title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. apríla 2010.#The Queen, na návrh Association of the British Pharmaceutical Industry proti Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené kráľovstvo.#Smernica 2001/83/ES - Článok 94 - Finančné podnety v prospech lekárskych ordinácií predpisujúcich niektoré lieky svojim pacientom - Verejné orgány zodpovedné za zdravie - Lekári - Sloboda predpisovania liekov.#Vec C-62/09.

text:
      Vec C‑62/09
      The Queen, na žiadosť:
      Association of the British Pharmaceutical Industry
      proti
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Smernica 2001/83/ES – Článok 94 – Finančné podnety v prospech lekárskych ordinácií predpisujúcich niektoré lieky svojim pacientom – Verejné orgány zodpovedné za zdravie – Lekári – Sloboda predpisovania liekov“
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Humánne lieky – Smernica 2001/83 – Reklama
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/83, zmenená a doplnená smernicou 2004/27, článok 94 ods. 1)
      Článok 94 ods. 1 smernice 2001/83, ktorou sa ustanovuje zákonník spoločenstva o humánnych liekoch, zmenenej a doplnenej smernicou
         2004/27, je potrebné vykladať tak, že v rozpore s ním nie sú také systémy finančných podnetov, zriadené vnútroštátnymi orgánmi
         zodpovednými za zdravie verejnosti s cieľom znížiť ich výdavky v danej oblasti, ktoré uprednostňujú na účely liečby niektorých
         chorôb predpisovanie špecificky určených liekov lekármi, obsahujúcich odlišnú účinnú látku od tej, ktorú obsahoval dovtedy
         predpisovaný liek alebo ktorý by mohol byť predpísaný, keby takýto systém podnetov neexistoval.

      Vo všeobecnosti politika zdravia definovaná členským štátom a verejné výdavky, ktoré na to dáva, nesledujú žiadny cieľ zisku
         ani obchodný cieľ. Systém finančných podnetov patrí do takej politiky a nemožno ho považovať za taký, že by patril do rámca
         obchodnej propagácie liekov.

      Na účely zaručenia potrebného účinku smernice Rady 89/105 o transparentnosti opatrení upravujúcich stanovovanie cien humánnych
         liekov a ich zaraďovanie do vnútroštátnych systémov zdravotného poistenia je však potrebné umožniť odborníkom z farmaceutického
         priemyslu, ktorých lieky sú alebo nie sú predmetom finančných podnetov na ich predpisovanie, aby sa ubezpečili, že systém
         finančných podnetov zavedený verejnými orgánmi sa opiera o objektívne kritériá a že nedochádza k diskriminácii liekov pochádzajúcich
         z iných členských štátov vo vzťahu k vnútroštátnym liekom. V dôsledku toho, hoci sa smernica 89/105 riadi zásadou minimálneho
         zasahovania do organizácie politiky sociálneho zabezpečenia členských štátov, vnútroštátne orgány poverené ochranou zdravia
         verejnosti, ktoré zaviedli systém finančných podnetov na predpisovanie špecificky určených liekov, sú najmä povinné zverejniť
         takýto systém, ako aj dať k dispozícii odborníkom v oblasti zdravia a farmaceutického priemyslu posúdenia stanovujúce terapeutickú
         rovnováhu medzi disponibilnými účinnými látkami patriacimi do terapeutickej triedy, ktorá je predmetom uvedeného systému.

      (pozri body 33, 37, 38, 42 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 22. apríla 2010 (*)

      „Smernica 2001/83/ES – Článok 94 – Finančné podnety v prospech lekárskych ordinácií predpisujúcich niektoré lieky svojim pacientom – Verejné orgány zodpovedné za zdravie – Lekári – Sloboda predpisovania liekov“
      Vo veci C‑62/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené kráľovstvo) zo 4. novembra 2008 a doručený Súdnemu
         dvoru 13. februára 2009, ktorý súvisí s konaním:

      The Queen, na žiadosť:

      Association of the British Pharmaceutical Industry
      proti
      Medicines and Healthcare Products Regulatory Agency,
      za účasti:
      The NHS Confederation (Employers) Company Ltd,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: J.‑C. Bonichot, predseda štvrtej komory, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa), K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay Larsen,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. decembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Association of the British Pharmaceutical Industry, v zastúpení: T. de la Mare, barrister, ktorého splnomocnili A. Brown,
         I. Dodds‑Smith a S. Samaratunga, solicitors,

      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Seeboruth, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci J. Coppel, barrister,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        estónska vláda, v zastúpení: L. Uibo, splnomocnený zástupca,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones, splnomocnený zástupca,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: B. Messmer a R. Loosli‑Surrans, splnomocnení zástupcovia,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a B. Koopman, splnomocnené zástupkyne,
      –        Európska komisia, v zastúpení: P. Oliver a M. Šimerdová, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. februára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 94 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/83/ES
         zo 6. novembra 2001, ktorým sa ustanovuje zákonník spoločenstva o humánnych liekoch (Ú. v. ES L 311, s. 67; Mim. vyd. 13/027,
         s. 69), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/27/ES z 31. marca 2004 (Ú. v. EÚ L 136, s. 34; Mim.
         vyd. 13/034, s. 262, ďalej len „smernica 2001/83“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Association of the British Pharmaceutical Industry (ďalej len „ABPI“) a Medicines
         and Healthcare Products Regulatory Agency (ďalej len „MHPR“), ktorá je výkonným orgánom Department of Health (ministerstvo
         zdravotníctva), týkajúceho sa zákonnosti stanoviska posledného uvedeného subjektu, podľa ktorého sa článok 94 ods. 1 smernice
         2001/83 nevzťahuje na systém finančných podnetov zavedený verejnoprávnymi orgánmi, ktorý vedie k predpisovaniu špecificky
         určených liekov.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Odôvodnenia č. 2, 47, 50 a 52 smernice 2001/83 znejú takto:

      „(2)      Základným cieľom všetkých pravidiel, ktorými sa riadi výroba, distribúcia a používanie liekov musí byť ochrana verejného zdravotníctva
         [ochrana zdravia verejnosti – neoficiálny preklad].

      …
      (47)      Reklama liekov u osôb oprávnených na ich predpisovanie alebo vydávanie prispieva k informovanosti týchto osôb. Napriek tomu
         aj pre tento druh reklamy musia platiť prísne podmienky a účinné sledovanie týkajúce sa predovšetkým práce vykonávanej v rámci
         Rady Európy.

      …
      (50)      Osoby oprávnené na predpisovanie liekov musia byť schopné vykonávať tieto funkcie objektívne bez toho, aby boli priamo alebo
         nepriamo ovplyvnené finančnými podnetmi.

      …
      (52)      Osoby oprávnené na predpisovanie alebo vydávanie liekov musia mať prístup k neutrálnemu, objektívnemu zdroju informácií o výrobkoch
         dostupných na trhu. Je však na členských štátoch, aby prijali na tento účel všetky potrebné opatrenia vo vzťahu k ich vlastnej
         konkrétnej situácie.“

      4        Článok 4 ods. 3 tejto smernice stanovuje:

      „Ustanovenia tejto smernice neovplyvnia právomoci úradov členských štátov, ani pokiaľ ide o stanovovanie cien liekov, ani
         pokiaľ ide o ich zaradenie do národných systémov zdravotného poistenia na základe zdravotných, ekonomických alebo sociálnych
         podmienok.“

      5        Hlava VIII uvedenej smernice, nazvaná „Reklama“, zahŕňa články 86 až 88 smernice, kým hlava VIIIa tej istej smernice, nazvaná
         „Informácie a reklama“, obsahuje články 88a až 100.

      6        Článok 86 ods. 1 smernice 2001/83 znie takto:

      „Na účely tejto hlavy ,reklama liekov‘ zahŕňa akúkoľvek formu podomového oboznamovania, agitačnú činnosť alebo podnecovanie
         smerujúce k podpore predpisovania, vydávania, predaja alebo spotreby lieku; rozumie sa ňou najmä:

      –        reklama liekov u širokej verejnosti,
      –        reklama liekov u osôb kvalifikovaných na ich predpisovanie alebo vydávanie,
      …
      –        poskytovanie podnetov smerujúcich k predpisovaniu alebo dodávaniu liekov, ako sú dary, ponuky alebo prísľuby akéhokoľvek prospechu
         alebo mimoriadnej odmeny, či peňažnej alebo vecnej, s výnimkou tých, ktorých hodnota je minimálna,

      …“
      7        Podľa článku 88 ods. 1 a 4 tej istej smernice:

      „1.      Členské štáty zakážu reklamu pre širokú verejnosť na lieky, ktoré:
      a)      sú dostupné len s lekárskym predpisom v súlade s hlavou VI,
      …
      4.      Zákaz uvedený v odseku 1 neplatí pre očkovacie kampane uskutočnené spoločnosťami z odvetvia a schválené príslušnými orgánmi
         členských štátov.“

      8        Článok 94 ods. 1 a 3 uvedenej smernice stanovuje:

      „1.      Keď sa lieky propagujú u osôb kvalifikovaných na ich predpisovanie alebo na ich vydávanie, nesmú sa týmto osobám dodávať,
         ponúkať ani sľubovať žiadne dary, peňažné ani vecné výhody, ani prospech, pokiaľ nie sú nízkej ceny a relevantné pre lekársku
         alebo lekárnickú prax.

      …
      3.      Osoby kvalifikované na predpisovanie alebo vydávanie liekov nesmú vyžadovať, ani prijať žiadny podnet zakázaný podľa odseku
         1…“

      9        Článok 95 tej istej smernice dodáva:

      „Ustanovenia článku 94 ods. 1 nebránia tomu, aby sa pohostenie priamo alebo nepriamo poskytovalo na podujatiach, určených
         výhradne na odborné a vedecké účely; takéto pohostenie musí byť vždy prísne obmedzené na hlavný vedecký účel podujatia; nesmie
         sa poskytovať iným osobám ako zdravotníckym pracovníkom.“

      10      Článok 99 smernice 2001/83 stanovuje:

      „Členské štáty prijmú príslušné opatrenia na zabezpečenie uplatňovania ustanovení tejto hlavy a najmä stanovia, aké tresty
         sa uložia, ak sa ustanovenia prijaté na vykonávanie tejto hlavy porušia.“

       Vnútroštátne právo
      11      Článok 21 ods. 1 a 5 nariadenia z roku 1994 o liekoch (reklama) [Medicines (Advertising) Regulations 1994], ktorým boli prebraté
         ustanovenia práva Únie citované v bodoch 4 až 9 tohto rozsudku, stanovuje:

      „1.      S výhradou ustanovení odsekov 2 a 4, keď sa príslušné lieky propagujú u osôb kvalifikovaných na ich predpisovanie alebo na
         ich vydávanie, nikto nesmie týmto osobám poskytovať, ponúkať ani sľubovať žiadne dary, peňažné ani vecné výhody, ibaže by
         boli nízkej ceny a neboli relevantné pre lekársku alebo lekárnickú prax.

      …
      5.      Osoby kvalifikované na predpisovanie alebo vydávanie liekov nesmú vyžadovať, alebo prijímať žiadne dary, peňažné ani vecné
         výhody, pohostenie či sponzorstvo zakázané týmto nariadením.“

      12      Podľa článku 23 ods. 1 uvedeného nariadenia z roku 1994 predstavuje porušenie článku 21 ods. 1 tohto nariadenia trestný delikt,
         za ktorý je možné uložiť pokutu a/alebo trest odňatia slobody v maximálnej dĺžke dva roky.

      13      Podľa údajov od vnútroštátneho súdu je Secretary of State in England and Wales (minister Anglicka a Walesu) v súlade so zákonom
         z roku 2006 o štátnom systéme zdravotného poistenia (National Health Service Act 2006) zodpovedný za poskytovanie komplexnej
         zdravotnej starostlivosti, ktorej cieľom je zabezpečiť zlepšenie fyzického a duševného zdravia osôb a predchádzanie chorobám,
         ich diagnostikovanie a liečbu. Na tieto účely sú zdravotné služby financované lokálne v Anglicku zo strany Primary Care Trusts
         (fondy zdravotnej starostlivosti, ďalej len „PCT“) a vo Walese zo strany Local Health Boards (miestne zdravotné úrady, ďalej
         len „LHB“).

       Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka
      14      V Anglicku a Walese všeobecní lekári a iní odborníci v oblasti zdravia disponujú určitými oprávneniami predpisovať lieky a keď
         vydávajú predpisy na lieky financované National Health Service (štátny systém zdravotného poistenia), musia dodržiavať pravidlá
         ním stanovené, pričom uvedené predpisy na lieky podliehajú kontrole. Musia takisto dodržiavať pravidlá profesionálneho správania
         vydané zo strany General Medical Council.

      15      PCT a LHB v rámci globálnej politiky, ktorej cieľom je znížiť náklady na „lieky“, zaviedli systémy finančných podnetov pre
         lekárske ordinácie s cieľom, aby tieto predpisovali svojim pacientom buď špecificky určené lieky, alebo generické lieky.

      16      Vo veci samej ide len o systémy finančných podnetov vedúce k predpisovaniu špecificky určených liekov.

      17      Čo sa týka týchto liekov, cieľom systému je podnietiť lekárov, aby pri príprave ich terapeutickej liečby uprednostnili predpisovanie
         niektorých liekov z rovnakej terapeutickej triedy, ako boli dovtedy predpisované lieky, alebo ako tie, ktoré by mohli byť
         predpísané pacientom, keby systém podnetov neexistoval, ale ktoré neobsahujú tú istú účinnú látku. Lekári sú takto podnecovaní
         na jednej strane zmeniť liečbu svojich pacientov, pokiaľ ide o existujúce predpisy, a na druhej strane uprednostniť pri prvom
         predpisovaní lieku na danú chorobu liečbu založenú na určitej účinnej látke a nie na inej. PCT a LHB definujú terapeutické
         ekvivalenty medzi liekmi v tej istej terapeutickej triede najmä podľa inštrukcií National Institute for Health and Clinical
         Excellence (Národný ústav pre zdravie a klinickú odbornosť). V tejto veci sa predmetné systémy podnetov týkajú v zásade predpisovania
         statínov, čo sú látky slúžiace na znižovanie cholesterolu.

      18      Výpočet finančných podnetov sa vykonáva podľa dvoch rôznych mechanizmov. V rámci prvého ordinácie lekárov zbierajú body za
         splnenie rôznych cieľov súvisiacich s predpisovaním liekov, ako napríklad zvyšovanie podielu predpisov na niektorý stanovený
         liek (výslovne alebo mlčky uprednostňovaného pred inými liekmi v danej terapeutickej triede). Výška platby závisí teda od
         celkového počtu získaných bodov. Druhý mechanizmus spočíva na individuálnych cieľoch, a to v tom zmysle, že platby sa uskutočňujú
         za splnenie individuálneho cieľa, ako je napríklad zvýšenie celkového podielu predpisov na niektorý stanovený liek, alebo
         za každého pacienta, v prípade ktorého sa dovtedajšia liečba zmení, s cieľom predpísať liek alebo lieky stanovené príslušnými
         vnútroštátnymi orgánmi.

      19      Platby ordináciám lekárov zvyšujú príjem ordinácií z úkonov, ktoré vykonávajú, a v konečnom dôsledku idú v prospech tých praktických
         lekárov, ktorí sa podieľajú na zisku takejto ordinácie.

      20      Cieľom tohto systému finančných podnetov je znížiť výdavky za lieky v rámci PCT a LHB, keďže sa uprednostňuje predpisovanie
         najlacnejších liekov v príslušných terapeutických triedach. V niektorých prípadoch však na liečbu určitého pacienta môže byť
         vhodnejší iný liek v rovnakej terapeutickej triede. Takto teda nahradenie predpisovaného lieku iným liekom, ktorého účinná
         látka je iná, môže mať v určitých prípadoch samo osebe pre pacienta nepriaznivé dôsledky.

      21      Dňa 3. júla 2006 ABPI, ktoré združuje 70 vnútroštátnych a medzinárodných farmaceutických spoločností podnikajúcich v Spojenom
         kráľovstve, zaslalo list MHPR, medzi úlohy ktorého patrí kontrola dodržiavania právnej úpravy Únie a vnútroštátnej právnej
         úpravy v oblasti reklamy, ako aj propagácie liekov. ABPI vo svojom liste vyjadrilo znepokojenie a právne námietky voči niektorým
         systémom podnetov na predpisovanie špecificky stanovených liekov, uplatňovaným zo strany PCT a LHB.

      22      V odpovedi zo 16. októbra 2006 MHPR, ktorý predtým zastával odlišné stanovisko, uviedol, že sa domnieva, že článok 94 smernice
         2001/83 sa netýka propagácie alebo systémov podnetov obchodnej povahy. Podľa MHPR hoci totiž tento článok 94 bol naozaj prijatý
         s cieľom zabrániť tomu, aby obchodné organizácie ovplyvňovali úsudok lekárov pri predpisovaní liekov, nemá to žiadny vplyv
         na to, že článok 4 ods. 3 tejto smernice uznáva jasne, že členské štáty majú potrebu a sú oprávnené prijímať opatrenia zaručujúce
         kontrolu nákladov znášaných verejnými inštitúciami.

      23      Keďže ABPI nesúhlasilo s takýmto výkladom článku 94 smernice 2001/83, podalo na vnútroštátny súd žalobu, v ktorej navrhlo
         preskúmať zákonnosť stanoviska MHPR. ABPI vo svojej žalobe najmä tvrdí, že financovanie zdravotnej starostlivosti je v jednotlivých
         členských štátoch rôzne, pričom ho zabezpečujú jednak verejnoprávne poisťovne a jednak súkromné poisťovne. Vylúčenie verejných
         orgánov poskytujúcich zdravotné služby z pôsobnosti tejto smernice by znamenalo uplatňovať rôzne pravidlá podľa toho, či poskytovateľ
         sleduje obchodný cieľ alebo nie, a v konečnom dôsledku by to ovplyvňovalo vnútorný trh týchto služieb v Európskej únii.

      24      Keďže High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) dospel k záveru, že na vyriešenie
         veci, v ktorej koná, je potrebný výklad uvedeného článku 94, rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Je v rozpore s článkom 94 ods. 1 smernice 2001/83/ES to, keď verejný orgán, ktorý tvorí súčasť vnútroštátneho verejného zdravotného
         systému, na účel zníženia svojich celkových výdavkov na lieky zaviedol systém poskytovania finančných podnetov lekárskym ordináciám
         (ktoré môžu naďalej poskytovať peňažné výhody lekárom predpisujúcim lieky), aby predpisovali konkrétne stanovené lieky podporované
         systémom podnetov, ktorý je buď:

      a)      iným liekom na predpis, než je liek dovtedy predpisovaný lekárom pacientovi; alebo
      b)      iným liekom na predpis, než je liek, ktorý by mohol byť predpisovaný pacientovi v prípade neexistencie systému podnetov,
      ak takýto iný liek na predpis patrí do rovnakej terapeutickej triedy liekov používaných na liečenie určitého zdravotného stavu
         pacienta?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      25      ABPI a Európska komisia zastávajú názor, že článok 94 ods. 1 smernice 2001/83 sa uplatňuje takisto aj na vnútroštátne orgány.
         V dôsledku toho je v rozpore s týmto ustanovením to, keď verejný orgán, ktorý je súčasťou štátneho systému zdravotného poistenia,
         zavedie systém, ktorý ponúka finančné podnety lekárskym ordináciám tak, aby lekári pracujúci v týchto ordináciách predpisovali
         špecificky určený liek, a to aj keď je cieľom tohto systému znížiť celkové verejné výdavky v oblasti liekov.

      26      Na druhej strane vláda Spojeného kráľovstva, česká, estónska, španielska, francúzska a holandská vláda sa domnievajú, že ako
         to aj vyplýva zo systematiky smernice 2001/83, článok 94 tejto smernice sa netýka vnútroštátnych orgánov, ktoré sú príslušné
         pre oblasť zdravia verejnosti, keďže článok 152 ods. 5 ES výslovne stanovuje, že činnosť Európskeho spoločenstva v oblasti
         zdravia verejnosti plne rešpektuje zodpovednosť členských štátov za organizáciu zdravotníctva a poskytovanie zdravotníckych
         služieb a zdravotnej starostlivosti. Okrem toho, aj keby platilo, že zákaz stanovený v uvedenom článku 94 sa uplatňuje na
         posledné uvedené orgány, systém finančných podnetov zavedený týmito orgánmi patrí pod výnimku uvedenú v článku 4 ods. 3 tej
         istej smernice, pretože takýto systém zaručuje prístup všetkých k dostatočnému množstvu liekov za primeranú cenu.

       Odpoveď Súdneho dvora
      27      Článok 94 ods. 1 smernice 2001/83 zakazuje osobám oprávneným predpísať alebo vydávať lieky poskytovať, ponúkať alebo sľubovať
         dary a peňažné alebo vecné výhody, ibaže by boli nízkej ceny a neboli relevantné pre lekársku alebo lekárnickú prax.

      28      Ako uvádza toto ustanovenie, tento zákaz sa uplatňuje, „keď sa lieky propagujú“ u lekárov alebo lekárnikov.

      29      V dôsledku toho, ako aj vyplýva zo systematiky smernice 2001/83, cieľom tohto zákazu, ktorý sa týka v prvom rade podnikov
         farmaceutického priemyslu, keď vykonávajú činnosti propagácie liekov, ktoré uvádzajú na trh, je zabrániť propagačným praktikám,
         ktoré by mohli vzbudiť u odborných zdravotníckych pracovníkov hospodársky prospech pri predpisovaní alebo vydávaní liekov.
         Toto ustanovenie teda uprednostňuje lekársku a farmakologickú prax v súlade s deontologickými pravidlami.

      30      Pokiaľ ide o reklamu na lieky, Súdny dvor už rozhodol, že aj keď ju uskutočňuje nezávislá tretia osoba mimo rámca obchodnej
         alebo priemyselnej činnosti, je reklama liekov schopná poškodiť zdravie verejnosti, ktorého ochrana je základným cieľom smernice
         2001/83 a že v dôsledku toho rozširovanie informácií o lieku treťou osobou, najmä informácií týkajúcich sa jeho liečivých
         a preventívnych vlastností, možno považovať za reklamu v zmysle článku 86 ods. 1 tejto smernice aj v prípade, že táto tretia
         osoba koná z vlastnej iniciatívy a de iure i de facto úplne nezávisle od výrobcu alebo predajcu tohto lieku (rozsudok z 2. apríla 2009, Damgaard, C‑421/07, Zb. s. I‑2629, body
         22 a 29).

      31      Takéto odôvodnenie však nemožno preniesť na prípady informácií týkajúcich sa lieku, ktoré šírili samotné verejné orgány, napríklad
         pri dozore nad epidémiou alebo pandémiou. Najmä z článku 88 ods. 4 smernice 2001/83 totiž vyplýva, že zákaz reklamy voči verejnosti,
         pokiaľ ide o lieky, ako stanovuje odsek 1 uvedeného článku 88, sa nevzťahuje na očkovacie kampane „uskutočnené spoločnosťami
         z odvetvia“, ktoré boli schválené príslušnými orgánmi členských štátov.

      32      Takisto, pokiaľ ide o finančné podnety na predpisovanie liekov, hoci sa zákaz uvedený v článku 94 ods. 1 smernice 2001/83
         môže istotne uplatňovať na tretie osoby konajúce mimo obchodnej alebo priemyselnej činnosti alebo mimo činnosti s cieľom zisku,
         takýto zákaz sa nemôže týkať vnútroštátnych orgánov poverených ochranou zdravia verejnosti, ktoré sú najmä poverené na jednej
         strane dbať na uplatňovanie existujúcej úpravy, ktorá zahŕňa najmä túto smernicu, ako aj na druhej strane definovať akčné
         priority politiky v oblasti zdravia verejnosti, najmä pokiaľ ide o racionalizáciu verejných výdavkov na túto politiku, za
         ktorú sú konkrétne zodpovedné.

      33      Vo všeobecnosti politika zdravia definovaná členským štátom a verejné výdavky, ktoré na to dáva, nesledujú žiadny cieľ zisku
         ani obchodný cieľ. Systém finančných podnetov, o aký ide vo veci samej, patrí do takej politiky a nemožno ho považovať za
         taký, že by patril do rámca obchodnej propagácie liekov.

      34      Okrem toho, hoci vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Damgaard, sa konštatovalo, že rozširovanie informácií o lieku
         treťou osobou je schopné poškodiť zdravie verejnosti, ktorého ochrana je základným cieľom smernice 2001/83, nemožno o takomto
         riziku hovoriť v prípade finančných podnetov poskytovaných verejnými orgánmi poverenými ochranou zdravia verejnosti. Samotná
         podstata úlohy týchto orgánov je totiž dbať na toto zdravie verejnosti, za ktoré nesú politickú zodpovednosť, a sú teda oprávnené
         posúdiť liečebnú hodnotu liekov, ktorých uvedenie na trh schvaľujú.

      35      Za týchto okolností teda uvedené orgány v rámci im zverenej právomoci môžu určiť na základe posúdenia terapeutickej hodnoty
         liekov v závislosti od ich nákladov pre verejný rozpočet, či na účely liečby určitých chorôb sú niektoré lieky obsahujúce
         danú účinnú látku z hľadiska verejných financií vhodnejšie ako iné lieky obsahujúce odlišnú účinnú látku, ale patriace do
         tej istej terapeutickej triedy.

      36      Podľa článku 168 ods. 7 ZFEÚ totiž právo Únie nezasahuje do právomoci členských štátov upraviť svoje systémy sociálneho zabezpečenia
         a zvlášť prijať právne predpisy, ktorých účelom je úprava spotreby farmaceutických výrobkov v záujme finančnej rovnováhy ich
         systémov zdravotného poistenia (rozsudok z 2. apríla 2009, A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite a i., C‑352/07 až C‑356/07,
         C‑365/07 až C‑367/07 a C‑400/07, Zb. s. I‑2495, bod 19, ako aj citovaná judikatúra).

      37      V tejto súvislosti je však potrebné uviesť, že na účely zaručenia potrebného účinku smernice Rady 89/105/EHS z 21. decembra
         1988 o transparentnosti opatrení upravujúcich stanovovanie cien humánnych liekov a ich zaraďovanie do vnútroštátnych systémov
         zdravotného poistenia (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 8; Mim. vyd. 05/001, s. 345) je ešte potrebné umožniť odborníkom z farmaceutického
         priemyslu, ktorých lieky sú alebo nie sú predmetom finančných podnetov na ich predpisovanie, aby sa ubezpečili, že systém
         finančných podnetov zavedený verejnými orgánmi sa opiera o objektívne kritériá a že nedochádza k diskriminácii liekov pochádzajúcich
         z iných členských štátov vo vzťahu k vnútroštátnym liekom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. júna 2003, Komisia/Fínsko,
         C‑229/00, Zb. s. I‑5727, bod 39, ako aj A. Menarini Industrie Farmaceutiche Riunite a i., už citovaný, bod 28).

      38      V dôsledku toho hoci sa smernica 89/105 riadi zásadou minimálneho zasahovania do organizácie politiky sociálneho zabezpečenia
         členských štátov (rozsudok z 20. januára 2005, Merck, Sharp & Dohme, C‑245/03, Zb. s. I‑637, bod 27), vnútroštátne orgány
         poverené ochranou zdravia verejnosti, ktoré zaviedli systém finančných podnetov na predpisovanie špecificky určených liekov,
         sú najmä povinné zverejniť takýto systém, ako aj dať k dispozícii odborníkom v oblasti zdravia a farmaceutického priemyslu
         posúdenia stanovujúce terapeutickú rovnováhu medzi disponibilnými účinnými látkami patriacimi do terapeutickej triedy, ktorá
         je predmetom uvedeného systému.

      39      Napokon je potrebné zdôrazniť, že ako sa pripomína v odôvodnení č. 50 smernice 2001/83, takáto prax verejných finančných podnetov
         na predpisovanie liekov obsahujúcich niektoré účinné látky nemôže narušiť objektivitu, ktorou sa musí riadiť lekár pri predpisovaní
         liekov konkrétnemu pacientovi.

      40      Na jednej strane je totiž lekár predpisujúci liek povinný z deontologického hľadiska nepredpísať daný liek, ak sa tento liek
         nehodí na liečebné účely jeho pacienta, a to napriek existencii verejných finančných podnetov na predpisovanie tohto lieku.

      41      Na druhej strane je potrebné uviesť, že každý lekár je oprávnený vykonávať svoje povolanie len pod kontrolou verejných orgánov
         zdravia, ktorá sa vykonáva buď priamo, alebo nepriamo prostredníctvom profesijných organizácií poverených na tento účel, medzi
         ktoré patrí v Spojenom kráľovstve General Medical Council. V rámci tejto úlohy kontroly a dozoru činnosti lekárov verejné
         orgány alebo splnomocnené profesijné organizácie sú oprávnené vydávať lekárom odporúčania v oblasti predpisovania liekov bez
         toho, aby takéto odporúčania mohli negatívne ovplyvniť objektivitu lekárov predpisujúcich lieky v zmysle odôvodnenia č. 50
         smernice 2001/83.

      42      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 94 ods. 1 smernice 2001/83 je potrebné
         vykladať tak, že v rozpore s ním nie sú také systémy finančných podnetov, o aké ide vo veci samej, zriadené vnútroštátnymi
         orgánmi zodpovednými za zdravie verejnosti s cieľom znížiť ich výdavky v danej oblasti, ktoré uprednostňujú na účely liečby
         niektorých chorôb predpisovanie špecificky určených liekov lekármi, obsahujúcich odlišnú účinnú látku od tej, ktorú obsahoval
         dovtedy predpisovaný liek alebo ktorý by mohol byť predpísaný, keby takýto systém podnetov neexistoval.

       O trovách
      43      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Článok 94 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/83/ES zo 6. novembra 2001, ktorým sa ustanovuje zákonník spoločenstva
            o humánnych liekoch, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/27/ES z 31. marca 2004, sa má vykladať
            tak, že v rozpore s ním nie sú také systémy finančných podnetov, o aké ide vo veci samej, zriadené vnútroštátnymi orgánmi
            zodpovednými za zdravie verejnosti s cieľom znížiť ich výdavky v danej oblasti, ktoré uprednostňujú na účely liečby niektorých
            chorôb predpisovanie špecificky určených liekov lekármi, obsahujúcich odlišnú účinnú látku od tej, ktorú obsahoval dovtedy
            predpisovaný liek alebo ktorý by mohol byť predpísaný, keby takýto systém podnetov neexistoval.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 26. novembra 1975. # Groupement des fabricants de papiers peints de Belgique a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 73-74.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 7. júla 1994. # Dunlop Slazenger International Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-43/92.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 27. novembra 2008.#Bettina Klug proti Európskej agentúre pre vývoj liečiv (EMEA).#Vec F-35/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 27. novembra 2008
      Vec F‑35/07
      Bettina Klug
      proti
      Európskej agentúre pre lieky (EMEA)
      „Verejná služba – Dočasní zamestnanci – Nepredĺženie zmluvy na dobu určitú – Nepriaznivá hodnotiaca správa – Morálne obťažovanie“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou B. Klug navrhuje zaviazať Európsku agentúru pre lieky na predĺženie
         pracovnej zmluvy uzatvorenej 7. februára 2002 s účinnosťou od 1. júla 2002 na päť rokov, na zaplatenie náhrady škody vo výške
         200 000 eur za utrpenú nemajetkovú ujmu, ako aj na zrušenie jeho hodnotiacej správy za obdobie od 31. decembra 2004 do 31. decembra
         2006 a na vypracovanie novej správy na základe rozhodnutia, ktoré príjme Súd pre verejnú službu

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Pojem – Rozhodnutie pripomínajúce dátum uplynutia zmluvy dočasného zamestnanca
            a ktoré treba vykladať ako rozhodnutie o nepredĺžení zmluvy
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 2)
      2.      Úradníci – Dočasní zamestnanci – Prijímanie – Predĺženie zmluvy na dobu určitú – Voľná úvaha administratívy
      (Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 47)
      3.      Úradníci – Povinnosť administratívy poskytnúť pomoc – Rozsah – Povinnosť administratívy preskúmať sťažností v oblasti morálneho
            obťažovania a informovať sťažovateľa o ďalšom postupe v konaní o jeho sťažnosti
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 24 a článok 90 ods. 1; podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 11)
      1.      Rozhodnutie administratívy, ktoré tým, že dočasnému zamestnancovi pripomína dátum, kedy končí jeho pracovná zmluva, napriek
         tomu, že ju možno predĺžiť, môže dotknutá osoba chápať iba ako odmietnutie predĺžiť uvedenú zmluvu, je aktom spôsobujúcim
         ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Takéto rozhodnutie, ktoré má za následok nezachovanie pracovného pomeru
         dočasného zamestnanca s inštitúciou Spoločenstva, je vo svojej podstate totiž aktom, ktorý priamo a bezprostredne zasahuje
         do záujmov tohto zamestnanca tým, že zásadným spôsobom mení jeho právne postavenie.

      (pozri bod 43)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa, 15. októbra 2008, Potamianos/Komisia, T‑160/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000, II‑A‑2‑0000, bod 23
      Súd pre verejnú službu, 28. júna 2007, Bianchi/ETF, F‑38/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 92 až 94
      2.      Výpoveď zmluvy dočasného zamestnanca na dobu neurčitú v súlade s článkom 47 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov
         a pri dodržaní výpovednej lehoty stanovenej v zmluve, ako aj predčasná výpoveď zmluvy dočasného zamestnanca na dobu určitú
         podlieha širokej miere voľnej úvahy príslušného orgánu, pričom sa preskúmanie súdom Spoločenstva obmedzuje, nezávisle od kontroly
         splnenia povinnosti odôvodnenia, na overenie toho, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo zneužitiu právomoci. Platí
         to o to viac, ak nejde o predčasnú výpoveď, ale o nepredĺženie zmluvy dočasného zamestnanca uzatvorenej na dobu určitú, keďže
         v prípade predĺženia zmluvy ide iba o možnosť, ktorá podlieha podmienke, že predĺženie je v súlade so záujmom služby.

      V tejto súvislosti je príslušný orgán pri rozhodovaní o postavení zamestnanca povinný zohľadniť všetky okolnosti, ktoré by
         mohli ovplyvniť jeho rozhodnutie a predovšetkým záujem dotknutého zamestnanca. Uvedené totiž vyplýva z toho, že administratíva
         je povinná dodržiavať zásadu starostlivosti, ktorá je výsledkom rovnováhy vzájomných práv a povinností, ktorú služobný poriadok
         a analogicky podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov vytvorili vo vzťahoch medzi verejným orgánom a jeho zamestnancami.
         Zohľadnenie osobného záujmu dotknutého zamestnanca ale nemôže viesť až k zákazu príslušnému orgánu nepredĺžiť zmluvu na dobu
         určitú napriek námietke tohto zamestnanca, keď to vyžaduje záujem služby.

      V dôsledku toho sa preskúmavanie súdom Spoločenstva musí obmedziť na overenie neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia záujmu
         služby, ktorý mohol odôvodniť nepredĺženie pracovnej zmluvy dočasného zamestnanca, zneužitie právomoci, ako aj porušenie povinnosti
         starostlivosti, ktorá prislúcha inštitúcii Spoločenstva, ak má rozhodnúť o predĺžení zmluvy, ktorú uzatvorila s jedným zo
         svojich zamestnancov.

      (pozri body 65 – 68 a 79)
      Odkaz:
      Súdny dvor, 26. februára 1981, De Briey/Komisia, 25/80, Zb. s. 637, bod 7; Súdny dvor, 29. júna 1994, Klinke/Súdny dvor, C‑298/93 P,
         Zb. s. I‑3009, bod 38

      Súd prvého stupňa, 28. januára 1992, Speybrouck/Parlament, T‑45/90, Zb. s. II‑33, body 97 a 98; 17. marca 1994, Hoyer/Komisia,
         T‑51/91, Zb. VS s. I‑A‑103, II‑341, bod 36; 18. apríla 1996, Kyrpitsis/HSV, T‑13/95, Zb. VS s. I‑A‑167, II‑503, bod 52; 14. júla
         1997, B/Parlament, T‑123/95, Zb. VS s. I‑A‑245, II‑697, bod 70; 12. decembra 2000, Dejaiffe/ÚHVT, T‑223/99, Zb. VS s. I‑A‑277,
         II‑1267, body 51 a 53; 6. februára 2003, Pyres/Komisia, T‑7/01, Zb. VS s. I‑A‑37, II‑239, body 50, 51 a 64; 1. marca 2005,
         Mausolf/Europol, T‑258/03, Zb. VS s. I‑A‑45, II‑189, bod 49

      3.      Povinnosť pomoci stanovená v článku 24 služobného poriadku, ktorá sa na základe odkazu uvedeného v článku 11 podmienok zamestnávania
         ostatných zamestnancov vzťahuje aj na dočasných zamestnancov, zahŕňa najmä povinnosť administratívy seriózne preskúmať, bezodkladne
         a absolútne dôverne, sťažnosti v oblasti morálneho obťažovania a informovať sťažovateľa o ďalšom postupe v konaní o jeho sťažnosti.

      Na tento účel stačí, aby úradník alebo zamestnanec, ktorý žiada o ochranu svoju inštitúciu, podal žiadosť podľa článku 24
         služobného poriadku, v súlade s článkom 90 ods. 1 tohto služobného poriadku obsahujúcu prinajmenšom neúplné dôkazy toho, že
         útoky, ktorým bol údajne vystavený, sa skutočne odohrali. V prípade, že existujú takéto skutočnosti, príslušná inštitúcia
         má prijať vhodné opatrenia, najmä uskutočniť vyšetrovanie na účely zistenia skutkových okolností, ktoré sú predmetom sťažnosti,
         v spolupráci s jej osobou, ktorá ju podala.

      (pozri body 73, 74 a 76)
      Odkaz:
      Súdny dvor, 14. júna 1979, V./Komisia, 18/78, Zb. s. 2093, bod 15; Súdny dvor, 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia, 224/87,
         Zb. s. 99, body 15 a 16

      Súd prvého stupňa, 21. apríla 1993, Tallarico/Parlament, T‑5/92, Zb. s. II‑477, body 30 a 31


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. decembra 2010.#Land Baden-Württemberg proti Metin Bozkurt.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesverwaltungsgericht - Nemecko.#Dohoda o pridružení EHS - Turecko - Spájanie rodín - Článok 7 prvý odsek rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 - Manžel tureckej pracovníčky, ktorý mal pobyt s ňou počas obdobia viac ako päť rokov - Zachovanie práva na pobyt po rozvode - Odsúdenie dotknutej osoby za násilie vykonávané proti jeho bývalej manželke - Zneužitie práva.#Vec C-303/08.

text:
      Vec C‑303/08
      Spolková krajina Bádensko‑Württembersko
      proti
      Metinovi Bozkurtovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesverwaltungsgericht)
      „Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Spájanie rodín – Článok 7 prvý odsek rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 – Manžel tureckej pracovníčky, s ktorou mal spoločný pobyt počas obdobia viac ako päť rokov – Zachovanie práva na pobyt po rozvode – Odsúdenie dotknutej osoby za násilie vykonávané na svojej bývalej manželke – Zneužitie práva“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Asociačná rada zriadená dohodou o pridružení medzi EHS a
            Tureckom – Rozhodnutie č. 1/80 – Spájanie rodín
      (Dodatkový protokol k dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom, článok 59; rozhodnutie asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80,
            článok 7 prvý odsek)
      2.        Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Asociačná rada zriadená dohodou o pridružení medzi EHS a
            Tureckom – Rozhodnutie č. 1/80 – Spájanie rodín
      (Rozhodnutie asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80, článok 7 prvý odsek a článok 14 ods. 1)
      1.        Článok 7 prvý odsek rozhodnutia asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80 sa má vykladať v tom zmysle, že turecký štátny príslušník,
         ktorý v postavení člena rodiny tureckej pracovníčky, ktorá je súčasťou legálneho trhu práce členského štátu, z dôvodu, že
         má pobyt u svojej manželky počas nepretržitého obdobia aspoň päť rokov, má práva prináležiace k právnemu postaveniu poskytnutému
         na základe druhej zarážky uvedeného ustanovenia, nestráca tieto práva z dôvodu rozvodu, ku ktorému došlo až po dátume nadobudnutia
         týchto práv.

      Práva legálne nadobudnuté tureckým štátnym príslušníkom na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 totiž existujú
         nezávisle od zachovania podmienok, ktoré sa vyžadovali na vznik týchto práv, takže člen rodiny, ktorý už mal práva na základe
         uvedeného rozhodnutia, je v postavení, aby postupne konsolidoval svoju situáciu v hostiteľskom členskom štáte a trvale sa
         tam integroval tak, aby viedol nezávislý život od osoby, prostredníctvom ktorej získal tieto práva.

      Takýto výklad uvedeného článku 7 prvého odseku nie je nezlučiteľný s požiadavkami článku 59 dodatkového protokolu k dohode
         o pridružení medzi EHS a Tureckom, keďže postavenie člena rodiny migrujúceho tureckého pracovníka nemožno účinne porovnávať
         s postavením člena rodiny štátneho príslušníka členského štátu vzhľadom na výrazné rozdiely, ktoré existujú medzi ich právnym
         postavením.

      (pozri body 40, 45, 46, bod 1 výroku)
      2.        Zneužitím práva nie je skutočnosť, že turecký štátny príslušník sa odvoláva na právo, ktoré oprávnene získal na základe článku 7
         prvého odseku rozhodnutia asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80, hoci dotknutá osoba po tom, ako získala toto právo prostredníctvom
         svojej bývalej manželky, sa dopustila proti nej závažného porušenia, ktoré viedlo k odsúdeniu tejto osoby v trestnom konaní.

      Na druhej strane článok 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia nebráni tomu, aby bolo prijaté rozhodnutie o vyhostení tureckého
         štátneho príslušníka, ktorý bol odsúdený v trestnom konaní, ak jeho osobné správanie predstavuje skutočnú, reálnu a dostatočne
         závažnú hrozbu majúcu dosah na základný záujem spoločnosti. Prináleží príslušnému vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či je
         to tak. Okrem toho je tento súd povinný dbať na dodržiavanie zásady proporcionality a základných práv dotknutej osoby. Konkrétnejšie,
         opatrenie vyhostenia založené na článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 možno uložiť, len ak individuálne správanie dotknutej
         osoby obsahuje konkrétne riziko nového závažného narušenia verejného poriadku.

      (pozri body 60, 61, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Spájanie rodín – Článok 7 prvý odsek rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 – Manžel tureckej pracovníčky, s ktorou mal spoločný pobyt počas obdobia viac ako päť rokov – Zachovanie práva na pobyt po rozvode – Odsúdenie dotknutej osoby za násilie vykonávané na svojej bývalej manželke – Zneužitie práva“
      Vo veci C‑303/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht
         (Nemecko) z 24. apríla 2008 a doručený Súdnemu dvoru 8. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Spolková krajina Bádensko‑Württembersko
      proti
      Metinovi Bozkurtovi
      za účasti:
      Vertreter des Bundesinteresses beim Bundesverwaltungsgericht,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel (spravodajca), A. Borg Barthet, E. Levits a M. Berger,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Spolková krajina Bádensko‑Württembersko, v zastúpení: M. Schenk, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,
      –        dánska vláda, v zastúpení: J. Bering Liisberg a R. Holdgaard, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a G. Rozet, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 8. júla 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra
         1980 o rozvoji asociácie (ďalej len „rozhodnutie č. 1/80“). Asociačná rada bola zriadená Asociačnou dohodou medzi Európskym
         hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane
         a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na druhej strane a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím
         Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES, 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spolkovou krajina Bádensko‑Württembersko (ďalej len „spolková krajina“) a M. Bozkurt,
         tureckým štátnym príslušníkom, v súvislosti s konaním o vyhostení dotknutej osoby z nemeckého územia.

       Právny rámec
      3        Článok 59 dodatkového protokolu, ktorý bol podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli a uzavretý, schválený a potvrdený v mene
         Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim. vyd. 11/011, s. 41), znie:

      „V oblastiach, na ktoré sa vzťahuje tento protokol, Turecko nemôže získať priaznivejší režim, ako je režim, ktorý si členské
         štáty vzájomne udeľujú [priaznivejšie zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie, ktoré si členské štáty vzájomne priznávajú – neoficiálny preklad] podľa Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva.“

      4        Oddiel 1 kapitoly II rozhodnutia č. 1/80, nazvanej „Sociálne ustanovenia“ [neoficiálny preklad] sa venuje „otázkam súvisiacich so zamestnávaním a voľným pohybom pracovníkov“ [neoficiálny preklad]. Tento oddiel obsahuje články 6 až 16 uvedeného rozhodnutia.

      5        Podľa článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7 o slobodnom prístupe rodinných príslušníkov k zamestnaniu, turecký pracovník,
         ktorý patrí do legálneho trhu práce v členskom štáte:

      –        má v tomto členskom štáte po roku legálneho zamestnania právo na obnovu svojho pracovného povolenia u toho istého zamestnávateľa,
         pokiaľ má voľné pracovné miesto,

      –        má v tomto členskom štáte po troch rokoch legálneho zamestnania a s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských
         štátov Spoločenstva právo odpovedať na pracovnú ponuku v rámci rovnakého povolania u zamestnávateľa podľa svojho výberu, urobenú
         za normálnych podmienok a zaregistrovanú na úrade práce v tomto členskom štáte,

      –        požíva v tomto členskom štáte po štyroch rokoch legálneho zamestnania výhodu slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti
         podľa svojho výberu.“ [neoficiálny preklad]

      6        Podľa článku 7 rozhodnutia č. 1/80:

      „Rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorí získali povolenie
         sa k nemu pripojiť:

      –        majú právo odpovedať – s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva – na akúkoľvek pracovnú
         ponuku, ak majú v tomto členskom štáte legálny pobyt aspoň tri roky,

      –        požívajú slobodný prístup k akejkoľvek pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak tam majú legálny pobyt aspoň päť rokov.
      Deti tureckých pracovníkov, ktoré v hostiteľskom členskom štáte absolvovali odborné vzdelanie, môžu nezávisle od dĺžky svojho
         pobytu v tomto členskom štáte a pod podmienkou, že jeden z rodičov vykonával legálne zamestnanie v tomto členskom štáte aspoň
         tri roky, odpovedať v tomto členskom štáte na akúkoľvek pracovnú ponuku.“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia znie:

      „Ustanovenia tejto časti sa uplatňujú s výhradou obmedzení z dôvodu verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia.“
         [neoficiálny preklad]

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        M. Bozkurtovi, ktorý sa narodil v Turecku v roku 1959, bol umožnený vstup na nemecké územie v apríli 1992.

      9        V priebehu septembra 1993 sa oženil s tureckou štátnou príslušníčkou, ktorá bola riadne zamestnaná v Nemecku a mala z tohto
         dôvodu povolenie na trvalý pobyt. Manželka získala nemeckú štátnu príslušnosť v roku 1999.

      10      V dôsledku sobáša M. Bozkurt získal v októbri 1993 povolenie na pobyt na obmedzenú dobu, ktoré sa zmenilo na povolenie na
         trvalý pobyt v októbri 1998, teda po tom, ako dotknutá osoba splnila podmienku pobytu v dĺžke päť rokov uvedenú v článku 7
         prvom odseku druhej zarážke rozhodnutia č. 1/80.

      11      Od júna 2000 žil M. Bozkurt oddelene od svojej manželky. O rozvode manželov sa rozhodlo v novembri 2003.

      12      Počas pobytu v Nemecku M. Bozkurt pracoval pre rôznych zamestnávateľov. Podľa vnútroštátneho súdu presné dĺžky období zamestnania
         však nebolo možné zistiť bez presných informácií a dokladov predložených na tento účel dotknutou osobou.

      13      Od začiatku roka 2000 bol M. Bozkurt práceneschopný počas približne 18 mesiacov, pričom počas tohto obdobia bol operovaný
         na nádor na mozgu.

      14      V dôsledku tejto práceneschopnosti ho zamestnávateľ prepustil. Odvtedy bol nezamestnaný a dostával sociálne dávky na základe
         časti II zbierky sociálnych zákonov (Sozialgesetzbuch, Teil II). Najprv býval v obecnej ubytovni a od novembra 2005 žije v malom
         byte, ktorý mu prenajal jeho brat.

      15      Potom ako bol M. Bozkurt odsúdený v roku 1996 a v roku 2000 za ublíženie na zdraví a úmyselné ublíženie na zdraví, ako aj
         za poškodzovanie cudzieho majetku, v máji 2004 bol uznaný na vinného vo veci znásilnenia a úmyselného ublíženia na zdraví
         voči manželke počas pobytu v Turecku v júli 2002. Dotknutá osoba čiastočne uspela v odvolacom konaní a jej trest bol s konečnou
         platnosťou stanovený 17. januára 2005 na podmienečný trest odňatia slobody v dĺžke dvoch rokov, takže M. Bozkurt, ktorý sa
         nachádzal v preventívnej väzbe.

      16      Nariadením z 26. júla 2005 spolková krajina rozhodla o vyhostení M. Bozkurta s okamžitou účinnosťou (ďalej len „nariadenie
         o vyhostení“), pričom vychádzala z trestného činu, za ktorý bol naposledy odsúdený, ktorý potvrdil, že je pripravený použiť
         násilie. Spolková krajina sa domnievala, že dotknutá osoba sa nemôže odvolávať na práva založené na článkoch 6 alebo 7 rozhodnutia
         č. 1/80, keďže si nenašiel nové zamestnanie v primeranej lehote po prepustení a nevynaložil ani úsilie na tento účel.

      17      M. Bozkurt podal odvolanie proti tomuto nariadeniu o vyhostení, pričom Verwaltungsgericht Stuttgart najprv nariadil pozastavenie
         účinnosti tohto nariadenia a potom ho zrušil rozsudkom z 5. júla 2006.

      18      Odvolanie podané spolkovou krajinou proti tomuto rozsudku bolo zamietnuté Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg rozsudkom
         zo 14. marca 2007. Tento súd sa totiž domnieval, že vzhľadom na už uplynuté obdobia riadneho pobytu M. Bozkurt v Nemecku sa
         tento pán môže odvolávať na právo na pobyt na základe článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80. V dôsledku
         toho je nariadenie o vyhostení protiprávne, keďže nebolo v súlade s podmienkami uplatniteľnými na štátnych príslušníkov Únie,
         ktoré v súlade s judikatúrou Súdneho dvora musia byť dodržané, pokiaľ ide o tureckých štátnych príslušníkov, ktorí majú právo
         na pobyt na základe rozhodnutia č. 1/80. Tento súd sa okrem toho domnieval, že okolnosti, že M. Bozkurt bol nezamestnaný od
         roku 2000, že bol prípadne s konečnou platnosťou vylúčený z trhu práce z dôvodu ťažkej choroby a že bol vo väzbe počas približne
         deviatich mesiacov, nespôsobujú, že by stratil právne postavenie, ktoré mu poskytuje uvedené ustanovenie rozhodnutia č. 1/80,
         a to vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej právo na pobyt, ak sa raz získa, je nezávislé od relevantnosti podmienok,
         ktoré umožnili takéto získanie.

      19      Spolková krajina podala teda na Bundesverwaltungsgericht opravný prostriedok „Revision“, pričom tvrdila jednak, že M. Bozkurt
         medzičasom stratil svoje právo na pobyt v Nemecku z dôvodu vylúčenia z trhu práce a jednak, že sa nemohol platne odvolávať
         na článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80, keďže vážnym spôsobom narušil fyzickú integritu osoby, od ktorej odvodil svoje
         práva.

      20      Bundesverwaltungsgericht sa zhodol s právnym posúdením uvádzaným Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg v rozsudku zo 14. marca
         2007 a domnieval sa, že na rozhodnutie vo veci, v ktorej koná, je potrebné určiť, či sa v deň prijatia nariadenia o vyhostení
         mohol M. Bozkurt odvolávať na ochranu poskytovanú článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80.

      21      V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že zatiaľ neexistuje judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa toho, či právo na pobyt
         v členskom štáte, nadobudnuté tureckým štátnym príslušníkom v postavení člena rodiny tureckej pracovníčky riadne integrovanej
         do trhu práce tohto členského štátu, sa stráca alebo nie z dôvodu rozvodu manželstva, ku ktorému došlo potom, ako bolo v dobrej
         viere a riadnej forme nadobudnuté predmetné právo.

      22      Okrem toho sa uvedený súd pýta, či sa vzhľadom na osobitné skutkové okolnosti typické pre vec samú, môže turecký štátny príslušník,
         akým je M. Bozkurt, platne odvolávať na právo na pobyt na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80 bez toho, aby
         takýto prístup mohol byť považovaný za taký, že ide o zneužitie. Je potrebné konkrétnejšie určiť, či osoba majúca právo, ktoré
         riadne nadobudla, ho môže byť pozbavená v prípade, že sa a posteriori zistí, že ho nie je hodná vo vzťahu k osobe, z ktorej
         si predtým uvedené právo odvodil.

      23      Keďže Bundesverwaltungsgericht sa domnieva, že rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva, si vyžaduje výklad rozhodnutia č. 1/80,
         rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Zostáva právo na pobyt a zamestnanie, ktoré podľa článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80… ako rodinný príslušník
         nadobudol manžel tureckej pracovníčky, ktorá je súčasťou legálneho trhu práce v členskom štáte, zachované aj po rozvode?

      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
      2.      Je zneužitím práv, ak sa turecký štátny príslušník odvoláva na právo na pobyt odvodené od jeho bývalej manželky, ktoré mu
         vyplýva z článku 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80…, ak bývalú manželku po nadobudnutí tohto právneho postavenia
         znásilnil a spôsobil jej ujmu na zdraví a za tento čin bol odsúdený na trest odňatia slobody v dĺžke dvoch rokov?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      24      Zo spisu vyplýva, že turecký štátny príslušník, o ktorého ide vo veci samej splnil všetky podmienky potrebné nato, aby mohol
         získať legálne právne postavenie uvedené v článku 7 prvom odseku druhej zarážke rozhodnutia č. 1/80 predtým ako došlo k rozvodu
         manželstva.

      25      Za týchto podmienok je potrebné chápať otázku položenú vnútroštátnym súdom tak, že sa pýta v podstate, či článok 7 prvý odsek
         rozhodnutia č. 1/80 musí byť chápaný v tom zmysle, že turecký štátny príslušník, akým je žalobca vo veci samej, ktorý v postavení
         člena rodiny tureckej pracovníčky, ktorá je súčasťou legálneho trhu práce členského štátu, z dôvodu, že má pobyt u svojej
         manželky počas nepretržitého obdobia aspoň päť rokov, má práva prináležiace k právnemu postaveniu poskytnutému na základe
         druhej zarážky uvedeného ustanovenia, stratí tieto práva z dôvodu rozvodu, ku ktorému došlo až po dátume nadobudnutia týchto
         práv.

      26      S cieľom odpovedať na túto otázku je potrebné v prvom rade uviesť, ako vyplýva zo samotného znenia článku 7 prvého odseku
         rozhodnutia č. 1/80, že nadobudnutie práv upravených v tomto ustanovení podlieha dvom predchádzajúcim kumulatívnym podmienkam,
         teda na jednej strane tomu, že dotknutá osoba musí byť členom rodiny tureckého pracovníka začleneného už do legálneho trhu
         práce v hostiteľskom členskom štáte a na druhej strane tomu, že mu bolo povolené príslušnými orgánmi tohto štátu pripojiť
         sa v ňom k uvedenému pracovníkovi. Je nesporné, že v predmetnom prípade tieto podmienky splnil tak M. Bozkurt ako aj jeho
         manželka.

      27      V druhom rade v súlade so systémom zavedeným zmluvnými stranami v rámci uvedeného ustanovenia práva uverené týmto systémom
         tureckému štátnemu príslušníkovi, ktorý spĺňa podmienky uvedené v predchádzajúcom bode sa postupne rozširujú v závislosti
         od dĺžky skutočného pobytu dotknutej osoby s tureckým pracovníkom už oprávnene prítomným v hostiteľskom členskom štáte.

      28      Po takomto oprávnenom pobyte počas troch rokov teda dotknutý turecký štátny príslušník dostáva právo odpovedať na akúkoľvek
         ponuku zamestnania, s jedinou výhradou, a to prednosti pre pracovníkov členských štátov Európskej únie (článok 7 prvý odsek
         prvá zarážka rozhodnutia č. 1/80).

      29      Po dvoch ďalších rokoch oprávneného pobytu na území hostiteľského členského štátu má ten istý turecký štátny príslušník voľný
         prístup k akejkoľvek zárobkovej činnosti podľa svojho výberu (článok 7 prvý odsek druhá zarážka toho istého rozhodnutia).
         V predmetnom prípade M. Bozkurt nepopierateľne spĺňal toto kritérium.

      30      Je potrebné upresniť v tejto súvislosti, že na rozdiel od systému stanoveného v rámci článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80,
         založeného na výkone riadneho zamestnania počas určitých období, kritériom relevantným na účely uplatnenia článku 7 prvého
         odseku toho istého rozhodnutia je teda oprávnený pobyt u migrujúceho tureckého pracovníka. Po takomto pobyte v určitej dĺžke
         sa dotknutej osobe poskytne právo vykonávať zamestnanie, ale bez toho, aby toto posledné uvedené ustanovenie stanovilo v tejto
         súvislosti povinnosť alebo z nej urobilo podmienku získania práva zaručeného rozhodnutím č. 1/80 (pozri v tomto zmysle najmä
         rozsudky zo 7. júla 2005, Aydinli, C‑373/03, Zb. s. I‑6181, body 29 a 31; z 18. júla 2007, Derin, C‑325/05, Zb. s. I‑6495,
         bod 56, a z 25. septembra 2008, Er, C‑453/07, Zb. s. I‑7299, body 31 až 34). Situácia tureckého štátneho príslušníka o akého
         ide vo veci samej, pokiaľ ide o zamestnanie, nie je teda relevantná.

      31      Je potrebné v treťom rade uviesť, že Súdny dvor už rozhodol viac krát, že jednak uvedený článok 7 prvý odsek má priamy účinok
         a že jednak obdobia pobytu, aké stanovuje toto ustanovenie, si vyžadujú uznanie korelatívneho práva pobytu, inak by boli zbavené
         potrebného účinku (pozri najmä rozsudky Er, už citovaný, body 25 a 26, ako aj z 18. decembra 2008, Altun, C‑337/07, Zb. s. I‑10323,
         body 20 a 21).

      32      V štvrtom rade je potrebné zdôrazniť, že systém postupného nadobúdania práv stanovený v článku 7 prvom odseku rozhodnutia
         č. 1/80 sleduje dvojaký cieľ.

      33      V prvom rade pre uplynutím počiatočného obdobia troch rokov je cieľom uvedeného ustanovenia umožniť prítomnosť členov rodiny
         migrujúceho pracovníka u neho na účely zvýhodnenia, prostredníctvom zlúčenia rodiny, zamestnania a pobytu tureckého pracovníka,
         ktorý sa už riadne integrovla v hostiteľskom členskom štáte (pozri najmä rozsudky zo 17. apríla 1997, Kadiman, C‑351/95, Zb.
         s. I‑2133, body 35 a 36; z 22. júna 2000, Eyüp, C‑65/98, Zb. s. I‑4747, bod 26, a z 11. novembra 2004, Cetinkaya, C‑467/02,
         Zb. s. I‑10895, bod 25).

      34      Ďalej, to isté ustanovenie má za cieľ posilniť trvalé začlenenie rodiny tureckého migrujúceho pracovníka v hostiteľskom členskom
         štáte tým, že prizná dotknutému členovi rodiny, po troch rokoch oprávneného pobytu, možnosť, aby sám mal prístup k trhu práce.
         Základným takto sledovaným cieľom je konsolidovať postavenie uvedeného člena rodiny, ktorý je v tomto štádiu už riadne integrovaný
         v hostiteľskom členskom štáte tým, že sa mu poskytne príležitosť zarobiť si na živobytie v predmetnom štáte a môže mu tam
         teda vzniknúť autonómna situácia, porovnateľná so situáciou migrujúceho pracovníka (pozri najmä už citované rozsudky Eyüp,
         bod 26; Cetinkaya, bod 25; Aydinli, bod 23, ako aj Derin, body 50 a 71).

      35      Súdny dvor z toho vyvodil, že hoci je člen rodiny v zásade, s výnimkou legitímnych dôvodov, povinný mať skutočne pobyt s migrujúcim
         pracovníkom, kým nemá sám právo na prístup na trh práce – inými slovami, pred uplynutím obdobia troch rokov – nie je to už
         tak, keď dotknutá osoba legálne nadobudne toto právo na základe článku 7 prvého odseku prvej zarážky rozhodnutia č. 1/80 a o to
         viac to musí platiť, keď má po piatich rokoch nepodmienečné právo na zamestnanie (pozri rozsudok Derin, už citovaný, bod 51
         a citovanú judikatúru).

      36      Keďže sú totiž splnené podmienky stanovené v článku 7 prvom odseku rozhodnutia č. 1/80, toto ustanovenie zveruje členovi rodiny
         tureckého pracovníka vlastné právo na prístup na trh práce v hostiteľskom členskom štáte, ako aj, korelatívne, právo pokračovať
         v pobyte na území tohto štátu.

      37      Pôvod týchto práv je iste v situácii vzniknutej v minulosti v prípade tureckého pracovníka – rodiča na území toho istého štátu,
         prostredníctvom ktorého člen jeho rodiny získal právo na pobyt.

      38      Ako však správne uviedla Komisia Európskych spoločenstiev v písomných pripomienkach, keďže člen rodiny takéhoto pracovníka
         sám získal individuálne právo na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, dosiahol úroveň integrácie, ktorá je
         dostatočná v hostiteľskom členskom štáte nato, aby sa na jeho situáciu mohlo nazerať ako na oddeliteľnú od situácie jeho rodiča,
         ktorý umožnil jeho prístup na územie tohto štátu a preto ako na situáciu autonómnu od situácie tohto rodiča (pozri v tomto
         zmysle už citované rozsudky Derin, body 50 a 71, ako aj Altun, body 59 a 63).

      39      Takýto výklad vzniká aj vzhľadom na účel rozhodnutia č. 1/80 ako celku, ohľadom ktorého bolo opakovane rozhodnuté, že jeho
         cieľom je zlepšiť situáciu tureckých migrantov v hostiteľskom členskom štáte tak, že sa bude podporovať postupné začleňovanie
         tureckých štátnych príslušníkov spĺňajúcich podmienky stanovené v niektorom z ustanovení tohto rozhodnutia v rámci tohto štátu
         a z toho dôvodu požívajúcich práva, ktoré im toto rozhodnutie priznáva (pozri najmä rozsudky zo 16. marca 2000, Ergat, C‑329/97,
         Zb. s. I‑1487, body 43 a 44; Derin, už citovaný, bod 53, ako aj Altun, už citovaný, body 28 a 29).

      40      Práve v tejto optike Súdny dvor uviedol, že také práva ako sú tie, ktoré legálne získal M. Bozkurt na základe článku 7 prvého
         odseku rozhodnutia č. 1/80 existujú nezávisle od zachovania podmienok, ktoré sa vyžadovali na vznik týchto práv (pozri už
         citované rozsudky Ergat, bod 40; Cetinkaya, bod 31; Aydinli, bod 26; Derin, bod 53 a Altun, bod 36), takže člen rodiny, ktorý
         už mal práva na základe uvedeného rozhodnutia, je v postavení, aby postupne konsolidoval svoju situáciu v hostiteľskom členskom
         štáte a trvale sa tam integroval tak, aby viedol nezávislý život od osoby, prostredníctvom ktorej získal tieto práva (pozri
         v tomto zmysle najmä už citovaný rozsudok Ergat, body 43 a 44).

      41      Výklad pripomenutý v predchádzajúcom bode je len výrazom všeobecnejšej zásady dodržiavania nadobudnutých práv, ktorú stanovil
         rozsudok zo 16. decembra 1992, Kus (C‑237/91, Zb. s. I‑6781, body 21 a 22), čo je zásada, podľa ktorej keď sa turecký štátny
         príslušník môže účinne odvolávať na práva na základe ustanovenia rozhodnutia č. 1/80, tieto práva už nezávisia od relevantnosti
         okolností, za ktorých vznikli, keďže podmienka takejto povahy nebola týmto rozhodnutím stanovená. Vo veci v ktorej bol vydaný
         uvedený rozsudok Kus bol predmetnou okolnosťou práve sobáš, ktorý umožnil dotknutému tureckému štátnemu príslušníkovi vstúpiť
         na územie hostiteľského členského štátu, pričom potom nasledoval rozvod v okamihu, keď dotknutá osoba už nadobudla práva,
         v danom prípade na základe článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80. Je potrebné pripomenúť, že na základe bodu 22 rozsudku z 5. októbra
         1994, Eroglu, (C‑355/93, Zb. s. I‑5113) sa stal ten istý prístup uplatniteľný v rámci článku 7 tohto rozhodnutia (pozri v tom
         istom zmysle najmä už citované rozsudky Ergat, bod 40; Aydinli, bod 26; Derin, bod 50 ako aj Altun, body 42 a 43).

      42      Pokiaľ ide v piatom rade o okolnosti spôsobujúce stratu práv, ktoré článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 priznáva členom
         rodiny tureckého pracovníka, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v uvedenom odseku, z rovnakej judikatúry vyplýva, že tieto
         práva možno obmedziť len v dvoch prípadoch, a síce vtedy, ak prítomnosť tureckého migranta na území hostiteľského členského
         štátu predstavuje vzhľadom na jeho osobné správanie skutočné a závažné nebezpečenstvo pre verejný poriadok, bezpečnosť alebo
         verejné zdravie v zmysle článku 14 ods. 1 tohto rozhodnutia, alebo vtedy, ak dotknutá osoba opustí územie tohto členského
         štátu na dlhšie obdobie a bez náležitých dôvodov (pozri najmä už citované rozsudky Er, bod 30 a Altun, bod 62).

      43      Taxatívna povaha hraníc uvedených v predchádzajúcom bode bola stále opäť potvrdzovaná Súdnym dvorom (pozri najmä už citované
         rozsudky Cetinkaya, bod 38; Derin, bod 54; Er, bod 30 a Altun, bod 62).

      44      Zo všetkých vyššie uvedených úvah je potrebné vyvodiť, že rozvod manželov, keď k nemu dôjde potom, ako nadobudol v dobrej
         viere a správnej forme dotknutý člen rodiny práva poskytované článkom 7 prvým odsekom rozhodnutia č. 1/80, nie je relevantný
         na účely zachovania uvedených práv v prospech neoprávnenej osoby, aj keď ich pôvodne tento člen rodiny mohol získať iba prostredníctvom
         svojho bývalého manžela.

      45      Napokon je potrebné upresniť, že výklad poskytnutý v predchádzajúcom bode nie je nezlučiteľný s požiadavkami článku 59 dodatkového
         protokolu podpísaného 23. novembra 1970. Ako totiž uviedla generálna advokátka v bodoch 50 až 52 návrhov, z analogických dôvodov
         ako sú tie, ktoré uviedol Súdny dvor v bodoch 62 až 67 už citovaného rozsudku Derin, ako aj v bode 21 rozsudku zo 4. októbra
         2007, Polat (C‑349/06, Zb. s. I‑8167), postavenie člena rodiny migrujúceho tureckého pracovníka nemožno účinne porovnávať
         s postavením člena rodiny štátneho príslušníka členského štátu, keďže existujú výrazné rozdiely medzi ich právnym postavením
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2010, Bekleyen, C‑462/08, Zb. s. I‑563, body 35 až 38 a 43).

      46      Vzhľadom na vyššie uvedené je preto potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 sa má
         vykladať v tom zmysle, že turecký štátny príslušník, akým je žalobca vo veci samej, ktorý v postavení člena rodiny tureckej
         pracovníčky, ktorá je súčasťou legálneho trhu práce členského štátu, z dôvodu, že má pobyt u svojej manželky počas nepretržitého
         obdobia aspoň päť rokov, má práva prináležiace k právnemu postaveniu poskytnutému na základe druhej zarážky uvedeného ustanovenia,
         nestráca tieto práva z dôvodu rozvodu, ku ktorému došlo až po dátume nadobudnutia týchto práv.

       O druhej otázke
      47      Podľa ustálenej judikatúry sa nemožno dovolávať noriem práva Únie podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom a že vnútroštátne
         súdy môžu v jednotlivých prípadoch na základe objektívnych skutočností zohľadniť zneužívajúce alebo podvodné správanie dotknutých
         osôb na účely zamietnutia im prípadného prospechu z ustanovení práva Únie (pozri najmä rozsudky z 9. marca 1999, Centros,
         C‑212/97, Zb. s. I‑1459, bod 25; z 21. februára 2006, Halifax a i., C‑255/02, Zb. s. I‑1609, bod 68, ako aj z 20. septembra
         2007, Tum a Dari, C‑16/05, Zb. s. I‑7415, bod 64).

      48      Takto teda Súdny dvor vylúčil, aby sa obdobia zamestnania, ktoré turecký štátny príslušník mohol vykonať iba vďaka podvodu,
         ktorý viedol k odsúdeniu, mohli zohľadniť ako oprávnené na účely uplatnenia článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, pretože dotknutá
         osoba nespĺňala v skutočnosti podmienky stanovené týmto ustanovením a preto jej legálne nevzniklo právo na základe tohto ustanovenia
         (pozri rozsudky z 5. júna 1997, Kol, C‑285/95, Zb. s. I‑3069, body 26 a 27, ako aj z 11. mája 2000, Savas, C‑37/98, Zb. s. I‑2927,
         bod 61).

      49      Nemožno totiž pripustiť ani to, aby sa turecký štátny príslušník snažil získať neprávom výhody garantované jedným z ustanovení
         rozhodnutia č. 1/80.

      50      V predmetnom prípade však vyplýva zo spisu odovzdaného Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom, že vnútroštátne súdy, ktoré rozhodovali
         o podstate veci, v ktorej teraz koná Bundesverwaltungsgericht, výslovne konštatovali, že M. Bozkurt oprávnene má právne postavenie
         uvedené v článku 7 prvom odseku druhej zarážke rozhodnutia č. 1/80. Súdnemu dvoru navyše nebola predložená žiadna skutočnosť,
         ktorá by nasvedčovala tomu, že vo veci samej ide o fiktívny sobáš uzatvorený s jediným cieľom zneužívajúcim spôsobom získať
         výhody stanovené právom asociácie EHS – Turecko.

      51      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že vo veci samej M. Bozkurt len vykonával práva, ktoré sú mu výslovne zverené
         rozhodnutím č. 1/80 a na získanie ktorých splnil všetky požadované podmienky.

      52      Skutočnosť, že takýto turecký štátny príslušník sa snaží domôcť plného rozsahu práv garantovaných uvedeným rozhodnutím, ktoré
         oprávnene získal v minulosti, nemožno samú o sebe považovať za zneužitie práva.

      53      Vnútroštátny súd, bez toho, aby však položil otázku týkajúcu sa výkladu článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, sa pýta, či
         za osobitných okolností veci samej, to, že M. Bozkurt si nárokuje právne postavenie na základe článku 7 prvého odseku toho
         istého rozhodnutia nemôže narušiť verejný poriadok, a to vzhľadom na závažný trestný čin, ktorého sa dopustil po získaní predmetného
         práva voči tej istej osobe, ktorá mu umožnila získať takéto právne postavenie.

      54      V tejto súvislosti je potrebné upresniť, že je to článok 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, ktorý je vhodným právnym základom
         umožňujúcim posúdiť, v akom rozsahu turecký štátny príslušník, ktorý bol odsúdený v trestnom konaní, môže byť zbavený prostredníctvom
         vyhostenia z hostiteľského členského štátu práv, ktoré mu priamo vyplývajú z tohto rozhodnutia (pozri najmä rozsudok Derin,
         už citovaný, bod 74).

      55      Pokiaľ ide o určenie rozsahu výnimky verejného poriadku upravenej v uvedenom ustanovení, je potrebné sa v súlade s ustálenou
         judikatúrou odvolať na výklad takejto výnimky v oblasti voľného pohybu pracovníkov, štátnych príslušníkov členských štátov
         Únie (pozri najmä rozsudok Polat, už citovaný, bod 30).

      56      Súdny dvor vždy zdôrazňoval, že uvedená výhrada predstavuje výnimku zo základnej zásady voľného pohybu osôb, ktorú je potrebné
         vykladať reštriktívne a ktorej rozsah členské štáty nemôžu určovať jednostranne (pozri najmä rozsudok, Polat, už citovaný,
         bod 33 a citovanú judikatúru).

      57      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora odvolanie sa na pojem verejného poriadku vnútroštátnymi orgánmi vyžaduje, aby popri
         spoločenskom probléme, ktorým je každé porušenie zákona, existovalo aj skutočné a dostatočne závažné ohrozenie základného
         záujmu spoločnosti (rozsudok Polat, už citovaný, bod 34 a citovanú judikatúru).

      58      Takisto opatrenia prijaté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti sa musia zakladať výlučne na osobnom správaní
         dotknutej osoby. Takéto opatrenia nemožno teda nariadiť automaticky po odsúdení v trestnom konaní a s cieľom všeobecnej prevencie
         (rozsudok Polat, už citovaný, body 31 a 35).

      59      Z existencie odsúdenia v trestnom konaní tak možno vychádzať len vtedy, pokiaľ okolnosti, ktoré viedli k takému odsúdeniu,
         poukazujú na osobné správanie, ktoré predstavuje aktuálne ohrozenie verejného poriadku (rozsudok Polat, už citovaný, bod 32
         a citovanú judikatúru).

      60      Prináleží preto dotknutým vnútroštátnym orgánom, aby vykonali v jednotlivých prípadoch posúdenie osobného správania porušiteľa,
         ako aj skutočnú, reálnu a dostatočne závažnú povahu nebezpečenstva, ktoré predstavuje pre verejný poriadok a bezpečnosť a tieto
         orgány sú okrem toho povinné dbať na dodržiavanie tak zásady proporcionality, ako aj základných práv dotknutej osoby. Konkrétnejšie,
         opatrenie vyhostenia založené na článku 14 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 možno uložiť, len ak individuálne správanie dotknutej
         osoby obsahuje konkrétne riziko nového závažného narušenia verejného poriadku (pozri rozsudok Derin, už citovaný, bod 74).

      61      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na druhú otázku tak, že:

      –        zneužitím práva nie je skutočnosť, že turecký štátny príslušník, akým je žalobca vo veci samej, sa odvoláva na právo, ktoré
         oprávnene získal na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, hoci sa dotknutá osoba po tom, ako získala toto právo
         prostredníctvom svojej bývalej manželky, proti nej dopustila závažného porušenia, ktoré viedlo k odsúdeniu tejto osoby v trestnom
         konaní,

      –        na druhej strane článok 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia nebráni tomu, aby bolo prijaté rozhodnutie o vyhostení tureckého
         štátneho príslušníka, ktorý bol odsúdený v trestnom konaní, ak jeho osobné správanie predstavuje skutočnú, reálnu a dostatočne
         závažnú hrozbu majúcu dosah na základný záujem spoločnosti. Prináleží príslušnému vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či o takýto
         prípad ide vo veci samej.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 7 prvý odsek rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie, prijatého asociačnou radou zriadenou Asociačnou
            dohodou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, sa má vykladať v tom zmysle, že turecký štátny príslušník,
            akým je žalobca vo veci samej, ktorý v postavení člena rodiny tureckej pracovníčky, ktorá je súčasťou legálneho trhu práce
            členského štátu, z dôvodu, že má pobyt u svojej manželky počas nepretržitého obdobia aspoň päť rokov, má práva prináležiace
            k právnemu postaveniu poskytnutému na základe druhej zarážky uvedeného ustanovenia, nestráca tieto práva z dôvodu rozvodu,
            ku ktorému došlo až po dátume nadobudnutia týchto práv.
      2.      Zneužitím práva nie je skutočnosť, že turecký štátny príslušník, akým je žalobca vo veci samej, sa odvoláva na právo, ktoré
            oprávnene získal na základe článku 7 prvého odseku rozhodnutia č. 1/80, hoci sa dotknutá osoba po tom, ako získala toto právo
            prostredníctvom svojej bývalej manželky, proti nej dopustila závažného porušenia, ktoré viedlo k odsúdeniu tejto osoby v trestnom
            konaní.
      Na druhej strane článok 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia nebráni tomu, aby bolo prijaté rozhodnutie o vyhostení tureckého
            štátneho príslušníka, ktorý bol odsúdený v trestnom konaní, ak jeho osobné správanie predstavuje skutočnú, reálnu a dostatočne
            závažnú hrozbu majúcu dosah na základný záujem spoločnosti. Prináleží príslušnému vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či o takýto
            prípad ide vo veci samej.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. januára 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 85/337/EHS zmenená a doplnená smernicou 97/11/ES - Posudzovanie vplyvov projektov na životné prostredie - Povolenia udelené bez posudzovania. # Vec C-37/05.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. januára 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo
      (Vec C‑37/05)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 85/337/EHS, zmenená a doplnená smernicou 97/11/ES – Posudzovanie vplyvov projektov na životné prostredie – Povolenia udelené bez posudzovania“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý sa má vziať do úvahy – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (Článok 226 ES) (pozri bod 7)
      Predmet:

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článku 2 ods. 1 a článku 4 smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní
                  vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. ES L 175, s. 40; Mim. vyd. 15/001, s. 248),
                  zmenenej a doplnenej smernicou 97/11/ES z 3. marca 1997 (Ú. v. ES L 73, s. 5; Mim. vyd. 15/003, s. 151) – Povolenia udelené
                  bez posudzovania

            Výrok:

                  Nesprávnym prebratím ustanovení článku 2 ods. 1 a článku 4 smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov
                     určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 97/11/ES z 3. marca 1997,
                     si Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska nesplnilo svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.

                  Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska je povinné nahradiť trovy konania.