title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 3. septembra 2015.#„Fast Bunkering Klaipėda“ UAB proti Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Smernica 2006/112/ES – Článok 148 písm. a) – Dodanie tovaru – Pojem – Oslobodenie od dane – Dodanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori – Dodanie sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene.#Vec C-526/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑526/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Litva) z 30. septembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 7. októbra 2013, ktorý súvisí s konaním:
            „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB
            proti
            Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos,
            SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
            v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia K. Jürimäe, J. Malenovský (spravodajca), M. Safjan a A. Prechal,
            generálna advokátka: E. Sharpston,
            tajomník: M. Aleksejev, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. decembra 2014,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB, v zastúpení: I. Misiūnas, atstovas,
            – litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas, R. Krasuckaitė a D. Stepanienė, splnomocnení zástupcovia,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Colelli a A. Collabolletta, avvocati dello Stato,
            – Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a A. Steiblytė, splnomocnené zástupkyne,
            po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 5. marca 2015,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 148 písm. a) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).
            2. Tento návrh bol predložený v konaní medzi „Fast Bunkering Klaipėda“ UAB (ďalej len „FBK“) a Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos (Daňový inšpektorát pri Ministerstve financií Litovskej republiky) o spôsobe, ako sa má z hľadiska dane z pridanej hodnoty (DPH) posudzovať dodanie paliva sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene.
            Právny rámec
            Medzinárodné právo
            3. Dohovor o medzinárodnom civilnom letectve podpísaný v Chicagu (Spojené štáty) 7. decembra 1944 bol ratifikovaný všetkými členskými štátmi Európskej únie, ktorá však sama zmluvnou stranou uvedeného dohovoru nie je. Tento dohovor upravuje predovšetkým pravidlá pre registráciu lietadiel, ako aj pre povolenia na let.
            Právo Únie
            4. Smernica 2006/112 od 1. januára 2007 zrušila a nahradila šiestu smernicu Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný vymeriavací základ (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23; ďalej len „šiesta smernica“).
            5. Článok 14 smernice 2006/112 stanovuje:
            „1. ‚Dodanie tovaru‘ je prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ.
            2. Okrem transakcie uvedenej v odseku 1 sa za dodanie tovaru považujú tieto transakcie:
            …
            c) prevod tovaru na základe zmluvy, podľa ktorej sa vyplatí provízia pri nákupe alebo predaji.
            …“
            6. Článok 131 tejto smernice stanovuje:
            „Oslobodenia od dane ustanovené v kapitolách 2 až 9 sa uplatňujú… v súlade s podmienkami, ktoré členské štáty stanovia na účely zabezpečenia správneho a jednoznačného uplatňovania tohto oslobodenia od dane a na účely predchádzania akýmkoľvek možným daňovým únikom, vyhýbaniu sa dani alebo zneužitiu dane.“
            7. Článok 146 ods. 1 smernice 2006/112 stanovuje:
            „Členské štáty oslobodia od dane tieto transakcie:
            a) dodanie tovaru, ktorý je zaslaný alebo prepravený predávajúcim alebo na jeho účet do miesta určenia mimo Spoločenstva;
            …“
            8. Článok 148 písm. a) smernice 2006/112 analogicky preberá ustanovenia článku 15 bodu 4 šiestej smernice. Tento článok 148 stanovuje:
            „Členské štáty oslobodia od dane tieto transakcie:
            a) dodanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, ktoré prepravujú cestujúcich za odplatu alebo ktoré sa používajú na obchodnú, priemyselnú alebo rybársku činnosť…
            …
            e) dodanie tovaru určeného na zásobovanie lietadiel užívaných leteckými dopravcami, ktorí vykonávajú prevažne medzinárodnú dopravu za odplatu;
            f) dodanie, úprava, oprava, údržba a nájom lietadiel uvedených v písmene e), ako aj dodanie, nájom, oprava a údržba vybavenia inštalovaného alebo používaného v týchto lietadlách;
            …“
            Litovské právo
            9. § 44 zákona Litovskej republiky č. IX‑751 z 5. marca 2002 o dani z pridanej hodnoty (Žin., 2002, č. 35‑1271), zmenený a doplnený zákonom č. X‑261 z 21. júna 2005 (Žin., 2005, č. 81‑2944, ďalej len „zákon o DPH“), stanovuje:
            „1. Dodanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel, na ktoré odkazuje článok 43 ods. 1 tohto zákona [konkrétne ‚námorné plavidlá, ktoré slúžia na medzinárodnú dopravu cestujúcich a/alebo nákladu a/alebo na dodanie iných služieb za odplatu‘],… sa zdaňuje sadzbou DPH vo výške 0 %…
            …
            3. Na účely tohto zákona sa za tovar určený na zásobovanie považujú… palivá (motorové palivá) a mazivá. …“
            Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka
            10. FBK je registrovaná na účely DPH v Litve.
            11. V období od 1. októbra 2008 do 31. decembra 2011 zásobovala FBK palivom v litovských teritoriálnych vodách plavidlá používané na plavbu na otvorenom mori. Dotknuté palivo pochádzalo z tretích krajín a bolo uskladnené v Litve v rámci režimu colného uskladnenia. Na základe tohto režimu bol výber splatnej DPH v súvislosti s dovozom tohto paliva odložený do okamihu, keď sa toto palivo v Únii prepustí do voľného obehu.
            12. Hneď ako FBK prijala objednávku, vyňalo sa príslušné palivo z režimu colného uskladnenia a FBK vybavila nevyhnutné formality. Palivo sa následne predávalo v režime FOB, teda bez nákladov na prepravu a iných súvisiacich výdavkov a poplatkov, ako aj bez poistenia a FBK ho sama dodávala do palivových zásobníkov plavidiel.
            13. Objednávky však FBK nezadávali prevádzkovatelia plavidiel, ale sprostredkovatelia usadení v rôznych členských štátoch, ktorým FBK predaj fakturovala. Títo sprostredkovatelia konali vo svojom vlastnom mene vo vzťahu k FBK, od ktorej nakupovali palivo, ako aj vo vzťahu k prevádzkovateľom týchto plavidiel, ktorým ho ďalej predávali. Zástupca FBK na pojednávaní vysvetlil, že títo sprostredkovatelia však nikdy palivo ani v najmenšom množstve sami fyzicky nedodali, a ich úloha bola hlavne centralizácia objednávok a zabezpečenie zaplatenia za dodané palivo. Až po dodaní paliva do palivových zásobníkov plavidiel bola FBK schopná určiť skutočné prevedené množstvo a vystaviť tak zodpovedajúcu faktúru.
            14. FBK, ktorá vychádzala z princípu, že predaj dotknutého paliva je na základe litovských právnych predpisov, ktorými bol prebratý článok 148 písm. a) smernice 2006/112, oslobodený od DPH, uplatňovala na dodanie týchto palív nulovú sadzbu DPH.
            15. Po daňovej kontrole za obdobie uvedené v bode 11 tohto rozsudku vydala Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija (okresná daňová inšpekcia Klaipėda) 15. februára 2013 správu, v ktorej konštatovala, že z dôvodu, že dotknuté palivo FBK nepredávala priamo prevádzkovateľom plavidiel, ale sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene, treba sa na sprostredkovateľov pozerať tak, že palivo ďalej predávali uvedeným prevádzkovateľom. FBK preto nemohla uplatniť oslobodenie od dane upravené v článku 44 ods. 1 zákona o DPH, pretože toto oslobodenie od dane sa uplatní iba v prípade dodania tovaru prevádzkovateľom námorných plavidiel, ktoré slúžia na medzinárodnú dopravu cestujúcich a/alebo nákladu.
            16. Rozhodnutím z 26. marca 2013 vykonala Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija na základe správy z 15. februára 2013 opravu daňového priznania FBK v súvislosti s uplatnením nulovej sadzby DPH na sporné dodanie paliva na sumu 37 847 771 litovských litasov (LTL), to znamená približne 11 miliónov eur.
            17. Dňa 15. apríla 2013 podala FBK proti rozhodnutiu Klaipėdos apskrities valstybinė mokesčių inspekcija sťažnosť na Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos.
            18. Valstybinė mokesčių inspekcija prie Lietuvos Respublikos finansų ministerijos rozhodnutím z 27. júna 2013 túto sťažnosť zamietla s odôvodnením, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora vyplývajúcou z rozsudkov Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) a Elmeka (C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2006:563) sa oslobodenie pre dodanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori podľa článku 148 písm. a) smernice 2006/112, prebratého § 44 ods. 1 zákona o DPH, môže uplatniť len v poslednom štádiu distribučného reťazca predaja dotknutého tovaru, to znamená pri jeho dodaní prevádzkovateľovi plavidiel, ktorý ho bude používať.
            19. Dňa 30. júla 2013 podala FBK proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės (Komisia pre daňové spory pri vláde Litovskej republiky).
            20. Podľa tohto súdu existujú pochybnosti o tom, či možno úvahy, ktorými sa Súdny dvor riadil v rozsudku Velker International Oil Company (C‑185/89, EU:C:1990:262) uplatniť na situáciu, keď zdaniteľná osoba dodá dotknutý tovar do palivových zásobníkov plavidiel, ktoré ho budú používať, a jednak keď sa zaviedli dostatočné kontroly umožňujúce zabezpečiť skutočné používanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori. V rozsudku A (C‑33/11, EU:C:2012:482) totiž Súdny dvor pripustil, že oslobodenie pre dodanie lietadiel podľa terajšieho článku 148 písm. f) smernice 2006/112 sa môže uplatniť na dodanie uskutočnené ešte pred posledným štádiom distribučného reťazca, a to predovšetkým z dôvodu, že s prihliadnutím na druh dotknutého tovaru, ako aj predovšetkým na registračné a povoľovacie mechanizmy, ktorým podlieha jeho používanie, nič nenasvedčuje tomu, že by toto rozšírenie oslobodenia upravené v terajšom článku 131 smernice 2006/112 mohlo pre dotknuté štáty a subjekty predstavovať obmedzenia nezlučiteľné so správnym a jednoznačným uplatňovaním oslobodení.
            21. V tomto kontexte Mokestinių ginčų komisija prie Lietuvos Respublikos Vyriausybės rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Má sa článok 148 písm. a) smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že ustanovenie týkajúce sa oslobodenia od DPH, ktoré sa v tomto článku nachádza, je uplatniteľné nielen na dodávky pre prevádzkovateľa plavidla používaného na plavbu na otvorenom mori, ktorý tovar používa na zásobovanie plavidla, ale aj na dodávky iným osobám ako prevádzkovateľovi plavidla, t. j. sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene, pokiaľ je konečné určenie tovaru v čase jeho dodania vopred známe a riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje právna úprava?“
            O prejudiciálnej otázke
            22. Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 148 písm. a) smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení je uplatniteľné na dodanie tovaru určeného pre zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene, ak je konečné určenie tovaru v čase jeho dodania známe, riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje právna úprava.
            23. Treba pripomenúť, že článok 148 písm. a) smernice 2006/112 upravuje, že od DPH je oslobodené dodanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, a ktoré prepravujú cestujúcich za odplatu alebo ktoré sa používajú na obchodnú, priemyselnú alebo rybársku činnosť.
            24. Najprv treba uviesť, že toto ustanovenie má rovnaké znenie ako článok 15 bod 4 šiestej smernice, ktorú zrušila a nahradila smernica 2006/112.
            25. Judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa článku 15 bodu 4 šiestej smernice je teda v zásade relevantná pre výklad článku 148 písm. a) smernice 2006/112.
            26. Podľa tejto judikatúry je pritom zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori oslobodené od dane z dôvodu, že také transakcie sa rovnajú vývozu (rozsudok Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 21).
            27. Rovnako ako sa oslobodenie vývozu vzťahuje výlučne na konečnú dodávku tovarov vyvezených predávajúcim alebo na jeho účet, nemožno ani oslobodenie podľa článku 148 písm. a) smernice 2006/112 rozšíriť na dodávky tohto tovaru uskutočnené v predchádzajúcich štádiách di stribučného reťazca (pozri v tomto zmysle rozsudok Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 22).
            28. Tento záver je napokon potvrdený okolnosťou, že rozšírenie oslobodenia aj na štádiá predchádzajúce konečnému dodaniu tovaru prevádzkovateľovi plavidiel, ktorý ho použije na ich zásobovanie, by od štátov vyžadovalo, aby zaviedli kontrolné a monitorovacie mechanizmy na účely uistenia sa o konečnom určení tohto tovaru, ktorý sa dodáva v režime oslobodenia od dane. Tieto mechanizmy, ktoré by zďaleka neumožnili zjednodušenie správneho postupu, by sa prejavili tak, že by dotknutým štátom a zdaniteľným osobám spôsobovali obmedzenia nezlučiteľné so správnym a jednoznačným uplatňovaním oslobodenia upraveným v článku 131 smernice 2006/112 (pozri v tomto zmysle rozsudok Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 24).
            29. Z toho vyplýva, že na to, aby sa na dodanie tovaru určeného na zásobovanie vzťahovalo oslobodenie podľa článku 148 písm. a) smernice 2006/112, musí ísť o dodanie pre prevádzkovateľa plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, ktorý ho bude používať, a musí k nemu preto dôjsť v poslednom štádiu distribučného reťazca tohto tovaru.
            30. Treba tiež preskúmať, či dodanie tovaru určeného pre zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene, akými sú sprostredkovatelia v konaní vo veci samej, spĺňa podmienky uvedené v predchádzajúcich bodoch.
            31. V tejto súvislosti treba uviesť, že smernica 2006/112 nepoužíva pojem sprostredkovateľ konajúci vo svojom vlastnom mene.
            32. Z článku 14 ods. 2 písm. c) tejto smernice však vyplýva, že za dodanie tovaru sa považuje prevod tovaru na základe zmluvy, podľa ktorej sa vyplatí provízia pri nákupe alebo predaji.
            33. Zmluva, podľa ktorej sa vyplatí provízia, je v zásade zmluvou, ktorou sa sprostredkovateľ zaväzuje vykonať jeden alebo viac právnych úkonov vo vlastnom mene, ale na účet tretej osoby.
            34. Dodanie tovaru určeného na zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene aj v prípade, že títo sprostredkovatelia konajú na účet prevádzkovateľov plavidiel, ktorí ho budú používať, treba na účely článku 148 písm. a) smernice 2006/112 odlíšiť od dodania týmto prevádzkovateľom.
            35. Dodanie tovaru sprostredkovateľovi konajúcemu vo svojom vlastnom mene sa neuskutočňuje v poslednom štádiu distribučného reťazca tohto tovaru, keďže sprostredkovateľ ho nenadobúda na účely jeho používania, ale na účely jeho ďalšieho predaja tretej osobe.
            36. Z toho vyplýva, že dodanie tovaru určeného na zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene, akými sú sprostredkovatelia v konaní vo veci samej, nemožno v zásade považovať za dodanie uvedené v článku 148 písm. a) smernice 2006/112, a nemôže sa teda na ne vzťahovať oslobodenie podľa tohto ustanovenia.
            37. Súdny dvor predsa len pripustil, hoci v súvislosti s článkom 15 bodom 6 šiestej smernice, ktorého ustanovenia sú skoro rovnaké s ustanoveniami článku 148 písm. f) smernice 2006/112, že oslobodenie od dane upravené v tomto ustanovení sa môže uplatniť aj na dodávku lietadla hospodárskemu subjektu, ktorý sám nie je leteckou spoločnosťou vykonávajúcou najmä medzinárodnú dopravu za odplatu, ale ktorý uvedené lietadlo nadobúda na účely jeho výlučného používania takou spoločnosťou bez prevodu práva nakladať s lietadlom ako majiteľ, ak je toto užívanie známe a riadne preukázané. V tejto súvislosti Súdny dvor predovšetkým zdôraznil, že vzhľadom na druh dotknutého tovaru, a najmä na registračné a povoľovacie mechanizmy, ktorým podlieha jeho používanie, nemôže preskúmanie jeho skutočného používania znamenať pre členské štáty a dotknuté hospodárske subjekty obmedzenia nezlučiteľné so správnym a jednoduchým uplatnením oslobodení (pozri v tomto zmysle rozsudok A, C‑33/11, EU:C:2012:482, body 56 a 57).
            38. Vnútroštátny súd si kladie otázku, či je táto judikatúra relevantná na účely výkladu článku 148 písm. a) smernice 2006/112 a či môže viesť k uplatneniu uvedeného ustanovenia na dodanie tovaru určeného pre zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene, ak je konečné určenie tovaru v čase jeho dodania známe, riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje vnútroštátna právna úprava.
            39. V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že v bode 53 rozsudku A (C‑33/11, EU:C:2012:482) Súdny dvor výslovne uviedol, že pokiaľ ide o výklad článku 15 bodu 6 šiestej smernice, ktorý je svojím znením zhodný s článkom 148 písm. f) smernice 2006/112, nie je namieste použiť riešenia prijaté v rozsudku Velker International Oil Company (C‑185/89, EU: C:1990:262) pre výklad článku 15 bodu 4 šiestej smernice, ktorý je svojím znením totožný s článkom 148 písm. a) smernice 2006/112.
            40. Ďalej treba uviesť, že oslobodenia od dane podľa článku 148 písm. a) a f) smernice 2006/112 majú síce spoločné, že ich uplatnenie závisí na budúcom použití dotknutých tovarov, avšak skutočnosťou ostáva, že uvedený tovar, to znamená v prvom prípade palivo a v druhom prípade lietadlo, je úplne odlišnej povahy, takže sa prípadná analógia medzi týmito dvoma príslušnými režimami oslobodenia v žiadnom prípade neuplatní.
            41. Oslobodenia od DPH podľa článku 148 smernice 2006/112 predstavujú okrem toho autonómne pojmy práva Únie, ktoré treba preto vykladať a uplatňovať jednotne v celej Únii (pozri v tomto zmysle rozsudok Unterpertinger, C‑212/01, EU:C:2003:625, bod 34).
            42. Keď Súdny dvor v rozsudku A (C‑33/11, EU:C:2012:482) dospel k záveru, že dotknuté oslobodenie sa môže uplatniť aj na dodávku lietadla za podmienok spresnených v bode 37 tohto rozsudku, vychádzal predovšetkým z toho, že vo všetkých členských štátoch existujú pravidlá pre registráciu lietadiel, ako aj pre povolenia na let, a to predovšetkým z dôvodu, že všetky tieto štáty sú stranami Dohovoru o medzinárodnom civilnom letectve uvedenom v bode 3 tohto rozsudku.
            43. Nie je však preukázané, že vo všetkých členských štátoch existujú spoločné pravidlá alebo spoločné povoľovacie mechanizmy umožňujúce zabezpečiť skutočné používanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori.
            44. Z toho vyplýva, že jednotné uplatňovanie článku 148 písm. a) smernice 2006/112 by sa nemohlo zaručiť bez spochybnenia cieľa uvedeného v bode 28 tohto rozsudku, t. j. zjednodušenie správneho postupu, ak by sa toto ustanovenie malo vykladať tak, že sa uplatní na dodanie tovaru hospodárskym subjektom, ktorí nie sú prevádzkovateľmi plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, ale ktorí ho nadobúdajú na účely jeho výlučného používania takýmito prevádzkovateľmi, aj keď je toto určenie známe, riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje vnútroštátna právna úprava.
            45. Preto ak by aj niektoré štáty, ako sa to javí v prípade Litovskej republiky, jednotlivo zaviedli mechanizmy zabezpečujúce skutočné používanie tovaru určeného na zásobovanie plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori, nemohla by sa judikatúra uvedená v bode 37 tohto rozsudku považovať za relevantnú pre výklad článku 148 písm. a) smernice 2006/112.
            46. Z vyššie uvedeného vyplýva, že oslobodenie upravené v článku 148 písm. a) smernice 2006/112 nie je v zásade uplatniteľné na dodania sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene, aj keď je konečné určenie tovaru v čase jeho dodania známe, riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje vnútroštátna právna úprava.
            47. Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, ako aj z vysvetliviek predložených zástupcom spoločnosti FBK na pojednávaní však vyplýva, že v konaní vo veci samej FBK sama priamo dodávala palivo do palivových zásobníkov plavidiel, pre ktoré bolo toto palivo určené. Následne zasielala zodpovedajúcu faktúru sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene, keďže až po natankovaní paliva bolo možné určiť presné množstvo dodaného paliva.
            48. Za týchto podmienok nemožno vylúčiť, že k prevodu vlastníctva k palivu na týchto sprostredkovateľov dochádza až po natankovaní. Ak je to tak, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, treba uviesť, že k takému prevodu vlastníctva došlo najskôr v okamihu, keď boli prevádzkovatelia plavidiel oprávnení s palivom skutočne nakladať, akoby boli jeho majiteľmi.
            49. Ako totiž uviedla generálna advokátka v bodoch 42 až 44 svojich návrhov, od okamihu dodania paliva do zásobníkov plavidla sa predpokladá, že jeho prevádzkovateľ môže za bežných podmienok s palivom v skutočnosti nakladať, akoby bol jeho majiteľom.
            50. Treba preto konštatovať, že hoci podľa formálnych náležitostí upravených uplatniteľným vnútroštátnym právom sa vlastníctvo k palivu formálne previedlo na sprostredkovateľov, pri ktorých sa vychádza z toho, že konajú vo svojom vlastnom mene, nemohli títo sprostredkovatelia za takýchto podmienok v žiadnom okamihu nakladať s dodaným množstvom, pretože oprávnenie s ním nakladať mali prevádzkovatelia plavidiel od okamihu, keď FBK uvedené palivo natankovala.
            51. Aby bolo možné transakciu kvalifikovať ako dodanie tovaru určeného osobe v zmysle článku 14 ods. 1 smernice 2006/112, treba, aby uvedená transakcia viedla k vzniku oprávnenia tejto osoby s palivom v skutočnosti nakladať, akoby bola jeho majiteľom. Podľa ustálenej judikatúry totiž pojem „dodanie tovaru“ v uvedenom ustanovení neodkazuje na prevod vlastníctva podľa formálnych náležitostí upravených uplatniteľným vnútroštátnym právom, ale zahŕňa všetky prevody hmotného majetku oprávňujúce druhú stranu k skutočnému nakladaniu s uvedeným majetkom, akoby bola majiteľom tohto majetku (rozsudok Evita‑K, C‑78/12, EU:C:2013:486, bod 33 a citovaná judikatúra).
            52. Z toho vyplýva, že za predpokladu uvedeného v bode 48 tohto rozsudku nemožno transakcie uskutočňované takým hospodárskym subjektom, akým je FBK, kvalifikovať ako dodanie sprostredkovateľom konajúcim vo svojom vlastnom mene, ale treba ich považovať za dodanie tovaru priamo prevádzkovateľom plavidiel, na ktorých sa tak môže vzťahovať oslobodenie od dane upravené v článku 148 písm. a) smernice 2006/112.
            53. S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 148 písm. a) smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení nie je v zásade uplatniteľné na dodanie tovaru určeného pre zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene, aj keď je konečné určenie tovaru v čase jeho dodania známe, riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje vnútroštátna právna úprava. Za takých okolností, akými sú okolností vo veci samej, sa však uvedené oslobodenie môže uplatniť, ak k prevodu vlastníctva k dotknutému tovaru na uvedených sprostredkovateľov podľa formálnych náležitostí upravených uplatniteľným vnútroštátnym právom došlo najskôr v okamihu, keď boli prevádzkovatelia plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori oprávnení s týmto tovarom skutočne nakladať, akoby boli jeho majiteľmi, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
            O trovách
            54. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
            Článok 148 písm. a) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení nie je v zásade uplatniteľné na dodanie tovaru určeného pre zásobovanie sprostredkovateľov konajúcich vo svojom vlastnom mene, aj keď je konečné určenie tovaru v čase jeho dodania známe, riadne preukázané a doklady potvrdzujúce túto skutočnosť boli predložené daňovému orgánu, tak ako si to vyžaduje vnútroštátna právna úprava. Za takých okolností, akými sú okolností vo veci samej, sa však uvedené oslobodenie môže uplatniť, ak k prevodu vlastníctva k dotknutému tovaru na týchto sprostredkovateľov podľa formálnych náležitostí upravených uplatniteľným vnútroštátnym právom došlo najskôr v okamihu, keď boli prevádzkovatelia plavidiel používaných na plavbu na otvorenom mori oprávnení s týmto tovarom skutočne nakladať, akoby boli jeho majiteľmi, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 26. apríla 2012.#The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs proti Able UK Ltd.#[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Upper Tribunal Tax and Chancery Chamber) (Spojené kráľovstvo].#DPH – Smernica 2006/112/ES – Oslobodenia od dane – Článok 151 ods. 1 písm. c) – Plnenie spočívajúce v demontáži vyradených lodí amerického námorníctva vykonávanej na území členského štátu.#Vec C-225/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
      z 26. apríla 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Smernica 2006/112/ES — Oslobodenia od dane — Článok 151 ods. 1 písm. c) — Plnenie spočívajúce v demontáži vyradených lodí amerického námorníctva vykonávanej na území členského štátu“
      Vo veci C-225/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené kráľovstvo) z 9. mája 2011 a doručený Súdnemu dvoru 13. mája 2011, ktorý súvisí s konaním:

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs

      proti

         Able UK Ltd,

      SÚDNY DVOR (ôsma komora),
      v zložení: predsedníčka ôsmej komory A. Prechal (spravodajkyňa), sudcovia K. Schiemann a L. Bay Larsen,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Seeboruth, splnomocnený zástupca,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a C. Soulay, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 151 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (ďalej len „Commissioners“) a Able UK Ltd (ďalej len „Able“) týkajúceho sa dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) uplatniteľnej na služby demontáže vyradených lodí amerického námorníctva.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

               3

               Severoatlantická zmluva bola podpísaná vo Washingtone (Spojené štáty) 4. apríla 1949.

               4

               Protokol o statuse medzinárodných vojenských veliteľstiev zriadených podľa Severoatlantickej zmluvy, podpísaný v Paríži 28. augusta 1952 (ďalej len „protokol o vojenských veliteľstvách“) stanovuje v článku 8 ods. 1:
               „S cieľom uľahčiť zriaďovanie, výstavbu, údržbu a prevádzku spojeneckých veliteľstiev budú tieto, ak je to možné, v záujme spoločnej obrany a na ich oficiálny a výlučný prospech oslobodené od ciel a daní, ktoré ovplyvňujú ich náklady, a každá zmluvná strana tohto protokolu začne rokovať s každým spojeneckým veliteľstvom na svojom území s cieľom uzatvoriť dohodu, ktorá zabezpečí vykonanie tohto ustanovenia.“

         Právo Únie

               5

               Podľa článku 151 ods. 1 smernice o DPH:
               „Členské štáty oslobodia od dane tieto transakcie:
               …

                        c)

                        dodanie tovaru a poskytovanie služieb v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, určených na použitie ozbrojenými silami iných štátov, ktoré sú stranami tejto zmluvy, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú, alebo na zásobovanie ich bufetov alebo jedální, pokiaľ sa ozbrojené sily podieľajú na spoločnom obrannom úsilí;

                        d)

                        dodanie tovaru a poskytovanie služieb inému členskému štátu určených na použitie ozbrojenými silami akéhokoľvek iného štátu, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, než je samotný členský štát určenia, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú, alebo na zásobovanie ich bufetov alebo jedální, pokiaľ sa ozbrojené sily podieľajú na spoločnom obrannom úsilí;

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               6

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Able uzatvoril zmluvu s United States Department of Transportation Maritime Administration (Agentúra pre námorné záležitosti zriadená ministerstvom dopravy Spojených štátov amerických) s cieľom demontáže trinástich lodí, ktoré slúžili v americkom námorníctve, ale boli potom presunuté do rezervnej flotily a kotvili v James River vo Virgínii (Spojené štáty). Zmluva bola rozdelená na dve odlišné časti. Najprv museli byť lode pripravené a potom odtiahnuté zo Spojených štátov amerických do Spojeného kráľovstva. Potom, keď boli zabezpečené v zariadení Able nachádzajúcom sa v Teesside (Spojené kráľovstvo), sa mali demontovať. Inšpektori vlády Spojených štátov mali byť prítomní v zariadení počas celej dĺžky trvania zmluvy.

               7

               Able požiadal Commissioners v liste z 27. augusta 2008 o rozhodnutie, či sa má na demontážne služby, ktoré poskytuje, uplatniť DPH. Able tvrdil, že jeho plnenia sú oslobodené v súlade s článkom 15 bodom 10 treťou zarážkou šiestej smernice Rady zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu - spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), ktorý bol medzitým nahradený článkom 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH.

               8

               Dňa 15. októbra 2008 Commissioners vydali rozhodnutie, podľa ktorého služby demontáže poskytované zo strany Able podliehajú štandardnej sadzbe DPH. Táto spoločnosť požiadala o prehodnotenie uvedeného rozhodnutia 21. októbra 2008. Commissioners potvrdili toto rozhodnutie 18. novembra 2008 a Able podal žalobu na First-tier Tribunal (Tax Chamber), ktorý rozhodnutím z 24. novembra 2009 rozhodol, že služby demontáže lodí poskytované zo strany Able sú oslobodené od DPH.

               9

               Commissioners podali proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na vnútroštátny súd. Podľa nich sa článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH uplatňuje len na ozbrojené sily štátu, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, ktoré sa zdržiavajú v členskom štáte, ktorý je inou stranou Severoatlantickej zmluvy, a len ak sa tieto sily zúčastňujú na činnosti priamo spojenej so spoločným obranným úsilím.

               10

               Keďže Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) dospel k záveru, že riešenie veci, v ktorej koná, si vyžaduje výklad článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH, rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 151 ods. 1 písm. c) [smernice o DPH] vykladať v tom zmysle, že od DPH je oslobodené poskytnutie služieb demontáže vyradených lodí amerického námorníctva v Spojenom kráľovstve pre United States Department of Transportation Maritime Administration v jednej z nasledujúcich situácií alebo v oboch:

                        a)

                        ak toto plnenie nie je určené zložke ozbrojených síl člena NATO [Organizácia Severoatlantickej zmluvy] podieľajúcich sa na spoločnom obrannom úsilí alebo civilným zamestnancom, ktorí ich sprevádzajú;

                        b)

                        ak toto plnenie nie je určené zložke ozbrojených síl člena NATO umiestnených alebo zdržiavajúcich sa v Spojenom kráľovstve alebo civilným zamestnancom, ktorí ich sprevádzajú?“

         O prejudiciálnej otázke

               11

               Pokiaľ ide o prvú časť položenej otázky, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pramení zo znenia článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH. Toto znenie totiž umožňuje chápať poslednú časť vety v tomto ustanovení, teda slová „pokiaľ sa ozbrojené sily podieľajú na spoločnom obrannom úsilí“, tak, že sa týkajú výlučne časti vety, ktorá je bezprostredne predtým, čiže „[dodanie tovaru a poskytovanie služieb určených] na zásobovanie ich bufetov alebo jedální“ a nie tak, že sa týka uvedeného ustanovenia ako celku. To, že v niektorých jazykových verziách, ako je anglická a francúzska verzia, nie je čiarka pred touto poslednou časťou vety, sa zdá ako potvrdenie takéhoto chápania.

               12

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že čiarka na tomto mieste sa nachádza v niektorých iných jazykových verziách uvedeného ustanovenia, ako je španielska, dánska a holandská verzia. Za týchto okolností prítomnosť, resp. neprítomnosť čiarky nemožno považovať za rozhodujúcu pre výklad článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH.

               13

               Podľa ustálenej judikatúry totiž nemôže byť formulácia použitá v jednej z jazykových verzií ustanovenia Únie chápaná ako jediný základ na výklad tohto ustanovenia, prípadne sa nemôže v tejto súvislosti považovať za ustanovenie, ktoré má prednosť pred inými jazykovými verziami. Takýto prístup by totiž nebol v súlade s požiadavkou jednotnosti pri uplatňovaní práva Únie. V prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými verziami textu sa má predmetné ustanovenie vykladať podľa všeobecnej štruktúry a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou (pozri najmä rozsudok z 3. marca 2011, Komisia/Holandsko, C-41/09, Zb. s. I-831, bod 44 a citovanú judikatúru).

               14

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora oslobodenia od DPH, medzi ktoré patrí oslobodenie zakotvené v článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH, sa musia vykladať doslovne, pretože sú výnimkami zo všeobecnej zásady, podľa ktorej každá služba poskytnutá zdaniteľnou osobou za protihodnotu podlieha tejto dani (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 22. decembra 2010, Feltgen a Bacino Charter Company, C-116/10, Zb. s. I-14187, bod 19 a citovanú judikatúru).

               15

               Výklad, podľa ktorého sa posledná časť vety článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH týka výlučne časti vety, ktorá jej bezprostredne predchádza, by viedol k tomu, že by sa oslobodeniu zakotvenému v tomto ustanovení priznala nielen rozsiahla pôsobnosť, ale by to takisto viedlo k inkoherencii, ako správne uviedla vláda Spojeného kráľovstva.

               16

               Keby sa totiž uznal takýto výklad, dodávka tovaru a poskytovanie služieb v členských štátoch, ktoré sú stranami Severoatlantickej zmluvy, určených na použitie ozbrojenými silami iných štátov, ktoré sú stranami tejto zmluvy, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú, by boli oslobodené od DPH za každých okolností, kým dodávka tovaru a poskytovanie služieb určených na zásobovanie ich bufetov alebo jedální by boli oslobodené, len ak sa tieto ozbrojené sily podieľajú na spoločnom obrannom úsilí. Takéto rozlišovanie, pokiaľ ide o rozsah oslobodenia stanoveného v článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH, sa zdá byť zbavené akéhokoľvek zmyslu.

               17

               Okrem toho uvedené ustanovenie sa musí chápať tak, že sa zohľadní cieľ oslobodenia, ktoré ním bolo zavedené. Pokiaľ ide o tento cieľ, neexistuje žiadna indícia, podľa ktorej by týmto cieľom bolo, ako už bolo uvedené na vnútroštátnom súde, brániť členským štátom, ktoré sú stranami Severoatlantickej zmluvy, mať prospech z daňovej výhody vyplývajúcej z ich pristúpenia k NATO. Navyše, ako uviedol sám vnútroštátny súd, takýto cieľ by implikoval existenciu všeobecného oslobodenia dodávok tovaru a poskytovania služieb na účely záväzkov prijatých v rámci NATO vrátane tých, ktoré prijali vlastné ozbrojené sily členského štátu, v ktorom sa tieto dodávky tovaru alebo tieto poskytovania služieb realizujú. Je zjavné, že článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH nezavádza oslobodenie takéhoto rozsahu.

               18

               Na druhej strane sa zdá, že cieľ sledovaný normotvorcom Únie tým, že prijal uvedené ustanovenie, sa musí chápať, ako uvádza Komisia, skôr tak, že ním je umožniť členským štátom dodržať niektoré záväzky prijaté v rámci NATO. Žiadny prvok v spise predloženom Súdnemu dvoru neumožňuje dospieť k záveru, že by bol nutný výklad uvedeného článku 151 ods. 1 písm. c) uvádzaný v bode 15 tohto rozsudku, aby sa mohli dodržať takéto záväzky.

               19

               Naopak, článok 8 protokolu o vojenských veliteľstvách, z ktorého sa, ako poznamenala Komisia, normotvorca Únie konkrétne inšpiroval, keď prijal článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH, odkazuje presne na oslobodenie od ciel a daní súvisiacich s výdavkami znášanými „v záujme spoločnej obrany“.

               20

               Je teda potrebné vykladať článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH v tom zmysle, že poskytovanie služieb, o aké ide vo veci samej, vykonávané v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, a spočívajúce v demontáži vyradených lodí námorníctva iného štátu, ktorý je stranou tejto zmluvy, je oslobodené od DPH podľa tohto ustanovenia, len ak sa toto plnenie poskytne v prospech zložky ozbrojených síl tohto iného štátu, ktoré sa podieľajú na spoločnom obrannom úsilí, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú.

               21

               Pokiaľ ide o druhú časť otázky položenej vnútroštátnym súdom, je potrebné uviesť, že znenie článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH samo osebe neuvádza, či poskytovanie služieb, o aké ide vo veci samej, vykonané v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, musí byť na to, aby bolo oslobodené od DPH, realizované v prospech zložky ozbrojených síl iného štátu, strany tejto zmluvy, ktoré sú umiestnené alebo sa zdržiavajú na území dotknutého členského štátu, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú.

               22

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je však na výklad ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä rozsudok Feltgen a Bacino Charter Company, už citovaný, bod 12 a citovanú judikatúru).

               23

               Pokiaľ ide o kontext článku 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH, je potrebné zohľadniť, ako to správne poznamenáva vláda Spojeného kráľovstva a poľská vláda, odsek 1 písm. d) toho istého článku. Hoci prvé z týchto dvoch ustanovení oslobodzuje od DPH za určitých podmienok dodávky tovarov a poskytovanie služieb vykonané v členských štátoch, ktoré sú stranami Severoatlantickej zmluvy a sú určené ozbrojeným silám iných štátov, ktoré sú stranami tejto zmluvy, druhé ustanovenie oslobodzuje za tých istých podmienok dodávky tovaru a poskytovanie služieb inému členskému štátu určených na použitie ozbrojenými silami akéhokoľvek iného štátu, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, než je samotný členský štát určenia.

               24

               Z týchto dvoch ustanovení vyplýva, že ako už bolo uvedené v bode 17 tohto rozsudku, normotvorca Únie chcel vylúčiť z oslobodenia od DPH dodávky tovaru a poskytovanie služieb ozbrojeným silám členského štátu, kam tieto dodávky tovaru alebo poskytovania služieb smerujú.

               25

               Uvedené vylúčenie, keďže sa týka práve ozbrojených síl, ktoré sú umiestnené alebo sa zdržiavajú na území svojho vlastného členského štátu, vytvára už samo osebe dojem, že miesto umiestnenia alebo zdržiavania sa ozbrojených síl je relevantné na uplatnenie uvedených ustanovení.

               26

               Ďalej, keby sa článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH vykladal tak, že oslobodzuje od DPH dodávky tovaru a poskytovanie služieb vykonané v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, určené ozbrojeným silám iného štátu, ktorý je stranou tejto zmluvy, hoci uvedené sily nie sú umiestnené alebo sa nezdržiavajú na území uvedeného členského štátu, tieto dodávky tovaru alebo poskytovania služieb by mohli byť bez toho, aby podliehali DPH, v konečnom dôsledku v prospech ozbrojených síl iného členského štátu, ktoré sú umiestnené alebo sa zdržiavajú na území posledného uvedeného štátu. Takýto výklad uvedeného ustanovenia by narušil vôľu normotvorcu Únie uvedenú v bode 24 tohto rozsudku.

               27

               Preto, keď sa zohľadní všetko vyššie uvedené, ako aj navyše potreba vykladať oslobodenia od DPH doslovne, ako sa pripomína v bode 14 tohto rozsudku, článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH sa musí vykladať tak, že oslobodzuje za ním stanovených podmienok dodávky tovaru a poskytovanie služieb vykonané v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, určené ozbrojeným silám iného štátu, ktorý je stranou tejto zmluvy, ak sú tieto sily umiestnené alebo sa zdržiavajú na území dotknutého členského štátu.

               28

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nevyplýva, že na to, aby mohli členské štáty dodržať záväzky nimi prijaté v rámci NATO, by bol nutný výklad uvedeného ustanovenia, ktorý by bol iný ako výklad uvedený v predchádzajúcom bode.

               29

               Naopak, z článku 8 protokolu o vojenských veliteľstvách vyplýva, že tento článok tým, že stanovuje oslobodenie od ciel a daní s cieľom uľahčiť zriaďovanie, výstavbu, údržbu a prevádzku spojeneckých veliteľstiev na území štátu, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, nevyhnutne predpokladá, že ide o ozbrojené sily umiestnené alebo zdržiavajúce sa na území tohto štátu.

               30

               V dôsledku toho je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 151 ods. 1 písm. c) smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že poskytovanie služieb, o aké ide vo veci samej, vykonávané v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, a spočívajúce v demontáži vyradených lodí námorníctva iného štátu, ktorý je stranou tejto zmluvy, je oslobodené od DPH podľa tohto ustanovenia, len ak:

                        —

                        sa toto plnenie poskytne v prospech zložky ozbrojených síl tohto iného štátu, ktoré sa podieľajú na spoločnom obrannom úsilí, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú, a

                        —

                        toto isté plnenie sa poskytne v prospech zložky uvedených ozbrojených síl, ktoré sú umiestnené alebo sa zdržiavajú na území dotknutého členského štátu, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú.

         O trovách

               31

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

                     Článok 151 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že poskytovanie služieb, o aké ide vo veci samej, vykonávané v členskom štáte, ktorý je stranou Severoatlantickej zmluvy, a spočívajúce v demontáži vyradených lodí námorníctva iného štátu, ktorý je stranou tejto zmluvy, je oslobodené od dane z pridanej hodnoty podľa tohto ustanovenia, len ak:

                        —

                           sa toto plnenie poskytne v prospech zložky ozbrojených síl tohto iného štátu, ktoré sa podieľajú na spoločnom obrannom úsilí, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú, a

                        —

                           toto isté plnenie sa poskytne v prospech zložky uvedených ozbrojených síl, ktoré sú umiestnené alebo sa zdržiavajú na území dotknutého členského štátu, alebo na použitie civilnými zamestnancami, ktorí ich sprevádzajú.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) z 20. júla 2016.#Hans Maschek proti Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgericht Wien.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 2003/88/ES – Článok 7 – Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok – Odchod do dôchodku na žiadosť dotknutej osoby – Pracovník, ktorý nevyčerpal svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok pred skončením svojho pracovného pomeru – Vnútroštátna právna úprava vylučujúca peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok – Práceneschopnosť – Úradníci.#Vec C-341/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
      z 20. júla 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálna politika — Smernica 2003/88/ES — Článok 7 — Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok — Odchod do dôchodku na žiadosť dotknutej osoby — Pracovník, ktorý nevyčerpal svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok pred skončením svojho pracovného pomeru — Vnútroštátna právna úprava vylučujúca peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok — Práceneschopnosť — Úradníci“
      Vo veci C‑341/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Wien (Správny súd Viedeň, Rakúsko) z 22. júna 2015 a doručený Súdnemu dvoru 8. júla 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Hans Maschek

      proti

         Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke,

      SÚDNY DVOR (desiata komora),
      v zložení: predseda desiatej komory F. Biltgen (spravodajca), sudcovia A. Borg Barthet a E. Levits,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: G. Eberhard, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Kellerbauer a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,

         vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, 2003, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Hansom Maschekom a jeho zamestnávateľom Magistratsdirektion der Stadt Wien – Personalstelle Wiener Stadtwerke (Správny úrad miestnych orgánov mesta Viedeň – Personálny úrad technických služieb mesta Viedeň, Rakúsko) vo veci peňažnej náhrady dotknutej osobe za platenú dovolenku za kalendárny rok nevyčerpanú pred skončením jej pracovného pomeru.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2003/88

               3

               Článok 7 smernice 2003/88, nazvaný „Ročná dovolenka [Dovolenka za kalendárny rok – neoficiálny preklad]“, znie:
               „1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku [dovolenku za kalendárny rok – neoficiálny preklad] v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
               2.   Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky [platenej dovolenky za kalendárny rok – neoficiálny preklad] nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“

         Rakúske právo

               4

               Pokiaľ ide konkrétnejšie o úradníkov miesta Viedeň, smernica 2003/88 bola do rakúskeho práva prevzatá ustanovením § 41a Gesetz über das Besoldungsrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Besoldungsordnung 1994 (zákon o platovom poriadku úradníkov spolkového hlavného mesta Viedeň, Právna úprava platového poriadku z roku 1994), v znení z roku 2014 (ďalej len „BO“):
               „1.   Pokiaľ úradník ihneď nenastúpil do inej služby mesta Viedeň, pri odchode zo služby alebo skončení pracovného pomeru má nárok na náhradu za časť svojej dovolenky za kalendárny rok, ktorú ešte nevyčerpal ([peňažná] náhrada [za nevyčerpanú dovolenku za kalendárny rok]). Nárok na túto náhradu má iba v rozsahu, v akom svojím vlastným rozhodnutím nevyčerpal svoje právo na dovolenku za kalendárny rok.
               2.   Úradník je zodpovedný za nevyčerpanie svojho práva na dovolenku za kalendárny rok najmä vtedy, ak odchádza zo služby

                        (1)

                        v prípade skončenia pracovného pomeru… pre porušenie pracovných povinností;

                        (2)

                        v prípade rozviazania pracovného pomeru podľa § 33 ods. 1 [neodôvodnená neprítomnosť], § 73 [odstúpenie] alebo § 74 [odvolanie] [Gesetz über das Dienstrecht der Beamten der Bundeshauptstadt Wien – Dienstordnung 1994 (zákon o postavení úradníkov spolkového hlavného mesta Viedeň – Právna úprava služieb z roku 1994) (ďalej len ‚DO‘)] alebo

                        (3)

                        v prípade vyhovenia jeho žiadosti o odchod do dôchodku na základe § 68b ods. 1 bodu 1, § 68c ods. 1 alebo § 115i [DO].

                  3.   [Peňažná] náhrada [za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] sa vypočíta osobitne za každý kalendárny rok, v ktorom sa nevyčerpalo právo na dovolenku za kalendárny rok a nárok na ňu nezanikol.
               4.   Úradník má nárok na [peňažnú] náhradu [za nevyčerpanú dovolenku za kalendárny rok] za zostatok svojich vymáhateľných nárokov, ktoré zostanú po odpočítaní dní dovolenky, ktoré riadne vyčerpal v tomto kalendárnom roku.
               …“

               5

               § 68c ods. 1 DO stanovuje, že úradník, ktorý dosiahol vek 60 rokov, môže na svoju vlastnú žiadosť odísť do dôchodku, pokiaľ je jeho odchod v súlade so služobným záujmom.

               6

               Podľa § 68b ods. 1 DO ak úradník požiada o odchod do dôchodku, jeho žiadosti sa musí vyhovieť, ak:
               „(1)   vo svojej kariére odpracoval v službe 540 pripísateľných mesiacov…
               (2)   nemôže pracovať z dôvodu pracovnej nespôsobilosti v zmysle § 68a ods. 2 DO. …“

               7

               § 115i ods. 1 DO stanovuje, že ak úradník požiada o odchod do dôchodku, jeho žiadosti sa musí vyhovieť, ak dosiahol vek 720 až 776 mesiacov a pred svojím odchodom do dôchodku odpracoval dostatočne dlhú dobu zohľadňovanú na účely výpočtu jeho starobného dôchodku.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               H. Maschek narodený 17. januára 1949 bol úradníkom mesta Viedeň od 3. januára 1978.

               9

               Od 15. novembra 2010 do 30. júna 2012, keď odišiel do dôchodku, nebol prítomný na svojom pracovisku.

               10

               Vnútroštátny súd uvádza, že zo spisu správneho konania vyplýva, že zamestnávateľ H. Mascheka uviedol so svojich záznamoch ako neprítomnosť z dôvodu práceneschopnosti iba obdobie od 15. novembra do 31. decembra 2010.

               11

               Zamestnávateľ H. Mascheka údajne nenamietal voči jeho ďalšej neprítomnosti medzi 1. januárom 2011 až 30. júnom 2012 z dôvodu, že s ním uzatvoril dve dohody o tejto neprítomnosti a jej dôsledkoch.

               12

               Prvá dohoda uzatvorená 20. októbra 2010 znie:
               „1. Všeobecné ustanovenia
               Situácia v nijakom prípade neumožňuje mestu Viedeň využívanie služby H. Mascheka v postavení vedúceho oddelenia nad rámec obdobia spresneného nižšie.
               Vzhľadom na odchod H. Mascheka do dôchodku plánovaný od 1. októbra 2011 sa s ním mesto Viedeň dohodlo na nasledujúcich ustanoveniach:
               2. Žiadosť o dôchodok od 1. októbra 2011
               H. Maschek predloží do konca roka písomnú žiadosť o odchod do dôchodku s účinnosťou od 1. októbra 2011.
               3. Funkcia vedúceho oddelenia
               Na zabezpečenie bezproblémového prechodu zostane H. Maschek vo funkcii vedúceho oddelenia do 31. decembra 2010. Dovtedy vyčerpá 5 až 6 týždňov zo svojej dovolenky za kalendárny rok. Dovolenka sa rozdelí do konca októbra v súlade s dohodou s Wiener Linien.
               Dňa 1. januára 2011 bude H. Maschek uvoľnený zo svojej funkcie vedúceho oddelenia.
               4. Vzdanie sa výkonu služby
               Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke sa od 1. januára 2011 vzdá služby H. Mascheka, ktorý si ponechá svoj plat.“

               13

               Druhá dohoda uzatvorená 21. júla 2011, ktorá nahrádza prvú dohodu, znie:„1. Všeobecné ustanovenia
               Zmluvné strany tejto dohody sa dohodli, že službu H. Mascheka vo funkcii vedúceho oddelenia nebude možné využiť nad rámec obdobia spresneného nižšie.
               Vzhľadom na odchod H. Mascheka do dôchodku plánovaný od 1. júla 2012 sa s ním mesto Viedeň dohodlo na nasledujúcich ustanoveniach:
               2. Žiadosť o dôchodok od 1. júla 2012
               H. Maschek podá písomnú žiadosť o odchod do dôchodku s účinnosťou od 1. júla 2012. Rozhodnutie o odchode H. Mascheka do dôchodku mu bude odovzdané osobne… H. Maschek písomne vyhlasuje, že proti tomuto rozhodnutiu nepodá nijakú žalobu.
               3. Funkcia vedúceho oddelenia
               H. Maschek vykonával funkciu vedúceho oddelenia do 31. decembra 2010. Z tejto funkcie bol uvoľnený s účinnosťou od 1. januára 2011.
               4. Vzdanie sa výkonu služby
               Od 1. januára 2011 sa Magistratsdirektion‑Personalstelle Wiener Stadtwerke po dohode s Wiener Linien GmbH & Co KG vzdá služby H. Mascheka, ktorý si ponechá svoj plat…
               …
               7. Rozväzovacia podmienka
               Táto dohoda je viazaná na rozväzovaciu podmienku, že vyhlásenie o vzdaní sa nároku z 21. júla 2011 nadobudne všetky právne účinky a že H. Maschek urobí právne záväzné vyhlásenie o vzdaní sa nároku na podanie akejkoľvek žaloby upravené v článku 2 tejto dohody.“

               14

               V okamihu uzavretia druhej dohody H. Maschek podal žiadosť o odchod do dôchodku. Jeho zamestnávateľ na základe § 115i ods. 1 DO v dôsledku toho prijal 21. júla 2011 rozhodnutie o odchode H. Mascheka do dôchodku s účinnosťou od 1. júla 2012. Dotknutá osoba sa teda zaviazala vzdať sa nároku na podanie akejkoľvek žaloby proti tomuto rozhodnutiu.

               15

               Podľa vnútroštátneho súdu je teda na jednej strane preukázané, že od 15. novembra 2010 do 31. decembra 2010 bola neprítomnosť H. Mascheka na pracovisku odôvodnená práceneschopnosťou a na druhej strane, že od 1. januára 2011 do 30. júna 2012, teda do skončenia jeho pracovného pomeru odchodom do dôchodku, bol H. Maschek povinný nebyť prítomný na svojom pracovisku z dôvodu služobných pokynov vyplývajúcich z uplatnenia druhej dohody.

               16

               H. Maschek však tvrdí, že krátko pred 30. júnom 2012 ochorel. V dôsledku toho sa domnieva, že má nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok a podal v tejto súvislosti žiadosť svojmu zamestnávateľovi.

               17

               Rozhodnutím z 1. júla 2014 jeho zamestnávateľ zamietol túto žiadosť na základe § 41a ods. 2 tretieho pododseku BO.

               18

               Verwaltungsgericht Wien (Správny súd Viedeň), na ktorý bola podaná žaloba proti tomuto rozhodnutiu, vyjadruje v prvom rade pochybnosti o súlade § 41a ods. 2 BO s článkom 7 ods. 2 smernice 2003/88.

               19

               Ustanovenie § 41a ods. 2 BO totiž údajne zbavuje úradníka „zodpovedného za nevyčerpanie svojho práva na dovolenku za kalendárny rok“ nároku na získanie peňažnej náhrady za platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nevyčerpal, ak sa rozhodlo o jeho odchode do dôchodku na základe § 115i ods. 1 DO, ako je to vo veci samej.

               20

               Vnútroštátny súd sa teda domnieva, že vzhľadom na situáciu, ako je tá vo veci samej, môže byť § 41a ods. 2 BO v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa článku 7 smernice 2003/88, pokiaľ úradník, ktorý odišiel do dôchodku na svoju vlastnú žiadosť, nemá nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok, hoci tento úradník krátko pred svojím odchodom na dôchodok ochorel a predložil v tejto súvislosti potvrdenie od lekára.

               21

               V druhom rade sa vnútroštátny súd pýta na podmienky, ktorým podlieha poskytnutie peňažnej náhrady za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníkovi, ktorý tak, ako vo veci samej, údajne z dôvodu choroby nemohol pred skončením svojho pracovného pomeru vyčerpať svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok. Predovšetkým sa domnieva, že poskytnutie tejto náhrady by malo byť podmienené skutočnosťou, že takýto pracovník je povinný včas informovať svojho zamestnávateľa o chorobe a predložiť mu potvrdenie od lekára, ktoré ju preukazuje.

               22

               V treťom rade si vnútroštátny súd kladie otázku, či za predpokladu, že Súdny dvor rozhodne, že § 41a ods. 1 a 2 BO je v rozpore s právom Únie, vnútroštátna právna úprava musí stanoviť v prospech pracovníkov, ktorí boli na základe tohto ustanovenia neoprávnene vylúčení z poskytnutia peňažnej náhrady za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok, výhodnejšie spôsoby uplatňovania tohto nároku, než sú spôsoby upravené uvedenou smernicou, najmä pokiaľ ide o výšku náhrady, ktorá sa musí poskytnúť týmto pracovníkom.

               23

               Za týchto okolností Verwaltungsgericht Wien (Správny súd Viedeň) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je vnútroštátna právna úprava, ako je predmetné ustanovenie § 41a ods. 2 [BO], ktorá nepriznáva nijaký nárok na [peňažnú] náhradu [za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] v zmysle článku 7 smernice 2003/88 pracovníkovi, ktorý na vlastnú žiadosť skončil pracovný pomer k určitému dátumu, zlučiteľná s článkom 7 tejto smernice?
                        V prípade zápornej odpovede je vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje, že každý pracovník, ktorý na svoju vlastnú žiadosť končí pracovný pomer, musí urobiť všetko pre to, aby vyčerpal svoje právo na dovolenku za kalendárny rok pred skončením tohto pracovného pomeru, a ďalej, že v prípade skončenia pracovného pomeru na žiadosť pracovníka vzniká nárok na [peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] len vtedy, ak by tento zamestnanec v prípade požiadania o dovolenku za kalendárny rok začínajúcu dňom podania žiadosti o ukončenie pracovného pomeru nemohol vyčerpať túto dovolenku v rozsahu zodpovedajúcom zostatku, z ktorého vychádza požadovaná náhrada, [zlučiteľné s článkom 7 smernice 2003/88]?

                        2.

                        Má sa usudzovať, že pracovník má nárok na [peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] len vtedy, ak v dôsledku práceneschopnosti nemohol vyčerpať svoje právo na dovolenku za kalendárny rok bezprostredne pred skončením svojho pracovného pomeru a [na jednej strane] informoval svojho zamestnávateľa o tejto práceneschopnosti (napr. v dôsledku choroby) bez zbytočného odkladu (a teda v zásade pred skončím pracovného pomeru), a [na druhej strane] túto práceneschopnosť (napr. v dôsledku choroby) preukázal predložením dôkazu (napríklad potvrdením od ošetrujúceho lekára) bez zbytočného odkladu (a teda v zásade pred skončením pracovného pomeru)?
                        V prípade zápornej odpovede je vnútroštátne ustanovenie, podľa ktorého pracovník, ktorý z dôvodu práceneschopnosti nemohol vyčerpať svoje právo na dovolenku za kalendárny rok bezprostredne pred skončením svojho pracovného pomeru, má nárok na [peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] na základe práv, ktoré nadobudol v tejto súvislosti, len vtedy, ak [na jednej strane] informoval svojho zamestnávateľa o tejto práceneschopnosti (napr. v dôsledku choroby) bez zbytočného odkladu (a teda v zásade pred skončením pracovného pomeru) a [na druhej strane] túto práceneschopnosť (napr. v dôsledku choroby) preukázal predložením dôkazu (napríklad potvrdením od ošetrujúceho lekára) bez zbytočného odkladu (a teda v zásade pred skončením pracovného pomeru), zlučiteľné s článkom 7 smernice 2003/88?

                        3.

                        Podľa judikatúry Súdneho dvora Európskej únie (pozri rozsudky z 18. marca 2004, Merino Gomez, C‑342/01, EU:C:2004:160, bod 31; z 24. januára 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, body 47 až 50, ako aj z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 37) sa členským štátom ponecháva možnosť prijatia právnych noriem priznávajúcich pracovníkom právo na dovolenku za kalendárny rok alebo [peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] nad rámec minimálnych nárokov zaručených článkom 7 smernice 2003/88. Tieto nároky zaručené článkom 7 smernice 2003/88 sa uplatňujú priamo (pozri rozsudky z 24. januára 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, body 34 až 36, a z 12. júna 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, bod 28).
                        Vzhľadom na tento výklad článku 7 smernice 2003/88 má skutočnosť, že vnútroštátny zákonodarca priznáva určitému okruhu osôb nárok na [peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok] výrazne nad rámec tohto ustanovenia smernice, za následok, že v dôsledku priameho účinku článku 7 smernice 2003/88 aj osoby, ktorým v rozpore s [touto] smernicou vnútroštátne právo odopiera nárok na [peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok], majú nárok na obdobnú náhradu vo výške výrazne presahujúcej to, čo stanovuje toto ustanovenie [uvedenej] smernice rovnako ako osoby zvýhodnené vnútroštátnou právnou úpravou?“

         O prejudiciálnych otázkach

               24

               Svojimi tromi otázkami, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nepriznáva nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníkovi, ktorého pracovný pomer sa skončil na základe jeho žiadosti o odchod do dôchodku a ktorý pred skončením tohto pracovného pomeru nemohol vyčerpať svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok. V prípade kladnej odpovede sa vnútroštátny súd pýta, či vnútroštátna právna úprava musí na základe článku 7 smernice 2003/88 stanoviť v prospech pracovníka, ktorý v rozpore s týmto ustanovením nemá nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok, výhodnejšie spôsoby uplatňovania tohto nároku, než sú spôsoby upravené smernicou 2003/88, najmä pokiaľ ide o výšku náhrady, ktorá sa mu musí poskytnúť.

               25

               Na to, aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla užitočná odpoveď, je v prvom rade potrebné pripomenúť, že zo samotného znenia článku 7 ods. 1 smernice 2003/88 ako ustanovenia, od ktorého sa v zmysle tejto smernice nemožno odchýliť, vyplýva, že každý pracovník má právo na platenú dovolenku za kalendárny rok v trvaní najmenej štyroch týždňov. Toto právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktoré sa podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí považovať za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, sa teda priznáva každému pracovníkovi bez ohľadu na jeho zdravotný stav (rozsudky z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i., C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 54, ako aj z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 28).

               26

               Pokiaľ sa pracovný pomer skončil a skutočné čerpanie platenej dovolenky za kalendárny rok už preto nie je možné, článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 stanovuje, že pracovník má nárok na peňažnú náhradu, aby sa predišlo tomu, že z dôvodu tejto nemožnosti nebude môcť využiť toto právo aspoň v peňažnej forme (pozri rozsudky z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i., C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 56; z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 29, ako aj z 12. júna 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, bod 17).

               27

               Rovnako je potrebné uviesť, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88, ako ho vykladá Súdny dvor, nekladie žiadnu inú podmienku vzniku nároku na peňažnú náhradu, než je podmienka vyplývajúca zo skutočnosti, že jednak sa pracovný pomer skončil a jednak zamestnanec nevyčerpal celú platenú dovolenku za kalendárny rok, na ktorú mal nárok ku dňu skončenia tohto pracovného pomeru (rozsudok z 12. júna 2014, Bollacke, C‑118/13, EU:C:2014:1755, bod 23).

               28

               Z toho v súlade s článkom 7 ods. 2 smernice 2003/88 vyplýva, že pracovník, ktorý si pred skončením svojho pracovného pomeru nemohol vyčerpať všetky svoje práva na platenú dovolenku za kalendárny rok, má nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok. V tejto súvislosti nie je relevantný dôvod skončenia pracovného pomeru.

               29

               Preto skutočnosť, že pracovník ukončil pracovný pomer na svoju vlastnú žiadosť, nemá nijaký vplyv na jeho nárok na prípadné získanie peňažnej náhrady za právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nemohol vyčerpať pred skončením svojho pracovného pomeru.

               30

               Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, je potrebné konštatovať, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je vnútroštátna právna úprava vo veci samej, ktorá nepriznáva nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníkovi, ktorého pracovný pomer sa skončil na základe jeho žiadosti o odchod do dôchodku a ktorý pred skončením tohto pracovného pomeru nemohol vyčerpať svoje práva.

               31

               Pokiaľ ide o druhú otázku, v situácii, akou je situácia vo veci samej, je potrebné pripomenúť, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že peňažná náhrada za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok sa pri skončení pracovnej zmluvy nevyplatí, ak bol pracovník práceneschopný počas celého referenčného obdobia a/alebo obdobia na prenesenie dovolenky alebo počas ich časti a z tohto dôvodu nemal možnosť uplatniť svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok (rozsudky z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i., C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 62, ako aj z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 30).

               32

               V dôsledku toho sa má článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že pracovník má pri svojom odchode do dôchodku nárok na peňažnú náhradu za platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú si nevyčerpal z dôvodu, že pre chorobu neplnil svoje úlohy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 32).

               33

               Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o obdobie od 15. novembra do 31. decembra 2010, pri ktorom sa preukázalo, že H. Maschek bol práceneschopný a z tohto dôvodu nemohol počas tohto obdobia vyčerpať svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktoré nadobudol v súlade s článkom 7 ods. 2 smernice 2003/88, má nárok na finančnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok.

               34

               Navyše je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry právo na dovolenku za kalendárny rok zakotvené v článku 7 smernice 2003/88 sleduje dvojaký cieľ, a to jednak umožniť pracovníkovi odpočinúť si od vykonávania úloh, ktoré mu ukladá pracovná zmluva, a jednak poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa (rozsudky z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i., C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 25, ako aj z 22. novembra 2011, KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, bod 31).

               35

               Za týchto okolností a s cieľom zaručiť potrebný účinok tohto práva na dovolenku za kalendárny rok je potrebné konštatovať, že pracovník, ktorého pracovný pomer sa skončil a ktorý na základe dohody uzatvorenej so svojím zamestnávateľom bol povinný nebyť prítomný na svojom pracovisku počas určeného obdobia predchádzajúceho jeho odchodu do dôchodku, pričom pokračoval v poberaní svojho platu, nemá nárok na peňažnú náhradu za právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nevyčerpal počas tohto obdobia, okrem prípadu, ak toto právo nemohol vyčerpať z dôvodu choroby.

               36

               V dôsledku toho vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby preveril, či v súlade s druhou dohodou uzatvorenou medzi H. Maschekom a jeho zamestnávateľom 21. júla 2011, ako je uvedená v bode 13 tohto rozsudku, bol H. Maschek skutočne povinný nebyť prítomný na svojom pracovisku v období od 1. januára 2011 do 30. júna 2012 a naďalej poberal svoj plat. V prípade kladnej odpovede H. Maschek nemá nárok na peňažnú náhradu za právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nemohol vyčerpať počas tohto obdobia.

               37

               Ak naproti tomu počas tohto obdobia H. Maschek nemohol vyčerpať svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok z dôvodu choroby, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu, v súlade s článkom 7 ods. 2 smernice 2003/88 má nárok na finančnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok.

               38

               Pokiaľ ide v treťom rade o otázku, či vnútroštátna právna úprava musí na základe článku 7 smernice 2003/88 stanoviť v prospech pracovníka, ktorý v rozpore s týmto ustanovením nemá nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok, výhodnejšie spôsoby uplatňovania tohto nároku než sú spôsoby upravené smernicou 2003/88, najmä pokiaľ ide o výšku náhrady, ktorá sa mu musí poskytnúť, je potrebné pripomenúť, že hoci je cieľom smernice 2003/88 stanoviť minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pri organizácii pracovného času, ktoré sú členské štáty povinné dodržiavať, v súlade s článkom 15 tejto smernice majú členské štáty možnosť prijať ustanovenia, ktoré sú pre pracovníkov výhodnejšie. Smernica 2003/88 teda nebráni vnútroštátnym ustanoveniam upravujúcim platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorá presahuje minimálnu dĺžku štyroch týždňov zaručenú článkom 7 tejto smernice a ktorá bola priznaná za podmienok na jej získanie a udelenie stanovených uvedeným vnútroštátnym právom (pozri najmä rozsudky z 24. januára 2012, Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 47, ako aj z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, body 34 a 35).

               39

               V dôsledku toho členským štátom na jednej strane prislúcha, aby sa rozhodli, či priznajú pracovníkom dodatočnú platenú dovolenku za kalendárny rok nad rámec minimálnej platenej dovolenky za kalendárny rok v trvaní štyroch týždňov stanovenej v článku 7 smernice 2003/88. V takom prípade môžu členské štáty stanoviť, že pracovníkovi, ktorý z dôvodu choroby nemohol pred skončením svojho pracovného pomeru vyčerpať celú svoju dodatočnú platenú dovolenku za kalendárny rok, sa priznáva nárok na peňažnú náhradu zodpovedajúcu tomuto dodatočnému obdobiu. Na druhej strane členským štátom prislúcha, aby stanovili podmienky tohto priznania (pozri rozsudok z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 36).

               40

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na otázky položené vnútroštátnym súdom tak, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že:

                        —

                        bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nepriznáva nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníkovi, ktorého pracovný pomer sa skončil na základe jeho žiadosti o odchod do dôchodku a ktorý pred skončením tohto pracovného pomeru nemohol vyčerpať svoje práva,

                        —

                        pracovník pri odchode do dôchodku má nárok na peňažnú náhradu za platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú si nevyčerpal, lebo pre chorobu neplnil svoje úlohy,

                        —

                        pracovník, ktorého pracovný pomer sa skončil a ktorý na základe dohody uzatvorenej so svojím zamestnávateľom bol povinný nebyť prítomný na svojom pracovisku počas určeného obdobia predchádzajúceho jeho odchodu do dôchodku, pričom pokračoval v poberaní svojho platu, nemá nárok na peňažnú náhradu za právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nevyčerpal počas tohto obdobia, okrem prípadu, ak toto právo nemohol vyčerpať z dôvodu choroby,

                        —

                        členským štátom na jednej strane prislúcha, aby sa rozhodli, či priznajú pracovníkom dodatočnú platenú dovolenku nad rámec minimálnej platenej dovolenky za kalendárny rok v trvaní štyroch týždňov stanovenej v článku 7 smernice 2003/88. V takom prípade môžu členské štáty stanoviť, že pracovníkovi, ktorý z dôvodu choroby nemohol pred skončením svojho pracovného pomeru vyčerpať celú svoju dodatočnú platenú dovolenku za kalendárny rok, sa priznáva nárok na peňažnú náhradu zodpovedajúcu tomuto dodatočnému obdobiu. Na druhej strane členským štátom prislúcha, aby stanovili podmienky tohto priznania.

         O trovách

               41

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

                     Článok 7 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že:

                        —

                           bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá nepriznáva nárok na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníkovi, ktorého pracovný pomer sa skončil na základe jeho žiadosti o odchod do dôchodku a ktorý pred skončením tohto pracovného pomeru nemohol vyčerpať svoje práva,

                        —

                           pracovník pri odchode do dôchodku má nárok na peňažnú náhradu za platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú si nevyčerpal, lebo pre chorobu neplnil svoje úlohy,

                        —

                           pracovník, ktorého pracovný pomer sa skončil a ktorý na základe dohody uzatvorenej so svojím zamestnávateľom bol povinný nebyť prítomný na svojom pracovisku počas určeného obdobia predchádzajúceho jeho odchodu do dôchodku, pričom pokračoval v poberaní svojho platu, nemá nárok na peňažnú náhradu za právo na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú nevyčerpal počas tohto obdobia, okrem prípadu, ak toto právo nemohol vyčerpať z dôvodu choroby,

                        —

                           členským štátom na jednej strane prislúcha, aby sa rozhodli, či priznajú pracovníkom dodatočnú platenú dovolenku nad rámec minimálnej platenej dovolenky za kalendárny rok v trvaní štyroch týždňov stanovenej v článku 7 smernice 2003/88. V takom prípade môžu členské štáty stanoviť, že pracovníkovi, ktorý z dôvodu choroby nemohol pred skončením svojho pracovného pomeru vyčerpať celú svoju dodatočnú platenú dovolenku za kalendárny rok, sa priznáva nárok na peňažnú náhradu zodpovedajúcu tomuto dodatočnému obdobiu. Na druhej strane členským štátom prislúcha, aby stanovili podmienky tohto priznania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 16. júna 1993. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Napadnuteľný akt. # Vec C-325/91.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 20. septembra 2011. # Martine Fouwels a iní proti Európskej komisii. # Verejná služba. # Vec F-8/05 REV.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. apríla 1960. # Raymond Elz proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 34-59.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 11. decembra 2008.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Rakúskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 28 ES a 30 ES - Registrácia starších ojazdených vozidiel skôr zaregistrovaných v iných členských štátoch - Technické požiadavky týkajúce sa znečisťujúcich emisií a úrovne hlučnosti - Verejné zdravie - Ochrana životného prostredia.#Vec C-524/07.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 11. decembra 2008 – Komisia/Rakúsko
      (vec C‑524/07)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 28 ES a 30 ES – Registrácia starších ojazdených vozidiel skôr zaregistrovaných v iných členských štátoch – Technické požiadavky týkajúce sa znečisťujúcich emisií a úrovne hlučnosti – Verejné zdravie – Ochrana životného prostredia“
      1.                     Aproximácia právnych predpisov – Motorové vozidlá – Postup schvaľovania na úrovni Spoločenstva – Smernice 92/97 a 93/59 –
            Pôsobnosť (smernice Rady 92/97 a 93/59) (pozri body 45 – 47)
      2.                     Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom (články 28 ES a 30 ES) (pozri body 49 – 52, 56 –
            64)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článkov 28 ES a 30 ES – Vnútroštátna právna úprava podmieňujúca registráciu
                  dovážaných ojazdených vozidiel, ktoré už boli zaregistrované v iných členských štátoch, splnením určitých technických požiadaviek,
                  hoci ojazdené vozidlá s rovnakými vlastnosťami, ktoré sú už na vnútroštátnom trhu, pri opätovnej registrácii nemusia spĺňať
                  tieto požiadavky

            Výrok

                  1.

                  	Rakúska republika si tým, že vyžaduje, aby pri prvom zaregistrovaní v Rakúsku motorové vozidlá už zaregistrované v iných členských
                     štátoch, ktorým z dôvodu ich veku nebolo udelené typové schválenie Spoločenstva, dodržiavali limitné hodnoty v oblasti znečisťujúcich
                     emisií a hluku prísnejšie ako limitné hodnoty, ktoré museli spĺňať na začiatku, najmä hodnoty, ktoré určuje smernica Rady
                     93/59/EHS z 28. júna 1993, ktorá mení a dopĺňa smernicu 70/220/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov o opatreniach
                     proti znečisťovaniu ovzdušia výfukovými plynmi zo zážihových motorov motorových vozidiel, a smernica Rady 92/97/EHS z 10. novembra
                     1992, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 70/157/EHS o aproximácii právnych predpisov členských štátov o prípustnej hladine hluku
                     a o výfukových systémoch motorových vozidiel, hoci vozidlá s rovnakými vlastnosťami, ktoré už majú povolené jazdiť v Rakúsku,
                     nemusia pri svojej opätovnej registrácii v tomto členskom štáte spĺňať túto požiadavku, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
                     z článku 28 ES.

                  2.

                  	Rakúska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. decembra 1997. # Coöperatieve Rabobank "Vecht en Plassengebied" BA proti Erik Aarnoud Minderhoud. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Právo obchodných spoločností. # Vec C-104/96.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 11. júna 2014. # Robert Klingel OHG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-401/12.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 17. mája 1995. # Friedrich Nagel proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-241/94.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. novembra 1995. # Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau proti Hauptzollamt Rosenheim. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-285/93.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 28. júna 2017.#X-cen-tek GmbH & Co. KG proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie zobrazujúcej trojuholník – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-470/16.