title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. júla 2006.#Gérald De Cuyper proti Office national de l'emploi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko.#Voľný pohyb a pobyt na území Európskej únie - Dávky v nezamestnanosti - Podmienka skutočného bydliska na území štátu.#Vec C-406/04.

text:
      Vec C‑406/04
      Gérald De Cuyper
      proti
      Office national de l'emploi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Tribunal du travail de Bruxelles)
      „Voľný pohyb a pobyt na území Európskej únie – Dávky v nezamestnanosti – Podmienka skutočného bydliska na území daného štátu“
      Návrhy prednesené 2. februára 2006 – generálny advokát L. A. Geelhoed
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Právna úprava Spoločenstva – Vecná pôsobnosť – Uvedené dávky a vylúčené dávky
      (Nariadenie Rady č. 1408/71)
      2.     Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Sociálne výhody
      (Článok 18 ES)
      1.     Dávku možno považovať za dávku sociálneho zabezpečenia, ak je poberateľom priznávaná mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného
         posúdenia osobných potrieb, v zákonom definovanej situácii a ak sa vzťahuje na niektoré z rizík výslovne uvedených v článku
         4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71.

      V tejto súvislosti dávka v nezamestnanosti priznávaná osobám starším ako 50 rokov, ktorej priznanie nemá diskrečnú povahu,
         ktorá má kryť riziko spojené s nedobrovoľnou stratou zamestnania – pri ktorej si poberateľ zachováva schopnosť pracovať –
         a na poberateľov ktorej sa vzťahujú také isté podmienky ako na ostatných pracovníkov, ktorí sa uchádzajú o dávku v nezamestnanosti,
         treba považovať za dávku v nezamestnanosti patriacu do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, aj keď je poberateľ na základe vnútroštátneho
         opatrenia oslobodený od povinnosti byť vedený v evidencii uchádzačov o zamestnanie.

      (pozri body 22, 29, 34)
      2.     Sloboda pohybu a pobytu priznaná každému občanovi Únie v článku 18 ES nevylučuje také ustanovenie o bydlisku, ktoré musí ako
         podmienku zachovania nároku na dávku v nezamestnanosti dodržiavať nezamestnaná osoba staršia ako 50 rokov, ktorá bola oslobodená
         od povinnosti preukázať, že je k dispozícii trhu práce. Hoci takéto opatrenie predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré sú v článku
         18 ES priznané každému občanovi Únie, je odôvodnené potrebou kontrolovať, aké sú pracovné a rodinné pomery nezamestnaných.
         Toto ustanovenie totiž umožňuje vnútroštátnym orgánom overiť, či sa pomery poberateľa dávky v nezamestnanosti nezmenili tak,
         že by to mohlo mať vplyv na priznanú dávku. Toto odôvodnenie je preto založené na objektívnych hľadiskách všeobecného významu,
         ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb. Menej prísne opatrenia, ako sú napríklad predloženie dokumentov
         alebo potvrdení, by kontrolu obrali o jej nepredvídateľný charakter, čím by sa stala menej účinnou, takže dotknuté opatrenie
         je spôsobilé realizovať sledovaný cieľ a nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.

      (pozri body 39, 41 – 43, 45 – 48 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 18. júla 2006 (*)

      „Voľný pohyb a pobyt na území Európskej únie – Dávky v nezamestnanosti – Podmienka skutočného bydliska na území daného štátu“
      Vo veci C‑406/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal du travail de
         Bruxelles (Belgicko) z 8. septembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 23. septembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Gérald De Cuyper
      proti
      Office national de l’emploi,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a J. Malenovský, sudcovia N. Colneric,
         S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), G. Arestis, A. Borg Barthet, M. Ilešič a J. Klučka,

      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. novembra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán De Cuyper, v zastúpení: A. de le Court a N. Dugardin, avocats,
      –       Office national de l’emploi, v zastúpení: R. Dupont a M. Willemet, avocats,
      –       belgická vláda, v zastúpení: E. Dominkovits a M. Wimmer, splnomocnení zástupcovia,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: C. Schulze-Bahr, splnomocnená zástupkyňa,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a O. Christmann, splnomocnení zástupcovia,
      –       holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, splnomocnená zástupkyňa,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Moore, barrister,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Martin a M. Condou, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 2. februára 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 17 ES a 18 ES a nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna
         1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov,
         ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra
         1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna
         1998 (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 308, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom De Cuyperom a Office national de l’emploi (Národný úrad práce, ďalej len
         „ONEM“) vo veci zániku nároku žalobcu vo veci samej na dávku v nezamestnanosti počínajúc 1. aprílom 1999.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 1 písm. a) bod i) nariadenia č. 1408/71 stanovuje:
      „a)      ‚zamestnanec‘ a ‚samostatne zárobkovo činná osoba‘ znamená:
      i)      každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami systému
         sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo v rámci osobitného systému pre štátnych
         zamestnancov“.

      4       Článok 2 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
      „Toto nariadenie sa vzťahuje na pracovníkov, na ktorých sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých
         členských štátov a ktorí sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, alebo ktorí sú osobami bez štátnej príslušnosti
         alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých.“

      5       Podľa článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1408/71:
      „Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti
         s pracovnými úrazmi alebo chorobami z povolania a podpora pri úmrtí nadobudnuté podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých
         členských štátov nepodliehajú žiadnemu znižovaniu, upravovaniu, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu z dôvodu, že príjemca
         má bydlisko na území iného členského štátu, ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie.“

      6       Podľa článku 69 ods. 1 nariadenia:
      „1.      Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá je úplne nezamestnaná a ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov
         členského štátu na nárok na dávky a ktorá odíde do jedného alebo viacerých členských štátov, aby tam hľadala zamestnanie,
         zachová si svoj nárok na takéto dávky za týchto podmienok a v rámci týchto obmedzení:

      a)      Pred svojím odchodom musí byť evidovaná ako osoba hľadajúca prácu a musí zostať k dispozícii pre služby zamestnanosti príslušného
         štátu najmenej štyri týždne po tom, ako sa stala nezamestnanou. Príslušné služby alebo inštitúcie však môžu povoliť jej odchod
         pred uplynutím tejto doby.

      b)      Musí sa zaevidovať ako osoba hľadajúca prácu u služieb zamestnanosti v každom členskom štáte, do ktorého ide, a podrobiť sa
         tam systémovým kontrolným postupom. Táto podmienka sa považuje za splnenú, pokiaľ ide o dobu pred zaevidovaním sa, ak sa dotknutá
         osoba zaevidovala do siedmich dní od dátumu, keď prestala byť k dispozícii službám zamestnanosti v štáte, ktorý opustila.
         Vo výnimočných prípadoch môžu príslušné služby alebo inštitúcie túto lehotu predĺžiť.

      c)      Nárok na dávky trvá maximálne počas troch mesiacov od dátumu, keď dotknutá osoba prestala byť k dispozícii službám zamestnanosti
         v štáte, ktorý opustila, za predpokladu, že celkové trvanie poskytovania dávok nepresiahne trvanie doby poskytovania dávok,
         na ktoré mala nárok podľa právnych predpisov tohto štátu. V prípade sezónneho pracovníka je však takéto trvanie obmedzené
         len na obdobie, ktoré zostáva do konca sezóny, na ktorú ho najali.“

      7       Napokon článok 71 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
      „1.      Nezamestnaná osoba, ktorá bola predtým zamestnaná a ktorá počas svojho posledného zamestnania mala bydlisko na území iného
         členského štátu, ako je príslušný štát, poberá dávky v súlade s týmito ustanoveniami:

      a)      i)     Cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne zamestnaný v podniku, ktorý ho zamestnáva, poberá dávky v súlade
         s ustanoveniami právnych predpisov príslušného štátu tak, akoby mal bydlisko na území tohto štátu. Tieto dávky poskytuje príslušná
         inštitúcia;

      ii)      Cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný, poberá dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov členského štátu,
         na území ktorého má bydlisko tak, akoby sa naňho vzťahovali tieto právne predpisy počas posledného zamestnania. Tieto dávky
         poskytuje inštitúcia miesta bydliska na svoje náklady.;

      b)      i)     Zamestnanec iný ako cezhraničný pracovník, ktorý je čiastočne alebo prechodne zamestnaný alebo je úplne nezamestnaný a ktorý
         zostáva k dispozícii svojmu zamestnávateľovi alebo službám zamestnanosti na území príslušného štátu, poberá dávky v súlade
         s ustanoveniami právnych predpisov tohto štátu tak, akoby mal bydlisko na území tohto štátu. Tieto dávky poskytuje príslušná
         inštitúcia.;

      ii)      Zamestnanec iný ako cezhraničný pracovník, ktorý je úplne nezamestnaný a ktorý sa dá k dispozícii pre prácu prostredníctvom
         služieb zamestnanosti na území členského štátu, kde má bydlisko, alebo ktorý sa vráti na toto územie, poberá dávky v súlade
         s právnymi predpismi tohto štátu tak, akoby tam mal posledné zamestnanie. Inštitúcia miesta bydliska poskytuje tieto dávky
         na svoje náklady. Ak takýto zamestnanec má nárok na dávky na náklady príslušnej inštitúcie členského štátu, ktorého právne
         predpisy sa na neho naposledy vzťahovali, poberá dávky podľa ustanovení článku 69. Poberanie dávok podľa právnych predpisov
         štátu, kde má bydlisko, sa prerušuje na každé obdobie, počas ktorého môže nezamestnaný na základe ustanovení článku 69 uplatniť
         nárok na dávky na základe právnych predpisov, ktoré sa na neho naposledy vzťahovali.“

       Vnútroštátna právna úprava
      8       Článok 44 arrêté royal, du 25 novembre 1991, portant réglementation du chômage (kráľovské nariadenie z 25. novembra 1991 o nezamestnanosti)
         (Moniteur belge z 31. decembra 1991, s. 29888) v znení platnom v čase skutkových okolností vo veci samej stanovoval, že „podmienkou nároku
         na dávku je, že nezamestnaný prišiel o prácu a o odmenu za prácu v dôsledku okolností, ktoré sú nezávislé od jeho vôle“. Článok
         45 upresňoval, aké činnosti sa majú považovať za prácu, a článok 46 vymedzoval pojem odmena.

      9       Podľa článku 66 uvedeného kráľovského nariadenia:
      „Podmienkou nároku na dávku je, že nezamestnaný má zvyčajné bydlisko v Belgicku; okrem toho musí v Belgicku skutočne bývať.“
      10     Článok 89 ods. 1 a 3 toho istého kráľovského nariadenia v znení vyplývajúcom z článku 25 kráľovského nariadenia z 22. novembra
         1995 (Moniteur belge z 8. decembra 1995, s. 33144) stanovoval:

      „1.      Úplne nezamestnaná osoba vo veku najmenej 50 rokov môže byť na vlastnú žiadosť oslobodená od uplatňovania článku 48 ods. 1
         bodu 2, článku 51 ods. 1 druhého pododseku bodu 3 až 6 a článkov 56 a 58, ak jej bola ako úplne nezamestnanej osobe vyplatená
         dávka najmenej 312-krát počas posledných dvoch rokov pred podaním žiadosti…

      …
      3.      Nezamestnaná osoba, na ktorú sa vzťahuje oslobodenie udelené podľa ods. 1 alebo 2, môže odchylne od článku 45 prvého odseku
         bodu 1 na vlastný účet vykonávať akúkoľvek činnosť, ktorá sa týka jeho majetku, ak tým nesleduje vytvorenie zisku.“

      11     V rámci tohto režimu nezamestnaná osoba, ktorá bola oslobodená od povinnosti byť k dispozícii úradu práce, viac nepodliehala
         povinnosti byť k dispozícii trhu práce a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, dostaviť sa na príslušný úrad práce alebo sa
         zúčastniť programu poradenstva. Bola tiež oslobodená od povinnosti byť vedená v evidencii uchádzačov o zamestnanie. Poberanie
         uvedených dávok však nebolo zlučiteľné s výkonom zárobkovej činnosti a malo dočasný charakter.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      12     Pán De Cuyper, belgický štátny príslušník narodený v roku 1942, bol zamestnaný v Belgicku. Dňa 19. marca 1997 mu bol priznaný
         nárok na dávku v nezamestnanosti.

      13     Dňa 1. apríla 1998 bol v zmysle vtedy platnej vnútroštátnej právnej úpravy oslobodený od povinnosti podriadiť sa obecnej kontrole,
         ktorej inak podliehajú nezamestnané osoby v zmysle kráľovského dekrétu z 25. novembra 1991.

      14     Dňa 9. decembra 1999 predložil organizácii, ktorá mu vyplácala dávku v nezamestnanosti, vyhlásenie, v ktorom sám seba opísal
         ako „osamelú osobu“ so skutočným bydlisko v Belgicku.

      15     V priebehu apríla 2000 vykonali útvary ONEM bežnú kontrolu s cieľom overiť správnosť vyhlásení žalobcu vo veci samej. Pri
         tejto kontrole pán De Cuyper priznal, že v Belgicku už v skutočnosti nebýva od januára 1999 a že býva vo Francúzsku. Upresnil,
         že do Belgicka sa vracia približne raz za štvrťrok, že si v jednej belgickej obci ponechal zariadenú izbu a že zmenu bydliska
         neoznámil organizácii, ktorá mu vypláca dávku v nezamestnanosti.

      16     Na základe tejto kontroly ONEM 25. októbra 2000 oznámil pánovi De Cuyperovi rozhodnutie o tom, že mu s účinnosťou od 1. januára
         1999 zanikol nárok na dávku v nezamestnanosti z dôvodu, že viac nespĺňa podmienku skutočného bydliska stanovenú v článku 66
         kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991. Zároveň ho vyzval, aby vrátil výplaty dávky, ktoré mu boli od toho dňa uhradené,
         a síce sumu, ktorá v belgických frankoch zodpovedala sume 12 452,78 eur.

      17     Pán De Cuyper napadol toto rozhodnutie pred vnútroštátnym súdom.
      18     Za týchto okolností Tribunal de Travail de Bruxelles rozhodol položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Nepredstavuje povinnosť mať skutočné bydlisko v Belgicku, ktorou článok 66 kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991 o nezamestnanosti
         podmieňuje priznanie dávky v nezamestnanosti a ktorá sa vzťahuje na nezamestnanú osobu staršiu ako 50 rokov, ktorá je na základe
         článku 89 tohto kráľovského nariadenia oslobodená od povinnosti byť k dispozícii úradu práce, a tým aj od povinnosti byť k dispozícii
         trhu práce, prekážku slobody pohybu a pobytu, ktorá je priznaná každému občanovi Únie v článkoch 17 [ES] a 18 [ES]?

      Spĺňa táto povinnosť mať bydlisko na území členského štátu, ktorý má právomoc priznať dávku v nezamestnanosti – vo vnútroštátnom
         práve odôvodnená potrebou kontrolovať, či sú splnené zákonné podmienky na vyplácanie dávok nezamestnaným – požiadavku proporcionality,
         ktorej musí zodpovedať sledovanie tohto cieľa všeobecného významu, keďže táto povinnosť predstavuje obmedzenie slobody pohybu
         a pobytu, ktorú každému občanovi Únie priznávajú články 17 [ES] a 18 [ES]?

      Nevyvoláva táto povinnosť bydliska diskrimináciu medzi občanmi Únie, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, ktorý
         má právomoc priznať dávku v nezamestnanosti, tým, že toto právo priznáva osobám, ktoré nevyužívajú svoje právo na voľný pohyb
         a pobyt, uznané v článkoch 17 [ES] a 18 [ES], ale upiera ho osobám, ktoré ho majú v úmysle realizovať, a to prostredníctvom
         odradzujúcich účinkov tohto obmedzenia?“

       O prejudiciálnej otázke
      19     V položenej otázke sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či články 17 ES a 18 ES, ktoré občanom Európskej únie priznávajú
         právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, nepripúšťa také ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré
         podmieňuje nárok na takú dávku, aká je v spore vo veci samej, povinnosťou skutočne bývať v danom členskom štáte, pričom treba
         vziať do úvahy, že uvedená dávka sa priznáva nezamestnaným osobám starším ako 50 rokov, ktoré sú oslobodené od povinnosti
         byť vedené v evidencii uchádzačov o zamestnanie.

      20     V tejto súvislosti vnútroštátny súd kvalifikuje uvedenú dávku ako „dávku v nezamestnanosti“ a žalobcu vo veci samej ako „zamestnanca“
         v zmysle článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71. Komisia však tvrdí, že uvedená dávka mohla predstavovať nie dávku v nezamestnanosti
         patriacu do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, ale predčasný starobný dôchodok podobný tomu, ktorý bol predmetom sporu vo veci,
         v ktorej bol vydaný rozsudok z 11. júla 1996, Otte (C‑25/95, Zb. s. I‑3745), dokonca dávku sui generis. Ak by to tak bolo, mohlo by sa na ňu vzťahovať nariadenie Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov
         v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2) ako na sociálnu výhodu.

      21     Preto je hneď na úvod potrebné zistiť, akú povahu má uvedená dávka, aby sa dalo určiť, či je dávkou sociálneho zabezpečenia,
         na ktorú sa vzťahuje nariadenie č. 1408/71.

       O povahe dávky
      22     V oblasti dávok sociálneho zabezpečenia sa Súdny dvor viackrát vyjadril o tom, aké skutočnosti treba zohľadniť pri určovaní
         ich právnej povahy. Upresnil tak, že dávku možno považovať za dávku sociálneho zabezpečenia, ak je poberateľom priznávaná
         mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia osobných potrieb, v zákonom definovanej situácii a ak sa vzťahuje
         na niektoré z rizík výslovne uvedených v článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 (pozri najmä rozsudky z 27. marca 1985, Hoeckx,
         249/83, Zb. s. 973, body 12 až 14, a zo 16. júla 1992, Hughes, C‑78/91, Zb. s. I‑4839, bod 15).

      23     V predmetnej veci treba zdôrazniť, že pokiaľ ide o pojem priznania dávky mimo akéhokoľvek individuálneho a diskrečného posúdenia
         osobných potrieb, priznanie predmetnej dávky závisí od splnenia podmienok, ktoré sú taxatívne vymenované v článkoch 44 a nasl.
         kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991, s tým, že príslušné orgány nemajú – pokiaľ ide o toto priznanie dávky – žiaden
         priestor pre voľnú úvahu. Samozrejme, výška dávky môže byť rôzna v závislosti od osobných pomerov nezamestnaného. Odhliadnuc
         od skutočnosti, že tento aspekt súvisí so spôsobom výpočtu uvedenej dávky, tu však ide o objektívne a zákonom vymedzené kritérium,
         na základe ktorého vzniká nárok na túto dávku bez toho, aby príslušný orgán mohol zohľadniť iné aspekty osobných pomerov.
         Priznanie uvedenej dávky teda nezávisí od individuálneho posúdenia osobných potrieb žiadateľa, ktoré je príznačné pre sociálnu
         pomoc (pozri rozsudok z 2. augusta 1993, Acciardi, C‑66/92, Zb. s. I‑4567, bod 15).

      24     Pokiaľ ide o podmienku, že dotknutá dávka sa má vzťahovať na niektoré z rizík výslovne uvedených v článku 4 ods. 1 nariadenia
         č. 1408/71, tá je splnená, keďže uvedená dávka kryje riziko spojené s nedobrovoľnou stratou zamestnania, pri ktorej si pracovník
         zachováva schopnosť pracovať.

      25     Súdny dvor už rozhodol, že ak majú byť dávky kvalifikované ako dávky sociálneho zabezpečenia, treba na ne bez ohľadu na špecifiká
         vnútroštátnej legislatívy hľadieť tak, že sú rovnakej povahy vtedy, keď majú rovnaký predmet, účel, ako aj základ pre výpočet
         a podmienky priznania. Za relevantné kritériá na klasifikáciu dávok naopak netreba považovať ich čisto formálne znaky (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 1983, Valentini, 171/82, Zb. s. 2157, bod 13).

      26     Vzhľadom na uvedené skutočnosti je potrebné preskúmať predmetnú dávku, aby sa dalo určiť, či ju treba považovať za dávku v nezamestnanosti.
      27     Pokiaľ ide o účel predmetnej dávky, jej cieľom je umožniť dotknutým pracovníkom, aby si zabezpečili svoje potreby po nedobrovoľnej
         strate zamestnania, ak sú ešte schopní pracovať. V tejto súvislosti je na odlíšenie jednotlivých kategórií dávok sociálneho
         zabezpečenia potrebné vziať do úvahy riziko, ktoré každá z týchto dávok kryje. Dávka v nezamestnanosti tak kryje riziko späté
         so stratou príjmu, ktorú pracovník utrpel v dôsledku straty zamestnania, zatiaľ čo je ešte stále schopný pracovať. Dávku priznanú
         v nadväznosti na to, ako sa naplnilo toto riziko, t. j. v nadväznosti na stratu zamestnania, a na ktorú viac nie je nárok,
         ak táto situácia zanikla z dôvodu, že dotknutá osoba začala vykonávať zárobkovú činnosť, treba považovať za dávku v nezamestnanosti.

      28     Pokiaľ ide o určenie výšky dávky vyplatenej pánovi De Cuyperovi, základ pre jej výpočet, ktorý použil belgický úrad práce,
         je ten istý, aký sa používa vo vzťahu k všetkým nezamestnaným osobám, keďže táto dávka sa vypočítava podľa pravidiel stanovených
         v článkoch 114 a nasl. kráľovského nariadenia z 25. novembra 1991. Tieto pravidlá stanovujú základnú sumu vo výške 40 % priemernej
         dennej mzdy, ktorá sa zvyšuje o adaptačný príspevok vo výške 15 % tejto mzdy. O tejto sume platí domnienka, že zohľadňuje
         osobné pomery nezamestnanej osoby, ktoré sú vopred definované zákonom.

      29     Napokon, pokiaľ ide o podmienky priznania dávky, treba pripomenúť, ako zdôraznil ONEM na pojednávaní, že na pána De Cuypera
         sa vzťahujú také isté podmienky ako na ostatných pracovníkov, ktorí sa uchádzajú o dávku v nezamestnanosti. Aby mu bola priznaná
         táto dávka, okrem toho, že musel prísť o prácu a odmenu za prácu v dôsledku udalostí, ktoré sú nezávislé od jeho vôle, musí
         pracovník konkrétne doložiť, že odpracoval 624 pracovných dní alebo započítaných dní počas 36 mesiacov pred podaním žiadosti,
         a zároveň musí byť splnená podmienka, že z jeho činnosti bolo odvádzané poistné na sociálne zabezpečenie, aby mohla byť táto
         činnosť zohľadnená na účely výpočtu výšky uvedenej dávky.

      30     Navyše je potrebné pripomenúť, že predmetná dávka podlieha belgickej právnej úprave dávok v nezamestnanosti. Skutočnosť, že
         nezamestnaný, ktorý sa nachádza v takej situácii ako pán de Cuyper, je oslobodený od povinnosti byť vedený v evidencii uchádzačov
         o zamestnanie a v dôsledku toho aj od povinnosti byť k dispozícii trhu práce, nijakým spôsobom nemá vplyv na podstatné vlastnosti
         dávky, tak ako boli formulované v bodoch 27 a 28 tohto rozsudku.

      31     Okrem toho získanie oslobodenia neznamená, že nezamestnaná osoba nemá povinnosť zostať k dispozícii úradu práce, keďže aj
         keď je oslobodená od povinnosti byť vedená v evidencii uchádzačov o zamestnanie a prijať akékoľvek vhodné zamestnanie, vždy
         musí zostať k dispozícii uvedenému orgánu, aby ten mohol vykonať kontrolu týkajúcu sa jej osobných a rodinných pomerov.

      32     Za týchto okolností nemožno prijať názor Komisie, že dávka, ktorú poberá pán De Cuyper, je predčasný starobný dôchodok podobný
         tomu, ktorý bol predmetom sporu vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Otte, alebo dávka sui generis.

      33     Vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Otte, bol totiž predmetom sporu adaptačný príspevok, ktorý sa poskytoval
         vo forme nepovinného príspevku baníkom v určitom veku, ktorí stratili prácu v dôsledku reštrukturalizácie nemeckého banského
         priemyslu, a to od času ich prepustenia až do dosiahnutia dôchodkového veku, pričom poberanie toho príspevku bolo zlučiteľné
         s výkonom zárobkovej činnosti.

      34     Je teda namieste dospieť k záveru, že taká dávka, akú poberá pán De Cuyper, ktorej priznanie nemá diskrečnú povahu a ktorá
         má kryť riziko spojené s nedobrovoľnou stratou zamestnania, pri ktorej si poberateľ zachováva schopnosť pracovať, treba považovať
         za dávku v nezamestnanosti patriacu do pôsobnosti nariadenia č. 1408/71, aj keď je poberateľ na základe vnútroštátneho opatrenia
         oslobodený od povinnosti byť vedený v evidencii uchádzačov o zamestnanie.

       O článku 18 ES
      35     V zmysle článku 18 ES „každý občan únie má právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, rešpektujúc
         obmedzenia a podmienky stanovené v tejto zmluve a v predpisoch prijatých na ich vykonanie“.

      36     Podľa tohto znenia právo zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré článok 18 ES priamo priznáva každému občanovi Únie,
         nie je nepodmienené. Priznáva sa len s výhradou rešpektovania obmedzení a podmienok stanovených v Zmluve a v právnych predpisoch
         prijatých na jej vykonanie (rozsudok zo 7. septembra 2004, Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573, body 31 a 32).

      37     V tomto zmysle je predovšetkým potrebné preskúmať nariadenie č. 1408/71. Podľa článku 10 tohto nariadenia, ak v ňom nie je
         ustanovené inak, „peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi
         alebo chorobami z povolania a podpora pri úmrtí, nadobudnuté podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských štátov,
         nepodliehajú žiadnemu znižovaniu, upravovaniu, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu z dôvodu, že príjemca má bydlisko na
         území iného členského štátu ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie“. Tento výpočet nezahŕňa dávky
         v nezamestnanosti. Z toho vyplýva, že toto ustanovenie nezakazuje, aby legislatíva členského štátu podmienila nárok na dávku
         v nezamestnanosti dodržaním ustanovenia o bydlisku na území členského štátu.

      38     V tejto súvislosti nariadenie č. 1408/71 pozná iba dve situácie, v ktorých musí príslušný členský štát dovoliť poberateľom
         dávky v nezamestnanosti, aby mali bydlisko na území iného členského štátu, a súčasne im ponechať nárok na túto dávku. Ide
         jednak o situáciu uvedenú v článku 69 nariadenia, ktorá umožňuje nezamestnaným osobám, ktoré prídu do iného než príslušného
         členského štátu, „aby si tam hľadali zamestnanie“, zachovať si nárok na dávku v nezamestnanosti. Situácia uvedená v článku
         71 nariadenia sa zase týka nezamestnaných osôb, ktoré mali počas svojho posledného zamestnania bydlisko na území iného než
         príslušného členského štátu. Z vnútroštátneho rozhodnutia jasne vyplýva, že na situáciu pána de Cuypera sa nevzťahuje žiaden
         z týchto článkov.

      39     Je nesporné, že taká právna úprava, aká je v predmetnej veci, ktorá niektorých štátnych príslušníkov znevýhodňuje len z toho
         dôvodu, že realizovali svoju slobodu pohybu a pobytu na území iného členského štátu, predstavuje obmedzenie slobôd, ktoré
         sú v článku 18 ES priznané každému občanovi Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 2002, D’Hoop, C‑224/98, Zb. s. I‑6191,
         bod 31, a z 29. apríla 2004, Pusa, C‑224/02, Zb. s. I‑5763, bod 19).

      40     Takéto obmedzenie môže byť z hľadiska práva Spoločenstva oprávnené len vtedy, ak vychádza z objektívnych hľadísk všeobecného
         významu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb a sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne
         právo.

      41     V predmetnom prípade zakotvenie ustanovenia o bydlisku zodpovedá potrebe kontrolovať, aké sú pracovné a rodinné pomery nezamestnaných.
         Toto ustanovenie totiž umožňuje kontrolným útvarom ONEM overovať, či sa pomery poberateľa dávky v nezamestnanosti nezmenili
         tak, že by to mohlo mať vplyv na priznanú dávku. Toto odôvodnenie je preto založené na objektívnych hľadiskách všeobecného
         významu, ktoré sú nezávislé od štátnej príslušnosti dotknutých osôb.

      42     Toto opatrenie je primerané vtedy, ak popri tom, že je spôsobilé realizovať sledovaný cieľ, nejde nad rámec toho, čo je potrebné
         na dosiahnutie toho cieľa.

      43     Belgické orgány v predmetnom prípade odôvodnili ustanovenie o bydlisku tým, že kontrolné útvary musia kontrolovať, či sú splnené
         zákonné podmienky na zachovanie nároku na dávku v nezamestnanosti. Toto ustanovenie tak má uvedeným útvarom najmä umožniť
         overiť, či sa pomery osoby, ktorá vyhlásila, že je osamelá a nemá prácu, nezmenili tak, že by to mohlo mať vplyv na priznanú
         dávku.

      44     Pokiaľ ide v predmetnej veci o prípadnú existenciu ustanovení, ktoré obsahujú menej prísne kontrolné opatrenia, na aké sa
         odvoláva pán De Cuyper, nebolo preukázané, že by mohli zaručovať realizáciu sledovaného cieľa.

      45     A tak pokiaľ ide o kontrolné mechanizmy, ktoré majú rovnako ako mechanizmy v predmetnej veci za cieľ overiť rodinné pomery
         dotknutého nezamestnaného a prípadnú existenciu zdrojov príjmov, ktoré dotknutá osoba nenahlásila, ich účinnosť vo veľkej
         miere závisí od nepredvídateľnosti kontroly a od možnosti vykonať ju na mieste, aby príslušné útvary mohli overiť, či sa údaje
         poskytnuté nezamestnaným zhodujú so skutočnosťou. V tomto ohľade je potrebné poznamenať, že kontrola, ktorá sa má vykonávať
         v oblasti dávok v nezamestnanosti, vykazuje špecifické znaky, ktoré odôvodňujú zavedenie prísnejších mechanizmov než pri kontrole
         týkajúcej sa iných dávok.

      46     Z toho vyplýva, že menej prísne opatrenia, ako sú napríklad predloženie dokumentov alebo potvrdení, by kontrolu obrali o jej
         nepredvídateľný charakter, čím by sa stala menej účinnou.

      47     Za týchto podmienok je potrebné sa domnievať, že povinnosť mať bydlisko v členskom štáte, v ktorom sa nachádza orgán zodpovedný
         za vyplatenie dávky, ktorá je vo vnútroštátnom práve odôvodnená potrebou kontrolovať, či sú splnené zákonné podmienky na vyplácanie
         dávok nezamestnaným, spĺňa požiadavku proporcionality.

      48     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na položenú otázku potrebné odpovedať tak, že sloboda pohybu a pobytu priznaná každému
         občanovi Únie v článku 18 ES nevylučuje také ustanovenie o bydlisku, aké bolo uplatnené vo veci samej, ktoré musí ako podmienku
         zachovania nároku na dávku v nezamestnanosti dodržiavať nezamestnaná osoba staršia ako 50 rokov, ktorá bola oslobodená od
         povinnosti preukázať, že je k dispozícii trhu práce.

       O trovách
      49     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol takto:
      Sloboda pohybu a pobytu priznaná každému občanovi Únie v článku 18 ES nevylučuje také ustanovenie o bydlisku, aké bolo uplatnené
            vo veci samej, ktoré musí ako podmienku zachovania nároku na dávku v nezamestnanosti dodržiavať nezamestnaná osoba staršia
            ako 50 rokov, ktorá bola oslobodená od povinnosti preukázať, že je k dispozícii trhu práce.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. decembra 1999. # Hospodársky a sociálny výbor Európskych spoločenstiev proti E. # Odvolanie - Úradníci. # Vec C-150/98 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. mája 2015.#Charlotte Rosselle proti Institut national d’assurance maladie-invalidité (INAMI) a Union nationale des mutualités libres (UNM).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal du travail de Nivelles.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 92/85/EHS – Opatrenia na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok pri práci – Článok 11 body 2 a 4 – Stála zamestnankyňa verejnej služby zaradená mimo činnej služby z osobných dôvodov, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere – Odmietnutie priznať jej dávku v materstve z dôvodu, že ako zamestnankyňa v pracovnom pomere nesplnila požiadavku minimálnej doby platenia príspevkov na získanie nároku na niektoré sociálne dávky.#Vec C-65/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 21. mája 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálna politika — Smernica 92/85/EHS — Opatrenia na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok pri práci — Článok 11 body 2 a 4 — Stála zamestnankyňa verejnej služby zaradená mimo činnej služby z osobných dôvodov, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere — Odmietnutie priznať jej dávku v materstve z dôvodu, že ako zamestnankyňa v pracovnom pomere nesplnila požiadavku minimálnej doby platenia príspevkov na získanie nároku na niektoré sociálne dávky“
      Vo veci C‑65/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal du travail de Nivelles (Belgicko) z 20. decembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Charlotte Rosselle

      proti

         Institut national d’assurance maladie‑invalidité (INAMI),

         Union nationale des mutualités libres (UNM),

      za účasti:

         Institut pour l’égalité des femmes et des hommes (IEFH),

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia K. Jürimäe, J. Malenovský, M. Safjan (spravodajca) a A. Prechal,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Ch. Rosselle, v zastúpení: L. Markey, avocate,

               —

               Union nationale des mutualités libres (UNM), v zastúpení: A. Mollu,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a C. Pochet, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Martin, splnomocnený zástupca,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. decembra 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 92/85/EHS z 19. októbra 1992 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok (desiata samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS) (Ú. v. ES L 348, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 110) a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla 2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania (Ú. v. EÚ L 204, s. 23).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Ch. Rosselleovou na jednej strane a Institut national d’assurance maladie‑invalidité (Národný inštitút nemocenského a invalidného poistenia) (INAMI) a Union nationale des mutualités libres (Národný zväz zdravotných a nemocenských poisťovní) (UNM) na druhej strane vo veci odmietnutia priznať jej dávku v materstve z dôvodu, že nedosiahla minimálnu dobu platenia príspevkov stanovenú vnútroštátnym právom.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 89/391/EHS

               3

               Smernica Rady 89/391/EHS z 12. júna 1989 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci (Ú. v. ES L 183, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 349) vo svojom článku 2 ods. 1 stanovuje:
               „Táto smernica sa vzťahuje na všetky odvetvia činnosti, verejné a súkromné (priemysel, poľnohospodárstvo, obchod, administratívu, služby, vzdelávanie, kultúru, voľný čas atď.).“

               4

               Článok 3 písm. a) tejto smernice stanovuje:
               „Na účely tejto smernice majú nasledujúce výrazy tieto významy:

                        a)

                        pracovník: akákoľvek osoba zamestnaná zamestnávateľom, vrátane praktikantov a učňov, okrem domáceho služobníctva“.

               5

               Článok 16 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
               „Rada na návrh Komisie podľa článku 118a zmluvy prijme samostatné smernice, medzi iným, v oblastiach uvedených v zozname v prílohe.“

         Smernica 92/85

               6

               Podľa deviateho a sedemnásteho odôvodnenia smernice 92/85:
               „keďže ochrana bezpečnosti a zdravia pri práci tehotných pracovníčok, pracovníčok krátko po pôrode a dojčiacich pracovníčok by nemala znevýhodňovať ženy na trhu práce a nemala by sa dotknúť smerníc týkajúcich sa rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami;
               …
               keďže ustanovenie o materskej dovolenke by navyše nemalo nijaký zmysel, ak by ho nesprevádzalo zachovanie práv vyplývajúcich z pracovnej zmluvy vrátane práva na výplatu a/alebo nároku na primeranú dávku“.

               7

               Článok 1 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Účelom tejto smernice, ktorá je desiatou samostatnou smernicou v zmysle článku 16 ods. 1 smernice [89/391], je vykonávať opatrenia na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok, pracovníčok krátko po pôrode a dojčiacich pracovníčok.
               2.   Ustanovenia smernice [89/391] s výnimkou článku 2 ods. 2 plne platia pre celú oblasť, na ktorú sa vzťahuje odsek 1, bez toho, aby boli dotknuté prísnejšie a/alebo konkrétnejšie ustanovenia obsiahnuté v tejto smernici.“

               8

               Článok 2 uvedenej smernice obsahuje tieto definície:
               „Na účely tejto smernice:

                        a)

                        ‚tehotnou pracovníčkou‘ sa rozumie tehotná pracovníčka, ktorá svojho zamestnávateľa informovala o svojom stave v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo vnútroštátnou praxou;

                        b)

                        ‚pracovníčkou krátko po pôrode‘ sa rozumie pracovníčka, ktorá je krátko po pôrode v zmysle vnútroštátnych právnych predpisov a/alebo vnútroštátnej praxe a ktorá o svojom stave informovala svojho zamestnávateľa v súlade s týmito vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou;

                        c)

                        ‚dojčiacou pracovníčkou‘ sa rozumie pracovníčka, ktorá dojčí dieťa v zmysle vnútroštátnych právnych predpisov a/alebo vnútroštátnej praxe a ktorá o svojom stave informovala svojho zamestnávateľa v súlade s týmito vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.“

               9

               Článok 8 tej istej smernice s názvom „Materská dovolenka“ stanovuje:
               „1.   Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, aby pracovníčky v zmysle článku 2 mali nárok na neprerušenú materskú dovolenku v trvaní najmenej 14 týždňov, poskytnutú pred a/alebo po pôrode v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo vnútroštátnou praxou.
               2.   Materská dovolenka ustanovená v odseku 1 musí zahŕňať povinnú materskú dovolenku v trvaní najmenej dvoch týždňov, poskytnutú pred a/alebo po pôrode v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo vnútroštátnou praxou.“

               10

               Článok 11 smernice 92/85 nazvaný „Zamestnanecké práva“ stanovuje:
               „Aby sa pracovníčkam v zmysle článku 2 zaručilo uplatňovanie ich práv na ochranu zdravia a bezpečnosť, ako ich ustanovuje uvedený článok, zabezpečí sa, že:
               …

                        2.

                        v prípade uvedenom v článku 8 sa musia zabezpečiť:

                                 a)

                                 práva spojené s pracovnou zmluvou pracovníčok v zmysle článku 2 popri právach uvedených nižšie pod písmenom b);

                                 b)

                                 zachovanie výplaty a/alebo nároku na primeranú dávku pre pracovníčky v zmysle článku 2;

                        3.

                        dávka uvedená v bode 2 písm. b) sa pokladá za primeranú vtedy, ak zabezpečuje príjem prinajmenšom ekvivalentný tomu, ktorý by príslušná pracovníčka dostala v prípade prerušenia svojej činnosti z dôvodov spojených s jej zdravotným stavom, s výhradou hornej hranice ustanovenej vnútroštátnymi právnymi predpismi;

                        4.

                        členské štáty môžu podmieniť nárok na výplatu alebo dávku uvedenú v bode 1 a 2 b) vtedy, ak pracovníčka splní podmienky pre vznik nároku na také dávky ustanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi.
                        Tieto podmienky však za žiadnych okolností nemôžu vyžadovať doby predchádzajúceho zamestnania presahujúce dvanásť mesiacov pred predpokladaným dátumom pôrodu.“

         Belgické právo

               11

               Koordinovaný zákon zo 14. júla 1994 o povinnom zdravotnom a nemocenskom poistení (Moniteur belge z 27. augusta 1994, s. 21524) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon zo 14. júla 1994“) v článku 86 ods. 1 uvádza:
               „Nárok na dávky v prípade pracovnej neschopnosti, ktoré sú definované v kapitole III hlavy IV tohto koordinovaného zákona, majú za podmienok stanovených týmto zákonom:

                        (1)

                                 a)

                                 zamestnanci, ktorí podliehajú povinnému nemocenskému poisteniu na základe zákona z 27. júna 1969, ktorým sa mení a dopĺňa zákonné nariadenie z 28. decembra 1944 o sociálnom zabezpečení pracovníkov, vrátane pracovníkov poberajúcich dávku (v dôsledku neoprávneného ukončenia pracovnej zmluvy, jednostranného ukončenia pracovnej zmluvy v prípade zástupcov zamestnancov, jednostranného ukončenia pracovnej zmluvy v prípade zástupcov odborov alebo ukončenia pracovnej zmluvy spoločnou dohodou), počas obdobia, keď poberajú túto dávku;

                                 b)

                                 vyššie uvedené zamestnankyne počas doby odpočinku stanovenej v článku 32 prvom a štvrtom odseku;

                                 c)

                                 zamestnanci, ktorý sa nachádzajú v situáciách uvedených v článku 32 prvom, treťom a piatom odseku,

                           …

                        (2)

                        zamestnanci, ktorí počas doby pracovnej neschopnosti (alebo ochrany materstva), ktorá je definovaná týmto konsolidovaným zákonom, stratia postavenie oprávnených osôb podľa bodu 1;

                        (3)

                        po uplynutí obdobia pokračujúceho poistenia uvedeného v článku 32 prvom odseku bode 6 zamestnanci, ktorí boli oprávnenými osobami podľa bodu 1 za podmienky, že sa stali pracovne neschopnými (alebo sa nachádzajú v období ochrany materstva najneskôr prvý pracovný deň po uplynutí obdobia pokračujúceho poistenia).“

               12

               Článok 112 zákona zo 14. júla 1994 stanovuje:
               „Za podmienok stanovených týmto zákonom majú oprávnené osoby uvedené v článku 86 ods. 1 nárok na dávku, ktorá je definovaná v kapitole III hlavy V tohto koordinovaného zákona.“

               13

               Článok 116 uvedeného zákona stanovuje:
               „Aby oprávnené osoby uvedené v článku 112 získali nárok na dávky uvedené v hlave V, musia splniť podmienky stanovené v článkoch 128 až 132.
               Po získaní stanoviska Comité de gestion du Service des indemnités (riadiaci výbor oddelenia dávok) môže kráľ v prípade kategórií oprávnených osôb, ktoré definuje, buď upustiť od podmienok spojených s minimálnou dobou platenia príspevkov stanovených v článku 128, alebo ich upraviť.“

               14

               Článok 128 toho istého zákona znie:
               „1.   Aby oprávnené osoby uvedené v článku 86 ods. 1 získali nárok na dávky stanovený v hlave IV, musia splniť požiadavku minimálnej doby platenia príspevkov za týchto podmienok:

                        (1)

                        počas doby šiestich mesiacov predchádzajúcich dňu vzniku nároku odpracovať celkový počet pracovných dní stanovených kráľom. Neodpracované dni, ktoré možno považovať za dni výkonu práce, vymedzuje kráľ. Kráľ definuje, čo treba chápať pod ‚pracovným dňom‘,

                        (2)

                        za podmienok, ktoré stanoví kráľ, doložiť, že za to isté obdobie bolo skutočne zaplatené poistné na nemocenské poistenie, pričom toto poistné musí dosiahnuť minimálnu sumu stanovenú kráľom alebo musí byť za podmienok stanovených kráľom doplnené vlastnými príspevkami danej osoby.

                  2.   Kráľ stanoví podmienky, za ktorých sa splnenie požiadavky minimálnej doby platenia príspevkov nepožaduje alebo za ktorých je táto minimálna doba platenia príspevkov skrátená.
               …“

               15

               Kráľovské nariadenie z 3. júla 1996, ktorým sa vykonáva zákon o povinnom zdravotnom a nemocenskom poistení v koordinovanom znení zo 14. júla 1994 (Moniteur belge z 31. júla 1996, s. 20285), ktoré je uplatniteľné na spor vo veci samej (ďalej len „kráľovské nariadenie z 3. júla 1996“), vo svojom článku 203 stanovuje:
               „Aby sa mohol uplatniť článok 128 ods. 1 zákona [zo 14. júla 1994] musia oprávnené osoby počas obdobia šiestich mesiacov odpracovať aspoň stodvadsať pracovných dní…“

               16

               Článok 205 ods. 1 bod 6 tohto kráľovského nariadenia stanovuje:
               „Na vznik nároku na dávky v prípade pracovnej neschopnosti sa od splnenia požiadavky minimálnej doby platenia príspevkov upúšťa v prípade:
               …

                        (6)

                        osoby, ktorá do 30 dní odo dňa nadobudnutia účinnosti svojho dobrovoľného odstúpenia z funkcie zamestnanca verejnej služby získa postavenie oprávnenej osoby v zmysle článku 86 ods. 1 bodu 1 písm. a) alebo c) zákona [zo 14. júla 1994], pokiaľ bola zamestnaná nepretržite aspoň šesť mesiacov ako zamestnanec verejnej služby. Ak bola táto osoba zamestnaná ako zamestnanec verejnej služby po dobu kratšiu ako šesť mesiacov, táto doba sa považuje za dobu, ktorá sa zohľadní na účely stanovenia minimálnej doby platenia príspevkov v zmysle článku 128 zákona [zo 14. júla 1994].“

               17

               Články 203 a 205 kráľovského nariadenia z 3. júla 1996 patria do hlavy III, kapitoly III, oddielov 1 a 2 tohto nariadenia.

               18

               Zákon z 20. júla 1991 o sociálnych a iných ustanoveniach (Moniteur belge z1. augusta 1991, s. 16951) vo svojom znení uplatniteľnom na spor vo veci samej v článku 7 ods. 1 uvádza:
               „Táto kapitola sa uplatňuje na každú osobu:

                        —

                        ktorej pracovnoprávny vzťah vo verejnej službe alebo akomkoľvek inom orgáne verejného práva skončil z dôvodu jednostrannej výpovede orgánu alebo z dôvodu, že menovací akt bol zrušený, odňatý, odvolaný alebo nebol obnovený,

                        —

                        a ktorá z dôvodu tohto pracovnoprávneho vzťahu nepodlieha ustanoveniam zákona z 27. júna 1969, ktorým sa mení zákonný výnos z 28. decembra 1944 o sociálnom zabezpečení zamestnancov, v rozsahu, v akom sa týkajú režimu zamestnanosti a dávky v nezamestnanosti a oblasti dávok povinného poistenia v chorobe a invalidite.“

               19

               Článok 10 ods. 1 tohto zákona stanovuje:
               „Zamestnávateľ odvedie Office national de sécurité sociale (Národný úrad sociálneho zabezpečenia) alebo l’Office national de sécurité sociale des administrations provinciales et locales (Národný úrad sociálneho zabezpečenia okresných a miestnych správnych orgánov) za oprávnené osoby podľa tejto kapitoly:

                        (1)

                        splatné príspevky zamestnávateľa a pracovníka za obdobie zodpovedajúce počtu pracovných dní, ktoré osoba, ktorej pracovný pomer sa skončil, musí preukázať, pokiaľ ide o vekovú kategóriu, do ktorej patrí, na to, aby mala možnosť poberať dávky v nezamestnanosti podľa právnej úpravy v oblasti nezamestnanosti;

                        (2)

                        splatné príspevky zamestnávateľa a zamestnanca, počítané za obdobie šiestich mesiacov, pre prijatie do režimu povinného poistenia v chorobe a invalidite, oblasti dávok a poistenia v materstve.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               20

               Ch. Rosselle začala v septembri 2003 pracovať ako učiteľka v Ternate (Belgicko) a v septembri 2008 bola vymenovaná Flámskym spoločenstvom za stáleho zamestnanca verejnej služby.

               21

               Dňa 1. septembra 2009 bola Ch. Rosselle zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla ako zamestnankyňa v pracovnom pomere vyučovať vo Francúzskom spoločenstve v rámci projektov vyučovania niektorých predmetov v inom jazyku.

               22

               Ch. Rosselle vykonávala túto činnosť do 11. januára 2010, keď nastúpila na materskú dovolenku. Porodila 2. februára 2010.

               23

               Ch. Rosselle požiadala UNM, subjekt, u ktorého bola poistená, aby jej od 11. januára 2010 vyplatil dávku v materstve.

               24

               Rozhodnutím z 23. februára 2010 UNM túto žiadosť zamietol z dôvodu, že Ch. Rosselle zmenila 1. septembra 2009 svoje pracovné postavenie, keďže po tom, čo bola vymenovaná za stálu zamestnankyňu verejnej služby, sa stala zamestnankyňou v pracovnom pomere. Podľa belgickej právnej úpravy však musí byť pre vznik nároku na dávku v materstve splnená podmienka šesťmesačnej doby platenia príspevkov, ktorú ako zamestnankyňa nesplnila.

               25

               Ch. Rosselle podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Tribunal du travail de Nivelles (Pracovný súd v Nivelles), pričom sa odvolávala najmä na smernicu 92/85.

               26

               Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že belgická právna úprava stanovuje, že v prípade stáleho zamestnanca verejnej služby, ktorý podá výpoveď alebo je prepustený, sa upúšťa od požiadavky minimálnej doby platenia príspevkov, aby mohol poberať niektoré sociálne dávky. Naopak upustenie od takejto požiadavky nie je stanovené v prípade stáleho zamestnanca vo verejnej službe, ktorý je zaradený z osobných dôvodov mimo činnej služby, pokiaľ ide o dávku vyplácanú počas materskej dovolenky.

               27

               Za týchto podmienok Tribunal du travail de Nivelles rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Porušuje kráľovské nariadenie z 3. júla 1996, vo svojej hlave III kapitole III oddieloch 1 a 2 smernicu 92/85 a smernicu 2006/54 tým, že nestanovuje oslobodenie od minimálnej doby platenia príspevkov pre zamestnankyňu verejnej služby, ktorá bola z osobných dôvodov zaradená mimo činnej služby a ktorá je na materskej dovolenke, zatiaľ čo zamestnankyňa verejnej služby, ktorá dala výpoveď alebo bola prepustená, je od tejto doby oslobodená?“

         O prejudiciálnej otázke

               28

               Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernice 92/85 a 2006/54 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby členský štát odmietol priznať pracovníčke dávku v materstve z dôvodu, že ako stála zamestnankyňa vo verejnej službe, ktorá bola zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, nedosiahla v rámci tohto zamestnania minimálnu dobu platenia príspevkov stanovenú vnútroštátnym právom na to, aby vznikol nárok na uvedenú dávku, aj keď bezprostredne pred predpokladaným termínom svojho pôrodu pracovala viac ako dvanásť mesiacov.

         O smernici 92/85

               29

               Podľa článku 8 ods. 1 smernice 92/85 členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, aby pracovníčky mali nárok na neprerušenú materskú dovolenku v trvaní najmenej 14 týždňov, poskytnutú pred a/alebo po pôrode v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo vnútroštátnou praxou.

               30

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora právo na materskú dovolenku priznané tehotným pracovníčkam treba považovať za prostriedok ochrany sociálneho práva s osobitným významom. Normotvorca Európskej únie tak usúdil, že podstatné zmeny životných podmienok dotknutých osôb počas vymedzeného obdobia najmenej štrnástich týždňov pred a po pôrode predstavujú legitímny dôvod na nevykonávanie ich profesijnej činnosti, a to bez toho, aby legitímnosť tohto dôvodu mohla byť spochybnená akýmkoľvek spôsobom, či zo strany verejných orgánov, alebo zamestnávateľov (rozsudky Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, bod 49; Betriu Montull, C‑5/12, EU:C:2013:571, bod 48, a D., C‑167/12, EU:C:2014:169, bod 32).

               31

               Z článku 11 ods. 2 písm. b) smernice 92/85 vyplýva, že na to, aby sa pracovníčkam zaručilo uplatňovanie ich práv na ochranu zdravia a bezpečnosť, ako ich ustanovuje uvedený článok, zabezpečí sa zachovanie výplaty a/alebo nároku na primeranú dávku pre pracovníčky.

               32

               V tejto súvislosti článok 11 ods. 4 smernice 92/85 spresňuje, že členské štáty môžu podmieniť nárok na výplatu alebo dávku uvedenú v ods. 2 písm. b) tohto článku vtedy, ak pracovníčka splní podmienky pre vznik nároku na také dávky ustanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, pričom tieto podmienky však za žiadnych okolností nemôžu vyžadovať doby predchádzajúceho zamestnania presahujúce dvanásť mesiacov pred predpokladaným dátumom pôrodu.

               33

               V prejednávanom prípade z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že na základe vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, musí dotknutá pracovníčka na to, aby získala nárok na dávku v materstve, dosiahnuť minimálnu dobu platenia príspevkov, ktorá zahrňuje najmä 120 odpracovaných pracovných dní v priebehu šiestich mesiacov predchádzajúcich dňu vzniku nároku na dávky v materstve.

               34

               Táto právna úprava však nestanovuje upustenie od tejto minimálnej doby platenia príspevkov na získanie tejto dávky v materstve v takom prípade, o aký ide vo veci samej, v ktorom je stála zamestnankyňa vo verejnej službe zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, na rozdiel od prípadu stálej zamestnankyne vo verejnej službe, ktorá podá výpoveď alebo je prepustená.

               35

               Vo veci samej tak Ch. Rosselle od momentu, keď sa stala stálou zamestnankyňou v pracovnom pomere po tom, čo bola stálou zamestnankyňou verejnej služby, do predpokladaného dátumu pôrodu nedosiahla ako zamestnankyňa v pracovnom pomere šesťmesačnú minimálnu dobu platenia príspevkov, ktorú požaduje belgická právna úprava. Z toho vyplýva, že aj keď Ch. Rosselle pred nástupom na materskú dovolenku pracovala viacero rokov bez prerušenia ako učiteľka, bola jej odňatá akákoľvek dávka v materstve.

               36

               Je potrebné teda overiť, či článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 92/85 bráni tomu, aby členský štát mohol uložiť novú minimálnu dobu platenia príspevkov, pokiaľ by stála zamestnankyňa verejnej služby, ako je Ch. Rosselle, bola zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, hoci takáto stála zamestnankyňa pracovala viac ako dvanásť mesiacov bezprostredne pred predpokladaným dátumom svojho pôrodu.

               37

               Na úvod treba pripomenúť, že podľa svojho článku 1 ods. 1 a 2 je smernica 92/85 desiatou samostatnou smernicou v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391 a že sa ustanovenia tejto poslednej uvedenej smernice, s výnimkou jej článku 2 ods. 2, v plnej miere uplatňujú na celú oblasť uvedenú v článku 1 ods. 1 smernice 92/85. Podľa článku 2 ods. 1 smernice 89/391 sa táto smernica vzťahuje na všetky odvetvia činnosti, verejné a súkromné. V článku 3 písm. a) tá istá smernica definuje pojem „pracovník“ ako akúkoľvek osobu zamestnanú zamestnávateľom, vrátane praktikantov a učňov, okrem domáceho služobníctva.

               38

               Pokiaľ ide o znenie článku 11 ods. 4 druhého pododseku smernice 92/85, je potrebné konštatovať, že vo viacerých jazykových verziách tohto ustanovenia sa odkazuje na „doby prechádzajúceho zamestnania“ v množnom čísle. O takýto prípad ide okrem iného v španielskej jazykovej verzii („períodos de trabajo previo“), anglickej jazykovej verzii („periods of previous employment“), vo francúzskej jazykovej verzii („périodes de travail préalable“), v talianskej jazykovej verzii („periodi di lavoro preliminare“) alebo portugalskej jazykovej verzii („períodos de trabalho“).

               39

               Iné jazykové verzie, okrem iného dánska, nemecká alebo holandská jazyková verzia, nevylučujú existenciu viacerých dôb predchádzajúceho zamestnania.

               40

               Okrem toho ani článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 92/85, ani nijaké iné ustanovenie tejto smernice nestanovujú podmienku týkajúcu sa povahy týchto dôb zamestnania.

               41

               Za týchto podmienok „doby predchádzajúceho zamestnania“ uvedené v článku 11 ods. 4 druhom pododseku smernice 92/85 nemôžu byť obmedzené len na jedno zamestnanie vykonávané pred predpokladaným dátumom pôrodu. Tieto doby zamestnania sa musia vykladať tak, že zahŕňajú rôzne po sebe nasledujúce zamestnania vykonávané dotknutou pracovníčkou pred týmto dátumom, vrátane zamestnania pre rôznych zamestnávateľov a s rôznymi štatútmi. Jedinou požiadavkou stanovenou v tomto ustanovení je, aby dotknutá osoba na účely získania nároku na dávku v materstve podľa uvedenej smernice vykonávala jedno alebo viacero zamestnaní počas doby požadovanej vnútroštátnym právom.

               42

               Zo znenia článku 11 ods. 4 druhého pododseku smernice 92/85 tak vyplýva, že členský štát nemôže uložiť novú šesťmesačnú minimálnu dobu platenia príspevkov pred vznikom nároku na dávku v materstve z toho dôvodu, že dotknutá zamestnankyňa zmenila svoje pracovné postavenie alebo zamestnanie.

               43

               V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora na výklad ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudky Merck, 292/82, EU:C:1983:335, bod 12; TNT Express Nederland, C‑533/08, EU:C:2010:243, bod 44, a Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, bod 27).

               44

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že cieľom smernice 92/85, ktorá bola prijatá na základe článku 118a Zmluvy o EHS, ktorému zodpovedá článok 153 ZFEÚ, je podporiť zlepšenie bezpečnosti a ochrany zdravia tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok pri práci (rozsudky Paquay, C‑460/06, EU:C:2007:601, bod 27; Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, bod 58, a D., C‑167/12, EU:C:2014:169, bod 29).

               45

               V tomto kontexte, a tak ako vyplýva zo sedemnásteho odôvodnenia smernice 92/85, s cieľom zabrániť riziku, že ustanovenia týkajúce sa materskej dovolenky nebudú mať nijaký zmysel, ak by ich nesprevádzalo zachovanie všetkých práv vyplývajúcich z pracovnej zmluvy, normotvorca Únie v článku 11 ods. 2 písm. b) smernice 92/85 stanovil, že sa pracovníčkam, na ktoré sa vzťahuje táto smernica, musí v prípade materskej dovolenky uvedenej v článku 8 uvedenej smernice zabezpečiť zachovanie mzdy a/alebo nároku na primeranú dávku (pozri v tomto zmysle rozsudok Boyle a i., C‑411/96, EU:C:1998:506, bod 30).

               46

               Požiadavka odlišnej minimálnej doby platenia príspevkov v prípade každej zmeny pracovného postavenia alebo zamestnania by ohrozila minimálnu ochranu upravenú v článku 11 ods. 2 smernice 92/85, ak by dotknutá pracovníčka vo svojom novom zamestnaní nedosiahla minimálnu dobu platenia príspevkov v dĺžke šesť mesiacov, hoci bezprostredne pred predpokladaným dátumom svojho pôrodu odpracovala viac ako dvanásť mesiacov.

               47

               Napokon belgická vláda tvrdí, že dotknutá vnútroštátna právna úprava vo veci samej neukladá takejto pracovníčke povinnosť, aby vykonávala rovnaké zamestnanie počas šiestich mesiacov predchádzajúcich pôrodu, ale vyžaduje, aby najmenej počas šiestich mesiacov vykonávala jedno alebo viacero zamestnaní, pri ktorých jej vznikajú nároky v rámci sociálneho zabezpečenia zamestnancov. Čo sa však týka zamestnania v rámci verejnej správy, toto sa nespája s platením príspevkov sociálneho zabezpečenia zamestnancov.

               48

               V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že v prípade, ak dotknutá pracovníčka zmenila zamestnanie, pričom zo stálej zamestnankyne verejnej služby po dobu uvedenú v článku 11 ods. 4 druhého pododseku smernice 92/85 sa stala zamestnankyňa v pracovnom pomere, prináleží členskému štátu, aby zabezpečil koordináciu rôznych orgánov, ktoré môžu poskytnúť súčinnosť pri vyplácaní dávky v materstve.

               49

               Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že podľa článku 11 ods. 4 druhého pododseku smernice 92/85 členský štát nemôže odmietnuť pracovníčke priznať dávku v materstve z dôvodu, že ako stálej zamestnankyni vo verejnej službe, ktorá bola zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, nedosiahla v rámci tohto zamestnania minimálnu dobu platenia príspevkov stanovenú vnútroštátnym právom na to, aby vznikol nárok na uvedenú dávku, aj keď bezprostredne pred predpokladaným termínom svojho pôrodu pracovala viac ako dvanásť mesiacov.

         O smernici 2006/54

               50

               Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na túto istú otázku z hľadiska smernice 92/85 netreba odpovedať na otázku z hľadiska smernice 2006/54.

               51

               S ohľadom na vyššie uvedené je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice 92/85 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát odmietol priznať pracovníčke dávku v materstve z dôvodu, že ako stálej zamestnankyni vo verejnej službe, ktorá bola zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, nedosiahla v rámci tohto zamestnania minimálnu dobu platenia príspevkov stanovenú vnútroštátnym právom na to, aby vznikol nárok na uvedenú dávku, aj keď bezprostredne pred predpokladaným termínom svojho pôrodu pracovala viac ako dvanásť mesiacov.

         O trovách

               52

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 11 ods. 4 druhý pododsek smernice Rady 92/85/EHS z 19. októbra 1992 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok (desiata samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS) sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát odmietol priznať pracovníčke dávku v materstve z dôvodu, že ako stálej zamestnankyni vo verejnej službe, ktorá bola zaradená z osobných dôvodov mimo činnej služby, aby mohla pracovať ako zamestnankyňa v pracovnom pomere, nedosiahla v rámci tohto zamestnania minimálnu dobu platenia príspevkov stanovenú vnútroštátnym právom na to, aby vznikol nárok na uvedenú dávku, aj keď bezprostredne pred predpokladaným termínom svojho pôrodu pracovala viac ako dvanásť mesiacov.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. decembra 2007.#Columbus Container Services BVBA & Co. proti Finanzamt Bielefeld-Innenstadt.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Münster - Nemecko.#Články 43 ES a 56 ES - Dane z príjmov a majetkové dane - Podmienky zdanenia ziskov podniku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte - Dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia - Metódy oslobodenia alebo započítania dane.#Vec C-298/05.

text:
      Vec C‑298/05
      Columbus Container Services BVBA & Co.
      proti
      Finanzamt Bielefeld-Innenstadt
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Finanzgericht Münster)
      „Články 43 ES a 56 ES – Dane z príjmov a majetkové dane – Podmienky zdanenia ziskov podniku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte – Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia – Metódy oslobodenia alebo započítania dane“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť
      (Článok 43 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Článok 234 ES)
      3.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Voľný pohyb kapitálu – Daňová právna úprava – Dane z príjmov
      (Články 43 ES a 56 ES)
      1.        Nadobudnutie všetkých obchodných podielov spoločnosti, ktorá má svoje sídlo v inom členskom štáte, jednou alebo viacerými
         fyzickými osobami s pobytom v inom členskom štáte, ktoré týmto osobám udeľuje určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti
         a umožňuje im rozhodovať o jej činnosti, patrí do rámca ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa. Tieto ustanovenia
         sú preto uplatniteľné na situáciu, v ktorej všetky obchodné podiely spoločnosti majú, priamo alebo nepriamo, vo vlastníctve
         členovia tej istej rodiny, ktorí sledujú rovnaké záujmy, prijímajú spoločne, prostredníctvom toho istého zástupcu na valnom
         zhromaždení tejto spoločnosti, rozhodnutia týkajúce sa danej spoločnosti a rozhodujú o jej činnosti.

      (pozri body 30 – 32)
      2.        Súdny dvor nemá v rámci článku 234 ES právomoc vyslovovať sa o prípadnom porušení ustanovení dvojstranných dohôd, ktoré slúžia
         na odstránenie alebo zmiernenie účinkov dvojitého zdanenia, zmluvným členským štátom. Súdny dvor totiž nemôže skúmať vzťah
         medzi vnútroštátnym opatrením a ustanoveniami zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia, keďže táto otázka nespadá do výkladu
         práva Spoločenstva.

      (pozri body 46, 47)
      3.        Články 43 ES a 56 ES sa majú vykladať tak, že im neodporuje daňová právna úprava členského štátu, v zmysle ktorej príjmy rezidenta
         s pobytom na štátnom území, pochádzajúce z kapitálových vkladov do podniku so sídlom v inom členskom štáte, nie sú napriek
         existencii zmluvy smerujúcej k zamedzeniu dvojitého zdanenia uzavretej s členským štátom sídla tohto podniku oslobodené od
         vnútroštátnej dane z príjmu, ale podliehajú vnútroštátnej dani, od ktorej sa odpočíta daň vyrubená v inom členskom štáte.

      Členské štáty totiž za súčasného stavu harmonizácie daňového práva požívajú určitú autonómiu. Z tejto daňovej právomoci vyplýva,
         že sloboda spoločností vybrať si medzi rozličnými členskými štátmi sídla vôbec neznamená, že tieto členské štáty sú povinné
         prispôsobiť svoj vlastný daňový systém rozličným daňovým systémom iných členských štátov s cieľom zaručiť, aby spoločnosť,
         ktorá sa rozhodla usadiť v danom členskom štáte, bola na vnútroštátnej úrovni zdaňovaná rovnako ako spoločnosť, ktorá sa rozhodla
         usadiť v inom členskom štáte. Uvedená daňová autonómia rovnako predpokladá, že členské štáty môžu určiť podmienky a úroveň
         zdanenia rozličných foriem prevádzkarní vnútroštátnych spoločností podnikajúcich v zahraničí s výhradou, že s nimi nebudú
         zaobchádzať diskriminujúco oproti porovnateľným vnútroštátnym prevádzkarniam.

      (pozri body 43, 45, 51, 53, 57 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 6. decembra 2007 (*)

      „Články 43 ES a 56 ES – Dane z príjmov a majetkové dane – Podmienky zdanenia ziskov podniku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte – Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia – Metódy oslobodenia alebo započítania dane“
      Vo veci C‑298/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Münster
         (Nemecko) z 5. júla 2005 a doručený Súdnemu dvoru 26. júla 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Columbus Container Services BVBA & Co.
      proti
      Finanzamt Bielefeld‑Innenstadt,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: P. Jann, predseda prvej komory, K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič a E. Levits (spravodajca), sudcovia,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. septembra 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Columbus Container Services BVBA & Co., v zastúpení: A. Cordewener a J. Schönfeld, Rechtsanwälte a T. Rödder, Steuerberater,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a U. Forsthoff, splnomocnení zástupcovia, a W. Schön, profesor práva,
      –        belgická vláda, v zastúpení: M. Wimmer, splnomocnený zástupca,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, C. ten Dam a D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes a J. P. Santos, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. White a V. Jackson, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci P. Baker, QC, a T. Ward,
         barrister,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. marca 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 56 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Columbus Container Services BVBA & Co. (ďalej len „Columbus“) a Finanzamt
         Bielefeld-Innenstadt (ďalej len „Finanzamt“) týkajúceho sa zdanenia zisku dosiahnutého zo strany spoločnosti Columbus v priebehu
         roku 1996.

       Právny rámec
       Nemecká právna úprava
      3        Podľa § 1 ods. 1 zákona o dani z príjmu (Einkommensteuergesetz, BGBl. I, 1990, s. 1902, ďalej len „EStG“), každý nemecký rezident
         podlieha v plnom rozsahu dani z príjmu v Nemecku a podlieha zásade „celosvetového príjmu“. Podľa tejto zásady platnej pre
         všetky druhy príjmov, vrátane výsledkov podnikania (§ 2 ods. 1 bod 2 EStG) a kapitálových príjmov (§ 2 ods. 1 bod 5 EStG),
         sú príjmy jednotne vypočítavané a zdaňované bez ohľadu na to, či boli dosiahnuté v Nemecku alebo v zahraničí.

      4        Podľa toho istého § 1 EStG, ako aj podľa § 1 zákona o dani z príjmu právnických osôb (Körperschaftssteuergesetz, BGBl. I,
         1991 s. 637), spoločnosť, ktorá je nemeckým právom kvalifikovaná ako personálna spoločnosť, nepodlieha dani ako takej. Zisk
         dosiahnutý takouto spoločnosťou, či už v Nemecku, alebo v zahraničí, sa pomerne započíta spoločníkom, ktorí majú pobyt v Nemecku,
         a v zmysle zásady daňovej transparentnosti personálnych spoločností sa zdaní u týchto spoločníkov (§ 15 ods. 1 bod 2 prvá
         veta EStG).

      5        Toto započítanie zisku personálnej spoločnosti jej spoločníkom platí rovnako, ak táto spoločnosť ako taká podlieha dani právnických
         osôb v zahraničí, v štáte kde má svoje sídlo.

      6        S cieľom predchádzať dvojitému zdaneniu príjmov získaných v zahraničí nemeckými rezidentmi uzavrela Spolková republika Nemecko
         dvojstranné dohody, medzi ktorými figuruje dohoda na účely predchádzania dvojitého zdanenia a úpravy určitých iných otázok
         v oblasti daní z príjmu a majetku podpísaná v Bruseli 11. apríla 1967 medzi Belgickým kráľovstvom a Spolkovou republikou Nemecko
         (BGBl. II, 1969, s. 18, ďalej len „dvojstranná daňová dohoda“).

      7        Podľa článku 7 ods. 1 dvojstrannej daňovej dohody zisky nemeckej spoločnosti, ktorá vykonáva svoju činnosť prostredníctvom
         stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa na území Belgického kráľovstva, ako je komanditná spoločnosť, sú zdaňované v uvedenom
         členskom štáte, pretože sú započítané predmetnej stálej prevádzkarni. Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania, keďže
         belgická daňová právna úprava podriaďuje komanditnú spoločnosť dani právnických osôb, dvojstranná daňová dohoda stotožňuje
         rozdelenie zisku s dividendami v zmysle článku 10 tejto dohody.

      8        Podľa článku 23 ods. 1 bodu 1 predmetnej dohody príjmy osoby, ktorá má pobyt v Nemecku, pochádzajúce z Belgicka a ktoré v zmysle
         tejto dohody podliehajú dani v uvedenom členskom štáte, sú v Nemecku oslobodené od dane. Je nesporné, že príjmy pochádzajúce
         z kapitálových vkladov do belgickej komanditnej spoločnosti patria do režimu oslobodenia uvedeného v bode 1 predmetného článku
         23 ods. 1.

      9        V rozpore s tým, čo je uvedené v dvojstrannej daňovej dohode, daňový zákon týkajúci sa vzťahov s cudzinou [Gesetz über die
         Besteuerung bei Auslandsbeziehungen (Außensteuergesetz)], v znení vyplývajúcom zo zákona o daňovej harmonizácii a boji proti
         podvodom (Missbrauchsbekämpfungs- und Steuerbereinigungsgesetz) z 21. decembra 1993 (BGBl I, 1993, s. 2310, ďalej len „AStG“),
         účinný v čase vzniku skutkových okolností, vo svojom § 20 ods. 2 a 3 stanovuje:

      „2.      Ak príjmy, ktoré majú vlastnosti kapitálového vkladu v zmysle § 10 ods. 6 druhej vety, získa zahraničný podnik daňovníka s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou v Nemecku a ak by mali podliehať dani ako sprostredkované príjmy, pokiaľ by tento podnik bol zahraničnou
         spoločnosťou, dvojitému zdaneniu je potrebné predchádzať nie cestou oslobodenia, ale cestou započítania daní vyrubených z týchto
         príjmov v zahraničí.

      3.      Pokiaľ ide o majetok, z ktorého vznikajú príjmy, ktoré majú vlastnosti kapitálového vkladu v zmysle § 10 ods. 6 druhej vety,
         s výnimkou príjmov, ktoré majú vlastnosti kapitálového vkladu v zmysle § 10 ods. 6 tretej vety, v prípade uvedenom v odseku
         2, je dvojitému zdaneniu potrebné predchádzať nie cestou oslobodenia, ale cestou započítania daní vyrubených z týchto príjmov
         v zahraničí…“

      10      § 10 ods. 6 druhá veta AStG stanovuje:

      „Sprostredkované príjmy, ktoré majú vlastnosti kapitálového vkladu, sú príjmami zahraničnej sprostredkujúcej spoločnosti,
         pochádzajúce z držby, správy, udržiavania alebo zvýšenia hodnoty platobných prostriedkov, pohľadávok, cenných papierov, obchodných
         podielov alebo podobných spoluvlastníckych podielov…“

      11      § 8 ods. 1 a 3 AStG znie takto:

      „1.      Zahraničná spoločnosť je sprostredkujúcou spoločnosťou pre príjmy, ktoré podliehajú nízkej sadzbe dane…
      …
      3.      Sadzba dane je v zmysle odseku 1 nízka, ak príjmy nie sú zdaňované daňou z príjmu v sadzbe 30 % alebo viac v štáte, odkiaľ
         je obchodovanie riadené, ani v štáte sídla zahraničnej spoločnosti bez toho, aby to nevyplývalo z vyrovnania medzi príjmami
         z iných zdrojov, alebo ak daň, ktorá má byť následne braná do úvahy, sa podľa právneho poriadku predmetného štátu znížila
         o dane, ktoré musí znášať spoločnosť, od ktorej plynú príjmy…“

       Belgická právna úprava
      12      Podľa belgického práva patria podniky kvalifikované ako „koordinačné centrá“ do daňového režimu zavedeného kráľovským nariadením
         č. 187 z 30. decembra 1982 (Moniteur belge z 13. januára 1983). Podľa tohto kráľovského nariadenia sa daňový základ príjmov získaných v Belgicku koordinačným centrom
         určuje paušálne podľa metódy nazývanej „cost plus“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Columbus je komanditnou spoločnosťou založenou podľa belgického práva, ktorá v čase vzniku skutkových okolností mala svoje
         sídlo v Antverpách (Belgicko). Predstavuje koordinačné centrum v zmysle kráľovského nariadenia č. 187.

      14      Obchodné podiely má v držbe na jednej strane osem členov tej istej rodiny s pobytom v Nemecku, pričom každý člen rodiny má
         podiel 10 %, a na druhej strane, pokiaľ ide o zostávajúcich 20 %, nemecká personálna spoločnosť, ktorej obchodné podiely sú
         rovnako majetkom členov uvedenej rodiny. Pri valných zhromaždeniach spoločnosti Columbus sú všetci držitelia obchodných podielov
         zastúpení tou istou osobou.

      15      Spoločnosť Columbus je súčasťou významnej ekonomickej skupiny na medzinárodnej úrovni. Jej predmet činnosti spočíva v koordinácii
         činností tejto skupiny. Zahŕňa najmä centralizáciu finančných transakcií a účtovníctva, financovanie pokladníctva filiálok
         alebo prevádzkarní, elektronickú správu údajov, ako aj činnosti reklamy a marketingu.

      16      Činnosť spoločnosti Columbus je zameraná najmä na správu kapitálových vkladov v zmysle § 10 ods. 6 druhej vety AStG. Táto
         správa umožnila, aby spoločnosť Columbus v priebehu roka 1996 dosiahla „výsledky podnikania“ vo výške 8 044 619 DEM (4 113 148
         eur) a „rôzne príjmy“ vo výške 53 477 DEM (27 342 eur).

      17      Za rok 1996 bola spoločnosť Columbus zdanená belgickými daňovými orgánmi, so sadzbou uplatniteľnou na koordinačné centrá,
         pričom toto zdanenie dosahovalo v danom prípade menej než 30 % skutočne dosiahnutého zisku.

      18      Podľa nemeckého práva je Columbus personálnou spoločnosťou.

      19      Pri uplatnení nemeckého daňového práva a najmä § 20 ods. 2 AStG vylúčil Finanzamt platobným výmerom z 8. júna 1998 na strane
         spoločníkov rôzne príjmy spoločnosti Columbus, pričom ich zahrnul do výhrady progresívnosti. Naopak spoločníkom bol zdanený
         zisk pochádzajúci z „výsledkov podnikania“ spoločnosti Columbus, pričom však Finanzamt započítal daň, ktorá bola na ten istý
         zisk vyrubená v Belgicku.

      20      Výmerom zo 16. júna 1998 Finanzamt okrem iného podľa § 20 ods. 3 AStG určil referenčnú hodnotu majetku spoločnosti Columbus
         k 1. januáru 1996, na účely výpočtu dane z majetku spoločníkov.

      21      Spoločnosť Columbus podala proti uvedenému výmeru pred Finanzamt odvolanie, s výnimkou výroku týkajúceho sa rôznych príjmov,
         a v nadväznosti na zamietnutie tohto odvolania podala žalobu pred Finanzgericht Münster.

      22      Pred týmto súdom sa Columbus dovoláva najmä nezlučiteľnosti § 20 ods. 2 a 3 AStG s ustanoveniami článku 43 ES. Podľa tejto
         spoločnosti zámena metódy oslobodenia uvedenej v článku 23 ods. 1 bode 1 dvojstrannej daňovej dohody metódou započítania,
         uvedenou v § 20 ods. 2 a 3 AStG, robí zahraničné podniky menej atraktívnymi. Takéto potlačenie daňovej výhody, ktorú požívajú
         zahraničné podniky, nedôvodne porušuje slobodu usadiť sa zaručenú Zmluvou ES.

      23      Columbus okrem iného uvádza, že pokiaľ ide o dvojstrannú daňovú dohodu, akékoľvek odôvodnenie nerešpektovania jej ustanovení
         je mylné.

      24      Finanzgericht Münster nevylučuje, že pravidlá uvedené v § 20 ods. 2 a 3 AStG porušujú slobodu usadiť sa. Navyše má pochybnosti
         o zlučiteľnosti predmetných pravidiel s voľným pohybom kapitálu. V konečnom dôsledku dodatočné zdanenie, ktorému tieto ustanovenia
         podriaďujú príjmy zo zahraničia, môže odrádzať nemeckých rezidentov od investovania v inom členskom štáte, než je Spolková
         republika Nemecko bez toho, aby toto obmedzenie pohybu kapitálu mohlo byť odôvodnené.

      25      Za týchto podmienok Finanzgericht Münster rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Odporujú ustanoveniam článku 52 Zmluvy ES, teraz článku 43 ES, a článkov 73 B až 73 D Zmluvy ES, teraz článkov 56 ES až 58 ES,
         pravidlá § 20 ods. 2 a ods. 3 [AStG], ktoré oslobodzujú od dvojitého zdanenia príjmy s vlastnosťami kapitálového vkladu do
         zahraničnej prevádzkarne platiteľa dane s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku, ktoré by podliehali dani ako sprostredkované
         príjmy, ak by prevádzkareň bola zahraničnou spoločnosťou, v rozpore s [dvojstrannou daňovou] dohodou, nie oslobodením príjmov
         od dane v Nemecku, ale započítaním dane vyrubenej z príjmov v zahraničí?“

       O prejudiciálnej otázke
      26      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 43 ES a 56 ES majú vykladať tak, že im odporuje vnútroštátna
         právna úprava členského štátu, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, v zmysle ktorej príjmy rezidenta s pobytom na
         štátnom území, pochádzajúce z kapitálových vkladov do podniku so sídlom v inom členskom štáte, nie sú napriek existencii dohody
         smerujúcej k zamedzeniu dvojitého zdanenia uzavretej s členským štátom sídla tohto podniku oslobodené od vnútroštátnej dane
         z príjmu, ale podliehajú vnútroštátnej dani, od ktorej sa odpočíta daň vyrubená v inom členskom štáte.

      27      Predovšetkým treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry v prípade, že neboli prijaté opatrenia na zjednotenie alebo harmonizáciu
         na úrovni Spoločenstva, je naďalej v právomoci členských štátov, aby stanovili kritériá pre zdanenie príjmov a majetku, aby
         tak prípadne zmluvnou cestou zamedzili dvojitému zdaneniu (pozri najmä rozsudky z 21. septembra 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97,
         Zb. s. I‑6161, bod 57; z 3. októbra 2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen, C‑290/04, Zb. s. I‑9461, bod 54, a z 12. decembra
         2006, Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation, C‑374/04, Zb. s. I‑11673, bod 52).

      28      Predsa však, aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, tieto štáty musia túto právomoc vykonávať v súlade s právom
         Spoločenstva (pozri rozsudky z 19. januára 2006, Bouanich, C‑265/04, Zb. s. I‑923, bod 28, a Test Claimants in Class IV of
         the ACT Group Litigation, už citovaný, bod 36).

       O existencii obmedzenia slobody usadiť sa
      29      V súlade s ustálenou judikatúrou sa vecná pôsobnosť ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa vzťahuje na vnútroštátne
         ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na vlastníctvo majetkovej účasti štátneho príslušníka dotknutého členského štátu na základnom
         imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, ktoré mu umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti
         a rozhodovať o jej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júla 2007, Oy AA, C‑231/05, Zb. s. I‑6373, bod 20, a z 23. októbra
         2007, Komisia/Nemecko, C‑112/05, Zb. s. I‑8995, bod 13).

      30      Podľa tejto judikatúry nadobudnutie všetkých obchodných podielov spoločnosti, ktorá má svoje sídlo v inom členskom štáte,
         jednou alebo viacerými fyzickými osobami s pobytom v inom členskom štáte, ktoré týmto osobám udeľuje určitý vplyv na rozhodnutia
         tejto spoločnosti a umožňuje im rozhodovať o jej činnosti, patrí do rámca ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa
         (pozri rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, body 21 a 22, ako aj z 5. novembra 2002, Überseering, C‑208/00,
         Zb. s. I‑9919, bod 77).

      31      V prejednávanej veci z bodu 14 tohto rozsudku vyplýva, že všetky obchodné podiely spoločnosti Columbus majú, priamo alebo
         nepriamo, vo vlastníctve členovia tej istej rodiny. Títo členovia sledujú rovnaké záujmy, prijímajú spoločne, prostredníctvom
         toho istého zástupcu na valnom zhromaždení tejto spoločnosti, rozhodnutia týkajúce sa danej spoločnosti a rozhodujú o jej
         činnosti.

      32      Z vyššie uvedeného vyplýva, že ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobody usadiť sa sú uplatniteľné na situáciu, akou je situácia
         v konaní vo veci samej.

      33      Článok 43 ES ukladá zákaz obmedzení slobody usadiť sa. Preto, hoci cieľom ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa
         je podľa ich znenia zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych
         príslušníkov, rovnako bránia aj tomu, aby domovský členský štát zasahoval do usadenia niektorého z jeho štátnych príslušníkov
         alebo spoločnosti založenej v súlade s jeho právnou úpravou v inom členskom štáte (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1998,
         ICI, C‑264/96, Zb. s. I‑4695, bod 21, ako aj z 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑36/02,
         Zb. I‑9609, bod 42).

      34      V judikatúre je tiež ustálené, že za takéto obmedzenia je nutné považovať všetky opatrenia, ktoré výkon tejto slobody zakazujú,
         prekážajú mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri rozsudok z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 37,
         a z 5. októbra 2004, CaixaBank France, C‑442/02, Zb. s. I‑8961, bod 11).

      35      Ako bolo uvedené v bode 7 tohto rozsudku, príjmy pochádzajúce zo zisku nemeckej spoločnosti sú podľa znenia dvojstrannej daňovej
         dohody prostredníctvom belgickej komanditnej spoločnosti oslobodené na strane platiteľov dane s pobytom v Nemecku. Ak však
         ako v konaní vo veci samej takáto spoločnosť podlieha podľa belgickej právnej úpravy dani vo výške nižšej než 30 % ako dani
         z príjmov dosiahnutých v Belgicku, ustanovenia AStG relevantné v konaní vo veci samej stanovujú, že napriek existencii tejto
         dohody, nie sú tieto príjmy už viac oslobodené od dane z príjmu u platiteľov dane s pobytom v Nemecku, ale podliehajú nemeckému
         režimu zdanenia, pričom daň vyrubená v Belgicku sa započíta do sumy dane dlžnej v Nemecku.

      36      Podľa § 20 ods. 2 a 3 AStG príjmy pochádzajúce zo spoločnosti, ktorá v zahraničí podlieha sadzbe dane, ktorú § 8 ods. 1 a 3
         AStG kvalifikuje ako „nízku“, nepožívajú výhodu oslobodenia uvedenú v dvojstrannej daňovej dohode, ale patria do pôsobnosti
         metódy započítania, uvedenej v § 20 ods. 2 a 3 AStG.

      37      Podľa informácií poskytnutých zo strany spoločnosti Columbus na pojednávaní nahradenie metódy oslobodenia metódou započítania
         v účtovnom roku 1996 zvýšilo daňové zaťaženie spoločníkov tejto spoločnosti o 53 %.

      38      Je však potrebné poznamenať, že hoci uplatnenie metódy započítania stanovenej v § 20 ods. 2 a 3 AStG v rámci zdanenia spoločníkov
         spoločnosti Columbus v konaní vo veci samej malo za účinok to, že výkon činností tejto spoločnosti sa stal nákladnejším, než
         ako by toto zdanenie bolo vykonané podľa metódy oslobodenia uvádzanej dvojstrannou daňovou dohodou, takéto konštatovanie nevyhnutne
         neznamená, že predmetné ustanovenia predstavujú obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle ustanovení článku 43 ES.

      39      Keďže sloboda usadiť sa zakazuje akúkoľvek diskrimináciu založenú na mieste sídla spoločností (pozri v tomto zmysle rozsudky
         Saint-Gobain ZN, už citovaný, bod 35, a z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Zb. s. I‑11753,
         bod 40), je nepochybné, že nemecká daňová právna úprava sporná v konaní vo veci samej, porovnateľná v tejto súvislosti s belgickou
         daňovou právnou úpravou, uplatniteľnou vo veci, ktorej sa týkal rozsudok zo 14. novembra 2006, Kerckhaert a Morres (C‑513/04,
         Zb. s. I‑10967, bod 17), nijako nerozlišuje, pokiaľ ide o zdanenie príjmov pochádzajúcich zo ziskov personálnych spoločností
         so sídlom v Nemecku a zdanenie príjmov pochádzajúcich zo ziskov personálnych spoločností so sídlom v inom členskom štáte,
         ktorému podriaďuje zisky dosiahnuté týmito spoločnosťami v tomto štáte, zdanené menej než 30 %. Uplatnením metódy započítania
         na tieto zahraničné spoločnosti táto právna úprava v Nemecku iba podriaďuje zisky dosiahnuté takýmito spoločnosťami rovnakej
         sadzbe dane, akou je sadzba pri ziskoch dosiahnutých personálnymi spoločnosťami so sídlom v Nemecku.

      40      Keďže spoločnosti, akou je Columbus, nie sú predmetom daňového znevýhodnenia v porovnaní s personálnymi spoločnosťami so sídlom
         v Nemecku, nie je možné prijať záver o diskriminácii vyplývajúcej z rozdielu v zaobchádzaní medzi týmito dvomi kategóriami
         spoločností.

      41      Je pravda, že podľa ustálenej judikatúry môže diskriminácia spočívať tiež v uplatnení rovnakého pravidla na odlišné situácie
         (pozri rozsudky zo 14. februára 1995, Schumacker, C‑279/93, Zb. s. I‑225, bod 30, a z 29. apríla 1999, Royal Bank of Scotland,
         C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 26).

      42      Postavenie spoločníka prijímajúceho zisk však z hľadiska daňovej právnej úpravy štátu, ktorého je rezident, nemusí byť v zmysle
         tejto judikatúry nevyhnutne odlišné len z toho dôvodu, že ho prijíma od spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, ktorý
         v rámci výkonu svojej daňovej právomoci zdaňuje tento zisk daňou nižšou než 30 % zo skutočne dosiahnutého zisku (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Kerckhaert a Morres, už citovaný, bod 19).

      43      Za okolností, akými sú okolnosti tejto veci, vyplývajú nepriaznivé následky, ku ktorým by mohlo viesť uplatnenie systému zdaňovania
         ziskov, akým je systém zavedený AStG, z paralelného výkonu daňových právomocí dvoma členskými štátmi (pozri rozsudok Kerckhaert
         a Morres, už citovaný, bod 20).

      44      V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že dohody o zamedzení dvojitého zdanenia, aké uvádza článok 293 ES, slúžia na odstránenie
         alebo zmiernenie negatívnych účinkov na fungovanie vnútorného trhu, ktoré vyplývajú z koexistencie vnútroštátnych daňových
         systémov spomenutej v predchádzajúcom bode (rozsudok Kerckhaert a Morres, už citovaný, bod 21).

      45      Právo Spoločenstva však za jeho súčasného stavu a v situácii, akou je situácia vo veci samej, nestanovuje všeobecné kritériá
         na rozdelenie právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o odstránenie dvojitého zdanenia vnútri Európskeho spoločenstva.
         Odhliadnuc od smernice Rady 90/435/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností
         a dcérskych spoločností v rozličných členských štátoch (Ú. v. ES L 225, s. 6; Mim. vyd. 09/001, s. 147), dohovoru z 23. júla
         1990 o zamedzení dvojitého zdanenia v prípade opravy ziskov združených podnikov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 225, s. 10) a smernice Rady 2003/48/ES z 3. júna 2003 o zdaňovaní príjmu z úspor v podobe výplaty úrokov (Ú. v. ES
         L 157, s. 38; Mim. vyd. 09/001, s. 369), totiž v rámci práva Spoločenstva doposiaľ nebolo prijaté žiadne opatrenie na zjednotenie
         alebo harmonizáciu smerujúce k zamedzeniu situácií dvojitého zdanenia (pozri rozsudok Kerckhaert a Morres, už citovaný, bod
         22).

      46      Hoci v rámci svojich právomocí uvedených v bode 27 tohto rozsudku členské štáty uzavreli viaceré dvojstranné dohody slúžiace
         na odstránenie alebo zmiernenie predmetných negatívnych účinkov, skutočnosťou zostáva, že Súdny dvor nemá v rámci článku 234 ES
         právomoc vyslovovať sa o prípadnom porušení ustanovení takýchto dohôd zmluvným členským štátom.

      47      Ako poznamenal generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, Súdny dvor nemôže skúmať vzťah medzi vnútroštátnym opatrením,
         akým je opatrenie v konaní vo veci samej, a ustanoveniami zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia, akou je dvojstranná daňová
         dohoda, keďže táto otázka nespadá do výkladu práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 2000, AMID,
         C‑141/99, Zb. s. I‑11619, bod 18).

      48      V rozpore s tým, čo uvádza žalobca v konaní vo veci samej, ani z bodov 43 a 44 rozsudku z 26. októbra 1999, Eurowings Luftverkehr
         (C‑294/97, Zb. s. I‑7447), nevyplýva, že slobody voľného pohybu zaručené Zmluvou by bránili uplatneniu vnútroštátnej právnej
         úpravy, akou je právna úprava v konaní vo veci samej.

      49      Hoci Súdny dvor v už citovanom rozsudku Eurowings Luftverkehr konštatoval, že členský štát nemôže odôvodňovať uplatňovanie
         zrážky dane u príjemcov služieb dôvodmi nízkeho daňového zaťaženia, ktorému podliehajú poskytovatelia služieb v inom členskom
         štáte, v konaní, ktorého výsledkom bol tento rozsudok, išlo o vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá podriaďovala poskytovateľov
         služieb so sídlom v dotknutom členskom štáte menej priaznivému daňovému zaobchádzaniu, než poskytovateľov služieb so sídlom
         v iných členských štátoch. V konaní vo veci samej však spoločnosti, akou je Columbus a personálne spoločnosti so sídlom v Nemecku,
         podliehajú na strane svojich spoločníkov daňovému zaobchádzaniu, ktoré sa nezakladá na takomto rozdiele v zaobchádzaní.

      50      Columbus okrem iného poznamenáva, že ustanovenia AStG relevantné v konaní vo veci samej so sebou prinášajú obmedzenie vo výbere
         týkajúcom sa založenia spoločností v rozličných členských štátoch.

      51      Ako sa konštatovalo v bode 44 tohto rozsudku, členské štáty požívajú za súčasného stavu harmonizácie daňového práva určitú
         autonómiu. Z tejto daňovej právomoci vyplýva, že sloboda spoločností vybrať si medzi rozličnými členskými štátmi sídla vôbec
         neznamená, že tieto členské štáty sú povinné prispôsobiť svoj vlastný daňový systém rozličným daňovým systémom iných členských
         štátov s cieľom zaručiť, aby spoločnosť, ktorá sa rozhodla usadiť v danom členskom štáte, bola na vnútroštátnej úrovni zdaňovaná
         rovnako ako spoločnosť, ktorá sa rozhodla usadiť v inom členskom štáte.

      52      Columbus okrem iného poznamenáva, že ustanovenia AStG relevantné v konaní vo veci samej so sebou prinášajú obmedzenie vo výbere
         medzi rozličnými formami založených spoločností. Spoločnosť Columbus by sa vyhla uplatneniu predmetných ustanovení, ak by
         sa rozhodla vykonávať svoje činnosti v Belgicku prostredníctvom dcérskej kapitálovej spoločnosti a nie prostredníctvom podniku,
         o aký išlo v konaní vo veci samej.

      53      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že daňová autonómia, na ktorú sa odkazuje v bodoch 44 a 51 tohto rozsudku, rovnako
         predpokladá, že členské štáty môžu určiť podmienky a úroveň zdanenia rozličných foriem prevádzkarní vnútroštátnych spoločností
         podnikajúcich v zahraničí s výhradou, že s nimi nebudú zaobchádzať diskriminujúco oproti porovnateľným vnútroštátnym prevádzkarniam.

      54      Vzhľadom na súhrn týchto úvah a vzhľadom na zásadu rovnosti daňového zaobchádzania medzi spoločnosťami, akými je Columbus
         na jednej strane a personálne spoločnosti so sídlom v Nemecku na strane druhej, ktorá bola pripomenutá v bode 40 tohto rozsudku,
         je potrebné prijať záver, že ustanovenia AStG nemôžu byť kvalifikované ako obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 43 ES.

       O existencii obmedzenia voľného pohybu kapitálu
      55      Vo svojej prejudiciálnej otázke sa vnútroštátny súd tiež pýta, či sa článok 56 ES má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna
         právna úprava, akou je právna úprava v konaní vo veci samej.

      56      V tejto súvislosti postačuje pripomenúť, že ako vyplýva z vyššie uvedených úvah, právna úprava, akou je právna úprava v konaní
         vo veci samej, so sebou neprináša diskrimináciu platiteľov dane, ktorým sú v jednom členskom štáte zdaňované zisky dosiahnuté
         personálnymi spoločnosťami so sídlom v inom členskom štáte. Preto záver uvádzaný v bode 54 tohto rozsudku platí rovnako, pokiaľ
         ide o diskrimináciu týkajúcu sa voľného pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudok Test Claimants in the FII Group Litigation,
         už citovaný, bod 60).

      57      V dôsledku toho je na položenú otázku potrebné odpovedať, že články 43 ES a 56 ES sa majú vykladať tak, že im neodporuje daňová
         právna úprava členského štátu, v zmysle ktorej príjmy rezidenta s pobytom na štátnom území, pochádzajúce z kapitálových vkladov
         do podniku so sídlom v inom členskom štáte, nie sú napriek existencii dohody smerujúcej k zamedzeniu dvojitého zdanenia uzavretej
         s členským štátom sídla tohto podniku oslobodené od vnútroštátnej dane z príjmu, ale podliehajú vnútroštátnej dani, od ktorej
         sa odpočíta daň vyrubená v inom členskom štáte.

       O trovách
      58      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Články 43 ES a 56 ES sa majú vykladať tak, že im neodporuje daňová právna úprava členského štátu, v zmysle ktorej príjmy rezidenta
            s pobytom na štátnom území, pochádzajúce z kapitálových vkladov do podniku so sídlom v inom členskom štáte, nie sú napriek
            existencii zmluvy smerujúcej k zamedzeniu dvojitého zdanenia uzavretej s členským štátom sídla tohto podniku oslobodené od
            vnútroštátnej dane z príjmu, ale podliehajú vnútroštátnej dani, od ktorej sa odpočíta daň vyrubená v inom členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.