title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 24. marca 2009.#Danske Slagterier proti Bundesrepublik Deutschland.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesgerichtshof - Nemecko.#Opatrenia s rovnocenným účinkom - Zdravotná politika - Obchod vo vnútri Spoločenstva - Čerstvé mäso - Veterinárne kontroly - Mimozmluvná zodpovednosť členského štátu - Premlčacia lehota - Určenie škody.#Vec C-445/06.

text:
      Vec C‑445/06
      Danske Slagterier
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Bundesgerichtshof)
      „Opatrenia s rovnakým účinkom – Politika hygieny – Obchod v rámci Spoločenstva – Čerstvé mäso – Veterinárne kontroly – Mimozmluvná zodpovednosť členského štátu – Premlčacia lehota – Určenie ujmy“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov v oblasti politiky hygieny – Obchod s čerstvým mäsom v rámci Spoločenstva
            – Veterinárne kontroly – Smernice 64/433 a 89/662 – Nesprávne prebratie a uplatňovanie – Povinnosť členského štátu nahradiť
            ujmu, ktorá bola spôsobená jednotlivcom
      (Článok 28 ES; smernica Rady 64/433, zmenená a doplnená smernicou 91/497, a smernica Rady 89/662)
      2.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu – Povinnosť nahradiť ujmu, ktorá bola
            spôsobená jednotlivcom
      3.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu – Povinnosť nahradiť ujmu, ktorá bola
            spôsobená jednotlivcom
      (Článok 226 ES)
      4.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie povinnosti prebrať smernicu zo strany členského štátu – Povinnosť
            nahradiť ujmu, ktorá bola spôsobená jednotlivcom
      5.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu – Povinnosť nahradiť ujmu, ktorá bola
            spôsobená jednotlivcom
      (Články 226 ES a 234 ES)
      1.        Zásada zodpovednosti štátu za škody spôsobené jednotlivcom porušeniami práva Spoločenstva, ktoré sú mu pripísateľné, je súčasťou
         systému Zmluvy. Poškodení jednotlivci majú právo na náhradu, keď sú splnené tri predpoklady, to znamená, že porušená právna
         norma Spoločenstva má za cieľ priznať jednotlivcom práva, že porušenie je dostatočne závažné a že medzi týmto porušením a škodou
         spôsobenou jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť.

      V tejto súvislosti, pokiaľ ide o prvú podmienku, má článok 28 ES priamy účinok tým, že priznáva jednotlivcom práva, ktoré
         môžu priamo uplatniť v konaní pred vnútroštátnymi súdmi, a že porušenie tohto ustanovenia môže založiť nárok na náhradu škody.

      Právo priznané článkom 28 ES je spresnené a konkretizované smernicou 64/433 o zdravotných problémoch, ktoré ovplyvňujú obchod
         s čerstvým mäsom, zmenenou a doplnenou smernicou 91/497 a smernicou 89/662 o veterinárnych kontrolách v obchode vnútri spoločenstva
         s cieľom dobudovania vnútorného trhu. Voľný pohyb tovarov je totiž jedným z cieľov týchto smerníc, ktoré prostredníctvom odstránenia
         rôznorodostí, ktoré existujú medzi členskými štátmi v oblasti zdravotných predpisov pre čerstvé mäso, sa zacieľujú na podporu
         obchodu v rámci Spoločenstva. Osobitne zákaz brániť dovozu čerstvého mäsa uložený členským štátom, okrem prípadu, keď tovar
         nezodpovedá podmienkam, ktoré určujú smernice Spoločenstva, alebo za určitých veľmi osobitých okolností, napríklad počas epidémií,
         zakladá jednotlivcom právo obchodovať s čerstvým mäsom v inom členskom štáte v súlade s požiadavkami Spoločenstva.

      Z toho vyplýva, že jednotlivci, ktorým vznikla škoda v dôsledku nesprávneho prebratia a uplatnenia smerníc 64/433 a 89/662,
         sa môžu domáhať práva na voľný pohyb tovarov s cieľom vyvodiť zodpovednosť voči štátu z dôvodu porušenia práva Spoločenstva.

      (pozri body 19, 20, 22 – 24, 26, bod 1 výroku)
      2.        Pokiaľ neexistuje právna úprava Spoločenstva, potom je úlohou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby
         označil príslušné súdne orgány a upravil konania o žalobách, ktorých cieľom je zabezpečiť úplné zachovanie práv, ktorých sa
         subjekty práva domáhajú na základe práva Spoločenstva. V rámci vnútroštátneho práva o zodpovednosti má teda štát napraviť
         následky škody spôsobenej jednotlivcom porušením práva Spoločenstva, pričom podmienky stanovené vnútroštátnymi právnymi úpravami
         v oblasti náhrady škody, najmä lehota, musia dodržiavať zásady ekvivalencie a efektivity.

      Pokiaľ ide o poslednú uvedenú zásadu, stanovenie primeraných lehôt na podanie žalôb pod hrozbou preklúzie v záujme právnej
         istoty je zlučiteľné s právom Spoločenstva. Tieto lehoty totiž nemôžu viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu
         výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Spoločenstva. V tejto súvislosti sa vnútroštátna trojročná prekluzívna lehota
         javí ako primeraná.

      Aby však splnila svoju funkciu záruky právnej istoty, musí byť premlčacia lehota stanovená vopred. Situácia, ktorá sa vyznačuje
         vysokým stupňom právnej neistoty, teda môže byť porušením zásady efektivity, pretože náhrada škôd spôsobených jednotlivcom,
         ktoré im vznikli z dôvodu porušení práva Spoločenstva, ktoré sú pripísateľné členskému štátu, môžu byť prakticky nadmerne
         sťažené, ak poškodení jednotlivci nemôžu určiť uplatniteľnú premlčaciu lehotu s primeraným stupňom určitosti. Úlohou vnútroštátneho
         súdu, so zreteľom na všetky skutočnosti charakterizujúce právnu a skutkovú situáciu v čase skutkových okolností, je so zreteľom
         na zásadu efektivity overiť, či analogické použitie lehoty, ktorú stanovuje vnútroštátny právny predpis, na návrhy na náhradu
         škody spôsobenej v dôsledku porušenia práva Spoločenstva dotknutým členským štátom, bolo dostatočne predvídateľné subjektom
         práva.

      Pokiaľ ide o zlučiteľnosť analogického použitia takejto lehoty so zásadou efektivity, je tiež úlohou vnútroštátneho súdu overiť,
         či z dôvodu tohto použitia podmienky náhrady škôd spôsobených jednotlivcom, ktoré im vznikli z dôvodu porušenia práva Spoločenstva
         týmto členským štátom, neboli menej priaznivé než tie, ktoré sú uplatniteľné na náhradu podobných škôd, ktoré majú vnútroštátnu
         povahu.

      (pozri body 31 – 35)
      3.        Právo Spoločenstva v prípade, že Komisia Európskych spoločenstiev začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES,
         nevyžaduje, aby plynutie premlčacej lehoty práva na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti štátu za porušenie práva Spoločenstva,
         ktorú stanovuje vnútroštátna právna úprava, bolo počas tohto konania prerušené alebo zastavené.

      Skutočnosť, že účinkom podania žaloby o nesplnenie povinnosti nie je prerušenie alebo zastavenie plynutia premlčacej lehoty,
         totiž neznemožňuje ani nadmerne nesťažuje výkon práv subjektom práva, ktorých sa domáha na základe práva Spoločenstva, keďže
         jednotlivec môže podať návrh na náhradu škody v rámci konaní, ktoré upravuje s týmto cieľom vnútroštátne právo, bez toho,
         aby sa počkalo na vyhlásenie rozsudku, ktorým sa určuje, že členský štát porušil právo Spoločenstva.

      Navyše vzhľadom na osobitosti konania na základe článku 226 ES v porovnaní s vnútroštátnymi procesnými pravidlami vnútroštátna
         právna úprava, ktorá nestanovuje prerušenie alebo zastavenie plynutia premlčacej lehoty v prípade, že Komisia začala takéto
         konanie, dodržiava zásadu ekvivalencie.

      (pozri body 39, 42, 45, 46, bod 2 výroku)
      4.        Právo Spoločenstva nebráni tomu, aby premlčacia lehota na podanie žaloby o zodpovednosť štátu z dôvodu nesprávneho prebratia
         smernice začala plynúť vtedy, keď vzniknú prvé škody v dôsledku tohto nesprávneho prebratia a keď možno očakávať vznik ďalších
         škôd, aj keď tento deň predchádza správnemu prebratiu tejto smernice.

      Skutočnosť, že premlčacia lehota, ktorú stanovuje vnútroštátne právo, začína plynúť od tohto dňa, nemôže totiž prakticky znemožniť
         alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Spoločenstva.

      (pozri body 49, 56, bod 3 výroku)
      5.        Právo Spoločenstva nebráni uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje, že jednotlivcovi nemôže byť nahradená
         škoda, ktorej vzniku úmyselne alebo z nedbanlivosti nepredišiel využitím opravného prostriedku, pod podmienkou, že od poškodeného
         je možné primerane požadovať využitie takéhoto opravného prostriedku, čo posúdiť so zreteľom na všetky okolnosti veci samej
         je úlohou vnútroštátneho súdu.

      Pravdepodobnosť, že vnútroštátny súd podá návrh na začatie prejudiciálneho konania na základe článku 234 ES, alebo existencia
         žaloby o nesplnenie povinnosti, ktorú prejednáva Súdny dvor, nemôžu ako také dostatočne odôvodniť záver, že využitie opravného
         prostriedku je neprimerané.

      Po prvé objasnenia, ktoré získa vnútroštátny súd na základe podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania, mu totiž umožňujú
         uľahčiť uplatňovanie práva Spoločenstva tak, že použitie tohto nástroja spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi
         nijako neprispieva k tomu, že subjekt práva má nadmerne sťažený výkon práv, ktorých sa dovoláva na základe právneho poriadku
         Spoločenstva. Preto nie je neprimerané nepoužiť opravný prostriedok iba z toho dôvodu, že bude pravdepodobne dôvodom na podanie
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

      Po druhé konanie na základe článku 226 ES je absolútne nezávislé od vnútroštátnych konaní a nenahrádza ich. Žaloba o nesplnenie
         povinnosti je totiž objektívnou kontrolou zákonnosti vo všeobecnom záujme. Hoci výsledok takejto žaloby môže slúžiť záujmom
         subjektu práva, nič to nemení na tej skutočnosti, že je preňho primerané, aby predišiel vzniku škody tým, že využije všetky
         prostriedky, ktoré sú mu dostupné, to znamená, že použije dostupné opravné prostriedky.

      (pozri body 65, 67, 69, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 24. marca 2009 (*)

      „Opatrenia s rovnakým účinkom – Politika hygieny – Obchod v rámci Spoločenstva – Čerstvé mäso – Veterinárne kontroly – Mimozmluvná zodpovednosť členského štátu – Premlčacia lehota – Určenie ujmy“
      Vo veci C‑445/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko)
         z 12. októbra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 6. novembra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Danske Slagterier
      proti
      Spolkovej republike Nemecko,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, M. Ilešič a A. Ó Caoimh,
         sudcovia G. Arestis, A. Borg Barthet (spravodajca), J. Malenovský, J. Klučka, U. Lõhmus a E. Levits,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. mája 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Danske Slagterier, v zastúpení: R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci L. Giesberts, Rechtsanwalt,
      –        česká vláda, v zastúpení: T. Boček, splnomocnený zástupca,
      –        grécka vláda, v zastúpení: V. Kontolaimos, S. Charitaki a S. Papaioannou, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a A.‑L. During, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        poľská vláda, v zastúpení: E. Ośniecka‑Tamecka a P. Kucharski, advokát, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Lee, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Erlbacher a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 4. septembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad článku 5 ods. 1 písm. o) a článku 6 ods. 1 písm. b) bodu iii)
         smernice Rady 64/433/EHS z 26. júna 1964 o zdravotných problémoch, ktoré ovplyvňujú obchod s čerstvým mäsom v rámci spoločenstva
         (Ú. v. ES 1964, 121, s. 2012; Mim. vyd. 3/001, s. 34) zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/497/EHS z 29. júla 1991 (Ú. v. ES
         L 268, s. 69; Mim. vyd. 03/012, s. 72, ďalej len „smernica 64/433“), článku 5 ods. 1, článkov 7 a 8 smernice Rady 89/662/EHS
         z 11. decembra 1989 o veterinárnych kontrolách v obchode vnútri spoločenstva s cieľom dobudovania vnútorného trhu (Ú. v. ES
         L 395, s. 13; Mim. vyd. 03/009, s. 214), ako aj článku 28 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Danske Slagterier a Spolkovou republikou Nemecko o náhradu škody.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 5 ods. 1 smernice 64/433 stanovuje:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby úradný veterinárny lekár vyhlásil za nevhodné na ľudskú spotrebu:
      …
      o)      mäso, ktoré vydáva výrazný pohlavný pach.“
      4        Článok 6 ods. 1 uvedenej smernice uvádza, že:

      „Členské štáty zabezpečia, aby:
      …
      b) mäso z:
      …
      iii)      bez toho, aby boli dotknuté prípady stanovené v článku 5 (1) o) nekastrované samce ošípaných s hmotnosťou tela presahujúcou
         80 kg, okrem prípadov, kde je prevádzkareň schopná zaručiť pomocou metódy uznanej na základe postupu stanoveného v článku
         16 alebo, ak taká metóda nie je, pomocou metódy uznanej dotknutým príslušným orgánom, že je možné zistiť telá vydávajúce výrazný
         kančí pach,

      má zvláštne označenie stanovené v rozhodnutí 84/371/EHS [Komisie z 3. júla 1984 stanovujúce vlastnosti špeciálnej značky pre
         čerstvé mäso uvedené v článku 5 a) smernice 64/433 (Ú. v. ES L 196, s. 46; Mim. vyd. 03/006 s. 89], a prejde jedným z ošetrení
         stanovených v smernici 77/99/EHS Rady z 21. decembra 1976 o riešení hygienických otázok pri obchodovaní s mäsovými výrobkami
         v spoločenstve (Ú. v. ES L 26, s. 85; Mim. vyd. 3/003 s. 82),

      …
      g)      ošetrenie stanovené v predchádzajúcich bodoch sa vykonáva v prevádzkarni pôvodu alebo v akejkoľvek inej prevádzkarni určenej
         úradným veterinárnym lekárom;

      …“
      5        Ustanovenia smernice 64/443 mali byť prebraté do vnútroštátneho práva pred 1. januárom 1993.

      6        Článok 5 ods.1 smernice 89/662 stanovuje:

      „Členské štáty miesta určenia zavedú do platnosti tieto opatrenia:
      a)      príslušný úrad môže v mieste určenia tovaru overiť prostredníctvom nediskriminačných veterinárnych kontrol na mieste, či sa
         rešpektujú požiadavky článku 3; pri tejto príležitosti sa môžu odoberať vzorky.

      Ďalej, ak príslušný úrad tranzitného členského štátu alebo členského štátu miesta určenia má informácie, ktoré mu dovoľujú
         predpokladať, že sa predpisy spoločenstva nedodržali, môžu sa kontroly rovnako vykonať počas prepravy tovaru na jeho území
         vrátane kontroly stavu dopravných prostriedkov;

      …“
      7        Článok 7 ods. 1 tejto smernice uvádza:

      „Ak pri kontrole na mieste určenia zásielky alebo počas prepravy príslušné úrady členského štátu zistia:
      …
      b)      že tovar nespĺňa podmienky stanovené smernicami spoločenstva alebo pokiaľ sa doteraz ešte nerozhodlo o normách spoločenstva
         stanovených v smerniciach, národnými predpismi, môžu za predpokladu, že to zdravotné a veterinárno-zdravotné aspekty dovolia,
         ponechať dodávateľovi alebo jeho zástupcovi voľbu medzi:

      –        zneškodnením tovaru alebo
      –        využitím tovaru na iné účely vrátane jeho vrátenia s povolením príslušného úradu krajiny prevádzky pôvodu
      …“
      8        Nakoniec článok 8 smernice 89/662 stanovuje:

      „1.      V prípadoch uvedených v článku 7 sa príslušný úrad členského štátu určenia okamžite skontaktuje s príslušnými úradmi vývozného
         členského štátu. Úrady tohto členského štátu prijmú všetky nevyhnutné opatrenia a oznámia príslušnému úradu prvého členského
         štátu povahu vykonaných kontrol, aké sa prijali rozhodnutia a dôvody pre tieto rozhodnutia.

      …
      2. …
      Rozhodnutia prijaté príslušným úradom členskej krajiny miesta určenia a dôvody pre tieto rozhodnutia sa oznámia odosielateľovi
         alebo jeho zástupcovi a tiež príslušnému úradu členskej krajiny pôvodu.

      Ak vývozca alebo jeho zástupca o to požiada, toto rozhodnutie a dôvody sa mu oznámia písomne s podrobnosťami o práve na odvolanie,
         ktoré mu poskytuje platná legislatíva členského štátu určenia, a s podrobnosťami o postupe a príslušnom časovom limite.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      9        Podľa znenia § 839 nemeckého občianskeho zákonníka v znení účinnom k 31. decembru 2001 (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len
         „BGB“):

      „1.      Ak úradník úmyselne alebo z nedbanlivosti poruší svoje úradné povinnosti voči tretej osobe, je povinný tejto tretej osobe
         nahradiť tým spôsobené škody. V prípade porušenia z nedbanlivosti si voči nemu možno uplatňovať nároky iba vtedy, ak poškodená
         osoba nemôže dosiahnuť náhradu škody inak.

      2.      Ak úradník v prípade rozsudku v právnej veci poruší svoje služobné povinnosti, je za vzniknutú škodu zodpovedný iba vtedy,
         ak je toto porušenie trestným činom. Toto ustanovenie sa nepoužije na odmietnutie výkonu úradných povinností a na prieťahy
         spôsobené úradníkom, ktoré sú v rozpore so služobnými povinnosťami.

      3.      Povinnosť nahradiť škodu nevzniká, ak poškodený úmyselne alebo z nedbanlivosti nepredišiel vzniku škody využitím opravného
         prostriedku.“

      10      § 852 BGB stanovuje:

      „1.      Právo na náhradu škody z protiprávneho úkonu sa premlčí po uplynutí troch rokov odo dňa, keď sa poškodený dozvedel o škode
         a o tom, kto je za ňu zodpovedný, bez ohľadu na túto znalosť sa toto právo premlčí po uplynutí tridsiatich rokov odo dňa,
         keď bol urobený takýto úkon.

      2.      Plynutie premlčacej lehoty je prerušené počas rokovaní o náhrade škody medzi oprávneným a povinným, a to až do dňa, keď jedna
         zo strán odmietne v rokovaniach pokračovať.

      3.      Ak na základe svojho protiprávneho konania povinný dosiahol obohatenie na úkor poškodeného, je povinný aj po uplynutí premlčacej
         lehoty práva na náhradu škody toto obohatenie vydať podľa ustanovení o vydaní bezdôvodného obohatenia.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Danske Slagterier, zväz dánskych spoločností, ktoré prevádzkujú bitúnky, organizovaných vo forme družstva a chovateľov ošípaných,
         konajúci na základe splnomocnenia, ktoré mu udelili jej členovia, sa domáha od Spolkovej republiky Nemecko náhrady škody,
         ktorá jeho členom vznikla v dôsledku porušenia práva Spoločenstva. Vytýka jej, že v rozpore s právom Spoločenstva uložila
         v období od roku 1993 do roku 1999 zákaz dovozu mäsa z nekastrovaných samcov ošípaných. Podľa jeho názoru tento zákaz spôsobil
         spoločnostiam, ktoré prevádzkujú bitúnky, a chovateľom ošípaných počas predmetného obdobia škodu vo výške minimálne 280 miliónov DEM.

      12      V Dánsku boli začiatkom deväťdesiatych rokov nekastrované samce ošípaných chované ako jatočné zvieratá v rámci projektu nazvaného
         „Male‑Pig‑Projekt“. S týmto typom chovu, ktorý je zaujímavý z hospodárskeho hľadiska, je však spojené riziko, že ich mäso
         bude vydávať pri zohriatí výrazný pohlavný pach. Podľa dánskych vedcov tento výrazný pach možno zistiť už počas porážky na
         základe merania skatolu (3‑metylindol) v črevách. Preto v Dánsku všetky zariadenia, kde sa uskutočňuje porážka, boli vybavené
         zariadeniami na meranie skatolu, aby sa umožnilo zistenie a vyradenie mäsa postihnutého predmetným pachom. V danom čase sa
         však Spolková republika Nemecko domnievala, že predmetný pach bol spôsobený hormónom androstenonom, ktorého tvorba môže byť
         odstránená kastráciou vykonanou v prvotnom štádiu, a že obsah skatolu posudzovaný izolovane nemôže byť sám osebe dôveryhodnou
         metódou na zistenie pohlavného pachu.

      13      V januári 1993 Spolková republika Nemecko informovala najvyššie veterinárne úrady členských štátov, že pravidlá, ktoré stanovuje
         článok 6 ods. 1 písm. b) smernice 64/433, boli prebraté do vnútroštátneho práva tak, že nezávisle od hranice hmotnosti bola
         stanovená maximálna hodnota 0,5 µg/g androstenonu. Pri jej prekročení totiž mäso vydáva výrazný pohlavný pach, a teda je nevhodné
         na ľudskú spotrebu. V tejto súvislosti zdôraznila, že iba imunoenzymatický test profesora Clausa bol uznaný za osobitnú metódu,
         ktorá umožňuje identifikovať androstenon, a že mäso z nekastrovaných samcov ošípaných, ktoré prekračuje spomínanú hranicu,
         nemôže byť dovážané do Nemecka ako čerstvé mäso.

      14      Takto skontrolovali príslušné nemecké orgány mnohé dodávky bravčového mäsa z Dánska a odmietli ich z dôvodu prekročenia maximálnej
         hodnoty androstenonu. Ďalej chovatelia ošípaných a spoločnosti prevádzkujúce bitúnky, ktorí takmer zastavili chov kastrovaných
         samcov ošípaných, museli odznova začať s chovom, aby neohrozili vývoz do Nemecka. Danske Slagterier tvrdí, že ak vyvážané
         bravčové mäso malo svoj pôvod, tak ako to určuje Male‑Pig‑Projekt, v nekastrovaných samcoch ošípaných, potom bolo možné dosiahnuť
         úsporu na nákladoch vo výške prinajmenšom 280 miliónov DEM.

      15      Landgericht v Bonne, na ktorý podal Danske Slagterier 6. decembra 1999 žalobu o náhradu škody proti Spolkovej republike Nemecko,
         rozhodol tak, že táto žaloba je dôvodná pre obdobie od 7. decembra 1996, a zamietol ju z dôvodu premlčania v časti týkajúcej
         sa návrhu na náhradu škody, ktorá vznikla pred týmto dňom. Oberlandesgericht v Kolíne ako odvolací súd návrhu vyhovel v celom
         rozsahu, keďže ho považoval za dôvodný. Na základe opravného prostriedku „Revision“ podaného na Bundesgerichtshof sa Spolková
         republika Nemecko domáha zamietnutia uvedeného návrhu, a to v celom rozsahu.

      16      Ďalej svojím rozsudkom z 12. novembra 1998, Komisia/Nemecko (C‑102/96, Zb. s. I‑6871), Súdny dvor určil, že Spolková republika
         Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 5 ods. 1 písm. o) a článku 6 ods. 1 písm. b) smernice 64/433,
         ako aj z článku 5 ods. 1 a článkov 7 a 8 smernice 89/662, tým, že na jednej strane uložila povinnosť označiť a tepelne ošetriť
         jatočné mäso nekastrovaných samcov ošípaných nezávisle od hranice hmotnosti, ktoré vykazuje koncentráciu androstenonu vyššiu
         ako 0,5 µg/g, zistenú prostredníctvom modifikovaného imunoenzymatického testu profesora Clausa, a na druhej strane tým, že
         sa domnieva, že v prípade prekročenia maximálnej hodnoty 0,5 µg/g mäso vydáva výrazný pohlavný pach, v dôsledku čoho je nevhodné
         na ľudskú spotrebu.

      17      Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Priznávajú ustanovenia článku 5 ods. 1 písm. o) v spojení s článkom 6 ods. 1 písm. b) bodom iii) smernice [64/443], ako aj
         článku 5 ods. 1 a článkov 7 a 8 smernice 89/622… výrobcom a subjektom, ktoré obchodujú s bravčovým mäsom, právnu pozíciu,
         ktorá pri chybnom prebratí alebo uplatnení smernice môže vyvolať vznik nároku na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti členského
         štátu podľa práva Spoločenstva?

      2.      Môžu sa výrobcovia a subjekty, ktoré obchodujú s bravčovým mäsom, nezávisle od odpovede na prvú otázku, pri prebratí a uplatnení
         uvedených smerníc v rozpore s právom Spoločenstva odvolávať na porušenie článku 30 ES (zmenený, teraz článok 28 ES) pri odôvodňovaní
         vzniku nároku v dôsledku zodpovednosti členského štátu podľa práva Spoločenstva?

      3.      Vyžaduje právo Spoločenstva, aby bolo plynutie premlčacej lehoty práva na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti členského
         štátu podľa práva Spoločenstva prerušené so zreteľom na konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, alebo aby jej
         plynutie bolo zastavené v každom prípade až do skončenia konania, ak chýba efektívny vnútroštátny opravný prostriedok, ktorý
         by členský štát prinútil k prebratiu smernice?

      4.      Začína plynúť premlčacia lehota nároku na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti členského štátu podľa práva Spoločenstva,
         ktorý je založený na nedostatočnom prebratí smernice, nároku, ktorý nachádza svoj pôvod vo (faktickom) zákaze dovozu, nezávisle
         od uplatniteľného vnútroštátneho práva, až s jej úplným prebratím, alebo môže premlčacia lehota začať plynúť v súlade s vnútroštátnym
         právom už vtedy, keď vzniknú prvé škody a možno očakávať vznik ďalších škôd? Za predpokladu, že má úplné prebratie ovplyvniť
         začiatok plynutia premlčania, platí to potom všeobecne, alebo len v prípade, že smernica priznáva jednotlivcovi právo?

      5.      Vzhľadom na skutočnosť, že členské štáty nesmú stanoviť právne predpoklady pre vznik nároku na náhradu v dôsledku zodpovednosti
         členského štátu podľa práva Spoločenstva nevýhodnejšie ako pri podobných žalobách, ktoré sa týkajú len vnútroštátneho práva,
         a že dosiahnutie odškodnenia nesmie byť prakticky znemožnené alebo nadmerne sťažené, existuje zásadná námietka voči vnútroštátnej
         právnej úprave, podľa ktorej povinnosť nahradiť škodu nevzniká, ak poškodený úmyselne alebo z nedbanlivosti nepredišiel vzniku
         škody použitím opravného prostriedku? Existujú tiež námietky proti tejto ‚prednosti ochrany primárneho práva‘ aj v prípade,
         ak sa uplatňuje len s výhradou, že od poškodeného bolo možné odôvodnene požadovať uplatnenie takého opravného prostriedku?
         Potom v zmysle práva Spoločenstva to už nie je možné požadovať v prípade, že by súd pravdepodobne nemohol spomenuté otázky
         práva Spoločenstva zodpovedať bez položenia otázok Súdnemu dvoru… alebo ak už prebieha konanie o nesplnenie povinnosti podľa
         článku 226 ES?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      18      Dvoma prvými otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanovenia článku 5 ods. 1 písm. o)
         a článku 6 ods. 1 písm. b) bodu iii) smernice 64/443, ako aj článku 5 ods. 1 a článkov 7 a 8 smernice 89/622 priznávajú výrobcom
         a subjektom, ktorí obchodujú s bravčovým mäsom, právnu pozíciu, ktorá pri nesprávnom prebratí alebo uplatnení smerníc môže
         založiť nárok na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti členského štátu za porušenie práva Spoločenstva, a či sa za týchto
         okolností môžu odvolávať na porušenie článku 28 ES pri odôvodňovaní vzniku nároku v dôsledku tejto zodpovednosti štátu.

      19      V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zásada zodpovednosti štátu za škody spôsobené jednotlivcom
         porušeniami práva Spoločenstva, ktoré sú mu pripísateľné, je súčasťou systému Zmluvy ES (rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich
         a i., C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357 bod 35; z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029,
         bod 31; z 23. mája 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Zb. s. I‑2553, bod 24, ako aj z 8. októbra 1996, Dillenkofer a i., C‑178/94,
         C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, Zb. s. I‑4845, bod 20).

      20      Súdny dvor rozhodol tak, že poškodení jednotlivci majú právo na náhradu, keď sú splnené tri predpoklady, to znamená, že porušená
         právna norma Spoločenstva má za cieľ priznať jednotlivcom práva, že porušenie je dostatočne závažné a že medzi týmto porušením
         a škodou spôsobenou jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť (pozri rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už
         citovaný, bod 51; Hedley Lomas, už citovaný, bod 25, ako aj Dillenkofer a i., už citovaný, bod 21).

      21      Pokiaľ ide o prvý predpoklad, Súdny dvor mal príležitosť skúmať zodpovednosť členských štátov za porušenie práva Spoločenstva
         v prípade neprebratia smerníc, ktoré majú za cieľ uskutočnenie vnútorného trhu (pozri najmä rozsudky Francovich a i., už citovaný,
         ako aj Dillenkofer a i., už citovaný). Na rozdiel od právnych vecí, o ktorých sa rozhodlo týmito dvoma už citovanými rozsudkami,
         keď iba sekundárne právo vytvorilo právny rámec priznávajúci jednotlivcom práva, táto vec sama sa však zameriava na prípad,
         keď účastník konania vo veci samej, to znamená Danske Slagterier, tvrdí, že článok 28 ES mu už priznáva práva, ktorých sa
         domáha.

      22      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že je nepochybné, že článok 28 ES má priamy účinok tým, že priznáva jednotlivcom práva,
         ktoré môžu priamo uplatniť v konaní pred vnútroštátnymi súdmi, a že porušenie tohto ustanovenia môže založiť nárok na náhradu
         škody (rozsudok Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 23).

      23      Danske Slagterier tiež uvádza ustanovenia smerníc 64/433 a 89/662. Ako vyplýva z názvu a prvého odôvodnenia smernice 89/662,
         táto smernica bola prijatá s cieľom dobudovať vnútorný trh, rovnako aj smernica 91/497, ktorá mení a dopĺňa smernicu 64/433,
         tak ako spresňuje jej tretie odôvodnenie. Voľný pohyb tovarov je teda jedným z cieľov týchto smerníc, ktoré prostredníctvom
         odstránenia rôznorodostí, ktoré existujú medzi členskými štátmi v oblasti zdravotných predpisov pre čerstvé mäso, sa zacieľujú
         na podporu obchodu v rámci Spoločenstva. Právo, ktoré priznáva článok 28 ES, takto spresňujú a konkretizujú uvedené smernice.

      24      Pokiaľ ide o obsah smerníc 64/433 a 89/662, treba zdôrazniť, že upravujú najmä zdravotné kontroly a označovanie čerstvého
         mäsa vyrobeného v jednom členskom štáte a dodaného do iného členského štátu. Tak ako vyplýva najmä z článku 7 ods. 1 písm. b)
         smernice 89/662, členské štáty môžu brániť dovozu čerstvého mäsa len vtedy, keď tovar nezodpovedá podmienkam, ktoré určujú
         smernice Spoločenstva, alebo za určitých veľmi osobitých okolností, napríklad počas epidémií. Zákaz brániť dovozu uložený
         členským štátom zakladá jednotlivcom právo obchodovať s čerstvým mäsom v inom členskom štáte v súlade s požiadavkami Spoločenstva.

      25      Ďalej zo spojených ustanovení smerníc 64/433 a 89/662 vyplýva, že opatrenia, ktoré sa zameriavajú na zistenie výrazného pohlavného
         pachu nekastrovaných samcov ošípaných, boli predmetom harmonizácie Spoločenstva (rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod
         29). Preto táto harmonizácia zakazuje členským štátom v oblasti, ktorá je podrobne harmonizovaná, odôvodniť prekážku voľného
         pohybu tovarov inými dôvodmi, ako sú tie, ktoré stanovujú smernice 64/433 a 89/662.

      26      Preto na prvé dve otázky treba odpovedať tak, že jednotlivci, ktorým vznikla škoda v dôsledku nesprávneho prebratia a uplatnenia
         smerníc 64/433 a 89/662, sa môžu domáhať práva na voľný pohyb tovarov na to, aby mohli vyvodiť zodpovednosť voči štátu z dôvodu
         porušenia práva Spoločenstva.

       O tretej otázke
      27      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Spoločenstva zakotvuje, že v prípade, že Komisia Európskych
         spoločenstiev začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, plynutie premlčacej lehoty práva na náhradu škody
         v dôsledku zodpovednosti štátu za porušenie práva Spoločenstva, ktorú stanovuje vnútroštátna právna úprava, jej plynutie bolo
         prerušené alebo zastavené počas tohto obdobia, ak chýba účinný opravný prostriedok v tomto štáte, ktorý by ho prinútil k prebratiu
         smernice.

      28      Časová postupnosť skutkových okolností vo veci samej umožňuje objasniť túto otázku. Z vnútroštátneho rozhodnutia totiž vyplýva,
         že konanie o nesplnenie povinnosti proti Spolkovej republike Nemecko, ktoré sa skončilo vyhlásením už citovaného rozsudku
         Komisia/Nemecko, sa začalo 27. marca 1996. Prvé škodlivé účinky nastali u poškodených osôb od roku 1993, ale až v decembri
         1999 podali poškodení žalobu o zodpovednosť štátu. Ak, tak ako uvažuje vnútroštátny súd, sa uplatní trojročná premlčacia lehota,
         ktorú stanovuje § 852 ods. 1 BGB, potom táto lehota začne plynúť od polovice roka 1996, keď podľa tohto súdu poškodené osoby
         mali znalosť o škode a o tom, kto je zodpovedný za vznik škody. Preto možnosť premlčania nároku zo zodpovednosti štátu nemožno
         vo veci samej vylúčiť. Z tohto dôvodu je pre rozhodnutie vo veci samej relevantné, či podanie žaloby o nesplnenie povinnosti
         Komisiou malo účinky na plynutie premlčacej lehoty.

      29      Na to, aby vnútroštátnemu súdu mohla byť daná potrebná odpoveď, však treba na úvod preskúmať otázku, ktorú implicitne položil,
         teda či právo Spoločenstva bráni analogickému použitiu trojročnej premlčacej lehoty, ktorú stanovuje § 852 ods. 1 BGB vo veci
         samej.

      30      Pokiaľ ide o použitie § 852 ods. 1 BGB, Danske Slagterier totiž vytýkalo nejasnosť právnej situácie v Nemecku, v súvislosti
         s vnútroštátnym pravidlom upravujúcim premlčanie uplatniteľné na právo na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti členského
         štátu za porušenie práva Spoločenstva, keďže táto otázka ešte nebola predmetom žiadneho legislatívneho opatrenia ani žiadneho
         rozhodnutia najvyššieho súdu, keďže doktrína v tomto bode nie je jednotná a keďže do úvahy prichádzajú viaceré právne základy.
         Použitie prvýkrát a analogicky lehoty, ktorú stanovuje § 852 BGB, na podanie žaloby o zodpovednosť štátu za porušenie práva
         Spoločenstva, je porušením zásad právnej istoty a právnej jednoznačnosti, ako aj zásad efektivity a ekvivalencie.

      31      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pokiaľ neexistuje právna úprava Spoločenstva, potom
         je úlohou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby označil príslušné súdne orgány a upravil konania o žalobách,
         ktorých cieľom je zabezpečiť úplné zachovanie práv, ktorých sa subjekty práva domáhajú na základe práva Spoločenstva. V rámci
         vnútroštátneho práva o zodpovednosti má teda štát napraviť následky spôsobenej škody, pričom podmienky stanovené vnútroštátnymi
         právnymi úpravami v oblasti náhrady škody, najmä lehota, nemôžu byť menej výhodné ako podmienky, ktoré sa týkajú obdobných
         vnútroštátnych nárokov (zásada ekvivalencie) a nemôžu byť upravené tak, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo nadmernému
         sťaženiu získania náhrady (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudky Francovich a i., už citovaný, body 42 a 43, ako aj z 10. júla
         1997, Palmisani, C‑261/95, Zb. s. I‑4025, bod 27).

      32      Pokiaľ ide o poslednú uvedenú zásadu, Súdny dvor uznal, že stanovenie primeraných lehôt na podanie žalôb pod hrozbou preklúzie
         v záujme právnej istoty, ktorá chráni súčasne daňovníka a dotknutý správny orgán, je zlučiteľné s právom Spoločenstva (pozri
         rozsudok zo 17. novembra 1998, Aprile, C‑228/96, Zb. s. I‑7141, bod 19 a citovanú judikatúru). Tieto lehoty totiž nemôžu viesť
         k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Spoločenstva. V tejto súvislosti
         sa vnútroštátna trojročná prekluzívna lehota javí ako primeraná (pozri najmä rozsudky Aprile, už citovaný, bod 19, ako aj
         z 11. júla 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Zb. s. I‑6325, bod 35).

      33      Takisto z bodu 39 už citovaného rozsudku Marks & Spencer však vyplýva, že na to, aby splnila svoju funkciu záruky právnej
         istoty, musí byť premlčacia lehota stanovená vopred. Situácia, ktorá sa vyznačuje vysokým stupňom právnej neistoty, teda môže
         byť porušením zásady efektivity, pretože náhrada škôd spôsobených jednotlivcom, ktoré im vznikli z dôvodu porušení práva Spoločenstva,
         ktoré sú pripísateľné členskému štátu, môžu byť prakticky nadmerne sťažené, ak poškodení jednotlivci nemôžu určiť uplatniteľnú
         premlčaciu lehotu s primeraným stupňom určitosti.

      34      Úlohou vnútroštátneho súdu, so zreteľom na všetky skutočnosti charakterizujúce právnu a skutkovú situáciu v čase skutkových
         okolností vo veci samej, je so zreteľom na zásadu efektivity overiť, či analogické použitie lehoty, ktorú stanovuje § 852
         ods. 1 BGB, na návrhy na náhradu škody spôsobenej v dôsledku porušenia práva Spoločenstva dotknutým členským štátom bolo dostatočne
         predvídateľné subjektom práva.

      35      Pokiaľ ide ďalej o zlučiteľnosť analogického použitia uvedenej lehoty so zásadou rovnocennosti, je tiež úlohou vnútroštátneho
         súdu overiť, či z dôvodu tohto použitia podmienky náhrady škôd spôsobených jednotlivcom, ktoré im vznikli z dôvodu porušenia
         práva Spoločenstva týmto členským štátom, neboli menej priaznivé než tie, ktoré sú uplatniteľné na náhradu podobných škôd,
         ktoré majú vnútroštátnu povahu.

      36      Pokiaľ ide o prerušenie alebo zastavenie plynutia premlčacej lehoty v čase podania žaloby o nesplnenie povinnosti, z predchádzajúcich
         úvah vyplýva, že je úlohou členských štátov upraviť tento druh konaní, pokiaľ sú dodržané zásady ekvivalencie a efektivity.

      37      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že náhradu škody nemožno viazať na požiadavku, aby Súdny dvor vopred určil porušenie práva
         Spoločenstva pripísateľné štátu (pozri rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, body 94 až 96, ako aj Dillenkofer
         a i., už citovaný, bod 28).

      38      Určenie nesplnenia si povinnosti je totiž bezpochyby dôležitou skutočnosťou, nie však nevyhnutnou na overenie toho, či je
         splnená podmienka, podľa ktorej je porušenie práva Spoločenstva dostatočne závažné. Okrem toho práva v prospech jednotlivcov
         nemôžu závisieť od toho, ako Komisia posúdi to, či je vhodné konať na základe článku 226 ES proti členskému štátu, ani od
         toho, či Súdny dvor vyhlási prípadný rozsudok o nesplnení si povinnosti (pozri rozsudok Brasserie du pêcheur a Factortame,
         už citovaný, body 93 a 95).

      39      Jednotlivec teda môže podať návrh na náhradu škody v rámci konaní, ktoré upravuje s týmto cieľom vnútroštátne právo, bez toho,
         aby sa počkalo na vyhlásenie rozsudku, ktorým sa určuje, že členský štát porušil právo Spoločenstva. Preto skutočnosť, že
         účinkom podania žaloby o nesplnenie povinnosti nie je prerušenie alebo zastavenie plynutia premlčacej lehoty, neznemožňuje
         ani nadmerne nesťažuje výkon práv subjektom práva, ktorých sa domáha na základe práva Spoločenstva.

      40      Ďalej Danske Slagterier uvádza porušenie zásady ekvivalencie, keďže nemecké právo stanovuje prerušenie plynutia premlčacej
         lehoty v čase súbežného podania vnútroštátneho opravného prostriedku v súlade s článkom 839 BGB, pričom žaloba na základe
         článku 226 ES musí byť prirovnaná k takémuto opravnému prostriedku.

      41      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že na to, aby sa rozhodlo o rovnocennosti procesných pravidiel, treba objektívne a abstraktne
         overiť podobnosť predmetných pravidiel so zreteľom na ich miesto v rámci celého konania, priebehu uvedeného konania a osobitostí
         pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. mája 2000, Preston a i., C‑78/98, Zb. s. I‑3201, bod 63).

      42      Pri posúdení podobností predmetných pravidiel treba zohľadniť osobitosti konania na základe článku 226 ES.

      43      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci právomocí, ktoré jej priznáva článok 226 ES, Komisia nemusí preukázať existenciu
         záujmu na konaní (pozri rozsudky zo 4. apríla 1974, Komisia/Francúzsko, 167/73, Zb. s. 359, bod 15, ako aj z 10. apríla 2003,
         Komisia/Nemecko, C‑20/01 a C‑28/01, Zb. s. I‑3609, bod 29). Úlohou Komisie je totiž vykonávať dozor z úradnej povinnosti a vo
         všeobecnom záujme nad uplatňovaním práva Spoločenstva členskými štátmi a nechať určiť prípadné nesplnenia si povinnosti, ktoré
         z neho vyplývajú, preto, aby sa od nesplnení upustilo (pozri rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 15, a z 10. apríla
         2003, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 29).

      44      Cieľom článku 226 ES teda nie je chrániť vlastné práva tejto inštitúcie. Jej samotnej prináleží rozhodnúť, či je vhodné alebo
         nie začať konanie o určenie nesplnenia povinnosti a prípadne z dôvodu akého konania alebo nekonania sa toto konanie má začať
         (rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko, C‑394/02, Zb. s. I‑4713, bod 16 a citovaná judikatúra). Komisia má teda v tejto
         súvislosti diskrečnú právomoc, ktorá vylučuje právo jednotlivcov domáhať sa, aby táto inštitúcia zaujala stanovisko v konkrétnom
         zmysle (pozri rozsudok zo 14. februára 1989, Star Fruit/Komisia, 247/87, Zb. s. 291, bod 11).

      45      Je teda nutné konštatovať, že zásadu ekvivalencie dodržiava vnútroštátna právna úprava, ktorá nestanovuje prerušenie alebo
         zastavenie plynutia premlčacej lehoty práva na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti štátu za porušenie práva Spoločenstva
         v prípade, že Komisia začala konanie podľa článku 226 ES.

      46      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať, že právo Spoločenstva v prípade, že Komisia začala
         konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, nevyžaduje, aby plynutie premlčacej lehoty práva na náhradu škody v dôsledku
         zodpovednosti štátu za porušenie práva Spoločenstva, ktorú stanovuje vnútroštátna právna úprava, bolo počas tohto konania
         prerušené alebo zastavené.

       O štvrtej otázke
      47      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či premlčacia lehota na podanie žaloby o zodpovednosť štátu z dôvodu nesprávneho
         prebratia smernice začína plynúť nezávisle od uplatniteľného vnútroštátneho práva, až od jej úplného prebratia, alebo či táto
         premlčacia lehota začne plynúť v súlade s vnútroštátnym právom už vtedy, keď vzniknú prvé škody v dôsledku tohto nesprávneho
         prebratia a možno očakávať vznik ďalších škôd. Za predpokladu, že má úplné prebratie ovplyvniť plynutie tejto premlčacej lehoty,
         vnútroštátny súd sa pýta, či to platí potom všeobecne, alebo len v prípade, že smernica priznáva jednotlivcovi právo.

      48      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako vyplýva z bodov 31 a 32 tohto rozsudku, pokiaľ neexistuje právna úprava Spoločenstva,
         potom je úlohou členských štátov upraviť konania o žalobách, ktorých cieľom je zabezpečenie zachovania práv, ktorých sa subjekty
         práva domáhajú na základe práva Spoločenstva, vrátane pravidiel upravujúcich premlčanie, pokiaľ tieto postupy nie sú v rozpore
         so zásadami efektivity a ekvivalencie. Okrem toho treba pripomenúť, že stanovenie primeraných lehôt na podanie žalôb pod hrozbou
         preklúzie dodržiava tieto zásady a nemožno to považovať najmä za prakticky znemožňujúce alebo nadmerne sťažujúce výkon práv,
         ktoré priznáva právo Spoločenstva.

      49      Skutočnosť, že premlčacia lehota, ktorú stanovuje vnútroštátne právo, začína plynúť odvtedy, keď vzniknú prvé škody, aj keď
         ďalšie dôsledky tohto druhu sú predvídateľné, tiež nemôže prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva
         právo Spoločenstva.

      50      Rozsudok z 13. júla 2006, Manfredi a i. (C‑295/04 až C‑298/04, Zb. s. I‑6619), na ktorý odkazuje Danske Slagterier, nemôže
         vyvrátiť tento záver.

      51      V bodoch 78 a 79 uvedeného rozsudku sa Súdny dvor domnieval, že nebolo vylúčené, aby krátka premlčacia lehota na podanie žaloby
         o náhradu škody, ktorá začína plynúť dňom, keď došlo k realizácii kartelovej dohody alebo zosúladeného postupu, by mohla spôsobiť
         prakticky nemožnosť výkonu práva na náhradu škody spôsobenej takouto nedovolenou kartelovou dohodou alebo postupom. Takto
         v prípade trvalých alebo opakovaných porušení nie je nemožné, aby premlčacia lehota uplynula skôr ako dôjde k ukončeniu porušenia,
         pričom by každej osobe, ktorá by utrpela škodu po uplynutí premlčacej lehoty, bolo znemožnené podať žalobu.

      52      Toto však nie je prípad veci samej. Z vnútroštátneho rozhodnutia totiž vyplýva, že premlčacia lehota sporná v tejto právnej
         veci nemôže začať plynúť skôr, ako sa poškodený dozvie o škode a o tom, kto je za ňu zodpovedný. Za týchto okolností je teda
         nemožné, aby sa osoba, ktorej vznikla škoda, nachádzala v situácii, keď začína plynúť premlčacia lehota, alebo dokonca uplynula
         bez toho, aby vedela, že je poškodenou, ako to mohlo byť v kontexte právnej veci, o ktorej sa rozhodlo už citovaným rozsudkom
         Manfredi a i., keď premlčacia lehota začala plynúť dňom, keď došlo k realizácii kartelovej dohody alebo zosúladeného postupu,
         o ktorých sa niektoré dotknuté osoby mohli dozvedieť podstatne neskôr.

      53      Pokiaľ ide o možnosť stanoviť deň, keď začína plynúť premlčacia lehota pred úplným prebratím predmetnej smernice, je pravda,
         že v bode 23 rozsudku z 25. júla 1991, Emmott (C‑208/90, Zb. s. I‑4269), Súdny dvor rozhodol tak, že až do riadneho prebratia
         smernice sa členský štát, ktorý je v omeškaní, nemôže dovolávať skutočnosti, že žalobu, ktorá voči nemu smeruje, podal jednotlivec
         preto, aby chránil práva, ktoré mu priznávajú ustanovenia tejto smernice, po uplynutí lehoty, a že vnútroštátna lehota na
         podanie žaloby môže začať plynúť až od tohto dňa.

      54      Ako však potvrdil rozsudok zo 6. decembra 1994, Johnson (C‑410/92, Zb. s. I‑5483, bod 26), z rozsudku z 27. októbra 1993,
         Steenhorst-Neerings (C‑338/91, Zb. s. I‑5475), vyplýva, že riešenie uvedené v už citovanom rozsudku Emmott bolo odôvodnené
         okolnosťami vlastnými právnej veci, o ktorej sa rozhodlo týmto rozsudkom, v ktorej preklúzia viedla k tomu, že žalobkyňa vo
         veci samej bola úplne zbavená možnosti uplatniť svoje právo na rovnosť zaobchádzania na základe smernice (pozri tiež rozsudky
         zo 17. júla 1997, Haahr Petroleum, C‑90/94, Zb. s. I‑4085, bod 52, a Texaco a Olieselskabet Danmark, C‑114/95 a C‑115/95,
         Zb. s. I‑4263, bod 48, ako aj z 15. septembra 1998, Ansaldo Energia a i., C‑279/96 až C‑281/96, Zb. s. I‑5025, bod 20).

      55      Vo veci samej však ani zo spisového materiálu, ani z diskusií, ktoré prebehli počas ústnej časti konania, nevyplýva, že existencia
         spornej lehoty viedla, tak ako vo veci, o ktorej sa rozhodlo už citovaným rozsudkom Emmott, k úplnému zbaveniu poškodených
         osôb možnosti uplatniť svoje práva pred vnútroštátnymi súdmi.

      56      Na štvrtú otázku teda treba odpovedať tak, že právo Spoločenstva nebráni tomu, aby premlčacia lehota na podanie žaloby o zodpovednosť
         štátu z dôvodu nesprávneho prebratia smernice začala plynúť vtedy, keď vzniknú prvé škody v dôsledku tohto nesprávneho prebratia
         a možno očakávať vznik ďalších škôd, aj keď tento deň predchádza správnemu prebratiu tejto smernice.

      57      Vzhľadom na odpoveď na prvú časť štvrtej otázky netreba odpovedať na jej druhú časť.

       O piatej otázke
      58      Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Spoločenstva bráni takému pravidlu, ako je pravidlo, ktoré
         stanovuje § 839 ods. 3 BGB, ktoré stanovuje, že jednotlivcovi nemôže byť nahradená škoda, ktorej vzniku úmyselne alebo z nedbanlivosti
         nepredišiel využitím opravného prostriedku. Vnútroštátny súd upresňuje svoju otázku tým, že sa pýta, či takáto vnútroštátna
         práva úprava je v rozpore s právom Spoločenstva, keď sa uplatňuje len s výhradou, že od poškodeného bolo možné odôvodnene
         požadovať uplatnenie takého opravného prostriedku. Vnútroštátny súd by chcel nakoniec vedieť, či využitie takéhoto opravného
         prostriedku možno považovať za primerané, ak je pravdepodobné, že vnútroštátny súd podá návrh na začatie prejudiciálneho konania
         na základe článku 234 ES, alebo keď bolo začaté konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES.

      59      Tak ako je uvedené v rámci odpovedí na dve predchádzajúce otázky, v prípade, že neexistuje právna úprava Spoločenstva, je
         úlohou členských štátov upraviť konania o žalobách, ktorých cieľom je zabezpečenie zachovania práv, ktorých sa subjekty práva
         domáhajú na základe práva Spoločenstva, pokiaľ tieto postupy nie sú v rozpore so zásadami efektivity a ekvivalencie.

      60      Pokiaľ ide o uplatnenie disponibilných opravných prostriedkov, Súdny dvor v bode 84 už citovaného rozsudku Brasserie du pêcheur
         a Factortame, pokiaľ ide o zodpovednosť členského štátu za porušenie práva Spoločenstva, uviedol, že vnútroštátny súd mohol
         overiť, či poškodená osoba vyvinula primerané úsilie na to, aby sa vyhla škode alebo obmedzila jej výšku, a či najmä využila
         v primeranom čase všetky opravné prostriedky, ktoré mala k dispozícii.

      61      Podľa zásady, ktorá je spoločná právnym systémom členských štátov, poškodená osoba pod hrozbou toho, že sama bude musieť znášať
         škodu, totiž musí vyvinúť primerané úsilie na to, aby obmedzila výšku škody (rozsudky z 19. mája 1992, Mulder a i./Rada a Komisia,
         C‑104/89 a C‑37/90, Zb. s. I‑3061, bod 33, ako aj Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 85).

      62      Bolo by však v rozpore so zásadou efektivity uložiť povinnosť poškodeným osobám systematicky využívať všetky opravné prostriedky,
         ktoré sú im k dispozícii, aj keď by to spôsobilo nadmerné ťažkosti alebo by to od nich nebolo možné rozumne vyžadovať.

      63      Vo svojom rozsudku z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i. (C‑397/98 a C‑410/98, Zb. s. I‑1727, bod 106), Súdny dvor totiž
         rozhodol tak, že výkon práv, ktoré priznávajú jednotlivcom priamo uplatniteľné ustanovenia práva Spoločenstva, by však bol
         znemožnený alebo nadmerne sťažený, ak by ich návrhy na náhradu škody založené na porušení práva Spoločenstva museli byť zamietnuté
         alebo čiastočne zamietnuté iba z toho dôvodu, že jednotlivci sa nedomáhali uplatnenia práva, ktoré priznáva právo Spoločenstva
         a ktoré im vnútroštátny zákon odmietol s cieľom napadnúť zamietnutie členským štátom cestou opravných prostriedkov stanovených
         na tento účel, tým, že sa dovolávajú prednosti a priameho účinku práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Metallgesellschaft
         a i., už citovaný, bod 104). V takom prípade by nebolo primerané od poškodených osôb vyžadovať, aby využili im dostupné opravné
         prostriedky, pretože poškodení mali v každom prípade vopred zaplatiť, a aj keď vnútroštátny súd rozhodol tak, že zaplatenie
         vopred bolo v rozpore s právom Spoločenstva, predmetné osoby nemohli získať úroky z omeškania z tejto sumy a boli vystavené
         prípadnému uloženiu pokuty.

      64      Preto treba vyvodiť záver, že právo Spoločenstva nebráni uplatneniu takej vnútroštátnej právnej úpravy, ako je vnútroštátna
         právna úprava, ktorú stanovuje § 839 ods. 3 BGB, pod podmienkou, že od poškodeného je možné primerane požadovať využitie predmetného
         opravného prostriedku. Je úlohou vnútroštátneho súdu so zreteľom na všetky okolnosti veci samej posúdiť, či je to tak.

      65      Pokiaľ ide o možnosť, aby opravný prostriedok takto použitý zapríčinil podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania,
         a o jeho dôsledok na primeraný charakter tohto opravného prostriedku, treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva,
         že konanie, ktoré upravuje článok 234 ES, je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom
         ktorého Súdny dvor týmto súdom poskytuje výklad práva Spoločenstva, ktorý potrebujú na vyriešenie sporu, ktorý tieto súdy
         prejednávajú (pozri rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke, C‑83/91, Zb. s. I‑4871, bod 22, a z 5. februára 2004, Schneider,
         C‑380/01, Zb. s. I‑1389, bod 20). Objasnenia, ktoré takto získa vnútroštátny súd, mu teda umožňujú uľahčiť uplatňovanie práva
         Spoločenstva tak, že použitie tohto nástroja spolupráce nijako neprispieva k tomu, že subjekt práva má nadmerne sťažený výkon
         práv, ktorých sa dovoláva na základe právneho poriadku Spoločenstva. Preto nie je neprimerané nepoužiť opravný prostriedok
         iba z toho dôvodu, že bude pravdepodobne dôvodom na podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

      66      Z toho vyplýva, že vysoká pravdepodobnosť, že opravný prostriedok bude príčinou pre podanie návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania nie je sama osebe dôvodom pre vyvodenie záveru, že použitie tohto opravného prostriedku nie je primerané.

      67      Pokiaľ ide o primeranú povahu povinnosti využiť disponibilné opravné prostriedky, aj keď prebieha pred Súdnym dvorom konanie
         o nesplnenie povinnosti, stačí konštatovať, že konanie na základe článku 226 ES je absolútne nezávislé od vnútroštátnych konaní
         a nenahrádza ich. Tak ako je uvedené v odpovedi na tretiu otázku, žaloba o nesplnenie povinnosti je totiž objektívnou kontrolou
         zákonnosti vo všeobecnom záujme. Hoci výsledok takejto žaloby môže slúžiť záujmom subjektu práva, nič to nemení na tej skutočnosti,
         že je preňho primerané, aby predišiel vzniku škody tým, že využije všetky prostriedky, ktoré sú mu dostupné, to znamená, že
         použije dostupné opravné prostriedky.

      68      Z toho vyplýva, že existencia žaloby o nesplnenie povinnosti, ktorú prejednáva Súdny dvor, alebo pravdepodobnosť, že Súdnemu
         dvoru podá vnútroštátny súd návrh na začatie prejudiciálneho konania, nemôžu ako také dostatočne odôvodniť záver, že využitie
         opravného prostriedku je neprimerané.

      69      Na piatu otázku teda treba odpovedať tak, že právo Spoločenstva nebráni použitiu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej
         jednotlivcovi nemôže byť nahradená škoda, ktorej vzniku úmyselne alebo z nedbanlivosti nepredišiel využitím opravného prostriedku,
         pod podmienkou, že od poškodeného je možné primerane požadovať využitie tohto opravného prostriedku, pričom je úlohou vnútroštátneho
         súdu so zreteľom na všetky okolnosti veci samej posúdiť, či je to tak. Pravdepodobnosť, že vnútroštátny súd podá návrh na
         začatie prejudiciálneho konania na základe článku 234 ES, alebo existencia žaloby o nesplnenie povinnosti, ktorú prejednáva
         Súdny dvor, nemôžu ako také dostatočne odôvodniť záver, že využitie opravného prostriedku je neprimerané.

       O trovách
      70      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Jednotlivci, ktorým vznikla škoda v dôsledku nesprávneho prebratia a uplatnenia smernice Rady 64/433/EHS z 26. júna 1964 o zdravotných
            podmienkach pre výrobu a predaj čerstvého mäsa, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/497/EHS z 29. júla 1991 a smernicou
            Rady 89/662/EHS z 11. decembra 1989 o veterinárnych kontrolách v obchode vnútri spoločenstva s cieľom dobudovania vnútorného
            trhu, sa môžu domáhať práva na voľný pohyb tovarov s cieľom vyvodiť zodpovednosť voči štátu z dôvodu porušenia práva Spoločenstva.
      2.      Právo Spoločenstva v prípade, že Komisia Európskych spoločenstiev začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES,
            nevyžaduje aby plynutie premlčacej lehoty práva na náhradu škody v dôsledku zodpovednosti štátu za porušenie práva Spoločenstva,
            ktorú stanovuje vnútroštátna právna úprava, bolo počas tohto konania prerušené alebo zastavené.
      3.      Právo Spoločenstva nebráni tomu, aby premlčacia lehota na podanie žaloby o zodpovednosť štátu z dôvodu nesprávneho prebratia
            smernice začala plynúť vtedy, keď vzniknú prvé škody v dôsledku tohto nesprávneho prebratia a možno očakávať vznik ďalších
            škôd, aj keď tento deň predchádza správnemu prebratiu tejto smernice.
      4.      Právo Spoločenstva nebráni použitiu vnútroštátnej právnej úpravy, podľa ktorej jednotlivcovi nemôže byť nahradená škoda, ktorej
            vzniku úmyselne alebo z nedbanlivosti nepredišiel využitím opravného prostriedku, pod podmienkou, že od poškodeného je možné
            primerane požadovať využitie tohto opravného prostriedku, pričom je úlohou vnútroštátneho súdu so zreteľom na všetky okolnosti
            veci samej posúdiť, či je to tak. Pravdepodobnosť, že vnútroštátny súd podá návrh na začatie prejudiciálneho konania na základe
            článku 234 ES, alebo existencia žaloby o nesplnenie povinnosti, ktorú prejednáva Súdny dvor, nemôžu ako také dostatočne odôvodniť
            záver, že využitie opravného prostriedku je neprimerané.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. januára 2007. # Vonk Dairy Products BV proti Productschap Zuivel. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko. # Poľnohospodárstvo - Spoločná organizácia trhov - Syr - Články 16 až 18 nariadenia (EHS) č. 3665/87- Diferencované vývozné náhrady - Takmer okamžitý opätovný vývoz z dovážajúcej krajiny - Dôkaz zneužívajúcich praktík - Vymáhanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu - Článok 3 ods. 1 druhý pododsek nariadenia (ES, Euratom) č. 2988/95 - Pokračujúca alebo opakovaná nezrovnalosť. # Vec C-279/05.

text:
      Vec C‑279/05
      Vonk Dairy Products BV
      proti
      Productschap Zuivel
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Syr – Články 16 až 18 nariadenia (EHS) č. 3665/87 – Diferencované vývozné náhrady – Takmer okamžitý opätovný vývoz z dovážajúcej krajiny – Dôkaz zneužitia – Vymáhanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu – Článok 3 ods. 1 druhý pododsek nariadenia (ES, Euratom) č. 2988/95 – Pokračujúca alebo opakujúca sa nezrovnalosť“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Vývozné náhrady – Diferencované náhrady
      (Nariadenie Komisie č. 3665/87)
      2.        Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Spoločenstva
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 3 ods. 1 druhý pododsek)
      1.        V rámci konania o odňatí a navrátení diferencovaných vývozných náhrad, ktoré boli zaplatené s konečnou platnosťou na základe
         nariadenia č. 3665/87 ustanovujúceho spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie systému vývozných náhrad na poľnohospodárske
         výrobky [neoficiálny preklad], je zistenie neoprávnenej povahy týchto náhrad potrebné podoprieť dôkazom o zneužití vývozcom, predloženým v súlade s pravidlami
         vnútroštátneho práva.

      Uvedený dôkaz vyžaduje jednak súhrn objektívnych skutočností, z ktorých vyplýva, že aj napriek formálnemu dodržaniu podmienok
         stanovených právnou úpravou Spoločenstva nebol dosiahnutý cieľ sledovaný touto právnou úpravou, a jednak subjektívny prvok
         spočívajúci v zámere získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Spoločenstva tým, že sú umelo vytvorené podmienky požadované
         na ich získanie. Tento subjektívny prvok je možné preukázať najmä dôkazom o existencii tajnej dohody medzi vývozcom, príjemcom
         náhrad a dovozcom výrobku v tretej krajine odlišnej od dovážajúcej krajiny.

      Vnútroštátny súd je príslušný, aby overil, či sú v spore vo veci samej naplnené základné prvky takého zneužitia, v súlade
         s dôkaznými pravidlami vnútroštátneho práva, ak tým nie je narušená účinnosť práva Spoločenstva.

      (pozri body 33, 34, 38, bod 1 výroku)
      2.        V zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Spoločenstva je nezrovnalosť
         pokračujúca alebo opakujúca sa, pokiaľ sa jej dopustí subjekt Spoločenstva, ktorý čerpá hospodárske výhody zo všetkých navzájom
         podobných operácií, ktorými sa porušuje rovnaké ustanovenie práva Spoločenstva. Skutočnosť, že nezrovnalosť sa vzťahuje na
         pomerne malú časť všetkých operácií uskutočnených počas určitého obdobia, a operácie, pri ktorých sa nezrovnalosť zistila,
         sa týkajú vždy rôznych zásielok, nie je v tomto ohľade relevantná.

      (pozri body 41, 42, 44, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 11. januára 2007 (*)

      „Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Syr – Články 16 až 18 nariadenia (EHS) č. 3665/87 – Diferencované vývozné náhrady – Takmer okamžitý opätovný vývoz z dovážajúcej krajiny – Dôkaz zneužitia – Vymáhanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu – Článok 3 ods. 1 druhý pododsek nariadenia (ES, Euratom) č. 2988/95 – Pokračujúca alebo opakujúca sa nezrovnalosť“
      Vo veci C‑279/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) z 30. júna 2005 a doručený Súdnemu dvoru 11. júla 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Vonk Dairy Products BV
      proti
      Productschap Zuivel,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (spravodajca) a E. Levits,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. marca 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Vonk Dairy Products BV, v zastúpení: J. H. Peek, advokát,
      –        Holandské kráľovstvo, v zastúpení: H. G. Sevenster a M. de Mol, splnomocnené zástupkyne,
      –        Helénska republika, v zastúpení: I. Chalkias a S. Papaioannou, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Cattabriga a M. van Heezik, splnomocnené zástupkyne,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 7. júna 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 16 až 18 nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra
         1987 ustanovujúceho spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie systému vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 351, s. 1) a článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995
         o ochrane finančných záujmov Spoločenstva (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Vonk Dairy Products BV a Productschap Zuivel (rada pre mliečne výrobky)
         vo veci odňatia a vrátenia diferencovanej vývoznej náhrady zvýšenej o 15 %, ktorú obdržal žalobca vo veci samej.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Nariadenie č. 3665/87
      3        Článok 1 nariadenia č. 3665/87 upravuje:

      „Bez toho, aby boli dotknuté odlišné ustanovenia v predpisoch Spoločenstva týkajúcich sa niektorých výrobkov, upravuje toto
         nariadenie spoločné vykonávacie pravidlá režimu vývozných náhrad, ďalej iba ‚náhrady‘ zakotvených alebo upravených v:

      …
      –        článku 17 nariadenia (EHS) č. 804/68 (mlieko a mliečne výrobky),
      …“ [neoficiálny preklad]

      4        Články 4 až 6 toho istého nariadenia znejú:

      „Článok 4
      1.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článkov 5 a 16, vyplatenie náhrady je závislé na preukázaní, že výrobky, ku ktorým
         bolo prijaté vývozné colné vyhlásenie, opustili colné územie Spoločenstva najneskôr šesťdesiaty deň po tomto prijatí v nezmenenom
         stave.

      …
      Článok 5
      1.      Okrem predpokladu, že výrobok opustil colné územie Spoločenstva, je vyplatenie jednotnej alebo diferencovanej vývoznej náhrady
         závislé od toho, že výrobok bol… v rámci lehoty dvanásť mesiacov po prijatí vývozného colného vyhlásenia dovezený do tretej
         krajiny, respektíve do stanovenej tretej krajiny:

      a)      ak existujú vážne pochybnosti o dosiahnutí skutočného miesta určenia výrobku alebo
      …
      Ustanovenia článku 17 ods. 3 a článku 18 sú použiteľné v prípadoch uvedených v prvom odseku.
      Okrem toho, príslušné inštitúcie členských štátov môžu požadovať dodatočné preukázanie skutočnosti, že výrobok bol skutočne
         uvedený na trh tretej krajiny v nezmenenom stave.

      …
      Ak existujú vážne pochybnosti, pokiaľ ide o skutočné miesto určenia výrobku, Komisia môže požiadať členské štáty o uplatnenie
         ustanovení odseku 1.

      …
      Článok 6
      Ak je výrobok, pre ktorý sa prijalo vývozné vyhlásenie skôr než opustí colné územie Spoločenstva, prepravovaný cez územie
         iných členských štátov než členského štátu, na území ktorého bolo toto vyhlásenie prijaté, skutočnosť, že výrobok opustil
         colné územie Spoločenstva, sa preukazuje predložením riadne vyplneného originálu kontrolného tlačiva T 5 upraveného v prvom
         článku nariadenia (EHS) č. 2823/87.

      …“ [neoficiálny preklad]

      5        Články 16 a 17 nariadenia č. 3665/87 znejú:

      „Článok 16
      1.      V prípade rozlíšenia sadzieb náhrady podľa miesta určenia podlieha vyplatenie náhrady ďalším podmienkam definovaným v článkoch
         17 a 18.

      …
      Článok 17
      1.      Výrobok musí byť dovezený v nezmenenom stave do tretej krajiny alebo do jednej z tretích krajín, pre ktoré sa stanovuje náhrada,
         do dvanástich mesiacov od dátumu prijatia vývozného colného vyhlásenia,

      …
      3.      Výrobok sa považuje za dovezený, ak boli splnené colné formality na uvoľnenie na spotrebu v tretej krajine.“ [neoficiálny preklad]

      6        Článok 18 toho istého nariadenia obsahuje podrobný zoznam všetkých dôkazov, ktoré musia vývozcovia predložiť na účely preukázania,
         že výrobok spĺňa colné formality prepustenia do voľného obehu. Medzi dôkazy vyžadované týmto ustanovením patrí kópia prepravného
         dokladu.

      7        Článok 18 bol niekoľkokrát počas doby, ktorej sa týkajú skutočnosti vo veci samej, menený, ale tieto zmeny nemajú vplyv na
         výsledok konania vo veci samej.

      8        Článok 23 nariadenia č. 3665/87 stanovuje:

      „1.      Ak je záloha vyššia než suma naozaj dlžná za príslušný vývoz alebo ekvivalentný vývoz, vývozca zaplatí rozdiel medzi týmito
         dvoma sumami zvýšený o 15 %.

      …“ [neoficiálny preklad]

       Nariadenie č. 2988/95
      9        Článok 1 nariadenia č. 2988/95 upravuje:

      „1.      Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol
         a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva.

      2.      ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho
         subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných,
         buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou
         výdajovou položkou.“

      10      Podľa článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95:

      „Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však
         môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.

      V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila.
         V prípade mnohoročných programov plynie premlčacia doba až do úplného skončenia programu.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      11      Článok 9 zákona upravujúceho dovoz a vývoz výrobkov (Wet houdende een regeling op het gebied van de invoer en de uitvoer van
         goederen) z 5. júla 1962 (Stb. 1962, č. 295), v znení zákona zo 4. júna 1992 (Stb. 1992, č. 422) stanovuje:

      „1.      Príslušné ministerstvo môže zrušiť akékoľvek povolenie, náhradu, dotáciu alebo oslobodenie, pokiaľ sa údaje, ktoré boli predložené
         na účely jeho získania, v tomto bode ukážu ako nepresné alebo neúplné, takže k žiadosti by bolo vydané iné rozhodnutie, pokiaľ
         by boli v priebehu ich prieskumu dokonale známe presné okolnosti.

      2.      Rovnako je možné zrušiť akúkoľvek dotáciu alebo náhradu poskytnutú v rámci výkonu nariadenia prijatého orgánom Európskych
         spoločenstiev, pokiaľ z použiteľného predpisu prijatého týmto orgánom vyplýva, že jej príjemca na ňu nemá nárok.“

      12      V súlade s článkami 1, 85 a 118, ako aj s prílohou I nariadenia týkajúceho sa dovozu a vývozu poľnohospodárskych výrobkov
         (Regeling in- en uitvoer landbouwgoederen) z 9. marca 1981 (Stcrt. 1981, č. 50), predpisu prijatého na základe článku 11 zákona
         uvedeného v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, je Productschap Zuivel príslušný poskytnúť a zrušiť náhrady týkajúce sa syra.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Od roku 1988 do roku 1994 žalobca vo veci samej každoročne vyviezol do Spojených štátov amerických 300 zásielok talianskeho
         syra „pecorino“, teda, celkovo 2 100 zásielok.

      14      Pre tieto vývozy získal od žalovaného vo veci samej diferencované náhrady poskytnuté na základe nariadenia č. 3665/87, ktoré
         sa stali konečnými v dôsledku uvolnenia poskytnutých záruk, keď žalovaný vo veci samej obdržal dokumenty preukazujúce, že
         uvedené zásielky boli prepustené do voľného obehu v Spojených štátoch.

      15      Suma uvedených náhrad týkajúcich sa predmetného syra bola vyššia na vývozy do Spojených štátov než na vývozy do Kanady.

      16      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že Algemene Inspectiedienst (všeobecná inšpekčná služba, ďalej len „AID“) Ministerie
         van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij (ministerstvo poľnohospodárstva, prírody a rybolovu) uskutočnila prvé vyšetrovanie
         týkajúce sa vývozov syra uvádzaného vo veci samej.

      17      Keďže toto vyšetrovanie preukázalo porušenie predpisov žalobcom vo veci samej, AID požiadal US Customs (colné orgány Spojených
         štátov) v New Yorku o začatie správneho vyšetrovania uvedených vývozov počas rokov 1988 až 1994.

      18      Toto druhé vyšetrovanie preukázalo, že počas uvedeného obdobia bolo 75 zásielok syra (približne 1,49 milióna kilogramov) skoro
         okamžite opätovne vyvezených do Kanady spoločnosťou Orlando Food Corporation, prostredníkom žalobcu vo veci samej v Spojených
         štátoch, a vo väčšine prípadov bolo určené spoločnosti National Cheese & Food Company, podniku sa sídlom v Ontariu. Toto vyšetrovanie
         taktiež preukázalo, že úloha žalobcu vo veci samej sa neobmedzila iba na vývoz zásielok predmetného syra do Spojených štátov,
         pretože bol informovaný o prevodoch do Kanady a rovnako sa účastnil predaja uvedených zásielok v tejto krajine. Okrem toho,
         žalobca vo veci samej a (podnik) National Cheese & Food Company viedli v tomto ohľade korešpondenciu.

      19      V dôsledku tohto druhého vyšetrovania Officier van Justitie (prokurátor) v Roermonde (Holandsko) začal súdne vyšetrovanie
         proti žalobcovi vo veci samej a jeho vedeniu z dôvodu sfalšovania písomných dokumentov, keďže žiadosti o diferencované náhrady
         boli pravdepodobne podané podvodne, pretože ako miesto určenia pre spotrebu uvádzali Spojené štáty, zatiaľ čo niektoré zásielky
         syra boli zaslané do Kanady, kde sa uvádzali na trh. AID zaznamenala výsledky prvého vyšetrovania v zápisnici z 5. marca 1997.

      20      V liste z 18. septembra 1997 žalovaný vo veci samej informoval žalobcu vo veci samej, že obdržal zápisnicu uvedenú v predchádzajúcom
         bode tohto rozsudku, ktorej jedna kópia bola priložená do tohto listu.

      21      Rozhodnutím z 18. apríla 2001 žalovaný vo veci samej vzal späť svoje rozhodnutie o poskytnutí náhrady s ohľadom na 75 sporných
         zásielok a požiadal o vrátenie sumy 2 795 841,72 NLG zodpovedajúcej rozdielu medzi diferencovanou náhradou použiteľnou jednak
         pre Spojené štáty a jednak pre Kanadu, zvýšenému o 15 %.

      22      Vzhľadom na to, že žalovaný vo veci samej zamietol sťažnosť žalobcu vo veci samej proti tomuto rozhodnutiu ako nedôvodnú,
         podala táto žalobu pred vnútroštátnym súdom. Na podporu svojej žaloby žalobca vo veci samej tvrdí, že spĺňa všetky podmienky
         uvedené v článkoch 4, 17 ods. 3 a článku 18 nariadenia č. 3665/87 s ohľadom na získanie diferencovanej náhrady pre predmetné
         zásielky syra a že následný opätovný vývoz niektorých týchto zásielok do Kanady nemal žiadny vplyv na poskytnutie týchto náhrad.
         V tomto ohľade odkazuje na rozsudok zo 14. decembra 2000, Emsland-Stärke (C‑110/99, Zb. s. I‑11569), keďže je presvedčený,
         že žalovaný vo veci samej nepreukázal existenciu jeho zneužitia v zmysle uvedeného rozsudku. Žalobca vo veci samej tak tvrdí,
         že náhrady uvedené vo veci samej mu neboli vyplatené neprávom a stali sa konečnými po tom, čo predložil dôkaz o dovoze, ako
         aj po prepustení do obehu pre spotrebu v Spojených štátoch.

      23      Žalobca vo veci samej taktiež tvrdí, že porušenie predpisov, ktoré sa mu vytýka, nie je pokračujúce alebo opakované, keďže
         väčšina zásielok, ktoré vyviezol do Spojených štátov, nebola opätovne vyvezená, a z toho vyvodzuje, že plynutie premlčacej
         lehoty nebolo prerušené. Súdne vyšetrovanie sa totiž týka falšovania písomných dokumentov a nie zrušenia náhrad alebo žiadosti
         o vrátenie. Okrem toho malo byť uvedené vyšetrovanie uskutočnené inými orgánmi než žalovaným vo veci samej, takže sa nemôže
         považovať za akt spôsobujúci prerušenie. Žalobca vo veci samej dodáva, že ani protokol z 5. marca 1997, ani list žalovaného
         vo veci samej z 18. septembra 1997 neupresňovali podozrivé konania.

      24      Žalobca vo veci samej nakoniec pripomína, že žalovaný vo veci samej nemohol založiť svoje rozhodnutie o 15 % zvýšení sumy,
         ktorú je potrebné vrátiť, na nariadení č. 3665/87, keďže diferencovaná náhrada bola zavedená iba z politických dôvodov.

      25      Žalovaný vo veci samej považuje žalobu za nedôvodnú. Tvrdí, že pokiaľ ide o platby diferencovaných náhrad, je podstatné, aby
         dotyčné výrobky skutočne dorazili na trh určenia. Z toho vyplýva, že skutočnosť, že určitá časť množstva dotknutého syra bola
         opätovne vyvezená do Kanady, nesie so sebou vrátenie uvedených diferencovaných náhrad vo veci samej. S odkazom na rozsudok
         z 31. marca 1993, Möllmann-Fleisch (C‑27/92, Zb. s. I‑1701) tvrdí, že dovozné dokumenty predstavujú iba vyvrátiteľné nepriame
         náznaky, pokiaľ ide o poskytnutie diferencovaných náhrad v zmysle nariadenia č. 3665/87. Domnieva sa teda, že uvedené náhrady
         boli zaplatené neoprávnene.

      26      Pokiaľ ide o premlčanie, žalovaný vo veci samej uplatňuje, že rozhodnutie z 18. apríla 2001, ktorým požadoval vrátenie, bolo
         vydané v lehote stanovenej v nariadení č. 2988/95. Uvedená lehota totiž nezačala plynúť pred poslednou vývoznou operáciou,
         ktorá sa v súlade s vývozným vyhlásením uskutočnila 28. septembra 1994. Premlčacia lehota sa mala následne prerušiť v mesiaci
         júl 1997, z dôvodu vtedy uskutočnených prehliadok v rámci súdneho vyšetrovania, ako aj 18. septembra 1997, zaslaním zápisnice
         z 5. marca 1997 žalobcovi vo veci samej.

      27      Za týchto podmienok College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa články 16 až 18 nariadenia (EHS) č. 3665/87 v znení platnom v určujúcej dobe vykladať v tom zmysle, že pokiaľ boli
         po prijatí dovozných dokumentov s konečnou platnosťou zaplatené diferencované vývozné náhrady, môže viesť zistený opakovaný
         vývoz tovaru k tomu, že sa platba považuje za neoprávnenú výlučne v prípade zneužitia zo strany vývozcu?

      2.      Pokiaľ je potrebné na prvú otázku odpovedať záporne, podľa akých kritérií možno rozhodnúť, že opakovaný vývoz tovaru musí
         viesť k záveru, že platba diferencovaných vývozných náhrad vykonaná s konečnou platnosťou sa považuje za neoprávnenú?

      3.      Podľa akých kritérií možno posúdiť, či ide o pokračujúce alebo opakujúce sa nezrovnalosti v zmysle článku 3 ods. 1 druhého
         pododseku nariadenia (ES, Euratom) č. 2988/95? Presnejšie… ide o pokračujúcu alebo opakujúcu sa nezrovnalosť, ak sa táto vzťahuje
         na pomerne malú časť všetkých transakcií [uskutočnených počas] určitej doby a transakcie, pri ktorých bola nezrovnalosť zistená,
         sa týkajú vždy rôznych dodávok?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      28      V prvej prejudiciálnej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v rámci konania o odňatí a vrátení diferencovaných náhrad,
         ktoré boli zaplatené s konečnou platnosťou na základe nariadenia č. 3665/87, je na zistenie neoprávnenej povahy týchto náhrad
         potrebné, aby sa predložil dôkaz o zneužití vývozcom.

      29      Na úvod treba pripomenúť, že poskytnutie rozlíšených náhrad je podmienené splnením všetkých podmienok stanovených v nariadení
         č. 3665/87, uvedených jednak v jeho článkoch 4 až 6 a jednak v jeho článkoch 16 až 18. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru
         pritom vyplýva, že žalobca vo veci samej splnil z formálneho hľadiska všetky podmienky stanovené týmto nariadením, takže dotknuté
         náhrady jej boli zaplatené s konečnou platnosťou. Z rozhodnutia predkladajúceho súdu vyplýva najmä, že žalovaný vo veci samej
         nevyužil možnosť stanovenú v článku 5 ods. 1 písm. a) štvrtého pododseku a článku 18 ods. 2 nariadenia č. 3665/87 požiadať,
         skôr než sa predmetné náhrady stali konečné, o dodatočné dôkazy, ktoré môžu preukázať, že dotknuté výrobky boli skutočne uvedené
         na trh v tretej krajine dovozu.

      30      Treba pripomenúť, že podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu rozhodnutie vyžadovať vrátenie uvedených náhrad nie je založené
         na vadnej povahe dovozných dokumentov dodaných žalobcom vo veci samej, ale na okolnosti, že niektoré zásielky syra boli opätovne
         vyvezené do inej tretej krajiny skoro okamžite po ich dovoze do Spojených štátov.

      31      V tomto ohľade treba uviesť, že pôsobnosť nariadení Spoločenstva nie je možné rozšíriť tak, že sa vzťahuje na zneužitia, ktoré
         páchajú hospodárske subjekty (rozsudky z 11. októbra 1977, Cremer, 125/76, Zb. s. 1593, bod 21, a Emsland-Stärke, už citovaný,
         bod 51).

      32      Aby sa potvrdila neoprávnená povaha rozlíšených náhrad poskytnutých s konečnou platnosťou na základe nariadenia č. 3665/87,
         treba teda, pokiaľ časť z celkového objemu dotknutých výrobkov bola skoro okamžite vyvezená do iného tretieho štátu, predložiť
         dôkaz o zneužití vývozcom.

      33      Uvedený dôkaz vyžaduje jednak súhrn objektívnych skutočností, z ktorých vyplýva, že aj napriek formálnemu dodržaniu podmienok
         stanovených právnou úpravou Spoločenstva nebol dosiahnutý cieľ sledovaný touto právnou úpravou, a jednak subjektívny prvok
         spočívajúci v zámere získať výhodu vyplývajúcu z právnej úpravy Spoločenstva tým, že sú umelo vytvorené podmienky požadované
         na ich získanie (rozsudok z 21. júla 2005, Eichsfelder Schlachtbetrieb, C‑515/03, Zb. s. I‑7355, bod 39 a citovaná judikatúra).
         Tento subjektívny prvok je možné preukázať najmä dôkazom o existencii tajnej dohody medzi vývozcom, príjemcom náhrad a dovozcom
         výrobku v tretej krajine odlišnej od dovážajúcej krajiny.

      34      Vnútroštátny súd je príslušný, aby overil, či sú v spore vo veci samej naplnené základné prvky takého zneužitia, v súlade
         s dôkaznými pravidlami vnútroštátneho práva, ak tým nie je narušená účinnosť práva Spoločenstva (rozsudky Emsland-Stärke,
         už citovaný, bod 54 a citovaná judikatúra, ako aj Eichsfelder Schlachtbetrieb, už citovaný, bod 40).

      35      Holandská vláda v tomto ohľade tvrdí, že dôkaz, v zmysle už citovaného rozsudku Emsland-Stärke, o zneužití vývozcom je možné
         predložiť iba v prípadoch, keď sú splnené všetky podmienky na poskytnutie náhrad, čo nie je prípad vo veci samej, keďže vzhľadom
         na to, že zásielky syra opätovne vyvezené do Kanady neboli prepustené do obehu pre spotrebu na trhu v Spojených štátoch, nebola
         splnená podmienka prepustenia do obehu pre spotrebu v tretej krajine v zmysle článku 17 ods. 3 nariadenia č. 3665/87.

      36      Tento argument nie je možné prijať. Z bodu 28 tohto rozsudku totiž vyplýva, že žalobca vo veci samej splnil z formálneho hľadiska
         všetky podmienky stanovené uvedeným nariadením na poskytnutie predmetných diferencovaných náhrad vo veci samej, vrátane podmienok
         stanovených v článku 17 ods. 3 tohto nariadenia, takže tieto náhrady mu boli zaplatené s konečnou platnosťou bez toho, aby
         príslušné orgány dotknutého členského štátu považovali za nevyhnutné vopred vyžadovať, na základe článku 5 ods. 1 písm. a)
         štvrtého pododseku tohto nariadenia, dodatočné dôkazy o skutočnom uvedení výrobku na trh v tretej krajine dovozu v nezmenenom
         stave. Okrem toho, ako bolo upresnené v bode 32 tohto rozsudku, členský štát dotknutý vo veci samej nie je oprávnený vyžadovať
         vrátenie náhrad zaplatených s konečnou platnosťou, okrem prípadu, ak sa preukáže zneužitie vývozcom.

      37      V zhode s holandskou vládou grécka vláda zdôrazňuje, že okolnosť, že nebola splnená podmienka prepustenia do obehu pre spotrebu
         na trhu v dovážajúcej krajine vo veci samej, znamená, že vrátenie neoprávnene zaplatených diferencovaných náhrad je možné
         požadovať na základe ustanovenia nariadenia č. 2988/95 bez toho, aby bolo potrebné preukázať zneužitie vývozcu. Toto tvrdenie
         nie je možné prijať, pretože ako už bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku, vrátenie neoprávnene zaplatených diferencovaných
         náhrad s ohľadom na operácie vo veci samej uskutočnené v období rokov 1988 až 1994 vyžaduje dôkaz o zneužití vývozcom. V dôsledku
         tejto nezrovnalosti nie je možné v tomto ohľade uplatniť pojem nezrovnalosti v zmysle článku 1 nariadenia č. 2988/95.

      38      S ohľadom na vyššie uvedené úvahy treba na položenú prvú otázku odpovedať tak, že v rámci konania o odňatí a navrátení diferencovaných
         náhrad, ktoré boli zaplatené s konečnou platnosťou na základe nariadenia č. 3665/87, je zistenie neoprávnenej povahy týchto
         náhrad potrebné podoprieť dôkazom o zneužití vývozcom, predloženým v súlade s pravidlami vnútroštátneho práva.

       O druhej otázke
      39      Vzhľadom na kladnú odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O tretej otázke
      40      Svojou treťou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, aké sú kritériá, ktoré umožňujú posúdiť, či je potrebné
         nezrovnalosť považovať za pokračujúcu alebo opakovanú v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95. Uvedený
         súd sa na to pýta hlavne v súvislosti so situáciou, keď sa nezrovnalosť týka pomerne malej časti všetkých operácií uskutočnených
         počas určitého obdobia, a týka sa vždy rôznych zásielok.

      41      Ako to v podstate zdôrazňuje generálna advokátka v bode 82 svojich návrhov, ide o nezrovnalosť pokračujúcu alebo opakovanú
         v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95, pokiaľ sa jej dopustí subjekt Spoločenstva, ktorý čerpá
         hospodárske výhody zo všetkých podobných operácií, ktorými sa porušuje rovnaké ustanovenie práva Spoločenstva.

      42      Na uvedený výklad nemá vplyv skutočnosť, že nezrovnalosť sa v prejednávanom prípade vzťahuje na pomerne malú časť všetkých
         operácií uskutočnených počas určitého obdobia, a operácie, pri ktorých bola nezrovnalosť zistená, sa týkajú vždy rôznych zásielok.
         Uvedené skutočnosti totiž nemôžu byť rozhodujúce na zistenie existencie pokračujúcej alebo opakovanej nezrovnalosti, pretože
         by podnietili subjekty na hľadanie možností vyhnúť sa použitiu článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95, a to
         pristúpením na umelé rozdelenie ich operácií.

      43      Vnútroštátny súd je kompetentný, aby v súlade s dôkaznými pravidlami vnútroštátneho práva overil, či tým nie je narušená účinnosť
         práva Spoločenstva, či sú v spore vo veci samej naplnené prvky pokračujúcej alebo opakovanej nezrovnalosti.

      44      S ohľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na tretiu položenú otázku tak, že v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku
         nariadenia č. 2988/95, je nezrovnalosť pokračujúca alebo opakovaná, pokiaľ sa jej dopustí subjekt Spoločenstva, ktorý čerpá
         hospodárske výhody zo všetkých podobných operácií, ktorými sa porušuje rovnaké ustanovenie práva Spoločenstva. Skutočnosť,
         že nezrovnalosť sa vzťahuje na pomerne malú časť všetkých operácií uskutočnených počas určitého obdobia, a operácie, pri ktorých
         sa nezrovnalosť zistila, sa týkajú vždy rôznych zásielok, nie je v tomto ohľade relevantná.

       O trovách
      45      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      V rámci konania o odňatí a navrátení diferencovaných vývozných náhrad, ktoré boli zaplatené s konečnou platnosťou na základe
            nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987 ustanovujúceho spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie systému
            vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad], je zistenie neoprávnenej povahy týchto náhrad potrebné podoprieť dôkazom o zneužití vývozcom, predloženým v súlade s pravidlami
            vnútroštátneho práva.
      2.      V zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných
            záujmov Spoločenstva je nezrovnalosť pokračujúca alebo opakujúca sa, pokiaľ sa jej dopustí subjekt Spoločenstva, ktorý čerpá
            hospodárske výhody zo všetkých navzájom podobných operácií, ktorými sa porušuje rovnaké ustanovenie práva Spoločenstva. Skutočnosť,
            že nezrovnalosť sa vzťahuje na pomerne malú časť všetkých operácií uskutočnených počas určitého obdobia, a operácie, pri ktorých
            sa nezrovnalosť zistila, sa týkajú vždy rôznych zásielok, nie je v tomto ohľade relevantná.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. apríla 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Chambre syndicale nationale des entreprises de transport de fonds et valeurs (Sytraval) a Brink's France SARL. # Odvolanie - Štátna pomoc. # Vec C-367/95 P.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 2. februára 2017.#International Management Group proti Európska komisia.#Rozvojová spolupráca – Akčný ročný program pre Mjanmarsko/Barmu, ktorý sa má financovať z rozpočtu Únie – Rozhodnutie o plnení rozpočtu – Zmena – Žaloba o neplatnosť – Napadnuteľný akt – Prípustnosť – Povinnosť odôvodnenia – Zásada riadneho finančného hospodárenia – Zásada riadnej správy vecí verejných – Transparentnosť – Opravné prostriedky – Legitímna dôvera.#Vec T-29/15.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 17. októbra 1996. # Konservenfabrik Lubella Friedrich Büker GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Cottbus. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht des Landes Brandenburg - Nemecko. # Ochranné opatrenia. # Vec C-64/95.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. júna 1979. # Atalanta Amsterdam BV proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Holandsko. # Vec 240/78.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 16. júla 1998. # Fédération belge des chambres syndicales de médecins ASBL proti Gouvernement flamand, Gouvernement de la Communauté française a Conseil des ministres. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'arbitrage - Belgicko. # Vec C-93/97.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. októbra 1982. # Elestina Esselina Christina Morson proti Staat der Nederlanden a Hoofd van de Plaatselijke Politie in de zin van de Vreemdelingenwet ; Sewradjie Jhanjan proti Staat der Nederlanden. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Voľný pohyb pracovníkov. # Spojené veci 35 a 36/82.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 10. júla 1997. # AssiDomän Kraft Products AB, AB Iggesunds Bruk, Korsnäs AB, MoDo Paper AB, Södra Cell AB, Stora Kopparbergs Bergslags AB a Svenska Cellulosa AB proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-227/95.