprávneného dovozu
         – neoficiálny preklad].“

      6       Článok 7 smernice stanovuje:
      „1.      V prípade výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani a už uvoľnených na spotrebu v jednom členskom štáte určených na komerčné
         účely v inom členskom štáte [pokiaľ ide o výrobky podliehajúce spotrebnej dani, ktoré už boli uvedené do daňového voľného
         obehu v jednom členskom štáte a ktoré sú držané na obchodné účely v inom členskom štáte – neoficiálny preklad], spotrebná daň sa má vyberať v tom členskom štáte, v ktorom sú tieto výrobky skladované [držané – neoficiálny preklad].

      …
      4.      Výrobky uvedené v odseku 1 majú mať zabezpečený pohyb medzi územiami rôznych členských štátov na základe sprievodného dokumentu,
         v ktorom sú uvedené hlavné údaje z dokumentu uvedeného v článku 18 (1). Forma a obsah tohto dokumentu sa má stanoviť v súlade
         s procesom stanoveným v článku 24 tejto smernice.

      ...“
      7       V zmysle článku 8 smernice:
      „Pokiaľ ide o výrobky získané súkromnými osobami pre ich vlastné použitie a nimi prepravované, princíp získavania vnútorného
         trhu stanovuje, že spotrebná daň sa má vyberať v členskom štáte, v ktorom boli získané.“

      8       Článok 9 ods. 3 smernice stanovuje:
      „Členské štáty môžu tiež požadovať, aby sa spotrebná daň mohla vyberať v členskom štáte, kde sa vykonáva spotreba v akvizícii
         minerálnych olejov už uvoľnených na spotrebu v inom členskom štáte, ak sú takéto výrobky prepravované použitím typických spôsobov
         prepravy súkromnými osobami alebo v ich zastúpení. Atypická preprava má znamenať prepravu paliva inak než v nádržiach vozidiel
         alebo v rezervných palivových cisternách a prepravu kvapalných vykurovacích produktov inak než prostredníctvom nádrží používaných
         profesionálnymi obchodníkmi.[Členské štáty môžu takisto stanoviť, že povinnosť zaplatiť spotrebnú daň vznikne v členskom štáte
         uvedenia do daňového voľného obehu pri nadobudnutí minerálnych olejov, ktoré už boli uvedené do daňového voľného obehu v inom
         členskom štáte, ak sú tieto tovary prepravované jednotlivcami alebo na ich účet atypickými spôsobmi prepravy. Za atypický
         spôsob prepravy sa považuje preprava paliva inak ako v nádržiach vozidiel alebo vo vhodných rezervných palivových kanistroch
         a preprava kvapalných vykurovacích výrobkov inak ako v cisternových kamiónoch používaných na účet hospodárskych subjektov
         podnikajúcich v tejto oblasti – neoficiálny preklad].“

      9       Článok 18 smernice stanovuje:
      „1.      Bez ohľadu na prípadné použitie elektronického spracovania dát bude ku každému tovaru podliehajúcemu spotrebnej dani, ktorý
         je v priebehu konania zdanenia [ktorý je v režime pozastavenia dane – neoficiálny preklad] dopravovaný medzi rôznymi členskými štátmi – aj pri priamej lodnej alebo leteckej preprave medzi dvoma prístavmi alebo letiskami
         spoločenstva – priložený sprievodný doklad vyhotovený odosielateľom. Týmto sprievodným dokladom môže byť buď administratívny,
         alebo obchodný doklad. Forma a obsah tohto dokladu, ako aj postupy v prípadoch, keď je použitie tohto dokladu objektívne nevhodné,
         budú stanovené postupom podľa článku 24.

      2.      Aby sa mohol identifikovať tovar a vykonávať kontrola, balíky by mali byť označené [očíslované – neoficiálny preklad] a výrobky opísané použitím dokumentu uvedeného v odseku 1. Ak je potrebné, každý kontajner by mal odosielateľ označiť [zapečatiť
         – neoficiálny preklad], ak odosielajúce členské štáty považujú prepravné prostriedky za vhodné na označenie [zapečatenie – neoficiálny preklad] alebo by balíky mali byť označené odosielateľom [alebo by mal zapečatiť balíky – neoficiálny preklad].

      3.      V prípade, ak príjemca nie je oprávneným vlastníkom skladu alebo registrovaným obchodníkom a bez ohľadu na článok 17, dokument,
         o ktorom sa hovorí v odseku 1, musí byť doplnený dokumentom, ktorý potvrdzuje, že spotrebná daň bola zaplatená v cieľovom
         členskom štáte, alebo že bol použitý akýkoľvek iný proces výberu dane v súlade s podmienkami stanovenými kompetentnými orgánmi
         cieľového členského štátu [Ak príjemcom nie je prevádzkovateľ skladu alebo registrovaný hospodársky subjekt, musí dokument
         uvedený v odseku 1 bez toho, aby bol dotknutý článok 17, sprevádzať dokument ktorý preukazuje, že spotrebná daň bol v členskom
         štáte určenia zaplatená alebo že bol za podmienok stanovených príslušnými orgánmi členského štátu určenia dodržaný akýkoľvek
         iný postup zaručujúci výber tejto dane – neoficiálny preklad].

      Tento dokument musí udávať:
      –       adresu úradu, ktorý súvisí s daňovými úradmi v cieľovom členskom štáte [adresu dotknutého daňového úradu členského štátu určenia
         – neoficiálny preklad],

      –       dátum a referenciu platby alebo prijatia záruky platby tohto úradu [deň a referenčné číslo platby alebo prijatia záruky zaplatenia
         týmto úradom – neoficiálny preklad].

      …“
       Vnútroštátne právo
      10     Paragraf 4 kapitoly 1 zákona o dohľade pri výbere spotrebných daní, preprave, medzi inými úkonmi, alkoholických nápojov, tabakových
         výrobkov a minerálnych olejov [lag (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och
         mineraloljeprodukter, ďalej len „LPK“] stanovuje toto:

      „Platiteľom sa rozumie platiteľ spotrebnej dane podľa
      …
      3.      kapitoly 4 paragrafu 1 prvého odseku bodov 1 až 5 alebo 7, alebo paragrafu 2 zákona (1994:1776) o zdanení energie [lag (1994:1776)
         om skatt på energi, ďalej len ‚LSE‘].“

      11     Paragraf 1 kapitoly 4 LSE stanovuje:
      „Platiteľom dane z energie je…:
      ...
      5.      každá osoba…, ktorá do Švédska dovezie alebo v Švédsku nadobudne palivo pochádzajúce z iného členského štátu Európskeho spoločenstva;
      ...“
      12     Paragraf 1 kapitoly 4 LSE stanovuje:
      „Dani podľa paragrafu 1 ods. 5 nepodliehajú
      …
      3.      palivá dovezené do Švédska na súkromné účely v nádrži vozidla, lode alebo lietadla, alebo v rezervných kanistroch s maximálnym
         obsahom 10 l.“

      13     Podľa paragrafu 6 kapitoly 1 LPK:
      „Tovar podliehajúci spotrebnej dani možno prepravovať, len ak sú splnené náležitosti sprievodného dokumentu, záruky (na zabezpečenie
         zaplatenia dane), dôkazu týkajúceho sa tejto záruky a vyhlásenia vyplývajúceho zo zákonov uvedených v paragrafe 2 alebo z ustanovení
         uvedených v paragrafe 5a.“

      14     Podľa paragrafu 1 kapitoly 5 LPK sa každá osoba, ktorá úmyselne dovezie tovar podliehajúci spotrebnej dani v Švédsku zo štátu
         patriaceho do zóny, na ktorú sa vzťahuje právna úprava Spoločenstva o spotrebných daniach v rozpore s paragrafom 6 kapitoly
         1 tohto zákona, a ktorá môže takto vážne sťažiť výkon daňového dohľadu týkajúceho sa prepravy tovaru, potrestá za protiprávnu
         prepravu tovaru podliehajúceho spotrebnej dani odňatím slobody na menej ako dva roky. Ak ide o menej závažné porušenie, jeho
         páchateľ sa potrestá pokutou.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15     Dňa 7. decembra 2003 bol pán Granberg, ktorý viezol dodávku prichádzajúcu z Fínska, zastavený na švédskom colnom stanovisku
         v Övertorneå. Colné orgány konštatovali v jeho vozidle prítomnosť 3 000 l paliva predávaného vo Fínsku ako vykurovací výrobok.
         Toto palivo prepravoval v zakrytom nákladnom priestore v troch kontajneroch bežne nazývaných „kontajnery IBC“ (ďalej len „IBC“).
         Tieto IBC boli rovnakého typu, ako používajú hospodárske subjekty v tejto oblasti najmä na prepravu hydraulických olejov.
         Uvedené palivo malo slúžiť na vykurovanie obydlia pána Granberga, a teda bolo určené na súkromné použitie. Podľa paragrafu
         1 kapitoly 4 LSE v spojení s paragrafom 4 kapitoly 1 LPK sa dotknutý tovar považoval za tovar podliehajúci zaplateniu spotrebnej
         dane.

      16     Pán Granberg bol prokuratúrou trestne stíhaný za to, že vážne sťažil výkon daňovej kontroly, pretože príslušným daňovým orgánom
         predtým, ako došlo k preprave uvedeného paliva, nepredložil predmetné vyhlásenie, nezriadil záruku na zabezpečenie zaplatenia
         dlžnej dane, nepredložil dôkaz zriadenia takejto záruky a ani zjednodušený sprievodný dokument. Rozhodnutím zo 4. mája 2004
         ho Haparanda tingsrätt (Miestny súd Haparanda) odsúdil na zaplatenie pokuty za nezákonnú prepravu tovaru podliehajúceho spotrebnej
         dani.

      17     Pán Granberg podal proti tomu rozsudku odvolanie na Hovrätten för Övre Norrland (Odvolací súd Severný Norrland). Nepopiera
         v ňom skutkové okolnosti, ktoré sú mu vytýkané, namieta však proti tomu, že by predstavovali porušenie. Tvrdí totiž, že švédsky
         zákonodarca tým, že uložil zaplatenie spotrebných daní na akýkoľvek dovoz vykurovacieho paliva bez toho, aby stanovil výnimku
         pre akékoľvek dovozy uskutočnené inak ako „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice, neprebral, respektíve
         prebral nesprávne ustanovenia tejto smernice.

      18     Za týchto podmienok Hovrätten för Övre Norrland rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      Dáva článok 9 ods. 3 [smernice] členským štátom možnosť vyňať vykurovacie palivo na základe všeobecného ustanovenia z pôsobnosti
         článku 8 smernice, takže by [právna úprava] členského štátu mohla stanoviť, že jednotlivec, ktorý sám a pre svoju vlastnú
         potrebu nadobudol mazut v inom členskom štáte, kde bol tento tovar uvedený do daňového voľného obehu, a ktorý sám tento tovar
         prepravil do členského štátu určenia, je povinný zaplatiť spotrebnú daň v tomto členskom štáte určenia bez ohľadu na spôsob,
         ktorým bol mazut prepravený?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, je článok 9 ods. 3 [smernice] zlučiteľný so zásadou voľného pohybu tovaru upravenou
         Zmluvou ES, ako aj so zásadou proporcionality, keďže sa zdá, že cieľom článku 9 ods. 3 smernice je nabádať jednotlivcov k tomu,
         aby sa zdržali prepravovania minerálnych olejov, stanovením výnimky zo všeobecného pravidla, podľa ktorého sa spotrebná daň
         z tovarov nadobudnutých jednotlivcami pre ich vlastnú potrebu, ktoré si sami prepravujú, vyberá v členskom štáte, v ktorom
         sú tovary nadobudnuté? Je takýto cieľ zlučiteľný s právnym základom smernice uvádzaným Radou [Európskej únie] alebo je článok
         9 ods. 3 smernice protiprávny?

      3.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, predstavuje preprava 3 000 l vykurovacieho paliva v troch kontajneroch bežne nazývaných
         ‚[IBC]‘ – ktoré ako také môžu byť schválené pre prepravu nebezpečných tovarov najmä v tekutej forme v rámci podnikateľskej
         činnosti – jednotlivcom, naložených v dodávke, atypický spôsob prepravy v zmysle článku 9 ods. 3 [smernice]?

      4.      Je v súlade s článkom 7 ods. 4 [smernice], ak členský štát prijme ustanovenie, podľa ktorého je jednotlivec, ktorý sám a pre
         svoju vlastnú potrebu nadobudol vykurovacie palivo v inom členskom štáte, kde bol tento tovar uvedený do daňového voľného
         obehu, a ktorý sám tento tovar prepravil do členského štátu určenia atypickým spôsobom prepravy v zmysle článku 9 ods. 3 smernice,
         povinný zriadiť záruku na zabezpečenie zaplatenia spotrebných daní, ako aj vybaviť sa počas prepravy zjednodušeným sprievodným
         dokumentom a dôkazom zriadenia záruky zaplatenia spotrebných daní?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      19     Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 9 ods. 3 smernice vo všeobecnosti umožňuje v členskom
         štáte uvedenia do daňového voľného obehu stanoviť povinnosť zaplatiť spotrebnú daň z vykurovacieho paliva nadobudnutého jednotlivcom
         pre vlastnú potrebu v inom členskom štáte, ktoré sám prepravil do uvedeného členského štátu uvedenia do daňového voľného obehu,
         a to bez ohľadu na spôsob, ktorým sa táto preprava vykonáva.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      20     Poľská vláda, Rada a Komisia Európskych spoločenstiev navrhujú, aby sa na túto otázku odpovedalo záporne.
      21     Tvrdia, že článok 9 ods. 3 smernice dáva členským štátom možnosť vylúčiť z pôsobnosti článku 8 smernice vykurovacie palivo
         dovezené na ich územie jednotlivcom pre jeho vlastnú potrebu výlučne za podmienky, že táto osoba na tento účel použije „atypický
         spôsob prepravy“ v zmysle uvedeného článku 9 ods. 3.

      22     Podľa poľskej vlády a Rady sa toto ustanovenie, ktoré predstavuje výnimku zo všeobecného pravidla stanoveného v článku 8 smernice,
         musí vykladať reštriktívnym spôsobom. V tomto ohľade Rada upresňuje, že ak by normotvorca Spoločenstva chcel členským štátom
         umožniť vylúčiť z pôsobnosti uvedeného článku 8 akúkoľvek prepravu vykurovacieho paliva uskutočnenú jednotlivcom, bol by to
         výslovne stanovil.

      23     Švédska, helénska a talianska vláda, ktoré sú opačného názoru, sa domnievajú, že členské štáty môžu z pôsobnosti článku 8
         smernice vylúčiť kvapalné vykurovacie výrobky prepravované jednotlivcami a v dôsledku toho požadovať zaplatenie spotrebnej
         dane z týchto výrobkov v členskom štáte uvedenia do daňového voľného obehu, a to nezávisle od zvoleného spôsobu prepravy.

      24     Švédska vláda v zásade tvrdí, že zo samotného znenia článku 9 ods. 3 smernice vyplýva, že čo sa týka vykurovacieho paliva,
         jednotlivec nemá žiadnu možnosť prepravovať tento druh výrobku „typickým“ spôsobom prepravy, a teda byť oslobodeným od zaplatenia
         spotrebnej dane v členskom štáte uvedenia do voľného daňového obehu. Cieľom tohto ustanovenia je totiž umožniť členským štátom
         vo všeobecnosti zabrániť preprave vykurovacieho paliva jednotlivcami.

      25     Helénska a talianska vláda uvádzajú, že kvapalné vykurovacie výrobky boli vzhľadom na ich osobitnú povahu normotvorcom Spoločenstva
         vylúčené z pôsobnosti článku 8 smernice. Na rozdiel od iných výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani, ako je tabak a alkoholické
         nápoje, jednotlivci totiž kvapalné vykurovacie výrobky bežne neprevážajú na účely vlastnej spotreby. Je teda možné predpokladať,
         že tento druh výrobku sa bude prevážať výlučne na obchodné účely.

       Odpoveď Súdneho dvora
      26     Ako už Súdny dvor zdôraznil, smernica sa zameriava na stanovenie určitého počtu pravidiel, pokiaľ ide o držbu, obeh a kontrolu
         výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani, a to najmä s cieľom zabezpečiť, aby vymáhateľnosť spotrebnej dane bola rovnaká vo
         všetkých členských štátoch (rozsudky z 2. apríla 1998, EMU Tabac a i., C‑296/95, Zb. s. I‑1605, bod 22; z 5. apríla 2001,
         Van de Water, C‑325/99, Zb. s. I‑2729, bod 39; z 12. decembra 2002, Cipriani, C‑395/00, Zb. s. I‑11877, bod 41, a z 23. novembra
         2006, Joustra, C‑5/05, Zb. s. I‑11075, bod 27).

      27     V tomto ohľade článok 8 smernice stanovuje všeobecnú zásadu, podľa ktorej je spotrebná daň na výrobky nadobudnuté jednotlivcami
         pre vlastnú spotrebu a nimi samými prepravenými splatná v členskom štáte, v ktorom boli nadobudnuté (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Joustra, už citovaný, body 31 a 33).

      28     Čo sa však týka nadobudnutia minerálnych olejov, ktoré už boli uvedené do daňového voľného obehu v jednom členskom štáte,
         článok 9 ods. 3 smernice umožňuje výnimku zo všeobecného pravidla uvedeného v článku 8 tejto smernice, a teda stanoviť, že
         spotrebnú daň bude tiež možné vyrubiť v inom členskom štáte, a to v členskom štáte, do ktorého boli tieto oleje dovezené na
         účely ich spotreby.

      29     Členské štáty sa však tejto možnosti môžu dovolávať len v prípade, že sú splnené určité podmienky. Minerálne oleje, na ktoré
         sa uplatní spotrebná daň v zmysle článku 9 ods. 3 musia totiž jednotlivci prepravovať sami a na svoj účet „atypickými spôsobmi
         prepravy“, ktoré toto ustanovenie definuje ako „prepravu paliva inak než v nádržiach vozidiel alebo v rezervných palivových
         cisternách a prepravu kvapalných vykurovacích produktov inak než prostredníctvom nádrží používaných profesionálnymi obchodníkmi
         [prepravu paliva inak ako v nádržiach vozidiel alebo vo vhodných rezervných palivových kanistroch a prepravu kvapalných vykurovacích
         výrobkov inak ako v cisternových kamiónoch používaných na účet hospodárskych subjektov podnikajúcich v tejto oblasti – neoficiálny preklad]“.

      30     Takisto je potrebné zdôrazniť, že dotknuté ustanovenie sa ako výnimka z pravidla musí vykladať reštriktívnym spôsobom (pozri
         v tomto zmysle najmä rozsudky z 18. januára 2001, Komisia/Španielsko, C‑83/99, Zb. s. I‑445, bod 19; z 12. decembra 2002,
         Belgicko/Komisia, C‑5/01, Zb. s. I‑11991, bod 56, a z 26. mája 2005, Stadt Sundern, C‑43/04, Zb. s. I‑4491, bod 27).

      31     Z toho vyplýva, že článok 9 ods. 3 smernice sa v rozpore s tým, čo tvrdí švédska vláda, nemôže vykladať tak, že umožňuje,
         aby v členskom štáte uvedenia do daňového voľného obehu podliehal spotrebnej dani akýkoľvek dovoz vykurovacieho paliva jednotlivcom
         na súkromné účely, a to nezávisle od použitého spôsobu prepravy. Členský štát totiž nemôže využiť možnosť stanovenú týmto
         ustanovením v prípade, ak takýto jednotlivec uskutoční prepravu tovaru takým spôsobom, ktorý nemožno zahrnúť pod pojem „atypické
         spôsoby prepravy“, tak ako je definovaný v uvedenom ustanovení pripomenutom v bode 29 tohto rozsudku.

      32     Preto je teda potrebné na prvú položenú otázku odpovedať tak, že článok 9 ods. 3 smernice vo všeobecnosti neumožňuje stanoviť
         povinnosť zaplatiť v členskom štáte uvedenia do daňového voľného obehu spotrebnú daň z vykurovacieho paliva nadobudnutého
         jednotlivcom pre vlastnú potrebu v inom členskom štáte, ktoré sám prepravil do uvedeného členského štátu uvedenia do daňového
         voľného obehu bez ohľadu na spôsob, ktorým sa táto preprava vykonáva.

       O druhej otázke
      33     Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú položenú otázku.
       O tretej otázke
      34     Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či je preprava 3 000 l vykurovacieho paliva jednotlivcom v troch IBC naložených
         v dodávke „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      35     Komisia uvádza, že rôzne jazykové verzie článku 9 ods. 3 smernice si v tomto úplne nezodpovedajú. Tvrdí preto, že toto ustanovenie
         sa musí vykladať vo vzťahu k jeho obsahu, ku kontextu jeho prijatia a k zásade doslovného výkladu výnimiek. V dôsledku toho
         pod pojem atypický spôsob prepravy nespadá výlučne preprava vykurovacieho paliva uskutočnená prepravcom podnikajúcim v tejto
         oblasti na účet jednotlivca a prostredníctvom cisternového kamióna. Naopak, preprava takéhoto výrobku jednotlivcom prostredníctvom
         IBC zjavne spadá pod tento pojem.

      36     Talianska a poľská vláda, ktoré dospeli k rovnakému záveru ako Komisia, zdôrazňujú jasnosť a presnosť uvedeného článku 9 ods. 3,
         ktorého výklad nevyvoláva žiadne pochybnosti.

       Odpoveď Súdneho dvora
      37     Tak ako sa pripomenulo v bode 29 tohto rozsudku, podľa definície uvedenej v článku 9 ods. 3 smernice je atypický spôsob prepravy
         potrebné chápať ako „prepravu paliva inak než v nádržiach vozidiel alebo v rezervných palivových cisternách a prepravu kvapalných
         vykurovacích produktov inak než prostredníctvom nádrží používaných profesionálnymi obchodníkmi [prepravu paliva inak ako v nádržiach
         vozidiel alebo vo vhodných rezervných palivových kanistroch a prepravu kvapalných vykurovacích výrobkov inak ako v cisternových
         kamiónoch používaných na účet hospodárskych subjektov podnikajúcich v tejto oblasti – neoficiálny preklad]“.

      38     Z vlastného textu tohto ustanovenia vyplýva, že akákoľvek preprava kvapalných vykurovacích výrobkov, ktorá sa neuskutoční
         prostredníctvom cisternových kamiónov, sa musí považovať za atypický spôsob prepravy.

      39     Takýto výklad navyše možno podoprieť rôznymi jazykovými verziami uvedeného ustanovenia. Svedčia o tom najmä výrazy „tankers“
         v anglickej verzii, „autocisterne“ v talianskej verzii a „cystern“ v poľskej verzii.

      40     Preto je nutné konštatovať, že preprava vykurovacieho paliva uskutočnená jednotlivcom, ktorý nepoužil cisternový kamión, ale
         len obyčajnú dodávku, ako je tomu vo veci samej, predstavuje „atypický spôsob prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice.
         Skutočnosť, že v tejto veci sa uvedené palivo nachádzalo v troch IBC, nemôže spochybniť tento záver.

      41     V dôsledku toho je potrebné na tretiu položenú otázku odpovedať tak, že preprava 3 000 l vykurovacieho paliva jednotlivcom
         v troch IBC naložených v dodávke je „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice.

       O štvrtej otázke
      42     Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 7 ods. 4 smernice umožňuje členskému štátu stanoviť,
         aby jednotlivec prevážajúci pre vlastnú potrebu vykurovacie palivo atypickým spôsobom prepravy zriadil záruku zaplatenia spotrebnej
         dane a vybavil sa pri preprave dôkazom o zriadení takejto záruky, ako aj sprievodným dokumentom.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      43     Komisia zdôrazňuje, že článok 7 ods. 1 smernice, ktorý opisuje výrobky, na ktoré sa vzťahuje odsek 4 tohto článku, sa týka
         výlučne výrobkov „určených na komerčné účely [držaných na obchodné účely – neoficiálny preklad]“. Preto sa domnieva, že toto ustanovenie sa netýka výrobkov nadobudnutých jednotlivcami pre vlastnú potrebu a v dôsledku
         toho sa na vec samú neuplatňuje. V tomto ohľade zdôrazňuje, že z tretieho, piateho, šiesteho a jedenásteho odôvodnenia smernice
         vyplýva, že táto smernica jasne rozlišuje na jednej strane medzi tovarom, ktorý je držaný na obchodné účely a pri preprave
         je nutné mať sprievodné dokumenty, a na druhej strane tovarom držaným na súkromné účely, v prípade ktorého sa žiaden dokument
         na účely jeho prepravy do iného členského štátu nevyžaduje.

      44     Komisia ďalej uvádza, že žiadne ustanovenie smernice nestanovuje, že pri preprave výrobkov, na ktoré sa vzťahuje jej článok
         9 ods. 3, je nutné disponovať akýmkoľvek dokumentom alebo vo vzťahu k nim zriadiť záruku.

      45     Švédska a poľská vláda naopak tvrdia, že z článku 9 smernice vyplýva, že každá preprava atypickým spôsobom prepravy sa uskutočňuje
         na obchodné účely. Prvá z týchto vlád ďalej uvádza, že toto ustanovenie vychádza zo zásady, podľa ktorej by jednotlivci nemali
         byť schopní prepravovať minerálne oleje. Preto sa akákoľvek preprava týchto výrobkov, hoci aj uskutočnená jednotlivcom pre
         vlastnú potrebu, musí považovať za prepravu na obchodné účely, a teda podliehať povinnostiam stanoveným v článku 7 ods. 4
         smernice.

       Odpoveď Súdneho dvora
      46     Na úvod je potrebné zdôrazniť, že článok 7 ods. 4 smernice týkajúci sa prepravy výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani na
         základe sprievodného dokumentu odkazuje na článok 18 ods. 1 tejto smernice, ktorý stanovuje, že ku každému tovaru podliehajúcemu
         spotrebnej dani, ktorý sa v režime pozastavenia dane prepravuje medzi rôznymi členskými štátmi, sa priloží administratívny
         alebo obchodný sprievodný dokument vyhotovený odosielateľom.

      47     Článok 18 ods. 3 smernice stanovuje možnosť, aby uvedený dokument sprevádzal iný dokument potvrdzujúci, že spotrebná daň bola
         v členskom štáte určenia zaplatená, alebo že bol za podmienok stanovených príslušnými orgánmi členského štátu určenia dodržaný
         akýkoľvek iný postup zaručujúci výber tejto dane. Podľa tohto ustanovenia musí tento dokument uvádzať deň a referenčné číslo
         platby alebo prijatia záruky zaplatenia daňovým úradom členského štátu určenia.

      48     Po tomto upresnení je potrebné konštatovať, že článok 7 ods. 1 smernice, ktorý uvádza výrobky, ktoré sa musia prepravovať
         na základe sprievodného dokumentu stanoveného odsekom 4 tohto článku, sa vzťahuje výlučne na výrobky „určen[é] na komerčné
         účely [držané na obchodné účely – neoficiálny preklad]“.

      49     Ako už Súdny dvor rozhodol, smernica rozlišuje jednak medzi takýmito výrobkami a jednak výrobkami držanými na súkromné účely,
         na ktorých prepravu nie je potrebný žiaden dokument (pozri v tomto zmysle rozsudky EMU Tabac a i., už citovaný, bod 23, a Joustra,
         už citovaný, bod 28).

      50     Keďže totiž článok 8 smernice stanovuje, že spotrebná daň z výrobkov držaných na súkromné účely je splatná v členskom štáte,
         v ktorom boli nadobudnuté, toto ustanovenie na účely ich prepravy do iného členského štátu nevyžaduje žiaden dokument (pozri
         v tomto zmysle rozsudok EMU Tabac a i., už citovaný, bod 24).

      51     Je však potrebné zdôrazniť, že vykurovací olej nadobudnutý jednotlivcom pre vlastnú potrebu, ktorý sám prepravoval atypickým
         spôsobom prepravy, je výrobkom držaným na súkromné účely. Preto vzhľadom na predchádzajúce úvahy článok 7 ods. 4 smernice
         za týchto okolností nevyžaduje, aby sa uvedený výrobok prepravoval na základe sprievodného dokumentu.

      52     Z tohto záveru však v žiadnom prípade nemožno vyvodiť, že by členský štát nesmel stanoviť, že preprava vykurovacieho paliva
         držaného na súkromné účely sa musí uskutočniť na základe dokumentu takejto povahy.

      53     Takáto požiadavka môže byť nutná v prípade prepravy minerálnych olejov atypickým spôsobom prepravy v prípade, že členský štát
         uvedenia do daňového voľného obehu, využívajúci možnosť stanovenú v článku článok 9 ods. 3 smernice, požaduje zaplatenie spotrebnej
         dane, aby mohol byť schopný kontrolovať daňovú situáciu týchto výrobkov.

      54     Ako totiž vyplýva z trinásteho odôvodnenia a z článku 18 smernice, cieľom sprievodného dokumentu je predovšetkým identifikovať
         prepravovaný tovar, ako aj poznať jeho situáciu vo vzťahu k daňovému dlhu, ktorý z neho vyplýva.

      55     Nemožno preto vylúčiť, aby členský štát určenia mohol na tento účel stanoviť, že v prípade, že jednotlivec prepravuje vykurovacie
         palivo atypickým spôsobom prepravy, musí byť vybavený sprievodným dokumentom, ako aj dokumentom preukazujúcim zriadenie záruky
         na zabezpečenie zaplatenia spotrebnej dane.

      56     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na štvrtú položenú otázku odpovedať tak, že článok 7 ods. 4 smernice neodporuje
         tomu, aby právna úprava členského štátu určenia, v ktorom možno požadovať zaplatenie spotrebnej dane, tak ako to umožňuje
         článok 9 ods. 3 tejto smernice, akémukoľvek jednotlivcovi, ktorý sám a pre svoju vlastnú potrebu nadobudol vykurovacie palivo
         v inom členskom štáte, kde bol tento tovar uvedený do daňového voľného obehu, a ktorý sám tento tovar prepravil do členského
         štátu určenia „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice, stanovovala povinnosť zriadiť záruku na zabezpečenie
         zaplatenia spotrebných daní, ako aj byť vybavený sprievodným dokumentom, ako aj dokumentom preukazujúcim zriadenie takejto
         záruky.

       O trovách
      57     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter, o trovách
         konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru
         a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 9 ods. 3 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich
            spotrebným daniam, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/108/EHS zo 14. decembra 1992, vo všeobecnosti neumožňuje stanoviť
            povinnosť zaplatiť v členskom štáte uvedenia do daňového voľného obehu spotrebnú daň z vykurovacieho paliva nadobudnutého
            jednotlivcom pre vlastnú potrebu v inom členskom štáte, ktoré sám prepravil do uvedeného členského štátu uvedenia do daňového
            voľného obehu bez ohľadu na spôsob, ktorým sa táto preprava vykonáva.
      2.      Preprava 3 000 l vykurovacieho paliva jednotlivcom v troch kontajneroch bežne nazývaných „IBC kontajnery“ naložených v dodávke
            je „atypickým spôsobom prepravy“ v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 92/12, zmenenej a doplnenej smernicou 92/108.
      3.      Článok 7 ods. 4 smernice 92/12, zmenenej a doplnenej smernicou 92/108, neodporuje tomu, aby právna úprava členského štátu
            určenia, v ktorom možno požadovať zaplatenie spotrebnej dane, tak ako to umožňuje článok 9 ods. 3 tejto smernice, akémukoľvek
            jednotlivcovi, ktorý sám a pre svoju vlastnú potrebu nadobudol vykurovacie palivo v inom členskom štáte, kde bol tento tovar
            uvedený do daňového voľného obehu, a ktorý sám tento tovar prepravil do členského štátu určenia „atypickým spôsobom prepravy“
            v zmysle uvedeného článku 9 ods. 3 smernice, stanovovala povinnosť zriadiť záruku na zabezpečenie zaplatenia spotrebných daní,
            ako aj byť vybavený sprievodným dokumentom, ako aj dokumentom preukazujúcim zriadenie takejto záruky.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 25. mája 2011. # Luis María Bombín Bombín proti Európskej komisii. # Verejná služba - Úradníci. # Vec F-22/10.


Rozsudok Všeobecného súdu (samosudca) z 19. februára 2016.#Infinite Cycle Works Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva INFINITY – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva INFINI – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-30/15.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (samosudca) zo 17. marca 2004. # Giorgio Lebedef proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Povýšenie - Odôvodnenie - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-4/03.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. decembra 2009. # Európska komisia proti Spojenému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2006/40/CE - Klimatizácia motorových vozidiel - Neúplné prebratie. # Vec C-187/09.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. decembra 2009 – Komisia/Spojené kráľovstvo
      (vec C‑187/09)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2006/40/CE – Klimatizácia motorových vozidiel – Neúplné prebratie“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 8)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie v stanovenej lehote ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou
                  Európskeho parlamentu a Rady 2006/40/ES zo 17. mája 2006 o emisiách z klimatizačných systémov v motorových vozidlách, ktorou
                  sa mení a dopĺňa smernica Rady 70/156/EHS (Ú. v. EÚ L 161, s. 12)

            Výrok

                  1.

                  	Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska si tým, že neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
                     potrebné na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/40/ES zo 17. mája 2006 o emisiách z klimatizačných
                     systémov v motorových vozidlách, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 70/156/EHS, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
                     z tejto smernice.

                  2.

                  	Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska je povinné nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júla 2009.#Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA) proti Cul de Sac Espacio Creativo SL a Acierta Product & Position SA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de lo Mercantil nº 1 de Alicante y nº 1 de Marca Comunitaria - Španielsko.#Nariadenie (ES) č. 6/2002 - Dizajny Spoločenstva - Články 14 a 88 - Majiteľ práva na dizajn Spoločenstva - Nezapísaný dizajn - Objednaný dizajn.#Vec C-32/08.

text:
      Vec C‑32/08
      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      proti
      Cul de Sac Espacio Creativo SL
      a
      Acierta Product & Position SA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria)
      „Nariadenie (ES) č. 6/2002 – Dizajny Spoločenstva – Články 14 a 88 – Majiteľ práva na dizajn Spoločenstva – Nezapísaný dizajn – Objednaný dizajn“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Dizajny Spoločenstva – Právo na dizajn Spoločenstva – Dizajny vytvorené v rámci pracovnoprávneho vzťahu – Pôsobnosť
      (Nariadenie Rady č. 6/2002, článok 14 ods. 3)
      2.        Dizajny Spoločenstva – Právo na dizajn Spoločenstva – Prevod práva na dizajn Spoločenstva z pôvodcu na jeho právneho nástupcu
      (Nariadenie Rady č. 6/2002, článok 14 ods. 1)
      1.        Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 o dizajnoch spoločenstva, podľa ktorého má zamestnávateľ právo na dizajn Spoločenstva
         vtedy, ak ho vytvoril zamestnanec pri výkone svojich povinností alebo podľa inštrukcií, ktoré dostal od svojho zamestnávateľa,
         pokiaľ sa nedohodli inak alebo nie je inak stanovené podľa vnútroštátneho práva, sa neaplikuje na dizajn Spoločenstva vytvorený
         na objednávku.

      Zákonodarca Spoločenstva mal totiž úmysel definovať osobitný režim stanovený v článku 14 ods. 3 nariadenia špecifickým zmluvným
         vzťahom, ktorým je pracovnoprávny vzťah, čo vylučuje použitie uvedeného odseku na iné zmluvné vzťahy, ako je ten, na základe
         ktorého sa dizajn vytvorí na základe objednávky.

      (pozri body 44, 51, 55, bod 1 výroku)
      2.        V prípade, v ktorom ide jednak o nezapísané dizajny vytvorené na objednávku a jednak o vnútroštátne právo nestotožňujúce takéto
         dizajny s tými, ktoré sa realizovali v rámci pracovnoprávneho vzťahu, sa článok 14 ods. 1 uvedeného nariadenia má vykladať
         v tom zmysle, že právo na dizajn Spoločenstva má pôvodca, pokiaľ nebolo prevedené prostredníctvom zmluvy na jeho právneho
         nástupcu.

      Možnosť previesť právo na dizajn Spoločenstva z pôvodcu na právneho nástupcu prostredníctvom zmluvy v zmysle článku 14 ods. 1
         nariadenia vyplýva totiž na jednej strane zo znenia tohto článku a je na druhej strane v súlade s cieľmi, ktoré uvedené nariadenie
         sleduje. Prispôsobenie ochrany dizajnov Spoločenstva potrebám všetkých sektorov priemyslu Spoločenstva prostredníctvom zmluvného
         prevodu práva na dizajn Spoločenstva môže v tejto súvislosti prispieť k hlavnému cieľu spočívajúcemu v účinnom výkone práv
         vyplývajúcich z dizajnu Spoločenstva na celom území Spoločenstva. Účinkom zosilnenej ochrany dizajnu nie je len podpora jednotlivých
         pôvodcov smerujúca k celkovému prínosu Spoločenstva v danej oblasti, ale tiež podpora inovácie a vývoj nových výrobkov a investície
         na ich výrobu.

      Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby overil obsah takejto zmluvy a v tejto súvislosti určil, či právo na nezapísaný dizajn Spoločenstva
         bolo prípadne skutočne prevedené z pôvodcu na právneho nástupcu, pričom vnútroštátny súd môže v rámci uvedeného preskúmania
         uplatniť právnu úpravu týkajúcu sa zmlúv s cieľom určiť, komu patrí podľa článku 14 ods. 1 nariadenia právo na nezapísaný
         dizajn Spoločenstva.

      (pozri body 62, 77 – 82, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 2. júla 2009 (*)

      „Nariadenie (ES) č. 6/2002 – Dizajny Spoločenstva – Články 14 a 88 – Majiteľ práva na dizajn Spoločenstva – Nezapísaný dizajn – Objednaný dizajn“
      Vo veci C‑32/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil
         n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria (Španielsko) z 18. januára 2008 a doručený Súdnemu dvoru 28. januára 2008, ktorý
         súvisí s konaním:

      Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA)
      proti
      Cul de Sac Espacio Creativo SL,
      Acierta Product & Position SA,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič (spravodajca), A. Tizzano, A. Borg Barthet a E. Levits,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. januára 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (FEIA), v zastúpení: J. Sanmartín Sanmartín, abogada,
      –        Cul de Sac Espacio Creativo SL, v zastúpení: O.L. Herreros Chico, abogado,
      –        Acierta Product & Position SA, v zastúpení: T. Sánchez Morgado, abogada,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: I. Rao, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Malynicz, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: I. Martínez del Peral a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. marca 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 14 ods. 1 a 3 a článku 88 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 6/2002
         z 12. decembra 2001 o dizajnoch spoločenstva (Ú. v. ES L 3, 2002, s. 1; Mim. vyd. 13/027, s. 142; ďalej len „nariadenie“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Fundación Española para la Innovación de la Artesanía (ďalej len „FEIA“) a spoločnosťou
         Cul de Sac Espacio Creativo SL (ďalej len „Cul de Sac“) a Acierta Product & Position SA (ďalej len „Acierta“), ktorého predmetom
         je otázka vlastníckeho práva k dizajnu Spoločenstva k nástenným hodinám.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Z odôvodnenia č. 1 nariadenia vyplýva, že jeho cieľom je „dizajn spoločenstva, ktorému je pridelená rovnaká ochrana s rovnakým
         účinkom v rámci celého územia spoločenstva.“

      4        Odôvodnenie č. 8 nariadenia stanovuje:

      „Preto pre odvetvia spoločenstva je dôležitý prístupnejší systém ochrany dizajnu upravený podľa potrieb vnútorného trhu.“
      5        Odôvodnenie č. 9 tohto nariadenia stanovuje:

      „Hmotnoprávne ustanovenia tohto nariadenia týkajúce sa dizajnového práva by mali byť v súlade s príslušnými ustanoveniami
         smernice [Európskeho parlamentu a Rady z 13. októbra 1998 o právnej ochrane dizajnov (Ú. v. ES L 289, s. 28; Mim. vyd. 13/021,
         s. 120)] 98/71/ES“

      6        Odôvodnenie č. 16 nariadenia stanovuje:

      „Niektoré [sektory priemyslu Spoločenstva] vytvárajú veľké počty dizajnov pre výrobky často s krátkym trhovým životom, kde
         ochrana bez prekážky zápisných formalít je výhodou a dĺžka ochrany má menšiu závažnosť. …“

      7        Odôvodnenie č. 21 nariadenia stanovuje:

      „… Je však vhodné, aby nezapísaný dizajn spoločenstva predstavoval právo iba na zabránenie kopírovania. …“
      8        Odôvodnenie č. 25 nariadenia znie takto:

      „Pre tie sektory priemyslu, ktoré vytvárajú veľké množstvá dizajnov s pravdepodobným krátkym životom počas krátkych období,
         z ktorých iba niektoré sa napokon komerčne využijú, je výhodný nezapísaný dizajn spoločenstva. Okrem toho, je tiež potrebné,
         aby sa tieto sektory mohli ľahšie obrátiť o pomoc na zapísaný dizajn spoločenstva. Preto výber kombinovania istého počtu dizajnov
         v jednej hromadnej prihláške by splnil túto potrebu. Dizajny obsiahnuté v hromadnej prihláške sa však môžu riešiť nezávisle
         od seba pre účely… prevodu…“

      9        Odôvodnenie č. 31 nariadenia stanovuje:

      „Toto nariadenie nevylučuje uplatnenie právnych predpisov priemyselného vlastníctva alebo iných príslušných právnych predpisov
         členských štátov na dizajny chránené dizajnmi spoločenstva, ako napríklad právnych predpisov, ktoré sa týkajú ochrany dizajnov
         získaných zápisom alebo zákonov týkajúcich sa nezapísaných dizajnov…“

      10      Podľa článku 1 ods. 2 písm. a) nariadenia:

      „Dizajn spoločenstva sa chráni:
      a)      ‚nezapísaným dizajnom spoločenstva‘, ak je sprístupnený verejnosti spôsobom, ktorý je stanovený v tomto nariadení.“
      11      Odsek 3 tohto článku ale uvádza:

      „Dizajn spoločenstva má jednotný charakter. Má rovnocenný účinok v rámci celého spoločenstva. Nie je… prevedený… s výnimkou
         prípadu celého spoločenstva [Môže byť… prevedený… len v rámci celého Spoločenstva – neoficiálny preklad]. Tento princíp a jeho dopady sa uplatňujú, pokiaľ nie je inak stanovené v tomto nariadení.“

      12      Hlava II nariadenia s názvom „Právo týkajúce sa dizajnov“ obsahuje okrem iných oddiel 1 označený ako „Podmienky ochrany“,
         ktorý pozostáva z článkov 3 až 9, oddiel 3 s názvom „Právo na dizajn spoločenstva“ zahŕňajúci články 14 až 18 a oddiel 5 nazvaný
         „Výmaz“, do ktorého patria články 24 až 26.

      13      Článok 3 písm. a) nariadenia definuje „dizajn“ ako „vonkajšiu úpravu celku alebo časti výrobku, ktorá vyplýva zo znakov najmä
         línií, obrysov, farieb, tvaru, textúry a/alebo materiálov samotného výrobku a/alebo jeho zdobenia“.

      14      V článku 11 nariadenia s názvom „Začiatok a doba trvania ochrany nezapísaného dizajnu spoločenstva“ sa v odseku 1 stanovuje:

      „Dizajn, ktorý spĺňa požiadavky podľa oddielu 1, je chránený nezapísaným dizajnom spoločenstva počas obdobia troch rokov odo
         dňa, kedy sa dizajn po prvý raz sprístupnil verejnosti v rámci spoločenstva.“

      15      Článok 14 nariadenia s názvom „Právo na dizajn spoločenstva“ v odsekoch 1 a 3 stanovuje:

      „1      Právo na dizajn spoločenstva má pôvodca alebo jeho právny nástupca.
      …
      3.      Ak však dizajn vytvoril zamestnanec pri výkone svojich povinností alebo podľa inštrukcií, ktoré dostal od zamestnávateľa,
         právo na dizajn spoločenstva má zamestnávateľ, pokiaľ sa nedohodli inak alebo nie je inak stanovené podľa vnútroštátneho práva.“

      16      Článok 19 nariadenia s názvom „Práva vyplývajúce z dizajnu spoločenstva“ v odseku 2 stanovuje:

      „Nezapísaný dizajn spoločenstva však majiteľovi udeľuje právo zabrániť konaniam uvedeným v odseku 1 iba vtedy, ak napadnuté
         využívanie vyplýva z kopírovania chráneného dizajnu.“

      17      Článok 25 nariadenia s názvom „Dôvody výmazu [neplatnosti – neoficiálny preklad]“ v odseku 1 písm. c) stanovuje, že dizajn spoločenstva sa môže vyhlásiť za neplatný iba „ak na základe rozhodnutia súdu
         majiteľ nemá právo na dizajn spoločenstva podľa článku 14“.

      18      Článok 27 nariadenia s názvom „Prístup k dizajnom spoločenstva ako k vnútroštátnym právam na dizajn“ v odseku 1 stanovuje:

      „Pokiaľ články 28, 29, 30, 31 a 32 nestanovujú inak, k dizajnu spoločenstva ako predmetu vlastníctva sa pristupuje v jeho
         celosti a pre celú oblasť spoločenstva ako k vnútroštátnemu právu na dizajn členského štátu, v ktorom:

      a)      má majiteľ k príslušnému dňu svoje sídlo alebo trvalé bydlisko; alebo
      b)      ak neplatí písmeno a), v ktorom má majiteľ k príslušnému dňu svoju organizačnú zložku.“
      19      Hlava IX nariadenia s názvom „Právomoc a postup v právnych konaniach týkajúcich sa dizajnov Spoločenstva“ obsahuje oddiel
         2, ktorý má názov „Spory týkajúce sa porušenia a platnosti dizajnu spoločenstva“, ktorého súčasťou je článok 88.

      20      Tento článok s názvom „Uplatniteľné právo“ v odsekoch 1 a 2 stanovuje:

      „1.      Súdy pre dizajn spoločenstva uplatňujú ustanovenia tohto nariadenia.
      2.      V súvislosti so všetkými záležitosťami, na ktoré sa nevzťahuje toto nariadenie, súd pre dizajn spoločenstva uplatní svoje
         vnútroštátne právo vrátane súkromného medzinárodného práva.“

      21      Článok 96 nariadenia s názvom „Vzťah k ostatným formám ochrany podľa vnútroštátnych právnych predpisov“ v odseku 1 stanovuje:

      „Ustanovenia tohto nariadenia nemajú dopad na akékoľvek ustanovenia práva spoločenstva alebo práva daných členských štátov,
         týkajúce sa nezapísaných dizajnov…“

      22      Cieľom smernice 98/71 je podľa jej odôvodnenia č. 3 zbližovanie právnych predpisov členských štátov na ochranu dizajnov.

      23      V článku 2 táto smernice upresňuje, že sa aplikuje na práva k dizajnom, ktoré sú zapísané na ústredných úradoch priemyselného
         vlastníctva v členských štátoch.

      24      Podľa článku 11 ods.1 písm. c) smernice 98/71:

      „Zápis dizajnu sa odmietne alebo, ak bol dizajn už zapísaný, vyhlási sa právo k dizajnu za neplatné:
      …
      c)      ak prihlasovateľ alebo majiteľ práva k dizajnu nie je na to oprávnený podľa práva príslušného členského štátu…“.
       Vnútroštátna právna úprava
      25      Zákon 20/2003 o právnej ochrane priemyselných dizajnov (ley 20/2003, de Protección Jurídica del Diseño Industrial) zo 7. júla
         2003 (BOE č. 162 z 8. júla 2003, s. 26348, ďalej len „LPJDI“) sa týka len zapísaných dizajnov.

      26      Článok 14 ods. 1 LPJDI stanovuje, že „právo na zápis dizajnu má pôvodca alebo jeho právny nástupca“.

      27      Článok 15 LPJDI pod názvom „Dizajn vytvorený v rámci pracovnoprávneho vzťahu alebo na základe poskytnutia služieb“ stanovuje:

      „Ak dizajn vytvoril zamestnanec v rámci výkonu práce alebo podľa pokynov zamestnávateľa alebo na základe objednávky v rámci
         poskytnutia služieb, právo na zápis dizajnu má zamestnávateľ alebo zmluvná strana, ktorá objednala vytvorenie dizajnu, ak
         v zmluve nebolo dohodnuté inak.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      28      FEIA vypracovala projekt s názvom „D’ARTES“, v rámci ktorého 50 remeselníckych dielní z rôznych sektorov mohlo na základe
         návrhu dizajnu vytvoreného odborníkom v danej oblasti vyrobiť sériu predmetov určených na predaj.

      29      Spoločnosť AC&G, SA (ďalej len „AC&G“), ktorá bola poverená organizovaním projektu konkretizovala parametre fyzickej realizácie
         projektu D’ARTES a bola poverená, aby vybrala dizajnérov a uzavrela s nimi zmluvy.

      30      Na základe toho AC&G uzavrela s Cul de Sac ústnu zmluvu, ktorá nepodliehala španielskemu zákonníku práce, v zmysle ktorej
         posledná uvedená bola poverená, aby vytvorila dizajn a poskytla technickú pomoc istej remeselníčke pri realizácii jej novej
         kolekcie výrobkov. AC&G zaplatila Cul de Sac 1 800 eur bez DPH ako odmenu za poskytnutie služby.

      31      Cul de Sac navrhla sériu nástenných (kukučkových) hodín, ktoré v rámci projektu D’ARTES zhotovila remeselníčka Verónica Palomares
         a ktoré boli prezentované verejnosti v apríli 2005 pod názvom kolekcie „Santamaría“.

      32      Cul de Sac a Acierta následne vyrobili a predávali kukučkové hodiny s názvom kolekcie „TIMELESS“.

      33      Keďže FEIA tvrdí, že tieto kukučkové hodiny sú kópiou nezapísaného dizajnu Spoločenstva kolekcie „Santamaría“, pričom sa považuje
         za jeho majiteľku jednak na základe toho, že sa projekt D’ARTES uskutočnil pod jej záštitou a bola jeho hlavným finančným
         prispievateľom a jednak z dôvodu, že AC&G na ňu previedla výlučné užívacie práva na výrobky realizované v rámci prvej edície
         uvedeného projektu, podala na Cul de Sac a Acierta žalobu z dôvodu porušenia práv z uvedeného dizajnu Spoločenstva a subsidiárne
         z dôvodu nekalosúťažného konania.

      34      FEIA okrem iného tvrdí, že v súlade s článkom 15 LPJDI je majiteľom dizajnu nástenných hodín kolekcie „Santamaría“, pretože
         ich vytvoril Cul de Sac s cieľom splniť objednávku AC&G, ktorá „zjavne“ konala v rámci odplatnej služby ako splnomocnenec
         FEIA.

      35      Cul de Sac a Acierta namietajú, že AC&G a/alebo FEIA boli alebo sú majiteľmi uvedených dizajnov a v dôsledku toho skutočnosť,
         že FEIA má záujem na konaní.

      36      Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria sa domnieva, že FEIA môže namietať vlastníctvo sporných
         dizajnov len vtedy, ak AC&G, ktorá ich na ňu previedla bola sama majiteľom uvedených dizajnov.

      37      Za týchto podmienok Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Alicante y n° 1 de Marca Comunitaria rozhodol prerušiť konanie a položiť
         Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 14 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 chápať tak, že sa vzťahuje len na dizajny Spoločenstva vytvorené v rámci pracovnoprávneho
         vzťahu, v ktorom je tvorca – pôvodca viazaný zmluvou podliehajúcou pracovnému právu, ktorej znakmi sú závislá činnosť na cudzí
         účet, alebo?

      2.      Majú sa pojmy ‚zamestnanec‘ a ‚zamestnávateľ‘ uvedené v článku 14 ods. 3 nariadenia č. 6/2002 chápať v širšom zmysle tak,
         že toto ustanovenie zahŕňa aj iné ako pracovnoprávne vzťahy, napríklad také, v ktorých sa v občianskoprávnej/obchodnej zmluve
         (a teda bez existencie závislosti, práce na cudzí účet a obvyklého charakteru práce) určitá osoba (pôvodca) zaviaže vytvoriť
         dizajn pre inú osobu za určitú cenu, v dôsledku čoho sa rozumie, že právo na dizajn patrí osobe, ktorá si ho objednala, ak
         v zmluve nie je dohodnuté inak?

      3.      V prípade zápornej odpovede na druhú otázku z dôvodu, že pri dizajnoch vytvorených v rámci pracovnoprávneho vzťahu a dizajnoch
         vzniknutých v inom ako pracovnoprávnom vzťahu ide o odlišné skutkové situácie:

      a)      má sa uplatniť všeobecné pravidlo obsiahnuté v článku 14 ods. 1 nariadenia č. 6/2002, a je potrebné sa domnievať, že právo
         na dizajn má pôvodca, ak v zmluve nie je dohodnuté inak, alebo

      b)      má Súd pre dizajny Spoločenstva na základe odkazu v článku 88 ods. 2 nariadenia č. 6/2002 použiť vnútroštátnu legislatívu
         o dizajnoch?

      4.      Ak je na tento prípad možné uplatniť vnútroštátne právo, je možné uplatniť také vnútroštátne právo, ktoré posudzuje (ako to
         je v prípade španielskeho práva) dizajny vytvorené v rámci pracovnoprávneho vzťahu (práva patria zamestnávateľovi, ak nie
         je dohodnuté inak) rovnako ako dizajny vytvorené na objednávku (práva patria strane, ktorá si ich objednala, ak nie je dohodnuté
         inak)?

      5.      V prípade kladnej odpovede na štvrtú otázku, nebolo by dané riešenie (práva patria strane, ktorá si ich objednala, ak nie
         je dohodnuté inak) v rozpore so zápornou odpoveďou na druhú otázku?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke, ktoré sa týkajú pôsobnosti článku 14 ods. 3 nariadenia
      38      Týmito dvomi otázkami, ktoré je potrebné preskúmať v ich vzájomnej súvislosti sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok
         14 ods. 3 nariadenia sa aplikuje tiež na dizajn Spoločenstva, ktorý bol vytvorený na objednávku a mimo pracovnoprávneho vzťahu.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      39      FEIA a vláda Spojeného kráľovstva sa vyjadrili v prospech aplikácie článku 14 ods. 3 nariadenia na dizajny vytvorené na objednávku.
         Obidve sa domnievajú, že toto ustanovenie, osobitne pojmy „zamestnávateľ“ a „zamestnanec“, na ktoré sa odvoláva sa majú vykladať
         nielen výlučne s odkazom na znenie uvedeného ustanovenia, ale tiež z hľadiska všeobecnej systematiky a cieľov systému, do
         ktorého sa začleňujú.

      40      Komisia Európskych spoločenstiev, Cul de Sac a Acierta naopak navrhujú, aby sa pravidlo stanovené v článku 14 ods. 3 nariadenia
         aplikovalo výlučne na dizajny vytvorené v rámci pracovnoprávneho vzťahu so znakmi závislej činnosti.

      41      Acierta a Komisia okrem iného uvádzajú, že článok 14 ods. 3 nariadenia obsahuje odchyľujúce sa pravidlo alebo výnimku zo všeobecnej
         zásady uvedenej v odseku 1 uvedeného článku, ktorá ako taká neumožňuje použiť extenzívny výklad ani aplikáciu pomocou analógie
         na prípady, ktoré nie sú výslovne stanovené.

      42      Podľa Komisie navrhovaný výklad potvrdzujú prípravné práce a postup, ktorým sa prijímalo nariadenie. Tento výklad je tiež
         v súlade s právnou úpravou Spoločenstva a medzinárodnou právnou úpravou týkajúcou sa práv priemyselného vlastníctva.

       Odpoveď Súdneho dvora
      43      Ako vyplýva z článku 14 ods. 1 nariadenia, právo na dizajn Spoločenstva má pôvodca alebo jeho právny nástupca.

      44      Oproti tomu z odseku 3 uvedeného článku vyplýva, že zamestnávateľ má právo na dizajn Spoločenstva vtedy, ak ho vytvoril zamestnanec
         pri výkone svojich povinností alebo podľa inštrukcií, ktoré dostal od svojho zamestnávateľa, pokiaľ sa nedohodli inak alebo
         nie je inak stanovené podľa vnútroštátneho práva.

      45      Tvrdenie FEIA a vlády Spojeného kráľovstva, podľa ktorých sa osobitne pojmy „zamestnávateľ“ a „zamestnanec“ uvádzané v uvedenom
         odseku majú vykladať široko, aby sa tiež aplikovali na dizajny vytvorené na objednávku, treba odmietnuť.

      46      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že zákonodarca Spoločenstva v tomto odseku stanovil osobitný režim pre dizajny Spoločenstva,
         ktoré sa realizujú v rámci pracovnoprávneho vzťahu.

      47      Uvedené vyplýva osobitne zo skutočnosti, že pri vypracovaní znenia uvedeného odseku zákonodarca Spoločenstva zvolil pre majiteľa
         dizajnu vytvoreného v rámci pracovnoprávneho vzťahu výraz „zamestnávateľ“ a nie oveľa širší výraz „objednávateľ“.

      48      Zo znenia článku 14 ods. 3 nariadenia vyplýva, že „zamestnávateľ“ sa stane majiteľom dizajnu Spoločenstva vtedy, ak ho „zamestnanec“
         vytvorí v rámci výkonu svojich povinností alebo podľa inštrukcií svojho zamestnávateľa.

      49      V súvislosti s pojmom „zamestnanec“ je potrebné skonštatovať, že zákonodarca Spoločenstva nezvolil v uvedenom ustanovení pokiaľ
         ide o osobu, ktorá vytvorila dizajn oveľa širší výraz „zhotoviteľ“. Pojem „zamestnanec“ znamená, že ide o osobu, ktorá je
         v rámci pracovnoprávneho vzťahu pri vyhotovení dizajnu podriadená svojmu „zamestnávateľovi“.

      50      Pokiaľ ide o uvedenú časť odseku, ktorá stanovuje „pokiaľ sa nedohodli inak alebo nie je inak stanovené podľa vnútroštátneho
         práva“, je potrebné upresniť, že táto časť ustanovenia poskytuje pod podmienkou, že dizajn bol vytvorený v rámci pracovnoprávneho
         vzťahu jednak zmluvným stranám pracovnej zmluvy možnosť označiť „zamestnanca“ ako majiteľa dizajnu Spoločenstva a jednak možnosť
         pre členské štáty stanoviť vo svojich vnútroštátnych úpravách, že majiteľom dizajnu Spoločenstva je „zamestnanec“.

      51      Z uvedeného vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva mal úmysel definovať osobitný režim stanovený v článku 14 ods. 3 nariadenia
         špecifickým zmluvným vzťahom, ktorým je pracovnoprávny vzťah, čo vylučuje použitie uvedeného odseku na iné zmluvné vzťahy,
         ako je ten, na základe ktorého sa dizajn vytvorí na základe objednávky.

      52      Tento výklad potvrdzujú okrem iného aj prípravné práce na nariadení.

      53      Komisia v tejto súvislosti uvádza, že v odôvodnení návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o dizajnoch Spoločenstva
         [KOM(93) 342 konečné znenie z 3. decembra 1993] sa upresňuje, že v prípade, ak dizajn vytvoril zamestnanec v rámci výkonu
         svojich povinností, ktoré mu vyplývajú z pracovnej zmluvy, majiteľom tohto dizajnu je zamestnávateľ.

      54      Podľa názoru Komisie a z bodov 27 až 32 návrhov generálneho advokáta tiež vyplýva, že hoci je pravda, že prvý prípravný návrh
         nariadenia Komisie skutočne okrem iného obsahoval ustanovenie o vlastníctve k dizajnu Spoločenstva vytvoreného zamestnancom
         a výslovné ustanovenie o vlastníctve k dizajnu vytvoreného na objednávku, do nariadenia sa však posledné uvedené ustanovenie
         neprevzalo.

      55      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 14 ods. 3 nariadenia sa
         neaplikuje na dizajn Spoločenstva vytvorený na objednávku.

       O tretej otázke písm. a) týkajúcej sa výkladu článku 14 ods. 1 nariadenia
      56      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 14 ods. 1 nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že právo na
         dizajn Spoločenstva má pôvodca, pokiaľ nebolo prevedené prostredníctvom zmluvy na právneho nástupcu.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      57      FEIA sa domnieva, že článok 14 nariadenia sa má ako celok vykladať z hľadiska cieľov sledovaných nariadením a vzhľadom na
         úmysel zákonodarcu zaviesť v tejto oblasti len minimálnu právnu úpravu. FEIA konkrétne uvádza na jednej strane články 27,
         88 a 96 nariadenia, ktoré obsahujú odkaz na vnútroštátnu právnu úpravu a ktoré túto právnu úpravu oprávňujú, aby stanovila
         širší rozsah ochrany dizajnov ako je upravený nariadením a na druhej strane odôvodnenie č. 6, 8 a 9 nariadenia pripomínajúc
         požiadavky spojené s dodržiavaním zásady subsidiarity a proporcionality a definujúc ciel zosúladenia hmotnoprávnych ustanovení
         nariadenia s príslušnými ustanoveniami smernice 98/71.

      58      FEIA okrem iného navrhuje, aby sa pojem „právny nástupca“, uvedený v článku 14 ods. 1 nariadenia vykladal ako odkaz na rôzne
         spôsoby nadobudnutia práva na dizajn stanovené právnymi úpravami členských štátov vrátane tej, ktorú stanovuje LPJDI v prospech
         toho kto objednal uvedený dizajn.

      59      Podľa Komisie, Acierta a Cul de Sac článok 14 ods. 1 nariadenia obsahuje všeobecné ustanovenie, podľa ktorého právo na dizajn
         Spoločenstva má jeho pôvodca. Jediná výnimka z tohto pravidla je uvedená v odseku 3 tohto článku a týka sa len prípadov kedy
         boli dizajny vytvorené zamestnancom v rámci pracovnoprávneho vzťahu so znakmi závislej činnosti. Nariadenie neobsahuje nijakú
         medzeru, pokiaľ ide o určenie majiteľa dizajnu Spoločenstva.

      60      Acierta a Cul de Sac spresňujú, že právo na dizajn Spoločenstva možno previesť na právneho nástupcu prostredníctvom zmluvy.

      61      Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že článok 14 ods. 1 nariadenia neupravuje otázku vlastníctva k dizajnu vytvoreného na objednávku.
         Podľa jej názoru môžu členské štáty v súlade s odôvodnením č. 31 a článkom 88 ods. 2 nariadenia aplikovať svoju vnútroštátnu
         právnu úpravu týkajúcu sa nezapísaných dizajnov.

       Odpoveď Súdneho dvora
      62      Najprv je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor v tejto veci rozhoduje len o prípade, v ktorom ide jednak o nezapísané dizajny
         vytvorené na objednávku a jednak o LPJDI nestotožňujúce takéto dizajny s tými, ktoré sa realizovali v rámci pracovnoprávneho
         vzťahu.

      63      Z požiadavky jednotného uplatňovania práva Spoločenstva a zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Spoločenstva,
         ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti, v zásade
         vyžaduje v celom Spoločenstve autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou
         právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; z 19. septembra 2000, Linster,
         C‑287/98, Zb. s. I‑6917, bod 43; zo 17. marca 2005 a zo 14. decembra 2006, Nokia, C‑316/05, Zb. s. I‑12083, bod 21).

      64      Takýmto prípadom sú pojmy „pôvodca“ a „právny nástupca“, ktoré obsahuje článok 14 nariadenia.

      65      Pokiaľ sa tieto pojmy majú vykladať v jednotlivých členských štátoch rozdielne, tak v prípade rovnakých okolností môže nastať
         to, že právo na dizajn Spoločenstva bude mať v niektorých členských štátoch pôvodca a v iných zasa právny nástupca. V takom
         prípade ochrana zaručená uvedeným dizajnom nebude na území Spoločenstva jednotná (pozri analogicky rozsudok Nokia, už citovaný,
         bod 27).

      66      Je dôležité, aby sa vyššie uvedeným pojmom dal v právnom poriadku Spoločenstva jednotný výklad.

      67      Takýto výklad potvrdzuje odôvodnenie č. 1 nariadenia, podľa ktorého „jednotn[ému] systému na získanie dizajnu spoločenstva,…
         je pridelená rovnaká ochrana s rovnakým účinkom v rámci celého územia spoločenstva…“.

      68      Okrem iného z článku 1 ods. 3 nariadenia vyplýva, ž uvedený dizajn môže byť prevedený len v rámci celého Spoločenstva, pokiaľ
         nariadenie nestanovuje inak.

      69      Pokiaľ ide konkrétne o prevod práva na dizajn Spoločenstva z pôvodcu na právneho nástupcu v zmysle článku 14 ods. 1 nariadenia,
         je potrebné skonštatovať, že možnosť takého prevodu, tak ako to v podstate uvádza FEIA, Cul de sac a Acierta, implicitne vyplýva
         zo znenia uvedeného článku.

      70      Okrem toho takýto výklad výslovne vyplýva z niektorých jazykových verzií pojmu „právny nástupca“, ako je nemecká: „Rechtsnachfolger“,
         poľská: „następcy prawnemu“, slovinská: „pravni naslednik“, švédska: „den till vilken rätten har övergått“ a anglická: „successor
         in title“.

      71      Takýto prevod zahŕňa ten, ktorý sa uskutočnil prostredníctvom zmluvy.

      72      Z prípravných prác na nariadení, ako aj z toho, čo uviedol generálny advokát v bodoch 46 až 50 svojich návrhov, vyplýva, že
         pôvodca môže previesť právo na dizajn Spoločenstva prostredníctvom zmluvy na svojho právneho nástupcu.

      73      Tento výklad potvrdzujú odôvodnenia č. 8 a 15 nariadenia, ktoré zdôrazňujú nevyhnutnosť prispôsobiť ochranu dizajnu Spoločenstva
         potrebám všetkých sektorov priemyslu Spoločenstva.

      74      Konkrétne na ochranu nezapísaných dizajnov Spoločenstva je dôležité, aby sa v súlade s odôvodnením č. 21 a článkom 19 ods. 2
         nariadenia dodržiavalo právo zakázať zhotovovať kópie týchto dizajnov.

      75      Z odôvodnenia č. 16 a 25 nariadenia vyplýva, že okrem pôvodcov jednotlivcov, ktorých uvádza odôvodnenie č. 7 tohto nariadenia,
         tvorcami nezapísaných dizajnov môžu byť rovnako niektoré sektory priemyslu Spoločenstva.

      76      Za týchto okolností nemožno vylúčiť, tak ako to v podstate uviedla vláda Spojeného kráľovstva, že právny nástupca bude ekonomicky
         silnejšou zmluvnou stranou ako pôvodca a že bude disponovať podstatne väčšími prostriedkami na začatie konania, ktorého cieľom
         bude zabrániť zhotovovať kópie uvedených dizajnov.

      77      Prispôsobenie ochrany dizajnov Spoločenstva potrebám všetkých sektorov priemyslu Spoločenstva, ktoré vyplýva z odôvodnení
         č. 8 a 15 nariadenia prostredníctvom zmluvného prevodu práva na dizajn Spoločenstva, môže prispieť k hlavnému cieľu spočívajúcemu
         v účinnom výkone práv vyplývajúcich z dizajnu Spoločenstva na celom území Spoločenstva, tak ako to vyplýva z odôvodnenia č. 29
         nariadenia.

      78      Účinkom zosilnenej ochrany dizajnu podľa odôvodnenia č. 7 nariadenia nie je len podpora jednotlivých pôvodcov smerujúca k celkovému
         prínosu Spoločenstva v danej oblasti, ale tiež podpora inovácie a vývoj nových výrobkov a investície na ich výrobu.

      79      Z vyššie uvedeného vyplýva, že možnosť previesť právo na dizajn Spoločenstva z pôvodcu na právneho nástupcu prostredníctvom
         zmluvy v zmysle článku 14 ods. 1 nariadenia je v súlade tak so znením uvedeného článku, ako aj s cieľmi, ktoré uvedené nariadenie
         sleduje.

      80      Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby overil obsah takejto zmluvy a v tejto súvislosti určil, či právo na nezapísaný dizajn Spoločenstva
         bolo prípadne skutočne prevedené z pôvodcu na právneho nástupcu.

      81      Vyššie uvedené úvahy samozrejme nebránia tomu, aby vnútroštátny súd v rámci uvedeného preskúmania s cieľom určiť, komu patrí
         podľa článku 14 ods. 1 nariadenia právo na nezapísaný dizajn Spoločenstva aplikoval právnu úpravu vzťahujúcu sa na zmluvy.

      82      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na tretiu otázku písm. a) odpovedať tak, že za takých okolností, ako sú vo veci
         samej, sa článok 14 ods. 1 uvedeného nariadenia má vykladať v tom zmysle, že právo na dizajn Spoločenstva má pôvodca, pokiaľ
         nebolo prevedené prostredníctvom zmluvy na jeho právneho nástupcu.

       O tretej otázke písm. b), štvrtej a piatej otázke
      83      Vzhľadom na odpoveď na tretiu otázku písm. a) nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku písm. b) ani na štvrtú a piatu otázku.

       O trovách
      84      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 14 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 6/2002 z 12. decembra 2001 o dizajnoch spoločenstva sa neaplikuje na dizajn Spoločenstva
            vytvorený na objednávku.
      2.      Za takých okolností, ako sú vo veci samej, sa článok 14 ods. 1 nariadenia č. 6/2002 má vykladať v tom zmysle, že právo na
            dizajn Spoločenstva má pôvodca, pokiaľ nebolo prevedené prostredníctvom zmluvy na jeho právneho nástupcu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.