title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 25. októbra 2007. # Carmela Lo Giudice proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Verejná služba - Úradníci - Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť. # Vec T-154/05.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      z 25. októbra 2007
      Vec T‑154/05
      Carmela Lo Giudice
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Morálne obťažovanie – Žaloba o neplatnosť – Povinnosť poskytnúť pomoc – Povinnosť odôvodnenia – Legitímna dôvera – Článok 24 služobného poriadku – Povinnosť starostlivosti – Prípustnosť – Návrh na náhradu škody“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je v podstate jednak návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie, ktorým bola konštatovaná neexistencia
         morálneho obťažovania, a jednak návrh na náhradu škody smerujúci k náhrade údajne utrpenej nemajetkovej ujmy

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Morálne obťažovanie – Pojem
      2.      Úradníci – Žaloba – Predchádzajúca administratívna sťažnosť – Zhoda medzi sťažnosťou a žalobou
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      3.      Úradníci – Povinnosť administratívy poskytnúť pomoc – Rozsah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 24)
      4.      Úradníci – Rozhodnutie spôsobujúce ujmu – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 25)
      1.      Úradník, ktorý tvrdí, že je obeťou morálneho obťažovania, musí nezávisle od subjektívneho vnímania skutočností, ktoré tvrdí,
         predložiť súbor dôkazov, ktoré preukazujú, že bol vystavený správaniu objektívne smerujúcemu k jeho diskreditácii alebo úmyselnému
         zhoršeniu jeho pracovných podmienok.

      Z toho vyplýva, že na preukázanie existencie morálneho obťažovania musí byť dotknuté správanie úmyselné.
      Zamietnutie dovolenky na účely zabezpečenia riadneho fungovania služby sa nemôže v zásade považovať za prejav obťažovania.
         Navyše dotknutý úradník nemôže svojmu nadriadenému platne vytýkať, že zamietol jeho žiadosť o dovolenku, pokiaľ opomenul vybaviť
         administratívne formality stanovené pokynmi o neprítomnosti v prípade žiadosti o dovolenku.

      (pozri body 82, 83 a 107)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 23. februára 2001, De Nicola/EIB, T‑7/87, T‑208/98 a T‑109/99, Zb. VS s. I‑A‑49, II‑185, bod 286;
         Súd prvého stupňa, 8. júla 2004, Schochaert/Rada, T‑136/03, Zb. VS s. I‑A‑215, II‑957, bod 41; Súd prvého stupňa, 4. mája
         2005, Schmit/Komisia, T‑144/03, Zb. VS s. I‑A‑101, II‑465, body 64, 65 a 78

      2.      Pravidlo, podľa ktorého musí existovať zhoda medzi administratívnou sťažnosťou podľa článku 90 ods. 2 služobného poriadku
         a následnou žalobou, vyžaduje, pod sankciou neprípustnosti, aby žalobný dôvod vznesený pred súdom Spoločenstva už bol uvedený
         v rámci konania pred podaním žaloby, aby sa menovací orgán mohol dostatočne presne oboznámiť s kritikou, ktorú dotknutá osoba
         vyjadruje voči napadnutému rozhodnutiu.

      (pozri bod 122)
      Odkaz: Súdny dvor, 1. júla 1976, Sergy/Komisia, 58/75, Zb. s. 1139, bod 32; Súd prvého stupňa, 14. októbra 2003, Wieme/Komisia,
         T‑174/02, Zb. VS s. I‑A‑241, II‑1165, bod 18; Súd prvého stupňa, 25. októbra 2005, Cwik/Komisia, T‑96/04, Zb. VS s. I‑A‑343,
         II‑1523, bod 32

      3.      Článok 24 služobného poriadku má za cieľ chrániť úradníkov Spoločenstva pred akýmkoľvek obťažovaním a ponižujúcim zaobchádzaním
         nielen zo strany tretích osôb, ale aj zo strany ich nadriadených alebo kolegov.

      Na základe povinnosti poskytnúť pomoc stanovenej v tomto článku administratíva musí v prípade udalosti, ktorá je nezlučiteľná
         s riadnym a nerušeným výkonom služby, zasiahnuť s potrebným nasadením a reagovať podľa okolností prípadu s potrebnou rýchlosťou
         a starostlivosťou s cieľom zistiť skutkový stav a so znalosťou veci vyvodiť vhodné dôsledky. Na to stačí, aby úradník, ktorý
         žiada o ochranu svoju inštitúciu, predložil neúplné dôkazy, že útoky, ktorým bol údajne vystavený, sa skutočne odohrali. V prípade,
         že existujú takéto skutočnosti, príslušná inštitúcia má prijať vhodné opatrenia, najmä uskutočniť vyšetrovanie na účely zistenia
         skutkových okolností, ktoré sú predmetom sťažnosti, v spolupráci s jej autorom.

      Pokiaľ ide o opatrenia, ktoré sa majú prijať v situácii spadajúcej pod článok 24 služobného poriadku administratíva disponuje
         širokou mierou voľnej úvahy, ktorá podlieha súdnemu preskúmaniu v rámci Spoločenstva. Pri výbere opatrení a prostriedkov na
         uplatnenie uvedeného článku 24 sa súdne preskúmanie v rámci Spoločenstva obmedzuje na otázku, či dotknutá inštitúcia konala
         v rámci primeraných hraníc a či neuplatnila svoju voľnú úvahu zjavne nesprávnym spôsobom.

      (pozri body 135 – 137)
      Odkaz: Súdny dvor, 14. júna 1979, V/Komisia, 18/78, Zb. s. 2093, bod 15; Súdny dvor, 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia,
         224/87, Zb. s. 99, body 15 a 16; Súd prvého stupňa, 21. apríla 1993, Tallarico/Parlament, T‑5/92, Zb. s. II‑477, bod 31; Súd
         prvého stupňa, 11. októbra 1995, Baltsavias/Komisia, T‑39/93 a T‑553/93, Zb. VS s. I‑A‑233, II‑695, bod 58; Súd prvého stupňa,
         15. septembra 1998, Haas a i./Komisia, T‑3/96, Zb. VS s. I‑A‑475, II‑1395, bod 54; Súd prvého stupňa, 5. decembra 2000, Campogrande/Komisia,
         T‑136/98, Zb. VS s. I‑A‑267, II‑1225, bod 42; Schochaert/Rada, už citovaný, body 48 a 49; Schmit/Komisia, už citovaný, body
         96 a 98

      4.      Účelom povinnosti odôvodnenia rozhodnutia spôsobujúce úradníkovi ujmu je poskytnúť dotknutej osobe dostatočné údaje na posúdenie,
         či je rozhodnutie opodstatnené alebo či má vady, pre ktoré bude možné napadnúť jeho zákonnosť, a umožniť súdu Spoločenstva,
         aby napadnuté rozhodnutie preskúmal.

      Rozsah povinnosti odôvodnenia treba v každom prípade posudzovať nielen vzhľadom na úvahy napadnutého rozhodnutia, ale aj vzhľadom
         na konkrétne okolnosti, ktoré viedli k jeho prijatiu.

      Rozhodnutie je teda dostatočne odôvodnené vtedy, ak akt, ktorý tvorí predmet žaloby, bol prijatý v kontexte, ktorý je dotknutému
         úradníkovi známy a umožňuje mu pochopiť rozsah opatrenia, ktoré sa voči nemu prijalo.

      (pozri body 160 – 162)
      Odkaz: Súdny dvor, 29. októbra 1981, Arning/Komisia, 125/80, Zb. s. 2539, bod 13; Súdny dvor, 26. novembra 1981, Michel/Parlament,
         195/80, Zb. s. 2861, bod 22; Súdny dvor, 21. júna 1984, Lux/Dvor audítorov, 69/83, Zb. s. 2447, bod 36; rozsudok Súdneho dvora
         z 13. decembra 1989, Prelle/Komisia, C‑169/88, Zb. s. 4335, bod 9; Súd prvého stupňa, 16. decembra 1993, Turner/Komisia, T‑80/92,
         Zb. s. II‑1465, bod 62; Súd prvého stupňa, 15. februára 1996, Ryan‑Sheridan/FEACVT, T‑589/93, Zb. VS s. I‑A‑27, II‑77, bod
         95; Súd prvého stupňa, 2. apríla 1998, Apostolidis/Súdny dvor, T‑86/97, Zb. VS s. I‑A‑167, II‑521, body 73 až 77; Súd prvého
         stupňa, 6. marca 2001, Campoli/Komisia, T‑100/00, Zb. VS s. I‑A‑71, I‑347, bod 53; Súd prvého stupňa, 20. júla 2001, Brumter/Komisia,
         T‑351/99, Zb. VS s. I‑A‑165, II‑757, bod 28; Schmit/Komisia, už citovaný, body 115 a 116


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júla 1976. # Lydia Nemirovsky, vydatá Hirschberg, proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 129-75.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 17. decembra 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Verejné obstarávanie dodania tovaru. # Vec C-353/96.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) zo 16. mája 2012. # Carina Skareby proti Európskej komisii. # Verejná služba. # Vec F-42/10.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora)

      zo 16. mája 2012 (*)

      „Verejná služba – Povinnosť poskytnúť pomoc – Články 12a a 24 služobného poriadku – Psychické obťažovanie zo strany nadriadeného“
      Vo veci F‑42/10,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu o ESAE v súlade s jej článkom 106a,
      Carina Skareby, úradníčka Európskej komisie, s bydliskom v Louvain (Belgicko), v zastúpení: S. Rodrigues a C. Bernard-Glanz, advokáti,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: J. Currall a J. Baquero Cruz, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora),
      v zložení: predseda komory S. Van Raepenbusch (spravodajca), sudcovia R. Barents a K. Bradley,
      tajomníčka: W. Hakenberg,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. novembra 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Žalobou doručenou do kancelárie Súdu pre verejnú službu 3. júna 2010 C. Skareby navrhuje zrušiť rozhodnutie Európskej komisie
         z 23. júla 2009, ktorým sa zamietla jej žiadosť o pomoc so sťažnosťou na psychické obťažovanie, a v potrebnom rozsahu zrušiť
         rozhodnutie menovacieho orgánu z 19. februára 2010, ktorým sa zamietla jej sťažnosť.

       Právny rámec
      2        Článok 41 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie, ktorý sa týka „práva na dobrú správu vecí verejných“, stanovuje:

      „Toto právo zahŕňa najmä:
      a)      právo každého na vypočutie pred prijatím akéhokoľvek individuálneho opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať;
      …“
      3        Článok 12a služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) uvádza:

      „1.      Zamestnanci sa musia zdržať všetkých foriem psychického alebo sexuálneho obťažovania.
      2.      Zamestnanec, ktorý bol obeťou psychického alebo sexuálneho obťažovania, nemôže byť vystavený zaujatému zaobchádzaniu zo strany
         inštitúcie. Zamestnanec, ktorý predložil dôkaz o psychickom alebo sexuálnom obťažovaní, nemôže byť vystavený zaujatému zaobchádzaniu
         zo strany inštitúcie, ak tento zamestnanec konal čestne.

      3.      ‚Psychické obťažovanie‘ je každé nevhodné [zneužívajúce – neoficiálny preklad] správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo je systematické a spojené s fyzickým správaním, hovoreným
         alebo písaným slovom, gestami alebo inými úmyselnými činmi, a ktoré môžu poškodiť osobnosť, dôstojnosť alebo fyzickú alebo
         psychickú integritu osoby.

      …“
      4        Podľa článku 24 služobného poriadku v znení účinnom v čase skutkových okolností:

      „Spoločenstvá pomôžu každému úradníkovi, najmä v konaní proti osobe, ktorá sa dopúšťa vyhrážania, urážania alebo ohovárania,
         alebo pri útoku na osobu alebo majetok, ktorému je vystavený on alebo jeho rodinný príslušník z dôvodu svojho postavenia alebo
         svojich povinností.

      Spoločne a nerozdielne nahradia úradníkovi škodu, ktorú utrpel v týchto prípadoch, ak úradník túto škodu nespôsobil úmyselne
         alebo hrubou nedbanlivosťou a ak sa mu nepodarilo získať náhradu škody od osoby, ktorá ju spôsobila.“

       Skutkové okolnosti
      5        Žalobkyňa je úradníčka Európskej únie od 1. decembra 1996. Dňa 18. apríla 2003 bola pridelená na delegáciu Komisie v Alma‑Ate
         (Kazachstan). Keďže v Kirgizsku následne vznikla tzv. regionalizovaná delegácia, žalobkyňa bola pridelená 19. apríla 2004
         do Biškeku (Kirgizsko). Vo verbálnej nóte z 8. júna 2004, ktorou bola predstavená ministrovi zahraničných vecí Kirgizska a diplomatickému
         zboru v tejto krajine, sa uvádzalo jednak, že bude zastávať miesto „vedúcej sekcie na úrovni chargé d’affaires ad interim v neprítomnosti vedúceho delegácie“, ktorý zostal akreditovaný v Kirgizsku, a jednak, že „regionalizovaná delegácia v Biškeku
         podlieha [regionálnej] delegácii Komisie… v Alma‑Ate“. V auguste 2007 sa žalobkyňa vrátila na Generálne riaditeľstvo (GR)
         pre vonkajšie vzťahy Komisie v Bruseli (Belgicko).

      6        Listom z 10. novembra 2008 podala žalobkyňa žiadosť o pomoc na základe článku 24 služobného poriadku (ďalej len „žiadosť o pomoc“),
         v ktorej sa sťažovala, že sa stala obeťou psychického obťažovania zo strany dvoch svojich nadriadených, ktorí postupne jeden
         po druhom boli vedúcimi delegácie Komisie v Kazachstane (ďalej len „prvý vedúci delegácie“ a „druhý vedúci delegácie“). V tejto
         súvislosti žiadala začatie správneho vyšetrovania s cieľom preukázať uvádzané psychické obťažovanie. Z tohto listu vyplýva,
         že skutočnosti vytýkané prvému vedúcemu delegácie nastali v období od apríla 2003 do septembra 2005, zatiaľ čo skutočnosti
         vytýkané druhému vedúcemu delegácie sa diali od októbra 2005 do augusta 2007, teda do okamihu, keď sa žalobkyňa vrátila do
         sídla Komisie v Bruseli.

      7        Listom z 28. novembra 2008 žalobkyňa priložila k žiadosti o pomoc doplňujúce informácie. Uviedla v ňom najmä, že prvý a druhý
         vedúci delegácie systematicky prehliadali a bagatelizovali jej úlohu na delegáciách v Alma‑Ate a v Biškeku, čo ju podľa jej
         názoru poškodzovalo a zahanbovalo vo vzťahu k jej partnerom z kazašskej a kirgizskej vlády, z ambasád členských štátov Únie
         a z medzinárodných a mimovládnych organizácií prítomných v týchto krajinách.

      8        V nadväznosti na žiadosť o pomoc Komisia žalobkyňu informovala listom zo 4. marca 2009, že Úrad Komisie pre vyšetrovanie a disciplinárne
         opatrenia (IDOC) získal oprávnenie začať správne vyšetrovanie v súvislosti s tvrdeniami o psychickom obťažovaní, ktoré sa
         týkali druhého vedúceho delegácie. Tým istým listom Komisia informovala žalobkyňu o zamietnutí začať takéto vyšetrovanie voči
         prvému vedúcemu delegácie z dôvodu, že žalobkyňa nepredložila žiadosť o pomoc v primeranej lehote.

      9        Listom z 28. mája 2009 žalobkyňa podala na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku sťažnosť proti rozhodnutiu Komisie
         zo 4. marca 2009 v rozsahu, v akom odmietla začať vyšetrovanie voči prvému vedúcemu delegácie. Komisia zamietla túto sťažnosť
         rozhodnutím z 31. júla 2009. Dňa 13. novembra 2009 podala žalobkyňa proti vyššie uvedenému rozhodnutiu zo 4. marca 2009 žalobu.
         Tejto žalobe sa vyhovelo a sporné zamietnutie Súd pre verejnú službu zrušil (rozsudok z 8. februára 2011, Skareby/Komisia,
         F‑95/09, ďalej len „rozsudok Skareby“).

      10      Komisia medzičasom listom z 23. júla 2009 informovala žalobkyňu o záveroch formulovaných IDOC v jeho správe o správnom vyšetrovaní,
         ktoré sa začalo voči druhému vedúcemu delegácie (ďalej len „správa o vyšetrovaní“). Podľa týchto záverov sa tvrdené obťažovanie
         nepreukázalo a vyšetrovanie sa má ukončiť bez disciplinárnych dôsledkov. V tom istom liste Komisia tiež žalobkyňu informovala,
         že sa vo veci žiadosti o pomoc rozhodla už nekonať a vec uzavrieť.

      11      Listom z 26. októbra 2009 žalobkyňa podala na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku sťažnosť proti rozhodnutiu Komisie
         z 23. júla 2009 už nekonať vo veci jej žiadosti o pomoc, pričom sťažnosť bola menovacím orgánom zamietnutá 19. februára 2010.

       Návrhy účastníkov konania a konanie
      12      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        vyhlásil žalobu za prípustnú,
      –        požiadal Komisiu o predloženie správy o vyšetrovaní a dôkazov, ktoré sú k nej pripojené,
      –        zrušil rozhodnutie Komisie z 23. júla 2009, ktorým sa zamietla jej sťažnosť na psychické obťažovanie voči druhému vedúcemu
         delegácie, a v potrebnom rozsahu zrušil rozhodnutie menovacieho orgánu z 19. februára 2010, ktorým sa zamietla jej sťažnosť,

      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      13      Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol žalobu ako neprípustnú alebo v každom prípade ako nedôvodnú,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      14      Vo svojom návrhu na začatie konania žalobkyňa požiadala Súd pre verejnú službu, aby vyzval Komisiu predložiť správu o vyšetrovaní
         a dôkazy, ktoré sú k nej pripojené, aby bolo možné preveriť, či sa správne vyšetrovanie skutočne vykonalo.

      15      Vo svojom vyjadrení k žalobe Komisia potvrdila, že dotknuté dokumenty nemôže poskytnúť žalobkyni, pretože obsahujú údaje osobnej
         povahy, ktoré musia byť chránené a ktorých sprístupnenie by poškodilo záujmy tretích osôb. Komisia však vyhlásila, že je pripravená
         poskytnúť Súdu pre verejnú službu dôvernú verziu týchto dokumentov, pokiaľ ju o to požiada odôvodneným uznesením. Komisia
         tiež upozornila Súd pre verejnú službu na ťažkosti, ktoré budú s predložením nedôvernej verzie týchto dokumentov, pretože
         údajné obťažovanie sa udialo v malej administratívnej jednotke, a teda vymazanie mena svedkov nezabráni ich identifikácii
         na základe iných osobitných okolností.

      16      Odôvodneným uznesením zo 6. apríla 2011 prijatým na základe článku 44 rokovacieho poriadku Súd pre verejnú službu vyzval žalobkyňu,
         aby predložila svoje pripomienky k dôvernej povahe správy o vyšetrovaní a dokumentov, z ktorých táto správa vychádza, na ktorú
         poukazuje Komisia. Tým istým uznesením Súd pre verejnú službu požiadal Komisiu, aby predložila správu o vyšetrovaní a vyššie
         uvedené dokumenty, pričom spresnil, že ani žalobkyňa, ani jej advokáti nebudú oprávnení do nich nahliadnuť prinajmenšom do
         rozhodnutia o ich relevantnosti a dôvernej povahe.

      17      Komisia predložila požadovanú správu o vyšetrovaní a dokumenty listom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 18. apríla
         2011 a žalobkyňa predložila svoje pripomienky o ich prípadnej dôvernej povahe 26. apríla 2011.

      18      Súd pre verejnú službu po tom, ako sa oboznámil so správou o vyšetrovaní a s ostatnými dokumentmi predloženými Komisiou, vzhľadom
         na dôvody uvedené v žalobe prijal záver, že pre vyriešenie sporu je relevantná iba správa o vyšetrovaní. Súd pre verejnú službu
         sa okrem toho domnieval, že táto správa obsahuje dôverné skutočnosti, pretože vzhľadom na to, že bola vypracovaná na základe
         vyšetrovania pre obťažovanie, obsahuje osobné údaje – teda priezviská, mená, funkcie a platové triedy vypočúvaných osôb –
         umožňujúce tieto osoby identifikovať. Súd pre verejnú službu preto vyzval Komisiu, aby mu predložila nedôvernú verziu správy
         o vyšetrovaní, v ktorej nebudú uvedené vyššie spomenuté osobné údaje, a poskytla túto verziu žalobkyni. Súd pre verejnú službu
         napokon rozhodol a vrátení ostatných dokumentov Komisii, ktoré mu predložila na základe uznesenia zo 6. apríla 2011. Kancelária
         Súdu pre verejnú službu informovala účastníkov konania o týchto jednotlivých rozhodnutiach listom z 31. mája 2011.

      19      Komisia poskytla nedôvernú verziu správy o vyšetrovaní 7. júna 2011 a žalobkyňa predložila svoje pripomienky k tejto správe
         listom doručeným kancelárii Súdu pre verejnú službu 15. júla 2011 spolu s troma prílohami. Pripomienky žalobkyne boli oznámené
         Komisii, ktorá predložila svoje vyjadrenie k týmto pripomienkam 29. júla 2011, pričom vyjadrenie doplnila listom z 30. augusta
         2011 spolu s viacerými dokumentmi.

      20      Listom z 3. októbra 2011 žalobkyňa predložila dva dokumenty, ktorých predloženie oznámila vo svojich pripomienkach z 15. júla
         2011.

      21      Žalobkyňa bola v prípravnej správe pre pojednávanie vyzvaná, aby počas pojednávania odpovedala na námietku neprípustnosti
         vznesenú Komisiou v jej vyjadrení k žalobe a predniesla svoje pripomienky k dokumentom priloženým k listu Komisie z 30. augusta
         2011. Komisia bola vyzvaná, aby počas pojednávania predniesla svoje pripomienky k dokumentom poskytnutým Súdu pre verejnú
         službu žalobkyňou 28. septembra 2011.

       O predmete sporu
      22      Žalobkyňa okrem zrušenia rozhodnutia Komisie z 23. júla 2009 ďalej nekonať vo veci žiadosti o pomoc navrhuje aj zrušenie rozhodnutia
         z 19. februára 2010 o zamietnutí jej sťažnosti proti tomuto rozhodnutiu.

      23      Podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie, ktoré formálne smerujú proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti, majú v prípade,
         že toto rozhodnutie nemá samostatný obsah, za následok to, že Súdu pre verejnú službu je na posúdenie predložený akt, proti
         ktorému bola podaná sťažnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament, 293/87,
         bod 8). Keďže rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti podanej proti rozhodnutiu Komisie z 23. júla 2009 v prejednávanom prípade
         nemá samostatný obsah, žalobu treba považovať za žalobu proti tomuto jedinému rozhodnutiu (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      24      Komisia tvrdí, že žaloba je neprípustná z dôvodu nedostatku záujmu žalobkyne na konaní. Aj za predpokladu, že žaloba by bola
         dôvodná, by totiž zrušenie napadnutého rozhodnutia neposkytlo žalobkyni satisfakciu. Psychické obťažovanie sa v každom prípade
         skončilo po návrate žalobkyne do sídla Komisie v Bruseli v roku 2007 a žalobkyňa nepožiadala o náhradu utrpenej ujmy.

      25      Predmetom žaloby je v skutočnosti vyvolať začatie nového správneho vyšetrovania s cieľom viesť prípadné disciplinárne konanie
         proti druhému vedúcemu delegácie, alebo za predpokladu, že by sa skutočnosti preukázali, získať vydanie jednoduchého právneho
         vyhlásenia konštatujúceho existenciu obťažovania. Pokiaľ ide o prvý predpoklad, administratíva disponuje širokou mierou voľnej
         úvahy pri rozhodovaní o začatí alebo nezačatí disciplinárneho konania voči určitému úradníkovi a iní úradníci ju nemôžu nútiť
         takéto konanie iniciovať. Pokiaľ ide o druhý predpoklad, žalobkyňa neodôvodnila záujem na konaní, pretože Súdu pre verejnú
         službu neprináleží uvádzať vo výroku svojich rozsudkov právne vyhlásenia alebo konštatovania.

      26      Žalobkyňa na pojednávaní spochybnila námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou. Predovšetkým tvrdila, že jej žaloba smeruje
         k obnove jej dôstojnosti prostredníctvom uznania skutočnosti, že bola obeťou psychického obťažovania. Domnieva sa preto, že
         preukazuje osobný záujem na návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia, pretože v prípade jeho zrušenia bude musieť administratíva
         znovu preskúmať otázku, či bola obeťou takého obťažovania.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      27      Treba pripomenúť, že Komisia v prejednávanom prípade zotrvala na námietke neprípustnosti vznesenej v jej vyjadrení k žalobe
         napriek skutočnosti, že Súd pre verejnú službu zamietol obdobnú námietku neprípustnosti v rozsudku Skareby (body 22 až 31),
         ktorý bol vyhlásený pred konaním pojednávania v tejto veci. Za týchto podmienok treba pripomenúť nasledujúce skutočnosti.

      28      Je nesporné, že návrhy na zrušenie správneho aktu sú neprípustné z dôvodu nedostatku vzniknutého a trvajúceho záujmu na konaní,
         pokiaľ zrušenie spochybneného aktu nemôže poskytnúť dotknutej osobe satisfakciu.

      29      Je pravda, že v prejednávanom prípade žalobkyňa nežiada náhradu ujmy, ktorá by vyplývala z tvrdeného obťažovania. Tiež je
         pravda, že Komisia disponuje mierou voľnej úvahy na základe článku 86 ods. 2 služobného poriadku na začatie disciplinárneho
         konania. Napokon je nesporné, tvrdené obťažovanie sa skončilo v auguste 2007, keď sa žalobkyňa vrátila do sídla Komisie v Bruseli.

      30      V dôsledku okolností spomenutých vyššie sa však táto žaloba nestáva bezpredmetnou ani sa nestráca záujem žalobkyne na požadovaní
         zrušenia napadnutého rozhodnutia.

      31      Pokiaľ totiž ide o takú vážnu otázku, akou je psychické obťažovanie, treba pripustiť, že údajná obeť takéhoto obťažovania,
         ktorá žaluje zamietnutie jej žiadosti o pomoc inštitúciou, si napriek úvahám rozvinutým Komisiou, zachováva záujem požadovaný
         judikatúrou na splnenie podmienky prípustnosti žaloby.

      32      Takéto riešenie treba prijať z dôvodu závažnosti samotného psychického obťažovania, teda obťažovania, ktoré môže mať mimoriadne
         ničivé účinky na zdravie obete. Pokiaľ česť úradníka, ktorý odišiel do dôchodku, odôvodňuje jeho záujem na konaní proti rozhodnutiu
         o pozastavení výkonu jeho funkcie napriek skutočnosti, že toto rozhodnutie o pozastavení výkonu funkcie bolo nevyhnutne zrušené
         ku dňu jeho odchodu do dôchodku (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 30. novembra 2009, Wenig/Komisia, F‑80/08, bod 35), to
         isté musí platiť aj pre zamestnanca, ktorý sa považuje za obeť psychického obťažovania, a to nezávisle od otázky, či takéto
         obťažovanie pretrváva alebo či dotknutý úradník alebo zamestnanec podá, má zámer podať alebo má iba právo podať iné návrhy,
         najmä na náhradu ujmy, v spojení s psychickým obťažovaním, za ktorého obeť sa považuje. V tomto kontexte treba dodať, že už
         prípadné uznanie existencie psychického obťažovania administratívou samo osebe môže mať priaznivý účinok v terapeutickom procese
         uzdravovania obťažovanej osoby.

      33      Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že námietka neprípustnosti vznesená Komisiou nemôže byť prijatá.

       O veci samej
      34      Na podporu svojich návrhov na zrušenie napadnutého rozhodnutia žalobkyňa vznáša tri dôvody, založené po prvé na porušení práva
         na obranu a práva na riadnu správu vecí verejných, po druhé na porušení článku 12a ods. 3 služobného poriadku a po tretie
         na existencii zjavne nesprávnych posúdení a porušení povinnosti odôvodnenia, povinnosti starostlivosti a povinnosti poskytnúť
         pomoc.

       O prvom dôvode založenom na porušení práva na obranu a práva na riadnu správu vecí verejných
      35      Z rôznych písomných podaní žalobkyne vyplýva, že prvý dôvod obsahuje dve časti. V prvej časti žalobkyňa spochybňuje efektivitu
         správneho vyšetrovania vedeného IDOC, zatiaľ čo v druhej časti kritizuje jej nedostatočnú účasť na konaní z hľadiska práva
         na obranu a zásady riadnej správy vecí verejných.

       O prvej časti prvého dôvodu založenej na neefektívnosti správneho vyšetrovania
      36      Žalobkyňa vo svojom návrhu na začatie konania ešte pred poskytnutím správy o vyšetrovaní predovšetkým vyjadrila pochybnosti
         v súvislosti so skutočnosťou, či sa vyšetrovanie skutočne uskutočnilo.

      37      Žalobkyňa vo svojich pripomienkach k správe o vyšetrovaní poskytnutej Komisiou v nedôvernom znení v nadväznosti na uznesenie
         Súdu pre verejnú službu zo 6. apríla 2011 (bod 16 a nasl. vyššie) tvrdí, že táto správa preukazuje, že vyšetrovaniu chýba
         dôslednosť, objektivita a nezávislosť. Na podporu tohto tvrdenia žalobkyňa uvádza, že boli vypočutí iba štyria svedkovia z približne
         tridsiatich, ktorých vypočutie sa navrhovalo v žiadosti o pomoc. Okrem toho správa o vyšetrovaní neobsahuje žiaden odkaz na
         konkrétne príklady obťažovania popísané v žiadosti o pomoc a nevyplýva z nej, či tieto príklady vôbec boli predmetom vyšetrovania
         zo strany IDOC. Navyše opísanie niektorých skutkových okolností IDOC nie je nestranné. Správa o vyšetrovaní tiež obsahuje
         nepresnosti a rozporuplné skutočnosti. Napokon okolnosť, že výpovede svedka C sú uvedené niekedy vo francúzštine a niekedy
         v angličtine, vyvoláva podozrenie o tomto svedectve a uvedenie skutkových okolností svedkami A a B obsahuje chyby, ktoré vedú
         k pochybnostiam o ich dôveryhodnosti.

      38      V tejto súvislosti treba poznamenať, že IDOC disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o vedenie správnych vyšetrovaní,
         ktoré sú mu zverené (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu pre verejnú službu z 13. januára 2010, A a G/Komisia, F‑124/05 a F‑96/06,
         bod 173). Keďže tento úrad má limitované zdroje, musí vyšetrovať spisy, ktoré mu boli pridelené, proporcionálne, najmä spôsobom,
         ktorý mu umožní venovať každej veci primeraný čas, ktorým disponuje. Okrem toho má IDOC širokú mieru voľnej úvahy na posúdenie
         kvality a užitočnosti spolupráce poskytnutej svedkami.

      39      V dôsledku toho IDOC mohol v prejednávanom prípade rozhodnúť o vypočutí iba niektorých svedkov z tých, ktorých vypočutie bolo
         navrhnuté žalobkyňou. Navyše žiadna skutočnosť v spise predloženom Súdu pre verejnú službu neumožňuje domnievať sa, že výber
         IDOC bol jednostranný alebo ovplyvnil kvalitu vyšetrovania. Pokiaľ ide o kritiku žalobkyne týkajúcu sa výpovede svedka C,
         Súdu pre verejnú službu nie je jasné, v čom skutočnosť, že výpoveď tohto svedka bola uvedená niekedy vo francúzštine a niekedy
         v angličtine, vyvoláva podozrenie o tejto výpovedi. Pokiaľ ide o neprítomnosti žalobkyne, na ktoré poukazujú svedkovia, potvrdzujú
         ich dokumenty predložené Komisiou, a teda vierohodnosť týchto svedkov nemôže byť spochybnená z dôvodu, že ich tvrdenia sú
         v tejto súvislosti nepresné.

      40      Okrem toho témy spracované v správe o vyšetrovaní ukazujú, že IDOC neopomenul prešetriť sťažnosti na obťažovanie, na ktoré
         žalobkyňa hlavne poukazuje, hoci, ako žalobkyňa poznamenáva, táto správa sa nezaoberá všetkými osobitnými „príkladmi“, ktoré
         vymenovala v žiadosti o pomoc. IDOC tak skutočne preskúmal otázku týkajúcu sa pokynov, ktoré jej dával druhý vedúci delegácie
         prostredníctvom podriadených, otázku, či jej bránil vypracovávať správy o politickej situácii v Kirgizsku, a problém jej účasti
         na stretnutiach darcovských krajín pre Kirgizsko.

      41      Nezdá sa tiež, že by uvedenie skutkových okolností v správe o vyšetrovaní nebolo nestranné. Pokiaľ ide o skutočnosť, že žalobkyňa
         po tom, ako sa v roku 2005 sťažovala dôveryhodnej osobe, že prvý vedúci delegácie ju obťažoval, nepokračovala týmto spôsobom,
         keď táto osoba vyjadrila názor, že postoj jej nadriadeného neprekročil obvyklý beh vecí, správa o vyšetrovaní v podstate iba
         opakuje vlastné vyhlásenia žalobkyne uvedené v doplnení žiadosti o pomoc z 28. novembra 2008.

      42      Ani správa o vyšetrovaní sa nezdá rozporuplná. Hoci svedok B vyhlásil, že obvyklou pracovnou metódou druhého vedúceho delegácie
         bolo dávať pokyny prostredníctvom podriadených, IDOC sa mohol domnievať, že hoci vedúci delegácie postupoval takýmto spôsobom
         voči všetkým svojím podriadeným zamestnancom, takéto správanie bolo iba príležitostné, pretože z rôznych zozbieraných vyhlásení
         vyplýva, že druhý vedúci delegácie takto konal iba v naliehavých prípadoch v súvislosti s menej závažnými otázkami a z dôvodu
         neprítomnosti dotknutej osoby. Okrem toho neexistuje rozpor medzi tvrdením obsiahnutým v hodnotiacej správe týkajúcej sa žalobkyne
         za rok 2006, podľa ktorého často a pravidelne vypracovávala správy o politickej situácii v Kirgizsku, a okolnosťou, že správa
         o vyšetrovaní uvádza, že tieto správy určené oddeleniam Komisie v Bruseli boli vypracované v Alma‑Ate na základe príspevkov
         žalobkyne. Okrem toho obmedzenú úlohu žalobkyne pri vypracovávaní týchto správ potvrdil svedok C a samotná žalobkyňa.

      43      Napokon zo skutočnosti, že svedecké výpovede predložené žalobkyňou potvrdzujú, že primerane zastupovala Komisiu na stretnutiach
         darcovských krajín pre Kirgizsko, nemožno vyvodiť nedostatok solídnosti vyšetrovania vykonaného IDOC. Tieto rôzne svedecké
         výpovede nesporne poukazujú na schopnosti žalobkyne ako chargé d’affaires ad interim, ako aj jej dôveryhodnosť ako zástupkyne Komisie a protirečia tvrdeniu druhého vedúceho delegácie, podľa ktorého „všetci
         ostatní darcovia pre Kirgizsko mali [opačný] pocit“. IDOC sa však neobmedzil na zaznamenanie vyhlásenia druhého vedúceho delegácie.
         Zozbieral ďalšie svedecké výpovede, ktoré kládli dôraz na „všeobecný kontext“, teda že žalobkyňa nemohla byť prítomná na všetkých
         oficiálnych podujatiach a zabezpečovať všetky úlohy, ktoré jej prináležali, a to predovšetkým z dôvodu jej neprítomnosti v čase,
         keď inštitúcia musela pripravovať svoju stratégiu v rámci vyššie uvedených stretnutí darcovských krajín.

      44      Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti a dokumenty predložené účastníkmi konania Súd pre verejnú službu, ktorý sa domnieva,
         že má dostatok informácií, zastáva názor jednak, že výhrada založená na neefektívnej povahe vyšetrovania IDOC nie je dôvodná,
         a jednak, že nie je potrebné vyhovieť návrhom žalobkyne formulovaným v jej pripomienkach k správe o vyšetrovaní, ktoré smerujú
         k tomu, aby Súd pre verejnú službu po prvé získal svedeckú výpoveď zástupcov medzinárodných organizácií, mimovládnych organizácií
         alebo členských štátov, alebo prinajmenšom aby položil Komisii otázku týkajúcu sa dôvodov, ktoré viedli IDOC vykonať výber
         medzi svedkami, ktorých navrhla, po druhé aby Komisii nariadil predložiť otázky položené svedkom a po tretie aby získal svedeckú
         výpoveď osôb, ktorých vyhlásenia priložila k týmto pripomienkam.

       O druhej časti prvého dôvodu založenej na porušení práva na obranu a zásady riadnej správy vecí verejných
      45      Žalobkyňa, ktorá sa dovoláva porušenia práva na obranu a „požiadaviek riadnej správy vecí verejných“, ktoré vyvodzuje z článku
         41 ods. 2 písm. a) Charty základných práv, tvrdí, že mala mať prístup k správe o vyšetrovaní, ako aj k dôkazom predloženým
         na podporu tejto správy a že mala byť vypočutá v súvislosti s obsahom týchto dokumentov predtým, ako menovací orgán prijal
         napadnuté rozhodnutie.

      46      Treba však uviesť, že žalobkyňa sa voči Komisii nemôže dovolávať dodržiavania práva na obranu, ktoré sa podľa ustálenej judikatúry
         uplatňuje ako všeobecná zásada práva Únie v akomkoľvek konaní začatom proti určitej osobe a môže viesť k aktu spôsobujúcemu
         jej ujmu (rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 2006, Komisia/De Bry, C‑344/05 P, bod 37; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. októbra
         2006, Bonnet/Súdny dvor, T‑406/04, bod 76; rozsudok Wenig/Komisia, už citovaný, bod 48). Vyšetrovanie IDOC, ktoré sa začalo
         v nadväznosti na žiadosť o pomoc úradníka so sťažnosťou na obťažovanie, nemôže byť v žiadnom prípade stotožňované s vyšetrovaním,
         ktoré sa začalo proti tomuto úradníkovi.

      47      Okrem toho stačí pripomenúť, že článok 41 Charty základných práv, bez potreby skúmať otázku jeho časovej pôsobnosti, preberá
         súdne riešenia, ktoré zakotvili existenciu všeobecnej zásady riadnej správy vecí verejných (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Súdu prvého stupňa zo 14. októbra 2004, K/Súdny dvor, T‑257/02, bod 104), ako to zdôrazňuje aj vysvetlenie k článku 41 vysvetliviek
         k Charte (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17).

      48      Z tohto hľadiska treba pripustiť, že žalobkyňa sa môže dovolávať procesných práv, ktoré sú odlišné od práva na obranu a ktoré
         nemajú taký rozsah ako toto právo (o tomto rozdiele pozri rozsudok Súdneho dvora z 29. júna 2010, Komisia/Alrosa, C‑441/07 P,
         bod 91, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. novembra 1997, Kaysersberg/Komisia, T‑290/94, bod 108).

      49      V prejednávanom prípade je nesporné, že žalobkyňa mohla svoje tvrdenia uplatniť trikrát, v rámci žiadosti o pomoc, prostredníctvom
         doplňujúcich informácií, ktoré predložila písomne 28. novembra 2008, a počas jej výsluchu IDOC v rámci správneho vyšetrovania.

      50      Keďže procesné práva, ktorých sa žalobkyňa môže v prejednávanom prípade domáhať, neznamenajú, že mala mať prístup k správe
         o vyšetrovaní a k dôkazom získaným IDOC ani že mala byť vypočutá v súvislosti s obsahom týchto dokumentov pred prijatím napadnutého
         rozhodnutia, druhá časť prvého dôvodu založená na porušení práva na obranu a zásady riadnej správy vecí verejných musí byť
         zamietnutá.

      51      Keďže dve časti prvého dôvodu sa zamietli, tento dôvod musí byť zamietnutý.

       O druhom dôvode založenom na porušení článku 12a ods. 3 služobného poriadku
      52      Žalobkyňa po prvé spochybňuje, že menovací orgán si mohol osvojiť závery IDOC, podľa ktorých obťažovanie nenastalo z dôvodu,
         že druhý vedúci delegácie tým, že do Alma‑Aty povolal zamestnancov pod jej priamym vedením s cieľom prediskutovať ich prácu
         v jej neprítomnosti a dať jej prostredníctvom nich pokyny, s ňou nezaobchádzal odlišne ako s inými osobami na strednej úrovni
         riadenia delegácie v Alma‑Ate. Článok 12a ods. 3 služobného poriadku nepodriaďuje kvalifikáciu psychického obťažovania podmienke
         existencie diskriminácie.

      53      Na úvod treba zdôrazniť, že ak výslovné rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti prináša zásadné spresnenia týkajúce sa dôvodov
         uvedených administratívou v pôvodnom rozhodnutí, konkrétna identifikácia dôvodov administratívy musí vyplývať z posúdenia
         obidvoch týchto rozhodnutí (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. júna 2004, Eveillard/Komisia, T‑258/01,
         bod 31).

      54      Po tomto zhrnutí z rozhodnutia o zamietnutí sťažnosti vyplýva, že Komisia nevytvorila z existencie diskriminácie podmienku,
         od ktorej by záviselo uznanie obťažovania. V odpovedi na výhradu žalobkyne založenej na tom, že druhý vedúci delegácie dával
         pokyny priamo jej podriadeným, menovací orgán totiž iba uviedol, že IDOC zistil jednak, že druhý vedúci delegácie tak nekonal
         iba v súvislosti so sťažovateľkou, ale že takýto postup zodpovedal jeho všeobecnému spôsobu riadenia zamestnancov, a jednak,
         že samotná skutočnosť, že žalobkyňa nesúhlasí s takýmto spôsobom, nestačí na to, aby mohol byť kvalifikovaný ako obťažovanie.

      55      Žalobkyňa sa po druhé domnieva, že napadnuté rozhodnutie porušuje článok 12a ods. 3 služobného poriadku v tom, že tento článok
         nerobí skutok obťažovania závislým do existencie viacerých obetí, zatiaľ čo napadnuté rozhodnutie, ako aj rozhodnutie o zamietnutí
         sťažnosti priznalo význam skutočnosti, že žiadna iná osoba pracujúca na regionálnej delegácii v Alma‑Ate alebo na regionalizovanej
         delegácii nepodala sťažnosť na psychické obťažovanie proti druhému vedúcemu delegácie.

      56      Treba však zdôrazniť, že Komisia tým, že uviedla, že proti druhému vedúcemu delegácie nebola podaná žiadna iná sťažnosť na
         obťažovanie, iba odpovedala na tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého iní zamestnanci boli obeťami psychického obťažovania zo strany
         druhého vedúceho delegácie.

      57      Po tretie žalobkyňa vytýka napadnutému rozhodnutiu, ako aj rozhodnutiu o zamietnutí jej sťažnosti, že je založené na záveroch
         IDOC, ktorý úmysel obťažovať posúdil ako nevyhnutnú náležitosť na kvalifikáciu psychického obťažovania, zatiaľ čo túto podmienku
         nevyžaduje článok 12a ods. 3 služobného poriadku, tak ako ho vyložil Súd pre verejnú službu vo svojom rozsudku z 9. decembra
         2008, Q/Komisia (F‑52/05, čiastočne zrušený rozsudkom Všeobecného súdu Európskej únie z 12. júla 2011, Komisia/Q, T‑80/09 P,
         ale iba v rozsahu, v akom v bode 2 výroku tohto rozsudku uložil Komisii povinnosť zaplatiť Q náhrady škody; ďalej len „rozsudok
         Q/Komisia“). Žalobkyňa nesporne uvádza, že v rozhodnutí o zamietnutí jej sťažnosti menovací orgán vysvetlil, že IDOC chcel
         iba zdôrazniť skutočnosť, že sťažnosti na obťažovanie sa musia preskúmať bez ohľadu na subjektívny dojem sťažovateľa, ale
         domnieva sa, že menovací orgán nespomenul skutočnosť, že IDOC tiež vyvodil záver, že „nebola predmetom správania, ktorého
         objektívnym cieľom by bolo ju poškodiť alebo úmyselne zhoršiť jej pracovné podmienky“.

      58      Komisia odpovedá, že rozsudok Q/Komisia zaviedol nadmernú subjektivitu v tom, že na rozdiel od skoršej judikatúry už nepodriaďuje
         existenciu obťažovania preukázaniu, že škodca mal úmysel svojím konaním zámerne poškodiť obeť alebo úmyselne zhoršiť jej pracovné
         podmienky. Týmto rozsudkom Všeobecného súdu inštitúcie podstupujú riziko, že budú zneužívané nadmerne citlivými úradníkmi
         alebo zamestnancami. Podľa Komisie by definícia obťažovania mala zohľadňovať potvrdený alebo prezumovaný úmysel údajného škodcu,
         vnímanie údajnej obete, objektívnu povahu skutočností a kontextu, v ktorom tieto skutočnosti nastali. Súd pre verejnú službu
         v bode 135 rozsudku Q/Komisia nesporne uviedol, že dotknuté konanie na to, aby sa mohlo kvalifikovať ako obťažovanie, musí
         „objektívne“ spôsobiť poškodenie obete alebo zhoršenie jej pracovných podmienok. Toto spresnenie však zostáva nedostatočné,
         pretože nebráni tomu, aby sa pôsobnosť článku 12a ods. 3 služobného poriadku vzťahovala aj na konania, ktoré nie sú zneužívajúce
         a ktoré môžu v prípade osôb trpiacich psychologickými problémami „objektívne“ viesť k zhoršeniu pracovných podmienok alebo
         k pocitu zneváženia.

      59      Komisia sa preto domnieva, že pokiaľ sa Súd pre verejnú službu nevráti k judikatúre, ktorá predchádzala rozsudku Q/Komisia,
         v každom prípade by bolo vhodné podriadiť kvalifikáciu obťažovania podmienke, aby skutková podstata sporného správania bola
         dostatočne objektívna v tom zmysle, že nestranný a rozumný pozorovateľ, ktorý má obvyklú citlivosť, ho bude považovať za zneužívajúce.

      60      V prejednávanom prípade Komisia tvrdí, že správanie druhého vedúceho delegácie nemalo objektívne takú povahu, aby mohlo žalobkyňu
         poškodiť alebo zhoršiť jej pracovné podmienky, a teda nemôže byť kvalifikované ako zneužívajúce vo vyššie uvedenom zmysle,
         ale naopak, že v rámci pracovného pomeru bolo úplne obvyklé. Skutočnosť, že žiaden iný zamestnanec delegácie v Alma‑Ate podliehajúci
         obdobným podmienkam sa nepovažoval za obeť obťažovania zo strany druhého vedúceho delegácie, preukazuje, že pocit obťažovania
         žalobkyne vyplýva výlučne z jej osobného vnímania skutočností.

      61      Navyše IDOC a menovací orgán sa domnievali, že skutky nepredstavovali obťažovanie z dôvodu ich povahy, a teda napadnuté rozhodnutie
         sa iba čiastočne opiera o nedostatok úmyslu v správaní druhého vedúceho delegácie.

      62      Napokon posudzované správanie druhého vedúceho delegácie nebolo opakované ani systematické, ako to vyžaduje definícia psychického
         obťažovania.

      63      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súd pre verejnú službu v bode 133 a nasl. rozsudku Q/Komisia rozhodol, že článok 12a
         ods. 3 služobného poriadku z predpokladaného zlého úmyslu škodcu vôbec nevytvára náležitosť nevyhnutnú na kvalifikáciu za
         psychické obťažovanie. V tomto rozsudku (pozri tiež rozsudok Súdu pre verejnú službu z 9. marca 2010, N/Parlament, F‑26/09,
         bod 72) Súd pre verejnú službu totiž uviedol toto:

      „134      Článok 12a ods. 3 poriadku definuje psychické obťažovanie ako ,nevhodné správanie‘, ktoré na jeho preukázanie vyžaduje splnenie
         dvoch kumulatívnych podmienok. Prvá podmienka sa týka existencie správaní, hovoreného slova, činov, gest alebo písaného slova,
         ktoré sa prejavujú ,počas určitého obdobia, opakuj[ú] sa alebo [sú] systematické‘ a ktoré sú ,úmyselnými‘. Druhá podmienka,
         oddelená od prvej spojkou ,a‘, vyžaduje, aby bolo účinkom tohto správania, hovoreného slova, činov, gest alebo písaného slova
         ,poškod[enie] osobnos[ti], dôstojnos[ti] alebo fyzick[ej] alebo psychick[ej] integrit[y] osoby‘.

      135      Zo skutočnosti, že prídavné meno ,úmyseln[ý]‘ sa týka prvej podmienky a nie druhej je možné vyvodiť dva závery. Na jednej
         strane správania, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo uvedené v článku 12a ods. 3 poriadku by malo vykazovať úmyselnú
         povahu, čo vylučuje z rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia konania, ku ktorým by došlo náhodne. Na druhej strane sa však nevyžaduje,
         aby toto správanie, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo boli podniknuté s úmyslom poškodiť osobnosť, dôstojnosť
         alebo fyzickú či psychickú integritu osoby. Inými slovami môže existovať psychické obťažovanie v zmysle článku 12a ods. 3
         poriadku bez toho, aby mal škodca v úmysle svojim konaním poškodiť obeť alebo úmyselne zhoršiť jej pracovné podmienky. Postačuje
         iba, aby tieto konania, ak boli spáchané úmyselne, objektívne také následky vyvolali.“

      64      Komisia sa v podstate domnieva, že táto judikatúra kladie príliš veľký dôraz na pocit údajnej obete a že je zdrojom neistoty.

      65      Súd pre verejnú službu však v bode 135 svojho rozsudku Q/Komisia spresnil, že sporné konania na to, aby boli kvalifikované
         ako obťažovanie, musia „objektívne [vyvolať následky]“ spôsobujúce poškodenie obete alebo zhoršenie jej pracovných podmienok.
         Keďže dotknuté konania musia mať podľa článku 12a ods. 3 služobného poriadku zneužívajúcu povahu, vyplýva z toho, že obťažovanie
         podlieha podmienke, že jeho skutková podstata je dostatočne objektívna v tom zmysle, že nestranný a rozumný pozorovateľ, ktorý
         má obvyklú citlivosť a podlieha rovnakým podmienkam, ho bude považovať za neprimerané a hodné kritiky.

      66      V prejednávanom prípade IDOC vo svojej správe konštatoval, že „tím poverený vyšetrovaním vyvodil záver, že [sťažovateľka]
         nebola predmetom správania, ktorého objektívnym cieľom by bolo ju poškodiť alebo úmyselne zhoršiť jej pracovné podmienky,
         [a že] sa zdá, že napriek jej subjektívnym dojmom žiadnu z uvádzaných príhod a nijaké správanie, posúdené samostatne alebo
         v celku, nemožno považovať za psychické obťažovanie“.

      67      Súd pre verejnú službu však musí odpovedať na otázku, či Komisia v napadnutom rozhodnutí a v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti
         posúdila situáciu žalobkyne na základe nesprávneho výkladu článku 12a služobného poriadku, podľa ktorého je podmienkou obťažovania
         úmysel páchateľa posudzovaných skutkov poškodiť alebo úmyselne zhoršiť pracovné podmienky žalobkyne.

      68      Ako však uvádza sama žalobkyňa, menovací orgán v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti vyjadril názor, že tvrdenia o obťažovaní
         musia byť preskúmané „nezávisle od subjektívneho pocitu obete“. Okrem toho napadnuté rozhodnutie a rozhodnutie o zamietnutí
         sťažnosti sú založené na dôvodoch, ktoré smerujú k preukázaniu, že tvrdenia o obťažovaní žalobkyne nemajú objektívnu povahu.
         Napadnuté rozhodnutie tak uvádza, že skutočnosť, že druhý vedúci delegácie dával pokyny priamo podriadeným žalobkyne, zodpovedá
         jeho obvyklému spôsobu riadenia zamestnancov, pričom sa nepreukázali osobitné okolnosti, ktoré by pri takomto správaní naznačovali
         negatívny postoj voči žalobkyni. Navyše v odpovedi na žiadosť žalobkyne o preverenie vyjadrenej v doplnení k žiadosti o pomoc
         z 28. novembra 2008 Komisia v napadnutom rozhodnutí uviedla, že žiaden iný úradník alebo zamestnanec sa nesťažoval na správanie
         druhého vedúceho delegácie. Napokon rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti sa opiera o objektívnu analýzu úloh žalobkyne, z ktorej
         Komisia vyvodila záver, že žalobkyňa patrila k strednému manažmentu a že táto pozícia nebránila druhému vedúcemu delegácie
         nahradiť ju iným úradníkom na účely účasti na stretnutiach darcovských krajín pre Kirgizsko.

      69      Keďže uznanie existencie obťažovania v zmysle ustanovení služobného poriadku, tak ako ich vykladal Súd pre verejnú službu,
         predpokladá:

      –        úmyselnú povahu dotknutého správania, hovoreného slova, činov, gest alebo písaného slova,
      –        nevyžaduje však, aby toto správanie, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo boli vykonané s úmyslom poškodiť osobnosť,
         dôstojnosť alebo fyzickú alebo psychickú integritu osoby,

      –        pričom musí byť splnená podmienka, že objektívne vyvolali následky spôsobujúce poškodenie obete alebo zhoršenie jej pracovných
         podmienok,

      dôvod vyvodený Komisiou spočívajúci v tom, že posudzované činy objektívne nemohli spôsobiť poškodenie žalobkyne, sám osebe
         stačí na zákonné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia z hľadiska článku 12a služobného poriadku, a to bez ohľadu na výklad
         prijatý IDOC.

      70      Navyše treba zdôrazniť, že žalobkyňa posúdila konanie, ktoré vytýkala druhému vedúcemu delegácie, veľmi subjektívne. Hoci
         sa sťažuje, že postoj druhého vedúceho delegácie ju poškodil vo vzťahu k ambasádam a zastupiteľstvám medzinárodných organizácií
         prítomným v sídle regionalizovanej delegácie v Biškeku, dokumenty, ktoré predložila v prílohe k svojim pripomienkam k správe
         o vyšetrovaní, naopak poukazujú na úctu, ktorú požívala v týchto kruhoch.

      71      Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že druhý dôvod nie je dôvodný.

       O treťom dôvode založenom na existencii zjavne nesprávnych posúdení, porušení povinnosti odôvodnenia, porušení povinnosti
            starostlivosti a porušení povinnosti poskytnúť pomoc
      72      Vzhľadom na tvrdenia uvádzané žalobkyňou na podporu tretieho dôvodu je potrebné odlišovať prvú časť, založenú výlučne na porušení
         povinnosti odôvodnenia, od druhej časti, v ktorej sa uvádzajú hlavne viaceré zjavne nesprávne posúdenia, z ktorých žalobkyňa
         vyvodzuje tiež porušenie povinnosti odôvodnenia a porušenie povinnosti starostlivosti a povinnosti poskytnúť pomoc.

       O prvej časti tretieho dôvodu založenej na porušení povinnosti odôvodnenia
      73      Žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie, ako aj rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti nie sú riadne odôvodnené, pretože Komisia
         neodpovedala na jej tvrdenie, podľa ktorého druhý vedúci delegácie nasledoval prax svojho predchodcu, ktorá spočívala v tom,
         že do Kirgizska sa posielali zamestnanci zamestnaní na regionálnej delegácii v Kazachstane bez toho, aby to bolo prekonzultované
         so žalobkyňou alebo prinajmenšom aby bola o tom informovaná, čo ju strápňovalo voči orgánom hostiteľského štátu a diplomatickému
         zboru.

      74      V tejto situácii treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa nevyžaduje, aby odôvodnenie konkrétne uvádzalo všetky
         relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie spĺňa požiadavky článku 25 druhého odseku služobného
         poriadku, sa má posudzovať nielen vzhľadom na jeho znenie, ale tiež vzhľadom na jeho kontext, ako aj na všetky právne predpisy
         upravujúce dotknutú oblasť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2007, Sack/Komisia, T‑66/05, bod
         65, a rozsudok Súdu pre verejnú službu z 13. septembra 2011, Nastvogel/Rada, F‑4/10, bod 66).

      75      Okrem toho pôvodne nedostatočné odôvodnenie môže byť napravené doplňujúcimi spresneniami aj v priebehu konania, ak pred podaním
         svojej žaloby dotknutá osoba mala k dispozícii údaje, ktoré tvoria východisko odôvodnenia (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. septembra
         2005, Casini/Komisia, T‑132/03, bod 36; a rozsudok Súdu pre verejnú službu z 1. decembra 2010, Gagalis/Rada, F‑89/09, bod
         67).

      76      V prejednávanom prípade je zrejmé, že napadnuté rozhodnutie a rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti osobitne nespomínajú výhradu,
         podľa ktorej druhý vedúci delegácie vystavil žalobkyňu trápnej situácii tým, že do Kirgizska posielal zamestnancov zamestnaných
         na regionálnej delegácii v Kazachstane bez toho, aby to prekonzultoval so žalobkyňou alebo prinajmenšom aby o tom bola informovaná.
         Treba však konštatovať, že tieto rozhodnutia sú odôvodnené a že ich odôvodnenie prinajmenšom uvádza, že medzi obvyklé hierarchické
         právomoci druhého vedúceho delegácie patrilo rozhodnúť, kto ho nahradí na stretnutiach, a poveriť touto úlohu iných úradníkov
         ako žalobkyňu.

      77      Komisia okrem iného doplnila svoje odôvodnenie vo svojich písomných podaniach. Uviedla v nich, že sporná prax musí byť vnímaná
         v osobitnom kontexte vzťahov medzi regionalizovanou delegáciou a regionálnou delegáciou, ktorá si zachováva určitú mieru zodpovednosti,
         a že v tomto kontexte môže byť táto prax prijatá. Dodala, že prvý vedúci delegácie zadal pokyny, ktoré zostali platné a smerovali
         práve k tomu, aby žalobkyňa bola vždy informovaná o misiách v Kirgizsku, aby bola vyzvaná zúčastniť sa na stretnutiach, ktoré
         sa konali, a aby jej boli poskytované kópie správ z misií. Komisia tiež v kontexte, ktorý sa vyznačoval množstvom projektov
         a častými stretnutiami, vyvodila záver, že skutočnosť, že žalobkyňa nebola vždy riadne informovaná, mohla byť spôsobená skôr
         neúmyselnými opomenutiami ako zámerom ju poškodiť.

      78      Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti musí byť prvá časť tretieho dôvodu zamietnutá.

       O druhej časti tretieho dôvodu založenej hlavne na zjavne nesprávnych posúdeniach
      79      Žalobkyňa tvrdí po prvé, že napadnuté rozhodnutie je postihnuté vadou zjavne nesprávneho posúdenia, pretože Komisia sa nesprávne
         domnievala, že skutočnosť, že druhý vedúci delegácie povolal zamestnancov pod jej vedením, aby s nimi prediskutoval ich úlohy
         v jej neprítomnosti a prostredníctvom nich jej zadal pokyny, bola výrazom práva druhého vedúceho delegácie dávať pokyny jej
         podriadeným.

      80      Tvrdenie bez podpory akéhokoľvek argumentu, ako to robí žalobkyňa, však nestačí na preukázanie existencie zjavne nesprávneho
         posúdenia. Uvedené platí tým skôr, že v prejednávanom prípade Komisia vierohodne vysvetľuje, že v osobitnom kontexte vzťahov
         medzi regionálnou delegáciou a regionalizovanou delegáciou sa vedúci regionálnej delegácie môže priamo obrátiť na zamestnancov
         regionalizovanej delegácie a prostredníctvom nich dať pokyny chargé d’affaires na čele regionalizovanej delegácie, pretože títo zamestnanci zostávajú pod jeho vedením. Takýto výkon hierarchickej autority
         sám osebe nespôsobuje poškodenie chargé d’affaires na čele regionalizovanej delegácie alebo zhoršenie jeho pracovných podmienok pri neexistencii akýchkoľvek iných okolností
         v tejto súvislosti. Verbálna nóta z 8. júna 2004 predstavujúca žalobkyňu ako chargé d’affaires ad interim v Biškeku podporuje vyššie uvedené tým, že spresňuje, že „regionalizovaná delegácia v Biškeku je podriadená delegácii Komisie…
         v Alma‑Ate“.

      81      Žalobkyňa tvrdí po druhé, že napadnuté rozhodnutie, ako aj rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti sú postihnuté vadou zjavne nesprávneho
         posúdenia v rozsahu, v akom ju označujú za súčasť „stredného manažmentu“, zatiaľ čo ona bola „zodpovedný rezidentný úradník
         – chargé d’affaires [ad interim]“, a teda mala väčšiu mieru zodpovednosti ako stredný manažment, ako sa uvádza v dohovore o diplomatických stykoch podpísanom
         vo Viedni 18. apríla 1961 (ďalej len „Viedenský dohovor“).

      82      Treba však jednak pripomenúť, že verbálna nóta z 8. júna 2004 uvedená vyššie zdôrazňovala podriadenosť regionalizovanej delegácie
         v Biškeku regionálnej delegácii v Alma‑Ate, a jednak uviesť, že táto nóta oznamovala vymenovanie žalobkyne za „vedúcu sekcie
         Kirgizska“. Okrem toho je dôležité, že žalobkyňa bola v čase skutkového stavu zaradená do platovej triedy A*9, premenovanej
         na AD 9, a že v nadväznosti na vyššie uvedenú verbálnu nótu podliehala, hoci ako chargé d’affaires ad interim v Biškeku, vedeniu a zodpovednosti vedúceho delegácie v Alma‑Ate, ako to vyplýva aj z výňatkov z hodnotiacich správ, ktoré
         priložila k spisu v prejednávanej veci. Navyše v odpovedi na otázku Súdu pre verejnú službu na pojednávaní sa žalobkyňa preukázala
         iba osemročnou praxou v postavení analytičky bezpečnostnej politiky v rámci švédskych bezpečnostných služieb, pričom uviedla,
         že pred svojím preložením do Biškeku nemala skúsenosť v rámci GR pre vonkajšie vzťahy Komisie, v každom prípade nie ako chargé d’affaires.

      83      Za týchto podmienok a bez potreby skúmať postavenie chargés d’affaires ad interim z hľadiska Viedenského dohovoru, ktorý upravuje iba vzťahy diplomatických misií s prijímajúcimi štátmi, sa nezdá, že Komisia
         sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia tým, že sa na účely posúdenia pracovných vzťahov medzi druhým vedúcim delegácie
         a žalobkyňou domnievala, že žalobkyňa v rámci Komisie patrila do stredného manažmentu.

      84      Aj za predpokladu, že by Komisia nesprávne vyložila význam chargés d’affaires ad interim z hľadiska Viedenského dohovoru, žalobkyňa nevysvetlila, v čom by tento nesprávny výklad mohol viesť menovací orgán k vykonaniu
         zjavne nesprávneho posúdenia neuznaním existencie obťažovania. Žalobkyňa nesporne uvádza, že menovací orgán takým konaním
         „naďalej poškodzoval jej postavenie“. Aj za predpokladu, že žalobkyňa tým naznačuje, že samotný menovací orgán prispel k jej
         obťažovaniu, treba konštatovať, že zjavne nesprávne právne posúdenie samo osebe nemôže predstavovať taký závažný čin, akým
         je obťažovanie. Žalobkyňa v tejto súvislosti neposkytla žiadne vysvetlenie.

      85      Žalobkyňa tvrdí po tretie, že napadnuté rozhodnutie je postihnuté vadou zjavne nesprávneho posúdenia, pretože Komisia sa domnievala,
         že sa sťažuje na to, že rozhodnutie poveriť iného zamestnanca úlohou vypracovávať správy o politickej situácii v Kirgizsku
         jej zabránila vykonať túto úlohu, zatiaľ čo ona v skutočnosti kritizovala skutočnosť, že dostala v tejto súvislosti zavádzajúce
         pokyny a že tak bola manipulovaná.

      86      V tejto súvislosti treba poznamenať, že v žiadosti o pomoc žalobkyňa uviedla, že skutočnosť, že druhý vedúci delegácie ju
         požiadal vypracovať „príspevky“ o situácii v Kirgizsku vo forme „každodenných správ na päť riadkov“ a že iného úradníka z delegácie
         v Alma‑Ate poveril úlohou sledovať nepokoje, ktoré nastali v Biškeku v novembri 2006, pretože žalobkyňa nepredkladala skutočnú
         politickú analýzu, vyvolávala u jej nadriadených v sídle Komisie dojem, že nie je schopná vypracovať vhodné politické správy.

      87      V napadnutom rozhodnutí Komisia vzhľadom na správu o vyšetrovaní odpovedala, že hlavná zodpovednosť za vypracovávanie správ
         o politickej situácii v Kirgizsku zostala v pôsobnosti delegácie v Alma‑Ate, ale žalobkyni bola účasť na tejto úlohe povolená,
         či dokonca k nej bola nabádaná, čo implicitne, ale nepochybne vylučuje akúkoľvek domnienku o manipulácii.

      88      Navyše Súd pre verejnú službu nevidí, v čom Komisia tým, že sa domnievala, že žalobkyňa sa sťažovala, že jej bolo bránené
         vypracovávať správy o politickej situácii v Kirgizsku, skreslila výhradu, ktorú vzniesla a ktorá kládla dôraz na skutočnosť,
         že druhý vedúci delegácie tým, že obmedzil jej úlohu pri vypracovávaní takých správ, mal zámer preukázať jej neschopnosť v danej
         oblasti.

      89      V každom prípade údajné skreslenie znenia sťažnosti na obťažovanie žalobkyne nie je dostatočne opodstatnené na to, aby mohlo
         vyvolať zjavne nesprávne posúdenie v napadnutom rozhodnutí.

      90      Po štvrté žalobkyňa tvrdí, že Komisia sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia svojich právomocí tým, že sa domnievala, že
         ak druhý vedúci delegácie sám nevycestoval do Kirgizska, patrilo do jeho právomoci rozhodnúť, kto ho nahradí na stretnutiach
         s darcovskými krajinami pre Kirgizsko alebo s inými partnermi. V pozícii „zodpovedného rezidentného úradníka – chargé d’affaires [ad interim]“ totiž žalobkyňa sama bola oprávnená na základe Viedenského dohovoru zastupovať Komisiu v prípade neprítomnosti vedúceho
         delegácie.

      91      Súd pre verejnú službu však nepovažuje za potrebné v prejednávanom prípade rozhodnúť o otázke, či vymenovanie chargé d’affaires ad interim na čelo regionalizovanej delegácie bráni vedúcemu regionálnej delegácie, pod ktorú patrí táto regionalizovaná delegácia, vymenovať
         iného úradníka na účely zastúpenia Komisie počas stretnutí organizovaných v krajine, v ktorej bol tento chargé d’affaires akreditovaný.

      92      Aj za predpokladu, že Komisia v prejednávanom prípade nesprávne vyložila právomoci chargés d’affaires ad interim z hľadiska Viedenského dohovoru, toto prípadné nesprávne právne posúdenie neumožňuje vyvodiť záver, že menovací orgán vykonal
         zjavne nesprávne posúdenie tým, že odmietol pripustiť existenciu obťažovania. Je pravda, že žalobkyňa zdôrazňuje, že druhý
         vedúci delegácie požiadal iného úradníka, aby predsedal na stretnutí darcovských krajín pre Kirgizsko, pričom spresnil: „nie
         [žalobkyňa]“. Hoci sa tento spôsob konania žalobkyni nemusel páčiť, nemôže preukázať existenciu zjavne nesprávneho posúdenia,
         pokiaľ ide o existenciu psychického obťažovania, ktoré vyžaduje správanie, ktoré trvá počas určitého obdobia, opakuje sa alebo
         je systematické a ktorého subjektívny výklad údajnou obeťou nemôže byť uprednostnený. Treba však konštatovať, ako tvrdí Komisia,
         že žalobkyňa vo svojej hodnotiacej správe za rok 2007 uviedla, že sa pravidelne zúčastňovala na koordinačných stretnutiach
         s darcovskými krajinami pre Kirgizsko. Žalobkyňa tiež vo svojej hodnotiacej správe za rok 2006 uviedla, že v danom roku hrala
         na diplomatickej scéne aktívnu úlohu. Navyše správanie, ktoré vytýka druhému vedúcemu delegácie, v každom prípade nemôže byť
         kvalifikované ako trvalé, opakované alebo systematické v zmysle článku 12a služobného poriadku.

      93      Okrem toho, ako to zdôraznil IDOC, hoci viacerí svedkovia poukázali na nejasnosti v zadefinovaní úloh regionálnych delegácií
         a regionalizovaných delegácií a tieto nejasnosti mohli spôsobiť ťažkosti vnímané žalobkyňou, organizačná nepresnosť v súvislosti
         s rozdelením úloh v rámci generálneho riaditeľstva Komisie nemôže sama osebe viesť k obťažovaniu.

      94      Okrem toho v rozsahu, v akom žalobkyňa vyvodila z existencie údajných zjavne nesprávnych posúdení preskúmaných vyššie porušenie
         povinnosti odôvodnenia, stačí konštatovať, že keďže nepreukázala existenciu takých zjavne nesprávnych posúdení, nepreukázala
         ani to, že menovací orgán porušil svoju povinnosť odôvodnenia. Navyše nedostatok odôvodnenia, ktorý je výhradou voči forme,
         si nemožno zamieňať s nedostatkom vnútornej zákonnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval
         a Brink’s France, C‑367/95 P, bod 72).

      95      Napokon žalobkyňa tiež z údajných zjavne nesprávnych posúdení, ktoré nepreukázala, vyvodzuje porušenie povinnosti starostlivosti
         a povinnosti poskytnúť pomoc na základe článku 24 služobného poriadku. Keďže výhrady založené na zjavne nesprávnych posúdeniach
         boli zamietnuté, v dôsledku toho treba zamietnuť aj posledné vznesené výhrady.

      96      Keďže tretí dôvod sa musí tiež zamietnuť, žalobu je potrebné zamietnuť v celom rozsahu.

       O trovách
      97      V súlade s článkom 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy uvedeného rokovacieho
         poriadku nestanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
         zmysle navrhnuté. Podľa odseku 2 tohto istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak si to vyžaduje spravodlivé
         zaobchádzanie, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, prípadne ho vôbec
         nemusí zaviazať na náhradu trov konania.

      98      Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že žalobkyňa vo veci nemala úspech. Okrem toho Komisia vo svojich návrhoch výslovne žiadala,
         aby žalobkyňa bola povinná nahradiť trovy konania. Avšak vzhľadom na to, že námietka neprípustnosti vznesená Komisiou bola
         zamietnutá, je opodstatnené uplatniť ustanovenia článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku a rozhodnúť, že žalobkyňa znáša svoje
         vlastné trovy konania a je povinná nahradiť iba tri štvrtiny trov konania, ktoré vznikli Komisii.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Carina Skareby znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť tri štvrtiny trov konania, ktoré vznikli Európskej
            komisii.
      3.      Európska komisia znáša jednu štvrtinu svojich vlastných trov konania.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 16. mája 2012.

               Tajomníčka

                     Predseda komory

               W. Hakenberg

                     S. Van Raepenbusch

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 8. marca 2005. # D proti Európskej investičnej banke (BEI). # Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-275/02.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. septembra 2014.#Simon, Evers & Co. GmbH proti Hauptzollamt Hamburg‑Hafen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Finanzgericht Hamburg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Obchodná politika – Antidumpingové clá – Nariadenie (ES) č. 499/2009 – Platnosť – Dovoz výrobkov s pôvodom v Číne – Dovoz rovnakých výrobkov zasielaných z Thajska – Obchádzanie – Dôkaz – Odmietnutie spolupráce.#Vec C‑21/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑21/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg (Nemecko) z 19. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 15. januára 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Simon, Evers, & Co. GmbH
            proti
            Hauptzollamt Hamburg‑Hafen,
            SÚDNY DVOR (druhá komora),
            v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia J. L. da Cruz Vilaça (spravodajca), G. Arestis, J.‑C. Bonichot a A. Arabadžiev,
            generálny advokát: Y. Bot,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Simon, Evers, & Co. GmbH, v zastúpení: H. Henninger, Rechtsanwalt,
            – grécka vláda, v zastúpení: M. Tassopoulou a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia,
            – portugalská vláda, v zastúpení: A. Coutinho da Silva a L. Inez Fernandes, splnomocnení zástupcovia,
            – Rada Európskej únie, v zastúpení: S. Boelaert, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. Polcyn, avocate,
            – Európska komisia, v zastúpení: T. Maxian Rusche, splnomocnený zástupca,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. apríla 2014,
            vyhlásil tento

            Odôvodnenie
            Rozsudok
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka platnosti nariadenia Rady (ES) č. 499/2009 Rady z 11. júna 2009, ktorým sa rozširuje konečné antidumpingové clo uložené nariadením (ES) č. 1174/2005 na dovoz ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Čínskej ľudovej republike na dovoz rovnakého výrobku zasielaného z Thajska, či už deklarovaného ako výrobok s pôvodom v Thajsku, alebo nie (Ú. v. EÚ L 151, s. 1, ďalej len „sporné nariadenie“).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, v ktorom proti sebe stoja Simon, Evers & Co. GmbH (ďalej len „Simon, Evers“) a Hauptzollamt Hamburg‑Hafen (Hlavný colný úrad prístavu Hamburg, ďalej len „Hauptzollamt“), vo veci rozhodnutia, ktorým uvedený úrad uložil spoločnosti Simon, Evers povinnosť zaplatiť antidumpingové clo.
            Právny rámec
            3. Ustanovenia upravujúce uplatňovanie antidumpingových opatrení Európskou úniou, ktoré boli účinné v čase skutkových okolností sporu vo veci samej, boli obsiahnuté v nariadení Rady (ES) č. 384/96 z 22. decembra 1995 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 56, s. 1; Mim. vyd. 11/010, s. 45), zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 461/2005 z 8. marca 2004 (Ú. v. EÚ L 77, s. 12, ďalej len „základné nariadenie“).
            4. Článok 13 základného nariadenia nazvaný „Obchádzanie“ znie:
            „1. Antidumpingové clá uložené podľa tohto nariadenia možno rozšíriť na dovozy podobných výrobkov… z tretích krajín…, keď dochádza k obchádzaniu platných opatrení. … Pod obchádzaním sa rozumie zmena v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a spoločenstvom, alebo medzi jednotlivými spoločnosťami tejto krajiny podliehajúcej opatreniam a spoločenstvom, ktorá vychádza z praxe, procesu alebo činnosti, pre ktorú neexistuje iná dostatočne náležitá príčina alebo iné ekonomické opodstatnenie okrem uloženia cla, a keď sú k dispozícii dôkazy o ujme alebo o oslabovaní nápravných účinkov cla v súvislosti s cenami a/alebo množstvami podobného výrobku, a keď sú k dispozícii dôkazy o dumpingu vo vzťahu k predtým stanoveným normálnym hodnotám pre podobné výrobky, ak je to potrebné v súlade s ustanoveniami článku 2.
            …
            2. Montážna činnosť v spoločenstve alebo v tretej krajine sa považuje za obchádzanie platných opatrení, ak:
            a) sa táto činnosť začala alebo podstatne vzrástla od začatia antidumpingového prešetrovania alebo tesne pred jeho začatím a príslušné diely pochádzajú z krajiny, na ktorú sa vzťahujú opatrenia;
            …
            a
            c) nápravné účinky cla sú vážne oslabené z hľadiska cien a/alebo množstiev podobného zmontovaného výrobku a existujú dôkazy o dumpingu vo vzťahu k predtým stanoveným normálnym hodnotám na takéto alebo podobné výrobky.
            3. V zmysle tohto článku sa prešetrovania začnú na základe podnetu Komisie alebo na základe žiadosti niektorého členského štátu alebo ktorejkoľvek zainteresovanej strany, na základe dostatočných dôkazov, ktoré sa vzťahujú na faktory ustanovené v odseku 1. Začatie prešetrovania sa uskutoční po konzultácií s poradným výborom prostredníctvom nariadenia Komisie, ktoré môže tiež nariadiť colným orgánom, aby dovozy podrobili registrácii v súlade s článkom 14 odsek 5, alebo aby požadovali záruky. Prešetrovania vykonáva Komisia, ktorej môžu pomáhať colné orgány, a ukončia sa do deviatich mesiacov. Ak skutočnosti, tak ako boli s konečnou platnosťou stanovené, opodstatňujú rozšírenie opatrení, toto rozšírenie vykoná Rada, konajúc na návrh predložený Komisiou po konzultácií s poradným výborom. …
            …“
            5. Podľa článku 14 ods. 6 základného nariadenia:
            „Členské štáty podajú každý mesiac Komisii správy o dovozoch, ktoré podliehajú prešetrovaniu a opatreniam a o výške ciel vybraných podľa tohto nariadenia.“
            6. Článok 18 ods. 1 a 6 základného nariadenia stanovuje:
            „1. V prípadoch, keď ktorákoľvek zainteresovaná strana odmietne prístup k potrebným informáciám alebo ich inak neposkytne v lehote stanovenej v tomto nariadení, prípadne významným spôsobom vytvára prekážky uskutočneniu prešetrovania, predbežné alebo konečné zisteniam, či už pozitívne alebo negatívne možno vypracovať na základe dostupných skutočností. … Zainteresované strany by mali byť upozornené na dôsledky odmietnutia spolupráce.
            …
            6. Ak ktorákoľvek zainteresovaná strana nespolupracuje alebo spolupracuje len čiastočne, takže sa tým neposkytnú relevantné informácie, výsledok môže byť pre túto stranu menej priaznivý, ako by tomu bolo v prípade, ak by táto spolupracovala.“
            7. Na základe prešetrovania vedeného Komisiou v období od 1. apríla 2003 do 31. marca 2004 (ďalej len „pôvodné prešetrovanie“) prijala Únia nariadenie Rady (ES) č. 1174/2005 z 18. júla 2005 o uložení konečného antidumpingového cla a o konečnom výbere dočasného cla uloženého na dovozy ručných paletovacích vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (Ú. v. EÚ L 189, s. 1), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 684/2008 zo 17. júla 2008 (Ú. v. EÚ L 192, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1174/2005“).
            8. Podľa článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1174/2005:
            „Týmto sa ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz ručných paletov[ý]ch vozíkov a ich hlavných častí, t. j. podvozku a hydrauliky, zaradených pod kódy KN ex842790 00 a ex843120 00 (kódy TARIC 8427900010 a 8431200010), s pôvodom v Čínskej ľudovej republike. …“
            9. Ako vyplýva z piateho odôvodnenia nariadenia Komisie (ES) č. 923/2008 z 12. septembra 2008, ktorým sa začína prešetrovanie týkajúce sa možného obchádzania antidumpingových opatrení uložených nariadením Rady (ES) č. 1174/2005 zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 684/2008 na dovoz ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Čínskej ľudovej republike dovozom ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí zasielaných z Thajska, ktoré majú alebo nemajú deklarovaný pôvod v Thajsku, a ktorým sa zavádza registrácia tohto dovozu (Ú. v. EÚ L 252, s. 3), Komisia sa rozhodla začať prešetrovanie (ďalej len „prešetrovanie obchádzania“) na základe dostatočných dôkazov, ktoré už na prvý pohľad poukazovali na to, že antidumpingové opatrenia na dovoz ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Čínskej ľudovej republike sa obchádzajú prostredníctvom montáže výrobku, ktorý je predmetom prešetrovania, v Thajsku. Komisia prijala na tento účel nariadenie č. 923/2008.
            10. Z odôvodnenia 10 sporného nariadenia vyplýva, že obdobie prešetrovania obchádzania sa vzťahovalo na obdobie od 1. septembra 2007 do 31. augusta 2008 (ďalej len „obdobie prešetrovania“).
            11. Podľa odôvodnenia 6 sporného nariadenia „Komisia oficiálne informovala o začatí prešetrovania [obchádzania] orgány ČĽR a Thajska, výrobcov/vývozcov v ČĽR a Thajsku, dovozcov v Spoločenstve, o ktorých bolo známe, že sa ich záležitosť týka [, ako aj výrobné odvetvie Spoločenstva – neoficiálny preklad ]. Dotazníky boli zaslané známym výrobcom/vývozcom v ČĽR a v Thajsku, ako aj dovozcom v Spoločenstve, ktorí boli Komisii známi z pôvodného prešetrovania, a stranám, ktoré sa prihlásili v rámci lehôt uvedených v článku 3 nariadenia [č. 923/2008]. Zainteresované strany dostali možnosť oznámiť svoje stanoviská písomne a požiadať o vypočutie do termínu stanoveného v [tomto nariadení]. Všetky strany boli informované, že nespolupráca môže viesť k uplatneniu článku 18 základného nariadenia a k zisteniam založeným na dostupných skutočnostiach.“
            12. Z odôvodnenia 7 sporného nariadenia vyplýva, že vyvážajúci výrobcovia z Thajska nezaslali žiadne vyplnené dotazníky a ani od thajských orgánov Komisia nedostala žiadne pripomienky.
            13. V odôvodnení 8 sporného nariadenia sa uvádza, že „jeden čínsky vyvážajúci výrobca vyplnil dotazník a uviedol v ňom svoj predaj na vývoz do ES, ako aj určitý nevýrazný vývoz príslušného výrobku do Thajska. Od čínskych orgánov neboli doručené žiadne pripomienky“.
            14. Okrem toho z odôvodnenia 9 tohto nariadenia vyplýva, že „deväť dovozcov zo Spoločenstva predložilo vyplnené dotazníky, v ktorých uviedlo svoj dovoz z Číny a Thajska. Na základe ich dotazníkov sa vo všeobecnosti usúdilo, že v roku 2006, t. j. v roku nasledujúcom po začatí uplatňovania [konečných – neoficiálny preklad ] antidumpingových ciel, došlo k zvýšeniu dovozu z Thajska a náhlemu zníženiu dovozu z ČĽR. V nasledujúcich rokoch sa dovoz z ČĽR znovu zvýšil, pričom zároveň sa mierne znížil dovoz z Thajska, ale stále bol na omnoho vyššej úrovni ako v roku 2005“.
            15. Pokiaľ ide o zmenu v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a Úniou, odôvodnenia 16 až 21 sporného nariadenia znejú takto:
            „(16) Z dôvodu nespolupráce akejkoľvek thajskej spoločnosti boli objem a hodnota vývozu príslušného výrobku z Thajska do Spoločenstva stanovené na základe dostupných informácií, ktorými sú v tomto prípade štatistické údaje zozbierané členskými štátmi a zhromaždené Komisiou podľa článku 14 ods. 6 základného nariadenia a údaje Eurostatu. …
            (17) Po zavedení antidumpingových opatrení sa dovoz [ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí] z Thajska zvýšil zo 7 458 vozíkov v roku 2005 na 64 706 vozíkov v roku 2007 a počas [obdobia prešetrovania] sa znížil na 42 056 vozíkov.
            (18) Pokiaľ ide o Čínu, dovoz [ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí] do ES sa zvýšil z 240 639 vozíkov v roku 2005 na 538 271 vozíkov v roku 2007 a na 584 786 vozíkov počas [obdobia prešetrovania]. Podľa dostupných informácií je toto zvýšenie spôsobené najmä zvýšením vývozu jediného čínskeho vyvážajúceho výrobcu, pre ktorého platia najnižšie sadzby antidumpingového cla. Čínsky vývoz pochádzajúci od tejto konkrétnej strany v skutočnosti predstavuje prevažný percentuálny podiel zvýšenia dovozu [ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí] do ES z ČĽR medzi rokom 2005 a koncom [obdobia prešetrovania]
            (19) Vzhľadom na uvedenú situáciu sa usudzuje, že došlo k zmene štruktúry obchodu medzi ES,ČĽR a Thajskom. Dovoz z ČĽR sa naďalej zvyšoval, ale dá sa to priamo pripísať výkonnosti vývozu jedného z čínskych vyvážajúcich výrobcov, ktorý spolupracoval pri pôvodnom prešetrovaní a ktorému bolo udelené najnižšie antidumpingové clo. Na druhej strane dovoz z Thajska sa medzi rokom 2005 a 2007 zvýšil o 868 % a počas [obdobia prešetrovania] sa stabilizoval na nárast o 564 % v porovnaní s rokom 2005.
            (20) V krátkosti, hoci sa v rámci zistenej štruktúry obchodu ukazuje pretrvávanie vývozu z ČĽR, ukazuje sa aj výrazné zvýšenie vývozu z Thajska. Pretrvávanie alebo neustály nárast vývozu z ČĽR, hoci omnoho nižší medzi rokom 2007 a [obdobím prešetrovania], než nárast, ktorý sa zistil v pôvodnom prešetrovaní, sa dá vysvetliť skutočnosťou, že prevažná väčšina vývozu pochádzala od čínskej spoločnosti s najnižšou sadzbou antidumpingového cla. Na druhej strane štruktúru, pokiaľ ide o Thajsko, bolo možné vysvetliť jedine ako dôsledok činností smerujúcich k obchádzaniu opatrení.
            (21) Dovoz do Spoločenstva z Thajska sa začal zvyšovať počas obdobia, keď Spoločenstvo vykonávalo pôvodné prešetrovanie. Pripomína sa, že orgány v Thajsku, ako aj potenciálni thajskí výrobcovia/vývozcovia boli informovaní o súčasnom prešetrovaní. Neboli však doručené žiadne dôkazy, na základe ktorých by sa vysvetlilo toto výrazné zvýšenie, a ani žiadna thajská spoločnosť nespolupracovala pri prešetrovaní predložením požadovaných vyplnených dotazníkov. V tejto súvislosti by sa malo zdôrazniť, ako sa uvádza v odôvodnení 7, že z informácií, ktoré mala v tom čase Komisia k dispozícii, sa javilo, že v Thajsku sa uskutočňuje značné množstvo montážnych činností súvisiacich s [ručnými paletovými vozíkmi a ich hlavnými časťami]. Na druhej strane neboli doručené žiadne dôkazy preukazujúce, že v Thajsku sa skutočne vyrába[jú ručné paletové vozíky a ich hlavné časti]. Na základe informácií, ktoré sú k dispozícii, sa preto dospelo k záveru, že keďže neexistuje iný dostatočný dôvod alebo hospodárske odôvodnenie v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia, zmena v štruktúre obchodu pramenila z antidumpingového cla uloženého na [ručné paletové vozíky a ich hlavné časti] s pôvodom v [Číne].“
            16. V nadväznosti na prešetrenie obchádzania bolo prijaté sporné nariadenie.
            17. Článok 1 tohto nariadenia stanovuje:
            „1. Konečné antidumpingové clo uplatniteľné na ‚všetky ostatné spoločnosti‘ uložené nariadením (ES) č. 1174/2005 na dovoz ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí, t. j. podvozku a hydrauliky, vymedzených v článku 1 nariadenia [č. 1174/2005] s pôvodom v [Číne] sa týmto rozširuje na ručné paletové vozíky a ich hlavné časti, t. j. podvozok a hydrauliku, vymedzené v článku 1 [č. 1174/2005], zaradené pod kódy KN ex 8427 90 00 a ex 8431 20 00 (kódy TARIC 8427900011 a 8431200011), zasielané z Thajska, či už deklarované ako výrobky s pôvodom v Thajsku, alebo nie.
            2. Clá, ktoré sa rozširujú odsekom 1, sa vyberajú za dovoz registrovaný v súlade s článkom 2 nariadenia (ES) č. 923/2008 a článkom 13 ods. 3 a článkom 14 ods. 5 [základného] nariadenia.
            …“
            Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
            18. Spoločnosť Simon, Evers doviezla v októbri 2008 z Thajska ručné paletové vozíky.
            19. Hauptzollamt 12. augusta 2009 výmerom dovozného cla na základe sporného nariadenia požadoval, aby Simon, Evers zaplatila antidumpingové clo vo výške 9 666,90 eura.
            20. Keďže Hauptzollamt rozhodnutím z 21. februára 2011 zamietol odvolanie podané proti tomuto výmeru ako nedôvodné, Simon, Evers podala žalobu na Finanzgericht Hamburg.
            21. Tento súd má pochybnosti, či sú v prejednávanej veci splnené podmienky na konštatovanie obchádzania antidumpingového cla, ktoré sú stanovené v článku 13 ods. 1 základného nariadenia. Konkrétnejšie sa pýta, či zmena objemu vývozu z predmetných tretích krajín môže sama osebe preukázať spojitosť medzi dovozom z krajiny podliehajúcej antidumpingovému clu a dovozom z krajiny, na ktorú sa má antidumpingové clo rozšíriť. Pokiaľ ide o vývoj dovozu z Thajska, Finanzgericht Hamburg uvádza, že tento vývoz najprv počas roka 2007 výrazne vzrástol a následne v priebehu obdobia prešetrovania významne klesol.
            22. Vnútroštátny súd tiež pochybuje o skutočnosti, že by sa zmena v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a Úniou mohla pripísať zavedeniu antidumpingového cla na paletové vozíky s pôvodom v Číne vzhľadom na to, že v priebehu dotknutého obdobia došlo k výraznému zvýšeniu samotného dovozu z Číny. Ak neexistujú dôkazy umožňujúce jednak vysvetliť výrazné zvýšenie vývozu z Thajska a jednak preukázať neexistenciu skutočnej výroby ručných paletových vozíkov v Thajsku, je zrejme prinajmenšom sporné, že by bolo možné vyvodiť záver, že v prípade neexistencie akéhokoľvek iného dostatočného dôvodu alebo hospodárskeho odôvodnenia v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia, vyplýva zmena v štruktúre obchodu zo zavedenia antidumpingového cla na ručné paletové vozíky s pôvodom v Číne.
            23. Za týchto podmienok Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Je [sporné] nariadenie neplatné, pretože Komisia v rozpore s podmienkami vyplývajúcimi z článku 13 [základného] nariadenia, ktoré sa týkajú určenia obchádzania antidumpingových opatrení, dospela k záveru o existencii obchádzania len z dôvodu, že objem príslušného vývozu z Thajska sa po zavedení opatrení značne zvýšil, pričom však so zreteľom na nespoluprácu thajských vývozcov nevykonala žiadne ďalšie konkrétne zistenia?“
            O prejudiciálnej otázke
            Úvodné pripomienky
            24. Na úvod treba uviesť, že svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je sporné nariadenie neplatné z dôvodu, že inštitúcie Únie z právneho hľadiska dostatočne nezistili „obchádzanie“ v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia, a to preto, že sa v ňom nespresňuje ani zmena v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a Úniou, ani existencia praxe, procesu alebo činnosti, pre ktoré nie je v prípade nespolupráce thajských vývozcov iná dostatočne náležitá príčina alebo iné ekonomické opodstatnenie ako zavedenie antidumpingového cla.
            25. Simon, Evers v písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru uviedla ďalší dôvod neplatnosti sporného nariadenia, ktorý sa zakladá na tom, že inštitúcie Únie nepreukázali oslabenie nápravných účinkov antidumpingového cla v súvislosti s cenami a/alebo množstvami podobných výrobkov.
            26. Podľa ustálenej judikatúry konanie upravené článkom 267 ZFEÚ vychádza z jasného rozdelenia úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom tak, že výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vec prejednáva a musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, prináleží, aby s prihliadnutím na osobitosti veci, posúdil potrebu rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položí Súdnemu dvoru (pozri najmä rozsudok Hoesch Metals and Alloys, C‑373/08, EU:C:2010:68, bod 59).
            27. Z ustálenej judikatúry takisto vyplýva, že článok 267 ZFEÚ nepredstavuje procesný prostriedok, ktorý majú k dispozícii účastníci sporu prebiehajúceho pred vnútroštátnym súdom, takže Súdny dvor nemôže byť povinný posúdiť platnosť práva Únie len z dôvodu, že túto otázku pred ním položil jeden z týchto účastníkov konania vo svojich písomných pripomienkach (pozri rozsudok MSD Sharp & Dohme, C‑316/09, EU:C:2011:275, bod 23, ako aj citovanú judikatúru).
            28. Za týchto podmienok netreba rozšíriť skúmanie platnosti sporného nariadenia s ohľadom na dôvody, ktoré vnútroštátny súd neuviedol (pozri rozsudok Nuova Agricast, C‑390/06, EU:C:2008:224, bod 44).
            O platnosti sporného nariadenia
            29. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v oblasti spoločnej obchodnej politiky a osobitne v oblasti ochranných obchodných opatrení disponujú inštitúcie Únie širokou mierou voľnej úvahy z dôvodu zložitosti hospodárskych, politických a právnych situácií, ktoré musia preskúmať. Čo sa týka súdneho preskúmania takéhoto posúdenia, musí sa obmedziť na overenie toho, či boli dodržané príslušné procesné pravidlá, či sú skutkové zistenia, ktoré sa zohľadnili pri spornej voľbe, vecne presné a či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu týchto skutkových zistení alebo k zneužitiu právomoci (pozri rozsudok Rada a Komisia/Interpipe Niko Tube a Interpipe NTRP, C‑191/09 P a C‑200/09 P, EU:C:2012:78, bod 63, ako aj citovanú judikatúru).
            30. Pokiaľ ide konkrétnejšie o obchádzanie antidumpingových opatrení, článok 13 ods. 1 základného nariadenia uvádza, že sa ním rozumie zmena v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a Úniou, ktorá vychádza z praxe, procesu alebo činnosti, pre ktoré nie je iná dostatočne náležitá príčina alebo iné ekonomické opodstatnenie ako uloženie antidumpingového cla, a keď sú k dispozícii dôkazy o ujme alebo o oslabovaní nápravných účinkov cla v súvislosti s cenami a/alebo množstvami podobného výrobku.
            31. Podľa článku 13 ods. 3 tohto nariadenia Komisii prislúcha, aby na základe dôkazov, z ktorých na prvý pohľad vyplývajú praktiky obchádzania, začala prešetrovanie. Ak skutočnosti, ktoré boli preukázané počas tohto prešetrovania umožňujú vyvodiť záver o existencii takéhoto obchádzania, Komisia navrhne Rade, aby antidumpingové opatrenia rozšírila.
            32. Nijaké ustanovenie základného nariadenia však Komisii v rámci prešetrovania týkajúceho sa existencie obchádzania nepriznáva právomoc prinútiť výrobcov alebo dovozcov, ktorých sa podnet týka, aby sa zúčastnili na prešetrovaní alebo predložili informácie. Komisia je teda pri získavaní potrebných informácií závislá od dobrovoľnej spolupráce zainteresovaných strán.
            33. Práve z toho dôvodu normotvorca Únie stanovil v článku 18 ods. 1 základného nariadenia, že v prípadoch, keď ktorákoľvek zo zainteresovaných strán odmietne prístup k potrebným informáciám alebo ich inak neposkytne, prípadne významným spôsobom vytvára prekážky uskutočneniu prešetrovania, predbežné alebo konečné zistenia, či už pozitívne alebo negatívne možno vypracovať na základe dostupných údajov.
            34. Navyše článok 18 ods. 6 toho istého nariadenia spresňuje, že ak ktorákoľvek zainteresovaná strana nespolupracuje alebo spolupracuje len čiastočne, takže sa tým neposkytnú relevantné informácie, výsledok môže byť pre túto stranu menej priaznivý, ako by to bolo v prípade, ak by spolupracovala.
            35. Aj keď je pravda, že základné nariadenie a konkrétne jeho článok 13 ods. 3 stanovuje zásadu, podľa ktorej dôkazné bremeno v súvislosti s obchádzaním nesú inštitúcie Únie, nič to nemení na tom, že cieľom článku 18 ods. 1 a 6 základného nariadenia, ktorý stanovuje, že v prípade nespolupráce zainteresovaných strán môžu tieto inštitúcie pri záveroch prešetrovania o existencii obchádzania vychádzať z dostupných údajov a že stranám, ktoré nespolupracovali, hrozí riziko, že sa budú nachádzať v menej výhodnej situácii, je výrazne uľahčiť túto situáciu dokazovania.
            36. Ako uviedol generálny advokát v bodoch 68 a 69 týchto návrhov, z článku 18 základného nariadenia nepochybne vyplýva, že normotvorca Únie nemal v úmysle zaviesť právnu domnienku, ktorá by umožňovala z odmietnutia spolupráce zainteresovaných alebo dotknutých strán priamo vyvodiť existenciu obchádzania a oslobodila by inštitúcie Únie od akejkoľvek dôkazného bremena. Vzhľadom však na možnosť vyvodiť závery, dokonca aj konečné, na základe dostupných údajoch a na možnosť pristupovať k strane, ktorá nespolupracuje alebo spolupracuje iba čiastočne, menej priaznivo ako v prípade jej spolupráce, je však rovnako zjavné, že inštitúcie Únie môžu pri vyvodení záveru o existencii obchádzania v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia vychádzať zo súboru súhlasných nepriamych dôkazov.
            37. Akékoľvek iné riešenie by mohlo ohroziť účinnosť opatrení na ochranu obchodu v Únii vždy, keď inštitúcie Únie čelia odmietnutiu spolupráce v rámci prešetrovania, ktorého cieľom je preukázať obchádzanie.
            38. Otázku platnosti sporného nariadenia treba posúdiť s ohľadom na tieto úvahy.
            39. Po prvé treba pripomenúť, že v tomto prípade thajskí vyvážajúci výrobcovia, ako aj thajské orgány pri prešetrovaní obchádzania nespolupracovali. Navyše jediný čínsky vyvážajúci výrobca oznámil svoj predaj na vývoz do Únie, ako aj určitý nevýrazný vývoz príslušného výrobku do Thajska, pričom od čínskych orgánov neboli doručené žiadne pripomienky.
            40. Ako pritom vyplýva z odôvodnenia 6 sporného nariadenia, Komisia informovala o začatí prešetrovania obchádzania čínske a thajské orgány, ako aj dotknutých vyvážajúcich výrobcov a dovozcov v Spoločenstve, ako aj výrobné odvetvie Spoločenstva. Navyše dotazníky boli zaslané uvedeným vyvážajúcim výrobcom a dovozcom v Spoločenstve, pričom dostali príležitosť oznámiť svoje stanoviská písomne a byť vypočutí Komisiou.
            41. Z dôvodu nespolupráce zainteresovaných strán boli objem a hodnota vývozu ručných paletových vozíkov z Thajska a Číny do Únie stanovené Radou len na základe dostupných informácií, ktorými sú v tomto prípade štatistické údaje zozbierané členskými štátmi a preskúmané Komisiou podľa článku 14 ods. 6 základného nariadenia a údaje Eurostatu.
            42. Tieto informácie umožnili inštitúciám Únie dospieť k záveru, že po zavedení antidumpingových opatrení na dovoz ručných paletových vozíkov s pôvodom v Číne sa dovoz ručných paletových vozíkov s pôvodom v Thajsku zvýšil zo 7 458 vozíkov v roku 2005 na 64 706 vozíkov v roku 2007 a počas obdobia prešetrovania sa dovoz znovu znížil na 42 056 vozíkov. To predstavovalo nárast o 868 % medzi rokmi 2005 a 2007 a počas obdobia prešetrovania nárast o 564 % v porovnaní s rokom 2005.
            43. Pokiaľ o dovoz ručných paletových vozíkov s pôvodom v Číne do Únie, inštitúcie Únie uviedli, že sa zvýšil z 240 639 vozíkov v roku 2005 na 538 271 vozíkov v roku 2007 a na 584 786 vozíkov počas obdobia prešetrovania. Podľa dostupných informácií, ktoré mali k dispozícii tieto inštitúcie, bolo toto zvýšenie spôsobené najmä zvýšením vývozu čínskeho vyvážajúceho výrobcu, pre ktorého platili najnižšie sadzby antidumpingového cla, a to 7,6 %, zatiaľ čo ostatní vyvážajúci výrobcovia podliehali antidumpingovému clu v rozmedzí od 28,5 % do 46,7 %.
            44. Z týchto skutočností po prvé vyplýva, že dovozy z Thajska sa od roku 2005, teda od uplatnenia antidumpingového cla na dovoz z Číny, výrazne zvýšili, po druhé, že existoval hodnoverný ekonomický dôvod na odôvodnenie nárastu tohto dovozu od roku 2005 a po tretie, že tento nárast bol v porovnaní s nárastom dovozu z Thajska podstatne nižší.
            45. Simon, Evers však tvrdí, že štruktúra obchodu medzi tretími krajinami a Úniou sa značne nezmenila, keďže zmena v štruktúre obchodu v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia sa vyznačuje tým, že dovoz z krajiny podliehajúcej antidumpingovému clu sa musí po nadobudnutí účinnosti antidumpingových opatrení znížiť, zatiaľ čo dovoz podobných výrobkov z krajiny, kde údajne došlo k obchádzaniu, sa musí zvýšiť.
            46. Vo veci samej však takáto podmienka nie je splnená.
            47. V tomto ohľade treba zdôrazniť, že požiadavka nahradenia dovozu z krajiny podliehajúcej antidumpingovému clu dovozom z krajiny, kde dochádza k obchádzaniu, sa neuvádza ako nevyhnutná podmienka existencie obchádzania v článku 13 ods. 1 základného nariadenia.
            48. Navyše ako uviedol generálny advokát v bode 87 svojich návrhoch, definícia „obchádzania“ je formulovaná v bode 13 ods. 1 základného nariadenia veľmi široko, čo dáva inštitúciám Únie široký priestor pre voľnú úvahu, a najmä, že povaha a spôsob „zmeny v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a Spoločenstvom“ nie sú nijako konkretizované.
            49. Preto treba konštatovať, že Rada z právneho hľadiska dostatočne preukázala zmenu v štruktúre obchodu medzi Čínou, Thajskom a Úniou.
            50. Po druhé, pochybnosti, ktoré vnútroštátny súd vyslovil v súvislosti s platnosťou sporného nariadenia, sa zakladajú na skutočnosti, že inštitúcie Únie nepredložili dôkaz, že zmenu v štruktúre obchodu medzi dotknutými tretími krajinami a Úniou spôsobilo obchádzanie antidumpingového cla zavedeného na dovoz z Číny.
            51. Ako teda vyplýva z článku 13 ods. 1 základného nariadenia, existencia obchádzania vyžaduje, aby sa preukázalo, že okrem uloženia antidumpingového cla neexistuje iná dostatočne náležitá príčina alebo iné ekonomické opodstatnenie pre prax, proces alebo činnosti, ktoré sú zodpovedné za zmenu v štruktúre obchodu medzi tretími krajinami a Úniou.
            52. V prejednávanej veci zo sporného nariadenia vyplýva, že inštitúcie pri vyvodení záveru o existencii takéhoto obchádzania vychádzali zo súboru súhlasných nepriamych dôkazov. Konštatovali, že zmena v štruktúre obchodu medzi Thajskom a Úniou začala práve po zavedení antidumpingového cla na dovoz z Číny. Táto časová zhoda predstavuje významný nepriamy dôkaz umožňujúci preukázať rozumný a logický vzťah medzi značným zvýšením dovozu z Thajska a uložením antidumpingového cla.
            53. Okrem toho z odôvodnenia 21 sporného nariadenia vyplýva, že informácie, ktoré mala Komisia v tom čase k dispozícii, naznačovali, že v Thajsku sa uskutočňuje značné množstvo montážnych činností dotknutého výrobku.
            54. Napokon thajskí a čínski vyvážajúci výrobcovia, ani thajská vláda neposkytli inštitúciám Únie dôkazy, ktoré by umožnili vysvetliť značný nárast dovozu ručných paletových vozíkov z Thajska. Osobitne týmto inštitúciám neboli doručené dôkazy o tom, že v Thajsku existovala skutočná výroba ručných paletových vozíkov.
            55. Nespolupráca podnikov a dotknutých vnútroštátnych orgánov pri prešetrovaní obchádzania teda inštitúciám Únie zabránila, aby s dostatočnou istotou určili dôvody zmeny v štruktúre obchodu medzi Thajskom a Úniou.
            56. V situácii, ktorá sa vyznačuje úplným odmietnutím spolupráce pri prešetrovaní obchádzania, však inštitúcie Únie boli pri vyvodení záveru o existencii praxe, procesu alebo činnosti v Thajsku, ktorých jediným cieľom bolo obísť antidumpingové clo vzťahujúce sa na dovoz z Číny, oprávnené vychádzať z nepriamych dôkazov. Za týchto podmienok zainteresovaným stranám prislúchalo, aby v súvislosti s touto činnosťou predložili dôkaz o inom primeranom dôvode, než je dôvod vyhnúť sa uvedenému antidumpingovému clu (pozri analogicky rozsudok Brother International, C‑26/88, EU:C:1989:637, bod 29).
            57. Z toho vyplýva, že Rada sa nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia skutkového stavu tým, že v spornom nariadení zastávala názor, že došlo k obchádzaniu opatrení v zmysle článku 13 ods. 1 základného nariadenia.
            58. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať, že pri preskúmaní otázky položenej vnútroštátnym súdom nevyšli najavo žiadne skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na platnosť sporného nariadenia.
            O trovách
            59. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
            Pri preskúmaní otázky položenej vnútroštátnym súdom nevyšli najavo žiadne skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na platnosť nariadenia Rady (ES) č. 499/2009 Rady z 11. júna 2009, ktorým sa rozširuje konečné antidumpingové clo uložené nariadením (ES) č. 1174/2005 na dovoz ručných paletových vozíkov a ich hlavných častí s pôvodom v Čínskej ľudovej republike na dovoz rovnakého výrobku zasielaného z Thajska, či už deklarovaného ako výrobok s pôvodom v Thajsku, alebo nie.


Rozsudok Súdneho dvora z 24. októbra 1996. # Aannemersbedrijf P.K. Kraaijeveld BV a i. proti Gedeputeerde Staten van Zuid-Holland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van State - Holandsko. # Životné prostredie. # Vec C-72/95.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 17. decembra 1998. # Connemara Machine Turf Co. Ltd proti Coillte Teoranta. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court - Írsko. # Verejné obstarávanie dodania tovaru. # Vec C-306/97.