title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 30. apríla 2013. # Alumina d.o.o. proti Rada Európskej únie. # Dumping - Dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine - Normálna hodnota - Reprezentatívna povaha predaja na domácom trhu - Ziskové rozpätie - Bežný obchodný styk. # Vec T-304/11.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
      z 30. apríla 2013 (
            *1
         )
      „Dumping — Dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine — Normálna hodnota — Reprezentatívna povaha predaja na domácom trhu — Ziskové rozpätie — Bežný obchodný styk“
      Vo veci T-304/11,

         Alumina d.o.o., so sídlom vo Zvorniku (Bosna a Hercegovina), v zastúpení: J.-F. Bellis a B. Servais, advokáti,
      žalobkyňa,
      proti

         Rade Európskej únie, v zastúpení: J.-P. Hix, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Berrisch a A. Polcyn, advokáti,
      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:

         Európska komisia, v zastúpení: É. Gippini Fournier a H. van Vliet, splnomocnení zástupcovia,
      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 464/2011 z 11. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine, v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne,
      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
      v zložení: predseda komory N. J. Forwood (spravodajca), sudcovia F. Dehousse a J. Schwarcz,
      tajomník: C. Kristensen, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. januára 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Európska komisia v dôsledku sťažnosti podanej 4. januára 2010 uverejnila 17. februára 2010 oznámenie o začatí konania týkajúceho sa dovozu zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ C 40, s. 5).

               2

               Žalobkyňa Alumina d.o.o., členka skupiny Birac, poskytla 9. apríla 2010 odpoveď na antidumpingový dotazník. Komisia vykonala od 29. júna 2010 do 1. júla 2010 overovaciu návštevu v priestoroch žalobkyne.

               3

               Podľa nariadenia Komisie (EÚ) č. 1036/2010 z 15. novembra 2010, ktorým sa ukladá dočasné antidumpingové clo týkajúce sa dovozu zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ L 298, s. 27, ďalej len „dočasné nariadenie“), Komisia uložila dočasné antidumpingové clo vo výške 28,1 % na dovoz zeolitu A prachového, nazývaného aj zeolit NaA prachový alebo zeolit 4A prachový, s pôvodom v Bosne a Hercegovine. Podľa odôvodnenia 11 dočasného nariadenia sa obdobie prešetrovania vzťahuje na obdobie od 1. januára 2009 do 31. decembra 2009.

               4

               Z odôvodnení 3 a 10 dočasného nariadenia vyplýva, že skupina Birac, do ktorej patrí žalobkyňa, je jediným vyvážajúcim výrobcom dotknutého výrobku v Bosne a Hercegovine.

               5

               V rámci výpočtu normálnej hodnoty Komisia uplatnila metódu opísanú v článku 2 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 1225/2009 z 30. novembra 2009 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 343, s. 51, ďalej len „základné nariadenie“), keďže predaj žalobkyne na domácom trhu nebol reprezentatívny v zmysle článku 2 ods. 2 tohto nariadenia. Na vytvorenie normálnej hodnoty Komisia použila vážený priemerný zisk z predaja podobného výrobku na domácom trhu uskutočneného skupinou, do ktorej patrí žalobkyňa (odôvodnenia 21 až 26 dočasného nariadenia).

               6

               Listom zo 16. novembra 2010 Komisia zaslala žalobkyni podľa článku 20 základného nariadenia kópiu dočasného nariadenia, oznámenie týkajúce sa osobitného výpočtu dumpingového rozpätia, oznámenie týkajúce sa osobitného výpočtu rozsahu ujmy a napokon odpoveď na argumenty uvedené žalobkyňou vo veci začatia prešetrovania.

               7

               Žalobkyňa listom z 1. decembra 2010 predložila pripomienky, v ktorých sa odvolávala na porušenie článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia z dôvodu, že sa na vytvorenie normálnej hodnoty použilo ziskové rozpätie pri predaji jedinému zákazníkovi na domácom trhu so zvýšeným rizikom nezaplatenia alebo oneskoreného zaplatenia a v dôsledku toho tento predaj nepredstavoval bežný obchodný styk.

               8

               Listom zo 16. marca 2011 Komisia zaslala žalobkyni podľa článku 20 základného nariadenia dokument o konečných informáciách, ako aj odpoveď, ktorou odmieta tvrdenia týkajúce sa predaja na domácom trhu uvedené v predchádzajúcom bode. Listom z 18. marca 2011 žalobkyňa predovšetkým zopakovala svoje stanovisko uvedené v predchádzajúcom bode.

               9

               Konečné clo vo výške 28,1 % uplatniteľné na čistú franko cenu na hranici Európskej únie pred preclením sa uložilo na výrobky uvedené v bode 3 podľa vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 464/2011 z 11. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ L 125, s. 1, ďalej len „napadnuté nariadenie“).

               10

               Pokiaľ ide o vytvorenie normálnej hodnoty, Rada Európskej únie v odôvodneniach 19 a 20 napadnutého nariadenia uvádza, že zohľadnený predaj sa na domácom trhu uskutočnil v bežnom obchodnom styku a že inštitúcie sa o údaje, ktoré z toho vyplývajú, môžu oprieť napriek tomu, že nemajú reprezentatívnu povahu v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia. Keďže predmetný predaj bol ziskový, vytvorená normálna hodnota sa rovnala hodnote, ktorá by vyplývala z uplatnenia článku 2 ods. 1 prvého pododseku základného nariadenia.

               11

               Rozhodnutím Komisie 2011/279/EÚ z 13. mája 2011 o prijatí záväzku ponúknutého v súvislosti s antidumpingovým konaním, ktoré sa týka dovozu zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ L 125, s. 26), táto inštitúcia prijala ponuku záväzku vo forme minimálnej ceny ponúknutej žalobkyňou.

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               12

               Žalobkyňa podala túto žalobu návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 16. júna 2011.

               13

               Podaním zapísaným do registra kancelárie Všeobecného súdu 29. júla 2011 podala Komisia návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník na podporu Rady. Uznesením z 12. septembra 2011 predseda druhej komory Všeobecného súdu tomuto návrhu vyhovel.

               14

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa jej týka,

                        —

                        zaviazal Radu na náhradu trov konania.

               15

               Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

               16

               Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd zamietol žalobu.

         Právny stav

               17

               Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza dva žalobné dôvody, z ktorých prvý sa týka porušenia článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia a druhý porušenia prvej vety článku 2 ods. 6 tohto nariadenia.

               18

               Žalobkyňa v rámci prvého žalobného dôvodu tvrdí, že podľa článku 2 ods. 3 základného nariadenia, ak je predaj na domácom trhu nedostatočný, normálna hodnota sa má vytvoriť v súlade s odsekom 6 tohto ustanovenia. Tento spôsob výpočtu, ktorý odráža ustálenú prax inštitúcií v prípade, že predaj na domácom trhu nedosahuje hranicu reprezentatívnosti, už podľa definície nemôže byť identický s výpočtom normálnej hodnoty na základe nereprezentatívneho predaja na domácom trhu v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia. Okolnosti veci samej vyžadujú naopak uplatnenie rozumného ziskového rozpätia podľa článku 2 ods. 6 písm. c) základného nariadenia. Vážené priemerné ziskové rozpätie skupiny žalobkyne je totiž 58,89 % v pomere k výrobným nákladom a 37,06 % v pomere k obratu, pričom jeho použitie na výpočet normálnej hodnoty je zjavne nedôvodné, čo okrem iného potvrdzuje aj porovnanie s rozpätím vo výške 5,9 % zohľadneným na výpočet odstránenia ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Únie.

               19

               V rámci druhého žalobného dôvodu žalobkyňa v prvej časti tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora nereprezentatívny predaj v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia nemožno považovať za uskutočnený v bežnom obchodnom styku. Pojmy reprezentatívny predaj na jednej strane a predaj uskutočnený v bežnom obchodnom styku na strane druhej sú totiž nerozlučne prepojené. Vzhľadom na to, že predaj na domácom trhu, ktorý zohľadnili inštitúcie, predstavoval iba 1,9 % vývozu do Únie počas obdobia prešetrovania, treba konštatovať, že inštitúcie založili výpočet normálnej hodnoty na nereprezentatívnych transakciách a v dôsledku toho na transakciách neuskutočnených v bežnom obchodnom styku, čím porušili prvú vetu článku 2 ods. 6 základného nariadenia.

               20

               Žalobkyňa v rámci druhej časti tohto žalobného dôvodu dodáva, že v každom prípade Komisia v správnom konaní dostala dôkazy preukazujúce, že sa predajná cena pre spoločnosť D ako jediného zohľadneného zákazníka na domácom trhu zvýšila o 25 % z dôvodu rizikovej prirážky za oneskorenú platbu alebo za nezaplatenie, takže tieto ceny neodrážajú bežný obchodný styk. V tejto súvislosti nie je relevantná skutočnosť, že sa Komisia rozhodla tieto dôkazy neoveriť pri návšteve na mieste. Okrem toho podľa informácií, ktoré žalobkyňa poskytla Komisii, sa dlh spoločnosti D voči žalobkyni vyrovnával počas dlhšieho obdobia prostredníctvom kompenzačných platieb alebo postúpenia pohľadávok, takže predaj uvedenej spoločnosti patril do oblasti výmenného obchodu a kompenzačných dohôd, čím sa vytvorila mimoriadna situácia na trhu v zmysle článku 2 ods. 3 základného nariadenia.

               21

               Ako vyplýva z bodov 27, 29 a 50 žaloby, argumenty žalobkyne v rámci oboch žalobných dôvodov smerujú k tomu, že na prejednávanú vec nie je uplatniteľná prvá veta článku 2 ods. 6 základného nariadenia. Žalobkyňa svoje závery opiera v podstate o dva dôvody. Po prvé tvrdí, že na vytvorenie hodnoty založenej na ziskovom rozpätí uskutočnenom pri predaji spoločnosti D, jedinému zohľadnenému zákazníkovi žalobkyne na domácom trhu, sa zohľadnili výlučne nereprezentatívne transakcie, čo je v rozpore s článkom 2 ods. 2 základného nariadenia (prvý dôvod). Po druhé uvádza, že predaj spoločnosti D nebol uskutočnený v bežnom obchodnom styku, keďže jednak nebol reprezentatívny a jednak bola jeho cena zvýšená o dodatočné rozpätie vyplývajúce z ekonomickej situácie uvedeného zákazníka (druhý dôvod).

               22

               Žalobkyňa na otázky položené na pojednávaní odpovedala, že aj v prípade, ak by predaj na domácom trhu dosiahol hranicu reprezentatívnosti stanovenú v článku 2 ods. 2 základného nariadenia, naďalej by odmietala posúdenie, podľa ktorého sa predaj uskutočnil v bežnom obchodnom styku, pretože inštitúcie zahrnuli dodatočné rozpätie vyplývajúce z ekonomickej situácie spoločnosti D.

               23

               V tejto súvislosti treba uviesť, že preskúmanie druhého žalobného dôvodu, ktorý je z hľadiska pojmu transakcie v bežnom obchodnom styku spojený s reprezentatívnou povahou predaja na domácom trhu a so zahrnutím prirážky vo výške 25 % pri výpočte ziskového rozpätia, je ústredným bodom argumentácie žalobkyne, takže tento žalobný dôvod treba preskúmať ako prvý.

               24

               V tejto súvislosti, pokiaľ ide o prvú časť tohto žalobného dôvodu, treba uviesť, že otázku reprezentatívnosti predaja na domácom trhu v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia, ktorý stanovuje množstevné kritérium, treba v zásade oddeliť od otázky, či sa tento predaj uskutočnil v bežnom obchodnom styku v zmysle článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia, ktorý stanovuje akostné kritérium súvisiace s povahou samostatne posúdeného predaja (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 13. februára 1992, Goldstar/Rada, C-105/90, Zb. s. I-677, bod 13). Objem predaja na domácom trhu však predstavuje faktor, ktorý môže mať vplyv na stanovenie ceny, takže tieto kritériá sa môžu navzájom ovplyvňovať napríklad v prípade, že domáci trh je natoľko obmedzený, že ceny nevyplývajú zo súhry ponuky a dopytu (pozri v tomto zmysle rozsudok Goldstar/Rada, už citovaný, body 15 až 18).

               25

               Táto možnosť vzájomného pôsobenia však neznamená, že ak sa nedosiahne hranica reprezentatívnosti vo výške 5 %, predaj na domácom trhu sa nezohľadní ako predaj uskutočnený v bežnom obchodnom styku. Nemožno totiž úplne vylúčiť, že sa tento predaj na domácom trhu napriek malému objemu uskutočnil v bežnom obchodnom styku, pokiaľ predsa len odráža bežné správanie zúčastnených osôb. Za týchto podmienok sa treba najskôr vysloviť k zahrnutiu prirážky vo výške 25 % do výpočtu ziskového rozpätia, a teda je potrebné preskúmať druhú časť žalobného dôvodu uvedenú v bode 20 vyššie.

               26

               V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa definície pojmu dumping uvedenej v článku 1 ods. 2 základného nariadenia sa má vývozná cena porovnať s cenou za podobný výrobok v bežnom obchodnom styku stanovenou pre krajinu vývozcu, čo je uvedené v článku 2 ods. 1 prvom pododseku a článku 2 ods. 6 tohto nariadenia a zodpovedá to jeho odôvodneniu 5, podľa ktorého sa normálna hodnota má vo všetkých prípadoch založiť na reprezentatívnom predaji v bežnom obchodnom styku v krajine vývozcu.

               27

               Okrem toho, ak nemožno stanoviť normálnu hodnotu podľa článku 2 ods. 1 základného nariadenia, pri jej vytvorení podľa článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia sa má stanoviť normálna hodnota, ktorá sa čo najviac približuje predajnej cene výrobku, ak by sa predával v krajine pôvodu alebo vývozu v bežnom obchodnom styku (rozsudok Súdneho dvora z 10. marca 1992, Minolta Camera/Rada, C-178/87, Zb. s. I-1577, bod 17).

               28

               Z toho vyplýva, že cieľom stanovenia normálnej hodnoty je umožniť inštitúciám posúdiť, či sa v období prešetrovania uplatňovali dumpingové praktiky, a to podľa objektívnych pravidiel bez vopred jasného výsledku. Pojem bežný obchodný styk má pri určovaní normálnej hodnoty vylúčiť situácie, v ktorých sa predaj na domácom trhu neuskutočnil za takýchto podmienok, predovšetkým ak sa výrobok predá za cenu, ktorá je nižšia ako výrobné náklady, alebo ak sa predaj uskutoční medzi partnermi, ktorí sú združení alebo uzatvorili kompenzačnú dohodu (rozsudok Goldstar/Rada, už citovaný v bode 24 vyššie, bod 13). Ako vyplýva z článku 2 ods. 1 tretieho pododseku a z článku 2 ods. 4 základného nariadenia a ako zdôrazňuje Rada v bode 57 vyjadrenia k žalobe, tieto okolnosti predstavujú príklady predaja, ktorý nemožno považovať za uskutočnený v bežnom obchodnom styku.

               29

               V tejto súvislosti má pojem predaj uskutočnený v bežnom obchodnom styku objektívny význam a odvolávať sa naň môžu nielen inštitúcie zaoberajúce sa odstránením praktík spôsobilých skresliť dumping alebo jeho rozsah (kompenzačné dohody s umelo nízkou predajnou cenou, dlhodobý predaj na domácom trhu za ceny nižšie ako výrobné náklady), ale aj dotknutí obchodní partneri v súvislosti s okolnosťami, ktoré sa týkajú bežnej povahy predmetných transakcií (pozri na ilustráciu rozsudok Súdneho dvora z 9. januára 2003, Petrotub a Republica, C-76/00 P, Zb. s. I-79, body 65 až 68 a 84 až 86).

               30

               Inštitúcie sú teda povinné z výpočtu normálnej hodnoty vylúčiť predaj, ktorý sa neuskutočnil v bežnom obchodnom styku, bez ohľadu na to, či bola predajná cena vyššia alebo nižšia ako cena v bežnom obchodnom styku, a bez ohľadu na to, z akého dôvodu sa transakcia neuskutočnila v bežnom obchodnom styku a aký vplyv má toto vylúčenie na konštatovanie týkajúce sa existencie a rozsahu dumpingu. Ako totiž konštatoval odvolací orgán Svetovej obchodnej organizácie (WTO) v súvislosti s článkom 2.1 Dohody o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode 1994 (GATT) (Ú. v. ES L 336, s. 103; Mim. vyd. 11/021, s. 189), nachádzajúceho sa v prílohe 1 A Dohody o založení WTO (Ú. v. ES L 336, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/021, s. 82), zohľadnenie predaja uskutočneného mimo bežného obchodného styku, či už za nízku, alebo vysokú cenu, znamená skreslenie toho, čo je definované ako „normálna“ hodnota (správa odvolacieho orgánu WTO z 24. júla 2011 vo veci „Spojené štáty – Antidumpingové opatrenia týkajúce sa niektorých oceľových výrobkov valcovaných za tepla z Japonska“, body 144 a 145).

               31

               V prejednávanej veci žalobkyňa v odpovedi na antidumpingový dotazník z 9. apríla 2010 uviedla, že sa jej finančné vzťahy so spoločnosťou D ako s jej jediným zákazníkom na domácom trhu zhoršili z dôvodu oneskorených platieb odôvodňujúcich uplatnenie rizikovej prirážky, ktorá zvýšila predajnú cenu zeolitu A. Žalobkyňa v tejto súvislosti poskytla doplňujúce informácie v pripomienkach zaslaných listom z 1. decembra 2010 (pozri bod 7 vyššie), ku ktorým bola priložená najmä zmluva z 29. mája 2009 medzi žalobkyňou a spoločnosťou D, ktorá stanovovala predmetnú prirážku vo výške 25 %.

               32

               Komisia ako odpoveď na tieto tvrdenia vo svojom liste zo 16. marca 2011 (pozri bod 8 vyššie) uviedla, že vzhľadom na to, že spoločnosť D je jediným zákazníkom žalobkyne na domácom trhu, nebolo možné overiť, či predajná cena pre tento podnik skutočne zahŕňala rizikovú prirážku vo výške 25 %. Komisia sa domnievala, že tvrdenia žalobkyne sa nemajú zohľadniť, pričom nie je ani potrebné preskúmať, či predmetné okolnosti odôvodňujú záver, že predmetný predaj nebol uskutočnený v bežnom obchodnom styku. Podľa odôvodnenia 20 napadnutého nariadenia sa však „prešetrovaním preukázalo, že údaje a dôkazy poskytnuté skupinou Birac predstavujú spoľahlivý základ na stanovenie normálnej hodnoty“, takže tento argument žalobkyne, podľa ktorého predaj na domácom trhu nemožno považovať za uskutočnený v bežnom obchodnom styku, sa musel zamietnuť.

               33

               V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia vo svojom liste zo 16. marca 2011, neexistencia predaja na domácom trhu iným zákazníkom než spoločnosti D nevedie ku znemožneniu takéhoto overenia. Žalobkyňa totiž poskytla informáciu o uplatnení rizikovej prirážky už na začiatku vo svojej odpovedi na antidumpingový dotazník, teda pred overovacou návštevou. Ďalej zmluva, ktorú žalobkyňa poskytla Komisii (pozri bod 31 vyššie) v článku 6 jednoznačne vykazuje predmetnú prirážku, pričom výpočet ziskového rozpätia vo výške 58,89 % v pomere k výrobným nákladom alebo vo výške 37,06 % v pomere k obratu predstavuje závažné indície v prospech toho, že sa táto prirážka skutočne uplatnila. Navyše z príloh 3.2 a 3.3 listu žalobkyne z 1. decembra 2010 vyplýva, že spoločnosť D splácala svoje dlhy s oneskorením prinajmenšom od roku 2008 a táto tendencia pokračovala v roku 2009, čo dosvedčuje tabuľka uvedená v prílohe 2 tohto listu. Napokon Komisia vo svojom liste zo 16. marca 2011 uznala a dokonca použila argument súvisiaci so skutočným zaúčtovaním prirážky vo výške 25 %, aby tentoraz v súvislosti s kompenzačnými dohodami uzatvorenými so spoločnosťou D odpovedala na iný argument žalobkyne týkajúci sa bežnej povahy predmetného predaja.

               34

               Po druhé Komisia tvrdením, že žalobkyňa nespochybnila bežnú povahu predmetného obchodného styku, nezohľadnila skutočnosť, že žalobkyňa vo svojej odpovedi na antidumpingový dotazník uviedla, že cena účtovaná spoločnosti D bola zvýšená o rizikovú prirážku, a že sa k tomuto tvrdeniu podrobnejšie vyjadrila na stranách 7 až 9 svojho listu z 1. decembra 2010.

               35

               Po tretie Rada v bode 30 svojej dupliky uviedla, že Komisia tieto dôkazy neoverila, ale len zamietla tvrdenia žalobkyne z dôvodu, že predmetný obchodný styk sa v dôsledku týchto okolností nestal „nenormálnym“. Ak sa má odôvodnenie 20 napadnutého nariadenia (pozri bod 32 vyššie) chápať v tomto zmysle, treba uviesť nasledujúce úvahy.

               36

               Riziková prirážka, ako je prirážka dotknutá vo veci samej, v skutočnosti predstavuje protiplnenie za riziko, ktoré podstupuje dodávateľ, keď určitému zákazníkovi predá výrobky a prizná mu lehotu na zaplatenie. Táto prirážka preto nie je súčasťou hodnoty predaného výrobku ani sa nespája s jeho vlastnosťami, ale základom jej existencie a výšky je identita zákazníka a posúdenie jeho finančných možností dodávateľom. Zahrnutie takejto prirážky do vytvorenia normálnej hodnoty má za následok zavedenie faktora do výpočtu, ktorý neslúži na stanovenie ceny, za ktorú sa výrobok predáva v krajine pôvodu (pozri bod 27 vyššie), ale týka sa výlučne finančných možností konkrétneho kupujúceho na domácom trhu.

               37

               V tomto kontexte tvrdenie Rady v bode 58 vyjadrenia k žalobe, podľa ktorého riziku spojenému s finančnou stabilitou zákazníka možno predísť náhradou škody a úrokmi, dlhopismi alebo preddavkami, nie však rizikovou prirážkou, nevysvetľuje, z akého dôvodu nemožno predajcovi ponúknuť možnú voľbu rizikovej prirážky, a v dôsledku toho ani to, prečo existencia takéhoto rizika neodôvodňuje zvýšenie predajnej ceny o prirážku, ktorá má kompenzovať tak samotné riziko, ako aj prípadné trovy konania, ktoré by dodávateľovi vznikli v prípade, že by voči svojmu zákazníkovi musel napokon postupovať súdnou cestou.

               38

               Za okolností veci samej sa zahrnutím rizikovej prirážky, akou je dotknutá prirážka, do výpočtu ziskového rozpätia na vytvorenie normálnej hodnoty zohľadní faktor, ktorý nevyjadruje časť hodnoty predávaného výrobku a tým umelo zvyšuje výsledok výpočtu normálnej hodnoty, takže tento výsledok už verne neodráža predajnú cenu výrobku, s výhradou neskoršej úpravy podľa článku 2 ods. 10 písm. k) základného nariadenia, ako by bola stanovená, keby sa predmetný výrobok predával v krajine pôvodu v bežnom obchodnom styku (pozri body 27 až 30 vyššie).

               39

               Treba dodať, že s argumentmi Rady a Komisie uvedenými na pojednávaní, podľa ktorých dôvody výrobcu na uplatnenie dumpingových praktík nie sú relevantné, nemožno v prejednávanej veci súhlasiť. V tejto súvislosti, hoci je pravda, že dôvody, na základe ktorých vývozca prípadne praktizuje dumping, nie sú relevantné pre zodpovedajúce výpočty, nemení to nič na skutočnosti, že zistenie dumpingu, čiže prvá etapa pri skúmaní otázky, či je opodstatnené uložiť antidumpingové clo, spočíva v čisto objektívnom porovnaní medzi normálnou hodnotou a vývoznými cenami (rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 2006, Ritek a Prodisc Technology/Rada, T-274/02, Zb. s. II-4305, bod 59). V prejednávanej veci vada spočívajúca v zohľadnení rizikovej prirážky, na ktorú sa odvoláva žalobkyňa, spochybňuje platnosť výpočtu normálnej hodnoty stanovenej na účely posúdenia existencie dumpingu, a teda predchádza konštatovaniu existencie takýchto praktík, takže môže spochybniť platnosť samotného tohto konštatovania.

               40

               Rada sa tiež nemôže odvolávať na judikatúru týkajúcu sa predaja na domácom trhu uskutočneného za údajne zvýšené ceny z dôvodu ochrany patentových práv výrobcu na dotknutom výrobku (rozsudok Súdneho dvora z 3. mája 2001, Ajinomoto a NutraSweet/Rada a Komisia, C-76/98 P a C-77/98 P, Zb. s. I-3223, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1997, Ajinomoto a NutraSweet/Rada, T-159/94 a T-160/94, Zb. s. II-2461). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako poznamenali Všeobecný súd a Súdny dvor, žalobcovia v citovaných veciach netvrdili, že existencia uvedeného patentu neodráža skutočnú situáciu na trhu v dotknutých tretích krajinách, alebo že sa zohľadnený predaj neuskutočnil v bežnom obchodnom styku (rozsudok Ajinomoto a NutraSweet/Rada a Komisia, už citovaný, bod 41, a rozsudok Ajinomoto a NutraSweet/Rada, už citovaný, body 127 až 129). V tejto súvislosti treba dodať, že nariadenie Rady (EHS) č. 2423/88 z 11. júla 1988 o ochrane pred dumpingovými alebo subvencovanými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho hospodárskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 209, s. 1), v rámci ktorého citovaná judikatúra vznikla, sa v tomto bode zakladalo na inej filozofii ako základné nariadenie, keďže nestanovovalo možnosť upraviť normálnu hodnotu, ak kupujúci z dôvodu určitých faktorov ovplyvňujúcich porovnateľnosť cien na domácom trhu systematicky platili rozdielne ceny, zatiaľ čo článok 2 ods. 10 písm. k) základného nariadenia túto možnosť stanovuje.

               41

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k zákonnosti uplatnenia prvej vety článku 2 ods. 6 základného nariadenia s ohľadom na výhrady uvedené v rámci prvého žalobného dôvodu, vyhovieť žalobe a zrušiť napadnuté nariadenie v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne.

         O trovách

               42

               Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Rada nemala úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi žalobkyne. Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku toho istého rokovacieho poriadku Komisia znáša vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 464/2011 z 11. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine, sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločnosti Alumina d.o.o.

                           2.

                           Rada Európskej únie znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Alumina.

                           3.

                           Európska komisia znáša vlastné trovy konania.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. apríla 2013.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.
    ---documentbreak---

               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T-304/11,
            Alumina d.o.o., so sídlom vo Zvorniku (Bosna a Hercegovina), v zastúpení: J.-F. Bellis a B. Servais, advokáti,
            žalobkyňa,
            proti
            Rade Európskej únie,  v zastúpení: J.-P. Hix, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Berrisch a A. Polcyn, advokáti,
            žalovanej,
            ktorú v konaní podporuje:
            Európska komisia,  v zastúpení: É. Gippini Fournier a H. van Vliet, splnomocnení zástupcovia,
            vedľajší účastník konania,
            ktorej predmetom je návrh na zrušenie vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 464/2011 z 11. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine, v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne,
            VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
            v zložení: predseda komory N. J. Forwood (spravodajca), sudcovia F. Dehousse a J. Schwarcz,
            tajomník: C. Kristensen, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. januára 2013,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Európska komisia v dôsledku sťažnosti podanej 4. januára 2010 uverejnila 17. februára 2010 oznámenie o začatí konania týkajúceho sa dovozu zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ C 40, s. 5).
            2. Žalobkyňa Alumina d.o.o., členka skupiny Birac, poskytla 9. apríla 2010 odpoveď na antidumpingový dotazník. Komisia vykonala od 29. júna 2010 do 1. júla 2010 overovaciu návštevu v priestoroch žalobkyne.
            3. Podľa nariadenia Komisie (EÚ) č. 1036/2010 z 15. novembra 2010, ktorým sa ukladá dočasné antidumpingové clo týkajúce sa dovozu zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ L 298, s. 27, ďalej len „dočasné nariadenie“), Komisia uložila dočasné antidumpingové clo vo výške 28,1 % na dovoz zeolitu A prachového, nazývaného aj zeolit NaA prachový alebo zeolit 4A prachový, s pôvodom v Bosne a Hercegovine. Podľa odôvodnenia 11 dočasného nariadenia sa obdobie prešetrovania vzťahuje na obdobie od 1. januára 2009 do 31. decembra 2009.
            4. Z odôvodnení 3 a 10 dočasného nariadenia vyplýva, že skupina Birac, do ktorej patrí žalobkyňa, je jediným vyvážajúcim výrobcom dotknutého výrobku v Bosne a Hercegovine.
            5. V rámci výpočtu normálnej hodnoty Komisia uplatnila metódu opísanú v článku 2 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 1225/2009 z 30. novembra 2009 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 343, s. 51, ďalej len „základné nariadenie“), keďže predaj žalobkyne na domácom trhu nebol reprezentatívny v zmysle článku 2 ods. 2 tohto nariadenia. Na vytvorenie normálnej hodnoty Komisia použila vážený priemerný zisk z predaja podobného výrobku na domácom trhu uskutočneného skupinou, do ktorej patrí žalobkyňa (odôvodnenia 21 až 26 dočasného nariadenia).
            6. Listom zo 16. novembra 2010 Komisia zaslala žalobkyni podľa článku 20 základného nariadenia kópiu dočasného nariadenia, oznámenie týkajúce sa osobitného výpočtu dumpingového rozpätia, oznámenie týkajúce sa osobitného výpočtu rozsahu ujmy a napokon odpoveď na argumenty uvedené žalobkyňou vo veci začatia prešetrovania.
            7. Žalobkyňa listom z 1. decembra 2010 predložila pripomienky, v ktorých sa odvolávala na porušenie článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia z dôvodu, že sa na vytvorenie normálnej hodnoty použilo ziskové rozpätie pri predaji jedinému zákazníkovi na domácom trhu so zvýšeným rizikom nezaplatenia alebo oneskoreného zaplatenia a v dôsledku toho tento predaj nepredstavoval bežný obchodný styk.
            8. Listom zo 16. marca 2011 Komisia zaslala žalobkyni podľa článku 20 základného nariadenia dokument o konečných informáciách, ako aj odpoveď, ktorou odmieta tvrdenia týkajúce sa predaja na domácom trhu uvedené v predchádzajúcom bode. Listom z 18. marca 2011 žalobkyňa predovšetkým zopakovala svoje stanovisko uvedené v predchádzajúcom bode.
            9. Konečné clo vo výške 28,1 % uplatniteľné na čistú franko cenu na hranici Európskej únie pred preclením sa uložilo na výrobky uvedené v bode 3 podľa vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 464/2011 z 11. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ L 125, s. 1, ďalej len „napadnuté nariadenie“).
            10. Pokiaľ ide o vytvorenie normálnej hodnoty, Rada Európskej únie v odôvodneniach 19 a 20 napadnutého nariadenia uvádza, že zohľadnený predaj sa na domácom trhu uskutočnil v bežnom obchodnom styku a že inštitúcie sa o údaje, ktoré z toho vyplývajú, môžu oprieť napriek tomu, že nemajú reprezentatívnu povahu v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia. Keďže predmetný predaj bol ziskový, vytvorená normálna hodnota sa rovnala hodnote, ktorá by vyplývala z uplatnenia článku 2 ods. 1 prvého pododseku základného nariadenia.
            11. Rozhodnutím Komisie 2011/279/EÚ z 13. mája 2011 o prijatí záväzku ponúknutého v súvislosti s antidumpingovým konaním, ktoré sa týka dovozu zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine (Ú. v. EÚ L 125, s. 26), táto inštitúcia prijala ponuku záväzku vo forme minimálnej ceny ponúknutej žalobkyňou.
            Konanie a návrhy účastníkov konania
            12. Žalobkyňa podala túto žalobu návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 16. júna 2011.
            13. Podaním zapísaným do registra kancelárie Všeobecného súdu 29. júla 2011 podala Komisia návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník na podporu Rady. Uznesením z 12. septembra 2011 predseda druhej komory Všeobecného súdu tomuto návrhu vyhovel.
            14. Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa jej týka,
            – zaviazal Radu na náhradu trov konania.
            15. Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu,
            – zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
            16. Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd zamietol žalobu.
            Právny stav
            17. Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza dva žalobné dôvody, z ktorých prvý sa týka porušenia článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia a druhý porušenia prvej vety článku 2 ods. 6 tohto nariadenia.
            18. Žalobkyňa v rámci prvého žalobného dôvodu tvrdí, že podľa článku 2 ods. 3 základného nariadenia, ak je predaj na domácom trhu nedostatočný, normálna hodnota sa má vytvoriť v súlade s odsekom 6 tohto ustanovenia. Tento spôsob výpočtu, ktorý odráža ustálenú prax inštitúcií v prípade, že predaj na domácom trhu nedosahuje hranicu reprezentatívnosti, už podľa definície nemôže byť identický s výpočtom normálnej hodnoty na základe nereprezentatívneho predaja na domácom trhu v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia. Okolnosti veci samej vyžadujú naopak uplatnenie rozumného ziskového rozpätia podľa článku 2 ods. 6 písm. c) základného nariadenia. Vážené priemerné ziskové rozpätie skupiny žalobkyne je totiž 58,89 % v pomere k výrobným nákladom a 37,06 % v pomere k obratu, pričom jeho použitie na výpočet normálnej hodnoty je zjavne nedôvodné, čo okrem iného potvrdzuje aj porovnanie s rozpätím vo výške 5,9 % zohľadneným na výpočet odstránenia ujmy spôsobenej výrobnému odvetviu Únie.
            19. V rámci druhého žalobného dôvodu žalobkyňa v prvej časti tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora nereprezentatívny predaj v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia nemožno považovať za uskutočnený v bežnom obchodnom styku. Pojmy reprezentatívny predaj na jednej strane a predaj uskutočnený v bežnom obchodnom styku na strane druhej sú totiž nerozlučne prepojené. Vzhľadom na to, že predaj na domácom trhu, ktorý zohľadnili inštitúcie, predstavoval iba 1,9 % vývozu do Únie počas obdobia prešetrovania, treba konštatovať, že inštitúcie založili výpočet normálnej hodnoty na nereprezentatívnych transakciách a v dôsledku toho na transakciách neuskutočnených v bežnom obchodnom styku, čím porušili prvú vetu článku 2 ods. 6 základného nariadenia.
            20. Žalobkyňa v rámci druhej časti tohto žalobného dôvodu dodáva, že v každom prípade Komisia v správnom konaní dostala dôkazy preukazujúce, že sa predajná cena pre spoločnosť D ako jediného zohľadneného zákazníka na domácom trhu zvýšila o 25 % z dôvodu rizikovej prirážky za oneskorenú platbu alebo za nezaplatenie, takže tieto ceny neodrážajú bežný obchodný styk. V tejto súvislosti nie je relevantná skutočnosť, že sa Komisia rozhodla tieto dôkazy neoveriť pri návšteve na mieste. Okrem toho podľa informácií, ktoré žalobkyňa poskytla Komisii, sa dlh spoločnosti D voči žalobkyni vyrovnával počas dlhšieho obdobia prostredníctvom kompenzačných platieb alebo postúpenia pohľadávok, takže predaj uvedenej spoločnosti patril do oblasti výmenného obchodu a kompenzačných dohôd, čím sa vytvorila mimoriadna situácia na trhu v zmysle článku 2 ods. 3 základného nariadenia.
            21. Ako vyplýva z bodov 27, 29 a 50 žaloby, argumenty žalobkyne v rámci oboch žalobných dôvodov smerujú k tomu, že na prejednávanú vec nie je uplatniteľná prvá veta článku 2 ods. 6 základného nariadenia. Žalobkyňa svoje závery opiera v podstate o dva dôvody. Po prvé tvrdí, že na vytvorenie hodnoty založenej na ziskovom rozpätí uskutočnenom pri predaji spoločnosti D, jedinému zohľadnenému zákazníkovi žalobkyne na domácom trhu, sa zohľadnili výlučne nereprezentatívne transakcie, čo je v rozpore s článkom 2 ods. 2 základného nariadenia (prvý dôvod). Po druhé uvádza, že predaj spoločnosti D nebol uskutočnený v bežnom obchodnom styku, keďže jednak nebol reprezentatívny a jednak bola jeho cena zvýšená o dodatočné rozpätie vyplývajúce z ekonomickej situácie uvedeného zákazníka (druhý dôvod).
            22. Žalobkyňa na otázky položené na pojednávaní odpovedala, že aj v prípade, ak by predaj na domácom trhu dosiahol hranicu reprezentatívnosti stanovenú v článku 2 ods. 2 základného nariadenia, naďalej by odmietala posúdenie, podľa ktorého sa predaj uskutočnil v bežnom obchodnom styku, pretože inštitúcie zahrnuli dodatočné rozpätie vyplývajúce z ekonomickej situácie spoločnosti D.
            23. V tejto súvislosti treba uviesť, že preskúmanie druhého žalobného dôvodu, ktorý je z hľadiska pojmu transakcie v bežnom obchodnom styku spojený s reprezentatívnou povahou predaja na domácom trhu a so zahrnutím prirážky vo výške 25 % pri výpočte ziskového rozpätia, je ústredným bodom argumentácie žalobkyne, takže tento žalobný dôvod treba preskúmať ako prvý.
            24. V tejto súvislosti, pokiaľ ide o prvú časť tohto žalobného dôvodu, treba uviesť, že otázku reprezentatívnosti predaja na domácom trhu v zmysle článku 2 ods. 2 základného nariadenia, ktorý stanovuje množstevné kritérium, treba v zásade oddeliť od otázky, či sa tento predaj uskutočnil v bežnom obchodnom styku v zmysle článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia, ktorý stanovuje akostné kritérium súvisiace s povahou samostatne posúdeného predaja (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 13. februára 1992, Goldstar/Rada, C-105/90, Zb. s. I-677, bod 13). Objem predaja na domácom trhu však predstavuje faktor, ktorý môže mať vplyv na stanovenie ceny, takže tieto kritériá sa môžu navzájom ovplyvňovať napríklad v prípade, že domáci trh je natoľko obmedzený, že ceny nevyplývajú zo súhry ponuky a dopytu (pozri v tomto zmysle rozsudok Goldstar/Rada, už citovaný, body 15 až 18).
            25. Táto možnosť vzájomného pôsobenia však neznamená, že ak sa nedosiahne hranica reprezentatívnosti vo výške 5 %, predaj na domácom trhu sa nezohľadní ako predaj uskutočnený v bežnom obchodnom styku. Nemožno totiž úplne vylúčiť, že sa tento predaj na domácom trhu napriek malému objemu uskutočnil v bežnom obchodnom styku, pokiaľ predsa len odráža bežné správanie zúčastnených osôb. Za týchto podmienok sa treba najskôr vysloviť k zahrnutiu prirážky vo výške 25 % do výpočtu ziskového rozpätia, a teda je potrebné preskúmať druhú časť žalobného dôvodu uvedenú v bode 20 vyššie.
            26. V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa definície pojmu dumping uvedenej v článku 1 ods. 2 základného nariadenia sa má vývozná cena porovnať s cenou za podobný výrobok v bežnom obchodnom styku stanovenou pre krajinu vývozcu, čo je uvedené v článku 2 ods. 1 prvom pododseku a článku 2 ods. 6 tohto nariadenia a zodpovedá to jeho odôvodneniu 5, podľa ktorého sa normálna hodnota má vo všetkých prípadoch založiť na reprezentatívnom predaji v bežnom obchodnom styku v krajine vývozcu.
            27. Okrem toho, ak nemožno stanoviť normálnu hodnotu podľa článku 2 ods. 1 základného nariadenia, pri jej vytvorení podľa článku 2 ods. 3 a 6 základného nariadenia sa má stanoviť normálna hodnota, ktorá sa čo najviac približuje predajnej cene výrobku, ak by sa predával v krajine pôvodu alebo vývozu v bežnom obchodnom styku (rozsudok Súdneho dvora z 10. marca 1992, Minolta Camera/Rada, C-178/87, Zb. s. I-1577, bod 17).
            28. Z toho vyplýva, že cieľom stanovenia normálnej hodnoty je umožniť inštitúciám posúdiť, či sa v období prešetrovania uplatňovali dumpingové praktiky, a to podľa objektívnych pravidiel bez vopred jasného výsledku. Pojem bežný obchodný styk má pri určovaní normálnej hodnoty vylúčiť situácie, v ktorých sa predaj na domácom trhu neuskutočnil za takýchto podmienok, predovšetkým ak sa výrobok predá za cenu, ktorá je nižšia ako výrobné náklady, alebo ak sa predaj uskutoční medzi partnermi, ktorí sú združení alebo uzatvorili kompenzačnú dohodu (rozsudok Goldstar/Rada, už citovaný v bode 24 vyššie, bod 13). Ako vyplýva z článku 2 ods. 1 tretieho pododseku a z článku 2 ods. 4 základného nariadenia a ako zdôrazňuje Rada v bode 57 vyjadrenia k žalobe, tieto okolnosti predstavujú príklady predaja, ktorý nemožno považovať za uskutočnený v bežnom obchodnom styku.
            29. V tejto súvislosti má pojem predaj uskutočnený v bežnom obchodnom styku objektívny význam a odvolávať sa naň môžu nielen inštitúcie zaoberajúce sa odstránením praktík spôsobilých skresliť dumping alebo jeho rozsah (kompenzačné dohody s umelo nízkou predajnou cenou, dlhodobý predaj na domácom trhu za ceny nižšie ako výrobné náklady), ale aj dotknutí obchodní partneri v súvislosti s okolnosťami, ktoré sa týkajú bežnej povahy predmetných transakcií (pozri na ilustráciu rozsudok Súdneho dvora z 9. januára 2003, Petrotub a Republica, C-76/00 P, Zb. s. I-79, body 65 až 68 a 84 až 86).
            30. Inštitúcie sú teda povinné z výpočtu normálnej hodnoty vylúčiť predaj, ktorý sa neuskutočnil v bežnom obchodnom styku, bez ohľadu na to, či bola predajná cena vyššia alebo nižšia ako cena v bežnom obchodnom styku, a bez ohľadu na to, z akého dôvodu sa transakcia neuskutočnila v bežnom obchodnom styku a aký vplyv má toto vylúčenie na konštatovanie týkajúce sa existencie a rozsahu dumpingu. Ako totiž konštatoval odvolací orgán Svetovej obchodnej organizácie (WTO) v súvislosti s článkom 2.1 Dohody o uplatňovaní článku VI Všeobecnej dohody o clách a obchode 1994 (GATT) (Ú. v. ES L 336, s. 103; Mim. vyd. 11/021, s. 189), nachádzajúceho sa v prílohe 1 A Dohody o založení WTO (Ú. v. ES L 336, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/021, s. 82), zohľadnenie predaja uskutočneného mimo bežného obchodného styku, či už za nízku, alebo vysokú cenu, znamená skreslenie toho, čo je definované ako „normálna“ hodnota (správa odvolacieho orgánu WTO z 24. júla 2011 vo veci „Spojené štáty – Antidumpingové opatrenia týkajúce sa niektorých oceľových výrobkov valcovaných za tepla z Japonska“, body 144 a 145).
            31. V prejednávanej veci žalobkyňa v odpovedi na antidumpingový dotazník z 9. apríla 2010 uviedla, že sa jej finančné vzťahy so spoločnosťou D ako s jej jediným zákazníkom na domácom trhu zhoršili z dôvodu oneskorených platieb odôvodňujúcich uplatnenie rizikovej prirážky, ktorá zvýšila predajnú cenu zeolitu A. Žalobkyňa v tejto súvislosti poskytla doplňujúce informácie v pripomienkach zaslaných listom z 1. decembra 2010 (pozri bod 7 vyššie), ku ktorým bola priložená najmä zmluva z 29. mája 2009 medzi žalobkyňou a spoločnosťou D, ktorá stanovovala predmetnú prirážku vo výške 25 %.
            32. Komisia ako odpoveď na tieto tvrdenia vo svojom liste zo 16. marca 2011 (pozri bod 8 vyššie) uviedla, že vzhľadom na to, že spoločnosť D je jediným zákazníkom žalobkyne na domácom trhu, nebolo možné overiť, či predajná cena pre tento podnik skutočne zahŕňala rizikovú prirážku vo výške 25 %. Komisia sa domnievala, že tvrdenia žalobkyne sa nemajú zohľadniť, pričom nie je ani potrebné preskúmať, či predmetné okolnosti odôvodňujú záver, že predmetný predaj nebol uskutočnený v bežnom obchodnom styku. Podľa odôvodnenia 20 napadnutého nariadenia sa však „prešetrovaním preukázalo, že údaje a dôkazy poskytnuté skupinou Birac predstavujú spoľahlivý základ na stanovenie normálnej hodnoty“, takže tento argument žalobkyne, podľa ktorého predaj na domácom trhu nemožno považovať za uskutočnený v bežnom obchodnom styku, sa musel zamietnuť.
            33. V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia vo svojom liste zo 16. marca 2011, neexistencia predaja na domácom trhu iným zákazníkom než spoločnosti D nevedie ku znemožneniu takéhoto overenia. Žalobkyňa totiž poskytla informáciu o uplatnení rizikovej prirážky už na začiatku vo svojej odpovedi na antidumpingový dotazník, teda pred overovacou návštevou. Ďalej zmluva, ktorú žalobkyňa poskytla Komisii (pozri bod 31 vyššie) v článku 6 jednoznačne vykazuje predmetnú prirážku, pričom výpočet ziskového rozpätia vo výške 58,89 % v pomere k výrobným nákladom alebo vo výške 37,06 % v pomere k obratu predstavuje závažné indície v prospech toho, že sa táto prirážka skutočne uplatnila. Navyše z príloh 3.2 a 3.3 listu žalobkyne z 1. decembra 2010 vyplýva, že spoločnosť D splácala svoje dlhy s oneskorením prinajmenšom od roku 2008 a táto tendencia pokračovala v roku 2009, čo dosvedčuje tabuľka uvedená v prílohe 2 tohto listu. Napokon Komisia vo svojom liste zo 16. marca 2011 uznala a dokonca použila argument súvisiaci so skutočným zaúčtovaním prirážky vo výške 25 %, aby tentoraz v súvislosti s kompenzačnými dohodami uzatvorenými so spoločnosťou D odpovedala na iný argument žalobkyne týkajúci sa bežnej povahy predmetného predaja.
            34. Po druhé Komisia tvrdením, že žalobkyňa nespochybnila bežnú povahu predmetného obchodného styku, nezohľadnila skutočnosť, že žalobkyňa vo svojej odpovedi na antidumpingový dotazník uviedla, že cena účtovaná spoločnosti D bola zvýšená o rizikovú prirážku, a že sa k tomuto tvrdeniu podrobnejšie vyjadrila na stranách 7 až 9 svojho listu z 1. decembra 2010.
            35. Po tretie Rada v bode 30 svojej dupliky uviedla, že Komisia tieto dôkazy neoverila, ale len zamietla tvrdenia žalobkyne z dôvodu, že predmetný obchodný styk sa v dôsledku týchto okolností nestal „nenormálnym“. Ak sa má odôvodnenie 20 napadnutého nariadenia (pozri bod 32 vyššie) chápať v tomto zmysle, treba uviesť nasledujúce úvahy.
            36. Riziková prirážka, ako je prirážka dotknutá vo veci samej, v skutočnosti predstavuje protiplnenie za riziko, ktoré podstupuje dodávateľ, keď určitému zákazníkovi predá výrobky a prizná mu lehotu na zaplatenie. Táto prirážka preto nie je súčasťou hodnoty predaného výrobku ani sa nespája s jeho vlastnosťami, ale základom jej existencie a výšky je identita zákazníka a posúdenie jeho finančných možností dodávateľom. Zahrnutie takejto prirážky do vytvorenia normálnej hodnoty má za následok zavedenie faktora do výpočtu, ktorý neslúži na stanovenie ceny, za ktorú sa výrobok predáva v krajine pôvodu (pozri bod 27 vyššie), ale týka sa výlučne finančných možností konkrétneho kupujúceho na domácom trhu.
            37. V tomto kontexte tvrdenie Rady v bode 58 vyjadrenia k žalobe, podľa ktorého riziku spojenému s finančnou stabilitou zákazníka možno predísť náhradou škody a úrokmi, dlhopismi alebo preddavkami, nie však rizikovou prirážkou, nevysvetľuje, z akého dôvodu nemožno predajcovi ponúknuť možnú voľbu rizikovej prirážky, a v dôsledku toho ani to, prečo existencia takéhoto rizika neodôvodňuje zvýšenie predajnej ceny o prirážku, ktorá má kompenzovať tak samotné riziko, ako aj prípadné trovy konania, ktoré by dodávateľovi vznikli v prípade, že by voči svojmu zákazníkovi musel napokon postupovať súdnou cestou.
            38. Za okolností veci samej sa zahrnutím rizikovej prirážky, akou je dotknutá prirážka, do výpočtu ziskového rozpätia na vytvorenie normálnej hodnoty zohľadní faktor, ktorý nevyjadruje časť hodnoty predávaného výrobku a tým umelo zvyšuje výsledok výpočtu normálnej hodnoty, takže tento výsledok už verne neodráža predajnú cenu výrobku, s výhradou neskoršej úpravy podľa článku 2 ods. 10 písm. k) základného nariadenia, ako by bola stanovená, keby sa predmetný výrobok predával v krajine pôvodu v bežnom obchodnom styku (pozri body 27 až 30 vyššie).
            39. Treba dodať, že s argumentmi Rady a Komisie uvedenými na pojednávaní, podľa ktorých dôvody výrobcu na uplatnenie dumpingových praktík nie sú relevantné, nemožno v prejednávanej veci súhlasiť. V tejto súvislosti, hoci je pravda, že dôvody, na základe ktorých vývozca prípadne praktizuje dumping, nie sú relevantné pre zodpovedajúce výpočty, nemení to nič na skutočnosti, že zistenie dumpingu, čiže prvá etapa pri skúmaní otázky, či je opodstatnené uložiť antidumpingové clo, spočíva v čisto objektívnom porovnaní medzi normálnou hodnotou a vývoznými cenami (rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 2006, Ritek a Prodisc Technology/Rada, T-274/02, Zb. s. II-4305, bod 59). V prejednávanej veci vada spočívajúca v zohľadnení rizikovej prirážky, na ktorú sa odvoláva žalobkyňa, spochybňuje platnosť výpočtu normálnej hodnoty stanovenej na účely posúdenia existencie dumpingu, a teda predchádza konštatovaniu existencie takýchto praktík, takže môže spochybniť platnosť samotného tohto konštatovania.
            40. Rada sa tiež nemôže odvolávať na judikatúru týkajúcu sa predaja na domácom trhu uskutočneného za údajne zvýšené ceny z dôvodu ochrany patentových práv výrobcu na dotknutom výrobku (rozsudok Súdneho dvora z 3. mája 2001, Ajinomoto a NutraSweet/Rada a Komisia, C-76/98 P a C-77/98 P, Zb. s. I-3223, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1997, Ajinomoto a NutraSweet/Rada, T-159/94 a T-160/94, Zb. s. II-2461). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako poznamenali Všeobecný súd a Súdny dvor, žalobcovia v citovaných veciach netvrdili, že existencia uvedeného patentu neodráža skutočnú situáciu na trhu v dotknutých tretích krajinách, alebo že sa zohľadnený predaj neuskutočnil v bežnom obchodnom styku (rozsudok Ajinomoto a NutraSweet/Rada a Komisia, už citovaný, bod 41, a rozsudok Ajinomoto a NutraSweet/Rada, už citovaný, body 127 až 129). V tejto súvislosti treba dodať, že nariadenie Rady (EHS) č. 2423/88 z 11. júla 1988 o ochrane pred dumpingovými alebo subvencovanými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho hospodárskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 209, s. 1), v rámci ktorého citovaná judikatúra vznikla, sa v tomto bode zakladalo na inej filozofii ako základné nariadenie, keďže nestanovovalo možnosť upraviť normálnu hodnotu, ak kupujúci z dôvodu určitých faktorov ovplyvňujúcich porovnateľnosť cien na domácom trhu systematicky platili rozdielne ceny, zatiaľ čo článok 2 ods. 10 písm. k) základného nariadenia túto možnosť stanovuje.
            41. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k zákonnosti uplatnenia prvej vety článku 2 ods. 6 základného nariadenia s ohľadom na výhrady uvedené v rámci prvého žalobného dôvodu, vyhovieť žalobe a zrušiť napadnuté nariadenie v rozsahu, v akom sa týka žalobkyne.
            O trovách
            42. Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Rada nemala úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi žalobkyne. Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku toho istého rokovacieho poriadku Komisia znáša vlastné trovy konania.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 464/2011 z 11. mája 2011, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou sa vyberá dočasné clo uložené na dovoz zeolitu A prachového s pôvodom v Bosne a Hercegovine, sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločnosti Alumina d.o.o.
            2. Rada Európskej únie znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Alumina.
            3. Európska komisia znáša vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. septembra 2004. # Španielské kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Pojem - Neplatenie daní a poistného na sociálne zabezpečenie podnikom - Postoj vnútroštátnych orgánov po vyhlásení zastavenia platieb. # Vec C-276/02.

text:
      Vec C‑276/02
      Španielske kráľovstvo
      proti
      Komisii európskych spoločenstiev
      „Štátna pomoc – Pojem – Neplatenie daní a poistného na sociálne zabezpečenie podnikom – Postoj vnútroštátnych orgánov po vyhlásení zastavenia platieb“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Pomoc poskytnutá štátmi – Pojem – Opatrenie zmierňujúce zaťaženie podniku
      (Článok 87 ods. 1 ES)
      2.        Pomoc poskytnutá štátmi – Rozhodnutie Komisie – Posúdenie zákonnosti rozhodnutia na základe informácií dostupných v čase jeho
            prijatia
      (Článok 87 ES)
      1.        Článok 87 ods. 1 ES definuje štátnu pomoc, upravenú v Zmluve, ako pomoc poskytovanú členským štátom alebo akoukoľvek formou
         zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých
         podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.

      Pojem štátnej pomoci v zmysle článku 87 ods. 1 ES je širší ako pojem subvencie, keďže zahŕňa nielen aktívne plnenia ako subvencia,
         ale aj opatrenia, ktoré rôznymi spôsobmi zmierňujú zaťaženie, ktoré obvykle zaťažuje rozpočet podniku.

      (pozri bod 24)
      2.        Zákonnosť rozhodnutia týkajúceho sa štátnej pomoci sa musí posudzovať na základe informácií, ktorými mohla Komisia disponovať
         v čase prijatia tohto rozhodnutia.

      (pozri bod 31)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 14. septembra 2004 (*)

      „Štátna pomoc – Pojem – Neplatenie daní a poistného na sociálne zabezpečenie podnikom – Postoj vnútroštátnych orgánov po vyhlásení zastavenia platieb“
      Vo veci C‑276/02,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 230 ES,
      podaná na Súdny dvor 23. júla 2002,
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: S. Ortiz Vaamonde, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a J. L. Buendía Sierra, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann, J.-P. Puissochet (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues
         a F. Macken,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 1. apríla 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Španielske kráľovstvo navrhuje zrušiť rozhodnutie Komisie 2002/935/ES zo 14. mája 2002 o pomoci v prospech
         Grupo de Empresas Álvarez (Ú. v. ES L 329, s. 1, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

       Skutkový stav a napadnuté rozhodnutie
      2        Grupo de Empresas Álvarez SA (ďalej len „GEA“), ktorý bol jedným z najväčších výrobcov a predajcov riadu a porcelánu v Španielsku,
         vykazoval po tom, ako bol v roku 1991 sprivatizovaný, značné straty.

      3        Podnik prijal štátnu pomoc vo forme záruk a priamej subvencie, ktorá bola schválená rozhodnutím Komisie 98/364/ES z 15. júla
         1997 (Ú. v. ES L 164, s. 30) pod podmienkou, že sa španielske orgány zdržia poskytovania akejkoľvek ďalšej pomoci a že budú
         postupovať presne podľa oznámeného reštrukturalizačného plánu.

      4        Po dobu troch rokov od tohto schválenia však GEA a jej dcérska spoločnosť Vidrios Automáticos del Noreste SA (ďalej len „VANOSA“)
         neplnili svoje daňové povinnosti a ani neplatili poistné na sociálne zabezpečenie.

      5        Po tom, ako bolo 19. novembra 1997 v súvislosti so spoločnosťou GEA a 14. novembra 1997 v súvislosti so spoločnosťou VANOSA
         na základe ich návrhov vyhlásené zastavenie platieb, uzavrela Agencia Estatal de Administración Tributaria (Štátny úrad pre
         daňovú správu, ďalej len „daňový úrad“) 14. apríla 1998 s každou z týchto dvoch spoločností osobitnú zmluvu.

      6        Na základe týchto zmlúv im boli odpustené približne dve tretiny existujúceho daňového dlhu a v súvislosti so zvyšným dlhom
         bola predĺžená lehota splatnosti a zostavený dlhodobý splátkový kalendár, podľa ktorého sa po počiatočnom odklade splácania
         dlhu stanovenom na dva roky malo po dobu desiatich rokov počnúc januárom 2000 plniť v štvrťročných splátkach; podmienkou tohto
         odkladu však bolo, že oba podniky budú dodržiavať splátkový kalendár a včas plniť svoje daňové povinnosti, ktoré vzniknú v budúcnosti.
         V prípade porušenia uvedených podmienok malo dôjsť k vypovedaniu daných zmlúv a k obnoveniu pôvodného dlhu v plnej výške.

      7        Dňa 6. novembra 1998 uzavrela Tesorería General de la Seguridad Social (ďalej len „sociálna poisťovňa“) so spoločnosťou VANOSA
         osobitnú zmluvu rovnakého druhu, ako bola tá zo 14. apríla 1998, pričom podľa dohodnutého nového splátkového kalendára bola
         prvá mesačná splátka splatná v januári 2000. Naproti tomu úsilie GEA uzavrieť so sociálnou poisťovňou obdobnú zmluvu zostalo
         bezvýsledné.

      8        Počas dvoch rokov od uzavretia zmlúv s daňovým úradom a so sociálnou poisťovňou však GEA rovnako ako VANOSA neplatili splatné
         poistné na sociálne zabezpečenie a ani dane, odhliadnuc od niekoľkých včasných platieb. Od začiatku roka 2000 už neplatili
         ani nedoplatky podľa podmienok stanovených v daných zmluvách.

      9        Podľa tvrdenia španielskej vlády daňový úrad 7. februára 2001 vypovedal po viacnásobných neúspešných upomienkach zmluvy so
         spoločnosťami GEA a VANOSA zo 14. apríla 1998. Sociálna poisťovňa zase 20. decembra 2001 vypovedala zmluvu zo 6. novembra
         1998 so spoločnosťou  VANOSA.

      10      V zmysle tvrdení španielskej vlády pokračovali sociálna poisťovňa a daňový úrad dokonca aj po vyhlásení zastavenia platieb
         v nariaďovaní rôznych exekúcií, ktoré nadväzovali na predchádzajúce exekúcie, a začali vykonávať aj ďalšie exekučné opatrenia.
         Daňový úrad tak okrem iného exekvoval 96 sociálnych bytov (23. decembra 1999), ochranné známky skupiny GEA (22. augusta 2000),
         pohľadávky najvýznamnejších zákazníkov oboch podnikov (v priebehu októbra 2000 až apríla 2001) a závod VANOSA (5. júna 2002),
         zatiaľ čo sociálna poisťovňa vymohla určité finančné prostriedky (napríklad 42 767 950 ESP v novembri 1998) a podala návrh
         na exekúciu prikázaním pohľadávky z účtu v banke (v januári 2001), ako aj istej pohľadávky voči štátnemu rozpočtu (v apríli
         2001). Tieto opatrenia napokon viedli k zavretiu podnikov na jar 2001, keďže prevažná časť príjmov z ich činnosti smerovala
         v prospech veriteľov z verejného sektora.

      11      Po tom, čo boli v prvom polroku 2001 Komisii doručené dve sťažnosti, ktoré smerovali najmä proti tomu, že španielske orgány
         upustili od vymáhania daní a poistného od spoločností GEA a VANOSA, poslala Komisia týmto orgánom viaceré žiadosti o poskytnutie
         informácií. Po vzájomnej výmene viacerých listov so španielskymi orgánmi začala Komisia 19. septembra 2001 konanie v súlade
         s článkom 88 ods. 2 ES, pričom túto skutočnosť oznámila španielskym orgánom listom z toho istého dňa, ktorý bol následne zverejnený
         v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev s výzvou pre všetky oprávnené subjekty, aby predložili svoje pripomienky (Ú. v. ES
         2001, C 336, s. 6).

      12      Španielske orgány predložili svoje pripomienky, ktoré boli doručené Komisii 4. decembra 2001. Žiaden ďalší členský štát, ani
         iný oprávnený subjekt pripomienky nepredložili. Dňa 14. mája prijala Komisia napadnuté rozhodnutie.

      13      V jeho odôvodnení Komisia uvádza, že systematické neplatenie poistného na sociálne zabezpečenie a daní zo strany spoločností
         GEA a VANOSA zodpovedá prinajmenšom v období medzi novembrom 1997, kedy bolo vyhlásené zastavenie platieb, a januárom 2001
         prevodu prostriedkov štátu v prospech týchto podnikov a predstavuje pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

      14      Týmto prevodom boli totiž dané podniky v rámci hospodárskej súťaže zvýhodnené, keďže na rozdiel od svojich konkurentov neboli
         zaťažené platením poistného na sociálne zabezpečenie ani platením daní tak, ako je to obvyklé. Táto výhoda sa zakladá na skutočnosti,
         že neboli vykonané opatrenia, ktoré stanovuje španielska právna úprava, teda začatie oddeleného exekučného konania v súvislosti
         s dlhmi vzniknutými po vyhlásení zastavenia platieb, čím by sa zamedzilo tomu, aby dané podniky pokračovali v činnosti bez
         dodržiavania daňových povinností a povinností v oblasti sociálneho zabezpečenia.

      15      Španielske orgány teda nepostupovali ako obozretný súkromný veriteľ, ktorý by sa pokúsil vymáhať aspoň malú časť dlhovaných
         daní a poistného. Ich nečinnosť viedla ku značnému nárastu nedoplatkov na daniach a poistnom, čo predstavovalo zjavné porušenie
         reštrukturalizačného plánu, na základe ktorého bolo prijaté rozhodnutie z 15. júla 1997.

      16      Komisia ďalej uvádza, že na zistenú štátnu pomoc sa nemôže vzťahovať žiadna z výnimiek zakotvených v článku 87 ods. 2 a 3
         ES a najmä nespĺňa predpoklady stanovené v oznámení (1999/C 288/02) o usmerneniach Spoločenstva o štátnej pomoci na záchranu
         a reštrukturalizáciu firiem v ťažkostiach (Ú. v. ES 1999, C 288, s. 2).

      17      Na záver Komisia rozhodla, že „štátna pomoc, ktorá pozostáva zo sústavného neplatenia daní a poistného na sociálne zabezpečenie
         [spoločnosťami GEA a VANOSA] v období od vyhlásenia zastavenia platieb 19. novembra 1997 v súvislosti so spoločnosťou GEA
         a 14. novembra 1997 v súvislosti so spoločnosťou VANOSA až do januára 2001, je nezlučiteľná so spoločným trhom“. Okrem toho
         rozhodla, že Španielske kráľovstvo je povinné prijať „všetky opatrenia potrebné na vrátenie [danej] protiprávne poskytnutej
         pomoci od jej príjemcu“.

       O žalobe
      18      Španielska vláda najmä tvrdí, že Komisia sa pri uplatnení článku 87 ods. 1 ES dopustila nesprávneho právneho posúdenia a okrem
         toho dospela k nesprávnym skutkovým zisteniam. Je preto opodstatnené preskúmať najskôr tieto žalobné dôvody.

       O žalobnom dôvode, ktorý sa týka nesprávneho právneho posúdenia
       Tvrdenia účastníkov konania
      19      Španielska vláda uvádza, že napadnuté rozhodnutie je v rozpore s článkom 87 ods. 1 ES, keďže za okolností, aké sa vyskytujú
         aj v tejto veci, nie je preukázaná existencia štátnej pomoci v zmysle tohto ustanovenia.

      20      Podľa vyjadrení španielskej vlády uzavreli príslušné orgány so spoločnosťami GEA a VANOSA len zmluvy o odpustení a novom splátkovom
         kalendári dlhov tak, ako im to umožňovala vnútroštátna právna úprava týkajúca sa zastavenia platieb podnikov a ako by boli
         postupovali aj v prípade akejkoľvek inej spoločnosti nachádzajúcej sa v obdobnej situácii. Samotné uzatvorenie takýchto zmlúv
         v rámci konania týkajúceho sa zastavenia platieb nemožno považovať za poskytnutie štátnej pomoci.

      21      Pridŕžanie sa úvahy Komisie, podľa ktorej skutočnosť, že v prospech daných podnikov boli uzavreté zmluvy umožňujúce im pokračovať
         v činnosti napriek tomu, že veritelia z verejného sektora mohli dosiahnuť ich okamžitú likvidáciu, predstavuje štátnu pomoc,
         by predsa znamenalo, že každé konanie týkajúce sa zastavenia platieb v sebe obsahuje prvky pomoci a že samotné konania, ktoré
         členské štáty zaviedli na predchádzanie úpadkov, sú v rozpore s úpravou Spoločenstva v oblasti štátnej pomoci.

      22      Navyše Komisia v tejto veci nepreukázala a ani len netvrdila, že zmluvy, ktoré uzavreli veritelia z verejného sektora s podnikmi
         GEA a VANOSA, boli odlišné alebo výhodnejšie ako tie, ktoré sú obvyklé v konaniach týkajúcich sa zastavenia platieb.

      23      Komisia naproti tomu zdôrazňuje, že štátna pomoc nespočíva v odpustení a novom splátkovom kalendári dlhov zo strany veriteľov
         z verejného sektora, ale v nečinnosti sociálnej poisťovne a daňového úradu po uzavretí zmlúv. V rozpore s tvrdeniami španielskej
         vlády Komisia v tejto veci nikdy netvrdila, že uvedené zmluvy predstavujú štátnu pomoc.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      24      Článok 87 ods. 1 ES definuje štátnu pomoc, upravenú v Zmluve o ES, ako pomoc poskytovanú členským štátom alebo akoukoľvek
         formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje
         určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi. Pojem štátnej
         pomoci v zmysle tohto ustanovenia je širší ako pojem subvencie, keďže zahŕňa nielen aktívne plnenia ako subvencia, ale aj
         opatrenia, ktoré rôznymi spôsobmi zmierňujú zaťaženie, ktoré obvykle zaťažuje rozpočet podniku (pozri najmä rozsudky z 23. februára
         1961, De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg/Vysoký úrad, 30/59, Zb. s. 1, 39; z 15. marca 1994, Banco Exterior de España,
         C‑387/92, Zb. s. I‑877, bod 13; z 29. júna 1999, DM Transport, C‑256/97, Zb. s. I‑3913, bod 19, a z 12. decembra 2002, Belgicko/Komisia,
         C‑5/01, Zb. s. I‑11991, bod 32).

      25      Komisia v napadnutom rozhodnutí nenamieta uzavretie zmlúv so spoločnosťami GEA a VANOSA o odpustení dlhov a novom splátkovom
         kalendári. Na rozdiel od tvrdení španielskej vlády Komisia z uzavretia daných zmlúv zo strany veriteľov z verejného sektora
         v rámci konania týkajúceho sa zastavenia platieb nevyvodzuje existenciu štátnej pomoci.

      26      V odôvodnení, ako aj vo výroku napadnutého rozhodnutia sa Komisia totiž výslovne zaoberá len sústavným neplnením platobnej
         povinnosti v daňovej oblasti a v oblasti sociálneho zabezpečenia zo strany oboch podnikov. Podľa napadnutého rozhodnutia,
         najmä podľa bodov 44 a 47 jeho odôvodnenia, spočíva štátna pomoc vo zvýhodnení, ktoré im plynulo v dôsledku sústavného neplatenia
         daní a poistného prinajmenšom v období od januára 1997 do januára 2001, ktoré sčasti predchádza vyhláseniu zastavenia platieb
         a uzavretiu zmlúv a sčasti nasleduje po týchto udalostiach. Toto zvýhodnenie sa teda zakladá na skutočnosti, že príslušné
         orgány nedali podnet na začatie oddelených exekučných konaní, čím by sa zabránilo tomu, aby oba podniky – obzvlášť po uzavretí
         daných zmlúv – pokračovali v činnosti bez plnenia svojej daňovej povinnosti a povinností v oblasti sociálneho zabezpečenia,
         a najmä bez toho, aby splatili svoje dlhy, ktoré vznikli po vyhlásení zastavenia platieb a na ktoré sa nevzťahovalo ani odpustenie
         dlhov, ani splátkový kalendár v zmysle daných zmlúv. Bod 53 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia upresňuje, že veritelia z verejného
         sektora takýmto prístupom nepostupovali ako súkromní veritelia, ktorí by sa pokúsili vymáhať aspoň malú časť dlhovaných daní
         a poistného.

      27      Keďže prvý žalobný dôvod španielskej vlády je založený na nesprávnom výklade napadnutého rozhodnutia, je nutné ho zamietnuť.

       O žalobnom dôvode, ktorý sa týka nesprávnych skutkových zistení
       Tvrdenia účastníkov konania
      28      Španielska vláda v podstate tvrdí, že napadnuté rozhodnutie bolo vydané na základe nesprávnych skutkových zistení, keďže v ňom
         Komisia vyslovila, že po vyhlásení zastavenia platieb spoločností GEA a VANOSA v novembri 1997 zostali španielske orgány nečinné.

      29      Na rozdiel od toho, čo je uvedené v napadnutom rozhodnutí, použila sociálna poisťovňa, rovnako ako aj daňový úrad, všetky
         im dostupné prostriedky, najmä oddelené exekučné konanie, na zabezpečenie vymáhania dlhov vzniknutých po uzavretí zmlúv o odpustení
         a novom splátkovom kalendári dlhov. V tomto smere poukazuje španielska vláda na opatrenia uvedené v bode 10 tohto rozsudku.

      30      Komisia naopak tvrdí, že španielske orgány za okolností, keď dané podniky neplnili svoje daňové povinnosti a povinnosti v oblasti
         sociálneho zabezpečenia, nepostupovali s dostatočnou starostlivosťou. Sociálna poisťovňa a daňový úrad zostali totiž po uzavretí
         zmlúv o odpustení a novom splátkovom kalendári dlhov roku 1998 nečinnými, čo viedlo k značnému nárastu neskorších dlhov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      31      Zákonnosť rozhodnutia týkajúceho sa štátnej pomoci sa musí posudzovať na základe informácií, ktorými mohla Komisia disponovať
         v čase prijatia tohto rozhodnutia (pozri najmä rozsudky z 10. júla 1986, Belgicko/Komisia, C‑234/84, Zb. s. 2263, bod 16,
         a z 26. septembra 1996, Francúzsko/Komisia, C‑241/94, Zb. s. I‑4551, bod 33).

      32      Pokiaľ ide o opodstatnenosť napadnutého rozhodnutia, Komisia uvádza, že ako už bolo uvedené v bode 26 tohto rozsudku, štátna
         pomoc spočíva v skutočnosti, že španielske orgány nezačali oddelené exekučné konania a nepostupovali ako súkromní veritelia,
         ktorí by sa pokúsili vymáhať aspoň malú časť svojich pohľadávok.

      33      Z korešpondencie medzi účastníkmi konania v priebehu správneho konania vyplýva, že španielske orgány poukázali na to, že v období
         od januára 1997 do januára 2001 sa podnikli kroky na vymáhanie časti pohľadávok verejného sektora voči spoločnostiam GEA a VANOSA
         ako aj na ich donútenie splniť si svoje záväzky. Hoci informácie poskytnuté Komisii v správnom konaní boli menej úplné ako
         tie, ktoré predložila španielska vláda v tejto žalobe, a čiastočne aj nepresné, napriek tomu neumožňovali Komisii vyvodiť
         z nich záver, že opatrenia stanovené španielskymi právnymi predpismi (oddelené exekučné konania), ktorými sa má zabrániť tomu,
         aby podniky pokračovali v činnosti bez plnenia daňovej povinnosti a povinností v oblasti sociálneho zabezpečenia, neboli vôbec
         vykonané, a že teda veritelia z verejného sektora nepostupovali ako súkromní veritelia, ktorí by sa pokúsili vymáhať aspoň
         malú časť svojich pohľadávok.

      34      Španielske orgány vo svojej odpovedi na žiadosť Komisie o poskytnutie informácií, ktorá bola Komisii doručená 5. júla 2001,
         uviedli len exekúciu na nehnuteľnosti spoločností GEA a VANOSA vedenú sociálnou poisťovňou, bez toho, aby spomenuli ďalšie
         podrobnosti o tejto exekúcii a bez toho, aby poskytli údaje o prípadných opatreniach daňového úradu. Na tomto základe Komisia
         v liste, ktorým španielskym orgánom oznámila svoje rozhodnutie začať konanie v súlade s článkom 88 ods. 2 ES, upresnila uvedeným
         orgánom, že tieto nepreukázali, že by použili určité právne prostriedky, ktoré im umožňuje ich vnútroštátna právna úprava,
         akými sú začatie konkurzného alebo oddeleného exekučného konania, čím by ukončili neplnenie povinností v oblasti sociálneho
         zabezpečenia a platenia daní zo strany daných podnikov.

      35      Vo svojej odpovedi doručenej Komisii 4. decembra 2001 španielske orgány uviedli, že vzhľadom na skutočnosť, že GEA a VANOSA
         nedodržiavali zmluvy zo 14. apríla 1998, daňový úrad tieto 7. februára 2001 vypovedal a vykonal viaceré exekučné opatrenia.
         V tejto súvislosti vymenovali exekúciu prikázaním pohľadávok voči zákazníkom, exekúciu na ochranné známky, na obchodné podiely
         dcérskych spoločností, ako aj na nehnuteľnosti. Okrem toho spomenuli zriadenie záložného práva prvého poradia na jednej nehnuteľnosti.
         Týmto informáciám je potrebné rozumieť tak, že vo vymenovaných exekučných konaniach sa pokračovalo až po uplynutí obdobia,
         uvedeného v napadnutom rozhodnutí a končiaceho v januári 2001. Španielske orgány ale poukázali aj na správu a dokumentáciu
         sociálnej poisťovne, ktoré tvorili prílohu k ich odpovedi a obsahovali najmä prehľad exekúcií na nehnuteľnosti, účty v bankách
         a na pohľadávky daných podnikov voči iným podnikom a voči štátnej pokladnici. Preskúmaním tohto prehľadu vyšlo najavo, že
         vo viacerých exekúciách, vykonaných v období medzi rokmi 1993 a 1996, sa pokračovalo od októbra 1997 do novembra 1998, ďalej,
         že 1. februára 2001 bola príslušnej banke oznámená exekúcia prikázaním pohľadávky z bankového účtu spoločnosti GEA, čo predpokladá
         prípravu tohto opatrenia počas predchádzajúcich týždňov, a napokon, že 9. apríla 2001 bola vykonaná exekúcia pohľadávky voči
         štátnej pokladnici.

      36      So zreteľom na tieto informácie Komisia nemohla zovšeobecňujúco usúdiť, že „Španielsko nevykonalo opatrenia stanovené španielskou
         právnou úpravou (oddelené exekučné konania) na zabránenie tomu, aby podniky pokračovali v činnosti bez plnenia daňovej povinnosti
         a povinností v oblasti sociálneho zabezpečenia“ a na základe toho vysloviť záver, že „postup tohto štátu nijakým spôsobom
         nedovoľuje tvrdiť, že sa zachoval ako súkromný veriteľ, ktorý by sa pokúsil vymáhať aspoň malú časť dlhovaných daní a poistného
         na sociálne zabezpečenie“.

      37      Bez toho, aby bolo rozhodnuté o otázke existencie štátnej pomoci v tejto veci, je preto potrebné konštatovať, že záver vyslovený
         v napadnutom rozhodnutí, podľa ktorého „sústavné neplatenie daní a poistného na sociálne zabezpečenie [spoločnosťami GEA a VANOSA]
         v období od vyhlásenia zastavenia platieb v novembri 1997 do januára 2001 [predstavuje štátnu pomoc nezlučiteľnú so spoločným
         trhom]“, spočíva na nesprávnych skutkových zisteniach. Preto je potrebné napadnuté rozhodnutie zrušiť bez toho, aby bolo nutné
         skúmať ďalšie žalobné dôvody alebo tvrdenia španielskej vlády.

       O trovách
      38      Podľa ustanovenia článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Španielska vláda navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania
         a táto nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1)      Rozhodnutie Komisie 2002/935/ES zo 14. mája 2002 o pomoci v prospech Grupo de Empresas Álvarez sa zrušuje.
      2)      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.