Rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra 1997. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-160/94.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. júna 1993. # The Queen proti Secretary of State for Health, ex parte Gallaher Ltd, Imperial Tobacco Ltd a Rothmans International Tobacco (UK) Ltd. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Vec C-11/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. októbra 2005.#Parking Brixen GmbH proti Gemeinde Brixen a Stadtwerke Brixen AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen - Taliansko.#Verejné obstarávanie - Postupy verejného obstarávania - Verejná koncesia na služby - Prevádzka platených verejných parkovísk.#Vec C-458/03.

text:
      Vec C‑458/03
      Parking Brixen GmbH
      proti
      Gemeinde Brixen a Stadtwerke Brixen AG
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen (Taliansko)]
      „Verejné zmluvy – Postupy verejného obstarávania – Koncesia na služby – Prevádzka platených verejných parkovísk“
      Návrhy prednesené 1. marca 2005 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. októbra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50 – Pôsobnosť – Koncesia na služby
            vo verejnom záujme týkajúca sa prevádzky plateného verejného parkoviska – Vylúčenie
      (Smernica Rady 92/50)
      2.     Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia založená na štátnej príslušnosti – Sloboda usadiť sa –
            Slobodné poskytovanie služieb – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť – Zmluvy o koncesii na služby vo verejnom záujme – Zahrnutie
            – Obmedzenia – Predmetný prípad
      (Články 12 ES, 43 ES a 49 ES)
      1.     Poverenie poskytovateľa služieb zo strany verejného orgánu prevádzkou plateného verejného parkoviska, za čo je uvedený poskytovateľ
         odmeňovaný formou čiastok, ktoré tretie osoby platia za užívanie tohto parkoviska, predstavuje koncesiu na služby vo verejnom
         záujme, na ktorú sa neuplatňuje smernica 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb.

      (pozri bod 43, bod 1 výroku)
      2.     Verejné orgány uzatvárajúce zmluvy na poskytnutie služieb vo verejnom záujme sú povinné vo všeobecnosti dodržiavať základné
         pravidlá Zmluvy ES najmä články 43 ES a 49 ES a osobitne zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, uvedenú
         v článku 12 ES, ktoré predstavujú osobitné vyjadrenie všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania. Zásady rovnosti zaobchádzania
         a zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti v sebe obnášajú najmä povinnosť transparentnosti, ktorá zabezpečuje
         pre každého potenciálneho uchádzača adekvátny stupeň zverejnenia, umožňujúci sprístupnenie koncesie na služby vo verejnom
         záujme konkurencii, ako aj kontrolu nestrannosti postupov verejného obstarávania.

      Uplatnenie pravidiel uvedených v článkoch 12 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj všeobecných zásad predstavujúcich ich osobitné vyjadrenie
         vtedy, je však vylúčené ak kontrola vykonávaná poverujúcim verejným orgánom nad koncesionárom je obdobná kontrole, ktorú tento
         orgán vykonáva nad svojimi vlastnými organizačnými útvarmi, a zároveň, ak predmetný subjekt vykonáva podstatnú časť svojej
         činnosti s verejným orgánom, ktorý ho vlastní.

      Citovaným ustanoveniam a zásadám v tomto ohľade odporuje to, aby verejný orgán bez vyhlásenia verejného obstarávania udelil
         koncesiu na služby vo verejnom záujme akciovej spoločnosti, ktorá vznikla transformáciou osobitného podniku tohto verejného
         orgánu, spoločnosti, ktorej predmet činnosti bol rozšírený na nové významné oblasti, ktorej základné imanie musí byť nevyhnutne
         z krátkodobého hľadiska otvorené vstupu ďalšieho kapitálu, ktorej výkon činností sa z územného hľadiska rozšíril na celý štát,
         ako aj zahraničie, a ktorej predstavenstvo disponuje veľmi širokými právomocami v oblasti vedenia spoločnosti, ktoré je oprávnené
         vykonávať autonómnym spôsobom.

      (pozri body 46 – 49, 62, 72, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 13. októbra 2005 (*)

      „Verejné zmluvy – Postupy verejného obstarávania – Koncesia na služby – Prevádzka platených verejných parkovísk“
      Vo veci C‑458/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht, Autonome
         Sektion für die Provinz Bozen (Taliansko) z 23. júla 2003 a doručený Súdnemu dvoru 30. októbra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Parking Brixen GmbH
      proti
      Gemeinde Brixen,
      Stadtwerke Brixen AG,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), K. Lenaerts a E. Juhász,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: M.‑F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. januára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Parking Brixen GmbH, v zastúpení: K. Zeller a S. Thurin, avvocati,
      –       Gemeinde Brixen, v zastúpení: N. De Nigro, Rechtsanwalt,
      –       Stadtwerke Brixen AG, v zastúpení: A. Mulser, Rechtsanwalt,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Fiengo, avvocato dello Stato,
      –       holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, splnomocnená zástupkyňa,
      –       rakúska vláda, v zastúpení: M. Fruhmann, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: K. Wiedner, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 1. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného
         obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322), článkov 43 ES, 49 ES a 86 ES a zásad zákazu diskriminácie,
         transparentnosti a rovnosti zaobchádzania.

      2       Predmetný návrh bol podaný v rámci sporu medzi Parking Brixen GmbH (ďalej len „Parking Brixen“) a Gemeinde Brixen (obec Brixen)
         a spoločnosťou Stadtwerke Brixen AG vo veci poverenia. tejto spoločnosti prevádzkou dvoch parkovísk nachádzajúcich sa v uvedenej
         obci.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3       Článok 43 ES uvádza:
      „V rámci nasledujúcich ustanovení sa zakazujú obmedzenia slobody usadiť sa štátnych príslušníkov jedného členského štátu na
         území iného členského štátu…

      Sloboda usadiť sa zahŕňa aj právo začať vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, založiť a viesť podniky, najmä spoločnosti
         v zmysle článku 48 odseku 2, za podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza
         k usadeniu sa, pokiaľ ustanovenia kapitoly o pohybe kapitálu nestanovujú inak.“

      4       Článok 49 ods. 1 ES stanovuje:
      „V rámci nasledujúcich ustanovení sú zakázané obmedzenia slobody poskytovať služby v spoločenstve vo vzťahu k štátnym príslušníkom
         členských štátov, ktorí sa usadili v niektorom inom štáte spoločenstva ako príjemca služieb.“

      5       Ôsme odôvodnenie smernice 92/50 upresňuje:
      „… táto smernica sa vzťahuje len na poskytovanie služieb, ktoré sú založené na zmluvách;… táto smernica [sa] nevzťahuje na
         služby, ktoré sú poskytované na iných základoch, ako napr. právne ustanovenia, predpisy alebo zamestnávateľské zmluvy.“

      6       Článok 1 tejto smernice uvádza:
      „Na účely tejto smernice:
      a)      ‚verejné zmluvy na poskytnutie služieb‘  sú odplatné zmluvy uzavreté písomne medzi poskytovateľom služieb a obstarávateľom…

      …
      b)      ‚obstarávatelia‘ [verejní obstarávatelia – neoficiálny preklad] sú štátne, regionálne alebo miestne orgány [štát, územné samosprávne celky – neoficiálny preklad], verejnoprávne inštitúcie, združenia tvorené jedným alebo viacerými takýmito orgánmi [územnými samosprávnymi celkami – neoficiálny preklad] alebo verejnoprávnymi inštitúciami.

      …“
       Vnútroštátne právo
      7       Článok 22 ods. 3 talianskeho zákona č. 142 z 8. júna 1990 o organizácii miestnych autonómnych jednotiek (riadna príloha GURI
         č. 135 z 12. júna 1990, ďalej len „zákon č. 142/1990“) stanovuje, že obce a provincie môžu uplatniť tieto formy prevádzky
         miestnych služieb vo verejnom záujme, ktoré spadajú do ich právomoci:

      „a)      vlastnou správou, ak v dôsledku malého rozsahu alebo charakteru služby nie je potrebné zriadiť inštitúciu alebo podnik;
      b)      koncesiou tretím osobám v prípade existencie technických alebo ekonomických dôvodov alebo z dôvodu sociálnej vhodnosti;
      c)      prostredníctvom špecializovaných podnikov, vrátane zabezpečenia viacerých služieb majúcich význam z hospodárskeho alebo podnikateľského
         hľadiska;

      d)      prostredníctvom inštitúcií pre výkon služieb spoločnosti, ktoré nemajú podnikateľský charakter;
      e)      prostredníctvom akciových spoločností s väčšinovou účasťou miestnych územných orgánov, ak sa účasť iných verejných alebo súkromných
         subjektov bude zdať účelná vzhľadom na charakter služby, ktorá má byť poskytnutá.“

      8       Článok 44 regionálneho zákona č. 1 zo 4. januára 1993 v pôvodnom znení vo veľkom rozsahu prevzal článok 22 zákona č. 142/1990.
         Článok 44 bol následne zmenený regionálnym zákonom č. 10 z 23. októbra 1998.

      9       Článok 44 regionálneho zákona č. 1, zmenený regionálnym zákonom č. 10, uvádza:
      „…
      6.      Obce upravia nariadením postupy a kritériá pre výber nižšie uvedených organizačných foriem prevádzky služieb vo verejnom záujme,
         ktoré majú význam z hospodárskeho a podnikateľského hľadiska:

      a)      zriadenie osobitných podnikov;
      b)      zriadenie alebo účasť na akciových spoločnostiach alebo spoločnostiach s ručením obmedzeným, s väčšinovým vplyvom miestnej
         verejnej správy;

      c)      poverenie tretích osôb vykonávaním služieb vo verejnom záujme, pričom pre ich určenie budú stanovené primerané pravidlá súťaže.
         Bez toho, aby boli dotknuté ostatné zákonné ustanovenia, tento právny vzťah nemôže presiahnuť lehotu 20 rokov a s tým istým
         subjektom môže byť obnovený iba spôsobom uvedeným v tomto predpise. Družstvá, združenia zastupujúce na základe zákona invalidné
         a zdravotne postihnuté osoby, ako aj dobrovoľnícke združenia a neziskové podniky budú uprednostnené pred rovnosťou podmienok.

      …
      18.      Združené územné samosprávne celky môžu kedykoľvek zveriť spoločnostiam vytvoreným podľa odseku 6 a spoločnostiam uvedeným
         v odseku 17 výkon iných služieb vo verejnom záujme zlučiteľných s predmetom činnosti spoločnosti, a to na základe uznesenia
         rady, ktorým sa súčasne schváli príslušná zmluva na poskytnutie služby.“

      10     Znenie ustanovení článku 44 ods. 6 a 18 regionálneho zákona č. 1 zmeneného regionálnym zákonom č. 10 je prevzaté ako článok
         88 ods. 6 a 18 úplného znenia ustanovení o organizácii obcí autonómneho regiónu Tridentsko – Južné Tirolsko.

      11     Článok 115 zákonného dekrétu č. 267 z 18. augusta 2000, úplné znenie zákonov o organizácii územnej samosprávy (riadna príloha
         GURI č. 227 z 28. septembra 2000, ďalej len „zákonný dekrét č. 267/2000“) oprávňuje obce pretransformovať ich osobitné podniky
         na akciové spoločnosti a zotrvať v nich ako jediný akcionár počas obdobia nepresahujúceho dva roky odo dňa predmetnej transformácie.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12     Gemeinde Brixen sa na základe článku 22 zákona č. 142/1990 obrátil s cieľom zabezpečiť určité miestne služby vo verejnom záujme
         spadajúce do jeho právomoci na Stadtwerke Brixen, osobitný podnik vo vlastníctve tejto obce.

      13     Stadtwerke Brixen mal na základe článku 1 stanov od 1. januára 1999 právnu subjektivitu a autonómiu riadenia a predstavoval
         obecnú inštitúciu, ktorej osobitnou funkciou bolo jednotné a integrované poskytovanie miestnych služieb vo verejnom záujme.

      14     Podľa článku 2 tých istých stanov tvorila predmet činnosti Stadtwerke Brixen najmä:
      „f)      prevádzka parkovísk a poschodových parkovísk, vrátane výkonu všetkých s tým spojených činností“.
      15     Na základe článku 115 zákonného dekrétu č. 267/2000 pretransformoval Gemeinde Brixen rozhodnutím č. 97 z 25. októbra 2001
         osobitný podnik Stadtwerke Brixen na akciovú spoločnosť s obchodným menom „Stadtwerke Brixen AG“.

      16     Podľa článku 1 ods. 3 stanov tejto spoločnosti „všetky existujúce práva a povinnosti osobitného podniku [Stadtwerke Brixen]
         sú zachované aj po transformácii a na spoločnosť [Stadtwerke Brixen AG] v dôsledku toho prechádzajú všetky práva a záväzky
         [osobitného] podniku Stadtwerke Brixen“.

      17     Podľa článku 4 stanov je Stadtwerke Brixen AG oprávnená vykonávať najmä tieto činnosti na miestnej, vnútroštátnej a medzinárodnej
         úrovni:

      „g)      prevádzkovanie parkovísk a garáží a s tým spojených činností“.
      18     Článok 18 stanov Stadtwerke Brixen AG stanovuje, že predstavenstvu sú zverené tieto právomoci:
      „1.      Predstavenstvo disponuje širokými právomocami v oblasti bežného vedenia spoločnosti s právom vykonať akýkoľvek úkon, ktorý
         považuje za vhodný alebo potrebný pre realizáciu predmetu činnosti spoločnosti.

      2.      Bez súhlasu valného zhromaždenia nie je predstavenstvo oprávnené poskytnúť záruku presahujúcu čiastku 5 (päť) miliónov eur
         ani podpísať vlastné zmenky alebo akceptovať cudzie zmenky presahujúce túto čiastku.

      3.      Nadobudnutie a prevod účasti v iných spoločnostiach; nadobudnutie a prevod, ako aj poverenie správou podnikov alebo časti
         podnikov; kúpa a predaj vozidiel až do výšky 5 (päť) miliónov eur za každú transakciu sa považuje za bežný úkon správy.

      4.      Rozhodnutia, ktorých predmetom je stanovenie a/alebo zmena odmeny z dôvodu osobitných nákladov v zmysle článku 2389 druhého
         odseku talianskeho občianskeho zákonníka spadajú do výlučnej právomoci predstavenstva“.

      19     Podľa článku 5 ods. 2 stanov Stadtwerke Brixen AG „účasť Gemeinde Brixen na počiatočnom základnom imaní nie je v žiadnom prípade
         nižšia ako absolútna väčšina akcií“. Okrem iného má Gemeinde Brixen právo nominovať väčšinu členov predstavenstva spoločnosti.
         Dozorná rada tej istej spoločnosti sa skladá z troch riadnych a dvoch náhradných členov, predmetná obec nominuje najmenej
         dvoch riadnych členov a jedného náhradného člena rady.

      20     Podľa vnútroštátneho súdu transformáciou osobitného podniku na akciovú spoločnosť získava táto spoločnosť významnú mieru autonómie.
         Rozsah činnosti Stadtwerke Brixen AG sa totiž v porovnaní s činnosťou Stadtwerke Brixen značne rozšíril, pretože môže vykonávať
         činnosti na miestnej, vnútroštátnej a medzinárodnej úrovni, zatiaľ čo činnosť osobitného podniku Stadtwerke Brixen bola obmedzená
         na územie Gemeinde Brixen. Okrem iného bol osobitný podnik Stadtwerke Brixen podrobený kontrole a priamemu vplyvu mestskej
         rady, zatiaľ čo v prípade Stadtwerke Brixen AG sa kontrola vykonávaná touto obcou obmedzovala len na slobodu konania, ktorou
         disponuje väčšina spoločníkov na základe práva spoločností.

      21     Rozhodnutím č. 37 z 23. marca 2000 zverilo obecné zastupiteľstvo Brixen výstavbu a prevádzku verejnej plavárne podniku Stadtwerke
         Brixen. Transformáciou podniku na akciovú spoločnosť, ktorá nastala 25. októbra 2001, prešli na Stadtwerke Brixen AG práva
         a povinnosti vyplývajúce z uvedeného rozhodnutia.

      22     Rozhodnutím č. 118 z 18. decembra 2001 udelila mestská rada Brixen spoločnosti Stadtwerke Brixen AG právo užívania povrchu
         a podzemia na pozemku určeného pre plaváreň, najmä na katastrálnej parcele 491/11 umiestnenej na území Gemeinde Brixen na
         účely výstavby podzemných parkovacích miest.

      23     Do zrealizovania projektu podzemného parkoviska bolo naplánované vytvorenie dočasného pozemného parkoviska. Na tento účel
         bola parcela 491/11, ktorá sa až dovtedy používala ako futbalové ihrisko, dočasne pokrytá makadamom, aby sa mohla stať parkoviskom
         s rozlohou, ktorá mohla obsiahnuť okolo 200 miest. Podľa vnútroštátneho súdu nebola na účely užívania parcely 491/11 ako pozemného
         parkoviska uzavretá žiadna dohoda.

      24     S cieľom získať dodatočné parkovacie miesta bolo pozemné parkovisko nachádzajúce sa na priľahlom pozemku, konkrétne na katastrálnej
         parcele 491/6 tiež umiestnenej na území Gemeinde Brixen, obsahujúce okolo 200 miest a prevádzkované touto obcou viac ako 10
         rokov, zverené do prevádzky Stadtwerke Brixen AG rozhodnutím mestskej rady Brixen č. 107 z 28. novembra 2002. V predmetnom
         rozhodnutí je upresnené, že „na účely kúpeľných aktivít bolo už spoločnosťou Stadtwerke Brixen AG dočasne vystavané parkovisko
         v bezprostrednej blízkosti obecného pozemku“ a že „sa preto zdá byť potrebné a účelné zveriť Stadtwerke Brixen AG aj správu
         priľahlého pozemku nachádzajúceho sa na parcele 491/6,… s rozlohou 5 137 m2, ktorý je v súčasnosti priamo spravovaný obcou“.

      25     Dňa 19. decembra 2002 uzavrela Gemeinde Brixen v rámci výkonu rozhodnutia č. 107 so Stadtwerke Brixen AG dohodu, ktorou jej
         zverila na dobu 9 rokov prevádzku parkoviska na parcele 491/6.

      26     Za prevádzku parkoviska je Stadtwerke Brixen AG oprávnená vyberať poplatky za parkovanie. Je však tiež povinná uhradiť Gemeinde
         Brixen ročný príspevok vo výške 151 700 eur, ktorý je stanovený v závislosti od ceny parkovacích lístkov, takže zvýšenie ich
         ceny sa premieta do zvýšenia príspevku uhrádzaného obci. Okrem prevádzky parkoviska zabezpečuje Stadtwerke Brixen AG aj službu
         bezplatného požičiavania bicyklov a akceptuje, že v príslušnej zóne sa budú naďalej konať každý týždeň trhy. Stadtwerke Brixen
         AG tiež prebral zamestnancov, ktorí boli v tejto zóne zamestnaní ešte Gemeinde Brixen. Napokon uvedenej spoločnosti tiež prináleží
         bežná a mimoriadna údržba zóny, za ktorú prevzala plnú zodpovednosť.

      27     Na základe koncesionárskej zmluvy uzavretej 19. júna 1992 s Gemeinde Brixen sa spoločnosť Parking Brixen zaviazala zabezpečiť
         výstavbu a prevádzku parkoviska, odlišného od parkovísk, ktoré sú predmetom konania vo veci samej, nachádzajúceho sa tiež
         na území obce. Parking Brixen pred Verwaltungsgericht Autonome Sektion für die Provinz Bozen spochybnil poverenie Stadtwerke
         Brixen AG prevádzkou parkovísk zriadených na parcelách 491/6 a 491/11. Podľa nej Gemeinde Brixen mala uplatniť pravidlá z oblasti
         verejného obstarávania.

      28     Žalovaní v konaní vo veci samej, teda Stadtwerke Brixen AG a Gemeinde Brixen, spochybnili akúkoľvek povinnosť vyhlásiť verejné
         obstarávanie. Gemeinde Brixen v tejto súvislosti tvrdil, že vykonáva nad spoločnosťou Stadtwerke Brixen AG úplnú kontrolu,
         a teda že nešlo o uzavretie zmluvy s treťou osobou.

      29     Za týchto okolností Verwaltungsgericht, Autonome Sektion für die Provinz Bozen rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Predstavuje poverenie prevádzkou predmetných platených verejných parkovísk verejnú zmluvu na poskytnutie služieb v zmysle
         smernice 92/50/EHS, alebo ide o koncesiu na služby vo verejnom záujme, na ktorú sa vzťahujú pravidlá Európskeho spoločenstva
         o hospodárskej súťaži, najmä zásady rovnosti zaobchádzania a transparentnosti?

      2.      V prípade, ak vykonávanie komunálnej služby vo verejnom záujme skutočne predstavuje koncesiu na služby, je poverenie na prevádzku
         platených verejných parkovísk, ktoré možno udeliť podľa článku 44 ods. 6 písm. b) regionálneho zákona č. 1 zo 4. januára 1993,
         zmeneného a doplneného článkom 10 regionálneho zákona č. 10 z 23. januára 1998, a podľa článku 88 ods. 6 písm. a) a b) úplného
         znenia ustanovení o organizácii obcí bez uskutočnenia verejného obstarávania, v súlade s právnymi predpismi Spoločenstva,
         najmä so zásadami slobodného poskytovania služieb, slobodnej hospodárskej súťaže a zákazu diskriminácie a z toho vyplývajúcimi
         požiadavkami rovnosti zaobchádzania a transparentnosti, ako aj so zásadou proporcionality, ak ide o akciovú spoločnosť, ktorá
         vznikla transformáciou osobitného podniku obce podľa článku 115 legislatívneho dekrétu č. 267/2000 a ktorej 100 % vlastníkom
         v čase poverenia bola obec, ktorej predstavenstvo však disponovalo širokými právomocami pri bežnom riadení spoločnosti až
         do výšky 5 miliónov eur na jeden právny úkon?“

      30     Uznesením z 25. mája 2004 predseda Súdneho dvora zamietol návrh na vstup Energy Service Srl ako vedľajšieho účastníka do konania
         ako neprípustný.

       O prvej otázke
      31     Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či poverenie prevádzkou platených verejných parkovísk vo veci samej predstavuje
         verejnú zmluvu na poskytnutie služby v zmysle smernice 92/50 alebo koncesiu na služby vo verejnom záujme.

      32     Hneď treba upresniť, že Súdnemu dvoru neprináleží kvalifikovať konkrétne úkony vo veci samej. Takáto kvalifikácia patrí do
         výlučnej právomoci vnútroštátneho súdu. Úlohou Súdneho dvora je iba poskytnúť vnútroštátnemu súdu výklad práva Spoločenstva
         potrebný pre rozhodnutie, ktoré má vnútroštátny súd prijať v jemu predloženom spore.

      33     Na tento účel je Súdny dvor oprávnený použiť zo spisu v konaní vo veci samej údaje, ktoré sú podstatné pre výklad práva Spoločenstva.
      34     V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že konanie vo veci samej sa týka poverenia prevádzkou dvoch odlišných parkovísk: jednak
         parkoviska nachádzajúceho sa na parcele 491/11 a jednak parkoviska umiestneného na parcele 491/6.

      35     Pokiaľ ide o parkovisko na ploche nachádzajúcej sa na parcele 491/11, rozhodnutie vnútroštátneho súdu iba uvádza, že v súvislosti
         s jeho prevádzkou nebola uzavretá žiadna dohoda. Predmetné rozhodnutie hlavne neobsahuje žiadnu informáciu týkajúcu sa podmienok
         odplaty za prevádzku tohto parkoviska.

      36     Za týchto podmienok môže Súdny dvor len skonštatovať, že nedisponuje dostatočnými informáciami na to, aby mohol vykonať potrebný
         výklad práva Spoločenstva a odpovedať na uvedenú časť otázky.

      37     Pokiaľ ide o parkovisko nachádzajúce sa na parcele 491/6, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, ako bolo zdôraznené v bodoch
         24 až 26 tohto rozsudku, že toto parkovisko priamo prevádzkovala Gemeinde Brixen viac ako 10 rokov až dovtedy, kým nebola
         jeho prevádzka zverená na dobu deviatich rokov spoločnosti Stadtwerke Brixen AG na základe dohody uzavretej 19. decembra 2002
         medzi touto spoločnosťou a predmetnou obcou. Za prevádzku parkoviska vyberá Stadtwerke Brixen AG od užívateľov parkoviska
         poplatky za parkovanie a odvádza Gemeinde Brixen ročný príspevok. Okrem iného Stadtwerke Brixen AG akceptuje, že v príslušnej
         zóne sa budú naďalej konať každý týždeň trhy, zabezpečuje službu bezplatného požičiavania bicyklov a prináleží jej údržba
         danej zóny.

      38     Vzhľadom na tieto okolnosti treba prvú otázku chápať tak, že vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či poverenie poskytovateľa
         služieb zo strany verejného orgánu prevádzkou plateného verejného parkoviska, za čo je uvedený poskytovateľ odmeňovaný formou
         čiastok, ktoré tretie osoby platia za užívanie tohto parkoviska, predstavuje verejnú zmluvu na poskytnutie služieb v zmysle
         smernice 92/50 alebo koncesiu na služby vo verejnom záujme, na ktorú sa predmetná smernica neuplatňuje.

      39     Ako vyplýva z ôsmeho odôvodnenia, smernica 92/50 sa uplatňuje na „verejné zmluvy na poskytnutie služieb“ ktoré sú v článku
         1 písm. a) definované ako „odplatné zmluvy uzavreté písomne medzi poskytovateľom služieb a obstarávateľom [verejným obstarávateľom
         – neoficiálny preklad]“. Z uvedenej definície vyplýva, že verejná zmluva na poskytnutie služieb v zmysle tejto smernice zahŕňa odplatu, ktorá poskytovateľovi
         služieb platí priamo verejný obstarávateľ.

      40     V situácii opísanej v prvej otázke však poskytovateľ služieb nezískava odplatu od príslušného verejného orgánu, ale z čiastok
         uhrádzaných tretími osobami za užívanie daného parkoviska. Takýto spôsob odmeňovania implikuje, že poskytovateľ na seba berie
         riziko vyplývajúce z prevádzkovania predmetných služieb a je charakteristický pre koncesiu na služby vo verejnom záujme. V takej
         situácii, aká je vo veci samej, teda nejde o verejnú zmluvu na poskytnutie služieb, ale o koncesiu na služby vo verejnom záujme.

      41     V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že uvedený výklad je potvrdený smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca
         2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek
         na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132), hoci sa táto smernica v čase skutkových okolností sporu vo veci
         samej neuplatňovala. V zmysle článku 1 ods. 4 tejto smernice „‚Verejná koncesia na služby‘ je zákazka rovnakého druhu ako
         verejná zákazka na služby s tým rozdielom, že protiplnením za poskytovanie služieb je buď len právo na využívanie služby,
         alebo toto právo spojené s peňažným plnením“.

      42     Je nepochybné, že koncesie na služby vo verejnom záujme sú vylúčené z pôsobnosti smernice 92/50 (pozri uznesenie z 30. mája
         2002, Buchhändler‑Vereinigung, C‑358/00, Zb. s. I‑4685, bod 28).

      43     Na prvú otázku treba preto odpovedať tak, že poverenie poskytovateľa služby zo strany verejného orgánu prevádzkou plateného
         verejného parkoviska, za čo je uvedený poskytovateľ odmeňovaný čiastkami, ktoré tretie osoby platia za užívanie tohto parkoviska,
         predstavuje koncesiu na služby vo verejnom záujme, na ktorú sa neuplatňuje smernica 92/50.

       O druhej otázke
      44     Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či udelenie koncesie na služby vo verejnom záujme bez vyhlásenia verejného
         obstarávania, je v súlade s právom Spoločenstva v prípade, ak je koncesionárov podnik akciová spoločnosť, ktorá vznikla transformáciou
         osobitného podniku verejného orgánu, spoločnosť, v ktorej mal v čase udelenia koncesie 100 % podiel na základnom imaní poverujúci
         verejný orgán, ale ktorej predstavenstvo disponuje rozsiahlymi právomocami pri bežnom vedení spoločnosti a môže nezávisle
         uskutočňovať, bez súhlasu valného zhromaždenia, určité úkony až do výšky päť miliónov eur.

      45     Uvedená otázka sa týka na jednej strane postupu poverujúceho orgánu pri udelení osobitnej koncesie a na druhej strane vnútroštátnej
         legislatívy, ktorá umožňuje udeliť takúto koncesiu bez verejného obstarávania.

      46     Aj napriek skutočnosti, že koncesné zmluvy na poskytnutie služieb vo verejnom záujme sú za súčasného stavu práva Spoločenstva
         vylúčené z pôsobnosti smernice 92/50, verejné orgány uzatvárajúce tieto zmluvy sú povinné vo všeobecnosti dodržiavať základné
         pravidlá Zmluvy ES a osobitne zásadu zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky zo
         7. decembra 2000, Telaustria a Telefonadress, C‑324/98, Zb. s. I‑10745, bod 60, a z 21. júla 2005, Coname, C‑231/03, Zb. s. I‑7287,
         bod 16).

      47     Zákaz akejkoľvek diskriminácie na základe štátnej príslušnosti je uvedený v článku 12 ES. Ustanovenia Zmluvy, ktoré sa uplatňujú
         špeciálne na koncesie na služby vo verejnom záujme, sú obsiahnuté najmä v článku 43 ES, ktorého prvý odsek uvádza, že sa zakazujú
         obmedzenia slobody usadiť sa štátnych príslušníkov jedného členského štátu na území iného členského štátu a článok 49 prvý
         odsek ES uvádza, že sú zakázané obmedzenia slobodného poskytovania služieb v Spoločenstve vo vzťahu k štátnym príslušníkom
         členských štátov, ktorí sa usadili v niektorom inom štáte Spoločenstva ako príjemca služieb.

      48     Podľa judikatúry Súdneho dvora sú články 43 ES a 49 ES osobitným vyjadrením zásady rovnosti zaobchádzania (pozri rozsudok
         z 5. decembra 1989, Komisia/Taliansko, C‑3/88, Zb. s. 4035, bod 8). Zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti je
         tiež osobitným vyjadrením všeobecnej zásady rovnosti zaobchádzania (pozri rozsudok z 8. októbra 1980, Überschär, 810/79, Zb.
         s. 2747, bod 16). V rámci judikatúry týkajúcej sa smerníc Spoločenstva z oblasti verejného obstarávania Súdny dvor upresnil,
         že cieľom zásady rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi je, aby všetci uchádzači mali rovnaké šance pri vypracovávaní svojich
         ponúk, a to nezávisle od svojej štátnej príslušnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. apríla 1996, Komisia/Belgicko, C‑87/94,
         Zb. s. I‑2043, body 33 a 54). Z uvedeného vyplýva, že zásada rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi nachádza uplatnenie aj na
         koncesie na služby vo verejnom záujme aj v prípade neexistencie diskriminácie na základe štátnej príslušnosti.

      49     Zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti v sebe obnášajú najmä povinnosť transparentnosti,
         ktorá umožní poverujúcemu verejnému orgánu uistiť sa o dodržaní týchto zásad. Uvedená povinnosť transparentnosti prináležiaca
         tomuto orgánu zabezpečuje pre každého potenciálneho uchádzača adekvátny stupeň zverejnenia, umožňujúci sprístupnenie koncesie
         na služby vo verejnom záujme konkurencii, ako aj kontrolu nestrannosti postupov verejného obstarávania (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Telaustria a Telefonadress, už citovaný, body 61 a 62).

      50     Poverujúcemu verejnému orgánu prináleží posúdiť, za kontroly príslušných súdov, vhodnosť vyhlásenia verejného obstarávania
         vzhľadom na osobitosti danej koncesie na služby vo verejnom záujme. Úplná neexistencia súťažného prostredia v prípade udelenia
         verejnej koncesie na služby vo verejnom záujme, ako je to vo veci samej, nie je v súlade s požiadavkami článkov 43 ES a 49 ES
         ani so zásadami rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti.

      51     Okrem iného článok 86 ods. 1 ES stanovuje, že v prípade verejnoprávnych podnikov a podnikov, ktorým členské štáty priznávajú
         osobitné alebo výlučné práva, tieto štáty neustanovia ani neponechajú v účinnosti opatrenia, ktoré sú v rozpore s pravidlami
         tejto Zmluvy, najmä s pravidlami uvedeným v článkoch 12 ES a 81 až 89 ES.

      52     Z uvedeného vyplýva, že členské štáty nesmú ponechať v účinnosti vnútroštátnu legislatívu, ktorá umožňuje udelenie koncesie
         na služby vo verejnom záujme bez vyhlásenia verejného obstarávania, pretože takéto udelenie koncesie by porušilo články 43 ES
         alebo 49 ES, alebo zásady rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie alebo transparentnosti.

      53     Na podporu stanoviska, že ustanovenia Zmluvy a všeobecné zásady uvedené v bodoch 46 až 52 tohto rozsudku sa neuplatňujú na
         koncesiu na služby vo verejnom záujme za okolností, aké sú vo veci samej, sa uvádzajú dve tvrdenia.

      54     Stadtwerke Brixen AG jednak tvrdí, že články 43 ES až 55 ES sa nemôžu uplatniť na takú situáciu, aká je vo veci samej, pretože
         ide o čisto internú záležitosť v rámci členského štátu, keďže Parking Brixen, Stadtwerke Brixen AG a Gemeinde Brixen majú
         všetci traja sídlo v Taliansku.

      55     Toto tvrdenie nemôže byť prijaté. Nie je totiž možné vylúčiť, že vo veci samej by podniky so sídlom v iných členských štátoch
         ako v Talianskej republike mali záujem poskytnúť príslušné služby (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný,
         bod 33). Neexistencia zverejnenia a neotvorenie koncesie na služby vo verejnom záujme hospodárskej súťaži, ako je to vo veci
         samej, predstavuje diskrimináciu, prinajmenšom potenciálnu, podnikov z iných členských štátov, ktorým sa takto zabráni uplatniť
         slobodu poskytovania služieb a slobodu usadiť sa, ktoré stanovuje Zmluva (pozri v tomto zmysle rozsudok Coname, už citovaný,
         bod 17).

      56     Talianska republika, Stadtwerke Brixen AG a Gemeinde Brixen tiež tvrdia, že uplatnenie pravidiel Zmluvy a všeobecných zásad
         práva Spoločenstva na takú situáciu, aká je vo veci samej, je vylúčené z dôvodu, že Stadtwerke Brixen AG nie je subjekt, ktorý
         by bol nezávislý od predmetnej obce. Na podporu tohto tvrdenia uvádzajú rozsudok z 18. novembra 1999, Teckal, (C‑107/98, Zb.
         s. I‑8121, body 49 až 51).

      57     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v už citovanom rozsudku Teckal Súdny dvor rozhodol, že smernica Rady 93/36/EHS zo
         14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania dodania tovaru (Ú. v. ES L 199, s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 110)
         sa uplatní vtedy, ak verejný obstarávateľ, ktorým je aj územná samospráva, má záujem písomne uzavrieť so subjektom, ktorý
         je z formálneho hľadiska inou osobou a z hľadiska rozhodovania je autonómny, odplatnú zmluvu, ktorej predmetom je dodanie
         tovarov.

      58     Pokiaľ ide o existenciu takejto zmluvy, Súdny dvor upresnil v bode 50 už citovaného rozsudku Teckal, že v súlade s článkom
         1 písm. a) smernice 93/36 v zásade stačí, aby bola zmluva uzavretá medzi územným samosprávnym celkom na jednej strane a osobou,
         ktorá je z právneho hľadiska inou osobou ako verejný obstarávateľ, na strane druhej. Inak to môže byť iba v prípade, ak územný
         samosprávny celok vykonáva nad predmetnou osobou obdobnú kontrolu ako vykonáva nad svojimi vlastnými organizačnými útvarmi,
         a zároveň táto osoba vykonáva podstatnú časť svojej činnosti so samosprávnym územným celkom alebo celkami, ktoré ju vlastnia.

      59     Súdny dvor potvrdil, že rovnaké úvahy sa vzťahujú aj na smernicu 92/50 o verejnom obstarávaní služieb a smernicu Rady 93/37/EHS
         zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác (Ú. v. ES L 199, s. 54; Mim. vyd. 06/002, s. 163) (pozri
         rozsudky z 11. januára 2005, Stadt Halle a RPL Lochau, C‑26/03, Zb. s. I‑1, body 48, 49 a 52, a z 13. januára 2005, Komisia/Španielsko,
         C‑84/03, Zb. s. I‑139, bod 39).

      60     Tieto úvahy vychádzajú z premisy, že uplatnenie smerníc 92/50, 93/36 a 93/37 závisí od existencie zmluvy uzavretej medzi dvoma
         rôznymi osobami (pozri rozsudok Teckal, už citovaný, body 46 a 49). Uplatnenie článkov 12 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj s nimi
         spojenými zásadami rovnosti, zákazu diskriminácie a transparentnosti však nezávisí od existencie zmluvy. V dôsledku toho sa
         úvahy rozvinuté citovanou judikatúrou v bodoch 56 až 59 tohto rozsudku neuplatňujú automaticky na tieto ustanovenia Zmluvy
         ani na tieto zásady.

      61     Je však potrebné skonštatovať, že uvedené úvahy sa môžu uplatniť na ustanovenia Zmluvy a zásady vzťahujúce sa na koncesie
         na služby vo verejnom záujme, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti smerníc o verejnom obstarávaní. V oblasti verejných zmlúv a koncesií
         na služby vo verejnom záujme nachádza zásada rovnosti zaobchádzania a jej osobitné vyjadrenie, ktorým je zákaz diskriminácie
         na základe štátnej príslušnosti, ako aj články 43 ES a 49 ES, uplatnenie v prípade, ak verejný orgán zverí uskutočnenie ekonomických
         činností tretím osobám. Na druhej strane nie je namieste uplatniť pravidlá Spoločenstva týkajúce sa verejných zmlúv alebo
         koncesií na služby vo verejnom záujme v prípade, ak verejný orgán plní jemu zverené úlohy vo verejnom záujme svojimi vlastnými
         prostriedkami, či už administratívnymi, technickými alebo inými bez toho, aby sa obrátil na vonkajšie subjekty (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Stadt Halle a RPL Lochau, už citovaný, bod 48).

      62     V dôsledku toho je pri koncesiách na služby vo verejnom záujme vylúčené uplatnenie pravidiel uvedených v článkoch 12 ES, 43 ES
         a 49 ES, ako aj všeobecných zásad predstavujúcich ich osobitné vyjadrenie vtedy, ak kontrola vykonávaná poverujúcim verejným
         orgánom nad koncesionárom je obdobná kontrole, ktorú tento orgán vykonáva nad svojimi vlastnými organizačnými útvarmi, a zároveň,
         ak predmetný subjekt vykonáva podstatnú časť svojej činnosti s verejným orgánom, ktorý ho vlastní.

      63     Na uplatnenie výnimky zo všeobecných pravidiel práva Spoločenstva treba obidve podmienky uvedené v bode vyššie vykladať zužujúco
         a dôkazné bremeno, že skutočne existujú výnimočné okolnosti, ktoré oprávňujú odchýlku z týchto pravidiel, je na tom subjekte,
         ktorý sa chce tohto ustanovenia dovolať (pozri rozsudok Stadt Halle a RPL Lochau, už citovaný, bod 46).

      64     V prvom rade treba preskúmať, či poverujúci verejný orgán vykonáva nad koncesionárom obdobnú kontrolu ako nad svojimi vlastnými
         organizačnými útvarmi.

      65     Uvedené posúdenie musí zohľadniť všetky právne predpisy a relevantné okolnosti. Z preskúmania musí vyplynúť, že daný koncesionár
         je podrobený kontrole umožňujúcej poverujúcemu verejnému orgánu ovplyvňovať rozhodnutia tohto subjektu. Musí ísť o rozhodujúci
         vplyv, tak pokiaľ ide o strategické ciele, ako aj o významné rozhodnutia.

      66     Z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa článku 1 stanov osobitného podniku Stadtwerke Brixen tento predstavoval
         obecnú inštitúciu, ktorej osobitnou funkciou bolo jednotné a integrované poskytovanie miestnych služieb vo verejnom záujme.
         Obecné zastupiteľstvo určovalo všeobecnú orientáciu, prideľovalo dotačný kapitál, zabezpečovalo pokrytie prípadných sociálnych
         nákladov, overovalo výsledky vedenia a vykonávalo strategický dozor, pričom podnik disponoval potrebnou autonómiou.

      67     Stadtwerke Brixen AG však získal trhový charakter, ktorý spravil kontrolu obce neistou. Tejto skutočnosti nasvedčuje:
      a)      transformácia Stadtwerke Brixen – osobitný podnik Gemeinde Brixen – na akciovú spoločnosť (Stadtwerke Brixen AG) a povaha
         tohto typu spoločnosti;

      b)      rozšírenie predmetu činnosti; spoločnosť začala vykonávať činnosti v nových významných oblastiach, najmä v oblasti dopravy
         osôb a tovarov, ako aj informatiky a telekomunikácií. Treba zdôrazniť, že spoločnosť si ponechala rozsiahle množstvo činností,
         ktoré predtým vykonával osobitný podnik, predovšetkým rozvod vody a čistenie odpadových vôd, dodávky tepla a energií, zneškodňovanie
         odpadov a výstavbu ciest;

      c)      nevyhnutné otvorenie sa spoločnosti, z krátkodobého hľadiska, vstupu ďalšieho kapitálu;
      d)      rozšírenie činností spoločnosti z územného hľadiska na celé Taliansko a zahraničie;
      e)      významné právomoci udelené predstavenstvu, ktoré sa vykonávajú prakticky bez akejkoľvek kontroly správy obcou.
      68     Konkrétne, pokiaľ ide o právomoci udelené predstavenstvu, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že stanovy Stadtwerke
         Brixen AG, najmä ich článok 18, zverujú tomuto orgánu veľmi široké právomoci v oblasti vedenia tejto spoločnosti, pretože
         disponuje právom vykonať akýkoľvek úkon, ktorý považuje za potrebný pre realizáciu predmetu činnosti spoločnosti. Okrem iného,
         právomoc poskytnúť zábezpeku až do výšky päť miliónov eur, stanovená v tomto článku 18, alebo právomoc vykonať iné úkony bez
         predchádzajúceho súhlasu valného zhromaždenia naznačuje, že uvedená spoločnosť disponuje rozsiahlou autonómiou vo vzťahu k svojim
         akcionárom.

      69     V rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa tiež uvádza, že Gemeinde Brixen má právo nominovať väčšinu členov predstavenstva Stadtwerke
         Brixen AG. Vnútroštátny súd však zdôrazňuje, že kontrola vykonávaná touto obcou nad Stadtwerke Brixen AG sa v podstate obmedzuje
         na voľnosť, ktorú priznáva právo spoločností väčšine spoločníkov, čo výrazným spôsobom znižuje existujúcu mieru závislosti
         medzi predmetnou obcou a osobitným podnikom Stadtwerke Brixen, najmä vzhľadom na široké právomoci, ktorými disponuje predstavenstvo
         Stadtwerke Brixen AG.

      70     Pokiaľ koncesionár požíva mieru autonómie charakterizovanú takými prvkami, aké sú uvedené v bodoch 67 až 69 tohto rozsudku,
         je vylúčené, že by poverujúci orgán vykonával nad koncesionárom obdobnú kontrolu ako nad svojimi vlastnými organizačnými útvarmi.

      71     Za týchto podmienok a bez potreby preskúmať otázku, či koncesionár vykonáva podstatnú časť svojej činnosti s poverujúcim verejným
         orgánom, udelenie koncesie na služby vo verejnom záujme verejným orgánom koncesionárovi nemôže byť považované za interný úkon
         tohto orgánu, na ktorý sa neuplatňujú pravidlá Spoločenstva.

      72     Na druhú otázku preto treba odpovedať takto:
      Články 43 ES a 49 ES, ako aj zásady rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti sa majú vykladať tak,
         že im odporuje to, aby verejný orgán bez vyhlásenia verejného obstarávania udelil koncesiu na služby vo verejnom záujme akciovej
         spoločnosti, ktorá vznikla transformáciou osobitného podniku tohto verejného orgánu, spoločnosti, ktorej predmet činnosti
         bol rozšírený na nové významné oblasti, ktorej základné imanie musí byť nevyhnutne z krátkodobého hľadiska otvorené vstupu
         ďalšieho kapitálu, ktorej výkon činností sa z územného hľadiska rozšíril na celý štát, ako aj zahraničie, a ktorej predstavenstvo
         disponuje veľmi širokými právomocami v oblasti vedenia spoločnosti, ktoré je oprávnené vykonávať autonómnym spôsobom.

       O trovách
      73     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Poverenie poskytovateľa služieb zo strany verejného orgánu prevádzkou plateného verejného parkoviska, za čo je uvedený poskytovateľ
            odmeňovaný formou čiastok, ktoré tretie osoby platia za užívanie tohto parkoviska, predstavuje koncesiu na služby vo verejnom
            záujme, na ktorú sa neuplatňuje smernica Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb.
      2.      Články 43 ES a 49 ES, ako aj zásady rovnosti zaobchádzania, zákazu diskriminácie a transparentnosti sa majú vykladať tak,
            že im odporuje to, aby verejný orgán bez vyhlásenia verejného obstarávania udelil koncesiu na služby vo verejnom záujme akciovej
            spoločnosti, ktorá vznikla transformáciou osobitného podniku tohto verejného orgánu, spoločnosti, ktorej predmet činnosti
            bol rozšírený na nové významné oblasti, ktorej základné imanie musí byť nevyhnutne z krátkodobého hľadiska otvorené vstupu
            ďalšieho kapitálu, ktorej výkon činností sa z územného hľadiska rozšíril na celý štát, ako aj zahraničie, a ktorej predstavenstvo
            disponuje veľmi širokými právomocami v oblasti vedenia spoločnosti, ktoré je oprávnené vykonávať autonómnym spôsobom.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 28. septembra 1999. # Bernard Yasse proti Európskej investičnej banke. # Úradníci - Odvolanie. # Vec T-141/97.


ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora) z 23. októbra 2013.#Ulrik Solberg proti Európskemu monitorovaciemu centru pre drogy a drogovú závislosť (EMCDDA).#Verejná služba – Bývalý dočasný zamestnanec – Hodnotiaca správa – Záujem na konaní – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah voľnej úvahy.#Vec F-148/12.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. mája 2002. # Land Baden-Württemberg proti Günther Schilling a Bezirksregierung Lüneburg proti Hans-Otto Nehring. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko. # Vec C-63/00.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 28. januára 1999. # Österreichische Unilever GmbH proti Smithkline Beecham Markenartikel GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Handelsgericht Wien - Rakúsko. # Vec C-77/97.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 13. apríla 2005. # Inge-Lise Nielsen proti Rade Európskej únie. # Úradníci - Prípustnosť. # Vec T-353/03.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. júna 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 28 ES a 30 ES - Množstevné obmedzenia dovozu - Opatrenia s rovnakým účinkom - Bodové automatické požiarne hlásne systémy - Požiadavka súladu s vnútroštátnou normou - Vnútroštátne schvaľovacie konanie. # Vec C-254/05.

text:
      Vec C‑254/05
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 28 ES a 30 ES – Množstevné obmedzenia dovozu – Opatrenia s rovnakým účinkom – Bodové automatické požiarne hlásne systémy – Požiadavka súladu s vnútroštátnou normou – Vnútroštátne schvaľovacie konanie“
      Návrhy prednesené 8. februára 2007 – generálny advokát J. Mazák
      Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. júna 2007
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom
      (Články 28 ES a 30 ES)
      Členský štát si tým, že vyžaduje, aby bodové automatické požiarne hlásne systémy, ktoré sú vyrobené alebo uvedené na trh v súlade
         s právnymi predpismi v inom členskom štáte a ktoré nenesú označenie CE:

      –       boli v súlade s vnútroštátnou normou obsahujúcou technické predpisy, ktorým musia zodpovedať niektoré komponenty týchto systémov,
      –       podliehali schváleniu vydanému certifikačnou organizáciou, pričom túto prekážku ešte zväčšujú neprimerané náklady takéhoto
         schválenia, a

      –       podrobili sa testom a kontrolám súvisiacim s týmto schválením, ktoré v podstate zdvojnásobujú kontroly už vykonané v rámci
         iných konaní v inom členskom štáte,

      nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 28 ES.
      Požiadavka súladu s vnútroštátnou normou, hoci sa bez rozdielu uplatňuje na všetky výrobky, bráni obchodu v rámci Spoločenstva
         a predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu zakázané článkom 28 ES, keďže môže mať za následok,
         že podnikatelia z iných členských štátov sú nútení prispôsobiť svoje prístroje a zariadenia požiadavkám technických noriem
         alebo predpisov členského štátu, do ktorého sú dovážané, a sú nútení znášať dodatočné náklady súvisiace s takýmto prispôsobením,
         alebo dokonca ich to môže odradiť od uvedenia dotknutých výrobkov na trh v tomto členskom štáte.

      Okrem toho požiadavka predchádzajúcej homologizácie tovaru na osvedčenie primeranosti jeho povahy danému účelu obmedzuje prístup
         na trh členského štátu dovozcu a musí sa teda považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu v zmysle
         článku 28 ES. Táto požiadavka je neprimeraná, keďže certifikačná organizácia v prípade, že neexistuje dvojstranná dohoda s certifikačnou
         organizáciou členského štátu pôvodu výrobku, nezohľadňuje kontroly vykonané v tomto inom členskom štáte. Pokiaľ ide o náklady
         súvisiace s týmto schvaľovacím konaním spojené s testmi a skúškami, musia byť považované za neprimerané, keďže takéto konanie
         nevylučuje uloženie testov a kontrol, ktoré už boli vykonané v členskom štáte pôvodu dotknutého výrobku.

      Hoci členským štátom v prípade neexistencie harmonizačných pravidiel prináleží rozhodnúť o úrovni, na akej chcú zabezpečovať
         ochranu zdravia a života ľudí, nič to nemení na tom, že výnimka zo zásady voľného pohybu tovarov môže byť odôvodnená na základe
         uvedeného článku 30 ES, len ak vnútroštátne orgány preukážu, že zmienená výnimka je nevyhnutná na uskutočnenie jedného alebo
         viacerých cieľov uvedených v tomto článku a že je v súlade so zásadou proporcionality. V tejto súvislosti k dôvodom, ktoré
         môže členský štát uviesť, musia byť priložené primerané dôkazy alebo analýza spôsobilosti a proporcionality obmedzujúceho
         opatrenia prijatého týmto členským štátom, ako aj presné údaje, ktoré umožňujú podporu jeho argumentácie.

      (pozri body 29, 30, 32, 35, 36, 41, 42, 45 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 7. júna 2007 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 28 ES a 30 ES – Množstevné obmedzenia dovozu – Opatrenia s rovnakým účinkom – Bodové automatické požiarne hlásne systémy – Požiadavka súladu s vnútroštátnou normou – Vnútroštátne schvaľovacie konanie“
      Vo veci C‑254/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 16. júna 2005,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Stromsky, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: M. Wimmer, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia E. Juhász, R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), G. Arestis a J. Malenovský,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. februára 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha toho, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že vyžaduje,
         aby bodové automatické požiarne hlásne systémy, ktoré sú vyrobené alebo uvedené na trh v súlade s právnymi predpismi v inom
         členskom štáte a ktoré nenesú označenie CE:

      –       boli v súlade s belgickou normou NBN S 21‑100 upravujúcou zostavenie všeobecných bodových automatických požiarnych hlásnych
         systémov zo septembra 1986, zmenenou a doplnenou jej dodatkom č. 2 z augusta 1996 (ďalej len „norma NBN S 21‑100“),

      –       podliehali schváleniu BOSEC‑om (Belgian Organisation for Security Certification), pričom túto prekážku ešte zväčšujú neprimerané
         náklady takéhoto schválenia, a

      –       podrobili sa testom a kontrolám súvisiacim s týmto schválením, ktoré v podstate zdvojnásobujú kontroly už vykonané v rámci
         iných konaní v inom členskom štáte,

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 28 ES.
       Právny rámec
      2       Článok 2 nariadenia vlády Francúzskeho spoločenstva z 24. decembra 1990 stanovujúci podrobné pravidlá a postup na získanie
         osvedčenia o bezpečnosti ubytovacích zariadení existujúcich k 1. januáru 1991 a predpisujúci bezpečnostné normy požiarnej
         ochrany ubytovacích zariadení (Moniteur belge z 21. júna 1991, s. 13999, ďalej len „nariadenie z 24. decembra 1990“) stanovuje:

      „Ubytovacie zariadenie možno uviesť do prevádzky až po získaní osvedčenia o bezpečnosti.“
      3       Na základe článku 3 uvedeného nariadenia sa toto osvedčenie vydáva po splnení bezpečnostných noriem požiarnej ochrany ubytovacích
         zariadení, ktoré sú uvedené v prílohe 1 nariadenia.

      4       Podľa bodu 7.4.4 uvedenej prílohy všeobecná inštalácia zariadení na bodové automatické hlásenie požiaru musí prebiehať a podliehať
         kontrole podľa normy NBN S 21‑100 a zariadenie musí získať osvedčenie o zhode s uvedenou normou.

      5       Článok 158 dekrétu Valónskeho regiónu z 18. decembra 2003 o turistických ubytovacích zariadeniach (Moniteur belge z 11. marca 2004, s. 13669) zrušil, pokiaľ ide o Valónsky región, nariadenie z 24. decembra 1990. Ustanovenia posledného
         uvedeného nariadenia zostávajú uplatniteľné, pokiaľ ide o Bruselský región.

      6       Článok 27 nariadenia valónskej vlády z 3. decembra 1998 vykonávajúceho dekrét z 5. júna 1997 týkajúci sa zotavovní, ošetrovateľských
         zariadení a zariadení dennej starostlivosti pre starších ľudí, ktorým bola zriadená Valónska rada dôchodcov (Moniteur belge z 27. januára 1999, s. 2221, ďalej len „nariadenie z 3. decembra 1998“), stanovuje:

      „Normy týkajúce sa požiarnej ochrany a poplachu stanovené v prílohe I sa vzťahujú na zotavovne, ošetrovateľské zariadenia
         a zariadenia dennej starostlivosti pre starších ľudí.

      …“
      7       V zmysle bodu 0.5 prílohy I nariadenia z 3. decembra 1998:
      „Ak sa preukáže prostredníctvom dôkazných dokumentov, že výrobok zodpovedá požiadavkám tohto nariadenia podľa porovnateľných
         metód skúšok a klasifikácie účinných v inom členskom štáte Európskeho hospodárskeho spoločenstva, tento výrobok sa považuje
         za spĺňajúci technické špecifikácie stanovené touto prílohou.“

      8       Bod 7.7.1 uvedenej prílohy stanovuje:
      „Všeobecné automatické hlásne systémy je potrebné kontrolovať v súlade s belgickou normou NBN S 21‑100 ,Zostavenie bodového
         automatického požiarneho hlásenia‘. Kontroly sa však musia týkať všetkých častí systému (hlásiče, prevody, opakovacie signálne
         panely, servozariadenia, atď.).“

      9       Norma NBN S 21‑100 opisuje pravidlá zostavenia všeobecných bodových automatických požiarnych hlásnych systémov.
      10     Bod 4.2 tejto normy nazvaný „Opis“ znie takto:
      „Automatický požiarny hlásny systém obsahuje najmä:
      –       snímače citlivé na niektorú z osobitných vlastností horenia, nazývané hlásiče,
      –       sieť drôtov a elektrických káblov,
      –       kontrolný panel určený na ohlasovanie a označenie dotknutej oblasti a povahy problému,
      –       napájacie zdroje.
      Typ tohto zariadenia musí byť v súlade so špecifikáciami európskej CEN alebo belgickými normami a inštalujúci technik, ako
         aj samotný systém musia mať osvedčenie BOSEC. Všetky súčasti jedného a toho istého systému musia byť kompatibilné.

      Do systému možno pridať opakovače, manuálne poplašné zariadenia alebo iné servozariadenia, pokiaľ spĺňajú požiadavky uvedenej
         normy.

      Detekčná súprava alebo konektor musia obsahovať optický výstražný signál.“
      11     V zmysle bodu 4.3.1 uvedenej normy nazvaného „Typy hlásičov“:
      „Každý typ hlásiča je v súlade so špecifikáciami belgických noriem.“
      12     Body 4.4.6 a 4.4.8.2 normy NBN S 21‑100 nazvané „Napájacie zdroje“ a „Kabeláž“ určujú vlastnosti, ktorým musia zodpovedať
         jednak záložné napájacie zdroje a jednak káble bodových automatických požiarnych hlásnych systémov.

       Skutkový stav a konanie pred podaním žaloby
      13     Komisia informovaná o ťažkostiach, s ktorými sa stretol britský podnikateľ v súvislosti s uvádzaním požiarnych hlásnych systémov
         na trh v Belgicku, listom z 21. januára 2003 vyzvala Belgické kráľovstvo, aby predložilo svoje pripomienky, pokiaľ ide o podmienky
         dovozu a uvádzanie bodových automatických požiarnych hlásnych systémov na trh v tomto členskom štáte.

      14     Belgické úrady predložili svoje pripomienky listom z 9. septembra 2003.
      15     Keďže Komisia zastávala názor, že si Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 28 ES, zaslala
         mu 9. júla 2004 odôvodnené stanovisko, ktorým ho vyzvala, aby prijal opatrenia nevyhnutné na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom
         v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      16     Belgické orgány odpovedali na uvedené stanovisko listom z 9. septembra 2004.
      17     Vzhľadom na to, že Komisia nebola spokojná s odpoveďou belgických orgánov, rozhodla sa podať túto žalobu.
       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      18     Komisia tvrdí, že nariadenia z 24. decembra 1990 a z 3. decembra 1998 obmedzujú voľný pohyb bodových automatických požiarnych
         hlásnych systémov, ktoré sú v súlade s právnymi predpismi vyrobené a uvedené na trh v inom členskom štáte a ktoré nenesú označenie
         CE.

      19     Belgická právna úprava tým, že vyžaduje súlad s normou NBN S 21‑100, totiž vylučuje z časti belgického trhu používanie predmetných
         systémov, ktoré nie sú v súlade s uvedenou normou, zo strany ubytovacích zariadení a domovov dôchodcov. Takto podnikatelia,
         ktorí vyrábajú alebo uvádzajú na trh tieto výrobky, sa môžu zdržať uvádzania svojich výrobkov na belgický trh alebo môžu byť
         nútení prispôsobiť ich, aby mali prístup na zmienený trh.

      20     Rovnako je to v prípade nariadení Spoločenstva týkajúcich sa ochrany pred požiarom, ktoré podľa informácií belgických orgánov
         vyžadujú súlad požiarnych hlásičov s normou NBN S 21‑100, ako aj administratívnej praxe hasičských zborov, ktoré sa odvolávajú
         na túto istú normu, keď stanovujú opatrenia na predchádzanie požiarov.

      21     Komisia tiež tvrdí, že povinnosť súladu s normou NBN S 21‑100 vyplývajúca z belgickej právnej úpravy má za následok, že tieto
         systémy podliehajú schváleniu BOSEC‑om.

      22     Nielenže takéto schvaľovacie konanie je samo osebe opatrením s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie zakázané článkom
         28 ES, ale okrem toho túto prekážku ešte zväčšuje neprimeraný charakter lehôt a náklady uvedeného konania, ako aj to, že BOSEC
         neberie do úvahy testy a kontroly už urobené v rámci iných konaní v inom členskom štáte.

      23     Belgické kráľovstvo sa bez spochybňovania skutočnosti, že dodržiavanie normy NBN S 21‑100 vyplýva tak z právnej úpravy, ktorú
         uvádza Komisia, ako aj z praxe hasičských zborov, domnieva, že so zreteľom na návrhy zmien, ktoré boli predložené od 30. marca
         do 30. septembra 2005 na verejné vyjadrenie, a najmä vzhľadom na návrh na zrušenie odkazu na BOSEC ako certifikačnú organizáciu,
         norma NBN S 21‑100 je v súlade s článkom 28 ES a nevytvára už prekážku voľnému pohybu bodových automatických požiarnych hlásnych
         systémov, ktoré sú v súlade s právnymi predpismi vyrobené alebo uvedené na trh v inom členskom štáte a ktoré nenesú označenie
         CE.

      24     Ďalej belgické orgány uvádzajú, že táto norma je v súlade s európskymi normami a že neobsahuje dodatočné požiadavky vyžadujúce
         prispôsobenie alebo zmenu výrobkov, ktoré tvoria súčasť automatických požiarnych hlásnych systémov. Kontrola, ktorej vykonanie
         ukladá uvedená norma, sa totiž nezameriava na komponenty týchto zariadení, ale výlučne na ich činnosť ako celok.

      25     V každom prípade takáto kontrola je odôvodnená dôvodmi verejnej bezpečnosti, ako aj ochranou zdravia a života osôb a zvierat.
      26     V tejto súvislosti belgické orgány tvrdia, že ustanovenia normy NBN S 21‑100 sú bez rozdielu uplatniteľné a že kontrola zariadení
         a systémov požiarneho hlásenia, ktorej vykonanie ukladajú, je nutná a primeraná vzhľadom na sledovaný cieľ.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      27     Pokiaľ ide po prvé o požiadavku súladu s normou NBN S 21‑100, ktorá vyplýva z belgickej právnej úpravy a z administratívnej
         praxe niektorých belgických verejných služieb, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry každá obchodno-právna úprava
         členských štátov, ktorá môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Spoločenstva, sa má
         považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie, ktoré je zakázané článkom 28 ES (rozsudky z 11. júla
         1974, Dassonville, 8/74, Zb. s. 837, bod 5, a z 5. februára 2004, Komisia/Taliansko, C‑270/02, Zb. s. I‑1559, bod 18).

      28     Prekážky voľného pohybu tovarov, ktoré vyplývajú pri neexistencii harmonizácie právnych predpisov z toho, že na tovary pochádzajúce
         z iných členských štátov, kde sú v súlade s právnymi predpismi vyrobené a uvedené na trh, sa uplatňujú pravidlá týkajúce sa
         podmienok, ktorým musia zodpovedať tieto tovary, aj keď sú tieto pravidlá bez rozdielu uplatniteľné na všetky výrobky, tak
         predstavujú opatrenia s rovnakým účinkom ako tie, ktoré zakazuje článok 28 ES (rozsudky z 24. novembra 1993, Keck a Mithouard,
         C‑267/91 a C‑268/91, Zb. s. I‑6097, bod 15, a zo 16. novembra 2000, Komisia/Belgicko, C‑217/99, Zb. s. I‑10251, bod 16).

      29     V prejednávanej veci však vyplýva zo samotného znenia bodov 4.2, 4.3.1, 4.4.6 a 4.4.8.2 normy NBN S 21‑100, že tá obsahuje
         nielen pravidlá o kontrole týkajúce sa činnosti zariadení bodových automatických požiarnych hlásnych systémov ako celku, ale
         tiež technické predpisy, ktorým musia zodpovedať niektoré komponenty týchto systémov.

      30     Z toho vyplýva, že v prípade uvádzania výrobkov alebo komponentov na trh v členskom štáte, ktoré boli vyrobené a uvedené na
         trh v súlade s právnymi predpismi v inom členskom štáte, a pri neexistencii harmonizácie na úrovni Spoločenstva môže mať požiadavka
         súladu s normou NBN S 21‑100, ktorá vyplýva z belgickej právnej úpravy, za následok, že podnikatelia z iných členských štátov
         sú nútení prispôsobiť svoje prístroje a zariadenia požiadavkám technických noriem alebo predpisov členského štátu, do ktorého
         sú dovážané, a sú nútení znášať dodatočné náklady súvisiace s takýmto prispôsobením (rozsudky Komisia/Belgicko, už citovaný,
         bod 17; z 8. mája 2003, ATRAL, C‑14/02, Zb. s. I‑4431, bod 63, a Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 19), alebo dokonca ich
         to môže odradiť od uvedenia dotknutých výrobkov na trh v Belgicku (rozsudok z 22. septembra 1988, Komisia/Írsko, 45/87, Zb.
         s. 4929, bod 19, a Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 18).

      31     V tejto súvislosti tvrdenie Belgického kráľovstva, podľa ktorého nie je vôbec nevyhnutné prispôsobiť belgickému trhu výrobky
         vyrobené alebo uvedené na trh v súlade s právnymi predpismi v iných členských štátoch z toho dôvodu, že norma NBN S 21‑100
         len preberá technické požiadavky, ktoré sú uvedené v európskych normách série EN‑54, nemožno prijať, pretože ako jasne vyplýva
         tak z odôvodneného stanoviska, ako aj zo žaloby Komisie, táto žaloba sa týka výlučne bodových automatických požiarnych hlásnych
         systémov, ktoré nenesú označenie CE.

      32     Preto požiadavka súladu s vnútroštátnou normou, akou je norma NBN S 21‑100, hoci sa bez rozdielu uplatňuje na všetky výrobky,
         bráni obchodu v rámci Spoločenstva a predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu zakázané článkom
         28 ES.

      33     Takéto opatrenie môže byť odôvodnené iba dôvodmi všeobecného záujmu vymenovanými v článku 30 ES alebo niektorou z kategorických
         požiadaviek zakotvených judikatúrou Súdneho dvora za podmienky, že v oboch prípadoch toto opatrenie bolo vhodné na zabezpečenie
         realizácie sledovaného cieľa a že nešlo nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa (rozsudky ATRAL, už citovaný,
         bod 64, a z 10. novembra 2005, Komisia/Portugalsko, C‑432/03, Zb. s. I‑9665, bod 42).

      34     Belgické kráľovstvo tvrdí, že povinnosť súladu s normou NBN S 21‑100 je odôvodnená dôvodmi verejnej bezpečnosti, ako aj ochrany
         zdravia a života ľudí a zvierat.

      35     Hoci je nespochybniteľné, že takéto dôvody sú medzi tými, ktoré v zmysle článku 30 ES môže uviesť členský štát na odôvodnenie
         takejto povinnosti, a že za absencie harmonizačných pravidiel prislúcha členským štátom rozhodnúť o úrovni, na akej chcú zabezpečovať
         ochranu zdravia a života ľudí (rozsudky z 27. júna 1996, Brandsma, C‑293/94, Zb. s. I‑3159, bod 11, a Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 44), platí však, že výnimka zo zásady voľného pohybu tovarov môže byť odôvodnená na základe uvedeného článku,
         len ak vnútroštátne orgány preukážu, že zmienená výnimka je nevyhnutná na uskutočnenie jedného alebo viacerých cieľov uvedených
         v tomto článku a že je v súlade so zásadou proporcionality (rozsudky z 30. novembra 1983, Van Bennekom, 227/82, Zb. s. 3883,
         bod 40; z 13. marca 1997, Morellato, C‑358/95, Zb. s. I‑1431, bod 14; ATRAL, už citovaný, bod 67, a Komisia/Taliansko, už
         citovaný, bod 22).

      36     V tejto súvislosti k dôvodom, ktoré môže členský štát uviesť, musia byť priložené primerané dôkazy alebo analýza spôsobilosti
         a proporcionality obmedzujúceho opatrenia prijatého týmto členským štátom, ako aj presné údaje, ktoré umožňujú podporu jeho
         argumentácie (rozsudky z 13. novembra 2003, Lindman, C‑42/02, Zb. s. I‑13519, bod 25; z 18. marca 2004, Leichtle, C‑8/02,
         Zb. s. I‑2641, bod 45; zo 7. júla 2005, Komisia/Rakúsko, C‑147/03, Zb. s. I‑5969, bod 63; zo 16. februára 2006, Rockler, C‑137/04,
         Zb. s. I‑1441, bod 25, a Öberg, C‑185/04, Zb. s. I‑1453, bod 22).

      37     V prejednávanej veci je nutné konštatovať, že takéto podklady chýbajú. Belgické úrady sa totiž obmedzujú na tvrdenie, že predmetná
         povinnosť je bez rozdielu uplatniteľná na vnútroštátne a dovážané výrobky a že spĺňa uvedené podmienky nevyhnutnosti a proporcionality,
         ako aj na tvrdenie, že cieľom normy NBN S 21‑100 je overenie správnosti koncepcie inštalácie zariadenia a zaručenie správnej
         činnosti systému.

      38     Pokiaľ ide po druhé o viazanie bodových automatických požiarnych hlásnych systémov na schválenie BOSEC‑om, Belgické kráľovstvo
         poukazuje na návrh zmeny normy NBN S 21‑100, ktorého predmetom je zrušenie odkazu na túto organizáciu.

      39     Z tohto hľadiska stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa má existencia nesplnenia povinnosti hodnotiť vo vzťahu
         ku konkrétnemu členskému štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať do
         úvahy neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudky zo 17. januára 2002, Komisia/Belgicko, C‑423/00, Zb. s. I‑593, bod 14, a zo 14. júla
         2005, Komisia/Nemecko, C‑433/03, Zb. s. I‑6985, bod 32).

      40     V danom prípade je však nepochybné, že ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku Belgické kráľovstvo neprijalo
         návrh zmeny normy NBN S 21‑100 týkajúcej sa odstránenia odkazu na BOSEC ako certifikačnú organizáciu pre bodové automatické
         požiarne hlásne systémy.

      41     Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že požiadavka predchádzajúcej homologizácie tovaru na osvedčenie primeranosti jeho povahy
         danému účelu obmedzuje prístup na trh členského štátu dovozcu a musí sa teda považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako
         množstevné obmedzenie dovozu v zmysle článku 28 ES (rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 41).

      42     Pokiaľ ide o neprimeraný charakter tejto požiadavky, treba uviesť, že v konaní pred podaním žaloby Belgické kráľovstvo pripustilo,
         že prinajmenšom v čase, na ktorý sa vzťahuje táto žaloba, v rámci schvaľovania vydávaného na základe normy NBN S 21‑100 a za
         okolnosti, že neexistovala dvojstranná dohoda s certifikačnou organizáciou členského štátu pôvodu výrobku, BOSEC nezohľadňoval
         kontroly vykonané v tomto inom členskom štáte. Ako pritom zdôraznila Komisia, Belgické kráľovstvo nepredložilo dôkazy, ktoré
         by umožnili vyvodiť záver, že sa upustilo od tejto praxe.

      43     Pokiaľ ide o náklady súvisiace s týmto schvaľovacím konaním, stačí uviesť, že keďže takéto konanie nevylučuje uloženie testov
         a kontrol, ktoré už boli vykonané v členskom štáte pôvodu dotknutého výrobku, náklady súvisiace s takýmito testmi a kontrolami
         musia byť považované za neprimerané.

      44     Preto žaloba podaná Komisiou musí byť považovaná za dôvodnú.
      45     V dôsledku toho treba určiť, že Belgické kráľovstvo tým, že vyžaduje, aby bodové automatické požiarne hlásne systémy, ktoré
         sú vyrobené alebo uvedené na trh v súlade s právnymi predpismi v inom členskom štáte a ktoré nenesú označenie CE:

      –       boli v súlade s belgickou normou NBN S 21‑100,
      –       podliehali schváleniu BOSEC‑om, pričom túto prekážku ešte zväčšujú neprimerané náklady takéhoto schválenia, a
      –       podrobili sa testom a kontrolám súvisiacim s týmto schválením, ktoré v podstate zdvojnásobujú kontroly už vykonané v rámci
         iných konaní v inom členskom štáte,

      si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 28 ES.
       O trovách
      46     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a Belgické
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Belgické kráľovstvo si tým, že vyžaduje, aby bodové automatické požiarne hlásne systémy, ktoré sú vyrobené alebo uvedené na
            trh v súlade s právnymi predpismi v inom členskom štáte a ktoré nenesú označenie CE:
      –       boli v súlade s belgickou normou NBN S 21‑100 upravujúcou zostavenie všeobecných bodových automatických požiarnych hlásnych
            systémov zo septembra 1986, zmenenou a doplnenou jej dodatkom č. 2 z augusta 1996,
      –       podliehali schváleniu BOSEC‑om (Belgian Organisation for Security Certification), pričom túto prekážku ešte zväčšujú neprimerané
            náklady takéhoto schválenia, a
      –       podrobili sa testom a kontrolám súvisiacim s týmto schválením, ktoré v podstate zdvojnásobujú kontroly už vykonané v rámci
            iných konaní v inom členskom štáte,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 28 ES.
      2.      Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.