title: Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 25. marca 2009.#Kaul GmbH v. Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Vec T-402/07.

text:
      Vec T‑402/07
      Kaul GmbH
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva − Námietkové konanie − Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ARCOL − Skoršia slovná
         ochranná známka Spoločenstva CAPOL – Rozsudok o zrušení rozhodnutia jedného z odvolacích senátov ÚHVT, ktorý ÚHVT vykonal – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Právo na obranu – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 61 ods. 2, článok 63 ods. 6, článok 73 druhá veta a článok 74 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94“

      Abstrakt rozsudku
      1.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Výkon rozsudku, ktorým sa zrušilo rozhodnutie
            odvolacieho senátu
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 63 ods. 6)
      2.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      3.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Výkon rozsudku, ktorým sa zrušilo rozhodnutie
            odvolacieho senátu
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 63 ods. 6)
      4.      Ochranná známka Spoločenstva – Procesné ustanovenia – Námietkové konanie
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 74 ods. 2)
      5.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Právomoc súdu Spoločenstva
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 63 ods. 6)
      6.      Konanie – Výklad rozsudku
      (Štatút Súdneho dvora, článok 43)
      7.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      8.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Podobnosť
            medzi dotknutými ochrannými známkami
      9.      Ochranná známka Spoločenstva – Rozhodnutia Úradu – Zákonnosť – Predchádzajúca rozhodovacia prax Úradu
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 131 ods. 4)
      1.      Aby Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) splnil svoju povinnosť podľa článku 63 ods. 6 nariadenia
         č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, teda povinnosť prijať opatrenia na výkon rozsudku súdu Spoločenstva o zrušení rozhodnutia
         jedného z jeho odvolávacích senátov, musí zabezpečiť, aby podanie žaloby viedlo k vydaniu nového rozhodnutia odvolacieho senátu.
         V tejto súvislosti môže prideliť vec inému odvolaciemu senátu.

      (pozri bod 23)
      2.      Hoci podľa zásady vzájomnej závislosti medzi zohľadňovanými skutočnosťami v rámci všeobecného posudzovania pravdepodobnosti
         zámeny, najmä podobnosťou ochranných známok a výrobkov alebo služieb, ktoré chránia, nízky stupeň podobnosti medzi chránenými
         výrobkami alebo službami môže byť vyvážený vysokým stupňom podobnosti ochranných známok a naopak, na účely uplatnenia článku
         8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva pravdepodobnosť zámeny predpokladá súčasne zhodnosť
         alebo podobnosť prihlasovanej ochrannej známky so skoršou ochrannou známkou, ako aj zhodnosť alebo podobnosť výrobkov alebo
         služieb uvedených v prihláške s tými, pre ktoré bola zapísaná skoršia ochranná známka. Ide o kumulatívne podmienky.

      Vzhľadom na to, že Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) dospel k záveru o neexistencii podobnosti
         medzi prihlasovanou a skoršou ochrannou známkou, nemusel už prihliadnuť na všeobecnú známosť skoršej ochrannej známky, lebo
         mohol oprávnene vyvodiť záver o neexistencii pravdepodobnosti zámeny bez ohľadu na údajne vysokú rozlišovaciu spôsobilosť
         skoršej ochrannej známky.

      (pozri body 28, 44)
      3.      Vzhľadom na zrušenie rozhodnutia jedného z odvolacích senátov Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory),
         ktorým bola zamietnutá námietka proti zápisu ochrannej známky Spoločenstva, súdom Spoločenstva, odvolací senát, ktorému bola
         vec postúpená, musí opätovne preskúmať odvolanie. V rozsahu, v akom rozsudok o zrušení nezaujal stanovisko, či kolidujúce
         ochranné známky mali podobný charakter alebo nie, musí odvolací senát preskúmať túto otázku a urobiť si vlastný názor bez
         ohľadu na stanovisko zrušeného predchádzajúceho rozhodnutia.

      (pozri body 38, 39)
      4.      Relevancia skutočností a dôkazov, ktoré účastníci námietkového konania predkladajú Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
         (ochranné známky a vzory), je pritom popri lehotách stanovených na tento účel jedným z kritérií, na ktoré Úrad musí prihliadnuť,
         aby v rámci svojej voľnej úvahy podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva rozhodol, či treba,
         alebo netreba vziať do úvahy uvedené skutočnosti a dôkazy.

      (pozri bod 42)
      5.      Súd Spoločenstva preskúma zákonnosť rozhodnutí útvarov Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory). Ak
         dospie k záveru, že pri rozhodnutí, ktoré bolo pred ním napadnuté žalobou, došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, musí ho
         zrušiť. Nemôže zamietnuť žalobu a svojím odôvodnením nahradiť odôvodnenie príslušného útvaru Úradu, ktorý napadnutý právny
         akt vydal. Ak teda súd Spoločenstva konštatuje, že v odôvodnení rozhodnutia odvolacieho senátu Úradu, ktoré potvrdilo rozhodnutie
         námietkového oddelenia zamietnuť námietku, prišlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, nie je sám oprávnený zamietnuť námietku
         z dôvodu, ktorý nebol uvedený rozhodnutí napadnutom v pred ním.

      (pozri body 47, 49)
      6.      Podľa článku 43 Štatútu Súdneho dvora je vecou súdu Spoločenstva, ktorý vydal rozsudok, aby v prípade pochybností o zmysle
         a rozsahu tohto rozsudku podal jeho výklad. Neexistuje žiadna domnienka, podľa ktorej treba z rôznych možných výkladov zrušujúceho
         rozsudku o zrušení rozhodnutia odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) použiť
         ten, ktorý je pre žalobcu najpriaznivejší. Odvolací senát, ktorému bola vec pridelená po takomto zrušení, nemá povinnosť vypočuť
         žalobcu v súvislosti s výkladom rozsudku o zrušení. Ak majú žalobca alebo Úrad ako dvaja účastníci konania pred súdom Spoločenstva,
         ktoré viedlo k tomuto zrušeniu, pochybnosti o výklade rozsudku o zrušení, mali by predložiť vec kompetentnému súdu Spoločenstva.

      (pozri body 62, 63)
      7.      Pre výrobcov potravín a cukroviniek neexistuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
         o ochrannej známke spoločenstva medzi slovným označením ARCOL, ktorého zápis ako ochrannej známky Spoločenstva je podaný pre
         „chemické výrobky určené na konzerváciu potravín“ patriace do triedy 1 v zmysle Niceskej dohody, ako aj pre tovary patriace
         do triedy 17 a 20 v zmysle tejto dohody, a slovnou ochrannou známkou CAPOL, skôr zapísanou ako ochranná známka Spoločenstva
         pre výrobky označované ako „chemické prípravky určené na konzerváciu potravín, konkrétne suroviny určené na konzerváciu potravín,
         najmä cukroviniek“, patriace do triedy 1 uvedenej dohody, keďže kolidujúce ochranné známky nie sú zhodné ani podobné, a preto
         sa uvedené ustanovenie nepoužije, aj keby výrobky chránené týmito ochrannými známkami boli zhodné.

      (pozri body 76, 92)
      8.      Rovnaký počet písmen tvoriacich dve slovné ochranné známky totiž sám osebe nemá nijaký zvláštny význam pre uvedenú skupinu
         verejnosti, ktorej sa tieto ochranné známky týkajú, aj keby išlo o špecifickú skupinu verejnosti. Vzhľadom na to, že abeceda
         sa skladá z obmedzeného počtu písmen, z ktorých sa navyše nie všetky používajú rovnako často, je nevyhnutné, aby sa viaceré
         slová skladali z rovnakého počtu písmen a niektoré dokonca z rovnakých písmen, ale z tohto jediného dôvodu ich nemožno považovať
         za vizuálne podobné.

      Okrem toho verejnosť vo všeobecnosti nepozná presný počet písmen slovnej ochrannej známky, a preto si vo väčšine prípadov
         nevšíma, že dve kolidujúce ochranné známky sa skladajú z rovnakého počtu písmen.

      Pri posudzovaní vizuálnej podobnosti dvoch slovných ochranných známok je skôr dôležité to, že v každej z nich sa vyskytujú
         viaceré písmená v rovnakom poradí.

      (pozri body 81 – 83)
      9.      Rozhodnutia týkajúce sa zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva, ktoré vydávajú odvolacie senáty Úradu pre harmonizáciu
         vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) na základe nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, vyplývajú z vymedzenej
         právomoci, a nie z diskrečnej právomoci. Preto sa má zapísateľný charakter označenia ako ochrannej známky Spoločenstva posudzovať
         len na základe tohto nariadenia, ako je vykladané súdom Spoločenstva, a nie na základe predošlej praxe Úradu. Tieto úvahy
         platia a fortiori, pokiaľ ide o údajné vyhlásenie zástupcu Úradu pred súdom Spoločenstva, predovšetkým z toho dôvodu, že predseda a členovia
         odvolacích senátov Úradu vzhľadom na svoju nezávislosť, ktorá je stanovená v článku 131 ods. 4 uvedeného nariadenia, nie sú
         viazaní stanoviskom prijatým Úradom v konaní pred súdom Spoločenstva.

      (pozri body 98, 99)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 25. marca 2009 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva − Námietkové konanie − Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ARCOL − Skoršia slovná
         ochranná známka Spoločenstva CAPOL – Rozsudok o zrušení rozhodnutia jedného z odvolacích senátov ÚHVT, ktorý ÚHVT vykonal – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Právo na obranu – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 61 ods. 2, článok 63 ods. 6, článok 73 druhá veta a článok 74 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94“

      Vo veci T‑402/07,
      Kaul GmbH, so sídlom v Elmshorne (Nemecko), v zastúpení: G. Würtenberger a R. Kunze, advokáti,

      žalobkyňa,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: G. Schneider, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT:
      Bayer AG, so sídlom v Leverkusene (Nemecko),

      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 1. augusta 2007 (vec R 782/2000‑2),
         týkajúcemu sa námietkového konania medzi Kaul GmbH a Bayer AG,

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

      v zložení: predseda komory M. Vilaras (spravodajca), sudcovia M. Prek a V. M. Ciucă,
      tajomník: N. Rosner, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. novembra 2007,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. februára 2008,
      po pojednávaní z 20. novembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Spoločnosť Atlantic Richfield Co. podala 3. apríla 1996 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)
         (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke
         Spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2        Ochranná známka, ktorej zápis bol požadovaný, je slovným označením ARCOL.

      3        Výrobky uvedené v prihláške ochrannej známky patria do tried 1, 17 a 20 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení
         výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení. Medzi výrobkami, ktoré patria do triedy
         1 a sú uvedené aj v prihláške, sa nachádzajú „chemické výrobky určené na konzerváciu potravín“.

      4        Uvedená prihláška bola 20. júla 1998 zverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva.

      5        Dňa 20. októbra 1998 žalobkyňa, Kaul GmbH, podala podľa článku 42 ods. 1 nariadenia č. 40/94 námietku proti zápisu prihlasovanej
         ochrannej známky, pokiaľ ide o „chemické výrobky určené na konzerváciu potravín“ patriace do triedy 1. Námietka sa zakladala
         na existencii skoršej ochrannej známky Spoločenstva zapísanej 24. februára 1998 pod číslom 49106. Táto skoršia ochranná známka
         pozostávala zo slovného označenia CAPOL a vzťahovala sa na výrobky označované ako „chemické prípravky určené na konzerváciu
         potravín, konkrétne suroviny určené na konzerváciu potravín, najmä cukroviniek“, patriace do triedy 1. Na podporu svojej námietky
         sa žalobkyňa odvolávala na relatívny dôvod zamietnutia zápisu uvedený v článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      6        Námietkové oddelenie rozhodnutím z 30. júna 2000 zamietlo námietku z dôvodu, že aj keby sa pripustila zhodnosť výrobkov, akákoľvek
         pravdepodobnosť zámeny kolidujúcich označení je vylúčená z dôvodu ich vizuálnych a fonetických odlišností.

      7        Spoločnosť Bayer AG listom zo 17. júla 2000, doručeným 24. júla 2000, informovala ÚHVT o prevode prihlášky ochrannej známky
         ARCOL podanej spoločnosťou Atlantic Richfield Co. v jej prospech. Prevod bol zapísaný do registra ochranných známok Spoločenstva
         17. novembra 2000 v súlade s článkom 17 ods. 5 a článkom 24 nariadenia č. 40/94.

      8        Žalobkyňa podala 24. júla 2000 v súlade s článkami 57 až 62 nariadenia č. 40/94 odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia.

      9        Na podporu svojho odvolania žalobkyňa uviedla, ako to urobila už v konaní pred námietkovým oddelením, že skoršia ochranná
         známka má vysokú rozlišovaciu spôsobilosť, a preto by v súlade s judikatúrou mala požívať zvýšenú ochranu. V tejto súvislosti
         však upozornila na to, že táto rozlišovacia spôsobilosť je dôsledkom nielen toho, že výraz „capol“ nemá opisný charakter vo
         vzťahu k dotknutým výrobkom, na čo poukázala už pred námietkovým oddelením, ale aj toho, že táto ochranná známka sa na základe
         svojho používania stala všeobecne známou. S cieľom preukázať tento všeobecne známy charakter žalobkyňa pripojila k svojmu
         vyjadreniu pred odvolacím senátom aj čestné vyhlásenie svojho generálneho riaditeľa a zoznam svojich klientov.

      10      Rozhodnutím zo 4. marca 2002 doručeným žalobkyni 25. marca 2002 (ďalej len „rozhodnutie z roku 2002) tretí odvolací senát
         ÚHVT odvolanie zamietol. Tretí odvolací senát konštatoval totožnosť výrobkov, ktorých sa týka prihlasovaná a skoršia ochranná
         známka, porovnal obe kolidujúce označenia z hľadiska vizuálneho, fonetického a koncepčného a následne pristúpil k všeobecnému
         posúdeniu pravdepodobnosti zámeny, v rámci ktorého dospel najmä k záveru, že udajne vysoká miera rozlišovacej spôsobilosti
         skoršej ochrannej známky, ktorá vyplýva z jej všeobecnej známosti, nemôže byť zohľadnená, keďže tieto skutočnosti a dôkazy
         na jej podporu boli uvedené prvýkrát až v odvolacom konaní.

      11      Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 24. mája 2002 žalobkyňa podala žalobu proti rozhodnutiu z roku 2002 zaregistrovanú
         pod číslom T‑164/02. Na podporu predmetnej žaloby uviedla štyri žalobné dôvody založené po prvé na porušení povinnosti preskúmania
         skutočností, ktoré predložila odvolaciemu senátu, po druhé na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, po tretie
         na porušení zásad procesného práva platných v členských štátoch a procesných pravidiel uplatniteľných pred ÚHVT a po štvrté
         na porušení povinnosti odôvodnenia.

      12      Rozsudkom z 10. novembra 2004, Kaul/ÚHVT − Bayer (ARCOL) (T‑164/02, Zb. s. II‑3807), Súd prvého stupňa vyhovel prvému žalobnému
         dôvodu a zrušil rozhodnutie z roku 2002 bez toho, aby sa vyjadril k ostatným žalobným dôvodom. Súd prvého stupňa v zásade
         konštatoval, že tretí odvolací senát rozhodnutím z roku 2002 porušil článok 74 nariadenia č. 40/94, keď odmietol preskúmať
         skutkové okolnosti predložené žalobkyňou prvýkrát až pred ním s cieľom preukázať vysokú mieru rozlišovacej spôsobilosti skoršej
         ochrannej známky, ktorá vyplýva z používania tejto ochrannej známky žalobkyňou na trhu.

      13      Dňa 25. januára 2005 ÚHVT podal odvolanie na Súdny dvor proti rozsudku ARCOL, už citovanému v bode 12 vyššie. Rozsudkom z 13. marca
         2007, ÚHVT/Kaul (C‑29/05 P, Zb. s. I‑2213), Súdny dvor vyhovel odvolaniu a zrušil rozsudok ARCOL, už citovaný v bode 12 vyššie.
         Následne Súdny dvor sám vo veci rozhodol a zrušil rozhodnutie z roku 2002.

      14      Súdny dvor konštatoval, že tretí odvolací senát v rozhodnutí z roku 2002 odmietol zohľadniť skutočnosti a dôkazy predložené
         zo strany žalobkyne na podporu jej odvolania, v podstate sa domnievajúc, že takéto zohľadnenie je ex offo vylúčené, pretože tieto skutočnosti a dôkazy neboli pred námietkovým oddelením predložené skôr v ním stanovených lehotách.
         Podľa Súdneho dvora takýto názor porušuje článok 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, podľa ktorého má odvolací senát, pred ktorým
         sú takto oneskorene predkladané skutočnosti alebo dôkazy, širokú mieru voľnej úvahy na posúdenie, či je takéto zohľadnenie
         na účel rozhodnutia, ktoré má vydať, potrebné, alebo nie. Vzhľadom na to, že namiesto výkonu diskrečnej právomoci, ktorá mu
         bola udelená, sa tretí odvolací senát v danom prípade nesprávne domnieval, že nemá žiadnu právomoc posúdiť prípadné zohľadnenie
         predmetných skutočností a dôkazov, Súdny dvor dospel k záveru, že rozhodnutie z roku 2002 musí byť zrušené (rozsudok ÚHVT/Kaul,
         už citovaný v bode 13 vyššie, body 67 až 70).

      15      Rozhodnutím z 19. júna 2007, ktoré bolo účastníkom konania v konaní pred ÚHVT oznámené 22. júna 2007, predsedníctvo odvolacích
         senátov ÚHVT pridelilo vec druhému odvolaciemu senátu.

      16      Rozhodnutím z 1. augusta 2007 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktoré bolo žalobkyni oznámené 6. septembra 2007, druhý
         odvolací senát ÚHVT zamietol odvolanie žalobkyne a potvrdil rozhodnutie námietkového oddelenia, ktoré námietku zamietlo. Druhý
         odvolací senát v zásade konštatoval, že príslušná skupina verejnosti, tvorená výrobcami potravinárskych výrobkov a cukroviniek,
         v nijakom prípade nemohla považovať kolidujúce ochranné známky za podobné, a následne dospel k záveru, že nebola splnená jedna
         z podmienok potrebných na uplatnenie článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a že námietkové oddelenie oprávnene zamietlo
         námietku. Vzhľadom na tento záver druhý odvolací senát konštatoval, že skutočnosti a dôkazy, ktoré žalobkyňa predložila prvýkrát
         až v odvolacom konaní pred odvolacím senátom na podporu svojho tvrdenia, že skoršia ochranná známka získala vysokú rozlišovaciu
         spôsobilosť v dôsledku svojho používania na trhu, sú irelevantné, lebo aj keby sa také tvrdenie preukázalo, nemohlo by mať
         nijaký vplyv na uplatnenie článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 v prejednávanej veci.

       Návrhy účastníkov konania
      17      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        vyhovel námietke,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      18      ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
       Právny stav
       O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 63 ods. 6 a článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94
      19      Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát neprihliadol na výrokovú časť a odôvodnenie rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovaného v bode 13
         vyššie, keď neuplatnil alebo nesprávne uplatnil svoju voľnú úvahu vyplývajúcu z článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, aby
         mohol zohľadniť prípadné skutočnosti a dôkazy, ktoré žalobkyňa prvýkrát predložila v konaní pred ním. Keby odvolací senát
         správne uplatnil usmernenia, ktoré v tomto rozsudku poskytol Súdny dvor, podľa žalobkyne by musel rozhodnúť v jej prospech.

      20      ÚHVT túto argumentáciu namieta.

      21      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zrušujúci rozsudok, akým je aj rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný v bode 13 vyššie, pôsobí
         ex tunc, teda retroaktívne odníma zrušovanému právnemu aktu právne účinky (rozsudok Súdneho dvora z 26. apríla 1988, Asteris a i./Komisia,
         97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Zb. s. 2181, bod 30; rozsudky Súdu prvého stupňa z 13. decembra 1995, Exporteurs in Levende
         Varkens a i./Komisia, T‑481/93 a T‑484/93, Zb. s. II‑2941, bod 46, a 10. októbra 2001, Corus UK/Komisia, T‑171/99, Zb. s. II‑2967,
         bod 50).

      22      Z tej istej judikatúry vyplýva, že na to, aby sa dosiahol súlad so zrušujúcim rozsudkom a aby bol tento rozsudok vykonaný
         v plnom rozsahu, inštitúcia, ktorá je autorkou zrušeného aktu, má povinnosť dodržať nielen výrok rozsudku, ale aj dôvody,
         o ktoré sa výrok bezpodmienečne opiera, v tom zmysle, že sú nevyhnutné na určenie presného zmyslu toho, o čom sa rozhodlo
         vo výroku. Tieto dôvody totiž jednak presne identifikujú ustanovenie považované za nezákonné a jednak presne vysvetľujú dôvody
         nezákonnosti zistenej vo výroku a dotknutá inštitúcia musí na ne prihliadnuť pri nahrádzaní zrušeného aktu (uznesenie Súdneho
         dvora z 13. júla 2000, Gómez de Enterría y Sanchez/Parlament, C‑8/99 P, Zb. s. I‑6031, body 19 a 20; pozri rozsudok Súdu prvého
         stupňa zo 17. decembra 2003, McAuley/Rada, T‑324/02, Zb. FP s. I‑A‑337 a II‑1657, bod 56 a tam citovanú judikatúru).

      23      Po zrušení rozhodnutia z roku 2002 sa v prejednávanej veci opätovne rozhodovalo o odvolaní, ktoré žalobkyňa podala na odvolací
         senát. Aby ÚHVT splnil svoju povinnosť podľa článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94, teda povinnosť prijať opatrenia na výkon
         rozsudku Súdneho dvora, musel zabezpečiť, aby podanie žaloby viedlo k vydaniu nového rozhodnutia odvolacieho senátu. K tomu
         aj v skutočnosti došlo, pretože vec bola pridelená druhému odvolaciemu senátu, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie.

      24      Žalobkyňa nespochybňuje zákonnosť pridelenia veci druhému odvolaciemu senátu. Napriek tomu však tvrdí, že tento senát len
         vyhlásil, že rozhodnutie z roku 2002 je dôvodné a skutočnosti a dôkazy, ktoré prvýkrát predložila v konaní pred odvolacím
         senátom, sú irelevantné, a preto neprípustné, ale neuplatnil svoju voľnú úvahu vyplývajúcu z článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94,
         aby rozhodol, či k takým skutočnostiam a dôkazom treba prihliadnuť, alebo nie.

      25      S cieľom preskúmať túto argumentáciu treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 sa na základe
         námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, nezapíše, „ak kvôli jej zhodnosti alebo
         podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné
         známky, existuje pravdepodobnosť výmeny [zámeny – neoficiálny preklad] zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť výmeny [zámeny
         – neoficiálny preklad] zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou“.

      26      Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje pravdepodobnosť, keď sa verejnosť môže domnievať, že predmetné
         tovary alebo služby pochádzajú od jedného podniku alebo od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené. Z tej istej judikatúry
         vyplýva, že pravdepodobnosť zámeny sa má posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma označenia a predmetné
         tovary alebo služby, a so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci, najmä vzájomnej závislosti medzi
         podobnosťou označení a podobnosťou výrobkov a služieb, na ktoré sa vzťahujú [uznesenie Súdneho dvora z 24. apríla 2007, Castellblanch/ÚHVT,
         C‑131/06 P, Zb. s. I‑63, bod 55; pozri rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgio Beverly
         Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb. s. II‑2821, body 30 až 33 a tam citovanú judikatúru].

      27      Okrem toho pravdepodobnosť zámeny je tým vyššia, čím má skoršia ochranná známka vyššiu rozlišovaciu spôsobilosť. Ochranné
         známky, ktoré majú vysokú rozlišovaciu spôsobilosť, či už v dôsledku svojej povahy alebo z dôvodu známosti na trhu, sú chránené
         vo väčšom rozsahu ako tie, ktorých rozlišovacia spôsobilosť je nižšia. Pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny preto treba
         prihliadnuť na rozlišovaciu spôsobilosť skoršej ochrannej známky a najmä na jej dobré meno (pozri rozsudok Súdneho dvora zo
         17. apríla 2008, Ferrero Deutschland/ÚHVT a Cornu, C‑108/07 P, neuverejnený v Zbierke, body 32 a 33 a tam citovanú judikatúru).

      28      Je síce pravda, že podľa zásady vzájomnej závislosti medzi zohľadňovanými skutočnosťami v rámci všeobecného posudzovania pravdepodobnosti
         zámeny, najmä podobnosťou ochranných známok a výrobkov alebo služieb, ktoré chránia, nízky stupeň podobnosti medzi chránenými
         výrobkami alebo službami môže byť vyvážený vysokým stupňom podobnosti ochranných známok a naopak (rozsudok Súdneho dvora z 15. marca
         2007, T. I. M. E. ART/ÚHVT, C‑171/06 P, Zb. s. I‑41, bod 35), Súdny dvor však rozhodol, že na účely uplatnenia článku 8 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94 pravdepodobnosť zámeny predpokladá súčasne zhodnosť alebo podobnosť prihlasovanej ochrannej známky
         so skoršou ochrannou známkou, ako aj zhodnosť alebo podobnosť výrobkov alebo služieb uvedených v prihláške s tými, pre ktoré
         bola zapísaná skoršia ochranná známka. Ide o kumulatívne podmienky (rozsudky Súdneho dvora z 12. októbra 2004, Vedial/ÚHVT,
         C‑106/03 P, Zb. s. I‑9573, bod 51, a z 13. septembra 2007, Il Ponte Finanziaria/ÚHVT, C‑234/06 P, Zb. s. I‑7333, bod 48).

      29      Z toho vyplýva, že v prípade, keď sú výrobky alebo služby, na ktoré sa vzťahujú kolidujúce ochranné známky, totožné, a pokiaľ
         kolidujúce ochranné známky posudzované samostatne nevykazujú minimálny stupeň podobnosti vyžadovanej na to, aby sa pravdepodobnosť
         zámeny mohla preukázať iba na základe vyššej rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky alebo ďalej len zhodnosti
         výrobkov alebo služieb chránených touto skoršou ochrannou známkou a prihlasovanou ochrannou známkou, námietky sa musia zamietnuť
         bez toho, aby tomu bránila zásada vzájomnej závislosti v rámci všeobecného posúdenia pravdepodobnosti zámeny (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Il Ponte Finanziaria/ÚHVT, už citovaný v bode 28 vyššie, body 50 a 51).

      30      V prejednávanej veci tretí odvolací senát v bodoch 30 až 35 rozhodnutia z roku 2002 vykonal všeobecné posúdenie pravdepodobnosti
         zámeny a dospel k záveru, že „napriek tomu, že výrobky sú totožné…, vzhľadom na značné rozdiely medzi ochrannými známkami,
         ktoré možno konštatovať z vizuálneho a fonetického hľadiska (tieto rozdiely boli zjavne významnejšie ako vizuálna a fonetická
         podobnosť, na ktorej existenciu [žalobkyňa] poukazuje), vzhľadom na značne špecifický charakter trhu a odborné znalosti typického
         spotrebiteľa“ v prejednávanej veci neexistovala medzi kolidujúcimi ochrannými známkami nijaká pravdepodobnosť zámeny.

      31      Ako vyplýva aj z judikatúry už uvedenej v bodoch 26 a 27, všeobecné posúdenie pravdepodobnosti zámeny medzi dvomi kolidujúcimi
         ochrannými známkami znamená, že sa musia zohľadniť všetky relevantné faktory v prejednávanej veci vrátane prípadnej vysokej
         rozlišovacej spôsobilosti skoršej ochrannej známky. Skôr než tretí odvolací senát pristúpil v rozhodnutí z roku 2002 k všeobecnému
         posúdeniu pravdepodobnosti zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami, mal, ako to vyplýva z rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovaného
         v bode 13 vyššie, body 67 až 70, najskôr preskúmať prípustnosť novej argumentácie žalobkyne, pokiaľ ide o všeobecnú známosť
         skoršej ochrannej známky, ktorú prvýkrát predložila až v odvolacom konaní pred odvolacím senátom, ako aj prípustnosť dôkazov
         na podporu tejto argumentácie.

      32      Tretí odvolací senát sa pri tomto predbežnom preskúmaní dopustil nesprávneho právneho posúdenia, v dôsledku ktorého bolo rozsudkom
         ÚHVT/Kaul, už citovaného v bode 13 vyššie, zrušené rozhodnutie z roku 2002. Ako Súdny dvor rozhodol v tomto rozsudku, namiesto
         toho, aby tretí odvolací senát uplatnil svoju voľnú úvahu, ktorá mu vyplýva z článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, na účely
         prípadného zohľadnenia skutočností a dôkazov týkajúcich sa údajnej všeobecnej známosti skoršej ochrannej známky, dospel v bodoch
         10 až 12 rozhodnutia z roku 2002 k nesprávnemu záveru, že taká voľná úvaha mu nepatrí, a na základe toho potom odmietol skutočnosti
         a dôkazy, ktoré žalobkyňa prvýkrát predložila v odvolacom konaní proti rozhodnutiu námietkového oddelenia.

      33      Druhý odvolací senát, ktorému bola vec postúpená po zrušení rozhodnutia z roku 2002, po preskúmaní zamietol odvolanie žalobkyne
         proti rozhodnutiu námietkového oddelenia z toho dôvodu, že príslušná skupina verejnosti nemohla považovať skoršiu a prihlasovanú
         ochrannú známku v nijakom prípade za rovnaké alebo totožné, a preto bola pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94 v prejednávanej veci vylúčená (body 26 až 28 napadnutého rozhodnutia).

      34      Bez toho, aby to malo vplyv na preskúmanie záveru druhého odvolacieho senátu v súvislosti s neexistenciou akejkoľvek podobnosti
         medzi kolidujúcimi ochrannými známkami, čo žalobkyňa napadla v rámci svojho tretieho žalobného dôvodu, ktorý bude preskúmaný
         ďalej, treba konštatovať, že zamietnutím odvolania žalobkyne proti rozhodnutiu námietkového oddelenia a potvrdením tohto rozhodnutia
         z toho dôvodu, že kolidujúce ochranné známky neboli rovnaké ani podobné, druhý odvolací senát správne uplatnil judikatúru
         citovanú v bode 28 vyššie, na ktorú odkazuje aj v bode 26 napadnutého rozhodnutia.

      35      Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, druhý odvolací senát sa v napadnutom rozhodnutí neobmedzil len na to, aby vyhlásil,
         že rozhodnutie z roku 2002 neobsahovalo nijaké nesprávne posúdenie.

      36      V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že druhý odvolací senát v bode 24 napadnutého rozhodnutia konštatoval, že jedine
         tá časť odôvodnenia, ktorá sa týkala vizuálneho, fonetického a koncepčného porovnania kolidujúcich ochranných známok a bola
         prebratá v bode 23 napadnutého rozhodnutia, neobsahovala nijaké nesprávne posúdenie, a preto mohla byť základom jeho záveru
         v bodoch 25 až 28 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého medzi uvedenými ochrannými známkami neexistovala žiadna podobnosť.

      37      Ďalej treba konštatovať, že tretí odvolací senát v rozhodnutí z roku 2002 nevyjadril tento záver dostatočne jasne a určite,
         čo potvrdzuje aj skutočnosť, že v bodoch 30 až 35 toho istého rozhodnutia vykonal všeobecné posúdenie pravdepodobnosti zámeny,
         ktoré by podľa judikatúry citovanej v bode 29 vyššie nebolo potrebné, keby tento odvolací senát prijal záver, že pri celkovom
         porovnaní sú dotknuté ochranné známky rozdielne.

      38      Naproti tomu druhý odvolací senát v bodoch 26 až 28 napadnutého rozhodnutia jednoznačne konštatoval, že kolidujúce ochranné
         známky neboli zhodné ani podobné. Vzhľadom na to, že po zrušení rozhodnutia z roku 2002 mal druhý odvolací senát opätovne
         preskúmať odvolanie žalobkyne proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, mal preskúmať aj zhodný alebo podobný charakter dvoch
         kolidujúcich ochranných známok a urobiť si vlastný názor bez ohľadu na stanovisko tretieho odvolacieho senátu.

      39      V tomto smere druhý odvolací senát nebol viazaný výrokom a odôvodnením rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovaného v bode 13 vyššie,
         keďže Súdny dvor v ňom nezaujal stanovisko k prípadnému podobnému charakteru kolidujúcich ochranných známok. Táto otázka mohla
         byť eventuálne skúmaná len v rámci žalobného dôvodu založeného na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Súdny
         dvor pritom rovnako ako Súd prvého stupňa žalobe vyhovel bez toho, aby tento žalobný dôvod preskúmal.

      40      Vzhľadom na svoj záver, že kolidujúce ochranné známky sa vôbec nepodobajú, druhý odvolací senát v bode 25 napadnutého rozhodnutia
         konštatoval, že skutočnosti a dôkazy týkajúce sa údajnej všeobecnej známosti skoršej ochrannej známky, ktoré žalobkyňa prvýkrát
         predložila v konaní pred odvolacím senátom, „[sú] pre výsledok námietkového konania irelevantné, a teda neprípustné, pretože
         aj keby sa uvádzané skutočnosti v plnom rozsahu preukázali, nemalo by to nijaký vplyv na uplatnenie článku 8 ods. 1 [písm.] b)
         [nariadenia č. 40/94] v prejednávanej veci“.

      41      Žalobkyňa tvrdí, že druhý odvolací senát tým, že odmietol prihliadnuť na uvedené skutočnosti a dôkazy, porušil článok 74 ods. 2
         nariadenia č. 40/94, ako ho vykladá rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný v bode 13 vyššie.

      42      Relevancia skutočností a dôkazov, ktoré účastníci námietkového konania predkladajú ÚHVT, je pritom popri lehotách stanovených
         na tento účel jedným z kritérií, na ktoré ÚHVT musí prihliadnuť, aby v rámci svojej voľnej úvahy podľa článku 74 ods. 2 nariadenia
         č. 40/94 rozhodol, či treba, alebo netreba vziať do úvahy uvedené skutočnosti a dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok ÚHVT/Kaul,
         už citovaný v bode 13 vyššie, bod 44).

      43      V dôsledku toho nemožno druhému odvolaciemu senátu vyčítať, že toto posledné uvedené ustanovenie porušil a že rozsudok ÚHVT/Kaul,
         už citovaný v bode 13 vyššie, neuplatnil, keď v rámci neprihliadania na skutočnosti a dôkazy, ktoré žalobkyňa prvýkrát predložila
         v odvolacom konaní proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, považoval tieto skutočnosti a dôkazy za úplne irelevantné pre
         vyriešenie veci.

      44      V každom prípade je výhrada žalobkyne založená na údajnom porušení článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 neúčinná. Vzhľadom
         na to, že druhý odvolací senát dospel k záveru o neexistencii podobnosti medzi prihlasovanou a skoršou ochrannou známkou,
         nemusel už prihliadnuť na všeobecnú známosť skoršej ochrannej známky, lebo mohol oprávnene vyvodiť záver o neexistencii pravdepodobnosti
         zámeny bez ohľadu na údajne vysokú rozlišovaciu spôsobilosť skoršej ochrannej známky [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 25. júna 2008, Otto/ÚHVT – L’Altra Moda (l’Altra Moda), T‑224/06, neuverejnený v Zbierke, bod 50].

      45      Aj keby teda odmietnutie druhého odvolacieho senátu, pokiaľ ide o prihliadnutie na všeobecnú známosť skoršej ochrannej známky
         a dôkazov s tým súvisiacich, v rámci uplatnenia jeho voľnej úvahy vyplývajúcej z článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, súviselo
         s nesprávnym právnym posúdením, toto nesprávne právne posúdenie by nemalo vplyv na výrok napadnutého rozhodnutia, ktoré sa
         v požadovanom právnom rozsahu zakladalo na závere, že prihlasovaná a skoršia ochranná známka nevykazujú zhodnosť alebo podobnosť.

      46      Žalobkyňa napokon uvádza, že tvrdenie druhého odvolacieho senátu v bode 30 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého „nesprávne
         právne posúdenie tretieho odvolacieho senátu, teda porušenie článku 74 ods. 2 [nariadenia č. 40/94], nestačí na zrušenie [rozhodnutia
         z roku 2002]“, dokazuje, že druhý odvolací senát nevzal do úvahy usmernenia z rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovaného v bode 13
         vyššie.

      47      Toto tvrdenie nemožno prijať. Je nesporné, že v bode 30 napadnutého rozhodnutia sa zdá, že sa opomenula skutočnosť, že Súdny
         dvor, ktorý konštatoval, že pri odôvodnení rozhodnutia z roku 2002 došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, pokiaľ ide o uplatnenie
         článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, nebol oprávnený zamietnuť námietku z dôvodu, ktorý bol založený na neexistencii podobnosti
         medzi kolidujúcimi ochrannými známkami a ktorý nebol uvedený v rozhodnutí z roku 2002.

      48      Článok 63 ods. 3 nariadenia č. 40/94 síce stanovuje, že súd Spoločenstva „má právomoc napadnuté rozhodnutie anulovať [zrušiť
         – neoficiálny preklad] alebo zmeniť“, tento odsek však treba vykladať na základe predchádzajúceho odseku, podľa ktorého „žalobu možno podať na
         základe kompetenčných nedostatkov, porušenia zásadnej procedurálnej požiadavky, porušenia zmluvy, [nariadenia č. 40/94] alebo
         akéhokoľvek právneho pravidla týkajúceho sa jeho uplatňovania alebo zneužitia právomoci“ a v rámci článkov 229 ES a 230 ES
         [rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla 1999, Procter & Gamble/ÚHVT (BABY‑DRY), T‑163/98, Zb. s. II‑2383, body 50 a 51 a z 31. mája
         2005, Solo Italia/ÚHVT − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Zb. s. II‑1881, bod 25].

      49      Z toho vyplýva, že Súd prvého stupňa, ako aj Súdny dvor, ak zruší rozsudok Súdu prvého stupňa a sám rozhoduje o odvolaní,
         preskúmavajú zákonnosť rozhodnutí útvarov ÚHVT. Ak dospejú k záveru, že pri rozhodnutí, ktoré bolo pred nimi napadnuté žalobou,
         došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, musia ho zrušiť. Nemôžu zamietnuť žalobu a svojím odôvodnením nahradiť odôvodnenie
         príslušného útvaru ÚHVT, ktorý napadnutý právny akt vydal (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Súdneho dvora z 27. januára
         2000, DIR International Film a i./Komisia, C‑164/98 P, Zb. s. I‑447, bod 38).

      50      Treba však uviesť, že druhý odvolací senát nemal rozhodovať ani o dôvodnosti rozhodnutia z roku 2002, ktoré po zrušení Súdnym
         dvorom bolo so spätnou účinnosťou zbavené právnych účinkov, ani o tom, či toto zrušenie bolo dôvodné. Druhý odvolací senát
         mal rozhodnúť len o odvolaní žalobkyne proti rozhodnutiu námietkového oddelenia. Jedine tá časť odôvodnenia napadnutého rozhodnutia,
         ktorá sa týka námietky podanej žalobkyňou, teda predstavuje nevyhnutný základ jeho výrokovej časti, v ktorej druhý odvolací
         senát rozhodol o zamietnutí odvolania podaného žalobkyňou.

      51      Naproti tomu úvahy o dôvodnosti zrušenia rozhodnutia z roku 2002 Súdnym dvorom, ktoré sú obsiahnuté v bode 30 napadnutého
         rozhodnutia, nemajú vplyv na výrokovú časť uvedeného rozhodnutia. Preto aj keby v súvislosti s týmito úvahami došlo k nesprávnemu
         právnemu posúdeniu, nemohlo by to viesť k zrušeniu napadnutého rozhodnutia.

      52      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba prvý žalobný dôvod zamietnuť.

       O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení práva na vypočutie
      53      Žalobkyňa tvrdí, že druhý odvolací senát jej v rozpore s článkom 61 ods. 2 a článkom 73 druhou vetou nariadenia č. 40/94 neumožnil,
         aby pred prijatím napadnutého rozhodnutia predložila svoje pripomienky predovšetkým k rozsahu a výkladu rozsudku ÚHVT/Kaul,
         už citovaného v bode 13 vyššie.

      54      ÚHVT argumentáciu žalobkyne namieta.

      55      Treba poukázať na to, že podľa článku 73 druhej vety nariadenia č. 40/94 môžu rozhodnutia ÚHVT vychádzať len z dôvodov alebo
         dôkazov, ku ktorým mali príslušné strany možnosť predložiť svoje pripomienky. Toto ustanovenie stanovuje všeobecnú zásadu
         ochrany práva na obranu v rámci práva ochranných známok Spoločenstva. Podľa tejto všeobecnej zásady práva Spoločenstva sa
         musí adresátom rozhodnutí orgánov verejnej moci, ktoré výrazným spôsobom ovplyvňujú ich záujmy, účinne umožniť uviesť svoje
         stanovisko. Právo byť vypočutý sa vzťahuje na všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré tvoria základ rozhodovacieho aktu,
         ale nie na konečné stanovisko, ktoré chce správny orgán prijať [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. februára 2007, Kustom
         Musical Amplification/ÚHVT (Tvar gitary), T‑317/05, Zb. s. II‑427, body 24, 26 a 27 a tam citovanú judikatúru].

      56      V prejednávanej veci je nesporné, že v konaní, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia z roku 2002, žalobkyňa mala možnosť predložiť
         tretiemu odvolaciemu senátu svoje pripomienky týkajúce sa všetkých aspektov námietok, ktoré podala vrátane údajnej podobnosti
         kolidujúcich ochranných známok. Zhrnutie týchto pripomienok je uvedené v bode 6 rozhodnutia z roku 2002.

      57      Po zrušení rozhodnutia z roku 2002 Súdnym dvorom bola vec postúpená druhému odvolaciemu senátu, ktorý sa mal po preskúmaní
         veci vyjadriť k odvolaniu podanému žalobkyňou proti rozhodnutiu námietkového oddelenia, ktorým sa námietky zamietli.

      58      Ako bolo uvedené v rámci preskúmania prvého žalobného dôvodu, druhý odvolací senát napadnutým rozhodnutím zamietol odvolanie
         žalobkyne z toho dôvodu, že na rozdiel od toho, čo žalobkyňa tvrdila, prihlasovaná a skoršia ochranná známka neboli zhodné
         ani podobné.

      59      Z napadnutého rozhodnutia vôbec nevyplýva, že by druhý odvolací senát pri prijatí napadnutého rozhodnutia vychádzal zo skutkových
         alebo právnych okolností, ktoré by sa odlišovali od tých, ktoré mal k dispozícii tretí odvolací senát pri prijímaní rozhodnutia
         z roku 2002 a ku ktorým už žalobkyňa mohla predložiť svoje pripomienky. Platí to o to viac, že druhý odvolací senát prevzal
         veľkú časť odôvodnenia rozhodnutia z roku 2002 týkajúcu sa vizuálneho, fonetického a koncepčného porovnania kolidujúcich označení.

      60      Je síce nesporné, že druhý odvolací senát použil odôvodnenie rozhodnutia z roku 2002, ktoré prevzal do svojho rozhodnutia,
         pri svojom závere o neexistencii podobnosti medzi obomi kolidujúcimi ochrannými známkami, ktorý ako taký nebol uvedený v rozhodnutí
         z roku 2002, faktom však zostáva, že pokiaľ ide o konečné stanovisko, ktoré druhý odvolací senát mal v úmysle prijať, tento
         senát nebol vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 55 vyššie povinný pred prijatím svojho rozhodnutia žalobkyňu opätovne vypočuť.

      61      Žalobkyňa však v podstate tvrdí, že rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný v bode 13 vyššie, predstavoval novú právnu okolnosť, v súvislosti
         s ktorou mala byť pred prijatím napadnutého rozhodnutia vypočutá.

      62      V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že platí domnienka, podľa ktorej treba z rôznych možných výkladov zrušujúceho rozsudku,
         akým je rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný v bode 13 vyššie, použiť ten, ktorý je pre žalobkyňu najpriaznivejší.

      63      V odpovedi na uvedené tvrdenie treba uviesť, že podľa článku 43 Štatútu Súdneho dvora je vecou Súdneho dvora, aby v prípade
         pochybností o zmysle a rozsahu rozsudku podal jeho výklad. Domnienka, na ktorú sa žalobkyňa odvoláva, preto neexistuje a druhý
         odvolací senát nemal povinnosť ju vypočuť v súvislosti s výkladom rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovaného v bode 13 vyššie. Ak majú
         žalobkyňa alebo ÚHVT ako účastníci konania pred Súdnym dvorom pochybnosti o výklade uvedeného rozsudku, mali by predložiť
         vec Súdnemu dvoru.

      64      Pokiaľ ide o otázku, či pred prijatím napadnutého rozhodnutia mal druhý odvolací senát žalobkyňu vypočuť v súvislosti s uplatnením
         článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 po objasnení výkladu a použitia tohto ustanovenia v rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovaného
         v bode 13 vyššie, stačí pripomenúť, že aj keby v súvislosti so skutočnosťou, že druhý odvolací senát pri výkone svojej právomoci
         podľa článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94 odmietol vziať do úvahy skutočnosti a dôkazy týkajúce sa všeobecnej známosti skoršej
         ochrannej známky, došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, nemalo by to nijaký vplyv na riešenie prijaté v napadnutom rozhodnutí.

      65      Vzhľadom na to, že podľa judikatúry uvedenej v bode 55 vyššie sa právo byť vypočutý podľa článku 73 nariadenia č. 40/94 vzťahuje
         predovšetkým na právne okolnosti, ktoré sú základom rozhodovacieho aktu, druhý odvolací senát nebol povinný vypočuť žalobkyňu
         v súvislosti s uplatnením článku 74 ods. 2 nariadenia č. 40/94, pretože skutočnosti a dôkazy týkajúce sa všeobecnej známosti
         skoršej ochrannej známky, ktoré boli predložené na základe uvedeného ustanovenia, netvoria základ napadnutého rozhodnutia.

      66      Z uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod musí byť odmietnutý.

       O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
      67      Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. V tejto súvislosti po prvé tvrdí,
         že odvolací senát neskúmal skutočnosti a dôkazy, ktoré predložila, vrátane tých, ktoré poskytla v konaní pred Súdom prvého
         stupňa a Súdnym dvorom. Odvolací senát podľa nej neprihliadol ani na vyhlásenie zástupcu ÚHVT, ktoré bolo urobené v konaní
         pred Súdom prvého stupňa, ako aj v konaní pred Súdnym dvorom, v ktorom bol vydaný rozsudok ÚHVT/Kaul, už citovaný v bode 13
         vyššie, a v ktorom bolo uvedené, že keby sa preukázala údajná všeobecná známosť skoršej ochrannej známky, kolidujúce ochranné
         známky sú natoľko podobné, že by odôvodnene existovala pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

      68      Po druhé záver napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého kolidujúce ochranné známky nemajú nijakú vizuálnu ani fonetickú podobnosť,
         je podľa žalobkyne nesprávny a nezohľadňuje judikatúru týkajúcu sa zvýšenej ochrany ochranných známok s vysokou rozlišovacou
         spôsobilosťou.

      69      Po tretie a na záver odvolací senát nedostatočne prihliadol na „ochrannú funkciu“ ochrannej známky, ako aj na vzájomný vzťah
         medzi jednotlivými kritériami, ktoré treba zobrať do úvahy pri posúdení pravdepodobnosti zámeny.

      70      ÚHVT argumentáciu žalobkyne namieta.

      71      Na úvod treba odmietnuť ako neúčinné výhrady žalobkyne založené na tvrdení, že odvolací senát neprihliadol jednak na judikatúru
         týkajúcu sa zvýšenej ochrany ochranných známok s vysokou rozlišovacou spôsobilosťou a jednak na vzájomnú závislosť rôznych
         kritérií, ktoré treba vziať do úvahy pri všeobecnom posudzovaní pravdepodobnosti zámeny.

      72      Ako bolo totiž uvedené v rámci skúmania prvého žalobného dôvodu, zamietnutie námietok v prejednávanej veci sa zakladalo na
         neexistencii akejkoľvek podobnosti medzi kolidujúcimi ochrannými známkami, ale nie na všeobecnom posúdení pravdepodobnosti
         zámeny.

      73      Aj keby teda z odôvodnenia napadnutého rozhodnutia vrátane odôvodnenia rozhodnutia z roku 2002 vloženého do bodu 23 napadnutého
         rozhodnutia vyplývalo nesprávne právne posúdenie týkajúce sa vzájomnej závislosti jednotlivých kritérií, ktoré treba vziať
         do úvahy pri všeobecnom posudzovaní pravdepodobnosti zámeny, nemohlo by to viesť k zrušeniu napadnutého rozhodnutia, ktoré
         sa v požadovanom právnom rozsahu zakladalo na konštatovaní, že prihlasovaná ochranná známka a skoršia ochranná známka nie
         sú zhodné ani podobné.

      74      Pokiaľ ide o výhradu založenú na tom, že odvolací senát údajne neprihliadol na „ochrannú funkciu“ ochrannej známky, treba
         poukázať na to, že žalobkyňa v tomto smere uvádza, že okrem funkcie označovania obchodného pôvodu a kvality výrobku alebo
         služby a funkcie reklamného nástroja ochranná známka má aj funkciu konkurenčnú, keďže svojmu majiteľovi zabezpečuje konkurenčnú
         výhodu.

      75      Aj za predpokladu, že by tieto tvrdenia boli správne, nemôžu mať nijaký vplyv na posúdenie toho, či dve ochranné známky sú
         podobné, alebo nie. Táto výhrada je teda rovnako neúčinná.

      76      Pokiaľ ide o výhradu založenú na údajnom nesprávnom posúdení pri vymedzení príslušnej skupiny verejnosti, ktorú treba brať
         do úvahy pre posúdenie pravdepodobnosti zámeny v prejednávanej veci, žalobkyňa nespochybňuje záver rozhodnutia z roku 2002,
         ktorý bol prevzatý do napadnutého rozhodnutia a podľa ktorého je príslušná skupina verejnosti tvorená výrobcami potravín a cukroviniek.
         Namieta skôr tvrdenia v bode 34 rozhodnutia z roku 2002 prevzaté do bodu 23 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorých výber dotknutej
         špecifickej skupiny verejnosti, pokiaľ ide o jeden alebo druhý typ výrobku, na ktorý sa kolidujúce ochranné známky vzťahujú,
         „nebude ovplyvnený ani dotknutý označeniami, ktoré sa spájajú s výrobkami alebo so zložením, ktoré sa používa pri výrobe“,
         a „[v] takom prípade musí na to, aby existovala pravdepodobnosť zámeny, existovať vysoký stupeň podobnosti ochranných známok“.

      77      Táto výhrada je teda rovnako neúčinná. Bez toho, aby bolo potrebné určiť, aký stupeň podobnosti kolidujúcich ochranných známok
         by v prejednávanej veci stačil na to, aby vznikla pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94,
         stačí totiž pripomenúť, že odvolací senát prijal záver, že uvedené ochranné známky nie sú vôbec podobné a sú odlišné.

      78      V odpovedi na tento žalobný dôvod preto stačí skúmať tento záver napadnutého rozhodnutia s prihliadnutím jednak na to, ako
         uvedená verejnosť, ktorú odvolací senát v napadnutom rozhodnutí správne vymedzil, vníma kolidujúce ochranné známky, a jednak
         na argumentáciu žalobkyne týkajúcu sa údajných nesprávnych posúdení, ktorých sa odvolací senát dopustil pri vizuálnych a fonetických
         porovnaniach uvedených ochranných známok.

      79      V bode 27 rozhodnutia z roku 2002, ktorý bol prevzatý do bodu 23 napadnutého rozhodnutia, odvolací senát najskôr vykonal vizuálne
         porovnanie dvoch kolidujúcich ochranných známok. V tejto súvislosti odvolací senát poukázal na skutočnosť, že ak sa obe ochranné
         známky skladajú z piatich písmen, ide „pravdepodobne len o náhodu“. Dodal, že aj keď obe ochranné známky obsahujú písmeno
         „a“ a koncovku „ol“, sú z vizuálneho hľadiska „jednoznačne odlišné“.

      80      Žalobkyňa tieto úvahy namieta a označuje ich za neurčité a nezmyselné. Odvolací senát podľa nej v rozpore s judikatúrou nevysvetlil,
         prečo skutočnosť, že kolidujúce ochranné známky sa skladajú z rovnakého počtu písmen, nemá nijaký vplyv na posúdenie ich podobnosti.

      81      Túto argumentáciu nemožno prijať. Rovnaký počet písmen tvoriacich dve slovné ochranné známky totiž sám osebe nemá nijaký zvláštny
         význam pre uvedenú skupinu verejnosti, ktorej sa tieto ochranné známky týkajú, aj keby išlo o špecifickú skupinu verejnosti,
         ako to je v prejednávanej veci. Vzhľadom na to, že abeceda sa skladá z obmedzeného počtu písmen, z ktorých sa navyše nie všetky
         používajú rovnako často, je nevyhnutné, aby sa viaceré slová skladali z rovnakého počtu písmen a niektoré dokonca z rovnakých
         písmen, ale z tohto jediného dôvodu ich nemožno považovať za vizuálne podobné.

      82      Okrem toho verejnosť vo všeobecnosti nepozná presný počet písmen slovnej ochrannej známky, a preto si vo väčšine prípadov
         nevšíma, že dve kolidujúce ochranné známky sa skladajú z rovnakého počtu písmen.

      83      Pri posudzovaní vizuálnej podobnosti dvoch slovných ochranných známok je skôr dôležité to, že v každej z nich sa vyskytujú
         viaceré písmená v rovnakom poradí. Odvolací senát teda postupoval správne, keď prítomnosti písmena „a“ v oboch kolidujúcich
         ochranných známkach nepripisoval zvláštny význam, pretože toto písmeno v prihlasovanej ochrannej známke stojí na prvom mieste
         a po ňom nasleduje skupina písmen „rc“, zatiaľ čo v skoršej ochrannej známke stojí na druhom mieste a okolo neho stoja dve
         rôzne písmená, konkrétne písmená „c“ a „p“.

      84      Naproti tomu, ako odvolací senát pripustil, koncovka „ol“ je pri týchto ochranných známkach spoločným prvkom. Ale vzhľadom
         na to, že táto skupina písmen sa nachádza na konci uvedených ochranných známok a v každej ochrannej známke pred ňou stojí
         úplne odlišná skupina písmen (skupiny písmen „arc“ a „cap“), odvolací senát mohol oprávnene rozhodnúť, že nemôže spochybniť
         záver, podľa ktorého uvedené ochranné známky pri všeobecnom posúdení nie sú vizuálne podobné.

      85      To platí o to viac z toho dôvodu, že aj Súd prvého stupňa už opakovane rozhodol, že spotrebiteľ vo všeobecnosti venuje viac
         pozornosti začiatku ochrannej známky než jej koncu [pozri rozsudky Súdu prvého stupňa zo 7. septembra 2006, Meric/ÚHVT – Arbora
         & Ausonia (PAM‑PIM’S BABY‑PROP), T‑133/05, Zb. s. II‑2737, bod 51, a l’Altra Moda, už citovaný v bode 44 vyššie, bod 43].

      86      Pokiaľ ide ďalej o fonetické porovnanie dvoch kolidujúcich ochranných známok v bode 28 rozhodnutia z roku 2002, ktoré bolo
         prevzaté do bodu 23 napadnutého rozhodnutia, odvolací senát preskúmal viaceré možnosti, ako prihlasovanú ochrannú známku vyslovovať,
         a napokon dospel k záveru, že výslovnosť kolidujúcich ochranných známok by bola v jednotlivých členských štátoch rôzna aj
         napriek tomu, že sa obe skladali z dvoch slabík.

      87      Tieto úvahy treba prijať. Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, odvolaciemu senátu nemožno vyčítať, že svoje rozhodnutie
         založil na „pravdepodobnej“ výslovnosti prihlasovanej ochrannej známky. Keďže ide o vymyslený pojem, ktorý nezodpovedá nijakému
         slovu v jazykoch Spoločenstva, pokiaľ ochranná známka nebola zapísaná a používaná na označovanie výrobkov, možno hovoriť len
         o jej pravdepodobnej výslovnosti zo strany dotknutej verejnosti.

      88      Žalobkyňa síce okrem toho namieta, že príslušné útvary ÚHVT nepreskúmali výslovnosť oboch kolidujúcich ochranných známok vo
         všetkých jazykoch členských štátov Spoločenstva, ale nespresnila, ktorý jazyk alebo jazyky odvolací senát údajne opomenul
         a v ktorých by sa obe ochranné známky vyslovovali tak, že by bolo možné preukázať alebo konštatovať ich fonetickú podobnosť.

      89      Žalobkyňa rovnako poukazuje na skutočnosť, že kolidujúce ochranné známky majú rovnaký počet slabík, konkrétne dve, avšak ani
         to nemá zvláštny význam pri vnímaní kolidujúcich ochranných známok verejnosťou vo všeobecnosti a obzvlášť špecifickou skupinou
         verejnosti a sama osebe nemôže viesť k záveru, že uvedené ochranné známky sú foneticky podobné.

      90      Za týchto podmienok a vzhľadom na to, že bez ohľadu na presnú výslovnosť rozlišujúcej skupiny písmen „arc“, ktorá v prihlasovanej
         ochrannej známke stojí na prvom mieste, táto výslovnosť bude v každom prípade odlišná od výslovnosti skupiny písmen „cap“,
         ktorá stojí na prvom mieste v skoršej ochrannej známke, prítomnosť skupiny písmen „ol“ na konci oboch ochranných známok, ktorá
         sa pravdepodobne bude vyslovovať rovnako, nestačí na to, aby sa uvedené ochranné známky, posudzované ako celok, dali považovať
         za podobné z fonetického hľadiska.

      91      Napokon, ako bolo uvedené v bode 29 rozhodnutia z roku 2002, ktorý bol prevzatý do napadnutého rozhodnutia, ani jedna z ochranných
         známok nemá špecifický význam, ktorý by ich spájal s konkrétnym pojmom, a v dôsledku toho medzi nimi nemôže existovať žiadna
         pojmová podobnosť. Tento záver žalobkyňa nespochybňuje.

      92      Na základe predchádzajúcich konštatovaní a úvah treba vysloviť záver, že druhý odvolací senát neporušil článok 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94, keď v bodoch 26 až 28 napadnutého rozhodnutia dospel k záveru, že kolidujúce ochranné známky nie sú zhodné
         ani podobné, a preto sa uvedené ustanovenie nepoužije, aj keby výrobky chránené týmito ochrannými známkami boli zhodné.

      93      Pokiaľ ide o výhradu žalobkyne založenú na tom, že odvolací senát údajne neodpovedal na jej tvrdenia vrátane tých, ktoré uviedla
         pred súdmi Spoločenstva v rámci konania, ktoré viedlo k rozsudku ÚHVT/Kaul, už citovanému v bode 13 vyššie, treba konštatovať,
         že žalobkyňa nespresnila, aké tvrdenia druhý odvolací senát údajne prehliadol.

      94      V tejto súvislosti treba poukázať na skutočnosť, že druhý odvolací senát mal pri prijatí napadnutého rozhodnutia prihliadnuť
         iba na tvrdenia obsiahnuté v pripomienkach, ktoré žalobkyňa predložila v priebehu konania pred jednotlivými útvarmi ÚHVT.
         Naproti tomu tvrdenia žalobkyne predložené v konaní pred súdmi Spoločenstva neboli určené ÚHVT a odvolací senát nebol povinný
         ich vziať do úvahy ani na ne vo svojom rozhodnutí osobitne odpovedať.

      95      Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne uvedené pred útvarmi ÚHVT, zo spisu v konaní pred odvolacím senátom, ktorý bol odovzdaný Súdu
         prvého stupňa v súlade s článkom 133 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, vyplýva, že v námietke, ktorú žalobkyňa
         predložila vo svojich pripomienkach pred námietkovým oddelením, ako aj vo vyjadrení obsahujúcom dôvody jej odvolania pred
         odvolacím senátom žalobkyňa uviedla tvrdenia týkajúce sa príslušnej skupiny verejnosti, totožnosti či podobnosti výrobkov
         chránených kolidujúcimi ochrannými známkami, podobnosti uvedených ochranných známok a údajne vysokej rozlišovacej spôsobilosti
         skoršej ochrannej známky.

      96      Tieto otázky a s nimi súvisiacu argumentáciu žalobkyne pritom odvolací senát skúmal v napadnutom rozhodnutí. Preto treba túto
         výhradu žalobkyne zamietnuť ako nedôvodnú.

      97      Rovnako sa musí zamietnuť aj výhrada žalobkyne založená na tom, že odvolací senát neprihliadol na stanovisko, ktoré údajne
         predniesol zástupca ÚHVT pred súdmi Spoločenstva.

      98      Rozhodnutia týkajúce sa zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva, ktoré vydávajú odvolacie senáty na základe nariadenia
         č. 40/94, totiž vyplývajú z vymedzenej právomoci, a nie z diskrečnej právomoci. Preto sa má zapísateľný charakter označenia
         ako ochrannej známky Spoločenstva posudzovať len na základe tohto nariadenia, ako je vykladané súdom Spoločenstva, a nie na
         základe predošlej praxe ÚHVT [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Reber/ÚHVT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli
         (Mozart), T‑304/06, Zb. s. II‑1927, bod 45 a tam citovanú judikatúru].

      99      Tieto úvahy platia a fortiori, pokiaľ ide o údajné vyhlásenie zástupcu ÚHVT pred súdom Spoločenstva, predovšetkým z toho dôvodu, že predseda a členovia
         odvolacích senátov ÚHVT vzhľadom na svoju nezávislosť, ktorá je stanovená v článku 131 ods. 4 nariadenia č. 40/94, nie sú
         viazaní stanoviskom prijatým ÚHVT v konaní pred súdom Spoločenstva.

      100    Preto aj keby zástupca ÚHVT skutočne urobil vyhlásenie, ako to žalobkyňa tvrdí, odvolací senát by ním nebol viazaný a v napadnutom
         rozhodnutí by nemusel odôvodniť, prečo sa od neho odchýlil.

      101    Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod je nedôvodný a musí sa zamietnuť a rovnako aj žaloba ako celok.

       O trovách
      102    Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom ÚHVT.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Spoločnosť Kaul GmbH je povinná nahradiť trovy konania.

               Vilaras

               Prek

               Ciucǎ

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 25. marca 2009.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 6. septembra 2013. # Good Luck Shipping LLC proti Rade Európskej únie. # Vec T-57/12.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. marca 1994. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-268/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. októbra 2012.#United States of America proti Christine Nolan.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Court of Appeal England & Wales) (Civil Division).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 98/59/ES – Ochrana pracovníkov – Hromadné prepúšťanie – Pôsobnosť – Zatvorenie americkej vojenskej základne – Informovanie a porady s pracovníkmi – Čas, keď vznikla povinnosť porád – Nedostatok právomoci Súdneho dvora.#Vec C-583/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 18. októbra 2012 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 98/59/ES — Ochrana pracovníkov — Hromadné prepúšťanie — Pôsobnosť — Zatvorenie americkej vojenskej základne — Informovanie a porady s pracovníkmi — Čas, keď vznikla povinnosť porád — Nedostatok právomoci Súdneho dvora“
      Vo veci C-583/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) zo 6. decembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 13. decembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         United States of America

      proti

         Christine Nolan,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: sudcovia R. Silva de Lapuerta, vykonávajúca funkciu predsedníčky tretej komory, K. Lenaerts, E. Juhász (spravodajca), G. Arestis a J. Malenovský,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. januára 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               C. Nolan, v zastúpení: M. Mullins, QC, a M. De Savorgnani, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Enegren, splnomocnený zástupca,

               —

               Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: F. Cloarec a X. Lewis, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. marca 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 smernice Rady 98/59/ES z 20. júla 1998 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania (Ú. v. ES L 255, s. 16; Mim. vyd. 05/003, s. 327).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Spojenými štátmi americkými a pani Christine Nolan, civilnou zamestnankyňou americkej vojenskej základne nachádzajúcej sa v Spojenom kráľovstve, ktorý sa týka povinnosti porád so zamestnancami pred začatím prepúšťania v súlade s právnou úpravou Spojeného kráľovstva, ktorou sa vykonáva smernica 98/59.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa znenia odôvodnení 3 a 4 smernice 98/59:

                        „3

                        … napriek vzrastajúcemu zbližovaniu stále pretrvávajú rozdiely medzi platnými ustanoveniami členských štátov o praktickej úprave a postupoch takýchto [hromadných – neoficiálny preklad] prepúšťaní a opatreniami zameranými na zmiernenie dôsledkov prepustenia pre pracovníkov,

                        4

                        … tieto rozdiely môžu mať priamy vplyv na fungovanie vnútorného trhu…“

               4

               Odôvodnenie 6 tejto smernice uvádza:
               „… Charta základných sociálnych práv pracovníkov spoločenstva, ktorá bola prijatá na stretnutí Európskej rady v Štrasburgu 9. decembra 1989 hlavami štátov alebo vlád 11 členských štátov, konštatuje, medzi iným, v bode 7, prvý odsek, prvá veta…:

                        ‚7.

                        Dokončenie vnútorného trhu musí viesť k zlepšeniu životných a pracovných podmienok pracovníkov v Európskom spoločenstve…‘

                  …“

               5

               Podľa článku 1 ods. 2 písm. b) smernice 98/59 sa táto smernica nevzťahuje na zamestnancov verejných správnych orgánov alebo zariadení spravovaných verejným právom, či zodpovedajúcich orgánov v členských štátoch, kde podobná koncepcia nie je zaužívaná.

               6

               Článok 2 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Ak zamestnávateľ uvažuje o hromadnom prepúšťaní, začne s poradami so zástupcami zamestnancov včas, aby sa mohla dosiahnuť dohoda.
               2.   Tieto porady obsiahnu aspoň spôsoby a prostriedky, ako zabrániť hromadnému prepúšťaniu alebo zníženiu počtu postihnutých pracujúcich a ako zmierniť následky prijatím sprievodných sociálnych opatrení, zameraných medzi iným na pomoc pre opätovné zamestnanie alebo rekvalifikáciu prepustených pracujúcich.
               …
               3.   Aby zástupcovia zamestnancov mohli predkladať konštruktívne návrhy, zamestnávatelia včas v priebehu porád:

                        a)

                        poskytnú im všetky príslušné informácie a

                        b)

                        v každom prípade ich písomne upovedomia o:

                                 i)

                                 dôvodoch plánovaného prepúšťania;

                                 ii)

                                 počte a kategóriách pracovníkov, ktorí budú prepustení;

                                 iii)

                                 počte a kategóriách bežne zamestnaných pracovníkov;

                                 iv)

                                 období, za ktoré sa plánované prepustenie uskutoční;

                                 v)

                                 navrhovaných kritériách pre výber pracovníkov určených na prepustenie, ak vnútroštátne právne predpisy a/alebo prax pripúšťajú takúto právomoc pre zamestnávateľa;

                                 vi)

                                 metóde výpočtu všetkých náhrad súvisiacich s prepúšťaním, ktoré sú iné ako tie, ktoré vyplývajú z vnútroštátnych právnych predpisov a/alebo praxe.

                  …“

               7

               Článok 3 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Zamestnávatelia písomne upovedomia príslušný verejný orgán o každom hromadnom prepúšťaní.
               …
               Toto oznámenie obsahuje všetky dôležité informácie, ktoré sa týkajú plánovaného hromadného prepúšťania a porád so zástupcami zamestnancov podľa článku 2, a najmä dôvody prepúšťania, počet pracovníkov, ktorí majú byť prepustení, počet bežne zamestnaných pracovníkov a obdobie, za ktoré sa prepustenie má uskutočniť.
               …“

               8

               Článok 4 ods. 1 smernice 98/59 uvádza:
               „K plánovanému hromadnému prepúšťaniu oznámenému príslušnému verejnému orgánu môže dôjsť najskôr 30 dní po oznámení uvedenom v článku 3 ods. 1 bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia upravujúce individuálne práva vzhľadom na oznámenie o prepustení.
               Členské štáty môžu udeliť príslušnému verejnému orgánu právomoc skrátiť lehotu uvedenú v predchádzajúcom pododseku.“

               9

               Podľa článku 5 tejto smernice sa predmetná smernica nedotýka práva členských štátov prijať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú výhodnejšie pre pracujúcich, alebo podporovať či dovoliť prijatie kolektívnych dohôd výhodnejších pre pracujúcich.

         Právna úprava Spojeného kráľovstva

               10

               V Spojenom kráľovstve sa Trade Union and Labour Relations (Consolidation) Act 1992 (ďalej len „zákon z roku 1992“) považuje za prebratie smernice 98/59.

               11

               Článok 188 tohto zákona, ktorý sa týka povinnosti porád, stanovuje:
               „1.   Ak zamestnávateľ navrhuje prepustiť ako nadbytočných 20 alebo viac zamestnancov v jednom zariadení počas obdobia 90 dní alebo kratšieho, začne s poradami o prepúšťaní so všetkými osobami, ktoré sú príslušnými zástupcami akýchkoľvek zamestnancov, ktorí môžu byť dotknutí navrhovaným prepúšťaním alebo môžu byť dotknutí opatreniami prijatými v súvislosti s týmto prepúšťaním.
               1A.   Porady začnú včas a v každom prípade:

                        a)

                        ak zamestnávateľ navrhuje prepustiť 100 alebo viac zamestnancov, ako je uvedené v odseku 1, aspoň 90 dní, a

                        b)

                        inak aspoň 30 dní

                  pred prvým prepustením.
               …
               2.   Porady zahŕňajú konzultácie o spôsoboch:

                        a)

                        zabránenia prepúšťaniu;

                        b)

                        zníženia počtu zamestnancov, ktorí majú byť prepustení, a

                        c)

                        zmiernenia následkov prepúšťania

                  a zamestnávateľ by ich mal viesť s cieľom dosiahnuť dohodu s príslušnými zástupcami.
               …
               …
               4.   Na účely porady zamestnávateľ písomne príslušným zástupcom oznámi:

                        a)

                        dôvody jeho ponuky;

                        b)

                        počet a popis zamestnancov, ktorých sa navrhuje prepustiť ako nadbytočných;

                        c)

                        celkový počet zamestnancov zodpovedajúcich takémuto popisu zamestnaných u zamestnávateľa v predmetnom zariadení;

                        d)

                        navrhovanú metódu výberu zamestnancov, ktorí môžu byť prepustení;

                        e)

                        navrhovanú metódu vykonávania prepúšťania s prihliadnutím na akýkoľvek schválený postup vrátane obdobia, počas ktorého bude prepúšťanie vykonávané, a

                        f)

                        navrhovanú metódu výpočtu sumy náhrad súvisiacich s prepúšťaním pre nadbytočnosť, ktorá má byť (inak než v súlade s povinnosťou uloženou zákonom alebo na jeho základe) vyplatená zamestnancom, ktorí môžu byť prepustení.

                  …
               7.   Ak v konkrétnom prípade existujú osobitné okolnosti, ktoré majú za dôsledok, že od zamestnávateľa nemožno dôvodne očakávať splnenie podmienok uvedených v odsekoch 1A, 2 a 4, zamestnávateľ je povinný v maximálnom možnom rozsahu prijať opatrenia, o ktorých možno za týchto okolností uvažovať na účel splnenia uvedenej požiadavky. …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               12

               Na americkej vojenskej základni Reserved Storage Activity (ďalej len „vojenská základňa RSA“) v Hythe (Spojené kráľovstvo), na ktorej sa opravovali plavidlá a iné zariadenia, bolo zamestnaných asi 200 civilných zamestnancov. Tento personál zastupoval Local National Executive Council.

               13

               V nadväznosti na audit vykonaný začiatkom roku 2006, ktorý sa týkal činnosti tejto vojenskej základne, bola 13. marca 2006 predložená správa, z ktorej vyplynulo, že bolo prijaté rozhodnutie o zatvorení uvedenej základne. Toto rozhodnutie, ktoré v Spojených štátoch prijal Secretary of the US Army a ktoré schválil Secretary of Defense (minister obrany), uvádzalo, že vojenská základňa RSA ukončí svoju činnosť koncom septembra 2006.

               14

               Americké orgány oznámili uvedené rozhodnutie vojenským orgánom Spojeného kráľovstva neformálne začiatkom apríla 2006. Zatvorenie vojenskej základne RSA bolo verejne oznámené médiami 21. apríla 2006. Vláda Spojeného kráľovstva bola 9. mája 2006 oficiálne informovaná o tom, že táto základňa bude vrátená Spojenému kráľovstvu 30. septembra 2006.

               15

               V júni 2006 americké orgány odovzdali členom Local National Executive Council memorandum, kde sa uvádzalo, že všetci zamestnanci uvedenej základne majú byť prepustení. Na stretnutí, ktoré sa konalo 14. júna 2006, americké orgány informovali tento reprezentatívny orgán, že sa domnievajú, že dátumom začatia porád je 5. jún 2006.

               16

               Formálne rozhodnutie o skončení pracovných zmlúv bolo prijaté Vrchným veliteľstvom americkej armády v Európe (USAEUR) so sídlom v Mannheime (Nemecko). Oznámenia o výpovedi boli zaslané 30. júna 2006, pričom ako dátum skončenia pracovného pomeru uvádzali 29. alebo 30. september 2006.

               17

               Pani Nolan začala konanie proti Spojeným štátom americkým pred Southampton Employment Tribunal, pričom namietala, že Spojené štáty americké zanedbali povinnosť porád so zástupcami zamestnancov. Rozsudkom o zodpovednosti („liability judgement“) uvedený súd konštatoval nedostatky v oblasti porád s predmetnými zástupcami a vyhovel návrhu pani Nolan. Rozsudkom o náhrade („remedy judgement“) uvedený súd prijal ochranné opatrenie, ktoré sa vzťahovalo na všetky osoby, ktoré mali 29. júna 2006 postavenie štátnych príslušníkov Spojeného kráľovstva a boli členmi civilného personálu na vojenskej základni RSA.

               18

               Spojené štáty americké podali odvolanie na Employment Appeal Tribunal, ktorý v podstate potvrdil rozhodnutia prvostupňového súdu.

               19

               Spojené štáty americké sa obrátili na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), ktorý sa domnieval, že na účely rozhodnutia potrebuje výklad ustanovení smernice 98/59, a preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Vzniká zamestnávateľovi povinnosť začať porady týkajúce sa hromadného prepúšťania podľa smernice 98/59…, keď zamestnávateľ navrhuje, ale ešte neprijal strategické podnikateľské alebo prevádzkové rozhodnutie, ktoré bude pravdepodobne alebo nevyhnutne viesť k hromadnému prepúšťaniu, alebo… iba keď bolo toto rozhodnutie skutočne prijaté a ak navrhuje z toho vyplývajúce hromadné prepúšťanie?“

         O právomoci Súdneho dvora

         Pripomienky predložené Súdnemu dvoru

               20

               Súdny dvor vyzval účastníkov konania vo veci samej, vládu Spojeného kráľovstva, Európsku komisiu a Dozorný úrad EZVO, aby písomne vyjadrili svoje stanovisko k otázke, či prepúšťanie, o aké ide v konaní vo veci samej, ktorým sa ukončuje pracovný pomer medzi štátnym príslušníkom Spojeného kráľovstva a tretím štátom, v danom prípade Spojenými štátmi americkými, patrí do pôsobnosti smernice 98/59, najmä vzhľadom na jej článok 1 ods. 2 písm. b).

               21

               V odpovedi na túto otázku pani Nolan uviedla, že Spojené kráľovstvo tým, že prebralo smernicu 98/59, zahrnulo do pôsobnosti vnútroštátnej preberajúcej právnej úpravy zamestnancov zamestnaných cudzími štátmi vrátane Spojených štátov amerických. Takýto zamestnanci teda patria do pôsobnosti tejto vnútroštátnej právnej úpravy, a to nezávisle od otázky, či sú súčasťou kategórie zamestnancov vylúčených z uplatňovania smernice 98/59 jej článkom 1 ods. 2 písm. b).

               22

               Pani Nolan odkazuje na rozsudky zo 17. júla 1997, Leur-Bloem (C-28/95, Zb. s. I-4161), a z 15. januára 2002, Andersen og Jensen (C-43/00, Zb. s. I-379), a zastáva názor, že Súdny dvor je príslušný pre výklad smernice 98/59, hoci situácia nie je upravená priamo právom Únie, keďže zákonodarca Spojeného kráľovstva sa prebratím tejto smernice do vnútroštátneho práva rozhodol zosúladiť vnútroštátnu právnu úpravu s právom Únie.

               23

               Pani Nolan pripomína, že vnútroštátne súdy uznali citlivé aspekty konania vo veci samej, že Spojené štáty americké neuplatnili svoju imunitu ako štát, ktorého konanie nemožno napadnúť na súde, a že sa nedovolávali „osobitných okolností“ obrany v zmysle článku 188 ods. 7 zákona z roku 1992. Subsidiárne dodáva, že jej pracovný pomer nebol v žiadnom prípade vyňatý z pôsobnosti smernice 98/59, keďže nebola zamestnankyňou „verejných správnych orgánov alebo zariadení spravovaných verejným právom“, pričom v konaní vo veci samej sa nikdy nenamietalo, že ide o taký prípad.

               24

               Spojené štáty americké poznamenávajú, že na jednej strane podľa odôvodnení 4 a 6 smernice 98/59 sa smernica týka fungovania vnútorného trhu a na druhej strane z článku 1 ods. 2 písm. b) tejto smernice jasne vyplýva, že sa netýka všetkých prípadov prepúšťania. Zastávajú názor, že uplatnenie smernice 98/59 alebo vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej túto smernicu v konaní vo veci samej by bolo nezlučiteľné s jasným znením uvedenej smernice, ako aj so zásadami medzinárodného práva verejného, najmä so zásadou jus imperii a zásadou „medzinárodnej zdvorilosti“ („comity of nations“).

               25

               Spojené štáty americké sa preto domnievajú, že prepúšťanie, o aké ide v konaní vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smernice 98/59, keďže toto prepúšťanie vyplýva zo strategického rozhodnutia prijatého suverénnym štátom, ktoré sa týka zatvorenia vojenskej základne.

               26

               Komisia má pochybnosti o uplatniteľnosti smernice 98/59 v danom prípade, keďže zamestnávateľom pani Nolan bola armáda Spojených štátov, čiže subjekt predstavujúci suverénny štát. Zdôrazňuje však, že zatvorenie vojenskej základne mohlo mať na jej civilný personál rovnaký účinok ako rozhodnutie o zatvorení komerčného podniku.

               27

               Komisia zastáva názor, že v oblasti ochrany práv zamestnancov by sa v záujme koherentného prístupu mali smernica 98/59 a smernica Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (Ú. v. ES L 82, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 98) vykladať tak, že majú rovnakú pôsobnosť. Odkazujúc na článok 1 ods. 1 písm. c) smernice 2001/23, ktorá zrušila smernicu Rady 77/187/EHS zo 14. februára 1977 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (Ú. v. ES L 61, s. 26) a na rozsudok zo 6. septembra 2011, Scattolon (C-108/10, Zb. s. I-7491, body 56 a 57), Komisia uvádza, že smernice 98/59 a 2001/23 sa obe uplatňujú na verejné podniky zaoberajúce sa hospodárskou činnosťou, ale že naopak, neuplatňujú sa na reorganizáciu verejných správnych orgánov ani na prevod správnych funkcií medzi verejnými správnymi orgánmi.

               28

               Komisia zdôrazňuje, že Spojené štáty americké rozhodli o zatvorení vojenskej základne RSA a o prepustení miestneho civilného personálu, ktorý na nej pracoval, najmä na základe strategických dôvodov. Pretože toto prepúšťanie bolo úkonom verejnej moci vyplývajúcim zo správnej reorganizácie, Komisia zastáva názor, že na dotknutých zamestnancov nemožno rozšíriť ochranu stanovenú smernicou 98/59, aj keby bolo možné domnievať sa, že vykonávajú hospodársku činnosť. Komisia z toho vyvodzuje záver, že prepúšťanie, ktorého sa týka konanie vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smernice 98/59.

               29

               Dozorný úrad EZVO poznamenal, že Employment Appeal Tribunal zastával názor, že Spojené kráľovstvo sa rozhodlo prebrať smernicu 98/59 bez vylúčenia zamestnancov verejných správnych orgánov alebo zariadení spravovaných verejným právom, ktoré sú uvedené v jej článku 1 ods. 2 písm. b), a pripomína, že mnohé veci týkajúce sa právnej úpravy preberajúcej uvedenú smernicu boli podané odborovými organizáciami zastupujúcimi zamestnancov správnych orgánov alebo zariadení spravovaných verejným právom. Dozorný úrad EZVO dodáva, že vnútroštátny súd poznamenal, že právny zástupca Spojených štátov amerických pripustil, že obmedzenie pôsobnosti smernice 98/59 stanovené v jej článku 1 ods. 2 sa nevzťahuje na zamestnancov zamestnaných suverénnym cudzím štátom.

               30

               Dozorný úrad EZVO zastáva názor, že článok 1 ods. 2 smernice 98/59 možno chápať tak, že odkazuje iba na správne orgány a verejnoprávne zariadenia členských štátov a že toto obmedzenie pôsobnosti sa teda neuplatňuje na správne orgány a verejnoprávne zariadenia tretích štátov. Tento prístup vychádza z logiky podľa ktorej, hoci členské štáty zabezpečujú zamestnancom verejného sektora ochranu porovnateľnú s ochranou stanovenou smernicou 98/59, nie je isté, že právne poriadky tretích štátov zaručujú takúto ochranu za podobných okolností.

               31

               Okrem toho podľa názoru Dozorného úradu EZVO z rozsudku z 18. októbra 1990, Dzodzi (C-297/88 a C-197/89, Zb. s. I-3763, body 36 a 37), vyplýva, že v prejednávanom prípade je Súdny dvor príslušný pre rozhodovanie o prejudiciálnej otázke, pretože zákonodarca Spojeného kráľovstva uplatňuje smernicu 98/59, a to prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej túto smernicu, na zamestnancov zamestnaných správnymi orgánmi, pričom tak v zásade zabezpečuje týmto zamestnancom a zamestnancom súkromného sektora rovnakú ochranu. Za týchto okolností Dozorný úrad EZVO zastáva názor, že prepúšťanie, o aké ide v konaní vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 98/59, a že aj keby toto prepúšťanie bolo vylúčené z pôsobnosti tejto smernice, Súdny dvor vzhľadom na okolnosti tejto veci musí odpovedať na položenú otázku, ktorá sa týka výkladu uvedenej smernice.

         Odpoveď Súdneho dvora

               32

               S cieľom posúdiť otázku, či prepúšťanie, o aké ide v konaní vo veci samej, ktorým sa ukončuje pracovný pomer medzi štátnym príslušníkom členského štátu a tretím štátom, v dôsledku zatvorenia vojenskej základne patriacej tretiemu štátu a nachádzajúcej sa na území tohto členského štátu patrí do pôsobnosti smernice 98/59, je potrebné v prvom rade vyložiť znenie článku 1 ods. 2 písm. b) tejto smernice.

               33

               Podľa tohto ustanovenia, ktoré uvádza prípad vylúčenia z pôsobnosti smernice 98/59, táto smernica sa neuplatňuje na zamestnancov verejných správnych orgánov alebo zariadení spravovaných verejným právom, alebo zodpovedajúcich orgánov v členských štátoch, kde podobná koncepcia nie je zaužívaná.

               34

               Keďže ozbrojené sily patria k správnym orgánom alebo zodpovedajúcim orgánom, zo znenia článku 1 ods. 2 písm. b) smernice 98/59 jasne vyplýva, že na civilný personál vojenskej základne sa vzťahuje výnimka uvedená týmto ustanovením.

               35

               Po druhé treba poznamenať, že tomuto posúdeniu nasvedčuje cieľ a štruktúra tejto smernice.

               36

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že smernici 98/59 predchádzala smernica Rady 75/129/EHS zo 17. februára 1975 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 48, s. 29) a že jedna z úloh smernice 98/59 spočívala v kodifikovaní tejto smernice.

               37

               V priebehu legislatívneho konania týkajúceho sa smernice 75/129 Komisia uviedla vo svojom návrhu smernice Rady o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [COM(72) 1400] z 8. novembra 1972 okolnosti, ktoré si vyžadovali, aby táto oblasť bola pokrytá právnou úpravou. Komisia konkrétne konštatovala, že výrazné rozdiely v oblasti ochrany zamestnancov v prípade prepúšťania majú priamy vplyv na fungovanie spoločného trhu, pretože vytvárajú nerovnosť v podmienkach hospodárskej súťaže, ktorá má vplyv na podniky, keď tie plánujú vytvorenie pracovných miest, ktoré treba obsadiť.

               38

               Okrem toho treba poznamenať, že smernica 98/59 bola prijatá na základe článku 100 Zmluvy ES (teraz článok 94 ES), ktorý umožňuje aproximáciu právnych predpisov členských štátov, ktoré priamo ovplyvňujú vytvorenie alebo fungovanie spoločného (vnútorného) trhu.

               39

               Pokiaľ ide o cieľ, ktorý sleduje smernica 98/59, treba rovnako poznamenať, že z jej odôvodnení 4 a 6 vyplýva, že táto smernica má za cieľ zlepšenie ochrany zamestnancov a zlepšenie fungovania vnútorného trhu.

               40

               V dôsledku toho treba konštatovať, že smernica 98/59 je súčasťou právnej úpravy týkajúcej sa vnútorného trhu.

               41

               Preto, hoci dimenzia a činnosť ozbrojených síl majú samozrejme vplyv na situáciu v zamestnanosti v danom členskom štáte, nepatria naopak do úvah týkajúcich sa vnútorného trhu alebo hospodárskej súťaže medzi podnikmi. Ako už Súdny dvor rozhodol, činnosti, ktoré ako národná obrana spadajú pod výkon výsadných práv verejnej moci, sú zo zásady vylúčené z kvalifikácie hospodárskej činnosti (pozri rozsudok Scattolon, už citovaný, bod 44 a citovanú judikatúru).

               42

               Pokiaľ ide o názor Dozorného úradu EZVO, podľa ktorého článok 1 ods. 2 smernice 98/59 možno chápať tak, že odkazuje iba na správne orgány členských štátov a nie na správne orgány tretích štátov, postačuje poznamenať, že znenie tohto ustanovenia vôbec neuvádza takéto rozlišovanie medzi členskými štátmi a tretími štátmi.

               43

               Preto treba prijať záver, že v zmysle výnimky stanovenej v článku 1 ods. 2 písm. b) smernice 98/59 prepúšťanie personálu vojenskej základne v žiadnom prípade nepatrí do pôsobnosti tejto smernice, a to bez ohľadu na skutočnosť, či ide o vojenskú základňu patriacu tretiemu štátu, alebo nie. Za týchto okolností nie je potrebné zohľadniť osobitne okolnosť, podľa ktorej v prejednávanom prípade ide o vojenskú základňu patriacu tretiemu štátu, čo je otázka, ktorá má dôsledky z hľadiska medzinárodného práva (pozri v tomto zmysle, v kontexte zamestnania personálu veľvyslanectva tretej krajiny, rozsudok z 19. júla 2012, Mahamdia, C-154/11, body 54 až 56).

               44

               Podľa pani Nolan a Dozorného úradu EZVO, hoci situácia v konaní vo veci samej nepatrí do pôsobnosti smernice 98/59, Súdny dvor je v prejednávanej veci príslušný pre rozhodovanie o prejudiciálnej otázke, keďže vnútroštátny zákonodarca uplatňuje túto smernicu prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá túto smernicu preberá, na zamestnancov zamestnaných správnymi orgánmi.

               45

               Súdny dvor niekoľkokrát vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania týkajúcich sa ustanovení práva Únie v situáciách, v ktorých sa skutkový stav veci samej nachádzal mimo rozsahu pôsobnosti tohto práva, avšak v ktorých sa tieto ustanovenia práva Únie stali uplatniteľné z dôvodu odkazu uvedeného na ich obsah vo vnútroštátnom práve (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. decembra 2011, Cicala, C-482/10, Zb. s. I-14139, bod 17 a citovaná judikatúra).

               46

               Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ vnútroštátna právna úprava prispôsobuje riešenia situácií, ktoré nepatria do pôsobnosti dotknutého aktu Únie, riešeniam upraveným uvedeným aktom, existuje určitý záujem Únie na tom, aby sa s cieľom predísť budúcim rozdielom vo výklade vykladali ustanovenia prebraté z tohto aktu jednotným spôsobom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júla 2011, Agafiţei a i., C-310/10, Zb. s. I-5989, bod 39 a citovaná judikatúra).

               47

               Výklad ustanovení práva Únie Súdnym dvorom v situáciách, ktoré nepatria do pôsobnosti práva Únie, je odôvodnený, ak tieto ustanovenia sú na základe vnútroštátneho práva uplatniteľné na takéto situácie priamo a nepodmienene, aby sa zabezpečilo rovnaké zaobchádzanie s takýmito situáciami a so situáciami upravenými právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Cicala, už citovaný, bod 19 a citovanú judikatúru).

               48

               Za týchto okolností treba overiť, či je výklad smernice 98/59 Súdnym dvorom v konaní vo veci samej na mieste z dôvodu, že z dostatočne jasných údajov vyplýva, že ustanovenia uvedenej smernice sú na základe vnútroštátneho práva priamo a nepodmienene uplatniteľné na situácie, ako je situácia v tomto konaní, ktorá nepatrí do pôsobnosti tejto smernice.

               49

               V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pokiaľ by sa Spojené štáty americké takto rozhodli v počiatočnej fáze konania vo veci samej, mohli si uplatniť svoju imunitu ako suverénny štát a vyhnúť sa pokračovaniu konania vo veci samej.

               50

               Treba dodať, že podľa vnútroštátneho súdu, a to podľa článku 188 ods. 7 zákona z roku 1992, tretí štát má možnosť dovolávať sa „osobitných okolností“ („special circumstances“), na základe ktorých tento tretí štát nie je povinný vykonať povinné porady v prípade hromadného prepúšťania podľa článku 188 odsekov 1A, 2 a 4 zákona z roku 1992.

               51

               Z toho vyplýva, že spis neobsahuje dostatočne presné údaje, podľa ktorých by riešenia uvedené v smernici 98/59 v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, boli podľa vnútroštátneho práva automaticky uplatniteľné.

               52

               Preto nemožno konštatovať, že ustanovenia smernice 98/59 uvedené v položenej otázke sa stali ako také priamo a nepodmienene uplatniteľné podľa vnútroštátneho práva na situáciu, akou je situácia v konaní vo veci samej.

               53

               Je samozrejme záujmom Únie dbať o jednotnosť výkladu ustanovenia aktu Únie a výkladu vnútroštátneho práva, ktoré tento akt preberá a robí ho uplatniteľným mimo pôsobnosti tohto aktu.

               54

               Nejde však o takýto prípad, ak ako v konaní vo veci samej akt Únie výslovne stanovuje prípad vylúčenia z jeho pôsobnosti.

               55

               Ak totiž normotvorca Únie jednoznačne uvedie, že akt, ktorý prijal, sa neuplatňuje na špecifikovanú oblasť, vzdáva sa, aspoň do prijatia prípadných nových predpisov Únie, cieľa jednotného výkladu a uplatnenia právnych predpisov v tejto vylúčenej oblasti.

               56

               Preto nemožno tvrdiť alebo predpokladať, že existuje záujem Únie na tom, aby v oblasti, ktorá bola normotvorcom Únie vylúčená z pôsobnosti aktu, ktorý prijal, bol výklad ustanovení toho aktu jednotný.

               57

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že vzhľadom na predmet otázky, ktorú položil Court of Appeal, Súdny dvor nie je príslušný odpovedať na túto otázku.

         O trovách

               58

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Súdny dvor Európskej únie nie je príslušný odpovedať na otázku, ktorú predložil Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) rozhodnutím zo 6. decembra 2010.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. júna 1983. # SA Musique Diffusion française a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Spojené veci 100 až 103/80.