title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. júna 2014.#Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) proti Európskej komisii.#Odvolanie – Arbitrážna doložka – Zmluva o subvencii týkajúca sa rozvojovej akcie – Vrátenie časti vyplatených preddavkov – Prevzatie dlhu – Právomoc Všeobecného súdu – Premlčanie – Zodpovednosť Komisie.#Vec C‑531/12 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 19. júna 2014 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Arbitrážna doložka — Zmluva o subvencii týkajúca sa rozvojovej akcie — Vrátenie časti vyplatených preddavkov — Prevzatie dlhu — Právomoc Všeobecného súdu — Premlčanie — Zodpovednosť Komisie“
      Vo veci C‑531/12 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 19. novembra 2012,

         Commune de Millau,

         Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), so sídlom v Millau (Francúzsko),

      v zastúpení: L. Hincker a F. Bleykasten, avocats,
      odvolateľky,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení: S. Lejeune a D. Calciu, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci E. Bouttier, avocat, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia E. Levits, M. Berger, S. Rodin a F. Biltgen (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 27. februára 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojím odvolaním sa Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie Komisia/SEMEA a Commune de Millau (T‑168/10 a T‑572/10, EU:T:2012:435, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd rozhodol, že SEMEA a Commune de Millau sú spoločne a nerozdielne povinné zaplatiť Európskej komisii istinu vo výške 41012 eur, ktoré im vyplatila ako svoju záruku v rámci financovania poskytnutého spoločnosti SEMEA, spolu s úrokmi z omeškania a úrokmi, ktoré prinesie kapitalizácia úrokov z omeškania po uplynutí lehoty splatnosti.

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               2

               Okolnosti predchádzajúce sporu sú opísané v bodoch 1 až 31 napadnutého rozsudku takto:

                        „1

                        Dňa 6. júla 1990 uzatvorilo Európske hospodárske spoločenstvo zastúpené Komisiou Európskych spoločenstiev zmluvu o pomoci so spoločnosťou [SEMEA], v ktorej vlastnila 50 % imania Commune de Millau (obec Millau) (Francúzsko).

                        2

                        Táto zmluva sa týkala miestneho rozvoja spočívajúceho vo vykonaní prípravných prác a v otvorení Európskeho centra miestneho podnikania v obci Millau [ďalej len ‚zmluva‘].

                        3

                        Článok 2 zmluvy stanovoval:
                        ‚Práce budú ukončené v lehote 18 mesiacov od podpísania tejto zmluvy.‘

                        4

                        Podľa článku 4 zmluvy sa spoločnosť SEMEA zaviazala poskytnúť rôzne plnenia a informovať o nich Komisiu predkladaním pravidelných správ, pričom Komisia sa zaviazala finančne prispieť na vykonanie týchto prác sumou v maximálnej výške 135000 ECU v prípade 50 % odôvodnených nákladov na práce.

                        5

                        Článok 6 zmluvy stanovoval:
                        ‚Táto zmluva podlieha francúzskemu právu.‘

                        6

                        Článok 10 zmluvy znel takto:
                        ‚Pokiaľ na plnenie tejto zmluvy nebudú k dispozícii finančné prostriedky alebo budú k dispozícii v nedostatočnej výške, Komisia si vyhradzuje právo odstúpiť od zmluvy bez súdneho konania alebo prispôsobiť ju novej rozpočtovej situácii.‘

                        7

                        Článok 9 ods. 1 všeobecných zmluvných podmienok stanovoval:
                        ‚Pokiaľ zmluvná strana nesplní jednu z povinností vyplývajúcich zo zmluvy, môže Komisia bez ohľadu na to, aké následky pre taký prípad stanovuje právo, ktorým sa zmluva riadi, právoplatne zrušiť zmluvu ex nunc alebo ex tunc bez toho, aby bolo potrebné uskutočniť akékoľvek súdne konanie, ak zmluvná strana nesplní povinnosť ani v lehote jedného mesiaca od doručenia výzvy doporučeným listom.‘

                        8

                        Článok 10 všeobecných zmluvných podmienok stanovoval:
                        ‚Pokiaľ nedôjde k zmieru, Súdny dvor Európskych spoločenstiev má výhradnú právomoc rozhodovať o všetkých sporoch medzi zmluvnými stranami, ktoré sa týkajú zmluvy.‘

                        9

                        Spoločnosť SEMEA listom zo 16. mája 1991 požiadala Komisiu o súhlas s tým, aby bola zmluva realizovaná iným subjektom, a to Centre européen d’entreprise et d’innovation (ďalej len ‚Association CEI 12‘), s čím Komisia súhlasila listom z 2. júla 1991, pričom spresnila, že tento súhlas nezbavuje spoločnosť SEMEA jej povinností. Spoločnosť SEMEA listom z 22. októbra 1991 potvrdila, že zaručuje riadny výkon plnení stanovených v zmluve.

                        10

                        V priebehu júna a júla 1992 uskutočnili útvary Komisie kontrolu v súvislosti s postupom prác, na základe ktorej bolo konštatované, že celkové oprávnené náklady dosiahli 187977 ECU, a teda že príspevok Komisie mal byť stanovený na 50 % tejto sumy, čiže na 93988 ECU.

                        11

                        Keďže spoločnosť SEMEA už na základe zmluvy získala 135000 ECU, Komisia ju listom z 27. apríla 1993 požiadala o vrátenie 41012 ECU [ďalej len ‚sporná pohľadávka‘]. Spoločnosť SEMEA tejto žiadosti nevyhovela.

                        12

                        Dňa 17. februára 1997 rozhodlo mimoriadne valné zhromaždenie akcionárov spoločnosti SEMEA o predčasnom dobrovoľnom zrušení spoločnosti SEMEA k 31. marcu 1997 a vymenovaní likvidátora.

                        13

                        Komisia doporučeným listom s doručenkou z 18. novembra 2005 opätovne požiadala spoločnosť SEMEA o zaplatenie spornej pohľadávky.

                        14

                        Dňa 11. januára 2006 zaslala Komisia spoločnosti SEMEA ťarchopis v hodnote 41012 eur.

                        15

                        Likvidátor spoločnosti SEMEA odpovedal listom z 31. januára 2006, v ktorom uviedol, že stav účtov mu neumožňuje vyplatiť takú sumu, že je nútený podať návrh na vyhlásenie konkurzu a že spornú pohľadávku treba považovať za premlčanú podľa francúzskeho práva, ktoré neumožňuje vymáhanie súm, ktoré neboli vymáhané viac ako štyri roky, a že posledná žiadosť Komisie bola z 27. apríla 1993, čo je viac než dvanásť rokov.

                        16

                        Komisia doporučeným listom s doručenkou zo 16. februára 2006 oficiálne požiadala o zohľadnenie spornej pohľadávky v procese likvidácie, ako aj o jej prihlásenie do konkurzu.

                        17

                        Spoločnosť SEMEA listom z 20. septembra 2006 informovala Komisiu, že mimoriadne valné zhromaždenie spoločnosti rozhodlo o odložení podania návrhu na vyhlásenie konkurzu, a poukázala na zápisnicu Association CEI 12, v ktorej sa uvádzalo, že Komisia napokon prestala požadovať zaplatenie spornej pohľadávky.

                        18

                        Komisia listom z 29. novembra 2006 prostredníctvom svojho právneho zástupcu doručila spoločnosti SEMEA výzvu na zaplatenie spornej pohľadávky. V liste Komisia uviedla, že nikdy nemala v úmysle vzdať sa nároku na túto pohľadávku.

                        19

                        Právny zástupca Komisie zaslal listom z 30. januára 2007 spoločnosti SEMEA ďalšiu výzvu na zaplatenie spornej pohľadávky a z nekonania spoločnosti SEMEA vyvodil záver, že je platobne neschopná.

                        20

                        Spoločnosť SEMEA v liste z 5. februára 2007 uviedla, že nie je platobne neschopná.

                        21

                        V liste z 12. februára 2007 zaslala spoločnosť SEMEA kópiu uznesenia Association CEI 12, v ktorom sa konštatovalo, že Komisia prestala požadovať zaplatenie spornej pohľadávky.

                        22

                        Dňa 26. októbra 2007 Komisia prostredníctvom súdneho vykonávateľa zaslala príkaz na úhradu pohľadávky na adresu bydliska dobrovoľne vymenovaného likvidátora spoločnosti SEMEA.

                        23

                        Dňa 10. decembra 2007 Komisia prostredníctvom súdneho vykonávateľa zaslala príkaz na úhradu pohľadávky na adresu sídla spoločnosti v likvidácii.

                        24

                        V liste zo 14. decembra 2007 zaslanom súdnemu vykonávateľovi, ktorý doručil príkaz na úhradu pohľadávky, likvidátor spoločnosti SEMEA zopakoval svoju žiadosť o poskytnutie informácie v súvislosti s rozhodnutím Komisie vzdať sa nároku na vyplatenie spornej pohľadávky. V liste tvrdil, že noví akcionári a likvidátor nevedeli o záväzkoch spoločnosti SEMEA voči Association CEI 12.

                        25

                        Právny zástupca Komisie v liste zo 7. januára 2008 napadol tvrdenia likvidátora spoločnosti SEMEA, opätovne ho vyzval na zaplatenie spornej pohľadávky a kópiu tohto listu zaslal Procureur de la République, aby posúdil konanie likvidátora spoločnosti SEMEA najmä z hľadiska trestného činu podvodu.

                        26

                        V odpovedi na túto poslednú výzvu likvidátor spoločnosti SEMEA tvrdil, že sporná pohľadávka by mohla byť premlčaná. V liste uviedol, že na začiatku roku 2007 sa v rozhovore s právnym zástupcom Komisie zaviazal, že spornú pohľadávku uhradí, keď budú zodpovedané otázky týkajúce sa jej oprávnenosti.

                        27

                        Právny zástupca Komisie listom z 21. februára 2008 zaslal spoločnosti SEMEA poslednú výzvu na zaplatenie spornej pohľadávky.

                        28

                        Mimoriadne valné zhromaždenie spoločnosti SEMEA 21. novembra 2008 zobralo na vedomie rozhodnutie Commune de Millau, svojho hlavného akcionára, o prevzatí aktív a pasív spoločnosti, a rozhodlo o tom, že zaplatí Commune de Millau sumu 82719,76 eura, ktorá predstavovala dostupné finančné prostriedky spoločnosti SEMEA. Podľa správy o likvidácii, ktorú predložil likvidátor a v ktorej bola sporná pohľadávka spomenutá, sa všetky transakcie uskutočnené na základe poverenia považovali za zúčtované.

                        29

                        Dobrovoľne vymenovaný likvidátor spoločnosti SEMEA 9. decembra 2008 uzavrel proces likvidácie a nechal spoločnosť SEMEA vymazať z obchodného registra.

                        30

                        Mestské zastupiteľstvo Commune de Millau 18. decembra 2008 zobralo na vedomie prevzatie majetku spoločnosti SEMEA. V jej pasívach bol výslovne uvedený spor s Európskou komisiou.

                        31

                        Tribunal de commerce de Rodez (Obchodný súd v Rodeze) na základe návrhu Komisie vymenoval 12. februára 2010 oprávneného zástupcu ad hoc, ktorý mal zastupovať spoločnosť SEMEA.“

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               3

               Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 15. apríla 2010 Komisia podala žalobu, ktorou sa domáhala najmä toho, aby bola spoločnosti SEMEA uložená povinnosť zaplatiť sumu 41012 eur z dôvodu vrátenia záruky spolu s kapitalizovanými úrokmi a sumu 5000 eur z dôvodu ujmy, ktorá jej bola údajne spôsobená.

               4

               Keďže Commune de Millau prevzala všetky aktíva a pasíva spoločnosti SEMEA, Komisia návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. decembra 2010 podala takisto proti tejto obci žalobu, ktorej obsah bol v podstate rovnaký.

               5

               Vzhľadom na svoju prepojenosť boli tieto dve veci spojené.

               6

               V prvej časti napadnutého rozsudku Všeobecný súd preskúmal žalobu, ktorú Komisia podala proti spoločnosti SEMEA.

               7

               Pokiaľ ide o prípustnosť tejto žaloby, Všeobecný súd v bodoch 47 až 49 napadnutého rozsudku vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o návrhu Komisie na základe článku 272 ZFEÚ a článku 256 ods. 1 prvého pododseku ZFEÚ v spojení s článkom 10 všeobecných zmluvných podmienok. Zamietol námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla SEMEA, založenú na skutočnosti, že vzhľadom na svoj výmaz z obchodného registra táto spoločnosť nemala ku dňu podania žaloby ani právnu subjektivitu, ani procesnú spôsobilosť.

               8

               Čo sa týka dôvodnosti žaloby, Všeobecný súd najprv v bodoch 61 až 68 napadnutého rozsudku kvalifikoval predmetnú zmluvu ako zmluvu správnej povahy.

               9

               Potom Všeobecný súd v bodoch 69 až 74 uvedeného rozsudku rozhodol, že SEMEA bola z dôvodu vrátenia súm zaplatených bez právneho dôvodu podľa francúzskeho práva povinná vrátiť Európskej únii neoprávnene prijatú sumu 41012 eur.

               10

               Všeobecný súd v bodoch 75 až 88 napadnutého rozsudku odmietol námietky spoločnosti SEMEA založené po prvé na tom, že Komisia sa vzdala nároku na vrátenie dlžnej sumy, po druhé na skutočnosti, že dlh spoločnosti SEMEA zanikol jeho prevzatím zo strany Commune de Millau, po tretie na premlčaní spornej pohľadávky a po štvrté na zániku tejto pohľadávky.

               11

               Okrem toho Všeobecný súd uložil spoločnosti SEMEA povinnosť zaplatiť úroky z omeškania v zákonom stanovenej sadzbe platnej vo Francúzsku od 27. apríla 1993, pričom z uvedených úrokov sa vypočítajú kapitalizované úroky od 15. apríla 2010 a po uplynutí každého roka od tohto dátumu.

               12

               Napokon Všeobecný súd odmietol návrh na zaplatenie odškodného, ktorý podala Komisia.

               13

               Pokiaľ ide o vzájomný návrh, ktorý podala SEMEA, Všeobecný súd ho zamietol, keď v bodoch 108 a 109 napadnutého rozsudku konštatoval, že neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním Komisie a ujmou namietanou žalobkyňami.

               14

               V druhej časti napadnutého rozsudku Všeobecný súd preskúmal žalobu Komisie proti Commune de Millau. Podľa nej bolo treba túto žalobu zamietnuť, lebo bola podaná na súd, ktorý nemá právomoc o nej rozhodovať.

               15

               Pokiaľ ide o otázku, či právomoc Všeobecného súdu mohla byť založená na arbitrážnej doložke, ktorú SEMEA uzatvorila, Všeobecný súd v bodoch 114 až 119 napadnutého rozsudku pripomenul, že článok 272 ZFEÚ treba vykladať reštriktívne a že jeho právomoc rozhodovať v spore týkajúcom sa zmluvy na základe arbitrážnej doložky, ktorá sa v nej nachádza, sa v zásade posudzuje výlučne na základe ustanovení článku 272 ZFEÚ a ustanovení samotnej arbitrážnej doložky.

               16

               Po tom, čo Všeobecný súd odmietol tézu Komisie, podľa ktorej arbitrážna doložka uzavretá spoločnosťou SEMEA bola prevedená na Commune de Millau ako súčasť príslušenstva spornej pohľadávky, v bodoch 132 až 149 tohto rozsudku preskúmal, či Commune de Millau mohla byť viazaná arbitrážnou doložkou prostredníctvom zmluvného dojednania v prospech tretej osoby, ku ktorému došlo so spoločnosťou SEMEA.

               17

               V tomto ohľade Všeobecný súd najprv v bode 134 uvedeného rozsudku uviedol, že existencia arbitrážnej doložky sa posudzuje so zohľadnením všeobecných zásad zmluvného práva vyplývajúcich z právnych poriadkov členských štátov. Pritom objasnil, že „hoci jedna z týchto zásad stanovuje, že zmluvou sú viazané len zmluvné strany, nebráni tomu, aby tieto dve strany prostredníctvom zmluvy v prospech tretej osoby priznali právo tretej osobe“.

               18

               Ďalej Všeobecný súd v bode 135 napadnutého rozsudku rozhodol, že arbitrážna doložka zakotvená v článku 10 všeobecných zmluvných podmienok mohla vyplývať zo zmluvy uzavretej medzi spoločnosťou SEMEA a Commune de Millau. Jednak totiž článok 272 ZFEÚ stanovuje, že arbitrážna doložka musí byť pripojená k zmluve uzavretej Úniou alebo v jej mene. Commune de Millau a Komisia pritom neuzavreli zmluvu, a teda ani arbitrážnu doložku. Všeobecný súd dospel k záveru, že Komisia sa mohla odvolávať na túto arbitrážnu doložku proti Commune de Millau, lebo usúdil, že zmluvné dojednanie v prospech tretej osoby medzi spoločnosťou SEMEA a Commune de Millau možno považovať za zmluvné dojednanie v mene Únie. Jednak rozhodol, že právomoc Všeobecného súdu na rozhodovanie sporov týkajúcich sa zmlúv nemožno založiť proti vôli Únie, čo však nie je prípad arbitrážnej doložky prijatej výhradne v prospech Únie.

               19

               Napokon Všeobecný súd v bode 136 napadnutého rozsudku dodal, že procesná povaha arbitrážnej doložky nebráni tomu, aby bola taká doložka dojednaná v prospech tretej osoby.

               20

               Po tom, čo Všeobecný súd v bode 138 tohto rozsudku objasnil, že zmluvné dojednanie v prospech tretej osoby môže vyplývať z výslovnej dohody medzi navrhovateľom a príjemcom, ktorej cieľom je priznanie práva tretej osobe, ale možno ho vyvodiť aj z účelu zmluvy alebo z okolností veci, v bodoch 139 až 141 uvedeného rozsudku vzhľadom najmä na skutkové a právne okolnosti preukázané zápisnicou mestského zastupiteľstva Commune de Millau z 18. decembra 2010 rozhodol, že žalobkyne chceli, aby vznikla pohľadávka Únie voči Commune de Millau, a že táto obec prejavila vôľu podriadiť sa arbitrážnej doložke zakotvenej v článku 10 všeobecných zmluvných podmienok.

               21

               Všeobecný súd potom v bode 142 napadnutého rozsudku odmietol tvrdenie predložené žalobkyňami, podľa ktorého prevod dlhu spoločnosti SEMEA na Commune de Millau mal oslobodzujúci účinok pre spoločnosť SEMEA, lebo taký prevod dlhu by si nevyhnutne vyžadoval súhlas Únie, ktorý v tejto veci chýbal.

               22

               Navyše v bode 148 tohto rozsudku Všeobecný súd objasnil, že ak by existoval konflikt medzi ustanoveniami francúzskeho práva, konkrétne článkom 2060 Občianskeho zákonníka a článkom 48 Občianskeho súdneho poriadku, a článkom 272 ZFEÚ, posledný uvedený článok musí mať prednosť pred všetkými vnútroštátnymi ustanoveniami, ktoré sú s ním v rozpore.

               23

               Všeobecný súd z toho v bode 149 uvedeného rozsudku vyvodil záver, že má právomoc rozhodovať na základe arbitrážnej doložky o žalobe Komisie proti Commune de Millau.

               24

               Čo sa týka dôvodnosti žaloby, Všeobecný súd vyhlásil za dôvodný voči Commune de Millau tak návrh na vrátenie sumy 41012 eur, ako aj návrh na zaplatenie úrokov, ktoré sa samy úročia od 15. apríla 2010, dátumu prvej ročnej splatnosti.

               25

               Vzhľadom na to, že Komisia má nárok iba na jediné zaplatenie, Všeobecný súd rozhodol, že SEMEA a Commune de Millau sú povinné tak urobiť spoločne a nerozdielne.

               26

               Naopak zamietol návrh na zaplatenie odškodného, ktorý podala Komisia, ako aj vzájomný návrh Commune de Millau.

         Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania

               27

               Odvolateľky svojím odvolaním navrhujú, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        —

                        vyhlásil, že Všeobecný súd nemá právomoc rozhodovať o žalobe proti Commune de Millau a že žaloba proti spoločnosti SEMEA je neprípustná,

                        —

                        subsidiárne zamietol návrh Komisie,

                        —

                        uložil Komisii povinnosť uhradiť Commune de Millau a spoločnosti SEMEA sumu 41012 eur spolu s úrokmi a

                        —

                        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

               28

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a uložil odvolateľkám povinnosť nahradiť trovy konania.

         O odvolaní

         O formálnej správnosti odvolania

               29

               Pri tomto odvolaní vyvstáva otázka, ako uviedla generálna advokátka v bode 32 svojich návrhov, či odvolanie bolo účinne podané v mene spoločnosti SEMEA.

               30

               Z dokumentov uvedených v spisovom materiáli predloženom Súdnemu dvoru vyplýva, že ku dňu podania odvolania, teda 19. novembra 2012, advokáti zastupujúci Commune de Millau nepredložili v rozpore s tým, čo stanovuje článok 119 ods. 2 a článok 168 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, dôkaz o tom, že ich splnomocnenie bolo riadne vystavené oprávneným zástupcom spoločnosti SEMEA.

               31

               Pán Blanc ako ad hoc splnomocnenec spoločnosti SEMEA totiž v liste z 12. novembra 2012 adresovanom F. Bleykastenovi síce považoval za potrebné, aby sa táto spoločnosť pripojila k odvolaniu, ktoré podala Commune de Millau, avšak objasnil, že jeho úloha ad hoc splnomocnenca spoločnosti SEMEA skončila 12. augusta 2012.

               32

               Na základe článku 119 ods. 4 a článku 168 ods. 4 rokovacieho poriadku kancelária Súdneho dvora v priebehu októbra 2013 vyzvala advokátov spoločnosti SEMEA, aby predložili splnomocnenie, v ktorom by sa uvádzalo, že sú oprávnení konať v mene spoločnosti SEMEA. Tí listom z 25. novembra 2013 predložili kancelárii Súdneho dvora uznesenie príslušného obchodného súdu z 5. novembra 2013 o vymenovaní pána Blanca ako ad hoc splnomocnenca tejto spoločnosti pre odvolacie konanie prebiehajúce na Súdnom dvore.

               33

               Ako generálna advokátka uviedla v bodoch 40 až 44 svojich návrhov, článok 119 ods. 4 a článok 168 ods. 4 rokovacieho poriadku treba vykladať v tom zmysle, že chýbajúce splnomocnenie v čase podania odvolania možno napraviť dodatočným predložením dokumentu, ktorý potvrdzuje existenciu tohto splnomocnenia.

               34

               Preto aj keď advokáti spoločnosti SEMEA nemali v čase podania tohto odvolania splnomocnenie od tejto spoločnosti, skutočnosťou zostáva, že pán Blanc mohol po svojom vymenovaní za ad hoc splnomocnenca platne potvrdiť svoj úmysel, aby sa SEMEA pripojila k odvolaniu, ktoré podala Commune de Millau (pozri v tomto zmysle rozsudok Maurissen a Union syndicale/Dvor audítorov, 193/87 a 194/87, EU:C:1989:185, bod 33).

               35

               Z uvedeného vyplýva, že odvolanie bolo riadne podané v mene spoločnosti SEMEA.

         O veci samej

               36

               Na podporu svojho odvolania uvádzajú odvolateľky štyri dôvody.

         O prvom odvolacom dôvode
      – Argumentácia účastníkov konania

               37

               Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o žalobe proti Commune de Millau. Všeobecný súd sa nesprávne domnieval, že zmluvným dojednaním v prospech tretej osoby medzi spoločnosťou SEMEA a Commune de Millau sa táto obec stala viazanou arbitrážnou doložkou, ktorá je upravená v článku 10 všeobecných podmienok zmluvy uzavretej medzi spoločnosťou SEMEA a Komisiou.

               38

               Odvolateľky po prvé tvrdia, že uplatniteľné vnútroštátne právo, teda článok 2060 Občianskeho zákonníka, zakazuje právnickým osobám, ktoré sa spravujú verejným právom, aby predložili spor rozhodcovskému súdu. Odvolateľky sa domnievajú, že právnická osoba, ktorá sa spravuje verejným právom a nemôže uzavrieť arbitrážnu doložku, nemôže o to viac dojednať takú doložku v prospech tretej osoby, tým skôr, že článok 272 ZFEÚ neupravuje možnosť takého dojednania.

               39

               V tomto ohľade odvolateľky dodávajú, že odkaz, ktorý Všeobecný súd urobil v bode 136 napadnutého rozsudku na rozsudok Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a i. (201/82, EU:C:1983:217, body 10 až 20), nie je pre aktuálnu vec relevantný, lebo tento rozsudok bol vydaný v osobitnom kontexte poistnej zmluvy. Okrem toho sa odvolateľky opierajú o zásadu autonómie vôle a tvrdia, že vzhľadom na to, že Komisia nikdy výslovne neschválila prevod pohľadávky, ktorú má voči spoločnosti SEMEA, do majetku Commune de Millau, nedošlo ani k prevodu tejto pohľadávky, ani k prevodu arbitrážnej doložky.

               40

               Po druhé odvolateľky konkrétnejšie kritizujú body 137 až 140 napadnutého rozsudku, v ktorých Všeobecný súd uviedol, že platobná povinnosť zaťažujúca Commune de Millau je založená na dohode, ktorú táto obec uzavrela so spoločnosťou SEMEA, lebo z tejto dohody možno vyvodiť zmluvné dojednanie v prospech tretej osoby, konkrétne na účet Únie. Odvolateľky pritom spochybňujú, že by taká dohoda bola uzavretá o údajnom dlhu voči Komisii, keďže rozhodnutie Commune de Millau o vyrovnaní pasív spoločnosti SEMEA predstavuje jednostranné rozhodnutie tejto obce.

               41

               Po tretie sa odvolateľky domnievajú, že Všeobecný súd v bode 140 napadnutého rozsudku vykonal nesprávny výklad uznesenia z 18. decembra 2010, keď usúdil, že Commune de Millau prejavila vôľu prevziať „s úplnou znalosťou veci“ dlh, ktorého režim a obsah zodpovedal dlhu spoločnosti SEMEA. Rozhodnutie mestského zastupiteľstva Commune de Millau o prevzatí aktív a pasív spoločnosti SEMEA „ako sú opísané nižšie“ pritom obsahovalo detailný opis, ktorý neobsahoval nijaký odkaz na existenciu arbitrážnej doložky.

               42

               Komisia predovšetkým tvrdí, že článok 10 všeobecných zmluvných podmienok musí byť v zmysle francúzskeho práva kvalifikovaný ako dohoda o právomoci a nie ako arbitrážna doložka. Zákaz stanovený v článku 2060 Občianskeho zákonníka sa pritom týka iba arbitrážnej doložky.

               43

               Komisia sa ďalej domnieva, že Všeobecný súd správne usúdil, že v tejto veci sú splnené predpoklady, ktoré charakterizujú zmluvné dojednanie v prospech tretej osoby. Komisia dodáva, že pôsobnosť rozsudku Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a i. (EU:C:1983:217) sa neobmedzuje iba na poistné zmluvy.

               44

               Komisia napokon usudzuje, že tvrdenie týkajúce sa uznesenia z 18. decembra 2010 treba zamietnuť ako neprípustné, lebo sa vzťahuje na čisto skutkovú otázku.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               45

               Pokiaľ ide o prvú časť prvého odvolacieho dôvodu, odvolateľky majú v úmysle kritizovať samotnú skutočnosť, že arbitrážna doložka v zmysle článku 272 ZFEÚ by mohla byť predmetom zmluvného dojednania v prospech tretej osoby. V tomto ohľade pripomínajú svoje tvrdenia predložené na prvom stupni a založené na tom, že právnické osoby, ktoré sa spravujú francúzskym verejným právom, majú zakázané uzatvárať arbitrážne doložky, pričom tvrdia, že tento zákaz musí tým skôr platiť pre zmluvné dojednanie takej doložky v prospech tretej osoby.

               46

               Z toho, čo bolo uvedené, vyplýva, že odvolateľky sa obmedzujú na rozvinutie argumentácie, ktorú už uvádzali pred Všeobecným súdom, avšak bez toho, aby zaujali stanovisko k odôvodneniu, ktoré tento súd uviedol na jej vyvrátenie.

               47

               Z článku 256 ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 112 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku pritom vyplýva, že odvolanie musí presne označovať napadnuté časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré osobitne podporujú tento návrh (pozri najmä rozsudky Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, bod 34; Interporc/Komisia, C‑41/00 P, EU:C:2003:125, bod 15, ako aj Reynolds Tobacco a i./Komisia, C‑131/03 P, EU:C:2006:541, bod 49).

               48

               Požiadavky odôvodnenia, ktoré vyplývajú z týchto ustanovení, preto nespĺňa odvolanie, ktoré len opakuje alebo doslovne preberá dôvody a tvrdenia, ktoré už boli uvedené pred Všeobecným súdom, vrátane tých, ktoré vychádzali zo skutočností výslovne zamietnutých týmto súdom (pozri najmä rozsudok Interporc/Komisia, EU:C:2003:125, bod 16). Také odvolanie totiž v skutočnosti predstavuje iba návrh na opätovné posúdenie žaloby podanej na Všeobecný súd, čo nepatrí do právomocí Súdneho dvora (pozri najmä rozsudok Reynolds Tobacco a i./Komisia, EU:C:2006:541, bod 50).

               49

               Preto sa toto tvrdenie musí odmietnuť ako neprípustné.

               50

               Čo sa týka odkazu na rozsudok Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a i. (EU:C:1983:217) v bode 136 napadnutého rozsudku, treba uviesť, že Všeobecný súd citoval tento rozsudok na to, aby zdôraznil, že „procesná povaha arbitrážnej doložky… nebráni tomu, aby bola taká doložka prijatá v prospech tretej osoby“.

               51

               Postačuje pritom konštatovať, že bod 136 napadnutého rozsudku obsahuje doplňujúci dôvod na podporu záveru, ku ktorému Všeobecný súd dospel v bodoch 134 a 135 rovnakého rozsudku, a to že dohoda o právomoci môže byť predmetom zmluvného dojednania v prospech tretej osoby.

               52

               Keďže teda argumentácia odvolateliek týkajúca sa rozsudku Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung a i. (EU:C:1983:217) nemôže spochybniť tento záver Všeobecného súdu, treba ju zamietnuť ako neúčinnú.

               53

               Tvrdenie založené na zásade autonómie vôle a pozostávajúce z toho, že bez výslovného schválenia Komisiou nedošlo k prevodu ani spornej pohľadávky, ani zodpovedajúcej arbitrážnej doložky, treba takisto zamietnuť. Odvolateľky totiž iba opakujú svoju argumentáciu rozvinutú na prvom stupni, avšak neobjasňujú, v čom sú úvahy Všeobecného súdu chybné, keď v bodoch 142 a 143 napadnutého rozsudku rozhodol, že výslovné schválenie Komisiou nebolo nevyhnutné, lebo arbitrážna doložka bola dojednaná v prospech Únie.

               54

               Pokiaľ ide o druhú časť prvého odvolacieho dôvodu, postačuje konštatovať, že odvolateľky pripomínajú určité prvky skutkového stavu a v podstate kritizujú posúdenie okolností veci, ktoré Všeobecný súd uskutočnil v bodoch 137 až 140 napadnutého rozsudku, aby určil, či z cieľa predmetnej zmluvy možno vyvodiť existenciu zmluvného dojednania v prospech tretej osoby.

               55

               Podľa článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora sa pritom odvolanie obmedzuje na právne otázky a musí sa zakladať na dôvodoch založených na nedostatku právomoci Všeobecného súdu, porušení procesných pravidiel pred Všeobecným súdom, ktoré sa nepriaznivo dotýka záujmov odvolateľa, alebo na porušení práva Únie Všeobecným súdom (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, bod 47).

               56

               Preto iba Všeobecný súd má právomoc zistiť skutkový stav, okrem prípadu, keď by vecná nesprávnosť jeho zistení vyplývala z dokumentov v spise, ktoré mu boli predložené, ako aj posúdiť vykonané dôkazy. Zistenie tohto skutkového stavu a posúdenie týchto dôkazov teda nepredstavuje, okrem prípadu ich skreslenia, právnu otázku, ktorá by ako taká podliehala preskúmaniu Súdnym dvorom (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky EIB/Hautem, C‑449/99 P, EU:C:2001:502, bod 44, ako aj Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, body 69 a 70).

               57

               Posúdenie skutkového stavu uskutočnené Všeobecným súdom, ktoré viedlo k záveru, že existovala platobná povinnosť zaťažujúca Commune de Millau, teda nepredstavuje právnu otázku, ktorá by podliehala preskúmaniu Súdnym dvorom, okrem prípadu jeho skreslenia, na ktoré však odvolateľky nepoukazujú.

               58

               Druhú časť prvého odvolacieho dôvodu teda treba vyhlásiť za neprípustnú.

               59

               Pokiaľ ide o tretiu časť prvého odvolacieho dôvodu, odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd v bode 141 napadnutého rozsudku uskutočnil nesprávny výklad uznesenia z 18. decembra 2010, aby určil, v akom rozsahu Commune de Millau prevzala dlh spoločnosti SEMEA voči Komisii.

               60

               Pritom je namieste konštatovať, že odvolateľky sa obmedzujú iba na kritiku toho, ako Všeobecný súd posúdil rozsah záväzkov spoločnosti SEMEA, ktoré prevzala Commune de Millau. Ich tvrdenie sa teda netýka ani vecnej nesprávnosti zistení Všeobecného súdu, ani skreslenia dôkazov, ktoré mu boli predložené.

               61

               V súlade s judikatúrou citovanou v bodoch 55 a 56 tohto rozsudku treba odmietnuť aj tretiu časť prvého odvolacieho dôvodu ako neprípustnú.

               62

               Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť ako sčasti neúčinný a sčasti neprípustný.

         O druhom odvolacom dôvode
      – Argumentácia účastníkov konania

               63

               Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že žaloba, ktorú Komisia podala proti spoločnosti SEMEA, bola prípustná. Všeobecný súd nesprávne usúdil, že jednak práva a povinnosti spoločnosti SEMEA neboli urovnané a jednak spoločnosti SEMEA nezanikli jej dlhy voči Komisii v dôsledku prevodu jej majetku na Commune de Millau, lebo Komisia neschválila prevzatie sporného dlhu touto obcou.

               64

               Podľa odvolateliek je Commune de Millau univerzálnym právnym nástupcom spoločnosti SEMEA, takže táto spoločnosť mohla ukončiť svoju likvidáciu. Spoločnosti SEMEA platne zanikli jej záväzky voči Komisii, ktorej súhlas nebol potrebný, lebo právne nástupníctvo platobne schopnej právnickej osoby bolo v jej prospech.

               65

               Komisia tvrdí, že odvolací dôvod je neprípustný, lebo mu chýba jasnosť. Subsidiárne Komisia usudzuje, že odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako zjavne nedôvodný.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               66

               Je potrebné uviesť, že svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľky tvrdia, že Commune de Millau je právnym nástupcom spoločnosti SEMEA. Tým v skutočnosti potvrdzujú odôvodnenie Všeobecného súdu nachádzajúce sa v bodoch 138 až 140 napadnutého rozsudku, podľa ktorého z okolností veci vyplýva, že prostredníctvom zmluvného dojednania v prospech tretej osoby došlo voči existujúcim alebo potenciálnym veriteľom spoločnosti SEMEA, medzi ktorými sa nachádza okrem iného Komisia, k nahradeniu dlžníka, ktorým sa stala Commune de Millau.

               67

               Treba pritom uviesť, že výhrady, ktoré odvolateľky vyjadrili voči napadnutému rozsudku, sa obmedzujú na skutkové posúdenie, ktoré uskutočnil Všeobecný súd, bez toho, aby presne poukázali na nesprávne právne posúdenie, ktorého sa mal Všeobecný súd v tomto ohľade dopustiť, a aby uviedli právne argumenty na podporu tohto druhého odvolacieho dôvodu. Podľa judikatúry citovanej v bodoch 47 a 48 tohto rozsudku musí byť druhý odvolací dôvod vyhlásený za neprípustný.

               68

               Navyše je nutné konštatovať, že tento druhý odvolací dôvod v podstate preberá výklad odvolateliek v rámci ich prvého odvolacieho dôvodu, ktorý však viedol k popieraniu existencie akejkoľvek dohody medzi spoločnosťou SEMEA a Commune de Millau o údajnom dlhu voči Komisii.

               69

               Keďže teda odvolateľky protirečia svojej vlastnej právnej argumentácii, treba druhý odvolací dôvod odmietnuť ako neprípustný (pozri v tomto zmysle uznesenie Nijs/Dvor audítorov, C‑495/06 P, EU:C:2007:644, body 52 až 56).

         O treťom odvolacom dôvode
      – Argumentácia účastníkov konania

               70

               Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľky tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sa uplatní všeobecná tridsaťročná premlčacia lehota, a teda sporná pohľadávka nie je premlčaná.

               71

               Odvolateľky pripomínajú, že Commune de Millau, ktorá prevzala majetok spoločnosti SEMEA, sa môže dovolávať voči Komisii rovnakých právnych argumentov, akých by sa mohla dovolávať SEMEA, vrátane desaťročnej premlčacej lehoty pohľadávok, ktoré vyplývajú z Obchodného zákonníka v jeho verzii účinnej v čase sporu (ďalej len „Obchodný zákonník“). Okrem toho, keďže SEMEA je obchodnou spoločnosťou so zmiešaným vlastníctvom, sporná pohľadávka vznikla v rámci obchodného vzťahu medzi spoločnosťou SEMEA, podnikateľom a Komisiou, nepodnikateľom.

               72

               Po prvé odvolateľky uvádzajú, že premlčanie pohľadávok nezávisí od správnej povahy zmluvy. Ak totiž neexistujú osobitné pravidlá správneho práva, treba uplatniť všeobecné pravidlá premlčania. Keďže desaťročná premlčacia lehota, ktorú stanovuje Obchodný zákonník, predstavuje osobitnú normu, ktorá má prednosť pred pravidlami občianskeho práva, treba ju uplatniť na predmetný obchodnoprávny vzťah.

               73

               Čo sa týka rozsudku Conseil d’État (Štátna rada) z 31. júla 1992 (č. 69661), odvolateľky tvrdia, že správny súd nevylúčil uplatnenie desaťročnej premlčacej lehoty, ktorú stanovuje Obchodný zákonník, z dôvodu, že sa neuplatní medzi osobou, ktorá sa spravuje verejným právom, a podnikateľom, ale preto, lebo sporné pohľadávky nevznikli v rámci obchodného vzťahu medzi dotknutými osobami. V dôsledku toho povaha predmetnej zmluvy nemôže brániť uplatneniu desaťročnej premlčacej lehoty, ktorú stanovuje Obchodný zákonník.

               74

               Po druhé odvolateľky uvádzajú, že Všeobecný súd nesprávne posúdil ustanovenia zmluvy a okolnosti veci, keď rozhodol, že nemožno usudzovať, že sporná pohľadávka vznikla v rámci obchodného vzťahu medzi spoločnosťou SEMEA a Komisiou.

               75

               V tomto ohľade zdôrazňujú, že rozsudok Conseil d’État z 31. júla 1992 bol vydaný v úplne inom kontexte poľnohospodárskych náhrad zavedených v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a nedá sa preniesť na túto vec. Pokiaľ totiž ide o zmluvné dojednania, Komisia bola priamo zapojená do predmetného projektu a mala kontrolu nad dielom, takže je namieste vychádzať z existencie obchodného vzťahu medzi spoločnosťou SEMEA a Komisiou.

               76

               Komisia tvrdí, že prvú časť tretieho odvolacieho dôvodu treba odmietnuť ako neprípustnú alebo prinajmenšom zamietnuť ako nedôvodnú, keďže vychádza z nesprávneho výkladu napadnutého rozsudku. Všeobecný súd vôbec nezaložil svoje úvahy o premlčaní spornej pohľadávky na správnej povahe predmetnej zmluvy.

               77

               Čo sa týka druhej časti tohto odvolacieho dôvodu, Komisia uvádza, že Všeobecný súd správne odkazoval na rozsudok Conseil d’État z 31. júla 1992, aby ilustroval zásadu, podľa ktorej zmluvu o bezodplatnom poskytnutí verejnej finančnej pomoci v rámci vykonávania verejnej služby nemožno považovať za obchodnoprávny akt, a preto sa na ňu nemôže uplatňovať desaťročná premlčacia lehota, ktorú stanovuje článok 110‑4 Obchodného zákonníka.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               78

               Pokiaľ ide po prvé o tvrdenie predložené odvolateľkami, podľa ktorého správna povaha zmluvy nemá vplyv na určenie, aká premlčacia lehota sa uplatní na spornú pohľadávku, je namieste uviesť, že Všeobecný súd v bodoch 61 až 68 napadnutého rozsudku analyzoval právny režim, ktorý sa na uvedenú zmluvu uplatní, a dospel k záveru, že má správnu povahu.

               79

               Všeobecný súd pritom v rámci svojho skúmania, aká premlčacia lehota sa uplatní na spornú pohľadávku, v bodoch 82 až 88 napadnutého rozsudku vôbec neodkazoval na správnu povahu predmetnej zmluvy.

               80

               Keďže správna povaha tejto zmluvy nemala vplyv na určenie, aká premlčacia lehota sa uplatní na spornú pohľadávku, treba súvisiace tvrdenie zamietnuť ako neúčinné.

               81

               Po druhé, pokiaľ ide o kritiku, podľa ktorej Všeobecný súd nesprávne posúdil ustanovenia uvedenej zmluvy a okolnosti danej veci, treba konštatovať, že Všeobecný súd v bode 83 napadnutého rozsudku pripomenul, že predmetná zmluva sa týkala vyplatenia subvencie zo strany Komisie na účely výkonu zmluvy, ktorá patrí do rámca regionálnej politiky Únie.

               82

               Z toho na základe rozsudku Conseil d’État z 31. júla 1992 vyvodil, že „záväzky z nej vyplývajúce, medzi ktoré patrí sporná pohľadávka,… nemožno považovať za záväzky vzniknuté medzi Komisiou a spoločnosťou SEMEA v rámci podnikateľskej činnosti“.

               83

               Z uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd sa na vylúčenie uplatnenia premlčacej lehoty, ktorú stanovuje Obchodný zákonník, neopieral v rozpore s tým, čo tvrdia odvolateľky, o skutočnosť, že zmluva bola uzavretá medzi osobou, ktorá sa spravuje verejným právom, a podnikateľom, ale o skutočnosť, že predmetná zmluva sa týkala vyplatenia subvencie zo strany Komisie na účely výkonu zmluvy, ktorá patrí do rámca regionálnej politiky Únie.

               84

               Okrem toho nemožno súhlasiť s tvrdením odvolateliek, že kontext tejto veci je úplne odlišný od kontextu, o aký išlo v rozsudku Conseil d’État z 31. júla 1992. Sporná výzva na vrátenie sa totiž týkala súm, ktoré Komisia vyplatila v rámci regionálnej politiky a o ktorých nemožno usudzovať, že pochádzajú zo záväzkov, ktoré vznikli medzi odvolateľkami a Komisiou v rámci ich obchodného vzťahu.

               85

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tretí odvolací dôvod treba zamietnuť ako sčasti neúčinný a sčasti nedôvodný.

         O štvrtom odvolacom dôvode
      – Argumentácia účastníkov konania

               86

               Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľky Všeobecnému súdu vytýkajú, že zamietol ich vzájomný návrh, keď rozhodol, že neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním Komisie a ujmou, ktorú namietajú.

               87

               Pripomínajú, že medzi 27. aprílom 1993 a 18. novembrom 2005 Komisia nič nepodnikla na vymáhanie súm, ktoré považovala za dlžné. Ak by pritom Komisia skôr kontaktovala spoločnosť SEMEA, tá by bola bývala mohla overiť skutkový stav a prípadne vyhovieť výzve na vrátenie.

               88

               Tvrdia, že nečinnosť Komisie počas dvanástich rokov viedla spoločnosť SEMEA k tomu, že sa domnievala, že Komisia prestala požadovať vrátenie vyplatených súm.

               89

               Podľa odvolateliek predstavuje taká nečinnosť Komisie porušenie jej povinnosti riadnej správy vecí verejných v zmysle článku 41 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie, ktoré mal Všeobecný súd sankcionovať.

               90

               Komisia tvrdí, že štvrtý odvolací dôvod je neprípustný, keďže smeruje k spochybneniu posúdenia skutkového stavu, ako ho uskutočnil Všeobecný súd.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               91

               Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateliek, že Komisia sa údajne vzdala nároku na vrátenie vyplatených súm, treba pripomenúť, že Všeobecný súd v bode 77 napadnutého rozsudku rozhodol, že informácie uvedené v spise neumožňujú dospieť k záveru o existencii takého vzdania sa nároku.

               92

               Týmto tvrdením teda odvolateľky v skutočnosti kritizujú posúdenie informácií uvedených v spise, ktoré vykonal Všeobecný súd. Podľa judikatúry citovanej v bodoch 55 a 56 tohto rozsudku ho preto treba odmietnuť ako neprípustné.

               93

               Pokiaľ odvolateľky vytýkajú Komisii porušenie jej povinnosti riadnej správy vecí verejných, je nesporné, že Komisia síce vyzvala na úhradu spornej pohľadávky listom z 27. apríla 1993, na ktorý SEMEA nijako nereagovala, ale táto inštitúcia opätovne kontaktovala spoločnosť SEMEA až doporučeným listom z 18. novembra 2005, pričom k zaslaniu ťarchopisu došlo až listom z 11. januára 2006.

               94

               Táto okolnosť však nemôže spochybniť posúdenie uvedené v bodoch 108 a 109 napadnutého rozsudku, podľa ktorého neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním Komisie a ujmou namietanou odvolateľkami vo vzťahu k sume 41012 eur.

               95

               Všeobecný súd teda správne rozhodol, že výzva na zaplatenie pohľadávky 41012 eur sa týkala vrátenia súm zaplatených bez právneho dôvodu a keďže táto pohľadávka nebola premlčaná, SEMEA ju bola v každom prípade povinná uhradiť. V rozsahu, v akom sú tieto dva návrhy založené na odlišných právnych základoch, je totiž suma spornej pohľadávky splatná aj za predpokladu, že by došlo k vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Komisie z dôvodu porušenia jej povinnosti riadnej správy vecí verejných.

               96

               Naopak, pokiaľ ide o úroky z omeškania, je namieste pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie a nárok na náhradu spôsobenej škody podľa článku 340 ZFEÚ podmienený splnením kumulatívnych podmienok, a to protiprávnosťou konania vytýkaného inštitúciám, existenciou škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi týmto konaním a uvádzanou škodou (pozri najmä rozsudky Oleifici Mediterranei/EHS, 26/81, EU:C:1982:318, bod 16; Birra Wührer a i./Rada a Komisia, 256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 a 282/82, EU:C:1984:341, bod 9, ako aj Inalca a Cremonini/Komisia, C‑460/09 P, EU:C:2013:111, bod 46).

               97

               Pokiaľ ide o predmetné protiprávne konanie vytýkané inštitúcii, treba pripomenúť, že podľa všeobecnej zásady riadnej správy vecí verejných, ktorá sa nachádza medzi zárukami poskytnutými právnym poriadkom Únie v správnych konaniach a ktorá je v súčasnosti zakotvená v článku 41 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie, inštitúciám Únie prináleží, aby pri vymáhaní pohľadávok postupovali dôsledne a konali takým spôsobom, že každý úkon vymáhania sa uskutoční v primeranej lehote vo vzťahu k predchádzajúcemu aktu.

               98

               Pritom je nesporné, že Komisia po tom, čo listom z 27. apríla 1993 vyzvala na úhradu spornej pohľadávky, nebola aktívna viac než dvanásť rokov, keďže ďalší úkon vykonala až doporučeným listom z 18. novembra 2005.

               99

               Navyše takú nečinnosť nemožno odôvodniť ani zložitosťou sporu, ani inou osobitnou okolnosťou, ktorá by mohla odôvodniť konštatované oneskorenie.

               100

               Za týchto okolností Všeobecný súd v bode 108 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním Komisie a namietanou ujmou.

               101

               Pokiaľ ide o existenciu škody, je pravda, že úroky začali vznikať z dôvodu, že SEMEA okamžite nevyhovela výzve Komisie na úhradu z 27. apríla 1993.

               102

               Nečinnosť Komisie počas viac než dvanástich rokov však mala za následok, ako to vyplýva z bodu 89 návrhov generálnej advokátky, že požadované úroky z omeškania už presahujú sumu spornej pohľadávky.

               103

               V súlade s bodom 90 týchto návrhov treba konštatovať, že suma úrokov z omeškania, ktoré vznikli počas viac než dvanásťročného obdobia nečinnosti Komisie, je priamo pripísateľná konaniu tejto inštitúcie.

               104

               Z uvedeného vyplýva, že napadnutý rozsudok treba zrušiť v rozsahu, v akom sa v ňom v rámci analýzy vzájomného návrhu, ktorý podali odvolateľky, uvádza, že neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním Komisie a škodou, ktorá údajne vznikla z dôvodu uloženia povinnosti zaplatiť úroky z omeškania.

         O žalobe pred Všeobecným súdom

               105

               Podľa článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora môže tento súd v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje. V tomto prípade to tak je.

               106

               So zreteľom na osobitné okolnosti danej veci je potrebné rozhodnúť o vzájomnom návrhu, ktorý podali odvolateľky vo vzťahu k uloženiu povinnosti zaplatiť úroky z omeškania.

               107

               Z bodov 97 až 104 tohto rozsudku vyplýva, že škoda, ktorú tvoria úroky z omeškania, ktoré vznikli v priebehu viac než dvanásťročného obdobia nečinnosti Komisie, je priamo pripísateľná protiprávnemu konaniu tejto inštitúcie.

               108

               Je však potrebné zohľadniť, že pohľadávka 41012 eur, ktoré mala SEMEA vrátiť Komisii, nebola premlčaná 18. novembra 2005, teda v deň, keď táto inštitúcia vyzvala na jej úhradu.

               109

               Preto treba čiastočne vyhovieť vzájomnému návrhu odvolateliek a uložiť Komisii povinnosť znášať tri štvrtiny sumy zodpovedajúcej úrokom z omeškania v zákonom stanovenej sadzbe platnej vo Francúzsku, ktoré vznikli medzi 27. aprílom 1993 a 18. novembrom 2005.

         O trovách

               110

               Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci, rozhodne aj o trovách konania.

               111

               Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Článok 138 ods. 3 uvedeného rokovacieho poriadku stanovuje, že ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania. Podľa rovnakého ustanovenia, ak sa to však zdá oprávnené vzhľadom na okolnosti prípadu, Súdny dvor môže rozhodnúť, že účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť časť trov konania druhého účastníka.

               112

               V tejto veci Súdny dvor usudzuje, že je namieste uložiť Komisii povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania na obidvoch stupňoch a nahradiť štvrtinu trov konania, ktoré na týchto stupňoch vynaložili Commune de Millau a SEMEA. Tie znášajú tri štvrtiny svojich vlastných trov konania na obidvoch stupňoch.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie Komisia/SEMEA a Commune de Millau (T‑168/10 a T‑572/10) sa zrušuje v rozsahu, v akom sa v ňom vo vzťahu k vzájomného návrhu, ktorý podali Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA), uvádza, že neexistuje priama príčinná súvislosť medzi konaním Európskej komisie a škodou, ktorá údajne vznikla uložením povinnosti zaplatiť úroky z omeškania.

                           2.

                           Vzájomnému návrhu Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) sa čiastočne vyhovuje a Európska komisia je povinná znášať tri štvrtiny sumy zodpovedajúcej úrokom z omeškania v zákonom stanovenej sadzbe platnej vo Francúzsku, ktoré vznikli medzi 27. aprílom 1993 a 18. novembrom 2005.

                           3.

                           V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.

                           4.

                           Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania na prvom stupni i konania o odvolaní a je povinná nahradiť štvrtinu trov konania, ktoré na týchto dvoch stupňoch vynaložili Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA).

                           5.

                           Commune de Millau a Société d’économie mixte d’équipement de l’Aveyron (SEMEA) znášajú tri štvrtiny svojich vlastných trov konania na prvom stupni i konania o odvolaní.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 1977. # SA Roquette Frères proti Francúzskej republike - Administration des douanes. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal d'instance de Lille - Francúzsko. # Čiastky peňažnej náhrady. # Vec 29-77.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 9. júna 1998. # Unifrigo Gadus Srl a CPL Imperial 2 SpA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci T-10/97 a T-11/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. januára 2012.#ADV Allround Vermittlungs AG, v likvidácii proti Finanzamt Hamburg‑Bergedorf.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Hamburg.#DPH – Šiesta smernica – Články 9, 17 a 18 – Určenie miesta poskytnutia služieb – Pojem ‚poskytovanie zamestnancov‘ – Samostatne zárobkovo činné osoby – Potreba zabezpečiť rovnaké posúdenie poskytnutia služieb vo vzťahu k poskytovateľovi a vo vzťahu k príjemcovi.#Vec C‑218/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 26. januára 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Šiesta smernica — Články 9, 17 a 18 — Určenie miesta poskytnutia služieb — Pojem ‚poskytovanie zamestnancov‘ — Samostatne zárobkovo činné osoby — Potreba zabezpečiť rovnaké posúdenie poskytnutia služieb vo vzťahu k poskytovateľovi a vo vzťahu k príjemcovi“
      Vo veci C-218/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Nemecko) z 20. apríla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 6. mája 2010, ktorý súvisí s konaním:

         ADV Allround Vermittlungs AG, v likvidácii,
      proti

         Finanzamt Hamburg-Bergedorf,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (spravodajca) a M. Berger,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. marca 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               ADV Allround Vermittlungs AG, v likvidácii, v zastúpení: S. Heinrichshofen a B. Burgmaier, Rechtsanwälte,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. júna 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 ods. 2 písm. e), článku 17 ods. 1, článku 17 ods. 2 písm. a) a článku 17 ods. 3 písm. a), ako aj článku 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi ADV Allround Vermittlungs AG, v likvidácii (ďalej len „ADV“), a Finanzamt Hamburg-Bergedorf (ďalej len „Finanzamt“) vo veci určenia miesta poskytnutia služieb pre potreby výberu dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V siedmom odôvodnení šiestej smernice sa uvádza:
               „keďže určenie miesta, na ktorom sa uskutočnili zdaniteľné plnenia, sa stalo predmetom konfliktov súdnych právomocí medzi členskými štátmi, predovšetkým v otázke dodávok tovaru do zásoby a poskytovania služieb, keďže hoci miesto obchodovania, [hoci miestom poskytnutia služieb by malo byť v zásade miesto, kde má dodávateľ zriadené sídlo svojej ekonomickej činnosti – neoficiálny preklad], musí sa toto miesto definovať ako miesto v štáte osoby, ktorej sa tieto služby poskytujú, predovšetkým v prípade určitých služieb poskytovaných medzi zdaniteľnými osobami, keď je cena služieb zahrnutá do ceny tovaru“.

               4

               Článok 9 ods. 1 šiestej smernice stanovuje:
               „1.Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik alebo kde má trvalé pôsobisko, z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava.“

               5

               Článok 9 ods. 2 písm. e) šiestej smernice znie:
               „Ale:
               …

                        e)

                        miestom poskytovania nasledujúcich služieb zákazníkom sídliacim v spoločenstve [mimo Spoločenstva – neoficiálny preklad] alebo zdaniteľným osobám sídliacim v spoločenstve alebo zdaniteľným osobám v spoločenstve ale v inej krajine ako dodávateľ je miesto, kde zákazník založil svoj podnik, alebo kde má trvalé pôsobisko, kde sa služby poskytujú, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava:
                        …

                                 —

                                 poskytovanie zamestnancov,

                           …“

               6

               Článok 17 ods. 1 šiestej smernice stanovuje:
               „1.Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia [splatnosti – neoficiálny preklad] odpočítateľnej dane.“

               7

               Článok 17 ods. 2 písm. a) tejto smernice znie:
               „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jej zdaniteľných plnení, zdaniteľná osoba má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

                        a)

                        [DPH] splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodala alebo má dodať v tuzemsku iná zdaniteľná osoba,

                  …“

               8

               Podľa článku 17 ods. 3 písm. a) tejto smernice:
               „Členské štáty taktiež poskytnú každému daňovníkovi právo na odpočítanie alebo vrátenie [DPH] podľa odseku 2, ak sa tovary a služby používajú na účely:

                        a)

                        plnení týkajúcich sa ekonomických aktivít podľa článku 4 ods. 2 realizovaných v inej krajine, ktoré spĺňajú nárok na odpočet dane, ak sa uskutočnili na území daného štátu,

                  …“

               9

               Článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice stanovuje:
               „Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane:

                        a)

                        pri odpočte dane podľa článku 17 ods. 2 písm. a) mať faktúru vystavenú podľa článku 22 ods. 3“.

         Vnútroštátne právo

               10

               § 3a ods. 1 prvá veta zákona z roku 1999 o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, s. 1270) v znení vyplývajúcom z oznámenia z 21. februára 2005 (ďalej len „UStG“) stanovuje:
               „S výhradou § 3b a § 3f sa iné plnenie poskytne na mieste, kde podnikateľ prevádzkuje svoj podnik.“

               11

               Podľa § 3a ods. 3 prvej vety UStG:
               „Ak príjemcom niektorého z iných plnení uvedených v odseku 4 je podnikateľ, k poskytnutiu plnenia dochádza na rozdiel od odseku 1 na mieste, kde príjemca prevádzkuje svoj podnik.“

               12

               § 3a ods. 4 UStG stanovuje:
               „Inými plneniami v zmysle odseku 3 sú:…
               7.   poskytovanie personálu…“.

               13

               § 15 ods. 1 prvá veta bod 1 UStG stanovuje:
               „Podnikateľ môže odpočítať tieto sumy dane zaplatené na vstupe:

                        1.

                        zo zákona splatnú daň za dodávky a iné služby, ktoré iný podnik uskutočnil v prospech jeho podniku. Podmienkou uplatnenia odpočtu dane je, že podnikateľ disponuje faktúrou vystavenou podľa § 14 a 14a.“

               14

               § 18 ods. 9 tretia veta UStG stanovuje:
               „Žiadosť o vrátenie dane je potrebné podať do šiestich mesiacov po uplynutí kalendárneho roka, v ktorom vznikol nárok na vrátenie.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               15

               ADV, spoločnosť založená podľa nemeckého práva, zabezpečovala v roku 2005 poskytovanie samostatne zárobkovo činných vodičov nákladných automobilov prepravným spoločnostiam usadeným v Nemecku a mimo územia daného členského štátu, najmä v Taliansku. Zmluvy uzatvorené medzi ADV a vodičmi s názvom „dohoda o sprostredkovaní“ stanovovali, že vodiči musia svoje služby fakturovať ADV. Táto spoločnosť následne sama fakturovala rozličným prepravným podnikom, ktorí boli jej klientmi, cenu podľa uvedených dohôd o sprostredkovaní zvýšenú o maržu v rozmedzí od 8 % do 20 %.

               16

               ADV najprv vystavila talianskym klientom faktúry, ktoré neobsahovali DPH. Spoločnosť sa totiž domnievala, že ňou poskytnuté služby treba považovať za „poskytovanie personálu“ v zmysle § 3a ods. 4 bodu 7 UStG a že miesto poskytnutia služieb sa nachádzalo v Taliansku, mieste usadenia sa príjemcov týchto plnení.

               17

               Finanzamt rozhodol, že sporné plnenia nemožno považovať za „poskytovanie personálu“ a že miesto poskytnutia služieb sa teda v zmysle § 3a ods. 1 UStG nachádzalo v mieste usadenia sa poskytovateľa služieb. DPH teda musí byť vyfakturovaná v Nemecku.

               18

               Naopak, Bundeszentralamt für Steuern, orgán príslušný pre žiadosti o vrátenie DPH, ktoré vo veci samej predložili talianski príjemcovia, sa domnieval, že plnenia poskytnuté ADV boli „poskytovaním personálu“ a z tohto dôvodu sa DPH v Nemecku nefakturuje. Tvrdiac, že podľa § 3a ods. 3 prvej vety UStG mali byť tieto plnenia zdanené v mieste sídla príjemcov, t. j. v Taliansku, tento orgán zamietol schválenie vrátenia nemeckej DPH talianskym podnikom.

               19

               Finanzgericht Hamburg, ktorý rozhoduje o tomto spore, najskôr dospel k záveru, že vzhľadom na skutočnosť, že siedme odôvodnenie šiestej smernice stanovuje, že výpočet uvedený v článku 9 ods. 2 tejto smernice zahŕňa „predovšetkým… určité služby poskytované medzi zdaniteľnými osobami, keď je cena služieb zahrnutá do ceny tovaru“, mohlo by sa toto ustanovenie uplatniť aj na poskytnutie samostatne zárobkovo činných osôb, avšak má v tejto súvislosti pochybnosti.

               20

               Finanzgericht Hamburg sa ďalej pýta, či jednak dlh vzniknutý z titulu DPH u poskytovateľa služieb a právo príjemcu na vrátenie DPH zaplatenej na vstupe nie sú nevyhnutne prepojené predovšetkým na základe zásady daňovej neutrality a jednak či takto vytvorený vzťah zaväzuje príslušné vnútroštátne orgány k tomu, aby zabránili prijímaniu vzájomne protichodných rozhodnutí.

               21

               Nakoniec sa Finanzgericht Hamburg pýta, či sa lehota šiestich mesiacov, ktorú má príjemca na predloženie žiadosti o vrátenie a ktorá podľa vnútroštátneho práva začína plynúť od konca kalendárneho roka, v ktorom vznikol nárok na vrátenie dane, zastaví alebo preruší v prípade, že nebolo vydané rozhodnutie o daňovom postavení poskytovateľa.

               22

               Za týchto okolností rozhodol Finanzgericht Hamburg prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 9 ods. 2 písm. e) šiesta zarážka šiestej smernice… vykladať tak, že ‚poskytovanie zamestnancov‘ zahŕňa aj poskytnutie samostatne zárobkovo činných osôb, ktoré nie sú zamestnané u poskytovateľa plnenia?

                        2.

                        Majú sa článok 17 [ods. 1, článok 17 ods. 2 písm. a) a] článok 17 ods. 3 písm. a), [ako aj] článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice…vykladať tak, že vo vnútroštátnom procesnom práve sa musia prijať opatrenia, ktoré zabezpečia, že zdaniteľnosť a daňová povinnosť v prípade jedného a toho istého plnenia sa posúdi rovnako pri podniku poskytujúcom plnenie a podniku prijímajúcom plnenie aj v prípade, že tieto podniky patria do právomoci odlišných daňových orgánov?
                        Len v prípade kladnej odpovede na druhú prejudiciálnu otázku:

                        3.

                        Majú sa článok 17 [ods. 1, článok 17 ods. 2 písm. a) a článok 17 ods. 3 písm. a), ako aj] článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice… vykladať tak, že lehota, počas ktorej môže príjemca plnenia vykonať odpočet dane zaplatenej na vstupe, nesmie uplynúť skôr, ako sa vo vzťahu k poskytovateľovi plnenia právoplatne rozhodne o zdaniteľnosti a daňovej povinnosti?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               23

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 9 ods. 2 písm. e) šiesta zarážka šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že pojem „poskytovanie zamestnancov“ zahŕňa aj poskytovanie samostatne zárobkovo činných osôb, ktoré nie sú zamestnané u poskytovateľa plnenia.

               24

               Treba na úvod uviesť, ako to už urobil vnútroštátny súd a účastníci konania, ktorí podali Súdnemu dvoru pripomienky, že ani znenie článku 9 ods. 2 písm. e) šiestej zarážky šiestej smernice, ani porovnávanie jazykových verzií tohto ustanovenia neumožňuje určiť, či samostatne zárobkovo činné osoby možno považovať za „zamestnancov“ v zmysle tohto ustanovenia.

               25

               Je potrebné konštatovať, že z dôvodov, ktoré uviedol generálny advokát v bodoch 26 a 27 návrhov, nemožno a priori vylúčiť, že sa článok 9 ods. 2 písm. e) šiesta zarážka šiestej smernice uplatní aj na poskytovanie „samostatne zárobkovo činných“ osôb.

               26

               Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že pri výklade ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä rozsudok z 9. marca 2006, Gillan Beach, C-114/05, Zb. s. I-2427, bod 21 a citovanú judikatúru).

               27

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 9 šiestej smernice obsahuje pravidlá, ktoré upravujú hraničný ukazovateľ určujúci miesto poskytnutia služieb na daňové účely. Zatiaľ čo odsek 1 tohto článku zavádza v tejto súvislosti všeobecné pravidlo, odsek 2 rovnakého článku vymenováva rad špecifických hraničných ukazovateľov. Podľa ustálenej judikatúry je cieľom týchto ustanovení vyhnúť sa na jednej strane konfliktom právomocí, ktoré by mohli viesť k dvojitému zdaneniu, a na druhej strane nezdaneniu príjmov (pozri najmä rozsudky z 26. septembra 1996, Dudda, C-327/94, Zb. s. I-4595, bod 20; Gillan Beach, už citovaný, bod 14, a zo 6. novembra 2008, Kollektivavtalsstiftelsen TRR Trygghetsrådet, C-291/07, Zb. s. I-8255, bod 24).

               28

               Výklad článku 9 ods. 2 písm. e) šiestej zarážky šiestej smernice, podľa ktorého sa pojem „zamestnanci“ v ňom uvedený vzťahuje nielen na pracovníkov v pracovnom pomere, ale aj na samostatne zárobkovo činné osoby, je v súlade s cieľom kolíznej normy zavedenej článkom 9 šiestej smernice, ktorej účelom je predchádzať nebezpečenstvu dvojitého zdanenia alebo nezdanenia.

               29

               Keďže takýto výklad sa ohraničuje na jediné miesto zdaňovania dotknutej poskytnutej služby, umožňuje práve zabrániť dvojitému zdaneniu tohto plnenia alebo zabrániť nezdaneniu tohto plnenia z titulu DPH.

               30

               Tento výklad tiež uľahčuje vykonanie uvedenej kolíznej normy tým, že umožňuje jednoduchý výkon pravidiel vyberania daní na mieste poskytovania služieb a predchádzanie daňovým únikom, lebo príjemca nemusí zisťovať právnu povahu vzťahov medzi poskytovateľom služieb a poskytnutými „zamestnancami“.

               31

               Navyše takýto výklad je v súlade so zásadou právnej istoty, pretože prehľadnejším určením miesta, kde sa poskytli služby, zjednodušuje uplatnenie ustanovení šiestej smernice a prispieva tak k zabezpečeniu presného a korektného vyberania DPH (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2011, Stoppelkamp, C-421/10, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 34).

               32

               Vzhľadom na tieto úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 9 ods. 2 písm. e) šiesta zarážka šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „poskytovanie zamestnancov“ uvedený v tomto ustanovení zahŕňa aj poskytovanie samostatne zárobkovo činných osôb, ktoré nie sú zamestnané u poskytovateľa plnenia.

         O druhej otázke

               33

               Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 17 ods. 1, článok 17 ods. 2 písm. a) a článok 17 ods. 3 písm. a), ako aj článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že zaväzujú členské štáty, aby upravili svoje vnútroštátne procesné predpisy takým spôsobom, aby zabezpečili posudzovanie zdaniteľnosti poskytovania služieb a splatnej DPH za túto službu koherentným spôsobom tak u poskytovateľa, ako aj u príjemcu tohto plnenia, aj keď sú pre oba subjekty príslušné rozdielne daňové správy.

               34

               V tejto súvislosti treba konštatovať, ako uviedol vnútroštátny súd, že šiesta smernica neobsahuje ustanovenie, v ktorom by sa výslovne uvádzalo, že členské štáty sú povinné prijať také opatrenia, ktoré sa uvádzajú v prejudiciálnej otázke.

               35

               Podľa ustálenej judikatúry v prípade neexistencie právnej úpravy Únie v danej oblasti je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby určil najmä príslušné orgány a upravil procesné podmienky na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z práva Únie, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako procesné vnútroštátne podmienky (zásada ekvivalencie) a jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudky zo 17. novembra 1998, Aprile, C-228/96, Zb. s. I-7141, bod 18, a z 21. januára 2010, Alstom Power Hydro, C-472/08, Zb. s. I-623, bod 17).

               36

               Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, treba uviesť, že Súdny dvor vo veci samej nemá žiaden dôvod pochybovať o súlade právnej úpravy, ktorá je sporná vo veci samej, s uvádzanou zásadou.

               37

               Naproti tomu vnútroštátny súd predovšetkým pochybuje, či daná situácia spĺňa požiadavky zásady efektivity. Ak by vo vnútroštátnom procesnom práve neexistovali osobitné predpisy, bolo by právo poskytovateľa služby a právo príjemcu tejto služby uznané Súdnym dvorom v rozsudku z 13. decembra 1989, Genius (C-342/87, Zb. s. I-4227), a spočívajúce v rovnakom zaobchádzaní z hľadiska zdaniteľnosti a splatnej DPH pri jednom a tom istom plnení prakticky zbavené akéhokoľvek potrebného účinku.

               38

               Z tohto hľadiska treba zdôrazniť, že zásadu efektivity treba považovať za porušenú v prípade, keď výkon práva priznaného právnym poriadkom Únie je znemožnený alebo nadmerne sťažený.

               39

               Zdá sa však, že o takýto prípad nejde vo veci samej.

               40

               Generálny advokát jednak v bode 70 návrhov uvádza, že už citovaný rozsudok Genius sa vzťahuje len na rozsah práva na odpočet. Nevyjadruje sa k prípadnému právu poskytovateľa alebo príjemcu služieb, aby v konaní začatom druhou stranou transakcie, ktorá podlieha DPH, pred iným orgánom, než ktorému podlieha, bolo toto plnenie kvalifikované – najmä vo vzťahu k miestu jeho poskytnutia – rovnakým spôsobom, ako ho kvalifikuje jeho vlastný orgán alebo súd, ktorým podlieha.

               41

               Jednak treba konštatovať, že poskytovateľ služieb aj ich príjemca môžu svoje práva uplatňovať nielen pred správnymi orgánmi, ale aj pred súdmi príslušnými pre oblasť DPH v konaniach, ktoré bez pochýb v zásade umožňujú zabezpečiť správny a jednotný výklad ustanovení šiestej smernice.

               42

               Jednotný výklad a uplatňovanie práva Únie sú totiž definitívne zabezpečené v konaní o návrhu na začatie prejudiciálneho konania týkajúcom sa výkladu alebo posúdenia platnosti práva Únie podľa článku 267 ZFEU, ktoré vykonáva systém spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru však nevyplýva, že sporná vnútroštátna právna úprava neumožňuje zabezpečiť riadne fungovanie uvedenej súdnej spolupráce.

               43

               Ak by sa však napriek tomu, že neboli položené otázky týkajúce sa výkladu či platnosti alebo príslušné súdy zamietli predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu alebo posúdenia platnosti práva Únie, preukázalo, že rôzne orgány a/alebo súdy členského štátu naďalej systematicky prijímajú protichodné stanoviská týkajúce sa poskytnutia tej istej služby vo vzťahu k poskytovateľovi na jednej strane a k príjemcovi na druhej strane, čím porušujú najmä zásadu daňovej neutrality, mohlo by ísť o porušenie povinností, ktoré uvedenému členskému štátu vyplývajú zo šiestej smernice.

               44

               Aj keď článok 17 ods. 1, článok 17 ods. 2 písm. a) a článok 17 ods. 3 písm. a), ako aj článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice konkrétne nespresňujú obsah procesných alebo iných opatrení, ktoré musia byť prijaté na zabezpečenie správneho výberu DPH a dodržiavania zásady daňovej neutrality, nič to nemení na tom, že tieto ustanovenia zaväzujú členské štáty z hľadiska sledovaného cieľa, pričom im ponechávajú možnosť voľnej úvahy pri posudzovaní potreby prijatia takýchto opatrení.

               45

               Za týchto okolností treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 17 ods. 1, článok 17 ods. 2 písm. a) a článok 17 ods. 3 písm. a), ako aj článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že členským štátom neukladajú povinnosť upraviť svoje vnútroštátne procesné predpisy takým spôsobom, aby zabezpečili posudzovanie zdaniteľnosti poskytovania služieb a splatnej DPH za túto službu koherentným spôsobom tak u poskytovateľa, ako aj u príjemcu tohto plnenia, aj keď sú pre oba subjekty príslušné rozdielne daňové správy. Tieto ustanovenia však členským štátom ukladajú povinnosť prijať opatrenia, ktoré sú potrebné na zabezpečenie správneho výberu DPH a dodržiavania zásady daňovej neutrality.

         O tretej otázke

               46

               Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.

         O trovách

               47

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                        1.

                           Článok 9 ods. 2 písm. e) šiesta zarážka šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „poskytovanie zamestnancov“ uvedený v tomto ustanovení zahŕňa aj poskytovanie samostatne zárobkovo činných osôb, ktoré nie sú zamestnané u poskytovateľa plnenia.

                        2.

                           Článok 17 ods. 1, článok 17 ods. 2 písm. a) a článok 17 ods. 3 písm. a), ako aj článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice 77/388 sa majú vykladať v tom zmysle, že členským štátom neukladajú povinnosť upraviť svoje vnútroštátne procesné predpisy takým spôsobom, aby zabezpečili posudzovanie zdaniteľnosti poskytovania služieb a splatnej dane z pridanej hodnoty za túto službu koherentným spôsobom tak u poskytovateľa, ako aj u príjemcu tohto plnenia, aj keď sú pre oba subjekty príslušné rozdielne daňové správy. Tieto ustanovenia však členským štátom ukladajú povinnosť prijať opatrenia, ktoré sú potrebné na zabezpečenie správneho výberu dane z pridanej hodnoty a dodržiavania zásady daňovej neutrality.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. septembra 2012. # TeamBank AG Nürnberg proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej zámky Spoločenstva f@ir Credit - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva FERCREDIT - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-220/11.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. septembra 2012 – TeamBank/ÚHVT – Fercredit Servizi Finanziari (f@ir Credit)
      (vec T-220/11)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej zámky Spoločenstva f@ir Credit – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva FERCREDIT – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Posúdenie pravdepodobnosti zámeny – Kritériá [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8
            ods. 1 písm. b)] (pozri body 17 – 19, 24, 42, 45)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Obrazové ochranné známky f@ir Credit a FERCREDIT [nariadenie Rady č. 207/2009, článok
            8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 21, 23, 43)
      3.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Podobnosť
            medzi dotknutými ochrannými známkami – Kritériá posúdenia – Kombinovaná ochranná známka – Nepatrná rozlišovacia spôsobilosť
            dominantného prvku [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri bod 26)
      4.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Podobnosť medzi dotknutými ochrannými známkami – Rozloženie slovného označenia na slovné
            prvky, ktoré majú konkrétny význam [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri bod 38)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 3. februára 2011 (vec R 719/2010-1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Fercredit Servizi Finanziari SpA a TeamBank AG Nürnberg

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	TeamBank AG Nürnberg je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1979. # Gouvernement de la Talianska republika proti Rade Európskych spoločenstiev. # Vec 166/78.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 6. marca 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-478/01.