title: Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 13. septembra 2010. # Télévision française 1 SA (TF1) proti Európskej komisii. # Štátna pomoc - Režim pomoci na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu - Rozhodnutie o nevznesení námietok - Žaloba o neplatnosť - Neexistencia podstatného ovplyvnenia konkurenčného postavenia - Neprípustnosť. # Vec T-193/06.

text:
      Vec T‑193/06
      Télévision française 1 SA (TF1)
      proti
      Európskej komisii
      „Štátna pomoc – Režim pomoci na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu – Rozhodnutie o nevznesení námietok – Žaloba o neplatnosť – Neexistencia podstatného zásahu do konkurenčného postavenia – Neprípustnosť“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie konštatujúce
            zlučiteľnosť štátnej pomoci so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania – Žaloba dotknutých osôb
            v zmysle článku 88 ods. 2 ES – Prípustnosť – Podmienky
      (Článok 88 ods. 2 a 3 ES a článok 230 štvrtý odsek ES)
      2.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie konštatujúce
            zlučiteľnosť štátnej pomoci so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania – Žaloba konkurenčného podniku
            nepreukazujúca podstatný zásah do jeho postavenia na trhu – Neprípustnosť
      (Článok 88 ods. 2 a 3 ES a článok 230 štvrtý odsek ES)
      1.      Podľa článku 230 štvrtého odseku ES môže každá fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti rozhodnutiu, ktoré jej je
         určené, alebo proti rozhodnutiu, ktoré sa jej priamo a osobne týka, hoci je vydané formou nariadenia alebo rozhodnutia určeného
         inej osobe.

      V rámci konania o preskúmaní pomoci upraveného článkom 88 ES treba rozlišovať medzi predbežnou fázou zisťovania pomoci podľa
         odseku 3 tohto článku, ktorá slúži len na to, aby si Komisia mohla urobiť prvý názor o čiastočnej alebo úplnej zlučiteľnosti
         predmetnej pomoci, a fázou zisťovania pomoci podľa odseku 2 toho istého článku. Len v tejto fáze, ktorá má Komisii umožniť
         získať úplné informácie o všetkých údajoch veci, upravuje Zmluva povinnosť Komisie poskytnúť účastníkom možnosť predložiť
         svoje pripomienky.

      Ak Komisia bez začatia zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES konštatovala rozhodnutím založeným na odseku 3 tohto článku, že
         pomoc je zlučiteľná so spoločným trhom, osoby, v ktorých prospech je táto procesná záruka stanovená, môžu presadiť jej dodržanie,
         len keď majú možnosť toto rozhodnutie napadnúť na súde Spoločenstva. Z týchto dôvodov vyhlasuje súd Spoločenstva žalobu o zrušenie
         takéhoto rozhodnutia podanú dotknutou osobou v zmysle článku 88 ods. 2 ES za prípustnú, keď chce žalobca podaním žaloby zachovať
         svoje procesné práva, ktoré má podľa posledného uvedeného ustanovenia.

      Týmito dotknutými osobami v zmysle článku 88 ods. 2 ES sú osoby, podniky alebo združenia, ktorých záujmy môžu byť dotknuté
         poskytnutím pomoci, teda najmä podniky konkurujúce príjemcom tejto pomoci a obchodné združenia.

      (pozri body 64, 69 – 71)
      2.      Iné osoby ako tie, ktorým je rozhodnutie určené, môžu tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne týka, iba vtedy, keď sa ich týka
         na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek
         inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené.

      Ak v oblasti štátnej pomoci žalobca spochybňuje dôvodnosť rozhodnutia, ktorým bola táto pomoc posúdená, samotná skutočnosť,
         že sa môže považovať za dotknutú osobu v zmysle článku 88 ods. 2 ES, nemôže stačiť na uznanie prípustnosti žaloby. Žalobca
         teda musí dokázať, že má osobitné postavenie, najmä že jeho postavenie na trhu je podstatne ovplyvnené pomocou, ktorá je predmetom
         sporného rozhodnutia. V tejto súvislosti sa podnik nemôže dovolávať len toho, že je konkurentom podniku, ktorému plynú výhody
         z predmetného opatrenia, ale musí preukázať aj závažnosť zásahu do svojho postavenia na trhu.

      (pozri body 66, 72, 76 – 78)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (piata komora)
      z 13. septembra 2010 (*)

      „Štátna pomoc – Režim pomoci na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu – Rozhodnutie o nevznesení námietok – Žaloba o neplatnosť – Neexistencia podstatného zásahu do konkurenčného postavenia – Neprípustnosť“
      Vo veci T‑193/06,
      Télévision française 1 SA (TF1), so sídlom v Boulogne‑Billancourt (Francúzsko), v zastúpení: J.‑P. Hordies a C. Smits, advokáti,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: C. Giolito, T. Scharf a B. Stromsky, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a L. Butel, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2006) 832 v konečnom znení z 22. marca 2006 o opatreniach na podporu
         kinematografie a audiovizuálnej tvorby vo Francúzsku (pomoc NN 84/2004 a N 95/2004 – Francúzsko, Režim pomoci na kinematografickú
         a audiovizuálnu tvorbu),

      VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora),
      v zložení: predseda komory M. Vilaras, sudcovia M. Prek a V. M. Ciucă (spravodajca),
      tajomník: T. Weiler, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. apríla 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
      1        Článok 87 ods. 1 ES stanovuje, že „[a]k nie je touto zmluvou ustanovené inak, pomoc poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek
         formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje
         určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi
         členskými štátmi.“

      2        Článok 87 ods. 3 písm. d) ES stanovuje, že za zlučiteľné so spoločným trhom možno považovať pomoc na podporu kultúry a zachovania
         kultúrneho dedičstva, ak takáto pomoc neovplyvňuje podmienky obchodovania a hospodárskej súťaže v Spoločenstve v rozsahu,
         ktorý odporuje spoločným záujmom.

      3        Oznámenie Komisie Rade, Európskemu parlamentu, Hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 26. septembra 2001 o určitých
         právnych aspektoch týkajúcich sa kinematografických a iných audiovizuálnych diel (Ú. v. ES C 43, 2002, s. 6) [neoficiálny preklad] spresňuje špecifické kritériá, na základe ktorých Komisia hodnotí štátnu pomoc na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu,
         v rámci výnimky stanovenej v článku 87 ods. 3 písm. d) ES. Komisia v ňom tiež spresňuje, že pri posudzovaní režimov pomoci
         na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu musí overiť, či režimy pomoci rešpektujú „zásadu všeobecnej zákonnosti“, čiže sa
         musí ubezpečiť, že neobsahujú klauzuly, ktoré odporujú ustanoveniam zmluvy ES v iných oblastiach než štátna pomoc (vrátane
         ustanovení týkajúcich sa daní). V roku 2004 Komisia predĺžila platnosť týchto špecifických kritérií zlučiteľnosti na pomoc
         pre kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu až do 30. júna 2007 (Ú. v. ES C 123, s. 1).

      4        Francúzsky zákon č. 86‑1067 z 30. septembra 1986 o slobode komunikačných prostriedkov (JORF z 1. októbra 1986, s. 11755),
         zmenený a doplnený zákonom č. 2000-719 z 1. augusta 2000 (JORF z 2. augusta 2000, s. 11903), stanovuje pravidlá uplatniteľné
         na služby audiovizuálnej komunikácie.

      5        Francúzska právna úprava obsahuje opatrenia na podporu kinematografickej a audiovizuálnej tvorby. Jednak ide o mechanizmy
         na podporu producentov, ktoré vykonáva Centre national de la cinématographie (CNC) (národné kinematografické centrum). Financovanie
         týchto mechanizmov je zabezpečené najmä prostredníctvom dane z obratu prevádzkovateľov televíznych služieb (ďalej len „daň“).
         Ďalej ide o povinnosti uložené prevádzkovateľom televíznych služieb vykonávať investície do kinematografickej a audiovizuálnej
         tvorby.

      6        Mechanizmy podpory kinematografickej a audiovizuálnej tvorby zo strany CNC upravuje:

      –        v oblasti kinematografie dekrét č. 99‑130 z 24. februára 1999 o finančnej podpore kinematografického priemyslu (JORF z 25. februára
         1999, s. 2902), v znení zmien a doplnení,

      –        v audiovizuálnej oblasti dekrét č. 95‑110 z 2. februára 1995 o štátnej finančnej podpore priemyslu audiovizuálnych programov
         (JORF z 3. februára 1995, s. 1875), doplneným dekrétom č. 98-35 zo 14. januára 1998 o štátnej finančnej podpore audiovizuálneho
         priemyslu (JORF zo 17. januára 1998, s. 742) v znení zmien a doplnení.

      7        Daň upravuje článok 302a KB všeobecného daňového zákonníka zavedený článkom 28 bodom A zákona č. 97‑1239 z 29. decembra 1997
         novely zákona o rozpočte na rok 2006 (JORF z 31. decembra 2005, s. 20597) a zákon č. 2005‑1720 z 30. decembra 2005 novely
         zákona o rozpočte na rok 2005 (JORF z 31. decembra 2005, s. 20654).

      8        Mechanizmus povinnosti investícií upravuje:

      –        dekrét č. 2001‑609 z 9. júla 2001 prijatý na vykonanie bodu 3 článku 27 a článku 71 zákona č. 86‑1067 a týkajúci sa príspevku
         prevádzkovateľov televíznych služieb vysielaných terestriálne v analógovom režime na rozvoj tvorby kinematografických a audiovizuálnych
         diel (JORF z 11. júla 2001, s. 11073) v znení zmien a doplnení,

      –        dekrét č. 2001-1332 z 28. decembra 2001 prijatý na uplatnenie článkov 27, 28 a 71 zákona č. 86-1067 a týkajúci sa príspevku
         prevádzkovateľov televíznych služieb vysielaných terestriálne v analógovom režime, ktorých financovanie si vyžaduje úhradu
         na rozvoj tvorby kinematografických a audiovizuálnych diel zo strany užívateľov (JORF z 29. decembra 2001, s. 21310) v znení
         zmien a doplnení,

      –        dekrét č. 2001-1333 z 28. decembra 2001 prijatý na vykonanie článkov 27, 70 a 71 zákona č. 86-1067 a stanovujúci všeobecné
         zásady týkajúce sa vysielania iných než rádiofonických služieb vysielaných terestriálne v analógovom režime (JORF z 29. decembra
         2001, s. 21315) v znení zmien a doplnení,

      –        dekrét č. 2002-140, zo 4. februára 2002 prijatý na vykonanie článkov 33, 33‑1, 33‑2 a 71 zákona č. 86-1067 a stanovujúci režim
         uplatniteľný na rôzne kategórie služieb zvukového rádiového vysielania a televíznych služieb poskytovaných káblom alebo vysielaných
         satelitom (JORF zo 6. februára 2002, s. 2412) v znení zmien a doplnení.

      9        Tieto povinnosti investovania musia predstavovať aspoň dve tretiny investícií v audiovizuálnej oblasti a aspoň tri štvrtiny
         investícií v kinematografickej oblasti venovaných na nezávislú tvorbu, pričom pojem nezávislej tvorby sa, ako to bolo potvrdené
         na pojednávaní, vzťahuje na nezávislosť producenta diela vo vzťahu k prevádzkovateľovi televíznych služieb, ktorý toto dielo
         financuje a je definovaný podľa kritérií týkajúcich sa najmä vzájomného vlastníctva základného imania alebo hlasovacích práv
         zo strany producenta a prevádzkovateľa predmetných služieb a podielu tohto prevádzkovateľa na nedávnej činnosti uvedeného
         producenta.

      10      Opatrenia na podporu audiovizuálnej tvorby CNC musia tiež pôsobiť v prospech nezávislých produkčných podnikov, pričom pojem
         nezávislý producent je definovaný rovnako ako v oblasti povinnosti investovania.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      11      Komisia Európskych spoločenstiev 15. júla 1992 rozhodnutím týkajúcim sa pomoci N 7/92 (Ú. v. ES C 203, s. 14) schválila na
         neobmedzenú dobu určité podmienky francúzskeho režimu pomoci na podporu kinematografickej a audiovizuálnej tvorby.

      12      Rozhodnutím týkajúcim sa pomoci N 3/98 z 3. júna 1998, zmeneným a doplneným 29. júla 2008 (Ú. v. ES C 279, s. 4), Komisia
         schválila na dva roky určité zmeny systému automatickej podpory kinematografickej tvorby. Dňa 7. augusta 1998 bola platnosť
         tohto schválenia predĺžená do 3. júna 2004.

      13      Poštovou zásielkou z 3. októbra 2001 žalobkyňa, Télévision française 1 SA (TF1), podala Komisii dve sťažnosti týkajúce sa
         niektorých detailov francúzskeho systému podpory kinematografie a audiovizuálnej tvorby.

      14      Listom zo 16. februára 2004 francúzske orgány oznámili režim selektívnej pomoci na kinematografické diela týkajúce sa zámorských
         území (N 95/2004). Komisia požiadala francúzske orgány o doplňujúce vysvetlenia a francúzske orgány na túto žiadosť odpovedali.
         Francúzske orgány zaslali Komisii takisto oznámenie o zavedení režimu, ktorý následne zrušili v januári 2005.

      15      Zásielkami z 13. a 27. apríla 2004 CNC predložilo Komisii informácie týkajúce sa sťažností žalobkyne.

      16      Listom z 24. mája 2004 francúzske orgány oznámili Komisii všetky režimy pomoci na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu
         a požiadali ju o dočasné predĺženie platnosti režimov, na ktoré sa vzťahovali rozhodnutia N 7/92 a N 3/98, čo Komisia odmietla.
         Listom z 27. júla 2004 Komisia žiadala francúzske orgány, aby svoje oznámenie doplnili, čo niekoľkými poštovými zásielkami
         v rokoch 2004 a 2005 aj urobili. Celý súbor oznámených režimov pomoci bol 14. decembra 2004 zaregistrovaný pod značkou NN 84/2004.

      17      Listom z 22. decembra Komisia informovala francúzske orgány o tom, že oznámené režimy pomoci, ktoré už boli zavedené do uplatňovania,
         považuje za nelegálne podľa článku 88 ods. 3 ES.

      18      Listom z 10. januára 2006 žalobkyňa podala doplnenie svojich sťažností z 3. októbra 2001.

      19      Rozhodnutím K(2006) 832 v konečnom znení z 22. marca 2006 o opatreniach na podporu kinematografie a audiovizuálnej tvorby
         vo Francúzsku (pomoc NN 84/2004 a N 95/2004 – Francúzsko, Režim pomoci na kinematografickú a audiovizuálnu tvorbu) (ďalej
         len „rozhodnutie“) sa Komisia rozhodla nevzniesť námietky voči predmetným opatreniam v nadväznosti na ukončenie štádia predbežného
         preskúmania podľa článku 88 ods. 3 ES.

      20      Dňa 14. decembra 2006 bolo rozhodnutie stručne uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie (Ú. v. EÚ C 305, s. 12), ktorý obsahoval odkaz na internetovú stránku Komisie s prístupom k úplnému zneniu uvedeného rozhodnutia.

       Rozhodnutie
      21      Z rozhodnutia vyplýva, že sa týka režimu podpory kinematografickej a audiovizuálnej tvorby, najmä opatrení na finančnú pomoc
         poskytovanú prostredníctvom CNC a mechanizmu povinností investovania.

      22      Pokiaľ ide v prvom rade o opatrenia na podporu kinematografickej a audiovizuálnej tvorby poskytované prostredníctvom CNC,
         Komisia opisuje CNC ako verejný orgán správnej povahy, ktorý má právnu subjektivitu i finančnú nezávislosť a podlieha francúzskemu
         ministerstvu kultúry a komunikácie (bod II, ods. 20 rozhodnutia). Rozpočet spravovaný CNC sa rozdeľuje na dve časti: časť
         „audiovizuálny priemysel“ [zahŕňajúca účet podpory priemyslu a audiovizuálnych programov (COSIP)] a časť „kinematografický
         priemysel“ (bod II, ods. 21 rozhodnutia). Komisia v nadväznosti na to uvádza, že rozpočet CNC sa financuje z nedaňových poplatkov,
         okrem iných z dane (bod II, ods. 22 rozhodnutia). Komisia pripomína, že podľa článku 302a KB francúzskeho všeobecného daňového
         zákonníka platia daň prevádzkovatelia televíznych služieb prijímaných v metropolitnom Francúzsku a v zámorských departementoch,
         ktorí majú sídlo vo Francúzsku a ktorí v priebehu minulého roka zaradili do programu jedno alebo viac audiovizuálnych alebo
         kinematografických diel, na ktoré možno čerpať opatrenia CNC na podporu, a že daň sa v podstate vyrubuje z obratu týchto prevádzkovateľov
         televíznych služieb (bod II, ods. 23 a 24 rozhodnutia).

      23      Pokiaľ ide o opatrenia CNC na podporu kinematografickej a audiovizuálnej tvorby napadnuté v rámci tejto žaloby, Komisia v rozhodnutí
         opisuje opatrenia „podpory kinematografickej dlhometrážnej tvorby“ (bod II, odseky 29 až 95), „podpory na reklamu kinematografických
         diel v zahraničí“ (bod II, odseky 121 až 126), „podpory krátkometrážnych kinematografických diel“ (bod II, odseky 127 až 149)
         a „podpory audiovizuálnej tvorby“ (bod II, odseky 186 až 219), ako aj ich spôsob financovania (bod II, odseky 19 až 24).

      24      Po analýze uvedených opatrení v rozhodnutí Komisia prijala záver, že niektoré z nich predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku
         87 ods. 1 ES a sú zlučiteľné so spoločným trhom podľa článku 87 ods. 3 písm. d) ES až do konca roka 2011, zatiaľ čo iné neboli
         kvalifikované ako štátna pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES uplatnením nariadenia Komisie (ES) č. 69/2001 z 12. januára 2001
         o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy ES pri pomoci de minimis (Ú. v. ES L 10, s. 30; Mim. vyd. 08/002, s. 138) (bod III ods. 38 až 124 rozhodnutia pre „podporu kinematografie – podporu
         dlhometrážnej kinematografickej tvorby“, bod III odseky 158 až 193 rozhodnutia pre „podporu reklamy kinematografickej tvorby
         v zahraničí“, bod III odseky 194 až 223 rozhodnutia pre „podporu krátkometrážnych kinematografických diel“, bod III odseky
         257 až 331 rozhodnutia pre „podporu audiovizuálnej tvorby“). Pokiaľ ide o opatrenia, ktoré boli vyhlásené za zlučiteľné so
         spoločným trhom podľa článku 87 ods. 3 písm. d) ES, Komisia prišla k tomuto záveru buď uplatnením kritérií stanovených v oznámení
         z roku 2001 citovanom v bode 3 vyššie, alebo uplatnením týchto kritérií analogicky ako vhodný odkaz. Komisia sa preto rozhodla
         vo vzťahu k nim nevzniesť námietky.

      25      Pokiaľ ide v druhom rade o povinnosti investovania (bod II odseky 246 až 255, rozhodnutia), Komisia uvádza, že tieto povinnosti
         sú uložené s určitými rozdielmi v podmienkach prevádzkovateľom televíznych služieb vysielaných terestriálne v analógovom alebo
         digitálnom režime, káblom alebo satelitom, prevádzkovateľom služieb platenej televízie vysielaných terestriálne v analógovom
         režime a prevádzkovateľom služieb nazývaných „pay-per-view“ vysielaných terestriálne v digitálnom režime.

      26      Komisia spresňuje, že suma povinností investovania je určená uplatnením percentuálneho podielu na obrat prevádzkovateľa predmetnej
         televíznej služby za predchádzajúci rok (bod II ods. 250 rozhodnutia). Uvedená suma sa odlišuje v závislosti od spôsobu vysielania
         televíznych služieb a charakteristík prevádzkovateľa (bod II odseky 251 až 254 rozhodnutia). Vo všeobecnosti Komisia poznamenáva,
         že percento obratu, ktoré musí byť investované do kinematografickej tvorby, je vyššie, pokiaľ je program televíznej služby
         zameraný na kinematografiu, a je nižšie, pokiaľ tento program nie je prioritne zameraný na kinematografiu (bod II ods. 251
         rozhodnutia).

      27      Komisia zastáva názor, že tieto povinnosti investovania v sebe nezahŕňajú štátne prostriedky, a teda nepredstavujú štátnu
         pomoc v zmysle článku 87 ES (bod III odseky 390 až 398 rozhodnutia).

      28      V bode IV rozhodnutia Komisia „ľutuje, že Francúzsko zaviedlo väčšinu opatrení skúmaných v tomto rozhodnutí v rozpore s článkom
         88 ods. 3 [ES]“. Komisia v nadväznosti na to vyhlasuje, že opatrenia štátnej pomoci napadnuté v rámci tejto žaloby, ktoré
         jej boli oznámené a ktoré sú predmetom rozhodnutia, sú zlučiteľné so spoločným trhom až do konca roku 2011 na základe článku
         87 ods. 3 písm. d) ES. Ten istý bod napokon uvádza:

      „Komisia trvá na tom, že táto doba je poskytnutá vzhľadom na záväzok ponúknutý francúzskymi orgánmi ‚pristúpiť k prípadným
         potrebným zmenám na dosiahnutie súladu s vývojom pravidiel v oblasti štátnej pomoci kinematografii a audiovizuálnemu priemyslu
         po 30. júne 2007‘. Komisia pripomína francúzskym orgánom, že musia predložiť každoročnú správu o vykonávaní oznámených opatrení.
         Táto správa musí uvádzať dostatok podrobností na to, aby Komisia mohla overiť, či tieto mechanizmy neskresľujú hospodársku
         súťaž v rozsahu odporujúcom spoločnému záujmu.“ [neoficiálny preklad]

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      29      Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. júla 2006 podala žalobkyňa žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

      30      Podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. októbra 2006 Francúzska republika požiadala o povolenie vstupu do tohto
         konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Komisie. Uznesením zo 14. novembra 2006 predseda prvej komory Súdu
         prvého stupňa povolil tento vstup vedľajšieho účastníka do konania. Vedľajší účastník podal svoje vyjadrenie a ostatní účastníci
         konania podali pripomienky k nemu v stanovených lehotách.

      31      Vzhľadom na to, že sa zmenilo zloženie komôr Súdu prvého stupňa, sudca spravodajca bol pridelený k piatej komore, ktorej bola
         z tohto dôvodu predmetná vec pridelená.

      32      Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (piata komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov
         konania a ich odpovede na otázky Súdu prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní, ktoré sa konalo 22. apríla 2010.

      33      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        vyhlásil žalobu za prípustnú,
      –        zrušil rozhodnutie,
      –        rozhodol o trovách konania.
      34      Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zamietol žalobu ako neprípustnú,
      –        subsidiárne zamietol žalobu ako zjavne právne nedôvodnú,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      35      Francúzska republika navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zamietol žalobu ako neprípustnú,
      –        subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
       Právny stav
      36      Bez toho, aby formálne vzniesla námietku neprípustnosti podľa článku 114 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, Komisia spochybňuje
         prípustnosť žaloby a namieta nedostatok aktívnej legitimácie žalobkyne.

       Tvrdenia účastníkov konania
      37      Komisia spochybňuje prípustnosť žaloby, keď uvádza, že žalobkyňa nie je rozhodnutím individuálne dotknutá. Po prvé, pokiaľ
         žalobkyňa napáda dôvodnosť rozhodnutia, musí podľa judikatúry preukázať svoje osobitné postavenie tým, že preukáže, že jej
         postavenie na trhu je podstatne ovplyvnené, a to nielen jej konkurenčné postavenie vo vzťahu k podniku, ktorý je príjemcom
         pomoci.

      38      Žalobkyňa mala vykonať analýzu trhu, aby stanovila špecifické produkty alebo zemepisné trhy, pri ktorých konkuruje príjemcovi
         pomoci (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 2005,
         Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, C‑78/03 P, Zb. s. I‑10737, I‑10741, body 117 a 118). Mala preukázať, že nemôže
         využívať žiadne opatrenia pomoci uvádzané rozhodnutím a že táto nevýhoda podstatne ovplyvňuje jej konkurenčné postavenie.

      39      V duplike Komisia uvádza, že žalobkyňa sa nesnaží preukázať svoj priamy a individuálny záujem na konaní v prípade opatrení
         CNC na podporu tvorby. Vyvodzuje z toho, že žalobkyňa implicitne pripúšťa, že jej žaloba nie je prípustná v rozsahu, v akom
         sa týka povinností investovania. Toto sa jednoducho vysvetľuje skutočnosťou, že žalobkyňa môže využívať opatrenia na podporu
         tvorby CNC. Na kinematografickú tvorbu žalobkyňa využíva najmä automatickú podporu tvorby a distribúcie, ako aj pomoc na videografické
         editovanie. Na audiovizuálnu tvorbu žalobkyňa priamo využíva podporu COSIP prostredníctvom vlastných produkčných dcérskych
         spoločností a nepriamo ju využíva na programy, ktoré si tento kanál financuje u poverených producentov. V zmysle ustálenej
         judikatúry je podľa Komisie žaloba o neplatnosť prípustná, len ak u žalobcu vznikol a trvá záujem na zrušení napadnutého aktu.
         V prejednávanej veci nejde o takýto prípad, keďže – za predpokladu, že by Všeobecný súd vyhovel žalobe a zrušil rozhodnutie
         v rozsahu, v akom sa týka opatrení na podporu, ktoré boli vyhlásené na zlučiteľné – žalobkyni by bolo znemožnené využívať
         predmetnú pomoc a nachádzala by sa v menej výhodnej situácii, než je situácia, ktorá vyplýva z rozhodnutia.

      40      Po druhé, pokiaľ ide o povinnosti investovania, za predpokladu, že by sa Komisia dopustila chyby konštatovaním neexistencie
         prítomnosti prostriedkov štátu, žalobkyňa mala takisto preukázať podstatné ovplyvnenie svojho konkurenčného postavenia, pretože
         predmetné opatrenia nevyužívala ani čiastočne.

      41      Komisia v prvom rade pripomína, že povinnosti investovania s rozdielmi v podrobnostiach prevádzkovateľom televíznych služieb
         ukladajú, aby každoročne vynaložili určité sumy na financovanie kinematografickej a audiovizuálnej tvorby. Keďže tieto povinnosti
         sú uložené všetkým prevádzkovateľom televíznych služieb, žaloba žalobkyne nie je prípustná v rozsahu, v akom smeruje ku kvalifikácii
         tohto opatrenia ako opatrenia, ktoré nie je pomocou. V tejto súvislosti je odkaz žalobkyne na právnu situáciu účinnú pri podaní
         jej sťažností v roku 2001 pre skúmanie prípustnosti žaloby irelevantný, keďže podľa ustálenej judikatúry sa zákonnosť aktu
         posudzuje podľa skutkovej a právnej situácie existujúcej k dátumu jeho prijatia. Ďalej, pokiaľ ide o žalobkyňou uvádzaný rozdiel
         v zaobchádzaní založený na skutočnosti, že povinnosti investovania sa týkajú iba niektorých prevádzkovateľov televíznych služieb
         vysielaných terestriálne v digitálnom režime, čo predpokladá diskrimináciu a implicitne ovplyvnenie jej konkurenčného postavenia,
         Komisia uvádza, že tento rozdiel je odôvodnený objektívnymi okolnosťami spojenými s obratom. Prevádzkovatelia televíznych
         služieb, s ktorými sa zaobchádza odlišne, sú navyše prevádzkovatelia, ktorí nevysielajú, alebo vysielajú málo audiovizuálnych
         diel, a teda nekonkurujú prevádzkovateľom televíznych služieb, ako je žalobkyňa, ktorej podstatnú časť programov tvoria audiovizuálne
         diela.

      42      V odpovedi na otázku žalobkyne Komisia a Francúzska republika v druhom rade uvádzajú, že francúzske orgány sa podľa článku
         3 ods. 1 smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo
         správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania (Ú. v. ES L 298, s. 23; Mim.
         vyd. 06/001, s. 224) v znení zmien a doplnení rozhodli prijať prísnejšie pravidlá, než sú pravidlá, ktoré stanovuje uvedená
         smernica, a vypočítať sumu povinností investovania v závislosti od obratu prevádzkovateľa televíznych služieb. V každom prípade
         pri uplatnení francúzskej právnej úpravy všetci francúzski prevádzkovatelia televíznych služieb podliehajú povinnostiam investovania
         v rovnakom pomere. Preto podľa Komisie skutočnosť, že výdavky žalobkyne na tento účel presahujú výdavky jej konkurentov z dôvodu
         jej postavenia na francúzskom trhu televízneho vysielania a výšky jej obratu, nepostačuje na jej individualizovanie, čo žalobkyňa,
         zdá sa, uznala v replike. Keďže žalobkyňa uznáva, že opatrenie poškodilo širokú skupinu prevádzkovateľov, Komisia uvádza,
         že pokiaľ sa v rovnakej situácii ako žalobkyňa nachádzajú mnohí prevádzkovatelia, preukazuje to, že žalobkyňa sa v rozpore
         s požiadavkami rozsudku Súdneho dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia (25/62, Zb. s. 197), nenachádza v osobitnej situácii.

      43      Komisia a Francúzska republika napokon vyvracajú tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého z opatrení na podporu CNC a z povinnosti
         investovania profitujú namiesto nezávislej produkcie veľké komunikačné skupiny. Podľa francúzskej právnej úpravy všetci prevádzkovatelia
         televíznych služieb musia venovať dve tretiny svojich povinností investovania nezávislej audiovizuálnej tvorbe na základe
         rovnakých kritérií. V praxi sa väčšina týchto investícií vo forme nákupov a prednákupov uskutočňuje u producentov nezávislých
         od akejkoľvek audiovizuálnej komunikačnej skupiny. V každom prípade, aj za predpokladu, že by francúzsky mechanizmus tieto
         komunikačné skupiny zvýhodňoval, žalobkyňa by bola znevýhodnená rovnako ako iní prevádzkovatelia televíznych služieb podliehajúci
         rovnakým povinnostiam. Účinky francúzskeho režimu na žalobkyňu sú spojené výlučne s jej konkurenčným postavením z dôvodu,
         že keďže je prevádzkovateľom televíznych služieb s najvyšším obratom, financuje prostredníctvom povinností investovania do
         nezávislej tvorby ostatných producentov audiovizuálnych diel vo väčšom objeme než jej konkurenti, ale stále v pomere k objektívnemu
         prvku, a to obratu.

      44      Po tretie Komisia vzhľadom na právo na súdnu ochranu zdôrazňuje, že sa musí pridŕžať platného práva a ustálenej judikatúry,
         tak ako vyplýva najmä z rozsudku Súdu prvého stupňa z 13. septembra 2006, British Aggregates/Komisia (T‑210/02, Zb. s. II‑2789)
         (pozri tiež rozsudok Súdneho dvora z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 40).
         Teoreticky by žalobkyňa mohla odmietnuť prispôsobiť sa záväznému režimu povinností investovania a uplatňovať pred vnútroštátnym
         súdom nezlučiteľnosť tohto režimu s právom Spoločenstva, pričom by vnútroštátny súd prípadne mohol predložiť Súdnemu dvoru
         otázku platnosti rozhodnutia.

      45      Francúzska republika sa stotožňuje so záverom Komisie, podľa ktorého je žaloba podaná žalobkyňou neprípustná, keďže žalobkyňa
         nie je individuálne dotknutá rozhodnutím.

      46      Rovnako ako Komisia Francúzska republika po prvé tvrdí, že vzhľadom na to, žalobkyňa spochybňuje dôvodnosť rozhodnutia, v súlade
         s ustálenou judikatúrou by jej žaloba bola prípustná, iba ak by preukázala, že predmetné rozhodnutie podstatne ovplyvní jej
         konkurenčné postavenie. Francúzska republika takisto zdôrazňuje, pokiaľ ide o odkaz žalobkyne na návrhy, ktoré predniesol
         generálny advokát Jacobs k rozsudku, ktorý bol vyhlásený vo veci Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, už citovaný
         v bode 38 vyššie, že stačí pripomenúť, že Súdny dvor v tomto rozsudku potvrdil požiadavku podstatného ovplyvnenia konkurenčného
         postavenia žalobcu. V tejto súvislosti Komisia aj Francúzska republika tvrdia, že žalobkyňa sa nemôže dovolávať iba postavenia
         dotknutej osoby v zmysle článku 88 ods. 2 ES a existencie konkurenčného vzťahu, ale musí preukázať závažnosť poškodenia jej
         postavenia na trhu. V rozpore s tvrdeniami žalobkyne Komisia nakoniec prijala rozhodnutie v reakcii na oznámenie francúzskych
         orgánov 24. mája 2004 o všetkých režimoch pomoci kinematografii a audiovizuálnemu priemyslu, a nie v nadväznosti na sťažnosť
         žalobkyne z 3. októbra 2001.

      47      Po druhé žalobkyňa nepreukázala, že rozhodnutie podstatne ovplyvnilo jej konkurenčné postavenie. V odpovedi žalobkyni Francúzska
         republika aj Komisia v prvom rade uvádzajú, že francúzske orgány sa rozhodli vypočítať sumu povinností investovania v závislosti
         od obratu prevádzkovateľa televíznych služieb a že skutočnosť, že výdavky žalobkyne presahujú výdavky jej konkurentov z dôvodu
         jej postavenia na francúzskom trhu televízneho vysielania a výšky jej obratu, nemôže postačovať na jej individualizovanie,
         čo žalobkyňa, zdá sa, uznala v replike (pozri bod 42 vyššie).

      48      V druhom rade, pokiaľ ide tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého z opatrení CNC na podporu a povinností investovania profitujú
         namiesto nezávislej produkcie veľké komunikačné skupiny, Francúzska republika dodáva, že v prípade tretích osôb môže žalobkyňa
         vo svojich povinnostiach investovania voľne, rovnako ako ostatní prevádzkovatelia televíznych služieb, investovať do producenta
         podľa svojho výberu, najmä do svojich vlastných dcérskych spoločností. Ako príklad Francúzska republika cituje údaje za rok
         2005 o investíciách žalobkyne do kinematografickej a audiovizuálnej tvorby.

      49      V rámci svojich povinností investovania vo vzťahu k nezávislej tvorbe mohla žalobkyňa napokon získať výhradné práva na pomerne
         dlhú dobu 42 mesiacov, a nie 18 mesiacov, ako uvádza. Okrem týchto povinností si prevádzkovatelia televíznych služieb zachovávajú
         hospodárske disponovanie s dielami, ktoré financujú, takže výberom foriem intervencie na financovanie majú široký manévrovací
         priestor tak v štádiu produkcie, ako aj v štádiu prevádzkovania, pokiaľ ide o trvanie práv, predaje a prevádzkovanie na viacerých
         nosičoch.

      50      Po tretie žalobkyňa v žiadnom prípade nemohla preukázať podstatné ovplyvnenie svojho konkurenčného postavenia. Pokiaľ ide
         v prvom rade o povinnosti investovania do audiovizuálnej tvorby a kinematografie, žalobkyňa bola v závislosti od svojho obratu
         povinná investovať z rovnakých dôvodov ako všetci francúzski prevádzkovatelia televíznych služieb. Francúzska republika aj
         Komisia ďalej kladú otázku, aký význam má pre žalobkyňu, ktorá využíva opatrenia na podporu kinematografie a audiovizuálneho
         priemyslu, dosiahnuť zrušenie rozhodnutia, ktoré tieto opatrenia vyhlásilo za zlučiteľné (pozri bod 39 vyššie).

      51      Žalobkyňa tvrdí, že je priamo a individuálne dotknutá rozhodnutím. Pokiaľ ide o jej priamy záujem na podaní žaloby proti rozhodnutiu,
         uvádza, že akýkoľvek podnik konkurujúci podniku využívajúcemu pomoc má záujem dosiahnuť zrušenie rozhodnutia Komisie, ktorým
         bola táto pomoc vyhlásená za zlučiteľnú so spoločným trhom, keďže takéto zrušenie vedie k obnoveniu skúmania zlučiteľnosti
         pomoci. Okrem toho predmetná pomoc už bola poskytnutá, takže rozhodnutie umožňuje zachovať pomoc, ktorej zrušenie žalobkyňa
         žiadala od roku 2001. Žalobkyňa v replike zdôrazňuje, že tento priamy záujem Komisia nespochybňuje.

      52      Podľa ustálenej judikatúry by individuálny záujem žalobkyne bol preukázaný, ak by jej postavenie na trhu ovplyvnili opatrenia,
         ktoré sú predmetom rozhodnutia. Po prvé žalobkyňa zastáva názor, že dve podmienky stanovené Komisiou vo vyjadrení k žalobe
         idú nad rámec podmienok, ktoré stanovila judikatúra. Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa okolnosti, že nevyužívala pomoc upravenú
         rozhodnutím, žalobkyňa uvádza, že disponuje aktívnou legitimáciou, keďže je dotknutou osobou v zmysle článku 88 ods. 2 ES
         a článku 1 písm. h) nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999, ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku
         [88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339). Ďalej, keďže sa žaloba zakladá na žalobných dôvodoch spojených s dôvodnosťou
         rozhodnutia, žalobkyňa musí preukázať svoju osobitnú situáciu, ktorú možno vyvodiť z ovplyvnenia jej konkurenčného postavenia
         alebo prípadne z jej intervencie v predchádzajúcom konaní. Akékoľvek iné riešenie by viedlo k popretiu skutočnosti, že opatrenie
         pomoci, ktoré sa zdá byť všeobecné, v skutočnosti zvýhodňuje iba niektorých prevádzkovateľov alebo určité činnosti, hoci teoreticky
         z neho môžu mať výhodu všetci.

      53      Po druhé žalobkyňa uvádza, že v prejednávanej veci je ovplyvnené jej konkurenčné postavenie na trhu televízneho vysielania
         s voľným prístupom a na trhu akvizície práv k audiovizuálnemu obsahu. Rozhodnutie zachováva systém povinných príspevkov v prospech
         audiovizuálnej tvorby, keď stanovuje, že povinnosti investovania nepredstavujú štátnu pomoc, alebo že opatrenia CNC na podporu
         predstavujú pomoc zlučiteľnú so spoločným trhom. Tieto ťažkosti sú základom sťažností žalobkyne.

      54      Po prvé napadnuté opatrenia na podporu schválené v rozhodnutí vytvárajú konkurenčnú nevýhodu, keď obmedzujú možnosť žalobkyne
         rozvíjať svoju produkčnú činnosť na dve tretiny výdavkov spojených s povinnosťami investovania a prispievajú k zvýhodňovaniu
         komunikačných skupín konkurujúcich žalobkyni. Pokiaľ ide o údajné hospodárske disponovanie s dielami, ktoré financuje, žalobkyňa
         v odpovedi Francúzskej republike uvádza, že úroveň jej povinností investovania je taká, že de facto štruktúruje použitie všetkých jej investičných kapacít.

      55      Po druhé, ako už žalobkyňa rozsiahlo vysvetlila vo svojich sťažnostiach, francúzsky režim podpory kinematografického a audiovizuálneho
         priemyslu vedie k tomu, že žalobkyňa prostredníctvom platenia dane financujúcej COSIP a subvencie, ktoré COSIP udeľuje nezávislým
         producentom, prispieva na financovanie vlastných konkurentov. V dôsledku definície „nezávislého producenta“ francúzskou právnou
         úpravou mnoho týchto producentov kontrolujú konkurenti žalobkyne a značný počet týchto konkurentov patrí veľkým komunikačným
         skupinám, ktoré buď vysielajú (prostredníctvom kábla, satelitu, terestriálneho digitálneho vysielania, televízie cez internet),
         alebo pôsobia v audiovizuálnej tvorbe, alebo kumulujú oba typy týchto činností.

      56      V tejto súvislosti žalobkyňa spochybňuje číselné údaje z roku 2005, ktoré predložila Francúzska republika. Spomedzi 26 producentov,
         ktorí boli vzhľadom na francúzsku právnu úpravu kvalifikovaní ako nezávislí producenti a s ktorými žalobkyňa uzatvorila zmluvy
         počas roku 2005, iba deviati boli producentmi skutočne nezávislými od akéhokoľvek prevádzkovateľa televíznych služieb. Spomedzi
         zvyšných 17 producentov bolo osem dcérskymi spoločnosťami audiovizuálnych skupín a deviati boli podnikmi integrovanými do
         priemyselných skupín, ktoré im udeľovali významnú hospodársku silu, a čiastočne kumulovali postavenie producenta a distribútora.
         Žalobkyňa poznamenáva, že týchto 17 obchodných partnerov predstavuje väčšinou významné a ekonomicky silné podniky, ktoré nezodpovedajú
         definícii „nezávislého producenta“ stanovenej v odôvodnení 23 smernice 89/552. Zdôrazňuje, že stačí konštatovať, že v poradí
         producentov žánru „hrané filmy“ v prvej časti večerného vysielania za rok 2005 je prvým príjemcom pomoci podľa francúzskej
         právnej úpravy o opatreniach na podporu tvorby a povinnostiach investovania prostredníctvom piatich dcérskych spoločností
         jedna skupina. To isté poradie tiež ukazuje, že medzi desiatimi najvýznamnejšími producentmi za rok 2005 nefiguruje žiadny
         skutočne nezávislý producent v zmysle znenia a zmyslu smernice 89/552.

      57      Po tretie tieto veľké komunikačné skupiny môžu využívať režim podpory bez toho, aby sa museli zúčastňovať na jeho financovaní.
         Popri využívaní podpory COSIP prostredníctvom svojich integrovaných producentov môžu mať na vytvorené diela časovo neobmedzené
         koprodukčné práva, ktoré môžu následne ďalej predať, a to najmä žalobkyni. Preto sú tieto veľké skupiny významne zvýhodnené
         vo vytváraní katalógov diel a v rozširovaní diel na ostatných platformách, najmä terestriálnym digitálnym vysielaním, satelitom,
         internetom a telefónnou sieťou tretej generácie. Skupiny silné z dôvodu už vytvorených katalógov navyše vysielajú terestriálne
         v digitálnom režime, a sú tak v priamej konkurencii so žalobkyňou.

      58      Naopak prevádzkovatelia televíznych služieb v praxi nemôžu vytvárať katalógy práv, keďže nemôžu vlastniť koprodukčné podiely
         na audiovizuálnych dielach financovaných z titulu ich povinností investovania v nezávislých produkčných podnikoch, ktoré predstavujú
         dve tretiny ich výdavkov podľa povinnosti investovania. Môžu získať iba „anténové podiely“, teda práva na vysielanie týchto
         diel, ktoré sú limitované na určitý počet vysielaní vo vymedzenom období.

      59      Ďalej vzhľadom na stály tlak týchto konkurenčných komunikačných skupín sú žalobkyňa a ostatní prevádzkovatelia televíznych
         služieb komerčne zaviazaní po uplynutí vysielacích práv, ktorých doba exkluzivity je obmedzená na 18 mesiacov, opätovne kúpiť
         audiovizuálne diela, ktoré financovali. Keďže hlavné seriály francúzskych kanálov sú produkované počas doby prevyšujúcej pôvodné
         trvanie práv na vysielanie prvých epizód, opätovné zakúpenie týchto práv je nevyhnutné, aby sa predišlo tomu, že tieto epizódy
         odvysielajú konkurenčné kanály. V odpovedi Francúzskej republike, ktorá sa dovoláva širokého manévrovacieho priestoru prevádzkovateľov
         televíznych služieb v štádiu použitia diel a trvania vysielacích práv, žalobkyňa uvádza, že túto dobu a počet povolených vysielaní
         prísne vymedzuje francúzska právna úprava.

      60      Po štvrté žalobkyňa v replike dodáva, že podľa francúzskej právnej úpravy je suma povinností investovania vypočítaná z obratu,
         a nie z programového rozpočtu kanálu, ako uvádza článok 5 smernice 89/552. Výdavky žalobkyne tak z tohto dôvodu významne prevyšujú
         výdavky jej konkurentov, najmä France 2, France 3 a M6, na úkor slobody rozhodovania o využití svojho rozpočtu a výberu v oblasti
         programu, čo ju v porovnaní s jej konkurentmi individualizuje. Žalobkyňa tiež pripomína, že príspevok na rozvoj tvorby audiovizuálnych
         diel sa v čase podania sťažnosti v roku 2001 týkal iba prevádzkovateľov televíznych služieb vysielaných terestriálne v analógovom
         režime, a to žalobkyne, dvoch verejných kanálov a M6, pričom ostatné komunikačné skupiny pôsobiace vo Francúzsku, ktoré neprevádzkujú
         kanály tohto typu, sa tejto povinnosti vyhli. Hoci sa právna úprava progresívne vyvíjala tak, aby uložila rovnaký typ povinností
         ostatným prevádzkovateľom televíznych služieb, uložené povinnosti neboli natoľko záväzné a investované sumy neboli natoľko
         významné ako v prípade žalobkyne. V každom prípade skutočnosť, že rozhodnutie mohlo ovplyvniť aj ostatných prevádzkovateľov
         a mohlo spôsobiť väčšiu ujmu, predstavuje dodatočný dôvod na uznanie prípustnosti žaloby.

      61      Po piate, pokiaľ ide o priamu a nepriamu pomoc, ktorú žalobkyňa získava z režimu podpory audiovizuálnej tvorby, žalobkyňa
         napáda tvrdenia Francúzskej republiky. V tejto súvislosti uvádza, že nemala nepriamy prospech z opatrení CNC na podporu. Na
         jednej strane finančná podpora CNC pre určitú produkciu ide výlučne v prospech producenta, a to najmä tým, že ide na jeho
         otvorený účet v CNC a umožňuje automaticky generovať novú pomoc. Bremeno povinností investovania prevádzkovateľa televíznych
         služieb naproti tomu neuľahčuje. Preto finančná podpora producentov, ktorí nie sú dcérskymi spoločnosťami žalobkyne, jej neprináša
         prospech. Na druhej strane udelenie tejto podpory od CNC založené na finančnom záväzku prevádzkovateľa televíznych služieb,
         ako je žalobkyňa, do výšky minimálne 25 % sumy odhadovaných nákladov produkcie nijako neznižuje povinnosti stanovené predpismi
         alebo neuľahčuje bremeno prevádzkovateľa. Sumu pomoci získanej priamo prostredníctvom svojich dcérskych spoločností z režimu
         podpory audiovizuálnej tvorby žalobkyňa kvalifikuje ako marginálnu. Iba tretina z povinností investovania sa môže prípadne
         uskutočniť spolu s jej dcérskymi produkčnými spoločnosťami, pričom len niekoľko spoločností vytvára diela do zásoby a iba
         dve v roku 2005 získali finančnú podporu CNC na celkovú sumu, ktorá je výrazne nižšia, než je suma dane, akú žalobkyňa musela
         zaplatiť v tom istom roku.

      62      Po tretie žalobkyňa uvádza, že podľa judikatúry osobitné postavenie žalobcu v zmysle rozsudku Plaumann/Komisia, už citovaný
         v bode 42 vyššie, nevyplýva výlučne z podstatného ovplyvnenia jeho konkurenčného postavenia na trhu (rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 10. mája 2006, Air One/Komisia, T‑395/04, Zb. s. II‑1343, bod 32). Okrem toho poznamenáva, že generálny advokát Jacobs
         sa vo svojich návrhoch k rozsudku Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, už citované v bode 38 vyššie, v bodoch 141
         a 142, jasne prikláňa k uplatneniu kritéria osobnej dotknutosti, ktoré už nie je výlučne viazané na podstatné ovplyvnenie
         konkurenčného postavenia. Môžu byť zohľadnené ostatné úvahy, ako skutočnosť, že sťažnosti žalobkyne v roku 2001 a ich doplnenie
         v januári 2006 boli v rozpore s tvrdeniami Francúzskej republiky dôvodmi rozhodnutia. Komisia tieto okolnosti nespochybňuje
         a okrem toho rozhodnutie na ne priamo odkazuje a odpovedá.

      63      Po štvrté príliš reštriktívny výklad pojmu individuálny záujem na konaní, ako ho navrhuje Komisia, by viedol k zbaveniu žalobkyne
         jej práva na účinnú súdnu ochranu. Ak by žalobkyňa nedisponovala žalobou pred Všeobecným súdom, bola by zbavená akejkoľvek
         možnosti prejednať dôkladne povahu štátnej pomoci z povinností investovania.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      64      Podľa článku 230 štvrtého odseku ES môže každá fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti rozhodnutiu, ktoré jej je
         určené, alebo proti rozhodnutiu, ktoré sa jej priamo a osobne týka, hoci je vydané formou nariadenia alebo rozhodnutia určeného
         inej osobe.

      65      Keďže v prejednávanej veci bolo rozhodnutie adresované Francúzskej republike, treba skúmať, či sa žalobkyne priamo a osobne
         týka.

      66      Pokiaľ ide o podmienku osobnej dotknutosti, podľa ustálenej judikatúry môžu iné osoby ako tie, ktorým je rozhodnutie určené,
         tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne týka, iba vtedy, keď sa ich týka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo
         na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom
         ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (rozsudky Súdneho dvora Plaumann/Komisia, už citovaný v bode 42 vyššie, s. 223; z 19. mája
         1993, Cook/Komisia, C‑198/91, Zb. s. I‑2487, bod 20; z 15. júna 1993, Matra/Komisia, C‑225/91, Zb. s. I‑3203, bod 14; Komisia/Aktionsgemeinschaft
         Recht und Eigentum, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 33, a z 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisia, C‑487/06 P, Zb.
         s. I‑10505, bod 26).

      67      Všeobecnému súdu teda prislúcha overiť, či v prejednávanej veci možno žalobkyňu považovať za osobne dotknutú rozhodnutím.

      68      V tomto konaní sa žalobkyňa domáha, aby Všeobecný súd zrušil rozhodnutie prijaté po vykonaní predbežného preskúmania stanoveného
         v článku 88 ods. 3 ES.

      69      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci konania o preskúmaní pomoci upraveného článkom 88 ES treba rozlišovať medzi
         predbežnou fázou zisťovania pomoci podľa odseku 3 tohto článku, ktorá slúži len na to, aby si Komisia mohla urobiť prvý názor
         o čiastočnej alebo úplnej zlučiteľnosti predmetnej pomoci, a fázou zisťovania pomoci podľa odseku 2 toho istého článku. Len
         v tejto fáze, ktorá má Komisii umožniť získať úplné informácie o všetkých údajoch veci, upravuje Zmluva ES povinnosť Komisie
         poskytnúť účastníkom možnosť predložiť svoje pripomienky (rozsudky Cook/Komisia, už citovaný v bode 66 vyššie, bod 22; Matra/Komisia,
         už citovaný v bode 66 vyššie, bod 16; Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 34,
         a z 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisia, už citovaný v bode 66 vyššie, bod 27).

      70      Ak Komisia bez začatia zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES konštatovala rozhodnutím založeným na odseku 3 tohto článku, že
         pomoc je zlučiteľná so spoločným trhom, osoby, v ktorých prospech je táto procesná záruka stanovená, môžu presadiť jej dodržanie,
         len keď majú možnosť toto rozhodnutie napadnúť na súde Spoločenstva. Z týchto dôvodov vyhlasuje súd Spoločenstva žalobu o zrušenie
         takéhoto rozhodnutia podanú dotknutou osobou v zmysle článku 88 ods. 2 ES za prípustnú, keď chce žalobca podaním žaloby zachovať
         svoje procesné práva, ktoré má podľa posledného uvedeného ustanovenia (pozri rozsudky Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und
         Eigentum, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 35, a citovanú judikatúru, a z 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisia,
         už citovaný v bode 66 vyššie, bod 28).

      71      Súdny dvor mal príležitosť spresniť, že týmito dotknutými osobami v zmysle článku 88 ods. 2 ES sú osoby, podniky alebo združenia,
         ktorých záujmy môžu byť dotknuté poskytnutím pomoci, teda najmä podniky konkurujúce príjemcom tejto pomoci a obchodné združenia
         (pozri rozsudky Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 36 a citovaná judikatúra,
         a z 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisia, už citovaný v bode 66 vyššie, bod 29).

      72      Ak však žalobca spochybňuje dôvodnosť rozhodnutia, ktorým bola táto pomoc posúdená, samotná skutočnosť, že sa môže považovať
         za „dotknutú osobu“ v zmysle článku 88 ods. 2 ES, nemôže stačiť na uznanie prípustnosti žaloby. Žalobca teda musí dokázať,
         že má osobitné postavenie v zmysle judikatúry vychádzajúcej z rozsudku Plaumann/Komisia, už citovaného v bode 42 vyššie. Je
         to tak najmä vtedy, ak je žalobcovo postavenie na trhu podstatne ovplyvnené pomocou, ktorá je predmetom sporného rozhodnutia
         (rozsudky Súdneho dvora Komisia/Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 37, a z 22. decembra
         2008, British Aggregates/Komisia, už citovaný v bode 66 vyššie, bod 30; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 28. januára
         1986, Cofaz a i./Komisia, 169/84, Zb. s. 391, body 22 až 25).

      73      V prejednávanej veci treba najprv spresniť, že všeobecná pôsobnosť rozhodnutia, ktorá vyplýva z toho, že jeho predmetom je
         povolenie režimu pomoci, ktorý sa vzťahuje na kategóriu všeobecne a abstraktne definovaných hospodárskych subjektov, nemôže
         zabrániť uplatneniu už citovanej judikatúry (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2008, British Aggregates/Komisia,
         už citovaný v bode 66 vyššie, bod 31).

      74      Treba poznamenať, že žalobkyňa na podporu svojej žaloby uviedla tri žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na porušení
         povinnosti odôvodnenia. Druhý žalobný dôvod je založený na porušení článku 87 ods. 1 ES. Tretí žalobný dôvod je založený na
         porušení článku 87 ods. 3 písm. d) ES.

      75      Treba konštatovať, že žiadny z týchto dôvodov zrušenia nesmeruje ku konštatovaniu existencie vážnych ťažkostí vyvolaných predmetnými
         opatreniami na podporu z hľadiska ich kvalifikácie ako štátnej pomoci alebo ich zlučiteľnosti so spoločným trhom, čo sú ťažkosti,
         ktoré by Komisiu vystavili povinnosti začať formálne konanie. Žalobkyňa nespochybňuje odmietnutie Komisie začať konanie vo
         veci formálneho zisťovania uvedené v článku 88 ods. 2 ES a nedovoláva sa porušenia procesných práv vyplývajúcich z tohto ustanovenia,
         ale chce iba dosiahnuť zrušenie rozhodnutia vo veci, ako potvrdila na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu, čo
         bolo zaznamenané do zápisnice z pojednávania.

      76      Keďže sa táto žaloba netýka zachovania procesných práv žalobkyne, samotná skutočnosť, že žalobkyňa mohla byť považovaná za
         dotknutú osobu v zmysle článku 88 ods. 2 ES, nemôže postačovať na uznanie prípustnosti žaloby. Žalobkyňa teda musí preukázať,
         že má osobitné postavenie v zmysle judikatúry vychádzajúcej z rozsudku Plaumann/Komisia, už citovaného v bode 42 vyššie, najmä
         preto, lebo jej postavenie na trhu bolo opatreniami, ktoré sú predmetom rozhodnutia, podstatne ovplyvnené.

      77      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podnik sa nemôže dovolávať len toho, že je konkurentom podniku, ktorému plynú výhody
         z predmetného opatrenia, ale musí preukázať aj závažnosť zásahu do svojho postavenia na trhu (rozsudky Súdneho dvora z 23. mája
         2000, Comité d’entreprise de la Société française de production a i./Komisia, C‑106/98 P, Zb. s. I‑3659, body 40 a 41, a z 22. novembra
         2007, Španielsko/Lenzing, C‑525/04 P, Zb. s. I‑9947, bod 33; rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2006, Werkgroep Commerciële
         Jachthavens Zuidelijke Randmeren a i./Komisia, T‑117/04, Zb. s. II‑3861, bod 53).

      78      V prejednávanej veci, ako to potvrdila žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na otázku Všeobecného súdu, sa ovplyvnenie jej
         konkurenčného postavenia musí skúmať vzhľadom na príjemcov pomoci z predmetných opatrení pomoci. Vzhľadom na to, že predmetné
         opatrenia smerujú k podpore kinematografickej a audiovizuálnej tvorby, treba teda konštatovať, že prospievajú hospodárskym
         subjektom, ktorých činnosťou je produkcia v oblasti kinematografie a audiovizuálnej oblasti, alebo aspoň v jednej z týchto
         oblastí, podľa uvedených opatrení. Okrem toho je nesporné, že žalobkyňa, ktorá je prevádzkovateľom televíznych služieb, rovnako
         pôsobí v produkcii diel, a z tohto dôvodu môže byť takisto príjemcom pomoci podľa predmetných opatrení na podporu.

      79      Žalobkyňa identifikuje ako prevádzkovateľov, vo vzťahu ku ktorým bolo ovplyvnené jej konkurenčné postavenie, ostatných prevádzkovateľov
         televíznych služieb a veľké skupiny audiovizuálnej komunikácie. Navyše uvádza, že bolo ovplyvnené jej postavenie na trhu televízneho
         vysielania s voľným prístupom a na trhu akvizície práv k audiovizuálnemu obsahu.

      80      Treba však konštatovať, že žalobkyňa konkrétne a presne nepreukázala, v čom bolo jej konkurenčné postavenie, najmä na týchto
         dvoch trhoch, podstatne ovplyvnené v porovnaní s jej konkurentmi, prevádzkovateľmi televíznych služieb a veľkými skupinami
         audiovizuálnej komunikácie, ktorí využívajú predmetné opatrenia.

      81      Žalobkyňa v prvom rade nepredložila dôkazy, ktoré by umožňovali prijať záver, že jej konkurenčné postavenie je podstatne ovplyvnené
         v porovnaní s ostatnými prevádzkovateľmi televíznych služieb, pokiaľ ide o napadnuté povinnosti investovania, ako aj o opatrenia
         CNC na podporu.

      82      Pokiaľ ide o povinnosti investovania, treba po prvé konštatovať, že žalobkyňa nepredložila žiadny argument nasvedčujúci tomu,
         že ostatní prevádzkovatelia televíznych služieb – ktorí môžu využívať tieto opatrenia na ich eventuálnu produkčnú činnosť
         – podliehajú iným podmienkam, než sú podmienky uložené žalobkyni na to, aby ich využívala, a ktoré by mohli vyvolať podstatné
         ovplyvnenie jej konkurenčného postavenia.

      83      Žalobkyňa po druhé uvádza, že suma jej výdavkov z dôvodu povinností investovania významne prevyšuje sumy výdavkov jej konkurentov,
         najmä France 2, France 3 a M6, na úkor slobody rozhodovania o využití svojho rozpočtu a jej výberu v oblasti programu, čo
         prispieva k jej individualizácii v porovnaní s jej konkurentmi. Ako však žalobkyňa potvrdila na pojednávaní v odpovedi na
         otázku Všeobecného súdu, prevádzkovatelia televíznych služieb, s ktorými je v konkurenčnom postavení, sú podľa opatrení, ktoré
         sú predmetom rozhodnutia, rovnako zaviazaní k povinnosti investovania. Okrem toho treba poznamenať, že suma týchto povinností
         je určená uplatnením percentuálnej sadzby na obrat dotknutého prevádzkovateľa televíznych služieb za predchádzajúci rok (pozri
         bod 26 vyššie). V dôsledku toho skutočnosť, že podľa francúzskej právnej úpravy sú konkurenti uvádzaní žalobkyňou zaviazaní
         povinnosťou investovania v rovnakom pomere ako žalobkyňa z dôvodu uplatnenia rovnakej percentuálnej sadzby na svoj obrat,
         vedie podľa vzoru Komisie a Francúzskej republiky k záveru, že pokiaľ sa ukázalo, že suma výdavkov žalobkyne prevyšuje sumu
         výdavkov uvedených konkurentov, táto okolnosť je iba dôsledkom skutočnosti, že jej obrat je vyšší než ich obrat. Žalobkyňa
         sa teda nemôže dovolávať uvedenej okolnosti s cieľom preukázať osobitné postavenie v zmysle judikatúry vychádzajúcej z rozsudku
         Plaumann/Komisia, už citovaného v bode 42 vyššie. Navyše žalobkyňa nepredložila žiadny dôkaz preukazujúci podstatné ovplyvnenie
         jej konkurenčného postavenia k dátumu prijatia rozhodnutia z dôvodu uplatnenia osobitnej percentuálnej sadzby na ostatných
         prevádzkovateľov televíznych služieb.

      84      Po tretie v rozpore s tvrdeniami žalobkyne neumožňuje skutočnosť, že suma povinnosti investovania je vypočítaná s odkazom
         na obrat dotknutého prevádzkovateľa televíznych služieb, a nie vo vzťahu k jeho programovému rozpočtu, ako to uvádza článok
         5 smernice 89/552, prijať záver o osobitnom postavení žalobkyne. Žalobkyňa totiž nepreukázala, v čom sa tento spôsob výpočtu
         odlišuje od spôsobu výpočtu u jej konkurentov, prevádzkovateľov televíznych služieb, keď sama napokon zdôrazňuje, že iní prevádzkovatelia
         takýchto služieb sa môžu nachádzať v podobnej situácii. Na druhej strane Všeobecnému súdu neprislúcha v rámci tejto žaloby
         skúmať predmetnú francúzsku právnu úpravu vzhľadom na smernicu 89/552.

      85      Po štvrté, pokiaľ ide o povinnosť venovať aspoň dve tretiny výdavkov podľa povinnosti investovania v audiovizuálnej oblasti
         a najmenej tri štvrtiny výdavkov podľa povinnosti investovania v oblasti kinematografie na rozvoj nezávislej tvorby (pozri
         bod 9 vyššie), treba poznamenať, že definícia „nezávislého producenta“ vo francúzskej právnej úprave predpokladá najmä to,
         že producent je nezávislý od prevádzkovateľa televíznych služieb, ktorý je objednávateľom predmetného diela (bod II ods. 249
         rozhodnutia), čo účastníci potvrdili na pojednávaní. Hoci by takéto obmedzenie mohlo mať za dôsledok limitovanie možnosti
         rozvíjať svoju produkčnú činnosť, ako to uvádza žalobkyňa, treba konštatovať, že žalobkyňa neuvádza, v čom sa jej situácia
         odlišuje od situácie ostatných prevádzkovateľov televíznych služieb, s ktorými sa nachádza v konkurenčnom postavení.

      86      Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobkyňa nepreukázala, že pokiaľ ide o povinnosť investovania, jej konkurenčné postavenie
         bolo v porovnaní s ostatnými prevádzkovateľmi televíznych služieb podstatne ovplyvnené.

      87      V nadväznosti na to, pokiaľ ide o opatrenia CNC na podporu napadnuté v rámci tejto žaloby, žalobkyňa neuvádza žiadne tvrdenie
         na preukázanie svojej osobitnej situácie v porovnaní s ostatnými prevádzkovateľmi televíznych služieb. Navyše treba poznamenať,
         že povinnosť producenta, ktorý, s cieľom využívať tieto opatrenia, musí disponovať financovaním zo strany prevádzkovateľa
         televíznych služieb, a s tým súvisiaca podmienka nezávislosti tohto producenta od prevádzkovateľa televíznych služieb poskytujúceho
         uvedené financovanie, je uložená rovnakým spôsobom žalobkyni a ostatným prevádzkovateľom televíznych služieb, čo žalobkyňa
         nepopiera.

      88      Pokiaľ ide o financovanie týchto opatrení CNC na podporu najmä platením dane prevádzkovateľmi televíznych služieb, žalobkyňa
         na pojednávaní a v odpovedi na otázku Všeobecného súdu potvrdila, že jej konkurenti, prevádzkovatelia televíznych služieb
         dani podliehajú. Treba teda konštatovať, že táto daň vychádza z obratu prevádzkovateľov televíznych služieb a že dlžná suma
         je vypočítaná uplatnením percentuálnej sadzby na tento obrat. Žalobkyňa preto nemôže byť považovaná za individualizovanú vo
         vzťahu k ostatným prevádzkovateľom televíznych služieb, s ktorými je v konkurenčnom vzťahu.

      89      Treba teda konštatovať, že žalobkyňa nepreukázala, že jej konkurenčné postavenie bolo, pokiaľ ide o napádané opatrenia CNC
         na podporu, podstatne ovplyvnené vo vzťahu k ostatným prevádzkovateľom televíznych služieb.

      90      Pokiaľ ide v druhom rade o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého jej konkurenčné postavenie bolo ovplyvnené vo vzťahu k veľkým
         skupinám audiovizuálnej komunikácie, treba poznamenať, že žalobkyňa nedefinuje uvedené skupiny presne a dostatočne jasným
         spôsobom neuvádza, v akom konkurenčnom vzťahu sa voči nim nachádza.

      91      Treba pripomenúť, že konkurenčné postavenie žalobkyne sa musí skúmať vzhľadom na postavenie príjemcov pomoci podľa predmetných
         opatrení. Z toho vyplýva, že veľké skupiny audiovizuálnej komunikácie, na ktoré poukazuje žalobkyňa, musia mať aspoň aktivity
         v produkcii diel. Keďže tieto skupiny takisto pôsobia v televíznom vysielaní, treba konštatovať, že žalobkyňa nijako nespresňuje,
         v čom sa ich situácia odlišuje od situácie prevádzkovateľov televíznych služieb s produkčnou činnosťou, ktorá sa skúmala v bodoch
         81 až 89 vyššie.

      92      Za týchto okolností treba konštatovať, že dovolávanie sa ovplyvnenia svojho konkurenčného postavenia vo vzťahu k veľkým skupinám
         audiovizuálnej komunikácie zo strany žalobkyne nie je dostatočne podrobné a odôvodnené na to, aby umožňovalo konštatovať existenciu
         osobnej dotknutosti žalobkyne. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Všeobecnému súdu neprislúcha postupovať spôsobom domnienok,
         pokiaľ ide o konkrétne skutkové aj právne úvahy, ktoré by mohli byť podkladom žaloby (uznesenie Súdu prvého stupňa z 19. mája
         2008, TF1/Komisia, T‑144/04, Zb. s. II‑761, bod 57).

      93      Vzhľadom na vyššie uvedené treba prijať záver, že žalobkyňa z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala podstatné ovplyvnenie
         svojho konkurenčného postavenia a nemôže byť považovaná za individuálne dotknutú rozhodnutím. V dôsledku toho nemá aktívnu
         legitimáciu.

      94      Tento záver nemôže byť spochybnený tvrdením žalobkyne založeným na tom, že pokiaľ by táto žaloba bola vyhlásená za neprípustnú,
         nedisponovala by žiadnym prostriedkom pre napadnutie rozhodnutia. Stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho
         dvora sa nemožno od podmienok prípustnosti žaloby o neplatnosť odchýliť z dôvodu výkladu žalobcu týkajúceho sa práva na účinnú
         súdnu ochranu. Pokiaľ ide osobitne o oblasť, ktorá je predmetom tejto žaloby, Súdny dvor mal príležitosť spresniť, že subjekt,
         ktorého sa rozhodnutie Komisie v oblasti štátnej pomoci priamo a osobne netýka, a ktorého záujmy preto nie sú ovplyvnené štátnym
         opatrením, ktoré je predmetom tohto rozhodnutia, sa nemôže v súvislosti s uvedeným rozhodnutím dovolávať práva na súdnu ochranu
         (pozri rozsudok Súdneho dvora z 22. novembra 2007, Sniace/Komisia, C‑260/05 P, Zb. s. I‑10005, body 64 a 65, a citovaná judikatúra).
         Zo skutočností uvedených vyššie vyplýva, že jedna z týchto dvoch podmienok v prejednávanej veci práve chýba, keďže žalobkyňa
         nepreukázala, že je rozhodnutím osobne dotknutá. Z toho vyplýva, že žalobkyňa nemôže tvrdiť, že vyhlásenie tejto žaloby za
         neprípustnú poškodzuje jej právo na účinnú súdnu ochranu.

      95      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že táto žaloba musí byť odmietnutá ako neprípustná.

       O trovách
      96      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na znášanie vlastných
         trov konania, ako aj trov konania Komisie v súlade s jej návrhmi.

      97      Podľa článku 87 ods. 4 toho istého rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú
         vlastné trovy konania. Francúzska republika teda znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa odmieta ako neprípustná.
      2.      Télévision française 1 SA (TF1) znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.
      3.      Francúzska republika znáša svoje vlastné trovy konania.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. septembra 2010.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. februára 1990. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-301/87.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júna 2005. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 56 ES - Automatické vylúčenie hlasovacích práv v privatizovaných podnikoch. # Vec C-174/04.

text:
      Vec C‑174/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Talianskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 56 ES – Automatické pozastavenie hlasovacích práv v privatizovaných podnikoch“
      Návrhy prednesené 3. marca 2005 – generálna advokátka J. Kokott……….
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júna 2005
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava obmedzujúca hlasovacie práva spojené s kapitálovými účasťami
            určitých verejných podnikov v podnikoch pôsobiacich v odvetví energetiky – Neprípustnosť
      (Článok 56 ES)
      Členský štát, ktorý ponechá v platnosti právnu úpravu, ktorá stanovuje automatické pozastavenie hlasovacích práv spojených
         s účasťami vo výške viac ako 2 % základného imania podnikov pôsobiacich v odvetviach energetiky a plynárenstva, pokiaľ tieto
         účasti nadobudnú verejné podniky, ktorých účastiny nie sú kótované na regulovaných finančných trhoch a ktoré majú na ich vnútroštátnom
         trhu dominantné postavenie, si nesplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 56 ES.

      Takáto právna úprava totiž znemožňuje uvedenej kategórii verejných podnikov efektívnu účasť na riadení a kontrole dotknutých
         podnikov a má za následok, že najmä verejné podniky usadené v iných členských štátoch sú odrádzané od nadobudnutia akcií v týchto
         podnikoch.

      (pozri body 30, 42 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 2. júna 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 56 ES – Automatické vylúčenie hlasovacích práv v privatizovaných podnikoch“
      Vo veci C‑174/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 13. apríla 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a C. Loggi, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Talianskej republike, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia K. Lenaerts, N. Colneric, K. Schiemann a E. Juhász,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že zákonný dekrét (decreto-legge) č. 192 z 25. mája
         2001 (GURI č. 120 z 25. mája 2001, s. 4), premenený na zákon č. 301 z 20. júla 2001 o naliehavých ustanoveniach na zachovanie
         procesov liberalizácie a privatizácie osobitných oblastí verejných služieb (legge č. 301, recante disposizioni urgenti per
         salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici settori dei servizi pubblici) (GURI č. 170 z 24. júla
         2001, s. 4, ďalej len „zákonný dekrét č. 192/2001“), je nezlučiteľný s článkom 56 ES v časti, v ktorej stanovuje automatické
         vylúčenie hlasovacích práv spojených s balíkmi akcií presahujúcimi limit 2 % základného imania spoločností v odvetví energetiky
         a plynárenstva.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      2       Článok 56 ods. 1 ES znie takto:
      „v rámci ustanovení tejto kapitoly sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami.“
      3       Príloha I smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy (Ú. v. ES L 178, s. 5), obsahuje nomenklatúru
         kapitálových pohybov uvedenú v článku 1 tejto smernice (ďalej len „nomenklatúra v prílohe smernice 88/361“). Vymenováva najmä
         tieto kapitálové pohyby:

      „I.      Priame investície [...]
      1.      Zakladanie a rozširovanie pobočiek alebo podnikov, ktoré patria výlučne osobe poskytujúcej kapitál, a úplné nadobúdanie existujúcich
         podnikov.

      2.      Spoluúčasť na nových alebo existujúcich podnikoch so zreteľom na nadväzovanie alebo udržiavanie trvalých hospodárskych prepojení.
      [...]“
      4       Podľa vysvetľujúcich poznámok nachádzajúcich sa na konci prílohy I smernice 88/361 sa za „priame investície“ považujú:
      „Investície všetkých druhov, ktoré boli vykonané fyzickými osobami alebo obchodnými, priemyselnými alebo finančnými podnikmi
         a ktoré slúžia na vytvorenie a udržanie trvalých a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a podnikateľom alebo
         podnikom, ktorému sa kapitál poskytuje na účely vykonávania jeho hospodárskej činnosti. Tento pojem sa preto musí chápať v čo
         najširšom zmysle.

      [...]
      Pokiaľ ide o podniky uvedené v bode I – 2 nomenklatúry, ktoré majú postavenie akciových spoločností, ide tu o spoluúčasť vo
         forme priamych investícií, kde akcie vo vlastníctve fyzickej osoby, iného podniku alebo akéhokoľvek iného vlastníka umožňujú
         akcionárovi, buď na základe ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov o akciových spoločnostiach, alebo na základe iných
         ustanovení, efektívne sa zúčastňovať na riadení alebo kontrole spoločnosti.

      [...]“
      5       Nomenklatúra v prílohe smernice 88/361 zahŕňa takisto tieto kapitálové pohyby:
      „III. Operácie s cennými papiermi, s ktorými sa bežne obchoduje na kapitálovom trhu [...]
      [...]
      A.      Transakcie s cennými papiermi na kapitálovom trhu
      1.      Nadobúdanie domácich cenných papierov obchodovaných na burze cenných papierov cudzozemcami [...]
      [...]
      3.      Nadobúdanie domácich cenných papierov neobchodovaných na burze cenných papierov cudzozemcami [...]
      [...]“
       Vnútroštátna právna úprava
      6       Článok 1 ods. 1 a 2 zákonného dekrétu č. 192/2001 stanovuje:
      „Pokiaľ v Európskej Únii nebude vytvorený úplne konkurenčný trh v oblasti elektrickej energie a zemného plynu, platia pre
         udelenie alebo prevod povolení alebo koncesií v zmysle decreti legislativi č. 79 zo 16. marca 1999 o elektrickej energii a
         č. 164 z 23. mája 2000 o vnútroštátnom trhu zemného plynu so zreteľom na zabezpečenie prebiehajúcich procesov liberalizácie
         a privatizácie v týchto oblastiach podmienky uvedené v odseku 2, pokiaľ ide o právnické osoby priamo alebo sprostredkovane
         ovládané štátom alebo inými verejnoprávnymi inštitúciami, ktoré majú na svojom vnútroštátnom trhu dominantné postavenie, ktorých
         účastiny nie sú kótované na regulovaných finančných trhoch, a ktoré nadobudnú priamo alebo sprostredkovane alebo prostredníctvom
         tretej osoby, aj na základe časovo obmedzenej verejnej ponuky alebo verejnej ponuky s odloženou účinnosťou, účasti vo výške
         viac ako 2 % základného imania spoločností, ktoré priamo alebo prostredníctvom ovládaných alebo prepojených spoločností vykonávajú
         činnosť v uvedených oblastiach. Celkový limit 2 % sa vzťahuje na samotnú právnickú osobu, ako aj na skupinu, ku ktorej patrí,
         teda na ovládajúcu právnickú osobu, aj keď nemá právnu formu spoločnosti, na ovládané spoločnosti a spoločne ovládané spoločnosti,
         ako aj na prepojené spoločnosti. Tento limit sa týka aj právnických osôb, ktoré priamo alebo sprostredkovane, aj prostredníctvom
         ovládaných alebo prepojených spoločností, fiduciárnych spoločností alebo iných osôb, sú aj za účasti tretích osôb stranami
         dohody o zhodnom výkone hlasovacích práv alebo vedľajších dojednaní.

      V prípade prekročenia limitu stanoveného v prvom odseku je hlasovacie právo spojené s účasťou vo výške presahujúcej tento
         limit automaticky okamihom udelenia alebo prevodu povolení alebo koncesií podľa odseku 1 vylúčené a nebude vzaté do úvahy
         ani pri určení kvóra poradných zhromaždení. Nemožno vykonávať ani právo na nadobudnutie alebo upísanie, ktoré je časovo obmedzené
         alebo má odloženú účinnosť.“

       Konanie predchádzajúce sporu
      7       Listom z 23. októbra 2002 Komisia oznámila talianskej vláde, že podľa nej je zákonný dekrét č. 192/2001 v rozpore s ustanoveniami
         Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu v časti, v ktorej pre podniky pôsobiace v odvetviach energetiky a plynárenstva stanovuje automatické
         vylúčenie hlasovacích práv spojených s účasťami vo výške viac ako 2 %, pokiaľ tieto účasti získajú verejné podniky. Vyzvala
         teda túto vládu, aby jej v lehote dvoch mesiacov predložila svoje pripomienky.

      8       Talianska vláda odpovedala, že aj keď zákonný dekrét č. 192/2001 zakladá obmedzenie voľného pohybu kapitálu, napriek tomu
         predstavuje jediný vhodný prostriedok na ochranu talianskeho trhu pred formami investícií, ktoré nerešpektujú kritériá voľnej
         súťaže.

      9       Komisia tieto pripomienky nepovažovala za dostačujúce na to, aby odôvodnili takúto právnu úpravu, a preto adresovala 11. júla
         2003 Talianskej republike odôvodnené stanovisko, v ktorom ju vyzvala, aby tomuto stanovisku v lehote dvoch mesiacov vyhovela.

      10     Keďže talianska vláda na odôvodnené stanovisko neodpovedala, Komisia sa rozhodla podať na Súdny dvor túto žalobu.
       O žalobe
       Tvrdenia účastníkov konania
      11     Odvolávajúc sa na rozsudky Súdneho dvora zo 4. júna 2002, Komisia/Portugalsko (C‑367/98, Zb. s. I‑4731); Komisia/Francúzsko
         (C‑483/99, Zb. s. I‑4781); Komisia/Belgicko (C‑503/99, Zb. s. I‑4809); z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko (C‑463/00, Zb.
         s. I‑4581) a Komisia/Spojené Kráľovstvo (C‑98/01, Zb. s. I‑4641), Komisia tvrdí, že zákonný dekrét č. 192/2001 zavádza rozdielne
         a obmedzujúce zaobchádzanie s investíciami vykonanými určitou skupinou investorov, a tým bráni voľného pohybu kapitálu v rámci
         Spoločenstva. Každý verejný podnik iného členského štátu ako potenciálny záujemca je touto právnou úpravou odrádzaný od nadobudnutia
         účasti na spoločnostiach pôsobiacich v odvetviach energetiky a plynárenstva, pretože nemá možnosť účinne participovať na rozhodovaní
         týchto spoločností a vykonávať vplyv na ich riadenie.

      12     Článok 56 ES nerozlišuje ani medzi diskriminačnými a nediskriminačnými opatreniami, ani medzi verejnými a súkromnými podnikmi.
         Hoci tento článok pojem „pohyb kapitálu“ nedefinuje, v zmysle nomenklatúry v prílohe smernice 88/361 sa tento pojem vzťahuje
         aj na priame zahraničné investície. Charakterizuje ho najmä možnosť efektívne sa zúčastňovať na riadení spoločnosti a na jej
         kontrole. Nadobudnutie účasti, ako aj plný výkon hlasovacích práv spojených s touto účasťou teda spadajú pod pojem „pohyb
         kapitálu“.

      13     Talianska vláda navrhuje zamietnutie žaloby.
      14     Zákonný dekrét č. 192/2001 nezakladá nijaké diskriminačné zaobchádzanie. Týka sa rovnako nadobudnutia účasti zo strany domácich
         verejných podnikov, ako aj nadobudnutia účasti verejnými podnikmi iných členských štátov.

      15     Navyše, obmedzenie hlasovacích práv nezasahuje do voľného pohybu kapitálu vo všetkých prípadoch. Talianska vláda v tejto súvislosti
         ako príklad uvádza články 85 až 97 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/34/ES z 28. mája 2001 o prijímaní cenných papierov
         na kótovanie na burze cenných papierov a o informáciách, ktoré sa o týchto cenných papieroch musia zverejňovať (Ú. v. ES L 184,
         s. 1) a článok 10 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/39/ES z 21. apríla 2004 o trhoch s finančnými nástrojmi, o zmene
         a doplnení smerníc Rady 85/611/EHS a 93/6/EHS a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES a o zrušení smernice Rady
         93/22/EHS (Ú. v. ES L 145, s. 1), ktoré priamo vykonávajú článok 56 ES. Tieto ustanovenia, ktoré takisto umožňujú obmedziť
         hlasovacie práva s cieľom vyhnúť sa tomu, aby sa jednoduchá kapitálová investícia zmenila na účinnú možnosť kontroly a riadenia
         spoločnosti, nie sú sami osebe nezlučiteľné so zásadou voľného pohybu kapitálu.

      16     Zákonný dekrét č. 192/2001 je s voľným pohybom kapitálu zlučiteľný najmä z toho dôvodu, že sa usiluje o naplnenie cieľov Spoločenstva
         uvedených v oznámení Komisie z 13. marca 2001 pod názvom „Vytvorenie vnútorného trhu s elektrickou energiou“ [COM (2001) 125
         final], a to predovšetkým cieľa obmedziť vplyv narušujúci súťaž, ktorý by na relevantných trhoch mohli vykonávať verejné podniky
         s monopolným postavením, ktoré by prevzali kontrolu nad podnikmi pôsobiacimi v odvetviach energetiky a plynárenstva.

      17     Je pravdou, že otvorenie trhov členských štátov v odvetviach energetiky a plynárenstva v priebehu posledných rokov značne
         pokročilo v dôsledku právnej úpravy Spoločenstva, najmä smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES z 19. decembra 1996
         o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES 1997 L 27, s. 20) a smernice Európskeho parlamentu
         a Rady 98/30/ES z 22. júna 1998 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom (Ú. v. ES L 204, s. 1).

      18     Prebratie týchto smerníc do vnútroštátneho právneho poriadku členských štátov však viedlo k asymetrickému otvoreniu jednotlivých
         vnútroštátnych trhov. Určité štáty sa rozhodli pre širšie otvorenie ich trhu, ako to stanovujú tieto smernice, iné sa obmedzili
         na otvorenie ich trhu len presne v rozsahu uloženom týmito smernicami. Opatrenia prijaté na úrovni Spoločenstva na odstránenie
         tejto nerovnováhy sa však ukázali ako nedostatočné. Preto neprislúcha len orgánom Spoločenstva, ale aj členským štátom, aby
         bojovali proti asymetriám existujúcim v súťažných štruktúrach dotknutého trhu a proti narúšaniam súťaže, ktoré môžu vyplývať
         z prípadného zneužitia.

      19     Zákonný dekrét č. 192/2001 tak predstavoval jediný prostriedok, ktorý umožňoval vyhnúť sa tomu, aby sa taliansky trh stal
         cieľom špekulatívnych útokov narušujúcich súťaž zo strany verejných subjektov pôsobiacich v tom istom odvetví v iných členských
         štátoch a zvýhodnených ich vnútroštátnymi právnymi úpravami.

      20     Otázka, ktorá je predmetom sporu v tejto veci, sa však odlišuje od problematiky vecí vedúcich k už citovaným rozsudkom Komisia/Portugalsko,
         Komisia/Francúzsko, Komisia/Belgicko, Komisia/Španielsko a Komisia/Spojené Kráľovstvo. V týchto veciach totiž sporné vnútroštátne
         opatrenia smerovali k zachovaniu vplyvu štátu a k zamedzeniu liberalizácie. Zákonný dekrét č. 192/2001 má naopak za cieľ vylúčiť
         vplyv štátu, keďže sa týka len verejných podnikov. Preto na túto vec nemožno použiť kritériá vypracované v už uvedených rozsudkoch.

      21     Navyše, uvedený zákonný dekrét má len dočasný charakter. Uplatňuje sa len do vytvorenia plne liberalizovaného vnútorného trhu
         v odvetviach plynárenstva a energetiky.

      22     Napokon tým, že smeruje len voči verejným podnikom, ktoré majú na ich domácom trhu dominantné postavenie, sa obmedzuje len
         na nevyhnutne potrebné a primerané opatrenia.

      23     Podľa Komisie sú všetky tieto tvrdenia irelevantné.
      24     Členské štáty nemôžu zasahovať do právomoci Spoločenstva v danej oblasti. Neprislúcha totiž vnútroštátnym vládam, ale Komisii
         ako ochrankyni zmlúv, aby dohliadala na správne uplatňovanie príslušných ustanovení práva Spoločenstva a namietala proti prípadným
         porušeniam voľnej súťaže. Jednostranné opatrenia prijaté určitými členskými štátmi pod zámienkou zabránenia narušeniam ich
         vlastných trhov by naopak vyvolali takéto narušenie celého trhu Spoločenstva, čo nemožno akceptovať. Predmetné vnútroštátne
         opatrenia majú teda prísne protekcionistický charakter.

      25     Navyše sa nemožno odvolávať ani na nedostatočnosť úpravy práva Spoločenstva. Táto právna úprava bola dokonca nedávno posilnená
         viacerými opatreniami, najmä smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre
         vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES (Ú. v. EÚ L 176, s. 37) a smernicou Európskeho parlamentu
         a Rady 2003/55/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30/ES
         (Ú. v. EÚ L 176, s. 57).

       Posúdenie Súdnym dvorom
      26     Na úvod je vhodné pripomenúť, že článkom 56 ods. 1 ES sa vykonáva voľný pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými
         štátmi a tretími krajinami. Na tento účel stanovuje tento článok v rámci ustanovení kapitoly Zmluvy pod názvom „Kapitál a platby“,
         že všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami sú zakázané.

      27     Hoci Zmluva pojem pohyb kapitálu a platieb nedefinuje, má pre určenie pojmu pohyb kapitálu nesporne istú výpovednú hodnotu
         smernica 88/361 spolu s nomenklatúrou v jej prílohe (pozri už citovaný rozsudok Komisia/Spojené Kráľovstvo, bod 39 a rozsudok
         zo 16. marca 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Zb. s. I‑1661, body 20 a 21).

      28     Z bodov I a III nomenklatúry v prílohe smernice 88/361, ako aj z vysvetľujúcich poznámok v nej uvedených totiž vyplýva, že
         priame investície vo forme účasti na podniku prostredníctvom nadobudnutia akcií, ako aj nadobudnutie cenných papierov na kapitálovom
         trhu predstavujú pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ES. Podľa uvedených vysvetľujúcich poznámok sa priama investícia vyznačuje
         najmä možnosťou efektívnej účasti na riadení spoločnosti a jeho kontrole.

      29     S prihliadnutím na tieto skutočnosti je potrebné skúmať, či zákonný dekrét č. 192/2001, ktorý stanovuje automatické vylúčenie
         hlasovacích práv spojených s účasťou vo výške viac ako 2 % základného imania podnikov pôsobiacich v odvetviach energetiky
         a plynárenstva, pokiaľ túto účasť nadobudnú verejné podniky s dominantným postavením, ktorých účastiny nie sú kótované na
         regulovaných finančných trhoch, zakladá obmedzenie pohybu kapitálu medzi členskými štátmi.

      30     V tejto súvislosti je vhodné konštatovať, že vylúčenie hlasovacích práv, ktoré predvída tento dekrét, znemožňuje dotknutej
         kategórii verejných podnikov efektívnu účasť na riadení a kontrole talianskych podnikov pôsobiacich na trhoch elektrickej
         energie a zemného plynu. Keďže cieľom, ktorý sleduje zákonný dekrét č. 192/2001, je zabránenie „útokov narušujúcich súťaž
         zo strany verejných subjektov pôsobiacich v tom istom odvetví v iných členských štátoch“, má to za následok, že najmä verejné
         podniky usadené v iných členských štátoch sú odrádzané od nadobudnutia akcií v talianskych podnikoch pôsobiacich v odvetví
         energetiky.

      31     Z uvedeného vyplýva, že vylúčenie hlasovacích práv stanovené v zákonnom dekréte č. 192/2001 zakladá obmedzenie voľného pohybu
         kapitálu, ktoré je v zásade zakázané článkom 56 ES.

      32     Toto tvrdenie nemôže oslabiť ani skutočnosť, že zákonný dekrét č. 192/2001 smeruje len voči kategórii verejných podnikov,
         ktoré majú na ich domácom trhu dominantné postavenie. Ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu kapitálu totiž nerozlišujú
         ani medzi verejnými a súkromnými podnikmi, ani medzi podnikmi s dominantným postavením a podnikmi, ktoré takéto postavenie
         nemajú.

      33     Navyše talianska vláda nemôže tvrdiť, že keďže sú ustanovenia smernice 2004/39, ktoré za určitých podmienok pripúšťajú obmedzenie
         hlasovacích práv spojených s určitými akciami, zlučiteľné s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu, platí to isté aj
         pre zákonný dekrét č. 192/2001. Táto smernica, ktorá bola prijatá v rámci slobody usadiť sa a nie, ako tvrdí talianska vláda,
         v súvislosti s článkom 56 ES, sa začleňuje do odlišného a veľmi špecifického rámca, a to konkrétne k prijímaniu cenných papierov
         na kótovanie na regulovaných trhoch. Obmedzenia hlasovacieho práva sú tam stanovené len ako sankcie za nedodržanie zákonných
         ustanovení. Tieto obmedzenia teda na rozdiel od zákonného dekrétu č. 192/2001 nie sú takej povahy, aby mohli odrádzať podniky
         z iných členských štátov od nadobudnutia účasti na určitých domácich podnikoch. Ďalej, pokiaľ ide o články 85 až 97 smernice
         2001/34, tieto upravujú len informačné povinnosti pri nadobúdaní a prevode významného podielu na spoločnosti, ktorej akcie
         sú kótované na burze, a povinnosť členských štátov stanoviť primerané sankcie pri prípad porušenia týchto povinností. Opatrenia,
         ktoré členské štáty prijali v tejto súvislosti, však pre túto vec nie sú relevantné.

      34     Ďalej je potrebné skúmať, či môže byť obmedzenie voľného pohybu kapitálu odôvodnené vzhľadom na ustanovenia Zmluvy.
      35     V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že voľný pohyb kapitálu možno ako základnú zásadu Zmluvy obmedziť na základe vnútroštátnej
         právnej úpravy len z dôvodov uvedených v článku 58 ods. 1 ES alebo z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu. Navyše na to,
         aby mohla byť vnútroštátna právna úprava takto odôvodnená, musí byť spôsobilá zabezpečiť uskutočnenie ňou sledovaného cieľa
         a nemôže prekročiť to, čo je na jeho dosiahnutie potrebné vzhľadom na splnenie kritéria proporcionality (pozri rozsudky zo
         4. júna 2002, Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 45 a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7498, bod 29).

      36     Talianska vláda tvrdí, že trhy s elektrickou energiou v Taliansku boli pre súťaž otvorené v dôsledku procesu liberalizácie
         a privatizácie. Zákonný dekrét č. 192/2001 slúži na ochranu zdravých a spravodlivých podmienok súťaže na týchto trhoch. Umožňuje
         zabrániť tomu, aby bol taliansky trh až do skutočnej liberalizácie odvetvia energetiky v Európe cieľom útokov narušujúcich
         súťaž zo strany verejných subjektov pôsobiacich v tom istom odvetví v iných členských štátoch a zvýhodnených ich vnútroštátnymi
         právnymi úpravami, ktoré im zachovali ich privilegované postavenie. Získanie kontroly nad podnikmi pôsobiacimi na talianskom
         trhu elektrickej energie a zemného plynu zo strany takýchto verejných podnikov by mohlo zmariť úsilie talianskych orgánov
         o otvorenie odvetvia energetiky pre súťaž.

      37     Ako Súdny dvor v tejto súvislosti už rozhodol, záujem o posilnenie súťažnej štruktúry predmetného trhu vo všeobecnosti nemôže
         predstavovať platné odôvodnenie obmedzení voľného pohybu kapitálu (pozri už citovaný rozsudok Komisia/Portugalsko, bod 52).

      38     V každom prípade sa majú uplatniť ustanovenia nariadenia Rady (ES) č. 139/2004 z 20. januára 2004 o kontrole koncentrácií
         medzi podnikmi (Ú. v. ES L 24, s. 1). V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že predmetná právna úprava sa uplatňuje len
         na verejné podniky, ktoré už majú dominantné postavenie na ich domácich trhoch. V súlade s článkom 2 ods. 3 nariadenia č. 139/2004
         však Komisia zakáže koncentrácie s významom pre celé Spoločenstvo, ktoré značne narušia účinnú hospodársku súťaž na spoločnom
         trhu alebo jeho podstatnej časti, „najmä v dôsledku […] posilnenia už existujúceho dominantného postavenia“.

      39     Talianska vláda sa ďalej odvoláva na potrebu zabezpečiť zásobovanie elektrickou energiou v Taliansku.
      40     Aj keď potreba zabezpečenia zásobovania elektrickou energiou môže za určitých podmienok odôvodniť obmedzenia základných slobôd
         vyplývajúcich zo Zmluvy (pozri rozsudky z 10. júla 1984, Campus Oil a i., 72/83, Zb. s. 2727, body 34 a 35 a Komisia/Belgicko,
         už citovaný, bod 46), talianska vláda nepreukázala, do akej miery je obmedzenie hlasovacích práv, ktoré smeruje len voči presne
         vymedzenej kategórii verejných podnikov, nevyhnutné na dosiahnutie predmetného cieľa. Najmä neobjasnila dôvod, prečo by malo
         byť nevyhnutné, aby boli akcie podnikov pôsobiacich v Taliansku v odvetví energetiky držané súkromnými akcionármi alebo verejnými
         akcionármi, ktorých akcie sú kótované na regulovaných finančných trhoch, aby tak predmetné podniky mohli zabezpečiť dostatočné
         a neprerušené zásobovanie elektrickou energiou a zemným plynom na talianskom trhu.

      41     Talianska vláda teda nepreukázala, že zákonný dekrét č. 192/2001 je nevyhnutný na zabezpečenie zásobovania elektrickou energiou
         vo vnútri krajiny.

      42     Preto je potrebné určiť, že Talianska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ES, tým, že ponechala
         v platnosti zákonný dekrét č. 192/2001, ktorý stanovuje automatické vylúčenie hlasovacích práv spojených s účasťou vo výške
         viac ako 2 % základného imania podnikov pôsobiacich v odvetviach energetiky a plynárenstva, pokiaľ tieto účasti nadobudnú
         verejné podniky, ktorých účastiny nie sú kótované na regulovaných finančných trhoch a ktoré majú na ich domácom trhu dominantné
         postavenie.

       O trovách
      43     V súlade s ustanovením článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Komisia navrhla zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania a keďže
         táto nemala úspech vo svojich dôvodoch, je preto opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Talianska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ES, tým, že ponechala v platnosti zákonný dekrét
            (decreto-legge) č. 192 z 25. mája 2001, premenený na zákon č. 301 z 20. júla 2001 o naliehavých ustanoveniach na zachovanie
            procesov liberalizácie a privatizácie osobitných oblastí verejných služieb (legge č. 301, recante disposizioni urgenti per
            salvaguardare i processi di liberalizzazione e privatizzazione di specifici settori dei servizi pubblici), ktorý stanovuje
            automatické vylúčenie hlasovacích práv spojených s účasťou vo výške viac ako 2 % základného imania podnikov pôsobiacich v odvetviach
            energetiky a plynárenstva, pokiaľ tieto účasti nadobudnú verejné podniky, ktorých účastiny nie sú kótované na regulovaných
            finančných trhoch a ktoré majú na ich domácom trhu dominantné postavenie.
      2.      Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. júla 1963. # Spolková republika Nemecko proti Komisii Európskeho hospodárskeho spoločenstva. # Vec 24-62.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. februára 1996. # Belgické kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-56/93.