title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 11. októbra 2007.#Freeport plc proti Olle Arnoldsson.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Högsta domstolen - Švédsko.#Nariadenie č. 44/2001 - Článok 6 bod 1 - Osobitné právomoci - Pluralita žalovaných - Právne základy žalôb - Zneužitie - Pravdepodobnosť vyhovenia žalobe podanej na súdoch štátu, v ktorom má jeden zo žalovaných svoje bydlisko.#Vec C-98/06.

text:
      Vec C‑98/06
      Freeport plc
      proti
      Olle Arnoldsson
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Högsta domstolen)
      „Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 6 bod 1 – Osobitné právomoci – Pluralita žalovaných – Právne základy žalôb – Zneužitie – Pravdepodobnosť vyhovenia žalobe podanej na súdoch štátu, v ktorom má jeden zo žalovaných svoje bydlisko“
      Abstrakt rozsudku
      Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie
            č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Pluralita žalovaných
      (Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 6 bod 1)
      Článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach treba
         vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že žaloby podané proti viacerým žalovaným majú rôzne právne základy, nie je prekážkou
         uplatnenia tohto ustanovenia.

      Zatiaľ čo zo znenia tohto ustanovenia nevyplýva, že totožnosť právnych základov žalôb podaných proti rôznym žalovaným predstavuje
         jednu z podmienok stanovených na jeho uplatnenie, treba naopak preskúmať, či existuje medzi rôznymi žalobami podanými tým
         istým žalobcom proti rôznym žalovaným taká spojitosť, že je tu záujem konať a rozhodovať o nich spoločne, a tak predísť možnosti
         nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach. V tejto súvislosti na to, aby sa rozhodnutia mohli považovať za
         navzájom si odporujúce, nestačí, že je rozdielny výsledok sporu.

      Okrem toho sa toto ustanovenie uplatní, ak žaloby podané proti rôznym žalovaným sú spojené od ich podania, čím by sa predišlo
         možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach bez toho, aby bolo okrem iného nevyhnutné jasne uviesť,
         že žaloby neboli podané iba s jediným cieľom vyňať jedného zo žalovaných z právomoci súdu členského štátu, kde má svoje bydlisko.

      (pozri body 38 – 40, 47, 52, 54, body 1, 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 11. októbra 2007 (*)

      „Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 6 bod 1 – Osobitné právomoci – Pluralita žalovaných – Právne základy žalôb – Zneužitie – Pravdepodobnosť vyhovenia žalobe podanej na súdoch štátu, v ktorom má jeden zo žalovaných svoje bydlisko“
      Vo veci C‑98/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článkov 68 ES a 234 ES, podaný rozhodnutím Högsta domstolen
         (Švédsko) z 8. februára 2006 a doručený Súdnemu dvoru 20. februára 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Freeport plc
      proti
      Olle Arnoldsson,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia U. Lõhmus, J. Klučka (spravodajca), P. Lindh a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Freeport plc, v zastúpení: M. Tagaeus a C. Björndal, advokater,
      –        M. Arnoldsson, v zastúpení: A. Bengtsson, advokat,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Parpala, V. Bottka a A.‑M. Rouchaud‑Joët, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. mája 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 bodu 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000
         o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004,
         s. 42).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou založenou podľa práva Spojeného kráľovstva Freeport plc (ďalej
         len „Freeport“) a Olleom Arnoldssonom, ktorý žaloval uvedenú spoločnosť pred iným súdom ako tým, kde má svoje sídlo.

       Právny rámec
      3        Odôvodnenia č. 2, 11, 12 a 15 nariadenia č. 44/2001 uvádzajú:

      „(2)      Niektoré odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému
         fungovaniu vnútorného trhu. Vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach
         a zjednodušujúce formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkon rozsudkov členských štátov viazaných
         týmto nariadením.

      …
      (11)      Normy súdnej právomoci musia byť vysoko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska
         žalovaného a právomoc založená na tomto kritériu musí byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď
         predmet konania alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iné kritérium väzby. …

      (12)      Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou
         alebo na účely uľahčenia efektívneho výkonu súdnictva.

      …
      (15)      V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v dvoch členských
         štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky. …“

      4        Článok 2 ods. 1 tohto nariadenia, ktorý je uvedený v kapitole II oddiele 1 tohto nariadenia pod názvom „Všeobecné ustanovenia“,
         stanovuje:

      „Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo
         žalujú na súdoch tohto členského štátu.“

      5        Podľa ustanovení článku 3 toho istého nariadenia, ktorý tiež patrí do tejto kapitoly II oddielu 1:

      „1.      Osoby s bydliskom na území členského štátu možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe princípov upravených
         v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly.

      2.      Neuplatnia sa proti nim najmä normy vnútroštátneho práva uvedené v prílohe I.“
      6        Článok 5 nariadenia č. 44/2001, ktorý sa nachádza v oddiele 2 tej istej kapitoly II, nazvaný „Osobitná právomoc“ stanovuje,
         že osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte za určitých podmienok.

      7        Navyše článok 6 body 1 a 2 toho istého nariadenia, ktorý je tiež súčasťou tohto oddielu 2, stanovuje:

      „Osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať:
      1)      ak ide o jedného z viacerých žalovaných na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom
         tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných
         v samostatných konaniach;

      2)      ako tretiu osobu v konaní o záruke alebo ručení alebo v inom konaní súvisiacom s treťou osobou na súde, na ktorom sa vedie
         hlavné konanie, ak sa toto nezačalo výlučne s úmyslom vyňať ju z právomoci súdu, ktorý by inak mal právomoc“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        Spoločnosť, s ktorou spolupracoval pán Arnoldsson, uviedla od roku 1996 projekty rozvoja obchodných centier typu „podnikové
         predajne“ na rôznych miestach v Európe. Freeport odkúpil od tejto spoločnosti viaceré z týchto projektov, najmä najpokročilejší
         z nich, ktorý sa nachádza v Kungsbacke (Švédsko).

      9        Počas stretnutia 11. augusta 1999 bola medzi pánom Arnoldssonom a generálnym riaditeľom Freeport uzavretá ústna dohoda, že
         prvý z nich dostane osobne províziu za ukončenie projektu v sume 500 000 GBP pri otvorení podnikovej predajne v Kungsbacke.

      10      Písomným záväzkom z 27. augusta 1999 Freeport potvrdil túto ústnu dohodu s tým, že zaplatenie provízie spojil s troma podmienkami.
         Pán Arnoldsson prijal tieto podmienky, z ktorých jedna stanovovala, že platbu, ktorú dostane, uskutoční spoločnosť, ktorá
         sa stane vlastníkom podniku v Kungsbacke. Po nových rokovaniach Freeport zaslal pánovi Arnoldssonovi písomné potvrdenie s dátumom
         13. septembra 1999 o dohode, ktorá s ním bola uzavretá (ďalej len „dohoda“).

      11      Podniková predajňa Kungsbacka, slávnostne otvorená 15. novembra 2001, je vlastníctvom spoločnosti založenej podľa švédskeho
         práva Freeport Leisure (Švédsko) AB (ďalej len „Freeport AB“), ktorá zabezpečuje jeho správu. Táto spoločnosť je ovládaná
         dcérskou spoločnosťou Freeport, ktorá ovláda Freeport AB v rozsahu 100 %.

      12      Pán Arnoldsson žiadal od Freeport AB, ako aj od Freeport zaplatenie provízie, na ktorej sa dohodol s poslednou uvedenou spoločnosťou.
         Freeport AB zamietla žiadosť z dôvodu, že nie je stranou dohody a že okrem toho neexistovala v deň, keď bola táto dohoda uzavretá.

      13      Vzhľadom na to, že pán Arnoldsson nebol uspokojený, obrátil sa 5. februára 2003 na Göteborgs tingsrätt, aby týmto dvom spoločnostiam
         uložil povinnosť in solidum zaplatiť mu sumu 500 000 GBP alebo jej ekvivalent vo švédskej mene spolu s úrokmi.

      14      Na určenie príslušnosti tohto súdu vo vzťahu k Freeport pán Arnoldsson založil svoju žalobu na článku 6 bode 1 nariadenia
         č. 44/2001.

      15      Freeport uviedla dôvod vychádzajúci zo skutočnosti, že nemá sídlo vo Švédsku a že neexistuje dostatočne úzky vzťah medzi žalobami
         na odôvodnenie právomoci Göteborgs tingsrätt v zmysle tohto ustanovenia. V tejto súvislosti Freeport uviedla, že žaloba podaná
         proti nej mala zmluvný základ, zatiaľ čo žaloba podaná proti Freeport AB spočívala v nároku na náhradu škody z iného ako zmluvného
         vzťahu z dôvodu neexistencie zmluvného vzťahu medzi pánom Arnoldssonom a touto spoločnosťou. Tento rozdiel v právnych základoch
         žalôb podaných proti Freeport AB a Freeport môže zabrániť uplatneniu článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001, keďže nie je možné
         preukázať žiadnu súvislosť medzi dvoma žalobami.

      16      Göteborgs tingsrätt námietku neprípustnosti zamietol.

      17      Freeport podala odvolanie na Hovrätten för Västra Sverige, ktorý zamietol jej odvolanie.

      18      Táto spoločnosť sa preto obrátila na Högsta domstolen, ktorý uvádza vo svojom rozhodnutí o začatí prejudiciálneho konania,
         že Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 27. septembra 1988, Kalfelis (189/87, Zb. s. 5565), že súd, ktorý má podľa článku 5 bodu
         3 dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299,
         1972, s. 32, ďalej len „Bruselský dohovor“) právomoc konať a rozhodovať o žalobe, ktorá má z časti mimozmluvný základ, nemá
         právomoc rozhodnúť o tej istej žalobe, ktorá sa z časti zakladá na mimozodpovednostnej právnej povinnosti. Podľa vnútroštátneho
         súdu Súdny dvor dospel k záveru v bode 50 rozsudku z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, Zb. s. I‑6511), že
         v prípade dvoch žalôb v rámci toho istého konania o náhradu škody smerujúcich proti rôznym žalovaným, z ktorých jedna sa zakladá
         na zmluvnej zodpovednosti a druhá na mimozmluvnej zodpovednosti, nemožno usudzovať, že je medzi nimi spojitosť. Vnútroštátny
         súd chce preskúmať, či žaloba voči Freeport AB má zmluvný charakter, aj keď záväzok tejto spoločnosti nebol podpísaný ani
         jej štatutárnym orgánom, ani osobou oprávnenou podpisovať za spoločnosť.

      19      Ten istý súd okrem iného zdôrazňuje, že v bodoch 8 a 9 už citovaného rozsudku Kalfelis Súdny dvor rozhodol, že výnimku uvedenú
         v článku 6 bode 1 Bruselského dohovoru odchyľujúcu sa od zásady právomoci súdov štátu, kde má bydlisko žalovaný, treba vykladať
         tak, že nemôže spochybniť samotnú existenciu tejto zásady najmä tým, že umožní žalobcovi podať žalobu smerujúcu proti viacerým
         žalovaným s jediným cieľom odňať niektorého z nich súdu členského štátu, v ktorom má bydlisko. Vnútroštátny súd napriek tomu
         uvádza, že aj keď článok 6 bod 2 nariadenia č. 44/2001 výslovne predpokladá takúto situáciu, o taký prípad nejde v bode 1
         toho istého článku. Pýta sa, akým spôsobom treba v tejto súvislosti vykladať tento bod 1.

      20      Vnútroštátny súd sa ďalej pýta, či pravdepodobnosť, že žalobe podanej proti žalovanému na súdoch štátu, kde má bydlisko, bude
         vyhovené, sa musí posúdiť iným spôsobom pri preskúmaní otázky o riziku nezlučiteľných riešení upraveného v článku 6 bode 1
         nariadenia č. 44/2001. Freeport pred týmto súdom uviedla, že tu neexistuje žiadne riziko nezlučiteľných rozsudkov. Podľa nej
         vo švédskom práve dohody nemôžu zaväzovať tretiu osobu, v danom prípade Freeport AB, na plnenie. Freeport z toho vyvodila,
         že žaloba podaná proti Freeport AB nemala právny základ a mala za cieľ iba žalovať Freeport na švédskom súde.

      21      Za týchto podmienok Högsta domstolen rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa žaloba založená na údajnej povinnosti plnenia akciovej spoločnosti a vyplývajúcej zo záväzku považovať na účely uplatnenia
         článku 6 bodu 1 nariadenia… č. 44/2001… za založenú na zmluve, aj keď osoba, ktorá záväzok uzavrela, nebola ani štatutárnym
         orgánom tejto spoločnosti, ani osobou oprávnenou podpisovať za spoločnosť?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: je predpokladom právomoci podľa článku 6 bodu 1 okrem podmienok, ktoré sú v ňom
         výslovne uvedené, aj to, že žaloba proti žalovanému s bydliskom v štáte sídla súdu nebola podaná výlučne s úmyslom, aby o žalobe
         proti inému žalovanému konal iný súd než ten, ktorý by inak mal právomoc konať vo veci?

      3.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku: má sa pravdepodobnosť vyhovenia žalobe podanej proti žalovanému na súdoch štátu,
         v ktorom má svoje bydlisko, inak brať do úvahy pri určení, či existuje riziko nezlučiteľných rozsudkov na účely článku 6 bodu
         1?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      22      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má žaloba založená na údajnej povinnosti plnenia akciovej spoločnosti
         vyplývajúcej zo záväzku považovať na účely uplatnenia článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 za založenú na zmluve, aj keď
         osoba, ktorá záväzok uzavrela, nebol ani štatutárnym orgánom tejto spoločnosti, ani osobou oprávnenou podpisovať za spoločnosť.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      23      Účastníci konania vo veci samej, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev pripomínajú, že pojem zmluvnej veci nesmie zahŕňať
         prípad, v ktorom neexistuje záväzok prevzatý slobodne jednou stranou voči druhej. Odkazujú v tomto bode na judikatúru Súdneho
         dvora týkajúcu sa článku 5 bodu 1 Bruselského dohovoru, ktorého ustanovenia sú v podstate zhodné s ustanoveniami nariadenia
         č. 44/2001 (pozri najmä rozsudky zo 17. júna 1992, Handte, C‑26/91, Zb. s. I‑3967, bod 15; Réunion européenne a i., už citovaný,
         bod 17, a zo 17. septembra 2002, Tacconi, C‑334/00, Zb. s. I‑7357, bod 23).

      24      Na základe tejto pripomienky Freeport dospela k záveru o neexistencii zmluvných vzťahov medzi Freeport AB a pánom Arnoldssonom,
         keďže Freeport AB voči nemu neprijala záväzok. Tvrdí, že žiadny štatutárny orgán alebo osoba oprávnená podpisovať za Freeport
         AB nepodpísali žiadny záväzok voči tejto osobe a že táto spoločnosť ďalej neratifikovala dohodu o zaplatení dlžnej sumy.

      25      Pán Arnoldsson pripúšťa, že v čase podpísania dohody nebola žiadna spoločnosť vlastníkom podnikovej predajne v Kungsbacke,
         ktorá ešte nebola otvorená. Spresňuje, že k tomu istému dátumu tu na zastupovanie Freeport AB nemohol byť štatutárny orgán
         alebo osoba oprávnená podpisovať za túto spoločnosť. Napriek tomu tvrdí, že na jednej strane Freeport uzavrela dohodu na svoj
         účet, ako aj na účet budúcej spoločnosti, ktorá bude vlastníkom tohto obchodu, a na druhej strane podľa tejto dohody Freeport
         prikázala budúcej spoločnosti, konkrétne Freeport AB, aby zaplatila pánovi Arnoldssonovi dlžnú sumu. Okrem toho zlúčením so skupinou
         Freeport prijala spoločnosť Freeport AB platobný záväzok, ktorý jej prislúcha.

      26      Pán Arnoldsson sa preto domnieva, že povinnosť uvedená v dohode slobodne prijatej spoločnosťou Freeport AB nepochybne nemá
         zmluvný charakter, ale napriek tomu je zmluvným vzťahom. Domnieva sa preto, že na uplatnenie článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001
         žaloba podaná proti Freeport AB, ako aj proti Freeport je žalobou o zmluvnú zodpovednosť.

      27      Komisia zastáva názor, že je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať právny vzťah existujúci medzi Freeport AB a pánom Arnoldssonom,
         aby sa zistilo, či tento vzťah možno považovať za zmluvný. Tento súd môže vychádzať zo všetkých skutkových a právnych okolností
         vo veci samej na stanovenie, či Freeport bola v okamihu uzavretia dohody štatutárnym orgánom alebo osobou oprávnenou podpisovať
         za Freeport AB.

      28      Komisia sa napriek tomu domnieva, že prvá položená otázka nie je relevantná na výklad článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001,
         takže odpoveď na túto otázku je nadbytočná.

      29      Podľa nej totiž táto otázka smeruje k tomu, či článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 možno vykladať vo svetle úvah uvedených
         v bode 50 už citovaného rozsudku Réunion européenne a i. Skutkový a právny kontext sporu vo veci samej je však úplne rozdielny
         od kontextu rozsudku. V rozpore s týmto rozsudkom, v ktorom žaloba vo veci samej bola podaná pred súdom členského štátu, v ktorom
         žiadny zo žalovaných nemal bydlisko, spor vo veci samej sa týka uplatnenia článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001, pretože
         pán Arnoldsson podal svoju žalobu na švédskom súde, v ktorého obvode má Freeport AB svoje sídlo. Podľa Komisie bod 50 už citovaného
         rozsudku Réunion européenne a i. predstavuje iba pripomenutie všeobecného pravidla, podľa ktorého výnimku zo zásady právomoci
         založenej na bydlisku žalovaného treba vykladať zužujúco.

      30      Za predpokladu, že by Súdny dvor považoval za potrebné odpovedať na prvú položenú otázku, Komisia tvrdí, že rozdiel medzi
         žalobou, ktorá má zmluvný základ, a žalobou, ktorá má mimozmluvný základ, nevylučuje uplatnenie článku 6 bodu 1 nariadenia
         č. 44/2001, ale môže byť vzatý do úvahy vnútroštátnym súdom v rámci posúdenia podmienky vychádzajúcej z existencie stupňa
         spojitosti medzi žalobami odôvodňujúcimi skutočnosť, že tie budú skúmané a rozhodnuté v rovnakom čase, a tak predísť možnosti
         nezlučiteľných rozsudkov, ak by sa o veci rozhodovalo v samostatných konaniach.

       Odpoveď Súdneho dvora
      31      Podľa ustálenej judikatúry je úlohou Súdneho dvora v rámci spolupráce s vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 234 ES poskytnúť
         odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú začal súd prejednávať. Z tohto hľadiska prislúcha v predmetnom prípade Súdnemu
         dvoru preformulovať položenú otázku (rozsudok z 23. marca 2006, FCE Bank, C‑210/04, Zb. s. I‑2803, bod 21 a citovaná judikatúra).

      32      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vnútroštátny súd sa pýta, či žaloba ako tá, ktorú podal pán Arnoldsson proti Freeport
         AB, má zmluvný charakter, pričom tento súd vychádza z predpokladu, podľa ktorého článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa má
         uplatniť výlučne v prípade totožnosti právnych základov žalôb podaných proti rôznym žalovaným pred súdmi podľa bydliska jedného
         z nich.

      33      V dôsledku toho treba preskúmať, či je tento predpoklad v súlade s nariadením č. 44/2001 na základe analýzy, či sa článok
         6 bod 1 tohto nariadenia má v podstate uplatniť za predpokladu, kedy žaloby podané proti viacerým žalovaným pred súdmi podľa
         bydliska jedného z nich majú rozdielne právne základy.

      34      V tejto súvislosti právomoc upravená v článku 2 nariadenia č. 44/2001, teda právomoc súdov členského štátu, v ktorom má žalovaný
         svoje bydlisko, je všeobecnou zásadou, a iba ako výnimku z tejto zásady upravuje toto nariadenie pravidlá osobitnej právomoci
         v taxatívne vypočítaných prípadoch, v ktorých žalovaný môže alebo podľa okolností musí byť žalovaný na súde iného členského
         štátu (pozri rozsudok z 13. júla 2006, Reisch Montage, C‑103/05, Zb. s. I‑6827, bod 22 a citovanú judikatúru).

      35      Podľa ustálenej judikatúry tieto pravidlá osobitnej právomoci treba vykladať doslovne, pričom nemožno pripustiť výklad idúci
         nad rámec prípadov výslovne uvedených v nariadení č. 44/2001 (rozsudok Reisch Montage, už citovaný, bod 23 a citovaná judikatúra).

      36      Ako totiž vyplýva z odôvodnenia č. 11 nariadenia č. 44/2001, pravidlá súdnej právomoci musia byť vysoko predvídateľné a musia
         vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného a že právomoc založená na tomto kritériu musí
         byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet konania alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje
         iné kritérium spojitosti.

      37      Pokiaľ ide o osobitnú právomoc stanovenú v článku 6 bode 1 nariadenia č. 44/2001, osobu s bydliskom na území členského štátu
         možno tiež žalovať, ak ide o jedného z viacerých žalovaných na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu,
         že „nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných
         rozsudkov vydaných v samostatných konaniach“.

      38      Zo znenia článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 nevyplýva, že totožnosť právnych základov žalôb podaných proti rôznym žalovaným
         predstavuje jednu z podmienok stanovených na uplatnenie tohto ustanovenia.

      39      Ako sa už rozhodlo o uplatnení článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru, treba preskúmať, či existuje medzi rôznymi žalobami podanými
         tým istým žalobcom proti rôznym žalovaným taká spojitosť, že je tu záujem konať a rozhodovať o nich spoločne, a tak predísť
         možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach (pozri rozsudok Kalfelis, už citovaný, bod 13).

      40      Súdny dvor už mal možnosť spresniť, že na to, aby sa rozhodnutia mohli považovať za navzájom si odporujúce, nestačí, že je
         rozdielny výsledok sporu, ale je ešte potrebné, aby bol tento rozdiel zasadený do rámca rovnakej skutkovej a právnej situácie
         (rozsudok z 13. júla 2006, Roche Nederland a i., C‑539/03, Zb. s. I‑6535, bod 26).

      41      Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť existenciu spojitosti medzi rôznymi žalobami, ktoré naň boli podané, to znamená rizika
         nezlučiteľných rozsudkov, ak sa o týchto žalobách konalo a rozhodovalo v samostatných konaniach, a v tejto súvislosti prihliadnuť
         na všetky nevyhnutné okolnosti spisu, čo ho prípadne môže aj bez toho, aby to bolo nevyhnutné na posúdenie, viesť k prihliadnutiu
         na právne základy žalôb podaných pred týmto súdom.

      42      Tento výklad nemožno spochybniť poukázaním na článok 50 už citovaného rozsudku Réunion européenne a i.

      43      Ako správne zdôraznila Komisia, tento rozsudok má iný skutkovú a právnu podstatu ako spor vo veci samej. V prvom rade bolo
         v tomto rozsudku spochybnené uplatnenie článku 5 bodov 1 a 3 Bruselského dohovoru a nie uplatnenie článku 6 bodu 1 toho istého
         dohovoru.

      44      V druhom rade sa tento rozsudok na rozdiel od predmetnej veci týkal kumulácie osobitnej právomoci založenej na článku 5 bode
         3 Bruselského dohovoru na konanie o žalobe mimozmluvného charakteru a inej osobitnej právomoci na konanie o žalobe zmluvného
         charakteru z dôvodu, že existuje spojitosť medzi týmito dvoma žalobami. Inými slovami, už citovaný rozsudok Réunion européenne
         a i. sa týka žaloby, ktorá bola podaná na súde členského štátu, v ktorom žiadny zo žalovaných vo veci samej nemal svoje sídlo,
         zatiaľ čo v spore vo veci samej bola žaloba podaná podľa článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 na súde, v ktorého obvode má
         jeden zo žalovaných vo veci samej svoje bydlisko.

      45      V kontexte článku 5 bodu 3 Bruselského dohovoru mohol Súdny dvor dospieť k záveru, že v prípade dvoch žalôb v rámci jedného
         a toho istého konania podaných proti rôznym žalovaným, z ktorých jedna sa zakladá na zmluvnej zodpovednosti a druhá na mimozmluvnej
         zodpovednosti, nemožno usudzovať, že je medzi nimi spojitosť (rozsudok Réunion européenne a i., už citovaný, bod 50).

      46      Pripustenie, že právomoc založená na článku 5 nariadenia č. 44/2001, ktorá je osobitnou právomocou ohraničenou vyčerpávajúco
         vymenovanými predpokladmi, môže slúžiť ako základ pre konanie o iných žalobách, by zasahovalo do systematiky tohto nariadenia.
         Naopak, ak je právomoc súdu založená na článku 2 tohto nariadenia, ako je to v prípade sporu vo veci samej, prípadné uplatnenie
         článku 6 bodu 1 toho istého nariadenia bude možné, ak sa splnia podmienky, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení a na ktoré
         sa odkazuje v bodoch 39 a 40 predmetného rozsudku, bez toho, aby muselo ísť o totožnosť právnych základov podaných žalôb.

      47      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 treba vykladať
         v tom zmysle, že skutočnosť, že žaloby podané proti viacerým žalovaným majú rôzne právne základy, nie je prekážkou uplatnenia
         tohto ustanovenia.

       O druhej otázke
      48      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či uplatnenie článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 predpokladá,
         že žaloba nebola podaná proti viacerým žalovaným iba preto, aby jeden z nich nepodliehal súdom členského štátu, v ktorom má
         bydlisko.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      49      Pán Arnoldsson a Komisia zastávajú názor, že na osobitnú právomoc upravenú v článku 6 bode 1 nariadenia č. 44/2001 sa na rozdiel
         od právomoci upravenej v bode 2 toho istého článku nevzťahuje podmienka, podľa ktorej žaloba nesmie byť podaná iba s jediným
         cieľom vyňať žalovaného z právomoci súdu podľa jeho bydliska. V podstate sa domnievajú, že podmienka upravená v článku 6 bode
         1 nariadenia č. 44/2001 týkajúca sa existencie spojitosti medzi žalobami je dostatočne presná na vyhnutie sa riziku zneužitia
         pravidiel o právomoci.

      50      Freeport sa naopak domnieva, že toto riziko odôvodňuje, že na uplatnenie článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 sa bude vzťahovať
         rovnaká podmienka ako tá, ktorá je uvedená v bode 2 toho istého nariadenia. Na jednej strane táto posledná podmienka, podľa
         ktorej je zakázané zneužívať pravidlá o súdnej právomoci stanovené týmto nariadením, je všeobecnou zásadou, ktorá musí byť
         tiež dodržaná pri uplatňovaní článku 6 bodu 1 tohto nariadenia. Na druhej strane uplatnenie tejto podmienky sa odôvodňuje
         najmä zásadou právnej istoty a požiadavkou neporušiť zásadu, podľa ktorej žalovaný môže byť žalovaný iba na súde, v ktorého
         obvode má svoje bydlisko.

       Odpoveď Súdneho dvora
      51      Ako správne uviedol vnútroštátny súd, článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 výslovne neupravuje, na rozdiel od bodu 2 toho
         istého článku, hypotézu, podľa ktorej bola žaloba podaná iba na vyňatie žalovaného z právomoci jeho súdu. Komisia v tejto
         súvislosti uviedla, že pri zmene Bruselského dohovoru členské štáty odmietli prevziať takúto hypotézu upravenú v bode 2 do
         článku 6 bodu 1 z dôvodu, že všeobecná podmienka existencie spojitosti bola objektívnejšia.

      52      Treba pripomenúť, že po poukázaní na hypotézu, podľa ktorej žalobca môže podať žalobu proti viacerým žalovaným s jediným cieľom,
         aby jedného z nich vyňal z právomoci súdov štátu, kde má bydlisko, Súdny dvor dospel v už citovanom rozsudku Kalfelis k záveru,
         že na vylúčenie takejto možnosti je nevyhnutné, aby existoval vzťah medzi žalobami podanými proti každému zo žalovaných. Rozhodol,
         že pravidlo stanovené v článku 6 bode 1 Bruselského dohovoru sa uplatňuje vtedy, ak sú žaloby proti rôznym žalovaným spojené
         od ich podania, to znamená, ak je tu záujem na ich spoločnom preskúmaní a rozhodnutí, čím by sa predišlo možnosti nezlučiteľných
         rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.

      53      Požiadavka spojitosti tak nevyplýva zo znenia článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru, ale Súdny dvor ju vyvodil z tohto textu
         s cieľom vyhnúť sa tomu, aby výnimka zo zásady právomoci súdov štátu podľa bydliska žalovaného, upravená v tomto ustanovení,
         nespochybnila samotnú existenciu tejto zásady (rozsudok Kalfelis, už citovaný, bod 8). Táto požiadavka bola neskôr potvrdená
         už citovaným rozsudkom Réunion européenne a i. (bod 48) a výslovne odobrená pri formulovaní článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001,
         ktoré nahradilo Bruselský dohovor (rozsudok Roche Nederland a i., už citovaný, bod 21).

      54      Za týchto podmienok treba odpovedať na položenú otázku tak, že článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa uplatní, ak žaloby
         podané proti rôznym žalovaným sú spojené od ich podania, to znamená, ak je tu záujem na ich spoločnom preskúmaní a rozhodnutí,
         čím by sa predišlo možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach bez toho, aby bolo potrebné inak zreteľne
         uviesť, že žaloby neboli podané iba s jediným cieľom vyňať jedného zo žalovaných z právomoci súdov členského štátu, kde má
         svoje bydlisko.

       O tretej otázke
      55      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či pravdepodobnosť vyhovenia žalobe podanej proti žalovanému na
         súdoch štátu, v ktorom má svoje bydlisko, je relevantná pri určení, či existuje riziko nezlučiteľných rozsudkov na účely článku
         6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001.

      56      Z vysvetlenia vnútroštátneho súdu však vyplýva, že táto otázka bola podaná vychádzajúc z predpokladu, podľa ktorého na to,
         aby tu bola spojitosť medzi viacerými žalobami, tieto žaloby musia mať rovnaký právny základ. V tomto kontexte totiž Freeport
         uviedla, že neexistovalo žiadne riziko nezlučiteľných rozsudkov, pretože vo švédskom práve dohody nemôžu zaväzovať tretiu
         osobu, aby uskutočnila plnenie, a že v dôsledku toho žaloba podaná proti Freeport AB je bez právneho základu.

      57      Tak, ako sa odpovedalo na prvú otázku, článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa môže uplatniť za predpokladu, že žaloby podané
         proti rôznym žalovaným majú rozdielne právne základy.

      58      Vzhľadom na túto odpoveď nie je opodstatnené odpovedať na tretiu otázku.

       O trovách
      59      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 6 bod 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych
            a obchodných veciach treba vykladať v tom zmysle, že skutočnosť, že žaloby podané proti viacerým žalovaným majú rôzne právne
            základy, nie je prekážkou uplatnenia tohto ustanovenia.
      2.      Článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa uplatní, ak žaloby podané proti rôznym žalovaným sú spojené od ich podania, to znamená,
            ak je tu záujem na ich spoločnom preskúmaní a rozhodnutí, čím by sa predišlo tak možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných
            v samostatných konaniach bez toho, aby bolo okrem iného nevyhnutné jasne uviesť, že žaloby neboli podané iba s jediným cieľom
            vyňať jedného zo žalovaných z právomoci súdu členského štátu, kde má svoje bydlisko.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 12. júla 2012.#Solvay SA proti Honeywell Fluorine Products Europe BV a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank ’s-Gravenhage.#Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Žaloba pre porušenie európskeho patentu – Osobitná a výlučná právomoc – Článok 6 bod 1 – Pluralita žalovaných – Článok 22 bod 4 – Napadnutie platnosti patentu – Článok 31 – Predbežné opatrenia alebo ochranné opatrenia.#Vec C-616/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 12. júla 2012 (
            *1
         )
      „Súdna spolupráca v občianskych veciach — Súdna právomoc, uznávanie a výkon rozhodnutí — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Žaloba pre porušenie európskeho patentu — Osobitná a výlučná právomoc — Článok 6 bod 1 — Pluralita žalovaných — Článok 22 bod 4 — Napadnutie platnosti patentu — Článok 31 — Predbežné opatrenia alebo ochranné opatrenia“
      Vo veci C-616/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Rechtbank ’s-Gravenhage (Holandsko) z 22. decembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 29. decembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Solvay SA

      proti

         Honeywell Fluorine Products Europe BV,

         Honeywell Belgium NV,

         Honeywell Europe NV,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský, (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. novembra 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Solvay SA, v zastúpení: W. A. Hoyng a F. W. E. Eijsvogels, advocaten,

               —

               Honeywell Fluorine Products Europe BV, Honeywell Belgium NV a Honeywell Europe NV, v zastúpení: R. Ebbink a R. Hermans, advocaten,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: S. Chala, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: S. Centeno Huerta, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A.-M. Rouchaud-Joët a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. marca 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 bodu 1, článku 22 bodu 4 a článku 31 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Solvay SA usadenou v Belgicku (ďalej len „Solvay“) na jednej strane a Honeywell Fluorine Products Europe BV so sídlom v Holandsku, spolu s Honeywell Belgium NV a Honeywell Europe NV, všetky usadené v Belgicku (ďalej spoločne len „spoločnosti Honeywell“), na druhej strane, ktorý sa týka údajného porušenia rôznych častí európskeho patentu.

         Právny rámec

         Mníchovský dohovor

               3

               Dohovor o udeľovaní európskych patentov podpísaný v Mníchove 5. októbra 1973 (ďalej len „Mníchovský dohovor“) vytvára, ako to uvádza vo svojom článku 1, „právo na udeľovanie patentov na vynálezy spoločné pre všetky zmluvné štáty“.

               4

               Okrem spoločných pravidiel udeľovania sa európsky patent riadi vnútroštátnou právnou úpravou každého zo zmluvných štátov, pre ktorý bol udelený. V tejto súvislosti článok 2 ods. 2 Mníchovského dohovoru stanovuje:
               „Európsky patent má v každom zmluvnom štáte, pre ktorý bol udelený, rovnaký účinok a podlieha rovnakým predpisom ako v tomto štáte udelený národný patent…“.

               5

               Pokiaľ ide o práva majiteľa európskeho patentu, článok 64 ods. 1 a 3 tohto dohovoru stanovuje:
               „1.   … európsky patent poskytuje svojmu majiteľovi odo dňa zverejnenia o jeho udelení v každom zmluvnom štáte, pre ktorý bol udelený, rovnaké práva, aké by mu poskytoval národný patent udelený v tomto štáte.
               …
               3.   Porušenie európskeho patentu sa prerokúva podľa vnútroštátneho práva.“

         Právo Únie

               6

               Odôvodnenia 11, 12, 15 a 19 nariadenia č. 44/2001 stanovujú:

                        „(11)

                        Normy súdnej právomoci musia byť vysoko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného a právomoc založená na tomto kritériu musí byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet konania alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iné kritérium väzby [odôvodňuje použitie iných hraničných ukazovateľov – neoficiálny preklad]…

                        (12)

                        Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho výkonu súdnictva.

                  …

                        (15)

                        V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v dvoch členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky…

                  …

                        (19)

                        Treba zaručiť kontinuitu medzi [dohovorom z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32, ďalej len ‚Bruselský dohovor‘)] a týmto nariadením a musia sa určiť prechodné ustanovenia na tento účel. Rovnaká potreba kontinuity sa týka aj výkladu Bruselského dohovoru Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev a Protokol z roku 1971 [o výklade Súdnym dvorom, v zmenenom a doplnenom znení (Ú. v. ES C 27, 1998, s. 28)] by sa mal naďalej uplatniť na konania začaté pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia.“

               7

               Článok 2 tohto nariadenia stanovuje:
               „1.   Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.
               2.   Na osoby, ktoré nie sú štátnymi občanmi členského štátu, na území ktorého majú bydlisko, sa vzťahujú normy právomoci použiteľné na štátnych občanov tohto štátu.“

               8

               Článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001, ktorý sa nachádza v jeho oddiele 2 kapitoly II nazvanom „Osobitná právomoc“, stanovuje:
               „Osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať:

                        1.

                        ak ide o jedného z viacerých žalovaných na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne, a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach“.

               9

               Podľa článku 22 bodu 4 tohto nariadenia:
               „Výlučnú právomoc majú tieto súdy bez ohľadu na bydlisko:
               …

                        4.

                        v konaniach týkajúcich sa registrácie alebo platnosti patentov, ochranných známok, priemyselných vzorov alebo iných práv, ktoré sa musia registrovať alebo [pri] ktorých sa musí žiadať o ochranu, súd členského štátu, v ktorom sa žiadosť o registráciu alebo ochranu podala, v ktorom sa registrácia alebo ochrana poskytli alebo podľa právneho nástroja spoločenstva alebo medzinárodného dohovoru sa za poskytnuté považujú.
                        Bez vplyvu na právomoc Európskeho patentového úradu podľa [Mníchovského dohovoru], súdy každého členského štátu majú výlučnú právomoc, bez ohľadu na bydlisko, v konaniach týkajúcich sa registrácie alebo platnosti akéhokoľvek Európskeho patentu udeleného tomuto štátu [pre tento štát – neoficiálny preklad]“.

               10

               Článok 25 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Ak má súd členského štátu konať o nároku, ktorého podstatou je vec patriaca do výlučnej právomoci súdov iného členského štátu podľa článku 22, aj bez návrhu tento súd vyhlási, že nemá právomoc.“

               11

               Článok 31 tohto istého nariadenia stanovuje:
               „Súdom členských štátov možno podať návrh na vydanie predbežných opatrení vrátane ochranných opatrení, ktoré sú dostupné podľa právneho poriadku daného štátu, aj keby podľa tohto nariadenia mali právomoc rozhodovať [v hlavnom konaní] súdy iného členského štátu.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               Spoločnosť Solvay, ktorá je majiteľkou európskeho patentu EP 0 858 440, podala 6. marca 2009 na Rechtbank ’s-Gravenhage žalobu pre porušenie národných častí tohto patentu platného v Dánsku, Írsku, Grécku, Luxembursku, Rakúsku, Portugalsku, Fínsku, Švédsku, Lichtenštajnsku a Švajčiarsku proti spoločnostiam Honeywell, pretože uvádzali na trh výrobok HFC-245 fa vyrábaný spoločnosťou Honeywell International Inc., ktorý je rovnaký ako výrobok, na ktorý sa vzťahuje uvedený patent.

               13

               Solvay konkrétne spoločnostiam Honeywell Fluorine Products Europe BV a Honeywell Europe NV vytýka, že vyhradené aktivity vykonávali v celej Európe, a spoločnosti Honeywell Belgium NV vytýka, že vyhradené aktivity vykonávala v severnej a strednej Európe.

               14

               V rámci žaloby pre porušenie patentu Solvay 9. decembra 2009 tiež podala incidenčný návrh voči spoločnostiam Honeywell, ktorým sa domáhala nariadenia predbežného opatrenia zakazujúceho do rozhodnutia v hlavnom konaní cezhraničné porušovanie patentu.

               15

               Spoločnosti Honeywell v rámci incidenčného konania tvrdili, že národné časti predmetného patentu sú neplatné, ale nepodali, ba ani neoznámili úmysel podať žaloby o zrušenie národných častí tohto patentu, a ani nenamietali voči právomoci konajúceho holandského súdu rozhodnúť o hlavnej žalobe či incidenčnom návrhu.

               16

               Za týchto podmienok Rechtbank ’s-Gravenhage rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
               „Pokiaľ ide o článok 6 bod 1 nariadenia [č. 44/2001]:

                        1.

                        Existuje možnosť ‚nezlučiteľných rozhodnutí‘ vydaných v samostatných konaniach v zmysle článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 v prípade, keď sa dvom alebo viacerým spoločnostiam z rôznych členských štátoch v rámci spoločného konania na súde niektorého z týchto členských štátov, a to každej spoločnosti samostatne, vytýka, že vykonávaním vyhradených aktivít s tým istým výrobkom porušili rovnakú národnú časť európskeho patentu, ktorá platí aj v inom členskom štáte?

                  Pokiaľ ide o článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001:

                        2.

                        Uplatní sa článok 22 bod 4 nariadenia [č. 44/2001] v konaní o vydaní predbežného opatrenia, ktoré je založené na zahraničnom patente (akým je napríklad ‚predbežný‘ zákaz cezhraničného porušovania patentu), vtedy, keď žalovaná strana na svoju obhajobu namieta neplatnosť uplatneného patentu vzhľadom na to, že súd v takomto prípade nevydáva konečné rozhodnutie o platnosti uplatneného patentu, ale vyhodnocuje, ako by súd s právomocou na základe článku 22 bodu 4 [daného] nariadenia v tomto ohľade rozhodol, ako aj na to, že navrhované predbežné opatrenie v podobe zákazu porušovania patentu sa zamietne, ak podľa názoru súdu existuje reálna, nezanedbateľná možnosť, že príslušný súd uplatnený patent zruší?

                        3.

                        Je uplatnenie článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001 v konaní v zmysle predchádzajúcej otázky podmienené formálnymi požiadavkami na námietku neplatnosti v tom zmysle, že článok 22 bod 4 [tohto] nariadenia sa uplatní len vtedy, ak na súde príslušnom podľa článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001 už bola alebo v lehote – ktorú má určiť súd – bude podaná žaloba o neplatnosť, alebo aspoň ak majiteľ patentu v tejto súvislosti už bol alebo bude predvolaný, alebo len stačí podať námietku neplatnosti, a ak áno, aké obsahové náležitosti musí táto námietka spĺňať, aby bola dostatočne odôvodnená a/alebo aby sa uplatnenie tejto námietky nepovažovalo za protiprávne?

                        4.

                        V prípade kladnej odpovede na [druhú] otázku, zostane právomoc súdu v konaní o porušenie patentu zachovaná aj po podaní námietky neplatnosti v zmysle prvej otázky s dôsledkom, že (ak si to želá žalujúca strana) konanie o porušení patentu musí byť prerušené dovtedy, kým súd príslušný podľa článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001 rozhodne o platnosti použitej národnej časti patentu, alebo musí byť žaloba zamietnutá z dôvodu, že nesmie rozhodovať o námietke relevantnej pre rozhodnutie vo veci, alebo súd po podaní námietky neplatnosti stratí aj svoju právomoc vo veci žaloby o porušenie patentu?

                        5.

                        V prípade kladnej odpovede na [druhú] otázku…, môže vnútroštátny súd z článku 31 nariadenia č. 44/2001 odvodiť svoju právomoc rozhodnúť o návrhu na nariadenie predbežného opatrenia, ktoré vychádza zo zahraničného patentu (akým je zákaz cezhraničného porušovania patentu) a proti ktorému bola podaná námietka neplatnosti patentu, prípadne (ak by sa rozhodlo, že uplatnenie článku 22 bodu 4 [daného] nariadenia neovplyvní právomoc Rechtbank [’s-Gravenhage] rozhodnúť o žalobe o porušenie patentu) svoju právomoc rozhodnúť o námietke neplatnosti uplatneného zahraničného patentu?

                        6.

                        V prípade kladnej odpovede na [piatu] otázku, aké skutočnosti alebo okolnosti sú potrebné na to, aby bolo možné v zmysle bodu 40 rozsudku [zo 17. novembra 1998], Van Uden [(C-391/95, Zb. s. I-7091),] dospieť k záveru o existencii skutočnej súvislosti medzi predmetom navrhovaných opatrení a miestnou príslušnosťou štátu, na ktorého súde sa nariadenie opatrenia navrhuje?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               17

               Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že by sa mohlo dospieť k nezlučiteľným rozhodnutiam vydaným v samostatných konaniach v zmysle tohto ustanovenia v prípade, keď sa dvom alebo viacerým spoločnostiam usadeným v rôznych členských štátoch v rámci spoločného konania na súde niektorého z týchto členských štátov, a to každej spoločnosti samostatne, vytýka, že vykonávaním vyhradených aktivít s tým istým výrobkom porušili rovnakú národnú časť európskeho patentu, ktorá platí aj v inom členskom štáte.

               18

               Na úvod treba pripomenúť, že článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 stanovuje, že s cieľom predísť možnosti nezlučiteľných rozhodnutí vydaných v samostatných konaniach možno osobu s bydliskom na území členského štátu, ak ide o jedného z viacerých žalovaných, žalovať aj na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných za predpokladu, že nároky sú navzájom tak súvisiace, že je vhodnejšie o nich konať a rozhodnúť spoločne.

               19

               Pravidlo učenia právomoci uvedené v článku 6 bode 1 nariadenia č. 44/2001, pokiaľ ide o jeho cieľ, reaguje v súlade s odôvodnením 12 a 15 tohto nariadenia na snahu uľahčiť riadny výkon spravodlivosti, minimalizovať možnosť súbežných konaní a tak predísť možnosti nezlučiteľných rozhodnutí vydaných v samostatných konaniach (pozri rozsudok z 1. decembra 2011, Painer, C-145/10, Zb. s. I-12533, bod 77).

               20

               Navyše uvedené pravidlo osobitnej právomoci treba na jednej strane vykladať s ohľadom na odôvodnenie 11 nariadenia č. 44/2001, podľa ktorého pravidlá súdnej právomoci musia byť vysoko predvídateľné a musia vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného a že právomoc založená na tomto kritériu musí byť vždy k dispozícii okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet konania alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje použitie iných hraničných ukazovateľov (pozri rozsudok z 11. októbra 2007, Freeport, C-98/06, Zb. s. I-8319, bod 36).

               21

               Na druhej strane, keďže sa toto pravidlo osobitnej právomoci odchyľuje od všeobecnej zásady, že právomoc má súd v mieste bydliska žalovaného, ktorá je zakotvená v článku 2 nariadenia č. 44/2001, treba ho vykladať doslovne, pretože nemožno pripustiť výklad idúci nad rámec prípadov výslovne uvedených v uvedenom nariadení (pozri rozsudok Painer, už citovaný, bod 74 a citovanú judikatúru).

               22

               Toto isté pravidlo navyše nemožno vykladať tak, aby sa uplatnilo takým spôsobom, že umožní žalobcovi podať žalobu smerujúcu proti viacerým žalovaným len na ten účel, aby bol niektorý z nich vyňatý z právomoci súdu štátu, v ktorom má bydlisko (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. septembra 1988, Kalfelis, 189/87, Zb. s. 5565, body 8 a 9; z 27. októbra 1998, Réunion européenne a i., C-51/97, Zb. s. I-6511, bod 47, ako aj Painer, už citovaný, bod 78).

               23

               Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že je úlohou vnútroštátneho súdu, aby s ohľadom na všetky okolnosti v spise posúdil existenciu vzťahu spojitosti medzi jednotlivými žalobami, ktoré mu boli predložené, a teda rizika, že v oddelených konaniach budú vydané nezlučiteľné rozhodnutia (pozri rozsudky Freeport, už citovaný, bod 41, a Painer, už citovaný, bod 83).

               24

               V tejto súvislosti však už Súdny dvor spresnil, že na to, aby sa rozhodnutia mohli považovať za navzájom nezlučiteľné v zmysle článku 6 bodu 1 nariadenia č. 44/2001, nestačí len rozdielny výsledok sporu, ale navyše treba, aby bol tento rozdiel zasadený do rámca rovnakej skutkovej a právnej situácie (pozri rozsudky z 13. júla 2006, Roche Nederland a i., C-539/03, Zb. s. I-6535, bod 26; Freeport, už citovaný, bod 40, ako aj Painer, už citovaný, bod 79).

               25

               Pokiaľ ide o posúdenie existencie rovnakej situácie, Súdny dvor už rozhodol, že nemožno dospieť k záveru o existencii rovnakej skutkovej situácie, keďže žalovaní sú rôzni a im vytýkané porušenia, ku ktorým došlo v rôznych zmluvných štátoch, nie sú rovnaké. Usúdil aj, že nemožno dospieť k záveru o existencii rovnakej právnej situácie, keď sú na viaceré súdy rôznych zmluvných štátov podané žaloby pre porušenie európskeho patentu udeleného pre každý z týchto štátov a ak sú tieto žaloby podané proti žalovaným s bydliskom v týchto štátoch z dôvodu skutkov, ku ktorým údajne došlo na ich území (pozri rozsudok Roche Nederland a i., už citovaný, body 27 a 31).

               26

               Európsky patent sa totiž riadi, ako to jasne vyplýva z článku 2 ods. 2 a z článku 64 ods. 1 Mníchovského dohovoru vnútroštátnou právnou úpravou každého zo zmluvných štátov, pre ktorý bol udelený. Preto sa akákoľvek žaloba pre porušenie európskeho patentu musí, ako vyplýva z článku 64 ods. 3 tohto dohovoru, preskúmať podľa vnútroštátnej právnej úpravy účinnej v tejto oblasti v každom zo štátov, pre ktorý bol patent udelený (rozsudok Roche Nederland a i., už citovaný, body 29 a 30).

               27

               Z osobitostí takej veci, ako je vo veci samej, vyplýva, že prípadné rozdiely vo výsledku sporu môžu spadať do rámca rovnakej skutkovej a právnej situácie, takže nie je vylúčené, že ak by sa o týchto žalobách rozhodovalo v samostatných konaniach, mohli by viesť k nezlučiteľným rozhodnutiam.

               28

               Ako totiž zdôraznil generálny advokát v bode 25 svojich návrhov, ak by článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 nebol uplatniteľný, dva súdy by museli samostatne preskúmať namietané porušenia z hľadiska rôznych vnútroštátnych právnych predpisov upravujúcich jednotlivé národné časti európskeho patentu, ktorých porušenie sa namieta. Museli by napríklad podľa toho istého fínskeho práva posúdiť, či spoločnosti Honeywell porušili fínsku časť európskeho patentu tým, že uvádzali na trh rovnaký výrobok porušujúci práva na fínskom území.

               29

               Na účely posúdenia v situácii, o akú ide vo veci samej, existencie vzťahu spojitosti medzi jednotlivými žalobami, ktoré boli vnútroštátnemu súdu predložené, a teda rizika, že ak by sa o týchto žalobách rozhodovalo v samostatných konaniach, mohli by viesť k nezlučiteľným rozhodnutiam, prináleží tomuto súdu najmä zohľadniť okolnosť zloženú z dvoch častí, a to jednak, že žalované vo veci samej sú jednotlivo obviňované z tých istých porušení patentu s ohľadom na rovnaké výrobky, a jednak, že k týmto porušeniam došlo v rovnakých členských štátoch, takže porušujú rovnaké národné časti dotknutého európskeho patentu.

               30

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvú otázku odpovedať, že článok 6 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že by sa mohlo dospieť k nezlučiteľným rozhodnutiam vydaným v samostatných konaniach v zmysle tohto ustanovenia v prípade, keď sa dvom alebo viacerým spoločnostiam usadeným v rôznych členských štátoch v rámci spoločného konania na súde niektorého z týchto členských štátov, a to každej spoločnosti samostatne, vytýka, že vykonávaním vyhradených aktivít s tým istým výrobkom porušili rovnakú národnú časť európskeho patentu, ktorá platí aj v inom členskom štáte. Preskúmanie existencie tohto rizika s ohľadom na všetky relevantné okolnosti v spise prináleží vnútroštátnemu súdu.

         O druhej otázke

               31

               Vnútroštátny súd sa svojou druhou otázkou pýta, či sa v konaní o vydaní predbežného opatrenia, ktoré je založené na zahraničnom patente, akým je napríklad predbežný zákaz cezhraničného porušovania patentu, vtedy, keď žalované vo veci samej na svoju obhajobu namietajú neplatnosť uplatneného patentu, uplatní článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001 vzhľadom na to, že súd v takomto prípade nevydáva konečné rozhodnutie o platnosti uplatneného patentu, ale vyhodnocuje, ako by súd s právomocou na základe článku 22 bodu 4 daného nariadenia v tomto ohľade rozhodol, ako aj na to, že navrhované predbežné opatrenie v podobe zákazu porušovania patentu sa zamietne, ak podľa názoru súdu existuje reálna, nezanedbateľná možnosť, že príslušný súd uplatnený patent zruší.

               32

               Zo samotného znenia prejudiciálnej otázky a rozhodnutia vnútroštátneho súdu pritom vyplýva, že ústredná otázka v spore vo veci samej sa týka konania o vydaní predbežného opatrenia, ktoré sa riadi pravidlom určenia právomoci stanoveným v článku 31 nariadenia č. 44/2001.

               33

               Položenú otázku však treba chápať tak, že sa snaží v podstate zistiť, či sa má článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že za takých okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, bráni uplatneniu článku 31 tohto nariadenia.

               34

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že z článku 31 nariadenia č. 44/2001 vyplýva, že súd členského štátu je oprávnený rozhodnúť o návrhu na vydanie predbežných opatrení alebo ochranných opatrení, aj keby podľa tohto nariadenia mali právomoc rozhodovať v hlavnom konaní súdy iného členského štátu.

               35

               Okrem toho, ako vyplýva z článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001, toto nariadenie stanovuje pravidlo zakladajúce výlučnú právomoc, podľa ktorého v konaniach, ktorých predmetom je registrácia alebo platnosť patentov, majú výlučnú právomoc súdy členského štátu, v ktorom sa žiadosť o registráciu alebo ochranu podala, v ktorom sa registrácia alebo ochrana poskytli alebo sa podľa právnych noriem Únie či medzinárodného dohovoru za poskytnuté považujú.

               36

               Pokiaľ ide v prvom rade o znenie článku 22 bodu 4 a článku 31 nariadenia č. 44/2001, treba uviesť, že cieľom týchto ustanovení je upravovať odlišné situácie, pričom každé ustanovenie má inú oblasť pôsobnosti. Kým článok 22 bod 4 sa týka určenia právomoci na rozhodovanie vo veci samej v sporoch týkajúcich sa presne vymedzenej oblasti, článok 31 sa uplatní nezávisle od akejkoľvek právomoci na rozhodovanie v hlavnom konaní.

               37

               Tieto dve ustanovenia na seba vzájomne ani neodkazujú.

               38

               Okrem toho, pokiaľ ide o štruktúru nariadenia č. 44/2001, treba zdôrazniť, že uvedené ustanovenia sú obsiahnuté v kapitole II nariadenia č. 44/2001 nazvanej „Právomoc“ a predstavujú „osobitné ustanovenia“ v porovnaní so „všeobecnými ustanoveniami“ uvedeným v oddiele 1 tejto kapitoly.

               39

               Naopak, nič nenasvedčuje tomu, že by sa jedno z týchto ustanovení dalo považovať za všeobecné alebo osobitné v porovnaní s druhým dotknutým ustanovením. Sú totiž zaradené do dvoch rôznych oddielov tej istej kapitoly II, a to oddielov 6 a 10.

               40

               Z uvedeného vyplýva, že článok 31 nariadenia č. 44/2001 má samostatný význam, ktorý je nezávislý od článku 22 bodu 4 tohto nariadenia. Ako sa totiž konštatovalo v bode 34 tohto rozsudku, daný článok 31 sa uplatní, ak je inému súdu, než je súd príslušný rozhodnúť v hlavnom konaní, podaný návrh na vydanie predbežných opatrení alebo ochranných opatrení, takže uvedený článok 22 bod 4, ktorý sa týka právomoci na rozhodovanie v hlavnom konaní, nemožno v zásade vykladať v tom zmysle, že by predstavoval výnimku z uvedeného článku 31, a že by teda mohol vylúčiť uplatnenie článku 31.

               41

               Treba však preskúmať, či výklad, ktorý Súdny dvor podal v súvislosti s článkom 16 bodu 4 Bruselského dohovoru, nevedie k inému záveru.

               42

               Treba totiž pripomenúť, že keďže nariadenie č. 44/2001 v súčasnosti nahradilo Bruselský dohovor vo vzťahoch medzi členskými štátmi, výklad ustanovení tohto dohovoru podaný Súdnym dvorom platí aj pre ustanovenia uvedeného nariadenia, pokiaľ možno jeho ustanovenia a ustanovenia Bruselského dohovoru považovať za rovnocenné (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 2009, Zuid-Chemie, C-189/08, Zb. s. I-6917, bod 18; z 10. septembra 2009, German Graphics Graphische Maschinen, C-292/08, Zb. s. I-8421, bod 27, a z 18. októbra 2011, Realchemie Nederland, C-406/09, Zb. s. I-9773, bod 38).

               43

               Článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001, ktorý je relevantný pri preskúmaní tejto otázky, má totiž rovnaký systém ako článok 16 bod 4 Bruselského dohovoru a navyše sú tieto ustanovenia formulované takmer v rovnakom znení. Vzhľadom na takú rovnocennosť je podľa odôvodnenia 19 tohto nariadenia potrebné zabezpečiť kontinuitu v ich výklade (pozri analogicky rozsudky z 23. apríla 2009, Draka NK Cables a i., C-167/08, Zb. s. I-3477, bod 20; zo 14. mája 2009, Ilsinger, C-180/06, Zb. s. I-3961, bod 58, ako aj Zuid-Chemie, už citovaný, bod 19).

               44

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor podal v bode 24 svojho rozsudku z 13. júla 2006, GAT (C-4/03, Zb. s. I-6509), extenzívny výklad článku 16 bodu 4 Bruselského dohovoru, aby tak zabezpečil jeho potrebný účinok. Súdny dvor totiž rozhodol, že pokiaľ ide o postavenie tohto ustanovenia v systéme daného dohovoru a sledovaný cieľ, pravidlá určenia právomoci stanovené v tomto ustanovení majú výlučnú a kogentnú povahu, ktorá špecificky zaväzuje tak subjekty podliehajúce súdnej právomoci, ako aj súdy.

               45

               Súdny dvor navyše už uviedol, že výlučná právomoc stanovená článkom 16 bodom 4 Bruselského dohovoru sa musí uplatniť bez ohľadu na to, v akom procesnom rámci je otázka platnosti patentu nastolená, či už je to v žalobe, alebo formou námietky, v čase podania návrhu na začatie konania, alebo v neskoršom štádiu konania (pozri rozsudok GAT, už citovaný, bod 25).

               46

               Okrem toho Súdny dvor už spresnil, že ak by sa v systéme Bruselského dohovoru pripustili rozhodnutia, v ktorých môžu iné súdy než súdy štátu, v ktorom bol udelený patent, v incidenčnom konaní rozhodovať o platnosti patentu, znásobilo by to riziko možnosti nezlučiteľných rozhodnutí, ktorému sa práve snaží dohovor predísť (pozri rozsudok GAT, už citovaný, bod 29).

               47

               So zreteľom na extenzívny výklad článku 16 bodu 4 Bruselského dohovoru podaný Súdnym dvorom, na riziko možnosti nezlučiteľných rozhodnutí, ktorému sa toto ustanovenie snaží predísť, a rovnocennosť obsahu článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001 s obsahom článku 16 bodu 4 Bruselského dohovoru, ktorá sa skonštatovala v bode 43 tohto rozsudku, treba dospieť k záveru, že špecifická záväznosť ustanovenia článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001 spomenutá v bode 44 tohto rozsudku môže mať vplyv na použitie pravidla určenia právomoci zakotveného v článku 25 nariadenia č. 44/2001, ktoré výslovne odkazuje na článok 22 tohto nariadenia, ako aj na použitie ďalších pravidiel určenia právomoci, akými sú najmä pravidlá stanovené v článku 31 uvedeného nariadenia.

               48

               V dôsledku toho si treba položiť otázku, či v takej situácii, ako je situácia vo veci samej, ktorá sa týka žaloby o porušenie patentu, v rámci ktorej sa v incidenčnom konaní namietala neplatnosť európskeho patentu ako dôvod obrany proti prijatiu predbežného opatrenia zakazujúceho cezhraničné porušovanie patentu, má špecifická pôsobnosť článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001, ako ho vyložil Súdny dvor, vplyv na uplatnenie článku 31 tohto nariadenia.

               49

               V tejto súvislosti treba uviesť, že vnútroštátny súd sa domnieva, že súd v incidenčnom konaní nevydáva konečné rozhodnutie o platnosti uplatneného patentu, ale vyhodnocuje, ako by súd s právomocou na základe článku 22 bodu 4 daného nariadenia v tomto ohľade rozhodol, a navrhované predbežné opatrenie zamietne, ak podľa jeho názoru existuje reálna a nezanedbateľná možnosť, že by príslušný súd uplatnený patent zrušil.

               50

               Za týchto okolností je zrejmé, že riziko možnosti nezlučiteľných rozhodnutí uvedené v bode 47 tohto rozsudku neexistuje, pretože predbežné rozhodnutie prijaté súdom, pred ktorým sa začalo incidenčné konanie, nijako neovplyvní rozhodnutie v hlavnom konaní, ktoré má byť prijaté súdom príslušným podľa článku 22 bodu 4 nariadenia č. 44/2001. Dôvody, ktoré viedli Súdny dvor k extenzívnemu výkladu právomoci stanovenej v článku 22 bode 4 nariadenia č. 44/2001, preto nevyžadujú, aby sa v takom prípade ako vo veci samej neuplatnil článok 31 uvedeného nariadenia.

               51

               So zreteľom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že tento článok za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, nebráni uplatneniu článku 31 tohto nariadenia.

         O tretej až šiestej otázke

               52

               Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu až šiestu otázku.

         O trovách

               53

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 6 bod 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že by sa mohlo dospieť k nezlučiteľným rozsudkom vydaným v samostatných konaniach v zmysle tohto ustanovenia v prípade, keď sa dvom alebo viacerým spoločnostiam usadeným v rôznych členských štátoch v rámci spoločného konania na súde niektorého z týchto členských štátov, a to každej spoločnosti samostatne, vytýka, že vykonávaním vyhradených aktivít s tým istým výrobkom porušili rovnakú národnú časť európskeho patentu, ktorá platí aj v inom členskom štáte. Preskúmanie existencie tohto rizika s ohľadom na všetky relevantné okolnosti v spise prináleží vnútroštátnemu súdu.

                           2.

                           Článok 22 bod 4 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že tento článok za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, nebráni uplatneniu článku 31 tohto nariadenia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 2. februára 2016.#Benelli Q. J. Srl proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Konanie vo veci zrušenia – Slovná ochranná známka Spoločenstva MOTOBI – Riadne používanie ochrannej známky – Článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-170/13.