title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 15. januára 2009.#K-1 sp. z o.o. proti Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Naczelny Sąd Administracyjny - Poľsko.#DPH - Nezrovnalosti v daňovom priznaní zdaniteľnej osoby - Dodatočná daň.#Vec C-502/07.

text:
      Vec C‑502/07
      K‑1 sp. z o.o.
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Naczelny Sąd Administracyjny)
      „DPH – Nezrovnalosti v daňovom priznaní zdaniteľnej osoby – Dodatočná daň“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Právna úprava
            stanovujúca správnu sankciu, ktorá môže byť uložená zdaniteľným osobám, akou je „dodatočná daňová povinnosť“ stanovená poľskou
            právnou úpravou
      [Smernica Rady 67/227, článok 2 prvý a druhý odsek, a smernica Rady 77/388, článok 2, článok 10 ods. 1 písm. a) a ods. 2]
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Smernica
            77/388 – Odchylné vnútroštátne opatrenia
      (Smernica Rady 77/388, článok 27 ods. 1)
      3.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zákaz vyberať
            iné vnútroštátne dane, ktoré majú charakter daní z obratu
      (Smernica Rady 77/388, článok 33)
      1.        Spoločnému systému dane z pridanej hodnoty, tak ako je definovaný v článku 2 prvom a druhom odseku prvej smernice 67/227 o harmonizácii
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu, ako aj v článkoch 2 a 10 ods. 1 písm. a) a ods. 2 šiestej
         smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou
         2004/66, neodporuje, aby členský štát stanovil vo svojej právnej úprave takú správnu sankciu, akou je „dodatočná daňová povinnosť“
         stanovená poľskou právnou úpravou, ktorú môže uložiť zdaniteľnej osobe podliehajúcej dani z pridanej hodnoty, ktorá je splatná,
         ak sa zistí, že zdaniteľná osoba v podanom daňovom priznaní uviedla preplatok na dani z pridanej hodnoty alebo daň zaplatenú
         na vstupe, ktorá je vyššia ako čiastka, ktorá jej patrí.

      Takáto „dodatočná daňová povinnosť“ totiž nezodpovedá týmto podstatným charakteristickým znakom dane z pridanej hodnoty, pretože
         jej rozhodnou udalosťou nie je nejaká transakcia, ale chybné daňové priznanie, a jej výška nie je stanovená proporcionálne
         k čiastke, ktorú prijala zdaniteľná osoba. V skutočnosti nejde o daň, ale o správnu sankciu ukladanú v prípade, ak sa zistí,
         že zdaniteľná osoba uviedla v daňovom priznaní preplatok dane z pridanej hodnoty alebo daň zaplatenú na vstupe, ktorej čiastka
         je vyššia ako tá, ktorá jej prináleží.

      S princípom spoločného systému dane z pridanej hodnoty teda nie je v rozpore zavedenie opatrení členskými štátmi, ktorými
         sa sankcionujú nezrovnalosti, ku ktorým dochádza pri priznaní dlžnej čiastky dane. Naopak, článok 22 ods. 8 šiestej smernice
         uvádza, že členské štáty môžu uložiť povinnosti, ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie a výber dane.

      (pozri body 18 – 21, bod 1 výroku)
      2.        Ustanovenia týkajúce sa dane z pridanej hodnoty, ktoré stanovujú správnu sankciu, ktorá môže byť uložená zdaniteľnej osobe
         podliehajúcej dani vtedy, keď sa zistí, že v daňovom priznaní uviedla preplatok dane z pridanej hodnoty alebo daň zaplatenú
         na vstupe, ktorej čiastka je vyššia ako tá, ktorá jej prináleží, nepredstavujú „osobitné odchyľujúce sa opatrenia“ smerujúce
         k zamedzeniu určitých daňových únikov alebo vyhýbaniu sa daniam v zmysle článku 27 ods. 1 šiestej smernice 77/388 o harmonizácii
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu.

      Takáto správna sankcia nepatrí do pôsobnosti uvedeného článku 27 ods. 1 keďže predstavuje opatrenia uvedené v článku 22 ods. 8
         šiestej smernice, podľa ktorej členské štáty môžu uložiť povinnosti, ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie a výber
         dane a predchádzanie daňovým podvodom.

      (pozri body 23 – 25, bod 2 výroku)
      3.        Článok 33 šiestej smernice 77/388 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu v znení zmien
         a doplnení nevytvára prekážku na ponechanie takých ustanovení, akými sú tie, ktoré sú uvedené v poľskom zákone o dani na tovary
         a služby, ktoré stanovujú správnu sankciu, ktorá môže byť uložená zdaniteľnej osobe podliehajúcej dani vtedy, keď sa zistí,
         že v daňovom priznaní uviedla preplatok dane alebo daň zaplatenú na vstupe, ktorej čiastka je vyššia ako tá, ktorá jej prináleží,
         keďže tieto ustanovenia nezavádzajú daň, clo alebo poplatok.

      (pozri body 28, 29, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 15. januára 2009 (*)

      „DPH – Nezrovnalosti v daňovom priznaní zdaniteľnej osoby – Dodatočná daň“
      Vo veci C‑502/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Naczelny Sąd Administracyjny
         (Poľsko) z 31. októbra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 16. novembra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      K‑1 sp. z o.o.
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Bydgoszczy,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca), K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      zo zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. novembra 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        K‑1 sp. z o.o., v zastúpení: M. Łukasik a M. Złotopolska‑Nowak, radcy prawni,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, M. Jarosz a A. Rutkowska, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: S. Spyropoulos, I. Bakopoulos a M. Tassopoulou, splnomocnení zástupcovia,
      –        cyperská vláda, v zastúpení: I. Neofytou a E. Symeonidou, splnomocnené zástupkyne,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Seeboruth a C. Gibbs, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci R. Hill, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou a K. Herrmann, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 prvého a druhého odseku prvej smernice Rady 67/227EHS z 11. apríla
         1967 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu (Ú. v. ES 71, s. 1301, ďalej len „prvá
         smernica o DPH“; Mim. vyd. 09/001, s. 3) a viacerých článkov šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
         jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2004/66/ES z 26. apríla
         2004 (Ú. v. EÚ L 168, s. 35, ďalej len „šiesta smernica o DPH“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou K‑1 sp. z o.o. (ďalej len „K‑1“) a Dyrektorom Izby Skarbowej w Bydgoszczy
         (riaditeľ daňovej komory v Bydgoszszy), ktorého predmetom bola „dodatočná daňová povinnosť“ uložená zdaniteľnej osobe, pretože
         K‑1 uviedla vo svojom daňovom priznaní preplatok na dani z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) alebo dane zaplatenej na vstupe,
         ktorá bola vyššia ako čiastka, ktorá jej prináležala.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 2 prvý a druhý odsek prvej smernice o DPH znie:

      „Princíp spoločného systému [DPH] je založený na zásade, že na tovar a služby sa uplatňuje všeobecná spotrebná daň presne
         proporčne k cene tovaru a služieb, bez ohľadu na počet plnení uskutočnených vo výrobnom a distribučnom procese pred stupňom,
         ktorý je zaťažený daňou.

      Na každé plnenie sa vyrubí [DPH] vypočítaná z ceny tovaru alebo služieb podľa sadzieb platných pre tento tovar alebo služby
         po odrátaní [DPH], ktorou boli priamo zaťažené jednotlivé nákladové prvky.“

      4        Článok 2 šiestej smernice o DPH stanovuje:

      „[DPH] podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani,
      2.      dovoz tovaru.“
      5        Článok 10 ods. 1 písm. a) tej istej smernice definuje „zdaniteľný prípad“ [zdaniteľné plnenie – neoficiálny preklad] ako udalosť, na základe ktorej sú splnené právne podmienky potrebné na vznik daňového nároku. Tento článok 10 ods. 2 stanovuje
         najmä:

      „Zdaniteľný prípad [zdaniteľné plnenie – neoficiálny preklad] a daňový nárok vzniknú, keď sa dodá tovar alebo poskytnú služby. Dodávky tovaru, ktoré nie sú uvedené v článku 5(4) b) a poskytovanie
         služieb, z ktorých vyplývajú následné účtovné výkazy alebo platby, sa budú považovať za ukončené v okamihu, keď skončí obdobie,
         ku ktorému prislúcha takýto účtovný výkaz alebo platba. …“

      6        Článok 22 ods. 8 šiestej smernice o DPH stanovuje:

      „Ak to nie je v rozpore s ustanoveniami, ktoré majú byť prijaté podľa článku 17 (4), členské štáty môžu uložiť povinnosti,
         ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie a výber dane a predchádzanie daňovým podvodom.“

      7        Článok 27 ods. 1 šiestej smernice o DPH stanovuje:

      „1.      Rada konajúca na základe návrhu Komisie, môže dať ktorémukoľvek členskému štátu právo zaviesť špeciálne opatrenia na zrušenie
         platnosti ustanovení tejto smernice v záujme zjednodušenia postupu pri účtovaní dane alebo zabráneniu daňovým únikom alebo
         obchádzaniu daňových povinností. Opatrenia zamerané na zjednodušenie postupu pri účtovaní dane, s výnimkou zanedbateľnej čiastky,
         nesmú mať vplyv na sumu splatnej dane v konečnej spotrebnej etape.“

      8        Článok 33 ods. 1 šiestej smernice o DPH stanovuje:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, najmä tie, ktoré sú stanovené v platných ustanoveniach spoločenstva,
         súvisiacich so všeobecnými opatreniami pre vlastnenie, pohyb a sledovanie produktov, podriadených spotrebnej dani, táto smernica
         nesmie zabrániť členskému štátu udržiavať alebo zavádzať dane na zmluvy o poistení, dane na sádzania a hazardné hry, spotrebné
         clá, kolkovné, a viac všeobecne na akékoľvek dane, clá alebo poplatky, ktoré sa nedajú charakterizovať ako dane z obratu,
         za predpokladu však, že tieto dane, clá a poplatky nespôsobia v obchode medzi členskými štátmi formality spojené s prechodom
         hraníc.“

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Článok 109 ods. 5 a 6 zákona o dani na tovary a služby (ustawa o podatku od towarów i usług) z 11. marca 2004 (ďalej len „zákon
         o DPH“) znie takto:

      „5.      Ak sa zistí, že zdaniteľná osoba v podanom daňovom priznaní uviedla preplatok na dani alebo daň zaplatenú na vstupe, ktorá
         je vyššia ako čiastka, ktorá jej patrí, určí vedúci daňového úradu alebo kontrolného daňového orgánu čiastku, ktorá sa má
         vrátiť, v správnej výške a vyrubí jej dodatočnú daňovú povinnosť vo výške 30 % z navýšenej čiastky.

      6.      Odsek 5 sa obdobne použije na preplatok na dani v zmysle článku 87 ods. 1.“
      10      Článok 87 ods. 1 toho istého zákona stanovuje:

      „Ak je čiastka dane zaplatenej na vstupe v zmysle článku 86 ods. 2 v zdaňovanom období vyššia než čiastka dlžnej dane, môže
         zdaniteľná osoba dane znížiť sumu dlžnej dane v nasledujúcom zdaňovanom období o rozdiel alebo požadovať vrátenie rozdielu
         na bankový účet.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Rozhodnutím zo 17. augusta 2005 vedúci Pierwszy Urząd Skarbowy w Toruniu (prvostupňový daňový orgán v Toruni) zistil, pokiaľ
         ide o spoločnosť K‑1, že za mesiac máj 2005 výška deklarovanej DPH zaplatenej na vstupe prevyšovala daň uhradenú na výstupe,
         a vyrubil za tento mesiac dodatočnú daňovú povinnosť. Daňová správa spochybnila odpočet DPH uvedený vo faktúre z 29. apríla
         2005, ktorá sa týkala nadobudnutia zastavaného pozemku v Toruni. Keďže tento pozemok bol použitou vecou, ktorej dodanie bolo
         oslobodené od dane z pridanej hodnoty, príslušná faktúra nemohla slúžiť ako podklad na zníženie dlžnej dane ani na vrátenie
         preplatku na dani alebo vrátenie dane zaplatenej na vstupe. Z dôvodu nadmerne vysokého odpočtu dane zaplatenej na vstupe bola
         spoločnosti vyrubená dodatočná daňová povinnosť podľa článku 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH.

      12      Proti tomuto rozhodnutiu podala spoločnosť K‑1 odvolanie u Dyrektora Izby Skarbowej w Bydgoszczy. V odvolaní spoločnosť tvrdila,
         že dodatočná daň vyrubená napadnutým rozhodnutím je v rozpore s článkom 27 šiestej smernice o DPH. Dyrektor Izby Skarbowej
         w Bydgoszczy rozhodnutím z 9. novembra 2005 zamietol odvolanie spoločnosti a potvrdil sporné rozhodnutie.

      13      Spoločnosť K‑1 podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Wojewódzki Sąd Administracyjny w Bydgoszczy (správny súd vojvodstva
         Bydgoszcz). Tento súdny orgán zamietol žalobu spoločnosti rozsudkom z 31. mája 2006 a konštatoval v ňom, že článok 33 ods. 1
         šiestej smernice o DPH nevylučuje stanovenie dodatočnej daňovej povinnosti podľa zásad uvedených v zákone o DPH. Uvedený súdny
         orgán sa totiž domnieval, že táto daňová povinnosť nevykazuje podstatné charakteristické znaky DPH a nevedie k zavádzaniu
         formalít spojených s prechodom hraníc ani v obchode medzi členskými štátmi. Wojewódzki Sąd Administracyjny v Bydgoszczy odmietol
         aj tvrdenie účastníka konania, že dodatočná daňová povinnosť je osobitným opatrením v zmysle šiestej smernice o DPH. Podľa
         uvedeného súdu nebolo v preskúmanom prípade potrebné začať postup podľa článku 27 tejto smernice.

      14      Spoločnosť K‑1 podala proti tomuto rozsudku kasačnú žalobu. V odôvodnení svojej žaloby uviedla, že povinné uplatnenie dodatočnej
         daňovej povinnosti v zmysle článku 109 ods. 5 zákona o DPH nie je v súlade s právom Spoločenstva, konkrétne s pravidlami uvedenými
         v šiestej smernici o DPH.

      15      Za týchto okolností sa Naczelny Sąd Administracyjny rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Vylučuje článok 2 [prvý a druhý odsek] prvej smernice [o DPH] v spojení s článkom 2, ako aj s článkom 10 ods. 1 písm. a) a ods. 2
         šiestej smernice [o DPH] možnosť zdaniteľnej osobe podliehajúcej dani z pridanej hodnoty uložiť povinnosť uhradiť dodatočnú
         daňovú povinnosť v zmysle článku 109 ods. 5 a 6 [zákona o DPH], ak sa zistí, že zdaniteľná osoba podliehajúca dani z pridanej
         hodnoty uviedla v daňovom priznaní ako preplatok na dani alebo zaplatenú daň na vstupe čiastku, ktorá je vyššia ako čiastka,
         ktorá zdaniteľnej osobe prináleží?

      2.      Môžu ‚osobitné opatrenia‘ v zmysle článku 27 ods. 1 šiestej smernice [o DPH], s prihliadnutím na ich povahu a cieľ, spočívať
         v možnosti uložiť zdaniteľnej osobe podliehajúcej dani z pridanej hodnoty dodatočnú daňovú povinnosť, ktorá bude stanovená
         rozhodnutím daňového orgánu, ak sa zistí, že zdaniteľná osoba uviedla vyššiu čiastku vrátenia preplatku na dani alebo vyššiu
         čiastku dane zaplatenej na vstupe?

      3.      Zahŕňa oprávnenie podľa článku 33 šiestej smernice [o DPH] právo vyrubiť dodatočnú daňovú povinnosť v zmysle článku 109 ods. 5
         a 6 [zákona o DPH]?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      16      Prostredníctvom svojej prvej prejudiciálnej otázky by chcel vnútroštátny súd vedieť, či spoločný systém DPH, tak ako je definovaný
         v článku 2 prvom a druhom odseku prvej smernice o DPH a v článku 2 a článku 10 ods. 1 písm. a) a ods. 2 šiestej smernice o DPH
         umožňuje členskému štátu, aby uložil zdaniteľnej osobe podliehajúcej DPH „dodatočnú daňovú povinnosť“, tak ako ju stanovuje
         článok 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH.

      17      Súdny dvor spresnil, aké sú podstatné charakteristické znaky DPH. Uvedené charakteristické znaky sú štyri: všeobecné uplatňovanie
         dane na transakcie, ktorých predmetom sú tovary alebo služby; stanovenie jej výšky úmerne k cene, ktorú zdaniteľná osoba vybrala
         ako protihodnotu za dodané tovary alebo služby; vyberanie dane v každom štádiu výrobného a distribučného procesu vrátane maloobchodného
         predaja bez ohľadu na počet transakcií, ku ktorým predtým došlo; odpočet súm uhradených v predchádzajúcich etapách procesu
         od dane, ktorú je zdaniteľná osoba povinná zaplatiť, takže daň sa v danom štádiu uplatňuje iba na hodnotu pridanú v tomto
         štádiu a konečné daňové bremeno napokon znáša spotrebiteľ (pozri rozsudok z 3. októbra 2006, Banca popolare di Cremona, C‑475/03,
         Zb. s. I‑9373, bod 28).

      18      „Dodatočná daňová povinnosť“, ktorú upravuje sporná vnútroštátna právna úprava, nezodpovedá týmto charakteristickým znakom.
         V tomto smere stačí konštatovať, že jej rozhodnou udalosťou nie je nejaká transakcia, ale chybné daňové priznanie a okrem
         toho jej výška nie je stanovená proporcionálne k čiastke, ktorú prijala zdaniteľná osoba.

      19      V skutočnosti nejde o daň, ale o správnu sankciu ukladanú v prípade, ak sa zistí, že zdaniteľná osoba uviedla v daňovom priznaní
         preplatok DPH alebo daň zaplatenú na vstupe, ktorej čiastka je vyššia ako tá, ktorá jej prináleží.

      20      S princípom spoločného systému DPH nie je v rozpore zavedenie opatrení členskými štátmi, ktorými sa sankcionujú nezrovnalosti,
         ku ktorým dochádza pri priznaní dlžnej čiastky DPH. Naopak, článok 22 ods. 8 šiestej smernice o DPH uvádza, že členské štáty
         môžu uložiť povinnosti, ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie a výber dane.

      21      Za týchto podmienok treba na prvú otázku odpovedať tak, že spoločnému systému DPH, tak ako je definovaný v článku 2 prvom
         a druhom odseku prvej smernice o DPH, ako aj v článkoch 2 a 10 ods. 1 písm. a) a ods. 2 šiestej smernice o DPH, neodporuje,
         aby členský štát stanovil vo svojej právnej úprave takú správnu sankciu, akou je „dodatočná daňová povinnosť“ stanovená článkom
         109 ods. 5 a 6 zákona o DPH, ktorú môže uložiť zdaniteľnej osobe podliehajúcej dani z pridanej hodnoty.

       O druhej otázke
      22      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanovenia uvedené v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH sa
         môžu považovať za „osobitné odchyľujúce sa opatrenia“ v zmysle článku 27 ods. 1 šiestej smernice smerujúce k zamedzeniu určitých
         daňových únikov alebo vyhýbaniu sa daniam.

      23      V tomto ohľade stačí uviesť, že taká správna sankcia, akou je sankcia upravená v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH, uložená
         vtedy, keď sa zistí, že zdaniteľná osoba uviedla v daňovom priznaní preplatok DPH alebo daň zaplatenú na vstupe, ktorá je
         vyššia ako čiastka, ktorá jej prináleží, nemôže predstavovať osobitné odchyľujúce sa opatrenia takej povahy, aké majú opatrenia
         stanovené v článku 27 ods. 1 šiestej smernice o DPH, ale predstavuje, ako už bolo spomenuté vyššie, opatrenia uvedené v článku
         22 ods. 8 šiestej smernice o DPH.

      24      Také ustanovenia, akými sú tie, ktoré sú uvedené v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH, nepatria do pôsobnosti uvedeného článku
         27 ods. 1.

      25      V dôsledku toho treba na druhú otázku odpovedať tak, že také ustanovenia, akými sú tie, ktoré sú uvedené v článku 109 ods. 5
         a 6 zákona o DPH, nepredstavujú „osobitné odchyľujúce sa opatrenia“ smerujúce k zamedzeniu určitých daňových únikov alebo
         vyhýbaniu sa daniam v zmysle článku 27 ods. 1 šiestej smernice o DPH.

       O tretej otázke
      26      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 33 šiestej smernice o DPH vytvára prekážku na ponechanie
         takých ustanovení, akými sú tie, ktoré sú uvedené v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH.

      27      Šiesta smernica vo svojom článku 33 umožňuje, aby členský štát zachoval alebo zaviedol dane, dávky alebo poplatky ukladané
         na dodávky tovarov, poskytovanie služieb alebo dovozy iba vtedy, ak nemajú charakter daní z obratu (pozri rozsudok z 3. októbra
         2006, Banca popolare di Cremona, už citovaný, bod 24).

      28      Nie je potrebné skúmať, či také ustanovenia, akými sú predmetné ustanovenia v spore vo veci samej, stanovujú daň, clo alebo
         poplatok s charakterom dane z obratu v zmysle šiestej smernice o DPH. Z odpovede na prvú otázku vyplýva, že tieto ustanovenia
         nezavádzajú daň, clo alebo poplatok, ale stanovujú správnu sankciu, ktorá môže byť uložená zdaniteľnej osobe podliehajúcej
         dani z pridanej hodnoty vtedy, keď sa zistí, že v daňovom priznaní uviedla preplatok DPH alebo daň zaplatenú na vstupe, ktorej
         čiastka je vyššia ako tá, ktorá jej prináleží.

      29      Za týchto okolností treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 33 šiestej smernice o DPH nevytvára prekážku na ponechanie
         takých ustanovení, akými sú tie, ktoré sú uvedené v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o DPH.

       O trovách
      30      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Spoločnému systému dane z pridanej hodnoty, tak ako je definovaný v článku 2 prvom a druhom odseku prvej smernice Rady 67/227EHS
            z 11. apríla 1967 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu, ako aj v článkoch 2 a 10
            ods. 1 písm. a) a ods. 2 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
            týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej
            smernicou Rady 2004/66/ES z 26. apríla 2004, neodporuje, aby členský štát stanovil vo svojej právnej úprave takú správnu sankciu,
            akou je „dodatočná daňová povinnosť“ stanovená článkom 109 ods. 5 a 6 zákona o dani na tovary a služby, (ustawa o podatku
            od towarów i usług) z 11. marca 2004, ktorú môže uložiť zdaniteľnej osobe podliehajúcej dani z pridanej hodnoty.
      2.      Také ustanovenia, akými sú tie, ktoré sú uvedené v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o dani na tovary a služby z 11. marca 2004,
            nepredstavujú „osobitné odchyľujúce sa opatrenia“ smerujúce k zamedzeniu určitých daňových únikov alebo vyhýbaniu sa daniam
            v zmysle článku 27 ods. 1 šiestej smernice 77/388 v znení zmien a doplnení.
      3.      Článok 33 šiestej smernice 77/388 v znení zmien a doplnení nevytvára prekážku na ponechanie takých ustanovení, akými sú tie,
            ktoré sú uvedené v článku 109 ods. 5 a 6 zákona o dani na tovary a služby z 11. marca 2004.
      Podpisy
      * Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. júla 1986. # Manchester Steel Limited proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Výrobné kvóty. # Vec 46/85.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 22. septembra 2016.#Sun Cali, Inc., proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Obrazová ochranná známka Európskej únie SUN CALI – Skoršia národná obrazová ochranná známka CaLi co – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 53 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Zastúpenie pred odvolacím senátom – Skutočný a fungujúci priemyselný alebo obchodný podnik v Únii – Ekonomicky prepojené právnické osoby – Článok 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.#Vec T-512/15.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta komora)
      z 22. septembra 2016 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Európskej únie — Konanie o vyhlásenie neplatnosti — Obrazová ochranná známka Európskej únie SUN CALI — Skoršia národná obrazová ochranná známka CaLi co — Relatívny dôvod zamietnutia — Pravdepodobnosť zámeny — Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 53 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009 — Zastúpenie pred odvolacím senátom — Skutočný a fungujúci priemyselný alebo obchodný podnik v Únii — Ekonomicky prepojené právnické osoby — Článok 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009“
      Vo veci T‑512/15,

         Sun Cali, Inc., so sídlom v Denveri, Colorado (Spojené štáty), v zastúpení: C. Thomas, advokát,
      žalobkyňa,
      proti

         Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO), v zastúpení: E. Zaera Cuadrado, splnomocnená zástupkyňa,
      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom EUIPO:

         Abercrombie & Fitch Europe SA, so sídlom v Mendrisiu (Švajčiarsko),
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu piateho odvolacieho senátu EUIPO z 3. júna 2015 (spojené veci R 1260/2014‑5 a R 1281/2014‑5), týkajúcemu sa konania o vyhlásenie neplatnosti prebiehajúceho medzi spoločnosťami Abercrombie & Fitch Europe a Sun Cali,
      VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora),
      na poradách v zložení: predseda komory S. Frimodt Nielsen, sudcovia A. M. Collins a V. Valančius (spravodajca),
      tajomník: E. Coulon,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 4. septembra 2015,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 25. novembra 2015,
      so zreteľom na to, že hlavní účastníci konania nepredložili návrh na nariadenie pojednávania v lehote troch týždňov od doručenia oznámenia o skončení písomnej časti konania, a keďže sa na základe článku 106 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu rozhodlo, že o žalobe sa rozhodne bez ústnej časti konania,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Dňa 20. novembra 2006 podala žalobkyňa Sun Cali, Inc., prihlášku ochrannej známky Európskej únie na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) na základe nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1)].

               2

               Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis tohto obrazového označenia:

               3

               Výrobky a služby uvedené v prihláške patria do tried 18, 25, 35 a 45 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a pre jednotlivé triedy zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        trieda 18: „Kabelky“,

                        —

                        trieda 25: „Dámske odevy, konkrétne spodná bielizeň, podprsenky, dámske nohavičky, korzety, kombinézy, nočné košele, kúpacie plášte, krátke kabátiky, šaty, tričká, blúzky, svetre, džínsy, kostýmy, saká, sukne, plavky, plážové šaty, plážové šatky a peleríny; pánske odevy; detské odevy, obuv“,

                        —

                        trieda 35: „Služby maloobchodnej predajne s odevmi, obuvou a kabelkami“,

                        —

                        trieda 45: „Štylistické služby; služby organizácie šatníkov, služby v oblasti imidžu, služby osobného nákupcu pre tretie osoby“.

               4

               Prihláška ochrannej známky Európskej únie bola zverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 20/2007 z 21. mája 2007.

               5

               Dňa 21. novembra 2007 bolo obrazové označenie zapísané ako ochranná známka Európskej únie pod číslom 5482369.

               6

               Abercrombie & Fitch Europe SA podala 16. októbra 2012 návrh na vyhlásenie neplatnosti obrazovej ochrannej známky žalobkyne v súvislosti so všetkými výrobkami a službami, pre ktoré bola zapísaná.

               7

               Dôvody neplatnosti uvedené na podporu tohto návrhu boli založené na relatívnych dôvodoch neplatnosti stanovených v článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

               8

               Návrh na vyhlásenie neplatnosti bol založený na tejto skoršej talianskej obrazovej ochrannej známke, ktorá bola zapísaná 7. apríla 2008 a označovala všetky výrobky spadajúce do triedy 25:

               9

               Rozhodnutím zo 17. marca 2014 zrušovacie oddelenie čiastočne vyhovelo návrhu na vyhlásenie neplatnosti a napadnutú ochrannú zámku vyhlásilo v súvislosti s výrobkami spadajúcimi do tried 18 a 25 za neplatnú, pričom usúdilo, že vzhľadom na zhodu prvku „cali“, teda dominantného prvku skoršej ochrannej známky, existuje pravdepodobnosť zámeny medzi skoršou ochrannou známkou a napadnutou ochrannou známkou v súvislosti s výrobkami patriacimi do uvedených tried. Zrušovacie oddelenie naopak zamietlo návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky v súvislosti so službami v triedach 35 a 45, pričom usúdilo, že medzi týmito službami a výrobkami patriacimi do triedy 25 neexistuje nijaká podobnosť.

               10

               Žalobkyňa a Abercrombie & Fitch Europe podali v uvedenom poradí 14. mája 2014 a 16. mája 2014 proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolanie na EUIPO na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.

               11

               Rozhodnutím z 3. júna 2015 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) piaty odvolací senát EUIPO jednak zamietol odvolanie podané žalobkyňou ako neprípustné, keďže usúdil, že žalobkyňa nebola riadne zastúpená v zmysle článku 92 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, a jednak čiastočne vyhovel odvolaniu podanému spoločnosťou Abercrombie & Fitch Europe a vyhlásil napadnutú ochrannú známku za neplatnú aj pokiaľ ide o služby spadajúce do triedy 35. V tejto súvislosti odvolací senát usúdil, že vzhľadom na podobnosť medzi uvedenými službami a výrobkami spadajúcimi do triedy 25 existuje pravdepodobnosť zámeny medzi skoršou ochrannou známkou a napadnutou ochrannou známkou.

         Návrhy účastníkov konania

               12

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.

               13

               EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

      1. O dokumentoch, ktoré boli po prvýkrát predložené na Všeobecnom súde

               14

               Žalobkyňa v prílohe k žalobe predložila súbor dokumentov, ktoré by mali podporiť jednak záver, že v rámci konania pred odvolacím senátom bola riadne zastúpená, a tiež tvrdenie, že skoršiu ochrannú známku možno vnímať ako variáciu talianskeho výrazu „calcio“. Ide najmä o prílohy 3 a 18 až 22.

               15

               EUIPO tvrdí, že tieto dokumenty musia byť vyhlásené za neprípustné, pretože neboli predložené v rámci konania pred ním.

               16

               Je potrebné pripomenúť, že cieľom žalôb podaných na Všeobecný súd je preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov EUIPO v zmysle článku 65 nariadenia č. 207/2009. Podľa článku 65 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 Všeobecný súd môže zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie odvolacieho senátu EUIPO iba „z dôvodu nedostatku právomoci, porušenia podstatných formálnych náležitostí, porušenia zmluvy, tohto nariadenia alebo akéhokoľvek právneho predpisu týkajúceho sa ich uplatňovania alebo zneužitia právomoci“. Z uvedeného ustanovenia vyplýva najmä to, že Všeobecný súd môže zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie, proti ktorému smeruje žaloba, iba ak v čase jeho prijatia bolo predmetné rozhodnutie poznačené niektorými z dôvodov zrušenia alebo zmeny. Naopak nemôže zrušiť alebo zmeniť toto rozhodnutie z dôvodov, ktoré nastali po jeho prijatí (pozri rozsudok z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 53 a citovanú judikatúru). Z tohto ustanovenia tiež vyplýva, že skutkové okolnosti, ktoré účastníci konania neuviedli pred inštanciami EUIPO, už nemožno predložiť v štádiu konania o žalobe podanej na Všeobecný súd. Všeobecný súd je síce povolaný posúdiť zákonnosť rozhodnutia odvolacieho senátu preskúmaním uplatnenia práva Európskej únie, ktoré bolo vykonané najmä vo vzťahu k skutočnostiam predloženým odvolaciemu senátu, nemôže však vykonávať takéto preskúmanie pri zohľadnení skutkových okolností, ktoré mu boli nanovo predložené (rozsudok z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 54). Úlohou Všeobecného súdu teda nie je preskúmať skutkové okolnosti s prihliadnutím na dôkazy, ktoré boli v konaní pred ním predložené po prvýkrát [pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. novembra 2005, Sadas/ÚHVT – LTJ Diffusion (ARTHUR ET FELICIE), T‑346/04, EU:T:2005:420, bod 19 a citovanú judikatúru].

               17

               Keďže v prejednávanej veci boli dokumenty uvedené v bode 14 vyššie predložené po prvýkrát pred Všeobecným súdom, nemožno ich na účely preskúmania zákonnosti napadnutého rozhodnutia zohľadniť, a musia byť odmietnuté.

         2. O veci samej

               18

               Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uviedla dva žalobné dôvody, pričom prvý je založený na porušení článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 a druhý na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009

               19

               V rámci prvého žalobného dôvodu žalobkyňa po prvé tvrdí, že podľa článku 92 ods. 3 prvej vety nariadenia č. 207/2009 ju pred EUIPO mohli zastupovať zamestnanci jej organizačnej zložky v Nemecku, keďže táto organizačná zložka je jej skutočným a fungujúcim obchodným podnikom v Únii v zmysle tohto ustanovenia. Po druhé tvrdí, že v prípade, že by táto organizačná zložka nebola uznaná ako skutočný a fungujúci obchodný podnik v Únii, ktorý jej patrí, podľa článku 92 ods. 3 druhej vety nariadenia č. 207/2009 by ju pred EUIPO aj tak mohol zastupovať jeden zo zamestnancov uvedeného podniku, keďže je žalobkyňa s týmto podnikom ekonomicky prepojená. Žalobkyňa z toho vyvodila, že odvolací senát mal v každom prípade vyhlásiť jej žalobu za prípustnú.

               20

               EUIPO tvrdenia žalobkyne spochybňuje.

               21

               Podľa článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 fyzické osoby a právnické osoby, ktoré majú bydlisko alebo sídlo, alebo hlavné miesto podnikania, alebo skutočný a fungujúci priemyselný alebo obchodný podnik v Únii, môže pred EUIPO zastupovať zamestnanec. Zamestnanec takejto právnickej osoby môže zastupovať aj iné právnické osoby, ktoré majú ekonomické prepojenia s prvou uvedenou právnickou osobou, a to dokonca aj vtedy, ak tieto právnické osoby nemajú v Únii svoje bydlisko ani svoje hlavné sídlo podniku, ani skutočný a fungujúci priemyselný alebo obchodný podnik.

               22

               Podľa článku 93 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 zastupovanie fyzických alebo právnických osôb pred EUIPO môže vykonávať iba advokát, ktorý je oprávnený vykonávať činnosť na území jedného z členských štátov a má svoje sídlo na území Únie, v rozsahu, v akom je oprávnený v rámci uvedeného štátu konať ako zástupca vo veciach ochranných známok, alebo oprávnení zástupcovia, ktorých mená sú uvedené v zozname, ktorý na tento účel vedie EUIPO.

               23

               Po prvé je nepochybné, že žalobkyňa, ktorá je majiteľkou napadnutej ochrannej známky je právnickou osobou založenou podľa súkromného práva v Denveri, Colorado (Spojené štáty), a že pred odvolacím senátom ju zastupovala fyzická osoba, ktorá sa v zmysle údajov zo spisu predstavila na jednej strane ako jej generálny riaditeľ a na druhej strane ako zamestnanec obchodného podniku, ktorý údajne vlastní žalobkyňa a nachádza sa v Mníchove (Nemecko).

               24

               Po druhé z údajov v spise vyplýva, že EUIPO vyzval listom z 3. marca 2015 žalobkyňu, aby určila v rámci konania pred odvolacím senátom svojho oprávneného zástupcu v zmysle článku 93 ods. 1 nariadenia č. 207/2009. V tomto liste EUIPO informoval žalobkyňu o svojich vážnych pochybnostiach v súvislosti s možnosťou jej zastúpenia zamestnancom na základe článku 92 ods. 3 rovnakého nariadenia. Žalobkyňa sa vo svojej odpovedi v liste z 23. apríla 2015 obmedzila na tvrdenie, že vzhľadom na to, že jej patrí obchodný podnik v Mníchove, má právo byť v zmysle článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 zastupovaná jedným zo zamestnancov tohto podniku. Žalobkyňa k svojej odpovedi nepripojila nijaký dôkaz, ktorý by mohol podporiť jej tvrdenia, a to napriek pochybnostiam, ktoré EUIPO vyjadril, a obmedzila sa na odkaz na usmernenia EUIPO.

               25

               Po tretie z údajov v spise tiež vyplýva, že ďalší účastník konania pred odvolacím senátom, Abercrombie & Fitch Europe, uviedol vo svojich pripomienkach k odvolaniu podanému žalobkyňou na odvolací senát, že žalobkyňa nie je pred odvolacím senátom riadne zastúpená najmä z dôvodu neexistencie skutočného a fungujúceho obchodného podniku v Nemecku. Abercrombie & Fitch Europe na podporu tohto tvrdenia uviedla, že podľa ustanovení článku 13 Handelsgesetzbuch (nemecký obchodný zákonník) bola žalobkyňa, ktorej bydlisko a sídlo bolo mimo Nemecka, povinná sa zaregistrovať na súde, v ktorého obvode mala v úmysle prevádzkovať obchodný podnik, čo neurobila. Abercrombie & Fitch Europe na podporu svojich tvrdení pripojila jednak výpis z Gemeinsames Registerportal der Länder (Spoločný registračný portál obchodných spoločností), z ktorého vyplývalo, že nijaký obchodný podnik, ktorého názov by obsahoval výraz „sun cali“ nebol v Nemecku zaregistrovaný, a jednak výpis z obchodného registra mesta Mníchov, ktorý potvrdzoval registráciu obchodného podniku označeného obchodným menom SUN CALI Inc. ako podniku jednotlivca na meno zamestnanca zastupujúceho žalobkyňu pred odvolacím senátom, ktorý bol zároveň jej generálnym riaditeľom.

               26

               V prvom rade pokiaľ ide v prejednávanej veci o otázku, či žalobkyňa má v Únii skutočný a fungujúci priemyselný alebo obchodný podnik v zmysle článku 92 ods. 3 prvej vety nariadenia č. 207/2009, je potrebné poukázať na to, že pred odvolacím senátom predložila na podporu svojich tvrdení dôkazy v podobe výňatkov z internetovej stránky www.suncali.de, na ktorých je uvedená korešpondenčná adresa v Mníchove, kde sa nachádza podnik obchodujúci s výrobkami predávanými pod napadnutou ochrannou známkou, a tiež v podobe fotografií, na ktorých sa údajne nachádzala fasáda tohto podniku.

               27

               Okrem toho žalobkyňa predložila EUIPO 27. mája 2014 potvrdenie podpísané jej generálnym riaditeľom, ktorým sám seba splnomocnil, aby ju zastupoval, najmä v rámci predmetného odvolacieho konania, a to ako zamestnanec obchodného podniku nachádzajúceho sa v Mníchove.

               28

               Je nutné konštatovať, že tieto dôkazy, ktoré predložila žalobkyňa pred odvolacím senátom, konkrétne po prvé výňatky z internetovej stránky, po druhé fotografie, na ktorých sa údajne nachádzala fasáda obchodného podniku v Mníchove, a po tretie potvrdenie splnomocňujúce zamestnanca na zastupovanie žalobkyne nepredstavujú v kontexte osobitných okolností prejednávanej veci informácie a relevantné vysvetlenia, ktoré by mohli dokázať existenciu skutočného a fungujúceho obchodného podniku v Únii v zmysle článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.

               29

               Na jednej strane totiž tieto dôkazy nepochybne umožňujú pochopiť, že hospodárska činnosť tohto podniku má povahu maloobchodného predaja odevov, obuvi a doplnkov. Samotné výňatky z internetu, ako aj fotografie sú však ako také nedostatočné v prípade, že neexistujú ďalšie dôkazy, ktoré by mohli preukázať existenciu skutočného a fungujúceho obchodného podniku v Únii.

               30

               Na druhej strane je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry organizačná zložka znamená stredisko činností, ktoré navonok dlhodobo vystupuje ako expozitúra materskej spoločnosti, má riaditeľstvo a je vecne vybavené tak, že môže viesť obchodné rokovania s tretími osobami spôsobom, že tieto osoby, hoci vedia, že prípadný právny vzťah bude založený s materskou spoločnosťou, ktorej sídlo je v zahraničí, sa nemusia priamo obracať na materskú spoločnosť, a môžu uzatvárať obchodné zmluvy v stredisku činností, ktoré predstavuje jej expozitúru (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. novembra 1978, Somafer, 33/78, EU:C:1978:205, bod 12). Dôkazy, ktoré predniesla žalobkyňa na podporu tvrdenia, že má nemeckú organizačnú zložku, zjavne nemôžu preukázať, že tento podnik, na ktorý sa odvoláva, predstavoval jej expozitúru, a preto môže byť jej organizačnou zložkou.

               31

               Okrem toho dôkazy, ktoré pred odvolacím senátom predložila Abercrombie & Fitch Europe, najmä výpis z nemeckého obchodného registra, ktorý nepotvrdzuje, že žalobkyňa by mala v Nemecku zaregistrovaný podnik, podporujú záver – vyplývajúci sčasti aj z dôkazov predložených žalobkyňou – že údajný podnik nachádzajúci sa v Mníchove nemožno považovať za skutočný a fungujúci obchodný podnik v Únii patriaci žalobkyni.

               32

               Z toho vyplýva, že odvolací senát oprávnene usúdil, že nebol predložený dôkaz o tom, že žalobkyňa má v Únii skutočný a fungujúci podnik v zmysle článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.

               33

               V druhom rade, pokiaľ ide o otázku, či zamestnanec právnickej osoby, ktorá má svoje sídlo alebo bydlisko alebo skutočný a fungujúci podnik v Únii, môže zastupovať inú právnickú osobu, ktorá má sídlo mimo Únie, teda žalobkyňu, a to z dôvodu ekonomických prepojení medzi týmito dvoma právnickými osobami v zmysle článku 92 ods. 3 druhej vety nariadenia č. 207/2009, je potrebné poukázať na to, že žalobkyňa sa pred odvolacím senátom EUIPO obmedzila len na tvrdenie o existencii týchto prepojení, pričom nepredložila iné dôkazy, ako sú tie, ktoré sú uvedené v bodoch 26 a 27 vyššie.

               34

               Na jednej strane z údajov v spise vyplýva, že ako bolo uvedené v bode 25 vyššie, podnik nachádzajúci sa v Nemecku je zaregistrovaný v obchodnom registri mesta Mníchov ako podnik jednotlivca na meno fyzickej osoby, ktorú žalobkyňa predstavila ako zamestnanca tohto podniku. Je nutné konštatovať, že podnik jednotlivca, ktorý nie je právnickou osobou, nespadá do pôsobnosti článku 92 ods. 3 druhej vety nariadenia č. 207/2009, takže je nemožné, aby na základe tohto ustanovenia uvedený podnik mohol zastupovať právnickú osobu so sídlom mimo Únie, s ktorou je prípadne ekonomicky prepojený v zmysle tohto ustanovenia.

               35

               Na druhej strane aj za predpokladu, že by podnik nachádzajúci sa v Nemecku, na ktorý sa žalobkyňa odvoláva, bol právnickou osobou, je v každom prípade potrebné poukázať na to, že dôkazy, ktoré žalobkyňa predložila pred odvolacím senátom, neumožňujú v prejednávanej veci potvrdiť existenciu ekonomického prepojenia medzi týmto podnikom a žalobkyňou.

               36

               V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že samotné výňatky z internetovej stránky, ako aj fotografie nie sú ako také dostatočné, ak neexistujú ďalšie skutočnosti, ktoré by preukázali existenciu ekonomického prepojenia medzi podnikom nachádzajúcim sa v Nemecku a žalobkyňou. Uvedené dôkazy totiž nemôžu charakterizovať napríklad príslušnosť týchto dvoch osôb k rovnakej skupine a ani skutočnosť, že existujúce mechanizmy riadenia majú takú povahu, že jedna z týchto osôb by kontrolovala druhú.

               37

               Z toho vyplýva, že odvolací senát správne usúdil, že nebol predložený dôkaz ekonomického prepojenia medzi žalobkyňou a podnikom nachádzajúcim sa v Nemecku v zmysle článku 92 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.

               38

               Z toho vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď v bode 37 napadnutého rozhodnutia dospel k záveru, že odvolanie, ktoré podala žalobkyňa, nebolo v súlade s článkom 92 nariadenia č. 207/2009, a preto nebolo prípustné.

               39

               Preto treba prvý žalobný dôvod zamietnuť. Z toho vyplýva, že návrh žalobkyne na zrušenie napadnutého rozhodnutia nie je dôvodný v rozsahu, v akom sa toto rozhodnutie týkalo odvolania, ktoré podala na odvolací senát.

               40

               Pokiaľ ide o odvolanie, ktoré na odvolací senát podala Abercrombie & Fitch Europe, je potrebné uviesť, že podľa článku 59 nariadenia č. 207/2009 bola žalobkyňa napriek tomu, že nebola zastúpená a v každom prípade nepredniesla pripomienky, z právneho hľadiska účastníčkou tohto odvolacieho konania. Podľa článku 65 ods. 4 nariadenia č. 207/2009 je preto prípustné, aby navrhla zrušenie napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom toto čiastočne vyhovelo odvolaniu, ktoré podala Abercrombie & Fitch Europe, a z toho dôvodu treba preskúmať druhý žalobný dôvod, ktorý žalobkyňa predniesla pred Všeobecným súdom.

         O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009

               41

               V rámci druhého žalobného dôvodu žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát dospel k nesprávnemu záveru o existencii pravdepodobnosti zámeny medzi kolidujúcimi označeniami. Osobitne sa žalobkyňa domnieva, že odvolací senát nesprávne konštatoval podobnosť jednak medzi kolidujúcimi označeniami a jednak medzi označenými výrobkami a službami, čo ho priviedlo k záveru o existencii pravdepodobnosti zámeny v súvislosti so službami zaradenými do triedy 35.

               42

               EUIPO tvrdenia žalobkyne spochybňuje.

               43

               Podľa článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 a článku 8 ods. 1 písm. b) rovnakého nariadenia sa na základe návrhu majiteľa skoršej ochrannej známky vyhlási zapísaná ochranná známka Európskej únie za neplatnú, ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a pre zhodnosť alebo podobnosť výrobkov alebo služieb, ktoré tieto dve ochranné známky označujú, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti na území, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená. Pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou.

               44

               Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje pravdepodobnosť, že verejnosť sa môže domnievať, že predmetné výrobky alebo služby pochádzajú od rovnakého podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené. Podľa rovnakej judikatúry sa pravdepodobnosť zámeny má posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma označenia a dotknuté výrobky alebo služby s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti prejednávanej veci, najmä vzájomnú súvislosť medzi podobnosťou označení a podobnosťou označených výrobkov alebo služieb [pozri rozsudok z 9. júla 2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, EU:T:2003:199, body 30 až 33 a citovanú judikatúru].

               45

               Na účely uplatnenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 predpokladá pravdepodobnosť zámeny súčasne zhodnosť alebo podobnosť kolidujúcich ochranných známok a zhodnosť alebo podobnosť výrobkov alebo služieb, ktoré označujú. Ide o kumulatívne podmienky [pozri rozsudok z 22. januára 2009, Commercy/ÚHVT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07, EU:T:2009:14, bod 42 a citovanú judikatúru].

         O odôvodnení napadnutého rozhodnutia

               46

               Aj keď odôvodnenie uvedené v bode 45 napadnutého rozhodnutia je veľmi výstižné, je potrebné zohľadniť podrobnejšie odôvodnenie v tejto súvislosti nachádzajúce sa v rozhodnutí zrušovacieho oddelenia. Vzhľadom na to, že odvolací senát toto rozhodnutie potvrdil, pokiaľ ide o porovnanie označení a tiež s ohľadom na funkčnú kontinuitu medzi zrušovacími oddeleniami a odvolacími senátmi, ktorú potvrdzuje článok 64 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 [pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. marca 2007, ÚHVT/Kaul, C‑29/05 P, EU:C:2007:162, bod 30, a z 10. júla 2006, La Baronia de Turis/ÚHVT – Baron Philippe de Rothschild (LA BARONNIE), T‑323/03, EU:T:2006:197, body 57 a 58], toto rozhodnutie, ako aj jeho odôvodnenie patria do kontextu, v ktorom bolo napadnuté rozhodnutie prijaté, žalobkyňa ho pozná a súdu umožňuje v plnom rozsahu preskúmať zákonnosť, pokiaľ ide o dôvodnosť posúdenia pravdepodobnosti zámeny [pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. novembra 2007, Wesergold Getränkeindustrie/ÚHVT – Lidl Stiftung (VITAL FIT), T‑111/06, neuverejnený, EU:T:2007:352, bod 64].

         O príslušnej skupine verejnosti

               47

               Podľa judikatúry treba v rámci celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny zobrať do úvahy priemerného spotrebiteľa kategórie dotknutých výrobkov, ktorý je riadne informovaný a primerane pozorný a obozretný. Rovnako treba zohľadniť skutočnosť, že stupeň pozornosti priemerného spotrebiteľa sa líši v závislosti od kategórie predmetných výrobkov alebo služieb [pozri rozsudok z 13. februára 2007, Mundipharma/ÚHVT – Altana Pharma (RESPICUR), T‑256/04, EU:T:2007:46, bod 42 a citovanú judikatúru].

               48

               Vzhľadom na povahu dotknutých výrobkov a služieb a na skutočnosť, že skoršia ochranná známka uvedená na podporu návrhu na zrušenie je chránená v Taliansku, je potrebné v prejednávanej veci potvrdiť zistenie odvolacieho senátu v bodoch 43 a 44 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého musí byť v podstate pravdepodobnosť zámeny preskúmaná z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti, ktorú tvorí široká verejnosť, teda priemerný taliansky spotrebiteľ.

         O porovnaní výrobkov a služieb

               49

               Podľa ustálenej judikatúry treba pri posudzovaní podobnosti medzi dotknutými výrobkami alebo službami zohľadniť všetky relevantné okolnosti, ktorými sa vzťah medzi nimi vyznačuje. Tieto okolnosti zahŕňajú predovšetkým ich povahu, určenie, použitie, ako aj ich konkurenčný alebo doplňujúci charakter. Do úvahy možno vziať aj iné skutočnosti, ako sú distribučné kanály dotknutých výrobkov [pozri rozsudok z 11. júla 2007, El Corte Inglés/ÚHVT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T‑443/05, EU:T:2007:219, bod 37 a citovanú judikatúru].

               50

               V prejednávanej veci odvolací senát usúdil v bode 41 napadnutého rozhodnutia, že služby maloobchodného predaja uvedené v triede 35 predstavujú jeden z distribučných kanálov výrobkov, ktoré spadajú do triedy 25, takže úroveň podobnosti týchto výrobkov a týchto služieb je dostatočná na to, aby si príslušná skupina verejnosti myslela, že pochádzajú z rovnakého podniku alebo z podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené.

               51

               Žalobkyňa túto analýzu spochybňuje a v podstate tvrdí, že nízky stupeň podobnosti medzi kolidujúcimi označeniami sa musí zohľadniť na účely posúdenia stupňa podobnosti dotknutých výrobkov a služieb.

               52

               V tejto súvislosti je hneď na začiatku potrebné pripomenúť, že stupeň podobnosti kolidujúcich označení nemá vplyv na posúdenie podobnosti výrobkov a služieb, na ktoré sa tieto označenia vzťahujú [pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2014, Hut.com/ÚHVT – Intersport France (THE HUT), T‑330/12, neuverejnený, EU:T:2014:569, bod 28]. Vzájomnú súvislosť týchto dvoch faktorov totiž možno preskúmať iba pri celkovom posúdení pravdepodobnosti zámeny. Nízky stupeň podobnosti medzi označenými výrobkami alebo službami tak môže byť vyvážený vysokým stupňom podobnosti ochranných známok a naopak.

               53

               Argumentácia žalobkyne založená na údajnej vzájomnej súvislosti medzi stupňom podobnosti kolidujúcich označení na jednej strane a stupňom podobnosti dotknutých výrobkov a služieb na strane druhej, sa preto musí odmietnuť.

               54

               Okrem toho je potrebné pripomenúť, že vzájomne sa dopĺňajú tie výrobky alebo služby, medzi ktorými existuje úzka väzba v tom zmysle, že jeden je nevyhnutný alebo dôležitý pre použitie druhého, takže spotrebitelia si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu takýchto výrobkov alebo poskytovanie takýchto služieb pripadá rovnakému podniku [pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. júna 2014, Hut.com/ÚHVT – Intersport France (THE HUT), T‑330/12, neuverejnený, EU:T:2014:569, bod 24].

               55

               V prejednávanej veci sa služby „maloobchodného predaja odevov, obuvi a kabeliek“, ktoré spadajú do triedy 35 a sú uvedené v bode 3 vyššie, pričom napadnutá ochranná známka bola zapísaná v súvislosti s nimi, týkajú rovnakých výrobkov, ako sú tie, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, a to „odevov“ a „obuvi“ spadajúcich do triedy 25.

               56

               Je nutné konštatovať, že vzťah medzi týmito službami a výrobkami je charakteristický úzkou väzbou v tom zmysle, že uvedené výrobky sú nevyhnutné alebo prinajmenšom dôležité pre poskytovanie služieb, na ktoré sa vzťahuje napadnutá ochranná známka, keďže uvedené služby sa poskytujú práve pri predaji týchto výrobkov. Služby a výrobky, na ktoré sa vzťahujú kolidujúce ochranné známky, sú preto prepojené vzťahom vzájomného dopĺňania sa, ako správne konštatoval odvolací senát v bode 41 napadnutého rozhodnutia.

               57

               Za týchto okolností je potrebné dospieť k záveru, že ako v bode 41 napadnutého rozhodnutia uviedol odvolací senát, výrobky a služby, na ktoré sa vzťahujú kolidujúce ochranné známky, majú istý stupeň podobnosti.

         O porovnaní označení

               58

               Podľa judikatúry sú dve ochranné známky podobné vtedy, ak medzi nimi existuje z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti aspoň čiastočná zhoda z jedného alebo viacerých relevantných hľadísk [rozsudok z 23. októbra 2002, Matratzen Concord/ÚHVT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, EU:T:2002:261, bod 30]. Celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny, pokiaľ ide o vizuálnu, fonetickú alebo koncepčnú podobnosť kolidujúcich označení, musí byť založené na celkovom dojme, ktorý tieto označenia vyvolávajú, s prihliadnutím najmä na ich rozlišujúce a dominantné prvky. To, ako ochranné známky vníma priemerný spotrebiteľ daných výrobkov alebo služieb, zohráva rozhodujúcu úlohu pri celkovom posúdení tejto pravdepodobnosti. V tejto súvislosti priemerný spotrebiteľ zvyčajne vníma ochrannú známku ako celok a neskúma jej jednotlivé detaily (pozri rozsudok z 12. júna 2007, ÚHVT/Shaker, C‑334/05 P, EU:C:2007:333, bod 35 a citovanú judikatúru).

         – O rozlišujúcich prvkoch

               59

               Na účely posúdenia rozlišovacej spôsobilosti prvku tvoriaceho ochrannú známku je potrebné skúmať, či tento prvok je viac alebo menej spôsobilý prispieť k identifikácii výrobkov alebo služieb, pre ktoré bola ochranná známka zapísaná, ako výrobkov a služieb pochádzajúcich od určitého podniku, a odlíšiť ich tak od výrobkov alebo služieb iných podnikov. V rámci tohto posúdenia je potrebné zohľadňovať predovšetkým vnútorné vlastnosti dotknutého prvku s ohľadom na otázku, či vo vzťahu k výrobkom alebo službám, pre ktoré bola ochranná známka zapísaná, tento prvok má alebo nemá opisnú povahu [rozsudky z 13. júna 2006, Inex/ÚHVT – Wiseman (Vyobrazenie kravskej kože), T‑153/03, EU:T:2006:157, bod 35, a z 13. decembra 2007, Cabrera Sánchez/ÚHVT – Industrias Cárnicas Valle (el charcutero artesano), T‑242/06, neuverejnený, EU:T:2007:391, bod 51].

               60

               V prejednávanej veci žalobkyňa v podstate tvrdí, že obrazové prvky napadnutej ochrannej známky majú veľmi vysokú rozlišovaciu spôsobilosť.

               61

               Na jednej strane je potrebné pripomenúť judikatúru Všeobecného súdu, podľa ktorej v prípade, že je ochranná známka zložená zo slovných a obrazových prvkov, slovné prvky majú v zásade vyššiu rozlišovaciu povahu, keďže priemerný spotrebiteľ si ľahšie vybaví dotknutý výrobok alebo službu vyslovením mena ako opisom obrazového prvku ochrannej známky [pozri rozsudok zo 7. februára 2013, AMC‑Representações Têxteis/ÚHVT – MIP Metro (METRO KIDS COMPANY), T‑50/12, neuverejnený, EU:T:2013:68, bod 29 a citovanú judikatúru].

               62

               Na druhej strane je tiež potrebné poukázať na to, že vzhľadom na mnohorakosť tvarov používaných v sektore odevov sa grafické znázornenie srdca alebo polovice srdca nevyčleňuje do takej miery, aby osobitne pritiahlo pozornosť spotrebiteľa. Uvedený spotrebiteľ bude vnímať len dekoratívne stvárnenie, ktorému nebude venovať osobitnú pozornosť a ktoré nebude považovať za potrebné analyzovať.

               63

               Je preto potrebné sa v rozpore s tvrdením žalobkyne domnievať, že obrazové prvky napadnutej ochrannej známky nemajú – napriek tomu, že nie sú zanedbateľné – zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť, pokiaľ ide o výrobky spadajúce do triedy 25 a služby spadajúce do triedy 35.

         – O vizuálnej podobnosti a fonetickej podobnosti

               64

               Odvolací senát v bode 45 napadnutého rozhodnutia potvrdil analýzu zrušovacieho oddelenia, podľa ktorej boli kolidujúce označenia podobné. Odvolací senát poukázal na to, že z vizuálneho a fonetického hľadiska boli kolidujúce označenia podobné, pretože sa zhodovali v spoločnom prvku „cali“.

               65

               Žalobkyňa v podstate tvrdí, že označenia sú odlišné z vizuálneho a fonetického hľadiska. Tvrdí, že priemerný spotrebiteľ vo všeobecnosti venuje väčšiu pozornosť prvkom, ktoré sa nachádzajú na začiatku ochrannej známky, a že neexistuje nijaká podobnosť medzi slovným prvkom „sun“, ktorý sa nachádza na začiatku napadnutej ochrannej známky a slovným prvkom cali, ktorý sa nachádza na začiatku skoršej ochrannej známky.

               66

               Hoci je v tejto súvislosti jasné, že priemerný spotrebiteľ vo všeobecnosti venuje väčšiu pozornosť prvkom, ktoré sa nachádzajú na začiatku ochrannej známky, okolnosti, ktoré sú špecifické pre niektoré ochranné známky, môžu vytvárať výnimku z tohto pravidla [pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. novembra 2007, Castellani/ÚHVT – Markant Handels und Service (CASTELLANI), T‑149/06, EU:T:2007:350, bod 54].

               67

               Okrem toho je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry pripomenutej v bode 58 vyššie sú dve ochranné známky podobné vtedy, ak medzi nimi existuje z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti aspoň čiastočná zhoda z jedného alebo viacerých relevantných hľadísk.

               68

               Samotné umiestnenie slovného prvku „sun“ na začiatku napadnutého označenia v prejednávanej veci nestačí na to, aby bol považovaný za dominantný prvok v rámci celkového dojmu z tohto označenia, takže celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny musí byť v súvislosti s vizuálnou, fonetickou a koncepčnou podobnosťou kolidujúcich označení založené na celkovom dojme, ktoré tieto označenia vyvolávajú, a nie iba na slovnom prvku umiestnenom na začiatku.

               69

               Na jednej strane je potrebné poukázať na to, že slovné prvky kolidujúcich označení sa čiastočne zhodujú, keďže v oboch kolidujúcich ochranných známkach sa nachádza slovný prvok „cali“, ktorý zahŕňa štyri písmená zo siedmich v rámci napadnutej ochrannej známky a štyri zo šiestich v rámci skoršej ochrannej známky. Slovné prvky kolidujúcich ochranných známok sa teda zhodujú vo viac ako v polovici písmen, ktoré ich tvoria.

               70

               Na druhej strane je v rozpore s tvrdením žalobkyne potrebné uviesť, že skoršie označenie, rovnako ako napadnuté označenie, je skutočne zložené z dvoch slovných prvkov, a nie iba z jedného, a teda slovných prvkov „cali“ a „co“. Vzhľadom na použitie veľkých písmen v slovnom prvku „cali“, ďalej na existenciu medzery medzi oboma slovnými prvkami, a napokon na použitie malých písmen v slovnom prvku „co“, sa nemožno domnievať, že skoršie označenie je zložené z jediného slovného prvku, ktorým je výraz „calico“. Kolidujúce označenia sa tak zhodujú tým, že v každom z nich sa nachádza slovný prvok „cali“ a vykazujú tak čiastočnú zhodu, pokiaľ ide o ich slovné prvky.

               71

               Okrem toho je potrebné konštatovať, že žalobkyňa nepredniesla nijaké tvrdenie, ktoré by mohlo spochybniť konštatovanie, že vzhľadom na prítomnosť spoločného slovného prvku „cali“ v kolidujúcich označeniach, vykazujú tieto označenia z vizuálneho a fonetického hľadiska istý stupeň podobnosti. Vzhľadom na zhodnosť slovných prvkov „cali“ v kolidujúcich označeniach je potrebné sa domnievať, že prvky odlišnosti spočívajúce najmä v ich obrazových prvkoch a slovných prvkoch „co“ a „sun“ nemôžu u príslušnej skupiny verejnosti odstrániť dojem, že označenia posudzované celkovo sú z vizuálneho a fonetického hľadiska do istej miery podobné.

         – O koncepčnej podobnosti

               72

               Odvolací senát v bode 45 napadnutého rozhodnutia uviedol, že z koncepčného hľadiska sú kolidujúce označenia podobné pre tú časť príslušnej skupiny verejnosti, ktorá si spoločný prvok „cali“ asociuje s „Kaliforniou“, teda štátom v Spojených štátoch.

               73

               Tvrdenie, podľa ktorého by skoršia ochranná známka mohla byť pre príslušnú skupinu verejnosti vnímaná ako variácia na taliansky výraz „calcio“, nemá oporu v nijakom prípustnom dôkaze (pozri body 14 až 17 vyššie) a nemožno ho preto považovať za preukázané.

               74

               Je preto potrebné konštatovať, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď určil, že z koncepčného hľadiska sú kolidujúce označenia podobné pre tú časť príslušnej skupiny verejnosti, ktorá si spoločný prvok „cali“ spája s „Kaliforniou“.

               75

               Z uvedeného vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že z hľadiska celkového dojmu sú kolidujúce označenia podobné.

         O pravdepodobnosti zámeny

               76

               Celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny predpokladá určitú vzájomnú súvislosť medzi zohľadňovanými skutočnosťami, a najmä medzi podobnosťou ochranných známok a podobnosťou označených výrobkov alebo služieb. Takže nízky stupeň podobnosti medzi označenými výrobkami alebo službami môže byť vyvážený vysokým stupňom podobnosti ochranných známok a naopak [rozsudky z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, EU:C:1998:442, bod 17, a zo 14. decembra 2006, Mast‑Jägermeister/ÚHVT – Licorera Zacapaneca (VENADO s rámom a i.), T‑81/03, T‑82/03 a T‑103/03, EU:T:2006:397, bod 74].

               77

               Odvolací senát usúdil, že vzhľadom na podobnosť kolidujúcich označení existovala pravdepodobnosť zámeny v súvislosti so službami zaradenými do triedy 35, keďže vykazovali istú mieru podobnosti s výrobkami zaradenými do triedy 25.

               78

               Žalobkyňa tvrdí, že vzhľadom na to, že kolidujúce označenia sú odlišné, neexistuje pravdepodobnosť zámeny.

               79

               V prejednávanej veci vyplýva z posúdenia v bodoch 49 až 75 vyššie, že vzhľadom na istý stupeň podobnosti medzi dotknutými výrobkami a službami, ďalej na podobnosť kolidujúcich označení z vizuálneho a fonetického hľadiska, keďže sa z dôvodu prítomnosti spoločného slovného prvku „cali“ čiastočne zhodujú, na ich podobnosť z koncepčného hľadiska, pokiaľ ide o časť príslušnej skupiny verejnosti, a napokon na priemernú úroveň pozornosti tejto verejnosti, existuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

               80

               Z toho dôvodu sa odvolací senát nedopustil nesprávneho posúdenia, keď v bode 47 napadnutého rozhodnutia konštatoval, že vzhľadom na podobnosť kolidujúcich označení existuje pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ ide o služby, ktorých sa týka napadnutá ochranná známka a ktoré sú uvedené v triede 35, keďže vykazujú istú podobnosť s výrobkami uvedenými v triede 25.

               81

               Preto je potrebné druhý žalobný dôvod zamietnuť.

               82

               Vzhľadom na uvedené je potrebné žalobu zamietnuť.

         O trovách

               83

               Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               84

               Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom EUIPO.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Sun Cali, Inc., je povinná nahradiť trovy konania.

                           Frimodt Nielsen

                           Collins

                           Valančius

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. septembra 2016.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 16. novembra 2011.#Plasticos Españoles, SA (ASPLA) proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž - Kartely - Odvetvie plastových priemyselných vriec - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ods. 1 ES - Individualizované výmeny informácií - Určenie cien a kvót predaja podľa geografických oblastí - Rozdelenie zákazníkov - Zosúladené ponuky v obchodných súťažiach - Jediné a nepretržité porušenie - Rozsah sankcionovaných porušení - Vymedzenie trhu s výrobkami a geografického trhu - Usmernenia pre výpočet výšky pokút - Zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality - Priťažujúce a poľahčujúce okolnosti - Hranica 10 % obratu.#Vec T-76/06.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 16. novembra 2011 – ASPLA/Komisia
      (vec T‑76/06)
      „Hospodárska súťaž – Kartely – Odvetvie plastových priemyselných vriec – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ods. 1 ES – Individualizované výmeny informácií – Určenie cien a kvót predaja podľa geografických oblastí – Rozdelenie zákazníkov – Zosúladené ponuky v obchodných súťažiach – Jediné a nepretržité porušenie – Rozsah sankcionovaných porušení – Vymedzenie trhu s výrobkami a geografického trhu – Usmernenia pre výpočet výšky pokút – Zásady rovnosti zaobchádzania a proporcionality – Priťažujúce a poľahčujúce okolnosti – Hranica 10 % obratu“
      1.                     Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody a zosúladené postupy predstavujúce jediné porušenie – Podniky, ktorým sa vytýka ich účasť
            na celkovom karteli – Kritériá – Nevyhnutnosť prítomnosti na všetkých územiach pokrytých kartelom – Neexistencia (článok 81
            ods. 1 ES) (pozri body 22, 23, 30, 32, 66, 109)
      2.                     Hospodárska súťaž – Kartely – Účasť podnikov na stretnutiach s protisúťažným cieľom – Okolnosť, ktorá pri nedištancovaní sa
            vo vzťahu k prijatým rozhodnutiam umožňuje dospieť k záveru o účasti na neskoršom karteli (článok 81 ods. 1 ES) (pozri bod
            24)
      3.                     Hospodárska súťaž – Kartely – Vymedzenie trhu – Cieľ – Povinnosť vymedziť relevantný trh – Hranice (článok 81 ods. 1 ES) (pozri
            body 80 – 84)
      4.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Rozdelenie dotknutých podnikov do rozličných kategórií – Klasifikácia podľa
            veľkosti – Miera voľnej úvahy Komisie (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie Komisie
            98/C 9/03) (pozri body 92, 93)
      5.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Posúdenie – Zohľadnenie hospodárskej reality
            v období, keď došlo k porušeniu – Použitie rovnakého referenčného roka pre všetky podniky, ktoré sa zúčastnili na porušení,
            zo strany Komisie – Prípustnosť (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 3; oznámenie Komisie 98/C
            9/03, bod 1 A) (pozri body 111, 112)
      6.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Pasívna úloha podniku
            alebo úloha nasledovateľa – Kritériá posúdenia (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie
            Komisie 98/C 9/03, bod 3 prvá zarážka) (pozri body 124 – 126)
      7.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Nedosiahnutie zisku
            – Vylúčenie (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2) (pozri bod 128)
      8.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Zásada rovnosti zaobchádzania – Rozdiely medzi podnikmi vyplývajúce z uplatnenia
            maximálnej výšky – Prípustnosť (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2) (pozri body 143, 144)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2005) 4634 v konečnom znení z 30. novembra 2005 vydaného v konaní na uplatnenie
                  článku 81 [ES] (vec COMP/F/38.354 – Priemyselné vrecia) týkajúceho sa kartelu na trhu s plastovými priemyselnými vrecami,
                  ako aj subsidiárne návrh na zníženie pokuty, ktorá bola uložená žalobkyni

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Plasticos Españoles, SA, (ASPLA) je povinná nahradiť trovy konania.