title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. júla 2017.#INGSTEEL spol. sro a Metrostav as v. Úrad pre verejné obstarávanie.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Verejné zákazky – Smernica 2004/18/ES – Článok 47 ods. 1, 4 a 5 – Ekonomická a finančná situácia uchádzača – Smernice 89/665/EHS a 2007/66/ES – Žaloba podaná proti rozhodnutiu o vylúčení uchádzača z verejného obstarávania – Charta základných práv Európskej únie – Článok 47 – Právo na účinný prostriedok nápravy.#Vec C-76/16.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
z 13. júla 2017 (*)
„Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Verejné zákazky – Smernica 2004/18/ES – Článok 47 ods. 1, 4 a 5 – Ekonomická a finančná situácia uchádzača – Smernice 89/665/EHS a 2007/66/ES – Žaloba podaná proti rozhodnutiu o vylúčení uchádzača z verejného obstarávania – Charta základných práv Európskej únie – Článok 47 – Právo na účinný prostriedok nápravy“
Vo veci C‑76/16,
ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Najvyššieho súdu Slovenskej republiky z 28. januára 2016 a doručený Súdnemu dvoru 11. februára 2016, ktorý súvisí s konaním:

Ingsteel spol. s r. o.,

Metrostav a. s.

proti

Úradu pre verejné obstarávanie,

za účasti:

Slovenského futbalového zväzu,

SÚDNY DVOR (druhá komora),
v zložení: predseda druhej komory M. Ilešič, sudcovia A. Prechal, A. Rosas, C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
tajomník: A. Calot Escobar,
so zreteľom na písomnú časť konania,
so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
–        slovenská vláda, v zastúpení: B. Ricziová, splnomocnená zástupkyňa,
–        Európska komisia, v zastúpení: A. Tokár, splnomocnený zástupca,
po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. marca 2017,
vyhlásil tento

Rozsudok

1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 47 ods. 1 písm. a) a článku 47 ods. 4 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, 2004, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132), článku 1 ods. 1 a článku 2 ods. 3 a 6 až 8 smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, 1989, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES z 11. decembra 2007 (Ú. v. EÚ L 335, 2007, s. 31) (ďalej len „smernica 89/665“), ako aj článku 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťami Ingsteel spol. s r. o. a Metrostav a. s. na jednej strane (ďalej spoločne len „vylúčený uchádzač“) a Úradom pre verejné obstarávanie na druhej strane, ktorého predmetom je verejné obstarávanie, ktoré vyhlásil Slovenský futbalový zväz (ďalej len „verejný obstarávateľ“).
 Právny rámec

 Právo Únie

 Smernica 2004/18

3        Podľa článku 91 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/24/EÚ z 26. februára 2014 o verejnom obstarávaní a o zrušení smernice 2004/18/ES (Ú. v. EÚ L 94, 2014, s. 65) sa smernica 2004/18 zrušuje s účinnosťou od 18. apríla 2016. Vzhľadom na skutkové okolnosti vo veci samej je však návrh na začatie prejudiciálneho konania skúmaný z hľadiska smernice 2004/18 v znení účinnom pred týmto zrušením.

4        Odôvodnenie 39 smernice 2004/18 znelo takto:
„Overovanie spôsobilosti uchádzačov v otvorených konaniach a záujemcov v užších konaniach a rokovacích konaniach s uverejnením oznámenia o vyhlásení zadávacieho konania [verejného obstarávania – neoficiálny preklad] a v súťažnom dialógu a ich výber by sa mali uskutočniť v transparentných podmienkach. Na tento účel by sa mali určiť nediskriminačné kritériá, ktoré verejní obstarávatelia môžu používať pri výbere účastníkov súťaže a prostriedkov, ktoré hospodárske subjekty môžu používať na preukázanie, že tieto kritériá spĺňajú. V rovnakom duchu transparentnosti by sa malo od verejného obstarávateľa vyžadovať, aby uviedol, hneď ako je zákazka daná do súťaže, kritériá výberu účastníkov, ktoré použije a úroveň osobitnej spôsobilosti, ktorú môže, ale nemusí vyžadovať od hospodárskych subjektov pred ich prijatím do konania verejného obstarávania.“

5        Článok 44 smernice 2004/18, nazvaný „Overovanie spôsobilosti, výber účastníkov a zadávanie zákaziek“, vo svojom odseku 2 stanovoval:
„Verejní obstarávatelia môžu od záujemcov a uchádzačov vyžadovať, aby spĺňali minimálnu úroveň spôsobilosti podľa článkov 47 a 48.
Rozsah informácií uvedených v článkoch 47 a 48 a minimálne úrovne spôsobilosti, ktoré sa vyžadujú pri určitej zákazke, musia súvisieť s predmetom zákazky a musia byť primerané tomuto predmetu.
Tieto minimálne úrovne sa uvedú v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania [verejného obstarávania – neoficiálny preklad].“

6        V zmysle článku 47 tejto smernice, nazvaného „Ekonomická a finančná situácia“:
„1.      Ekonomickú a finančnú situáciu hospodárskeho subjektu možno spravidla preukázať jedným alebo viacerými z týchto spôsobov:
a)      príslušnými výpismi z bánk alebo, ak to prichádza do úvahy, dôkazom o príslušnom poistení náhrady škôd vyplývajúcich z podnikateľského rizika;
…
4.      Verejní obstarávatelia môžu v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania [verejného obstarávania – neoficiálny preklad] alebo vo výzve na predloženie ponuky bližšie určiť, ktorý spôsob alebo spôsoby uvedené v odseku 1 si zvolili a aké iné dokumenty im musia byť poskytnuté.
5.      Ak z akýchkoľvek opodstatnených dôvodov hospodársky subjekt nie je schopný poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, môže preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu akýmkoľvek iným dokumentom, ktorý verejný obstarávateľ považuje za vhodný.“

7        Článok 48 uvedenej smernice upravoval podmienky týkajúce sa technickej a/alebo odbornej spôsobilosti hospodárskych subjektov.
 Smernice 89/665 a 2007/66

8        Odôvodnenie 36 smernice 2007/66 uvádza:
„Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané najmä [Chartou]. Cieľom tejto smernice je najmä zabezpečiť plné dodržiavanie práva na účinný prostriedok nápravy a spravodlivý proces v súlade s prvým a druhým pododsekom článku 47 charty.“

9        Článok 1 smernice 89/665, nazvaný „Rozsah pôsobnosti a dostupnosť postupov preskúmania“, stanovuje:
„1.      Táto smernica sa vzťahuje na zákazky uvedené v smernici [2004/18], pokiaľ tieto zákazky nie sú vyňaté z rozsahu pôsobnosti v súlade s článkami 10 až 18 tejto smernice.
…
Pokiaľ ide o zákazky, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti smernice [2004/18], členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa rozhodnutia prijaté verejnými obstarávateľmi mohli účinne a predovšetkým čo najskôr preskúmať v súlade s podmienkami ustanovenými v článkoch 2 až 2f tejto smernice z dôvodu, že tieto rozhodnutia porušili právo Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa toto právo transponuje.
…
3.      Členské štáty zabezpečia, aby si postupy preskúmania mohla na základe podrobných pravidiel, ktoré môžu ustanoviť členské štáty, uplatniť prinajmenšom každá osoba, ktorá má alebo mala záujem o získanie určitej zákazky a ktorá bola poškodená alebo existuje riziko poškodenia údajným porušením.
…
5.      Členské štáty môžu požadovať, aby dotknutá osoba požiadala o preskúmanie najskôr verejného obstarávateľa. V takom prípade členské štáty zabezpečia, aby podanie takejto žiadosti o preskúmanie viedlo k okamžitému odloženiu možnosti uzavrieť zmluvu.
…
Odloženie uvedené v prvom pododseku sa neskončí pred uplynutím lehoty najmenej 10 kalendárnych dní, ktorá začína plynúť dňom nasledujúcim po dni, keď verejný obstarávateľ poslal svoju odpoveď faxom alebo elektronickými prostriedkami, alebo pri využití iných komunikačných prostriedkov pred uplynutím lehoty najmenej 15 kalendárnych dní, ktorá začína plynúť dňom nasledujúcim po dni, keď verejný obstarávateľ poslal svoju odpoveď, alebo pred uplynutím lehoty najmenej 10 kalendárnych dní, ktorá začína plynúť dňom nasledujúcim po dni doručenia odpovede.“

10      Článok 2 tejto smernice, ktorý upravuje požiadavky na postupy preskúmania, stanovuje:
„1.      Členské štáty zabezpečia, aby prijaté opatrenia, ktoré sa týkajú postupov preskúmania uvedených v článku 1, zahŕňali ustanovenie o právomoci:
a)      pri najbližšej príležitosti a formou predbežných konaní prijať predbežné opatrenia na účely nápravy údajného porušenia alebo zabránenia ďalšiemu poškodeniu dotknutých záujmov vrátane opatrení na pozastavenie alebo zabezpečenie pozastavenia postupu zadávania verejnej zákazky alebo vykonávania akéhokoľvek rozhodnutia prijatého verejným obstarávateľom;
b)      zrušiť alebo zabezpečiť zrušenie nezákonne prijatých rozhodnutí vrátane odstránenia diskriminačných technických, ekonomických alebo finančných kritérií uvedených vo výzvach na predloženie ponúk, v súťažných podkladoch alebo v akýchkoľvek iných dokumentoch týkajúcich sa postupu zadávania zákazky;
c)      uznať škody, ktoré osobám vznikli porušením.
2.      Právomoci uvedené v odseku 1 a v článkoch 2d a 2e môžu byť prenesené na samostatné orgány, ktoré sú zodpovedné za rôzne aspekty postupu preskúmania.
3.      Ak orgán prvého stupňa, ktorý je nezávislý od verejného obstarávateľa, preskúma rozhodnutie o zadaní zákazky, členské štáty zabezpečia, aby verejný obstarávateľ nemohol uzavrieť zmluvu, pokým orgán zodpovedný za preskúmanie nerozhodne buď o žiadosti o uplatnenie predbežných opatrení, alebo o žiadosti o preskúmanie. Toto pozastavenie sa neskončí skôr, ako uplynie odkladná lehota uvedená v článku 2a ods. 2 a článku 2d ods. 4 a 5.
4.      S výnimkou prípadov uvedených v odseku 3 a v článku 1 ods. 5 nemusia postupy preskúmania automaticky znamenať pozastavenie postupov zadávania zákaziek, ktorých sa týkajú.
…
6.      Členské štáty môžu ustanoviť, že v prípadoch, keď sa požaduje náhrada škôd z dôvodu nezákonného rozhodnutia, musí napadnuté rozhodnutie zrušiť najprv orgán, ktorý má na to potrebné právomoci.
7.      S výnimkou prípadov ustanovených v článkoch 2d až 2f sa účinky výkonu právomocí uvedených v odseku 1 tohto článku na zmluvu uzavretú po zadaní zákazky upravia vnútroštátnym právom.
Okrem toho, s výnimkou prípadu, keď sa pred priznaním náhrady škody rozhodnutie musí zrušiť, môže členský štát stanoviť, že po uzavretí zmluvy v súlade s článkom 1 ods. 5, odsekom 3 tohto článku alebo článkami 2a až 2f sa právomoci orgánu, ktorý je zodpovedný za postupy preskúmania, obmedzia na priznanie náhrady škody ktorejkoľvek osobe poškodenej porušením.
8.      Členské štáty zabezpečia účinný výkon rozhodnutí prijatých orgánmi, ktoré sú zodpovedné za preskúmanie.
9.      Ak orgány zodpovedné za postupy preskúmania nemajú súdnu povahu, ich rozhodnutia musia byť vždy písomne odôvodnené. V takomto prípade je tiež potrebné ustanoviť postupy, ktoré zabezpečia, aby každé údajné nezákonné opatrenie prijaté orgánom zodpovedným za preskúmanie alebo každý údajný nedostatok pri výkone na neho prenesených právomocí mohli byť predmetom súdneho preskúmania alebo preskúmania iným orgánom, ktorý je súdnym orgánom v zmysle článku [267 ZFEÚ] a ktorý je nezávislý od verejného obstarávateľa, ako aj orgánu zodpovedného za preskúmanie.
…“
 Slovenské právo

11      Podľa § 9 ods. 3 zákona č. 25/2006 o verejnom obstarávaní v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej:
„Pri zadávaní zákaziek sa musí uplatňovať princíp rovnakého zaobchádzania, princíp nediskriminácie uchádzačov alebo záujemcov, princíp transparentnosti a princíp hospodárnosti a efektívnosti.“

12      § 27 tohto zákona, nazvaný „Finančné a ekonomické postavenie“, stanovuje:
„1.      Finančné a ekonomické postavenie možno preukázať spravidla:
a)      vyjadrením banky alebo pobočky zahraničnej banky, ktorým môže byť prísľub banky alebo pobočky zahraničnej banky o poskytnutí úveru,
…
3.      Ak uchádzač alebo záujemca nedokáže z objektívnych dôvodov preukázať finančné a ekonomické postavenie určeným dokladom, verejný obstarávateľ a obstarávateľ môže uznať aj iný doklad, ktorým sa preukazuje finančné a ekonomické postavenie.“

13      Článok 32 ods. 1 písm. b) uvedeného zákona znie takto:
„Verejný obstarávateľ v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania uvedie podmienky účasti týkajúce sa
…
b)      finančného a ekonomického postavenia a doklady na ich preukázanie podľa § 27.
…“
 Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

14      Oznámením uverejneným 16. novembra 2013 v dodatku k Úradnému vestníku Európskej únie pod číslom 223/2013, ako aj v slovenskom Vestníku verejného obstarávania pod značkou 18627‑MSP, vyhlásil verejný obstarávateľ verejné obstarávanie na zákazku týkajúcu sa prác rekonštrukcie, modernizácie a budovania šestnástich futbalových štadiónov (ďalej len „verejné obstarávanie“).

15      Z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom v odpovedi na žiadosť o vysvetlenie vyplýva, že hodnota verejnej zákazky predstavovala 25 500 000 eur bez dane z pridanej hodnoty (DPH).

16      Pokiaľ ide o požiadavky týkajúce sa ekonomickej a finančnej situácie, oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania od účastníkov verejného obstarávania s odkazom na § 27 ods. 1 písm. a) zákona č. 25/2006 vyžaduje, aby predložili vyjadrenie slovenskej banky alebo slovenskej pobočky zahraničnej banky, podľa ktorého sa im poskytne úver v hodnote minimálne 3 000 000 eur, čo je hodnota, s ktorou majú disponovať počas celého obdobia realizácie zmluvného vzťahu. Toto potvrdenie sa musí predložiť vo forme úverovej zmluvy alebo zmluvy o budúcej úverovej zmluve a musí ho vydať osoba oprávnená zaväzovať dotknutú banku.

17      Vylúčený uchádzač sa uchádzal o zákazku v uvedenom verejnom obstarávaní. Na preukázanie splnenia požiadaviek uvedených v predchádzajúcom bode predložil potvrdenie banky, ktoré obsahovalo informácie o poskytnutom kontokorentnom úvere vo výške presahujúcej sumu 5 000 000 eur a čestné prehlásenie, že v prípade, ak by jeho ponuka bola vybratá, bude mu k dátumu uzavretia zmluvy o dielo na bežný účet pripísaná suma vo výške minimálne 3 000 000 eur a bude ňou disponovať počas celého obdobia realizácie zmluvného vzťahu.

18      Vylúčený uchádzač namietal objektívnu nemožnosť inak splniť požiadavky týkajúce sa ekonomickej a finančnej situácie stanovené verejným obstarávateľom a poukázal pritom na vyjadrenia slovenských bánk oslovených verejným obstarávateľom, podľa ktorých záväzný úverový prísľub, aký sa požaduje v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania, možno poskytnúť až po schválení úverového obchodu a splnení všetkých požiadaviek banky na to, aby bola uzavretá úverová zmluva.

19      Verejný obstarávateľ sa rozhodol vylúčiť uvedeného uchádzača z verejného obstarávania, keďže sa domnieval, že predovšetkým nesplnil požiadavky na ekonomickú a finančnú situáciu upravené v § 27 ods. 1 písm. a) zákona č. 25/2006. Úrad pre verejné obstarávanie toto rozhodnutie potvrdil. Keďže Krajský súd v Bratislave žalobu proti tomuto rozhodnutiu zamietol rozsudkom z 13. januára 2015, podal vylúčený uchádzač proti tomuto rozsudku odvolanie na Najvyšší súd Slovenskej republiky.

20      Najvyšší súd má pochybnosti o zákonnosti rozhodnutia verejného obstarávateľa, ktorý napriek skutočnosti, že vylúčený uchádzač v čase výberu ponuky disponoval prísľubom banky o poskytnutí úveru v hodnote 5 000 000 eur, rozhodol, že nespĺňa kritériá týkajúce sa ekonomickej a finančnej situácie stanovené v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania.

21      Vnútroštátny súd si tiež kladie otázku, či ekonomickú a finančnú situáciu možno preukázať alternatívnymi spôsobmi a v tomto kontexte, či na tento účel postačuje čestné prehlásenie poskytnuté vylúčeným uchádzačom, ktorým sa potvrdzuje, že v prípade, ak by jeho ponuka bola vybratá, bude mu k dátumu uzavretia zmluvy o dielo na bežný účet pripísaná suma vo výške minimálne 3 000 000 eur, ktorou bude disponovať počas celého obdobia realizácie zmluvného vzťahu.

22      Napokon sa vnútroštátny súd pýta, či súdny prostriedok nápravy, ktorý má vylúčený uchádzač k dispozícii na vnútroštátnej úrovni, možno kvalifikovať ako „účinný“ v zmysle práva Únie, keďže predmet prostriedku nápravy zanikol z dôvodu, že zákazka bola úspešným uchádzačom takmer úplne zrealizovaná.

23      Za týchto podmienok Najvyšší súd Slovenskej republiky rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Je možné taký postup vnútroštátneho orgánu, kedy ekonomickú a finančnú situáciu uchádzača vo verejnom obstarávaní na zákazku s predpokladanou hodnotou 3 000 000 eur na základe ním predloženého čestného prehlásenia a bankovej informácie, že účastník môže čerpať z osobitného bankového úveru bez účelovej viazanosti až do limitného rámca presahujúceho hodnotu zákazky, vyhodnotil ako nepreukázanie súťažnej podmienky o ekonomickej a finančnej situácii uchádzača, vykladať ako súladný s cieľom najmä článku 47 ods. 1 písm. a) a článku 47 ods. 4 smernice [2004/18]?
2.      Je možné situáciu na trhu s bankovými službami členského štátu, kedy banka vo svojom záväznom úverovom prísľube podmieňuje poskytnutie finančných prostriedkov splnením podmienok poskytnutia úveru uvedených v úverovej zmluve, ktoré v čase konania verejného obstarávania nie sú bližšie špecifikované, označiť v zmysle článku 47 ods. 5 smernice 2004/18 za ,opodstatnené dôvody‘, ktoré neumožňujú uchádzačovi poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, t. j. že za tejto situácie môže preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu čestným prehlásením o existencii svojho postačujúceho úverového vzťahu s bankou?
3.      Je možné situáciu pri súdnom prieskume rozhodnutia vnútroštátneho orgánu verejného obstarávania o vylúčení neúspešného uchádzača, kedy už jednotlivé zákazky boli úspešným uchádzačom takmer zrealizované, vyhodnotiť ako objektívnu prekážku, ktorá neumožňuje vnútroštátnemu súdu naplniť obsah ustanovenia článku 47 ods. 1 a 2 [Charty] v spojení s článkom 1 ods. 1 a článkom 2 ods. 3, 6 až 8 smernice [89/665]?“
 O prejudiciálnych otázkach

 O prvej otázke

24      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 47 ods. 1 písm. a) a článok 47 ods. 4 smernice 2004/18 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby verejný obstarávateľ vylúčil uchádzača z verejného obstarávania z dôvodu, že tento uchádzač nespĺňa podmienku týkajúcu sa ekonomickej a finančnej situácie stanovenú v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania spočívajúcu v predložení potvrdenia banky, ktorého predmetom je prísľub banky poskytnúť úver v hodnote stanovenej v tomto oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a zabezpečiť tomuto uchádzačovi disponibilitu tejto sumy počas celého obdobia realizácie zmluvy.

25      Na úvod treba pripomenúť, že článok 267 ZFEÚ neumožňuje Súdnemu dvoru uplatniť predpisy Únie na konkrétny prípad, ale môže sa iba vyjadriť k výkladu Zmlúv a aktov prijatých inštitúciami Európskej únie. Súdny dvor však môže v rámci súdnej spolupráce stanovenej v tomto článku a na základe okolností uvedených v spise poskytnúť vnútroštátnemu súdu skutočnosti potrebné pre výklad práva Únie, ktoré mu môžu byť užitočné pri posudzovaní účinkov daného ustanovenia (rozsudok zo 16. júla 2015, ČEZ Razpredelenie Bălgarija, C‑83/14, EU:C:2015:480, bod 71 a citovaná judikatúra).

26      Podľa článku 44 smernice 2004/18 môžu verejní obstarávatelia vyžadovať, aby uchádzači spĺňali minimálnu úroveň spôsobilosti. Tieto minimálne úrovne spôsobilosti sa musia uviesť v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania.

27      V tejto súvislosti článok 47 ods. 1 tejto smernice vymenúva spôsoby a dokumenty, akými sa vo všeobecnosti môže od hospodárskeho subjektu požadovať preukázanie jeho ekonomickej a finančnej situácie. Tieto dokumenty majú preukázať, že uchádzač má k dispozícii zdroje potrebné na vykonanie verejnej zákazky. Medzi tieto dokumenty patria „príslušné výpisy z bánk“.

28      Podľa odseku 4 toho istého článku verejní obstarávatelia v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania bližšie určia, ktoré spôsoby si zvolili a aké iné dokumenty im musia byť poskytnuté.

29      V prejednávanom prípade vyžadovalo oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania dotknuté v konaní vo veci samej, ako kritérium týkajúce sa preukázania ekonomickej a finančnej situácie hospodárskeho subjektu, aby uchádzač predložil dokument banky o poskytnutí úveru v jeho prospech v hodnote minimálne 3 000 000 eur, ktorý platí v období realizácie zmluvného vzťahu, teda 48 mesiacov.

30      Zo spisu poskytnutého Súdnemu dvoru vyplýva, že vylúčený uchádzač predložil vyjadrenie banky, ktoré obsahuje informácie o jeho finančnej situácii, a potvrdenie, ktoré obsahuje informácie o poskytnutom kontokorentnom úvere vo výške presahujúcej sumu 5 000 000 eur. Vylúčený uchádzač tiež predložil čestné prehlásenie, v rámci ktorého čestne prehlásil, že v prípade, ak by jeho ponuka bola vybratá, bude počas celého obdobia realizácie zmluvy na svojom účte disponovať minimálne sumou vo výške 3 000 000 eur.

31      Verejný obstarávateľ sa však domnieval, že vylúčený uchádzač nesplnil požiadavky kladené na preukázanie ekonomickej a finančnej spôsobilosti, pretože ekonomická a finančná situácia uchádzača nezodpovedala podmienke účasti spočívajúcej v predložení dôkazu vo vyžadovanej forme a obsahu.

32      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako vyplýva predovšetkým z výrazu „spravidla“ nachádzajúceho sa v článku 47 smernice 2004/18, toto ustanovenie ponecháva verejným obstarávateľom značne široký priestor. Ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, na rozdiel od článku 48 tejto smernice, ktorý zavádza uzavretý systém obmedzujúci spôsoby hodnotenia a preverenia, ktoré majú k dispozícii uvedení verejní obstarávatelia, a v dôsledku toho aj ich možnosti formulovať kritériá, odsek 4 tohto článku 47 výslovne oprávňuje verejných obstarávateľov zvoliť si dokumenty, ktoré musia záujemcovia alebo uchádzači predložiť na preukázanie svojej ekonomickej a finančnej situácie. Keďže článok 44 ods. 2 smernice 2004/18 odkazuje na uvedený článok 47, rovnaká možnosť voľby existuje, aj pokiaľ ide o minimálne úrovne ekonomickej a finančnej situácie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 2012, Édukövízig a Hochtief Construction, C‑218/11, EU:C:2012:643, bod 28).

33      Z článku 44 ods. 2 druhého pododseku smernice 2004/18 však výslovne vyplýva, že minimálne úrovne spôsobilosti vyžadované pri určitej zákazke musia súvisieť s predmetom zákazky a musia byť primerané tomuto predmetu. Z toho vyplýva, že požiadavky týkajúce sa úrovne ekonomickej a finančnej situácie musia byť objektívne vhodné na poskytnutie informácie o tejto situácii hospodárskeho subjektu a že tieto musia byť prispôsobené významu dotknutej zákazky v tom zmysle, že objektívne predstavujú pozitívny ukazovateľ existencie dostatočného ekonomického a finančného zázemia na riadne plnenie tejto zákazky, pričom nejdú nad rámec toho, čo je v tejto súvislosti rozumne nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 2012, Édukövízig a Hochtief Construction, C‑218/11, EU:C:2012:643, bod 29).

34      Okrem toho je potrebné pripomenúť, že na jednej strane zásada rovnosti zaobchádzania znamená, že všetci uchádzači majú mať rovnaké príležitosti pri formulovaní znenia svojich ponúk, a preto vyžaduje, aby tieto ponuky podliehali rovnakým podmienkam pre všetkých uchádzačov. Na druhej strane cieľom povinnosti transparentnosti, ktorá je jej priamym dôsledkom, je vylúčiť riziko uprednostňovania a svojvoľnosti zo strany verejného obstarávateľa. Táto povinnosť vyžaduje, aby všetky podmienky a podrobnosti verejného obstarávania boli v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania alebo v súťažných podkladoch jasne, presne a jednoznačne formulované tak, aby po prvé všetci riadne informovaní a primerane obozretní uchádzači chápali ich presný význam a mohli ich vykladať rovnako, a po druhé, aby bol verejný obstarávateľ schopný skutočne overiť, či ponuky uchádzačov spĺňajú kritériá, ktorými sa riadi predmetné obstarávanie (rozsudok z 2. júna 2016, Pizzo, C‑27/15, EU:C:2016:404, bod 36, ako aj citovaná judikatúra).

35      Pokiaľ ide na jednej strane o požiadavku výslovne uvedenú v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania, podľa ktorej sa musí poskytnúť finančná zábezpeka „na účely plnenia zákazky“, zdá sa, že z prvej prejudiciálnej otázky vyplýva, že verejný obstarávateľ rozhodol, že taká požiadavka nebola splnená, keďže bankový úver poskytnutý uchádzačovi, hoci presahoval sumu požadovanú uvedeným oznámením o vyhlásení verejného obstarávania, bol kontokorentným úverom, ktorý nebol účelovo viazaný na plnenie zákazky.

36      V tejto súvislosti treba konštatovať, že požiadavka získania úveru s účelovou viazanosťou na plnenie zákazky je objektívne vhodná na poskytnutie informácie o ekonomickej spôsobilosti uchádzača na riadne plnenie tejto zákazky. Ako to uviedla Európska komisia, účelová viazanosť úveru je vhodná na poskytnutie informácie, že uchádzač má skutočne k dispozícii prostriedky, ktoré nie sú jeho vlastné a ktoré sú potrebné na plnenie zákazky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. decembra 1999, Holst Italia, C‑176/98, EU:C:1999:593, bod 29). Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či suma požadovaná v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania je primeraná predmetu zákazky.

37      Pokiaľ ide na druhej strane o požiadavku, ktorá bola tiež uvedená v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania, týkajúcu sa poskytnutia úveru v hodnote minimálne 3 000 000 eur „v období realizácie zmluvného vzťahu (48 mesiacov)“, hoci článok 47 smernice 2004/18 výslovne neupravuje, že verejný obstarávateľ môže od uchádzača požadovať, aby mal k dispozícii zdroje potrebné na plnenie uvedenej zákazky počas celého obdobia realizácie zmluvného vzťahu, treba konštatovať, ako to uviedol generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, že overenie dodržania ekonomických a finančných kritérií v rámci verejného obstarávania predpokladá, že obstarávateľ má záruku, že počas doby, na ktorú sa vzťahuje zákazka, uchádzač skutočne bude môcť využívať všetky zdroje, s ktorými počíta (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. januára 2016, Ostas celtnieks, C‑234/14, EU:C:2016:6, bod 26 a citovanú judikatúru).

38      Navyše disponibilita požadovanej sumy počas realizácie zmluvného vzťahu je užitočný prvok na účely konkrétneho posúdenia ekonomickej a finančnej situácie uchádzača, pokiaľ ide o jeho záväzky. Riadne plnenie zákazky je neoddeliteľne späté s tým, že uchádzač disponuje finančnými prostriedkami na jej realizáciu.

39      V prejednávanom prípade je tak podmienka, podľa ktorej uchádzač musí disponovať prostriedkami počas celého obdobia realizácie zákazky, vhodná na zabezpečenie cieľov článku 47 ods. 1 smernice 2004/18.

40      Prináleží však vnútroštátnemu súdu posúdiť relevantnosť dôkazov, ktoré v tejto súvislosti predložil uchádzač a medzi ktoré patrí zmluva o poskytnutom kontokorentnom úvere.

41      Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že článok 47 ods. 1 písm. a) a článok 47 ods. 4 smernice 2004/18 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby verejný obstarávateľ vylúčil uchádzača z verejného obstarávania z dôvodu, že tento uchádzač nespĺňa podmienku týkajúcu sa ekonomickej a finančnej situácie stanovenú v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania spočívajúcu v predložení potvrdenia banky, ktorého predmetom je prísľub banky poskytnúť úver v hodnote stanovenej v tomto oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a zabezpečiť tomuto uchádzačovi disponibilitu tejto sumy počas celého obdobia realizácie zmluvy.
 O druhej otázke

42      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, ak oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania vyžaduje predloženie potvrdenia banky, ktorého predmetom je prísľub banky poskytnúť úver v hodnote stanovenej v tomto oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a zabezpečiť tomuto uchádzačovi disponibilitu tejto sumy počas celého obdobia realizácie zmluvy, okolnosť, že banky, ktoré oslovil uchádzač, nie sú schopné dodať uchádzačovi potvrdenie v takomto presnom znení, môže predstavovať „opodstatnené dôvody“ v zmysle článku 47 ods. 5 smernice 2004/18 oprávňujúce, v prípade potreby, uvedenému uchádzačovi preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu akýmkoľvek iným dokumentom, ktorý verejný obstarávateľ považuje za vhodný, akým je čestné prehlásenie potvrdzujúce, že v prípade, ak by jeho ponuka bola vybratá, bude od momentu uzavretia zmluvy o dielo na jeho účet pripísaná suma zodpovedajúca hodnote stanovenej v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania, ktorá mu bude k dispozícii počas celého obdobia jej realizácie.

43      Článok 47 ods. 5 smernice 2004/18 oprávňuje uchádzačov, ktorí z akýchkoľvek opodstatnených dôvodov nie sú schopní poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu akýmkoľvek iným dokumentom, ktorý verejný obstarávateľ považuje na tieto účely za vhodný.

44      V prejednávanom prípade predložil vylúčený uchádzač čestné prehlásenie potvrdzujúce, že v prípade, ak by jeho ponuka bola vybratá, bude počas celého obdobia realizácie zmluvy na svojom účte disponovať minimálne sumou vo výške 3 000 000 eur, pričom tvrdil, že nebolo možné, aby od banky získal potvrdenie o prísľube, že mu poskytne úver v hodnote stanovenej v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania.

45      V tejto súvislosti prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či pre vylúčeného uchádzača bolo objektívne nemožné poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom. Bolo by to tak predovšetkým v prípade, ako uviedol generálny advokát v bode 53 svojich návrhov, ak by uvedený uchádzač nebol schopný na Slovensku získať dokumenty, aké vyžaduje oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania.

46      Len v prípade, že vnútroštátny súd konštatuje takú objektívnu nemožnosť, prináleží mu overiť, či sa verejný obstarávateľ dôvodne domnieval, že čestné prehlásenie poskytnuté uchádzačom nepredstavuje dokument vhodný na preukázanie jeho ekonomickej a finančnej situácie. V súlade s článkom 44 ods. 2 tejto smernice v spojení s jej odôvodnením 39 mu tiež prináleží overiť, či rozsah informácií a minimálne požadované úrovne spôsobilosti súvisia s predmetom zákazky a sú tomuto predmetu primerané a či sa kritériá výberu uplatnia nediskriminačným spôsobom.

47      Pokiaľ ide o okolnosti skutkovej povahy, prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či vylúčený uchádzač objektívne nemohol poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, a ak áno, či sa verejný obstarávateľ dôvodne domnieval, že čestné prehlásenie poskytnuté uchádzačom nepredstavuje dokument vhodný na preukázanie jeho ekonomickej a finančnej situácie.

48      Na druhú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 47 ods. 5 smernice 2004/18 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania vyžaduje predloženie potvrdenia banky, ktorého predmetom je prísľub banky poskytnúť úver v hodnote stanovenej v tomto oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a zabezpečiť tomuto uchádzačovi disponibilitu tejto sumy počas celého obdobia realizácie zmluvy, okolnosť, že banky, ktoré oslovil uchádzač, nie sú schopné dodať uchádzačovi potvrdenie v takomto presnom znení, môže predstavovať „opodstatnené dôvody“ v zmysle tohto článku oprávňujúce, v prípade potreby, uvedenému uchádzačovi preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu akýmkoľvek iným dokumentom, ktorý verejný obstarávateľ považuje za vhodný, ak tento uchádzač objektívne nemohol poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
 O tretej otázke

49      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je konanie upravené v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor týmto súdom poskytuje výklad práva Únie potrebný na vyriešenie sporu, ktorý prejednávajú (pozri najmä uznesenie z 8. septembra 2016, Caixabank a Abanca Corporación Bancaria, C‑91/16 a C‑120/16, neuverejnené, EU:C:2016:673, bod 13 a citovanú judikatúru).

50      V tejto súvislosti Súdny dvor opakovane uviedol, že nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, vyžaduje, aby vnútroštátny súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého patria ním kladené otázky, alebo aby aspoň objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa uvedené otázky zakladajú (pozri najmä uznesenie z 8. septembra 2016, Caixabank a Abanca Corporación Bancaria, C‑91/16 a C‑120/16, neuverejnené, EU:C:2016:673, bod 14 a citovanú judikatúru).

51      Požiadavky týkajúce sa obsahu návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa explicitne nachádzajú v článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ako aj v bode 15 odporúčaní Súdneho dvora Európskej únie pre vnútroštátne súdy pri podávaní návrhov na začatie prejudiciálneho konania (Ú. v. EÚ C 439, 2016, s. 1), podľa ktorých každý návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahuje „stručné zhrnutie predmetu sporu, ako aj relevantné skutočnosti, ktoré zistil vnútroštátny súd, alebo aspoň zhrnutie skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú“, „znenie vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré možno v danom prípade použiť, a prípadne príslušnú vnútroštátnu judikatúru“, ako aj „uvedenie dôvodov, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktoré vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a svojou právnou úpravou uplatniteľnou vo vnútroštátnom konaní“ (pozri v tomto zmysle uznesenie z 20. júla 2016, Stanleybet Malta a Stoppani, C‑141/16, neuverejnené, EU:C:2016:596, body 8 a 9 a citovanú judikatúru).

52      V prejednávanom prípade rozhodnutie vnútroštátneho súdu neobsahuje žiadny odkaz na vnútroštátne ustanovenia, ktoré by preberali ustanovenia smernice 89/665 týkajúce sa postupov preskúmavania a ich účinkov, zmenenej a doplnenej smernicou 2007/66. V rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa predovšetkým neuvádza, či Slovenská republika upravila, ako to stanovuje článok 2 ods. 6 tejto smernice, že napadnuté rozhodnutie treba najprv zrušiť na to, aby sa mohla požadovať náhrada škody, alebo či, ako to umožňuje článok 2 ods. 7 druhý pododsek uvedenej smernice, upravila, že právomoci orgánu, ktorý je zodpovedný za postupy preskúmania, sa po uzavretí zmluvy o dielo obmedzujú na priznanie náhrady škody.

53      V rozhodnutí vnútroštátneho súdu navyše chýba spresnenie, pokiaľ ide o skutkové okolnosti sporu vo veci samej, o predmete opravného prostriedku podaného vylúčeným uchádzačom, ako aj o dôvodoch, pre ktoré postup verejného obstarávania pokračoval napriek skutočnosti, že proti rozhodnutiu verejného obstarávateľa bol podaný opravný prostriedok.

54      Z dôvodu absencie týchto informácií nemôže Súdny dvor poskytnúť užitočnú odpoveď na tretiu položenú otázku, ktorá je v dôsledku toho neprípustná.
 O trovách

55      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
1.      Článok 47 ods. 1 písm. a) a článok 47 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby verejný obstarávateľ vylúčil uchádzača z verejného obstarávania z dôvodu, že tento uchádzač nespĺňa podmienku týkajúcu sa ekonomickej a finančnej situácie stanovenú v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania spočívajúcu v predložení potvrdenia banky, ktorého predmetom je prísľub banky poskytnúť úver v hodnote stanovenej v tomto oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a zabezpečiť tomuto uchádzačovi disponibilitu tejto sumy počas celého obdobia realizácie zmluvy.

2.      Článok 47 ods. 5 smernice 2004/18 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania vyžaduje predloženie potvrdenia banky, ktorého predmetom je prísľub banky poskytnúť úver v hodnote stanovenej v tomto oznámení o vyhlásení verejného obstarávania a zabezpečiť tomuto uchádzačovi disponibilitu tejto sumy počas celého obdobia realizácie zmluvy, okolnosť, že banky, ktoré oslovil uchádzač, nie sú schopné dodať uchádzačovi potvrdenie v takomto presnom znení, môže predstavovať „opodstatnené dôvody“ v zmysle tohto článku oprávňujúce, v prípade potreby, uvedenému uchádzačovi preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu akýmkoľvek iným dokumentom, ktorý verejný obstarávateľ považuje za vhodný, ak tento uchádzač objektívne nemohol poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

Ilešič

Prechal

Rosas

Toader

      Jarašiūnas

Rozsudok bol vyhlásený v Luxemburgu 13. júla 2017.

Tajomník

      Predseda druhej komory

A. Calot Escobar

      M. Ilešič

* Jazyk konania: slovenčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 16. februára 2012.#Jürgen Blödel‑Pawlik proti HanseMerkur Reiseversicherung AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landgericht Hamburg.#Smernica 90/314/EHS – Cestovné, dovolenkové a výletné služby – Článok 7 – Ochrana proti riziku platobnej neschopnosti alebo úpadku organizátora balíka cestovných služieb – Pôsobnosť – Platobná neschopnosť organizátora z dôvodu podvodného použitia prostriedkov zaplatených spotrebiteľom.#Vec C‑134/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      zo 16. februára 2012 (
            *1
         )
      „Smernica 90/314/EHS — Cestovné, dovolenkové a výletné služby — Článok 7 — Ochrana proti riziku platobnej neschopnosti alebo úpadku organizátora balíka cestovných služieb — Pôsobnosť — Platobná neschopnosť organizátora z dôvodu podvodného použitia prostriedkov zaplatených spotrebiteľom“
      Vo veci C-134/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landgericht Hamburg (Nemecko) z 2. marca 2011 a doručený Súdnemu dvoru 18. marca 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Jürgen Blödel-Pawlik

      proti

         HanseMerkur Reiseversicherung AG,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory M. Safjan, sudcovia A. Borg Barthet (spravodajca) a J.-J. Kasel,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               J. Blödel-Pawlik, v zastúpení: M. Sauren, Rechtsanwalt,

               —

               HanseMerkur Reiseversicherung AG, v zastúpení: G. Heinemann, Rechtsanwalt,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: T. Materne a J.-C. Halleux, splnomocnení zástupcovia,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               estónska vláda, v zastúpení: M. Linntam, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: K. Paraskevopoulou a I. Bakopoulos, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: S. Centeno Huerta, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci L. Ventrella, avvocato dello Stato,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér Miklós, K. Szíjjártó a Z. Tóth, splnomocnení zástupcovia,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, splnomocnený zástupca,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Owsiany-Hornung a S. Grünheid, splnomocnené zástupkyne,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 smernice Rady 90/314/EHS z 13. júna 1990 o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb (Ú. v. ES L 158, s. 59; Mim. vyd. 13/010, s. 132).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. Blödelom-Pawlikom a spoločnosťou HanseMerkur Reiseversicherung AG (ďalej len „HanseMerkur Reiseversicherung“) vo veci zamietnutia refundácie ceny za balík cestovných služieb, ktoré boli zaplatené spotrebiteľom, ale neboli uskutočnené organizátorom.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa siedmeho, osemnásteho, dvadsiateho prvého a dvadsiateho druhého odôvodnenia smernice 90/314:
               „keďže turistika má narastajúcu dôležitú úlohu v ekonomikách členských štátov; keďže systém balíkov je základnou časťou turistiky; keďže balík cestovných služieb v členských štátoch by mal byť stimulovaný k vyššiemu nárastu a produktivite, ak boli prijaté prinajmenšom minimálne spoločné pravidlá s cieľom poskytnúť mu rozmery spoločenstva;…
               …
               keďže organizátor a/alebo maloobchodník, ako zmluvná strana by mal byť zodpovedný spotrebiteľovi za riadne vysporiadanie záväzkov, ktoré vyplývajú zo zmluvy; keďže navyše organizátor a/alebo maloobchodník by mal byť spotrebiteľovi zodpovedný za škodu vzniknutú z nedostatku pri plnení alebo neprimeraného plnenia zmluvy, ak tieto nedostatky nie sú prisúditeľné akémukoľvek ich omylu alebo sú prisúditeľné chybe ďalšieho dodávateľa služieb;
               …
               keďže by spotrebiteľ ako aj priemysel cestovných služieb mali prospech, ak by organizátor a/alebo obchodníci boli zaviazaní zabezpečovať dostatočný dôkaz o záruke v prípade platobnej neschopnosti;
               keďže členské štáty by mali mať možnosť zvoliť prijatie alebo zachovanie prísnejších ustanovení vzťahujúcich sa na balík cestovných služieb s cieľom ochrany spotrebiteľa“.

               4

               Článok 1 tejto smernice uvádza:
               „Účelom tejto smernice je aproximácia zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov vzťahujúcich sa na balík [cestovných, dovolenkových a výletných – neoficiálny preklad] služieb, ktoré sa predávajú alebo sú ponúkané na predaj v teritóriu spoločenstva.“

               5

               Článok 4 ods. 6 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:
               „Ak spotrebiteľ odstúpi od zmluvy na základe odseku 5, alebo z akejkoľvek príčiny, inej ako je chyba spotrebiteľa, organizátor zruší balík služieb pred dohovoreným termínom odchodu, spotrebiteľ bude oprávnený:

                        a)

                        buď prijať náhradný balík služieb ekvivalentnej alebo vyššej kvality, kde organizátor a/alebo maloobchodník je schopný mu takúto náhradu ponúknuť. Ak je zámena ponúknutého balíka služieb nižšej kvality, organizátor refunduje spotrebiteľovi tento rozdiel v cene,

                        b)

                        alebo dostať preplatené v čo najkratšom termíne všetky čiastky, ktoré zaplatil v súvislosti so zmluvou.“

               6

               Článok 5 ods. 1 a 2 smernice 90/314 znie:
               „1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečili, že organizátor a/alebo maloobchodník ako zmluvná strana je zodpovedný spotrebiteľovi za riadne vysporiadanie záväzkov vyplývajúcich zo zmluvy, bez ohľadu na to, či tieto záväzky majú byť splnené organizátorom a/alebo maloobchodníkom, či iným dodávateľom služieb, bez ujmy na právach organizátora a/alebo maloobchodníka stíhať týchto ďalších dodávateľoch služieb.
               2.   S odvolaním na škodu vyplývajúcu spotrebiteľovi z nedostatku pri plnení alebo z neprimeraného plnenia zmluvy, členské štáty prijmú všetky nevyhnutné opatrenia, aby zabezpečili, že organizátor a/alebo maloobchodník nie je/sú zodpovední za takýto nedostatok pri plnení alebo za neprimerané plnenie zmluvy, ak tento nie je prisúditeľný buď akejkoľvek ich chybe alebo chybe ďalšieho dodávateľa služieb, …“

               7

               Článok 7 uvedenej smernice stanovuje:
               „Organizátor a/alebo maloobchodník, ako zmluvná strana, musí zabezpečiť dostatočný dôkaz záruky refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené za a pre repatriáciu spotrebiteľa [predložiť dostatočné záruky na zabezpečenie refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené, a na repatriáciu spotrebiteľa – neoficiálny preklad] v prípade platobnej neschopnosti.“

               8

               Článok 8 uvedenej smernice uvádza:
               „Členské štáty môžu prijať alebo obnoviť prísnejšie opatrenia na ochranu spotrebiteľa v oblasti pokrytej touto smernicou.“

         Nemecká právna úprava

               9

               Podľa ustanovení § 651k ods. 1 bodu 1 občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch), ktorým bol do nemeckého právneho poriadku prebraný článok 7 smernice 90/314:
               „Organizátor balíka cestovných služieb musí zabezpečiť, aby sa cestujúcemu refundovala:
               (1)   zaplatená cena zájazdu, ak nedôjde k plneniu cestovných služieb z dôvodu platobnej neschopnosti alebo vyhlásenia konkurzu na majetok organizátora…“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               10

               J. Blödel-Pawlik si 4. augusta 2009 objednal pre seba a svoju manželku balík cestovných služieb v spoločnosti Rhein Reisen GmbH (ďalej len „Rhein Reisen“), ktorá ako organizátor balíka cestovných služieb uzatvorila zmluvné poistenie pre prípad platobnej neschopnosti v spoločnosti HanseMerkur Reiseversicherung s účinnosťou od 1. augusta 2009.

               11

               Rhein Reisen predložila J. Blödelovi-Pawlikovi dve potvrdenia, ktoré preukazovali, že mu bude vrátená cenu zájazdu, ak nedôjde k plneniu cestovných služieb z dôvodu platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb.

               12

               Rhein Reisen oznámila pred začiatkom cesty J. Blödelovi-Pawlikovi, že je nútená vyhlásiť platobnú neschopnosť.

               13

               Zo spisu vyplýva, že Rhein Reisen, zastúpená jediným konateľom, v skutočnosti neplánovala predmetný zájazd uskutočniť. Časový sled udalostí, ako aj výpis z bankového účtu o uskutočnených transakciách totiž odhalili, že z jej strany išlo o podvodné konanie.

               14

               Za týchto okolností J. Blödel-Pawlik požiadal HanseMerkur Reiseversicherung o vrátenie zaplatenej ceny zájazdu.

               15

               Spoločnosť však uvádza, že nie je povinná pristúpiť k refundácii, lebo prípad, v ktorom dôvodom zrušenia cesty je výlučne podvodné konanie organizátora cestovnej služby, nepatrí do pôsobnosti článku 7 smernice 90/314.

               16

               Vnútroštátny súd má tiež pochybnosti o tom, či má smernica 90/314 chrániť spotrebiteľov aj pred podvodným konaním zo strany organizátorov cestovných služieb.

               17

               Keďže sa Landgericht Hamburg domnieval, že riešenie sporu, ktorý prejednáva, závisí od výkladu smernice 90/314, rozhodol sa prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 7 [smernice 90/314] uplatniť aj v prípade, ak sa organizátor balíka cestovných služieb stane platobne neschopným z dôvodu, že peniaze, ktoré od cestujúcich od začiatku vyberal s podvodným úmyslom, používal na iné ako určené účely a nikdy neplánoval zájazd uskutočniť?“

         O prejudiciálnej otázke

               18

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 smernice 90/314 vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti spadá platobná neschopnosť organizátora balíka cestovných služieb z dôvodu jeho podvodného konania.

               19

               V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že článok 7 smernice 90/314 zaväzuje organizátora balíka cestovných služieb predložiť dostatočné záruky na zabezpečenie refundácie zaplatených peňazí a na repatriáciu spotrebiteľa v prípade platobnej neschopnosti, ktorých cieľom je ochrana spotrebiteľa proti ekonomickým rizikám vyplývajúcim z jeho platobnej neschopnosti alebo úpadku (pozri rozsudok z 8. októbra 1996, Dillenkofer a i. C-178/94, C-179/94 a C-188/94 až C-190/94, Zb. s. I-4845, body 34 a 35).

               20

               Základným cieľom tohto ustanovenia je tak zabezpečiť, že repatriácia spotrebiteľa a refundácia peňazí, ktoré zaplatil, sú v prípade platobnej neschopnosti alebo úpadku organizátora poistené (pozri v tomto zmysle rozsudok Dillenkofer a i., už citovaný, body 35 a 36).

               21

               Je však potrebné skonštatovať, že znenie článku 7 smernice 90/314 nespája s uvedeným zabezpečením žiadnu konkrétnu podmienku, ktorá by sa týkala dôvodu platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb.

               22

               V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 74 svojho rozsudku z 15. júna 1999, Rechberger a i. (C-140/97, Zb. s. I-3499), rozhodol, že článok 7 uvedenej smernice obsahuje povinnosť priznať spotrebiteľom balíka cestovných služieb právo na záruky refundácie peňazí, ktoré boli zaplatené, a na repatriáciu spotrebiteľa v prípade platobnej neschopnosti organizátora cestovnej služby a že toto právo je určené konkrétne na zabezpečenie spotrebiteľa proti dôsledkom platobnej neschopnosti bez ohľadu na jej príčiny.

               23

               Súdny dvor na základe toho dospel k názoru, že okolnosti ako neuvážené konanie organizátora cestovnej služby alebo výskyt mimoriadnych alebo nepredvídateľných udalostí nepredstavujú prekážku pre refundáciu zaplatených peňazí a pre repatriáciu spotrebiteľov v zmysle článku 7 smernice 90/314 (pozri rozsudok Rechberger a i., už citovaný, body 75 a 76).

               24

               Okrem toho takýto výklad článku 7 smernice 90/314 podporuje aj cieľ smernice, ktorým je zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa (pozri rozsudok Dillenfoger a i., už citovaný, bod 39).

               25

               Vzhľadom na tieto skutočnosti je potrebné na položenú otázku odpovedať, že článok 7 smernice 90/314 sa má vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti spadá aj situácia platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb z dôvodu jeho podvodného konania.

         O trovách

               26

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                     Článok 7 smernice Rady 90/314/EHS z 13. júna 1990 o balíku cestovných, dovolenkových a výletných služieb sa má vykladať v tom zmysle, že do jeho pôsobnosti spadá aj situácia platobnej neschopnosti organizátora balíka cestovných služieb z dôvodu jeho podvodného konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 19. novembra 2015.#Helénska republika proti Európskej komisii.#EPUZF – Záručná sekcia – EPZF a EPFRV – Výdavky vylúčené z financovania – Nariadenie (ES) č. 1782/2003 – Režim nárokov na jednotnú platbu – Štátna rezerva – Kritériá priznania – Riziko pre fondy – Krížové plnenie.#Vec T-107/14.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. decembra 1990. # Max Witzemann proti Hauptzollamt München-Mitte. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Vec C-343/89.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (samosudca) z 8. júna 2006.#Orlando Pérez-Díaz proti Európskej komisii.#Vec T-156/03.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 19. septembra 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Vec C-221/01.


ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (druhá komora) z 23. októbra 2012.#Gustav Eklund proti Európskej komisii.#Verejná služba – Prijímanie – Verejné výberové konanie – Zapísanie do rezervného zoznamu – Ponuka pracovného miesta predložená osobe zapísanej do rezervného zoznamu – Podmienky pripustenia – Odborná prax nadobudnutá po získaní diplomu – Právomoc výberovej komisie a menovacieho orgánu – Prijatie ponuky pracovného miesta – Späťvzatie pracovnej ponuky.#Vec F‑57/11.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. septembra 1994. # Lio Bettaccini proti Fonds national de retraite des ouvriers mineurs. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Mons - Belgicko. # Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov. # Vec C-301/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. októbra 2009. # G. Elbertsen proti Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko. # Spoločná poľnohospodárska politika - Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania pomoci - Nariadenie (ES) č. 1782/2003 - Režim jednotnej platby - Stanovenie referenčnej čiastky - Poľnohospodári, ktorí sa nachádzajú v osobitnej situácii - Štátna rezerva. # Vec C-449/08.

text:
      Vec C‑449/08
      G. Elbertsen
      proti
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Spoločná poľnohospodárska politika – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania pomoci – Nariadenie (ES) č. 1782/2003 – Režim jednotnej platby – Stanovenie referenčnej čiastky – Poľnohospodári, ktorí sa nachádzajú v osobitnej situácii – Štátna rezerva“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania
            pomoci – Režim jednotnej platby
      (Nariadenie Rady č. 1782/2003, článok 42 ods. 4; nariadenie Komisie č. 795/2004, zmenené a doplnené nariadením č. 1974/2004,
            článok 21)
      2.        Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania
            pomoci – Režim jednotnej platby
      (Nariadenie Rady č. 1782/2003, článok 42 ods. 4)
      1.        Článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej
         poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú
         nariadenia č. 2019/93, č. 1452/2001, č. 1453/2001, č. 1454/2001, č. 1868/94, č. 1251/1999, č. 1254/1999, č. 1673/2000, č. 2358/71
         a č. 2529/2001, sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie necháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, ktorá
         im umožňuje stanoviť referenčnú čiastku vo výške 0 eur a nepriznať nijaký nárok na platbu zo štátnej rezervy poľnohospodárovi,
         ktorý sa nachádza v osobitnej situácii, aká je uvedená v článku 21 nariadenia č. 795/2004, ktorým sa ustanovujú predpisy na
         vykonávanie schémy jednotných platieb ustanovenej v nariadení č. 1782/2003, zmeneného a doplneného nariadením č. 1974/2004,
         pokiaľ je táto čiastka založená na objektívnych kritériách, nenarušuje rovnosť zaobchádzania medzi poľnohospodármi a nespôsobuje
         deformáciu trhu a hospodárskej súťaže.

      (pozri bod 34, bod 1 výroku)
      2.        Právo Spoločenstva a najmä článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej
         podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým
         sa menia a dopĺňajú nariadenia č. 2019/93, č. 1452/2001, č. 1453/2001, č. 1454/2001, č. 1868/94, č. 1251/1999, č. 1254/1999,
         č. 1673/2000, č. 2358/71 a č. 2529/2001, nebráni uplatneniu vnútroštátneho ustanovenia, podľa ktorého sa z čiastky, o ktorú
         sa zvyšujú dodatočné platby v dôsledku investície do produkčnej kapacity alebo odkúpenia pôdy, odpočíta suma vo výške 500 eur
         predtým, ako sa stanoví referenčná čiastka, na základe ktorej sa priznávajú nároky na platby zo štátnej rezervy.

      Keďže sa toto vnútroštátne ustanovenie uplatní na všetkých poľnohospodárov, ktorí chcú využiť štátnu rezervu, je opatrením
         všeobecnej povahy, ktoré spočíva na objektívnych kritériách a neporušuje zásadu rovnosti zaobchádzania ani nespôsobuje deformáciu
         trhu a hospodárskej súťaže v súlade s požiadavkami uvedeného článku 42 ods. 4.

      (pozri body 38, 40, 46, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 22. októbra 2009 (*)

      „Spoločná poľnohospodárska politika – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania pomoci – Nariadenie (ES) č. 1782/2003 – Režim jednotnej platby – Stanovenie referenčnej čiastky – Poľnohospodári, ktorí sa nachádzajú v osobitnej situácii – Štátna rezerva“
      Vo veci C‑449/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) z 8. októbra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 13. októbra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      G. Elbertsen
      proti
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory E. Levits, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, sudcovia A. Borg Barthet (spravodajca)
         a M. Ilešič,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a M. de Mol, splnomocnené zástupkyne,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Clotuche‑Duvieusart a B. Burggraaf, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 42 ods. 4 nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra
         2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým
         sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001,
         (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71
         a (ES) č. 2529/2001 (Ú. v. EÚ L 270, s. 1; Mim. vyd. 03/040, s. 269).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Elbertsenom a Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (minister
         pre poľnohospodárstvo, prírodu a kvalitu potravín, ďalej len „minister“) vo veci priznania nárokov na jednotnú platbu zo štátnej
         rezervy.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Nariadenie č. 1782/2003
      3        V rámci reformy spoločnej poľnohospodárskej politiky prijala Rada Európskych spoločenstiev nariadenie č. 1782/2003, ktorým
         sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky, ako aj niektorých režimov
         podpory pre poľnohospodárov.

      4        Nariadenie č. 1782/2003 upravuje najmä režim podpory príjmov poľnohospodárov. Tento režim je označený v článku 1 druhej zarážke
         tohto nariadenia ako „režim jednotnej platby“. Je tiež upravený v hlave III uvedeného nariadenia.

      5        Článok 33 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 uvádza situácie, v ktorých môžu poľnohospodári využiť režim jednotnej platby. Stanovuje
         predovšetkým:

      „Poskytnutie podpory
      1.      Poľnohospodári majú prístup k režimu jednotnej platby:
      a)      ak sa im poskytla platba počas referenčného obdobia uvedeného v článku 38 v rámci aspoň jedného z režimov podpory uvedených
         v prílohe VI,

      …“
      6        Článok 37 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:

      „Referenčná čiastka predstavuje trojročný priemer celkových čiastok platieb poskytnutých poľnohospodárovi podľa režimov podpory
         uvedených v prílohe VI, vypočítaná a upravená v súlade s prílohou VII, v každom kalendárnom roku referenčného obdobia podľa
         článku 38.“

      7        Referenčné obdobie uvedené v článku 33 ods. 1 a článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 je definované v článku 38 tohto nariadenia.
         Zahŕňa kalendárne roky 2000 až 2002.

      8        Článok 42 ods. 1 a 4 nariadenia č. 1782/2003 stanovuje:

      „1.      Po prípadnom znížení podľa článku 41 ods. 2 použijú členské štáty lineárne percento zníženia referenčnej čiastky, aby vytvorili
         štátnu rezervu. Toto zníženie nemôže byť vyššie ako 3 %.

      …
      4.      Členské štáty použijú štátnu rezervu, aby stanovili podľa objektívnych podmienok a takým spôsobom, aby sa zaistilo rovné zaobchádzanie
         medzi poľnohospodármi a aby sa zabránilo narušeniu trhu a hospodárskej súťaže, referenčnej čiastky pre poľnohospodárov, ktorí
         sa nachádzajú v zvláštnej [v osobitnej – neoficiálny preklad] situácii, ktorú Komisia určí postupom podľa článku 144 ods. 2.“

       Nariadenie (ES) č. 795/2004
      9        Podľa odôvodnenia č. 9 nariadenia Komisie (ES) č. 795/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú predpisy na vykonávanie
         schémy jednotných platieb ustanovenej v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003 (Ú. v. EÚ L 141, s. 1; Mim. vyd. 03/044, s. 226),
         zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1974/2004 z 29. októbra 2004 (Ú. v. EÚ L 345, s. 85, ďalej len „nariadenie
         č. 795/2004“):

      „V záujme zjednodušeného administratívneho spravovania štátnej rezervy je vhodné, aby sa ustanovilo jej spravovanie na regionálnej
         úrovni okrem prípadov, ktoré sa uvádzajú v článku 42 ods. 3 nariadenia (ES) č. 1782/2003 a v článku 42 ods. 4 spomínaného
         nariadenia v prípade, že členské štáty sú povinné priznať nároky na platbu.“

      10      Odôvodnenie č. 13 nariadenia č. 795/2004 stanovuje:

      „V článku 42 ods. 4 nariadenia (ES) č. 1782/2003 sa Komisii povoľuje, aby definovala osobitné situácie, na základe ktorých
         vznikne nárok na priznanie príslušných čiastok určitým poľnohospodárom, nachádzajúcim sa v situácii, ktorá im úplne alebo
         čiastočne zabránila, aby v príslušnom období poberali priame platby. Preto je vhodné, aby sa tieto osobitné situácie ustanovením
         určitých predpisov vymenovali a tak sa zabránilo kumulovaniu príjmu z rôznych priznaných nárokov na platbu u jedného a toho
         istého poľnohospodára, čo sa nedotýka možnosti Komisie tieto situácie prípadne doplniť ďalšími prípadmi. Členským štátom by
         sa okrem toho malo umožniť, aby určili príslušnú čiastku, ktorá sa prideľuje.“

      11      Podľa článku 18 ods. 1 nariadenia č. 795/2004:

      „Na účely článku 42 ods. 4 nariadenia (ES) č. 1782/2003 ‚poľnohospodári v osobitnej situácii‘ znamená poľnohospodári, ktorí
         sa uvádzajú v článkoch 19 až 23a tohto nariadenia.“

      12      Článok 21 ods. 1 nariadenia č. 795/2004 stanovuje:

      „Poľnohospodár, ktorý investoval do produkčnej kapacity alebo v súlade s podmienkami ustanovenými v odsekoch 2 až 6 odkúpil
         pôdu najneskôr do 15. mája 2004, obdrží nároky na platbu, ktoré sa vypočítajú tak, že príslušná čiastka, určená členským štátom
         na základe objektívnych kritérií tak, aby sa zabezpečilo rovnaké zaobchádzanie so všetkými poľnohospodármi a zabránilo deformácii
         trhu a hospodárskej súťaže, sa vydelí počtom hektárov, ktorý nesmie byť väčší, ako je počet hektárov, ktoré odkúpil.“

       Vnútroštátna právna úprava
      13      Článok 16 nariadenia o spoločnej hospodárskej politike – podpora príjmov v roku 2006 (Regeling GLB‑inkomenssteun 2006, ďalej
         len „Regeling“) predovšetkým stanovuje:

      „1.      Na účely priznania nárokov na platby zo štátnej rezervy môžu byť zohľadnené výlučne tieto osoby:
      …
      c)      poľnohospodári, ktorí podľa článku 21 nariadenia č. 795/2004 investovali do produkčnej kapacity alebo odkúpili pôdu, ak bolo
         podľa posúdenia ministra preukázané, že títo poľnohospodári podľa článku 21 nariadenia č. 795/2004 najneskôr do 15. mája 2004:

      –        investovali do rozšírenia kapacít maštalí alebo si tieto maštale najmenej šesť rokov prenajímali,
      –        odkúpili pôdu alebo si ju najmenej šesť rokov prenajímali,
      –        kúpili zvieratá, za ktoré môže byť poskytnutá priama platba uvedená v prílohe VI nariadenia č. 1782/2003,
      …
      d)      poľnohospodári, ktorí si podľa článku 22 nariadenia č. 795/2004 prenajali alebo odkúpili pôdu, ak bolo podľa posúdenia ministra
         preukázané, že túto pôdu si prenajali alebo odkúpili najneskôr do 15. mája 2004;

      …
      2.      Poľnohospodári v zmysle odseku 1 písm. b) až d) môžu získať nároky na platby zo štátnej rezervy len vtedy, ak:
      a)      v dôsledku investície do produkčnej kapacity alebo nadobudnutia vlastníctva, kúpy alebo prenájmu pôdy, na ktorú možno poskytnúť
         podporu v zmysle článku 44 ods. 2 nariadenia č. 1782/2003, v bezprostredne nasledujúcom kalendárnom roku disponujú:

      i)      väčšou kapacitou maštalí;
      ii)      vyšším počtom zvierat, za ktoré môže byť poskytnutá priama platba uvedená v prílohe VI nariadenia č. 1782/2003;
      …
      ako disponovali podľa produkčnej kapacity alebo výmery pôdy v referenčnom období;
      b)      na základe vyššie uvedeného získali v súlade s výpočtami podľa článku 17 viac priamych platieb a
      c)      pokiaľ táto dodatočná produkčná kapacita alebo pôda ešte nezakladajú právo na priznanie platobných nárokov alebo referenčných
         čiastok na základe referenčného obdobia.

      3.      O stanovenie nárokov na platby zo štátnej rezervy sa musí žiadať v súlade s článkom 11.“
      14      Podľa článku 17 ods. 1 a 2 Regeling:

      „1.      Dodatočné referenčné čiastky sa pre poľnohospodárov v zmysle článku 16 ods. 2 počítajú touto metódou:
      a)      Zvýšenie priamych platieb poskytnutých podľa režimov podpory uvedených v prílohe VI nariadenia č. 1782/2003 v porovnaní s referenčným
         obdobím v dôsledku investícií do príslušnej produkčnej kapacity, nadobudnutia vlastníctva, kúpy alebo prenájmu pôdy v nasledujúcom
         roku sa vypočíta podľa metódy opísanej v prílohe VII nariadenia č. 1782/2003;

      b)      Od výsledku výpočtu podľa písmena a) sa odpočíta suma vo výške 500 eur, ktorá sa proporcionálne rozdelí na rôzne dodatočné
         sumy získané podľa režimov podpory uvedených v písmene a);

      c)      Dodatočné sumy vypočítané podľa písmena b) sa vynásobia percentuálnou sadzbou, ktorú určí minister. Táto percentuálna sadzba
         bude oznámená uznesením v Staatscourant.

      2.      Odlišne od odseku 1 a článku 16 ods. 2 bude na žiadosť poľnohospodára výpočet dodatočnej referenčnej čiastky založený na druhom
         roku po vynaložení investícií do produkčnej kapacity alebo nadobudnutí vlastníctva, kúpe alebo prenájme pôdy, najneskôr však
         na roku 2005, ak podľa posúdenia ministra bude preukázané, že poľnohospodár v prvom roku dotknutú produkčnú kapacitu alebo
         pôdu nemohol úplne využívať.

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Pán Elbertsen, poľnohospodár v Holandsku, choval vo svojom poľnohospodárskom podniku v roku 2000 štyri ovce, v roku 2001 tri
         ovce a v roku 2002 jedenásť oviec. Za uvedené obdobia mu nebola poskytnutá nijaká priama platba.

      16      Dňa 20. decembra 2002 bolo v jeho prospech zriadené dedičné právo nájmu k pasienku s výmerou 1,29 ha, a v nasledujúcom roku
         prestaval budovu, ktorá predtým slúžila ako sklad, na maštaľ.

      17      V rokoch 2003 až 2005 pán Elbertsen choval dvadsať oviec, čo mu za každý uvedený rok umožnilo získať prémiu na bahnice v celkovej
         výške 440,40 eura.

      18      Dňa 6. septembra 2005 pán Elbertsen z dôvodu investícií do kapacity maštalí, do bahníc a do pôdy podal žiadosť o priznanie
         nárokov na platby zo štátnej rezervy.

      19      Listom z 13. októbra 2006 mu minister odpovedal, že z dôvodu týchto investícií síce spĺňa podmienky na získanie nárokov na
         platby zo štátnej rezervy, ale že vypočítané dodatočné priame platby neprekračujú hranicu 500 eur stanovenú vnútroštátnou
         právnou úpravou, takže mu nemôžu byť priznané žiadne nároky na platby zo štátnej rezervy.

      20      Rozhodnutím z 15. decembra 2006 minister stanovil, že platobné nároky, ktoré sa majú priznať pánovi Elbertsenovi, majú hodnotu
         0 eur.

      21      Na základe sťažnosti podanej pánom Elbertsenom minister rozhodnutím z 24. apríla 2007 potvrdil svoje rozhodnutie nepriznať
         mu žiadne nároky na platby zo štátnej rezervy.

      22      Listom z 1. mája 2007 pán Elbertsen podal proti rozhodnutiu z 24. apríla 2007 žalobu na College van Beroep voor het bedrijfsleven.

      23      Vo svojej žalobe tvrdí, že vnútroštátne ustanovenie, podľa ktorého sa uplatňuje hranica 500 eur, spôsobuje rozdielne zaobchádzanie
         v neprospech malých poľnohospodárov, a teda je v rozpore s článkom 42 nariadenia č. 1782/2003, ako aj s článkom 21 nariadenia
         č. 795/2004. Okrem toho tvrdí, že v okamihu, kedy uskutočnil svoje investície, nebola žiadna hranica stanovená, takže článok
         17 ods. 1 písm. b) Regeling je v rozpore so zásadou právnej istoty a zásadou ochrany legitímnej dôvery. Nakoniec pán Elbertsen
         tvrdí, že nariadenie č. 795/2004 mu priznáva nároky na platby zo štátnej rezervy a bráni tomu, aby na základe uplatnenia pravidla
         na výpočet stanoveného členským štátom na účely určenia referenčnej čiastky úplne stratil nárok na priznanie takých platobných
         nárokov.

      24      Keďže sa College van Beroep voor het bedrijfsleven domnieva, že výsledok sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu
         použiteľných ustanovení práva Spoločenstva, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 42 ods. 4 nariadenia… č. 1782/2003… vykladať v tom zmysle, že necháva členským štátom takú mieru voľnej úvahy,
         že môžu stanoviť referenčnú čiastku vo výške 0 eur a nepriznať poľnohospodárovi, ktorý sa nachádza v osobitnej situácii v zmysle
         článku 21 nariadenia… č. 795/2004…, žiadne nároky na platby zo štátnej rezervy?

      2.      V prípade kladnej odpovede na túto otázku bráni právo Spoločenstva uplatneniu ustanovenia, ako je článok 17 ods. 1 písm. b)
         Regeling…, podľa ktorého sa z čiastky, o ktorú sa zvyšujú dodatočné platby v dôsledku investície do produkčnej kapacity alebo
         odkúpenia pôdy, odpočíta suma vo výške 500 eur predtým, ako sa stanoví referenčná čiastka, na základe ktorej sa priznávajú
         nároky na platby zo štátnej rezervy?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      25      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003 vykladať v tom
         zmysle, že toto ustanovenie necháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje stanoviť referenčnú čiastku
         vo výške 0 eur a nepriznať nijaký platobný nárok zo štátnej rezervy poľnohospodárovi, ktorý sa nachádza v osobitnej situácii,
         aká je uvedená v článku 21 nariadenia č. 759/2004.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      26      Holandská a nemecká vláda, ako aj Komisia vo svojich písomných pripomienkach tvrdia, že článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003
         v spojení s článkom 21 nariadenia č. 795/2004 poskytujú členským štátom takú mieru voľnej úvahy, pokiaľ je referenčná čiastka
         stanovená podľa objektívnych kritérií, a teda nenarušuje rovnosť zaobchádzania medzi poľnohospodármi a nespôsobuje deformáciu
         trhu a hospodárskej súťaže.

       Odpoveď Súdneho dvora
      27      Na úvod treba pripomenúť, že v rámci režimu jednotnej platby majú členské štáty podľa článku 42 nariadenia č. 1782/2003 povinnosť
         vytvoriť štátnu rezervu s cieľom zohľadniť osobitné situácie. Podľa odseku 4 tohto článku členské štáty použijú štátnu rezervu,
         aby podľa objektívnych kritérií a takým spôsobom, aby sa zabezpečila rovnosť zaobchádzania medzi poľnohospodármi a zabránilo
         deformácii trhu a hospodárskej súťaže, stanovili referenčné čiastky pre poľnohospodárov, ktorí sa nachádzajú v osobitnej situácii.

      28      V tomto ohľade treba uviesť, že na rozdiel od odsekov 3 a 5 článku 42 nariadenia č. 1782/2003, ktoré výslovne nechávajú členským
         štátom možnosť použiť či nepoužiť štátnu rezervu v situáciách uvedených v týchto ustanoveniach, odsek 4 tohto článku ukladá
         členským štátom povinnosť stanoviť referenčnú čiastku pre poľnohospodárov, ktorí sa nachádzajú v osobitnej situácii. Takými
         sú predovšetkým poľnohospodári, ktorí vykonali investície do produkčných kapacít alebo najneskôr 15. mája 2004 odkúpili pôdu.

      29      Treba však konštatovať, že ani článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003, ani článok 21 ods. 1 nariadenia č. 795/2004 a priori nevylučujú, aby členský štát stanovil referenčnú čiastku vo výške 0 eur.

      30      Podľa článku 21 ods. 1 nariadenia č. 795/2004 sa platobné nároky priznané poľnohospodárom, ktorých sa toto ustanovenie týka,
         vypočítajú na základe referenčných čiastok stanovených dotknutým členským štátom. Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava
         síce nespochybňuje nárok na stanovenie referenčnej čiastky, môže ale viesť k tomu, že výpočet platobných nárokov v určitých
         prípadoch dospeje k čiastke vo výške 0 eur.

      31      Na túto okolnosť však nemožno hľadieť tak, že je v rozpore s článkom 21 ods. 1 nariadenia č. 795/2004, ktorý, pokiaľ sa vykladá
         s ohľadom na odôvodnenie č. 9 tohto nariadenia, zaväzuje členské štáty, aby v rámci článku 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003
         priznali dotknutým poľnohospodárom platobné nároky.

      32      Ako totiž výslovne vyplýva z článku 21 ods. 1 nariadenia č. 795/2004 a článku 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003, členské štáty
         majú určitú voľnosť pri určovaní referenčných čiastok, ktoré majú byť pridelené. Tento výklad je navyše potvrdený odôvodnením
         č. 13 nariadenia č. 795/2004.

      33      Nič to však nemení na tom, že podľa týchto ustanovení sa členské štáty musia opierať o objektívne kritériá, nesmú narušiť
         rovnosť zaobchádzania medzi poľnohospodármi a spôsobiť deformáciu trhu a hospodárskej súťaže.

      34      Na prvú otázku preto treba odpovedať, že článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003 sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie
         necháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje stanoviť referenčnú čiastku vo výške 0 eur a nepriznať
         nijaký nárok na platbu zo štátnej rezervy poľnohospodárovi, ktorý sa nachádza v osobitnej situácii, aká je uvedená v článku
         21 nariadenia Komisie (ES) č. 795/2004, pokiaľ je táto čiastka založená na objektívnych kritériách, nenarušuje rovnosť zaobchádzania
         medzi poľnohospodármi a nespôsobuje deformáciu trhu a hospodárskej súťaže.

       O druhej otázke
      35      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Spoločenstva bráni uplatneniu vnútroštátneho ustanovenia,
         podľa ktorého sa z čiastky, o ktorú sa zvyšujú dodatočné platby v dôsledku investície do produkčnej kapacity alebo odkúpenia
         pôdy, odpočíta suma vo výške 500 eur predtým, ako sa stanoví referenčná čiastka, na základe ktorej sa priznávajú nároky na
         platby zo štátnej rezervy.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      36      Holandská a nemecká vláda, ako aj Komisia tvrdia, že právo Spoločenstva uplatneniu takého ustanovenia nebráni.

       Odpoveď Súdneho dvora
      37      Na úvod treba pripomenúť, že členské štáty musia pri vykonávaní právnych predpisov Spoločenstva nielen konať v súlade ustanovení
         dotknutého nariadenia, ale aj dodržiavať všeobecné zásady práva Spoločenstva, medzi ktoré patria zásada rovnosti zaobchádzania,
         zásada ochrany legitímnej dôvery a zásada proporcionality (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07,
         Zb. s. I‑4323, bod 46).

      38      Článok 42 ods. 4 nariadenia č. 1782/2003 vyžaduje, aby boli referenčné čiastky pre poľnohospodárov, ktorí sa nachádzajú v osobitnej
         situácii, stanovené podľa objektívnych kritérií a takým spôsobom, aby sa zabezpečila rovnosť zaobchádzania medzi poľnohospodármi
         a zabránilo deformácii trhu a hospodárskej súťaže.

      39      Článok 17 ods. 1 Regeling stanovuje, že referenčná čiastka sa vypočíta na základe zvýšenia sumy získaných priamych platieb
         vyplývajúceho z investícií do produkčnej kapacity alebo z nadobudnutia vlastníctva, kúpy alebo nájmu pôdy. Uvedená čiastka
         sa potom zníži o 500 eur rozdelených proporcionálne na rôzne dodatočné sumy dotknutej podpory predtým, než sa vynásobí percentuálnou
         sadzbou, ktorú určí minister. Takto vypočítaná referenčná čiastka predstavuje základ, na ktorom sa stanoví hodnota platobných
         nárokov, ktorá sa majú priznať alebo zvýšiť.

      40      Za týchto podmienok treba konštatovať, že ustanovenie, o ktoré ide vo veci samej a podľa ktorého sa zníženie o 500 eur pri
         výpočte referenčnej čiastky uplatní na všetkých poľnohospodárov, ktorí chcú využiť štátnu rezervu, je opatrením všeobecnej
         povahy, ktoré spočíva na objektívnych kritériách a neporušuje zásadu rovnosti zaobchádzania ani nespôsobuje deformáciu trhu
         a hospodárskej súťaže.

      41      Pokiaľ ide konkrétne o zásadu rovnosti zaobchádzania, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry táto zásada vyžaduje,
         aby porovnateľné situácie neboli riešené rozdielnym spôsobom a rozdielne situácie rovnakým spôsobom, ibaže rozlíšenie by bolo
         objektívne odôvodnené (rozsudok z 11. júla 2006, Franz Egenberger, C‑313/04, Zb. s. I‑6331, bod 33 a citovaná judikatúra).

      42      V prejednávanej veci sú všetci poľnohospodári, ktorí chcú využiť štátnu rezervu, v porovnateľnej situácii. Skutočnosť, že
         odpočítanie sumy 500 eur môže mať na malý poľnohospodársky podnik väčší dopad ako na veľký podnik, je v tomto ohľade irelevantná.
         Naproti tomu poľnohospodári, ktorí chcú využiť štátnu rezervu a nespĺňajú podmienky na priznanie nároku na jednotnú platbu,
         nie sú v porovnateľnej situácii s poľnohospodármi, ktorým sa vyplácajú pravidelné platby.

      43      Okrem toho treba uviesť, že zásade proporcionality, ktorá vyžaduje, aby bol sledovaný cieľ dosiahnutý čo najmenej obmedzujúcim
         spôsobom, neodporuje vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorej cieľom je zabrániť tomu, aby vykonávanie
         platobného systému viedlo k referenčným čiastkam, ktoré by boli zanedbateľné a úplne neprimerané v pomere k administratívnym
         nákladom, ktoré znáša členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júla 1990, Spronk, C‑16/89, Zb. s. I‑3185, bod 28).

      44      Niektoré ustanovenia práva Spoločenstva tak priznávajú členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje uplatniť
         hranicu, pod ktorou sú žiadosti o podporu zamietnuté. Ako príklad treba uviesť možnosť priznanú členským štátom v článku 12
         ods. 6 nariadenia č. 795/2004, aby stanovili minimálnu plochu na jedno hospodárstvo, na ktorú možno požadovať platobné nároky,
         pokiaľ táto minimálna plocha nie je väčšia než 0,3 ha. Okrem toho podľa článku 70 nariadenia Komisie (ES) č. 796/2004 z 21. apríla
         2004, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie krížového plnenia, modulácie a integrovaného správneho a kontrolného
         systému uvedeného v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003 (Ú. v. EÚ L 141, s. 18; Mim. vyd. 03/044, s. 243), členské štáty môžu
         rozhodnúť, že neudelia nijakú podporu, ak čiastka žiadosti o podporu nepresahuje 100 eur. Nakoniec článok 4 ods. 3 nariadenia
         Rady (ES) č. 2529/2001 z 19. decembra 2001 o spoločnej organizácii trhu s ovčím a kozím mäsom (Ú. v. ES L 341, s. 3; Mim.
         vyd. 03/034, s. 344) poskytuje členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje stanoviť minimálny počet zvierat,
         na ktoré možno podať žiadosť o prémiu, na desať až päťdesiat.

      45      Pokiaľ ide o zásadu legitímnej dôvery, je potrebné pripomenúť, že v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky nemôžu hospodárske
         subjekty vkladať legitímnu dôveru do zachovania existujúceho stavu, ktorý môže byť zmenený príslušnými orgánmi v rámci ich
         voľnej úvahy (rozsudok JK Otsa Talu, už citovaný, bod 51). Z toho vyplýva, že vykonanie investícií do produkčných kapacít
         alebo nákupu pôdy neumožňuje dotknutému hospodárskemu subjektu odvolávať sa na nejakú legitímnu dôveru založenú na vykonaní
         týchto investícií, aby mohol požadovať referenčnú čiastku prideľovanú práve z dôvodu uvedených investícií (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Spronk, už citovaný, bod 29).

      46      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že právo Spoločenstva nebráni uplatneniu vnútroštátneho
         ustanovenia, podľa ktorého sa z čiastky, o ktorú sa zvyšujú dodatočné platby v dôsledku investície do produkčnej kapacity
         alebo odkúpenia pôdy, odpočíta suma vo výške 500 eur predtým, ako sa stanoví referenčná čiastka, na základe ktorej sa priznávajú
         nároky na platby zo štátnej rezervy.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 42 ods. 4 nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej
            podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým
            sa menia a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94,
            (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001, sa má vykladať v tom zmysle,
            že toto ustanovenie necháva členským štátom určitú mieru voľnej úvahy, ktorá im umožňuje stanoviť referenčnú čiastku vo výške
            0 eur a nepriznať nijaký nárok na platbu zo štátnej rezervy poľnohospodárovi, ktorý sa nachádza v osobitnej situácii, aká
            je uvedená v článku 21 nariadenia Komisie (ES) č. 795/2004, ktorým sa ustanovujú predpisy na vykonávanie schémy jednotných
            platieb ustanovenej v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1974/2004 z 29. októbra
            2004, pokiaľ je táto čiastka založená na objektívnych kritériách, nenarušuje rovnosť zaobchádzania medzi poľnohospodármi a nespôsobuje
            deformáciu trhu a hospodárskej súťaže.
      2.      Právo Spoločenstva nebráni uplatneniu vnútroštátneho ustanovenia, podľa ktorého sa z čiastky, o ktorú sa zvyšujú dodatočné
            platby v dôsledku investície do produkčnej kapacity alebo odkúpenia pôdy, odpočíta suma vo výške 500 eur predtým, ako sa stanoví
            referenčná čiastka, na základe ktorej sa priznávajú nároky na platby zo štátnej rezervy.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. júna 1982. # Ludwig Wünsche & Co. proti Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vec 3/81.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. februára 1988. # Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 61/86.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. decembra 1990. # Peter Kaefer a Andréa Procacci proti Francúzskej republike. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal administratif de Papeete (Polynesie) - Francúzsko. # Článok 177. # Spojené veci C-100/89 a C-101/89.