title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 17. januára 2012. # Talianska republika proti Európskej komisii. # Politika hygieny - Vtáčia chrípka - Taliansky trh s hydinovým mäsom - Žiadosť talianskych orgánov o prijatie mimoriadnych opatrení na podporu trhu - Rozhodnutie Komisie o zamietnutí. # Vec T-135/07.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 17. januára 2012 – Taliansko/Komisia
      (vec T‑135/07)
      „Politika hygieny – Vtáčia chrípka – Taliansky trh s hydinovým mäsom – Žiadosť talianskych orgánov o prijatie mimoriadnych opatrení na podporu trhu – Rozhodnutie Komisie o zamietnutí“
      1.                     Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Hydinové mäso – Diskriminácia medzi výrobcami alebo spotrebiteľmi – Zákaz
            – Rozsah – Voľná úvaha inštitúcií Únie v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky – Súdne preskúmanie – Pôsobnosť (článok 34
            ods. 2 druhý pododsek ES; nariadenie Rady č. 2777/75, článok 14) (pozri body 53 – 57, 68, 69)
      2.                     Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Hydinové mäso – Opatrenia na podporu trhu v sektore vajec – Rozhodnutie Komisie
            zamietajúce prijatie mimoriadnych opatrení na podporu trhu s hydinovým mäsom – Rozhodnutie, ktoré rozlišuje medzi hospodárskymi
            stratami v dôsledku zničenia kurčiat z určitého dňa a stratami z už inkubovaných násadových vajec – Zásada zákazu diskriminácie
            – Porušenie (článok 34 ods. 2 druhý pododsek ES; nariadenie Rady č. 2777/75, článok 14; nariadenie Komisie č. 2102/2004) (pozri
            body 87 – 89, 98, 99)
      Predmet

               Návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie zo 7. februára 2007, ktorým sa zamietla žiadosť Talianskej republiky o prijatie mimoriadnych
                  opatrení na podporu talianskeho trhu s hydinovým mäsom podľa článku 14 nariadenia Rady (EHS) č. 2777/75 z 29. októbra 1975
                  o spoločnej organizácii trhu s hydinovým mäsom (Ú. v. ES L 282, s. 77; Mim. vyd. 03/002, s. 138)

            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie Komisie zo 7. februára 2007, ktorým sa zamietla žiadosť Talianskej republiky o prijatie mimoriadnych opatrení
                     na podporu talianskeho trhu s hydinovým mäsom podľa článku 14 nariadenia Rady (EHS) č. 2777/75 z 29. októbra 1975 o spoločnej
                     organizácii trhu s hydinovým mäsom, sa zrušuje.

                  2.

                  	Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. októbra 1986. # A. J. M. van Roosmalen proti Bestuur van de Bedrijfsvereniging voor de Gezondheid, Geestelijke en Maatschappelijke Belangen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van Beroep Utrecht - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 300/84.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 25. mája 2016.#U-R LAB proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Prihláška obrazovej a slovnej ochrannej známky Európskej únie THE DINING EXPERIENCE – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Povinnosť odôvodnenia – Článok 75 nariadenia č. 207/2009.#Veci T-422/15 a T-423/15.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. októbra 1998. # Raija-Liisa Jokela a Laura Pitkäranta. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Maaseutuelinkeinojen valituslautakunta - Fínsko. # Poľnohospodárstvo. # Spojené veci C-9/97 a C-118/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. júna 2009.#H. J. Nijemeisland proti Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko.#Spoločná poľnohospodárska politika - Hovädzie a teľacie mäso - Nariadenie (ES) č. 795/2004 - Článok 3a - Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania pomoci - Jednotná platba - Určenie referenčnej čiastky - Zníženia a vylúčenia.#Vec C-170/08.

text:
      Vec C‑170/08
      H. J. Nijemeisland
      proti
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Spoločná poľnohospodárska politika – Hovädzie a teľacie mäso – Nariadenie (ES) č. 795/2004 – Článok 3a – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania pomoci – Jednotná platba – Určenie referenčnej čiastky – Zníženia a vylúčenia“
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania
            pomoci – Schéma jednotnej platby
      (Nariadenie Rady č. 1254/1999, článok 23 ods. 1, a nariadenie Rady č. 1782/2003, článok 37 ods. 1; nariadenie Komisie č. 795/2004,
            článok 3a)
      Článok 3a nariadenia č. 795/2004, ktorým sa ustanovujú predpisy na vykonávanie schémy jednotných platieb ustanovenej v nariadení
         č. 1782/2003, ktorým sa ustanovujú spoločné predpisy pre schémy priamej podpory v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky
         a určité podporné schémy pre poľnohospodárov, zmeneného a doplneného nariadením č. 1974/2004, sa má vykladať v tom zmysle,
         že zníženia a vylúčenia uložené podľa nariadenia č. 1254/1999 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím mäsom sa pri
         výpočte stanovenom v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 nezohľadňujú.

      Článok 3a nariadenia č. 795/2004 totiž výslovne stanovuje, že pokiaľ ide o výpočet referenčnej čiastky, zohľadňuje sa počet
         zvierat, „pre ktoré bola alebo mala byť poskytnutá priama platba“. Z toho vyplýva, že na účely výpočtu referenčnej čiastky
         uvedenej v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 nie je potrebné, aby bola predmetná priama platba skutočne poľnohospodárovi
         vyplatená. Zo znenia článku 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999 ďalej vyplýva, že uplatnenie sankcie má za následok vylúčenie
         výrobcu, nezávisle od počtu dotknutých zvierat, z poberania platieb poskytnutých na základe uvedeného nariadenia. Takáto sankcia
         nemôže mať teda vplyv na určenie počtu zvierat, ktorý sa má zohľadniť na účely stanovenia uvedenej referenčnej čiastky. Tento
         výklad je navyše v súlade s vôľou normotvorcu Spoločenstva, aby na ujmu poľnohospodárov nepretrvávali sankcie, ktoré idú nad
         rámec pôvodnej sankcie.

      (pozri body 33 – 36, 47 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 11. júna 2009 (*)

      „Spoločná poľnohospodárska politika – Hovädzie a teľacie mäso – Nariadenie (ES) č. 795/2004 – Článok 3a – Integrovaný systém spravovania a kontroly určitých schém poskytovania pomoci – Jednotná platba – Určenie referenčnej čiastky – Zníženia a vylúčenia“
      Vo veci C‑170/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) zo 16. apríla 2008 a doručený Súdnemu dvoru 23. apríla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      H. J. Nijemeisland
      proti
      Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory M. Ilešič, sudcovia A. Tizzano a A. Borg Barthet (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Clotuche‑Duvieusart a S. Noe, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3a nariadenia Komisie (ES) č. 795/2004 z 21. apríla 2004,
         ktorým sa ustanovujú predpisy na vykonávanie schémy jednotných platieb ustanovenej v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003, ktorým
         sa ustanovujú spoločné predpisy pre schémy priamej podpory v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a určité podporné
         schémy pre poľnohospodárov (Ú. v. EÚ L 141, s. 1; Mim. vyd. 03/044, s. 226), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES)
         č. 1974/2004 z 29. októbra 2004 (Ú. v. EÚ L 345, s. 85, ďalej len „nariadenie č. 795/2004“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom H. J. Nijemeislandom a Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit
         (minister pre poľnohospodárstvo, prírodu a kvalitu potravín, ďalej len „minister“) vo veci určenia jednotnej platby podľa
         nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci
         spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, a ktorým sa menia
         a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999,
         (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001 (Ú. v. EÚ L 270, s. 1; Mim. vyd. 03/040, s. 269).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva

       Nariadenie č. 1782/2003
      3        Nariadenie č. 1782/2003 upravuje najmä schému podpory príjmov poľnohospodárov. Uvedená schéma je upravená v článku 1 druhej
         zarážke tohto nariadenia ako „režim jednotnej platby“. Táto schéma sa nachádza v hlave III uvedeného nariadenia.

      4        Článok 33 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 taxatívne uvádza okolnosti, kedy sa poľnohospodári môžu odvolávať na schému jednotnej
         platby.

      5        Článok 33 ods. 1 písm. a) znie takto:

      „Poskytnutie podpory
      1.      Poľnohospodári majú prístup k režimu jednotnej platby:
      a)      ak sa im poskytla platba počas referenčného obdobia uvedeného v článku 38 v rámci aspoň jedného z režimov podpory uvedených
         v prílohe VI…“

      6        Čiastka jednotnej platby nazvaná „referenčná čiastka“ sa vypočítava spôsobom stanoveným v článku 37 uvedeného nariadenia.

      7        Článok 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 stanovuje:

      „Referenčná čiastka predstavuje trojročný priemer celkových čiastok platieb poskytnutých poľnohospodárovi podľa režimov podpory
         uvedených v prílohe VI, vypočítaná a upravená v súlade s prílohou VII, v každom kalendárnom roku referenčného obdobia podľa
         článku 38.“

      8        Referenčné obdobie uvedené v článku 33 ods. 1 a článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 je definované v článku 38 tohto nariadenia.
         Tento článok uvádza:

      „Referenčné obdobie
      Referenčné obdobie zahrnuje kalendárne roky 2000, 2001 a 2002.“
      9        Článok 39 toho istého nariadenia stanovuje:

      „V prípade použitia článkov 3 a 4 nariadenia (ES) č. 1259/1999 počas referenčného obdobia sú čiastkami uvedenými v prílohe VII
         čiastky, ktoré sa poskytli pred použitím uvedených článkov.“

       Nariadenie č. 795/2004
      10      Nariadenie č. 795/2004 obsahuje ustanovenia uplatňovania schémy jednotnej platby upravenej v nariadení č. 1782/2003. Článok
         3a tohto nariadenia č. 795/2004 spresňuje spôsob výpočtu stanovený v článku 37 nariadenia č. 1782/2003 takto:

      „Určené hektáre a zvieratá
      Bez dopadu na uplatňovanie prílohy VII nariadenia (ES) č. 1782/2003 bude počet [počtom – neoficiálny preklad] hektárov alebo zvierat, pre ktoré bola alebo mala byť poskytnutá priama platba v referenčnom období, ktoré sa bude brať
         do úvahy na účely stanovenia referenčného množstva uvedeného článku 37 (1) nariadenia (ES) č. 1782/2003, počtom [počet – neoficiálny preklad] hektárov alebo zvierat určených v zmysle článku 2, bodov r) a s) nariadenia (ES) č. 2419/2001 pre každú z priamych platieb
         uvedených v prílohe VI nariadenia (ES) č. 1782/2003.“

      11      Odôvodnenie č. 5 nariadenia č. 1974/2004 znie takto:

      „Článok 2 e) nariadenia (ES) č. 1782/2003 uvádza, že platby v referenčnom období sú platbami, ktoré boli udelené alebo budú
         udelené v danom období. Príloha VII pridáva, že do úvahy by sa mali vziať redukcie vyplývajúce z uplatňovania základných výmerov,
         stropov alebo iných kvantitatívnych obmedzení. Preto je vhodné, kvôli objasneniu, špecifikovať, že redukcie a výluky uplatňované
         podľa nariadenia Komisie (ES) č. 2419/2001 by sa nemali brať do úvahy pri všetkých priamych platbách uvedených v prílohe VI
         nariadenia (ES) č. 1782/2003, aby sa nezvečnili redukcie a výluky uplatnené v danom období [aby sa tak vyhlo opakovaniu redukcií
         a výluk uplatnených v danom období – neoficiálny preklad]. Preto by sa mal do úvahy vziať počet zvierat a hektárov určený v čase vzniku nárokov na platbu bez toho, že by to malo
         dopad na ďalšie kontroly a uplatňovania článku 3 (1) nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95.“

       Nariadenie (ES) č. 2419/2001
      12      Pojmy „určené hektáre“ a „určené zvieratá“ uvedené v nariadení č. 795/2004 sú definované v písmene r) a s) článku 2 nariadenia
         Komisie (ES) č. 2419/2001 z 11. decembra 2001 stanovujúcom podrobné pravidlá uplatňovania integrovaného správneho a kontrolného
         systému pre určité programy pomoci spoločenstva, zriadeného nariadením Rady (EHS) č. 3508/92 (Ú. v. ES L 327, s. 11; Mim.
         vyd. 03/034, s. 308). Predmetné definície majú takéto znenie:

      „r)      ‚Určená plocha‘: plocha, pre ktorú boli splnené všetky podmienky, stanovené v pravidlách udeľovania pomoci;
      s)      ‚Určené zviera‘: zviera, pre ktoré boli splnené všetky podmienky, stanovené v pravidlách udeľovania pomoci.“
       Nariadenie (ES) č. 1254/1999
      13      Článok 23 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1254/1999 zo 17. mája 1999 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím mäsom
         (Ú. v. ES L 160, s. 21; Mim. vyd. 03/035, s. 339) stanovuje:

      „V prípade, že podľa príslušných ustanovení smernice 96/23/ES [smernice 96/22/ES – neoficiálny preklad] [(Ú. v. ES L 125, s. 3; Mim. vyd. 03/019, s. 64)] sa v určitom zvierati zo stáda hovädzieho dobytka určitého producenta
         zistí prítomnosť rezíduí látok, ktorých používanie zakazuje smernica Rady 96/22/ES [smernice 96/23/ES – neoficiálny preklad] [(Ú. v. ES L 125, s 10; Mim. vyd. 03/019, s. 71)], alebo rezíduí látok, ktorých používanie vyššie uvedený akt povoľuje,
         alebo ak sa na producentovom hospodárstve v akejkoľvek forme zistí prítomnosť nepovolenej látky alebo prípravku, alebo látky
         či prípravku, ktorých používanie síce smernica Rady 96/22/ES povoľuje, no prechovávajú sa nezákonne, príslušný producent sa
         za kalendárny rok, v ktorom sa to zistí, vylúči z poberania čiastok, ktoré predpokladá tento oddiel.

      V prípade, že sa priestupok zopakuje, doba vylúčenia sa v závislosti od závažnosti priestupku môže počínajúc rokom, v ktorom
         sa opakovaný priestupok zistil, predĺžiť na päť rokov.“

       Vnútroštátna právna úprava
      14      Nariadenie o spoločnej hospodárskej politike – podpory 2006 (Regeling GLB‑inkomenssteun 2006) zahŕňajú pravidlá uplatňovania
         najmä nariadenia č. 1782/2003.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      15      Algemene Inspectiedienst (oddelenie všeobecnej inšpekcie ministerstva poľnohospodárstva) uskutočnilo v roku 2000 u pána Nijemeislanda
         kontrolu. Touto kontrolou bola na prevádzke žalobcu v moči troch zvierat hovädzieho dobytka zistená prítomnosť clenbuterolu.

      16      Clenbuterol je zakázanou látkou podľa smernice Rady 96/23/ES z 29. apríla 1996 o opatreniach na monitorovanie určitých látok
         a ich rezíduí v živých zvieratách a živočíšnych produktoch a o zrušení smerníc 85/358/EHS a 86/469/EHS a rozhodnutí 89/187/EHS
         a 91/664/EHS (Ú. v. ES L 125, s. 10; Mim. vyd. 03/019, s. 71).

      17      Minister rozhodnutím zo 6. júla 2001 vylúčil pána Nijemeislanda v predajnej sezóne 2000 z poskytnutia prémií na hovädzí dobytok
         v súlade s pravidlami poskytovania prémií ES na zvieratá (Regeling dierlijke EG-premies) z dôvodu, že na dotknutý rok nemal
         „určené zvieratá“. Dôvodom neurčenia zvierat je, že pán Nijemeisland bol v súlade s článkom 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999
         vylúčený z poskytnutia prémií na hovädzí dobytok. Počet určeného hovädzieho dobytka bol tak na rok 2000 stanovený na nulu.

      18      Pán Nijemeisland podal proti rozhodnutiu zo 6. júla 2001 sťažnosť. Táto sťažnosť bola vyhlásená za nedôvodnú rozhodnutím z 27. marca
         2002, proti ktorému pán Nijemeisland nepodal opravný prostriedok.

      19      Minister rozhodnutím z 29. augusta 2006 stanovil v súlade s nariadením č. 1782/2003 čiastku jednotnej platby, ktorá prislúcha
         pánovi Nijemeislandovi. Minister sa v tejto súvislosti pri výpočte stanovenom v článku 37 ods. 1 tohto nariadenia opieral
         o počet určeného hovädzieho dobytka, ktorý sa za referenčný rok 2000 rovná nule.

      20      Pán Nijemeisland podal 26. septembra 2006 proti rozhodnutiu z 29. augusta 2006 sťažnosť. Jedným z dôvodov na podporu sťažnosti
         bolo, že minister nesprávne usúdil, že pán Nijemeisland nemal na rok 2000 určený žiaden hovädzí dobytok. Pán Nijemeisland
         tiež uviedol „vis major“ podľa článku 40 nariadenia č. 1782/2003.

      21      Minister rozhodnutím z 21. novembra 2006 vyhlásil sťažnosť pána Nijemeislanda za nedôvodnú. Pán Nijemeisland podal proti rozhodnutiu
         z 21. novembra 2006 žalobu na vnútroštátny súd. Tento súd konštatoval, že rozhodnutie z 27. marca 2002 sa stalo konečným.
         Konštatoval tiež, že dôvod založený na vis major nemožno prijať, lebo uplynula lehota.

      22      Za týchto podmienok College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Má sa článok 3a nariadenia (ES) č. 795/2004 v spojení s článkom 2 [písm.] r) a s) nariadenia (ES) č. 2419/2001 vykladať v tom
         zmysle, že sa ním má zabrániť len dlhodobému pretrvávaniu zníženia alebo vylúčenia podľa nariadenia (ES) č. 2419/2001, alebo
         sa toto ustanovenie uplatní aj v prípade znížení alebo vylúčení uložených podľa iných nariadení?“

       O prejudiciálnej otázke
      23      Vnútroštátny súd sa Súdneho dvora v podstate pýta, či sa má článok 3a nariadenia č. 795/2004 vykladať v tom zmysle, že zníženia
         a vylúčenia uložené podľa nariadenia č. 1254/1999 sa pri výpočte stanovenom v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 nemajú
         zohľadniť.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      24      Holandská vláda poukazuje na nedostatok údajov, ktoré by dovoľovali obhájiť širší výklad článku 3a nariadenia č. 795/2004.
         Odpoveďou na položenú otázku by malo byť, že tento článok sa má vykladať v tom zmysle, že zníženie alebo vylúčenie, ktoré
         sa uplatňuje na základe ustanovení nariadenia č. 2419/2001, sa pri výpočte stanovenom v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003
         nemá zohľadniť.

      25      Holandská vláda v tejto súvislosti vychádza z doslovného výkladu článku 3a nariadenia č. 795/2004, ako aj z odôvodnenia č. 5
         nariadenia č. 1974/2004, ktoré výslovne odkazuje na nariadenie č. 2419/2001.

      26      Komisia Európskych spoločenstiev sa domnieva, že článok 3a nariadenia č. 795/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že vylúčenie
         výrobcu nariadené podľa článku 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999 sa nemá pri výpočte referenčnej čiastky zohľadniť.

      27      Komisia v tejto súvislosti uvádza, že článok 3a nariadenia č. 795/2004 nevyžaduje, aby bola na stanovenie počtu určených zvierat
         skutočne uskutočnená platba, a že odôvodnenie č. 5 nariadenia č. 1974/2004 sa má chápať v tom zmysle, že smeruje k tomu, aby
         sa zabránilo opakovaniu všetkých znížení a vylúčení uplatnených v referenčnom období.

      28      Komisia tiež uvádza zásadu proporcionality a zásadu právnej istoty.

       Odpoveď Súdneho dvora
      29      Znenie článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003, ktoré odkazuje na „trojročný priemer celkových čiastok [poskytnutých] platieb“,
         určite umožňuje domnievať sa, že pri výpočte referenčnej čiastky poľnohospodára možno na účely schémy jednotnej platby zohľadniť
         len zvieratá, za ktoré sa skutočne uskutočnila platba.

      30      To isté vyplýva z ustanovení nachádzajúcich sa v prílohe VII bode C prvom odseku nariadenia č. 1782/2003, na ktoré odkazuje
         článok 37 ods. 1, pričom ide o ustanovenia, ktoré spresňujú, že čiastka „sa vypočíta vynásobením počtu stanovených zvierat,
         na ktoré sa platba na každý rok referenčného obdobia poskytla, čiastkami za kus stanovenými na kalendárny rok 2002“.

      31      Hoci bol žalobca vo veci samej vylúčený z poskytnutia pomoci na rok 2000, vnútroštátne orgány sa opierali o znenie dotknutej
         právnej úpravy, dôsledkom čoho bolo zníženie referenčnej čiastky pre žalobcu a tým trvalé zníženie podpory príjmu, o ktorú
         mohol žiadať.

      32      Takéto chápanie však odporuje samotnému zneniu článku 3a nariadenia č. 795/2004, ktorý osobitne definuje spôsoby uplatňovania
         schémy jednotnej platby.

      33      Toto ustanovenie totiž výslovne stanovuje, že pokiaľ ide o výpočet referenčnej čiastky, zohľadňuje sa počet zvierat, „pre
         ktoré bola alebo mala byť poskytnutá priama platba“.

      34      Z toho vyplýva, že na účely výpočtu referenčnej čiastky uvedenej v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 nie je potrebné,
         aby bola predmetná priama platba skutočne poľnohospodárovi vyplatená.

      35      Zo znenia článku 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999 ďalej vyplýva, že uplatnenie sankcie, ako je tá vo veci samej, má za následok
         vylúčenie výrobcu, nezávisle od počtu dotknutých zvierat, z poberania platieb poskytnutých na základe uvedeného nariadenia.
         Takáto sankcia nemôže mať teda vplyv na určenie počtu zvierat, ktorý sa má zohľadniť na účely stanovenia uvedenej referenčnej
         čiastky.

      36      Tento výklad je navyše v súlade s vôľou normotvorcu Spoločenstva, aby na ujmu poľnohospodárov nepretrvávali sankcie, ktoré
         idú nad rámec pôvodnej sankcie.

      37      Táto snaha jasne vyplýva najmä z odôvodnenia č. 5 nariadenia č. 1974/2003, ktoré stanovuje, že „zníženia a vylúčenia uplatňované
         podľa nariadenia Komisie (ES) č. 2419/2001 by sa nemali brať do úvahy pri všetkých priamych platbách uvedených v prílohe VI
         nariadenia (ES) č. 1782/2003, aby sa tak vyhlo opakovaniu znížení a vylúčení uplatnených v danom období“.

      38      Treba tiež uviesť, že článok 39 nariadenia č. 1782/2003 spresňuje, že čiastkami, ktoré sa zohľadňujú na základe prílohy VII,
         sú čiastky, ktoré sa poskytli pred uplatnením článkov 3 a 4 nariadenia č. 1259/1999, na ktoré sa vzťahujú sankcie alebo zníženia
         pre nedodržanie environmentálnych opatrení alebo inak povedané „odlíšení“ v závislosti od prevádzky. V tomto prípade normotvorca
         tiež teda odmietol, aby tieto sankcie a zníženia mali pri výpočte jednotnej platby vplyv na referenčnú čiastku.

      39      Cieľ zabrániť dlhodobému pretrvávaniu sankcií uložených poľnohospodárom v referenčnom období však možno dosiahnuť, len ak
         sa uplatňuje na všetky zníženia a vylúčenia, ktoré majú v zásade presný a časovo obmedzený účinok, a nielen na tie, ktoré
         sú výslovne uvedené vo vyššie uvedených nariadeniach.

      40      Takýto výklad je nakoniec v súlade so zásadou proporcionality a zásadou právnej istoty.

      41      Na jednej strane zásada proporcionality je všeobecnou zásadou práva Spoločenstva, ktorá musí byť dodržiavaná tak zo strany
         normotvorcu Spoločenstva, ako aj zo strany vnútroštátnych zákonodarcov a súdov najmä v oblasti spoločnej poľnohospodárskej
         politiky. Táto zásada vyžaduje, aby akty inštitúcií Spoločenstva nešli nad rámec toho, čo je primerané a potrebné na uskutočnenie
         legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom pokiaľ sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami,
         je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu opatreniu a spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané v pomere k sledovaným
         cieľom (pozri rozsudok z 5. júna 2008, Industria Lavorazione Carni Ovine, C‑534/06, Zb. s. I‑4129, bod 25).

      42      Článok 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999 stanovuje najmä, že opakovanými porušovaniami zo strany výrobcov sa doba vylúčenia
         môže predĺžiť na päť rokov. Z toho vyplýva, že po prvom porušení musí byť toto vylúčenie časovo obmedzené.

      43      Takéto úvahy by platili o to viac v prípade, ak by pôvodné vylúčenie v kalendárnom roku z dôvodu sankcie uplatnenej podľa
         článku 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999 spôsobilo trvalé zníženie referenčnej čiastky a tým jednotnej platby, čo by viedlo
         k tomu, že by bol poľnohospodár za to isté porušenie sankcionovaný viackrát a v dôsledku toho by znášal neprimerané finančné
         dôsledky vo vzťahu k cieľom pôvodne uloženej sankcie.

      44      Na druhej strane zásada právnej istoty ako všeobecná zásada práva Spoločenstva vyžaduje, aby bola právna úprava Spoločenstva
         vzťahujúca sa na osoby podliehajúce súdnej právomoci jasná a jednoznačná, aby tieto osoby mohli jednoznačne poznať svoje práva
         a povinnosti a podľa toho konať (pozri najmä rozsudok z 9. júla 1981, Gondrand a Garancini, 169/80, Zb. s. 1931, bod 17).

      45      Vo veci samej však prijal pán Nijemeisland bez námietok a uznania svojej viny sankciu, ktorá sa podľa vtedy platnej právnej
         úpravy týkala straty prémie v danom kalendárnom roku. V tom čase nemohol predvídať, že jeho rozhodnutie bude mať dôsledky
         na nasledujúce priame platby podľa právnej úpravy prijatej v roku 2003. Pred účinnosťou nariadenia č. 1782/2003 žalobca totiž
         nemohol predvídať, že jeho vylúčenie z poskytnutia prémie ovplyvní čiastku priamej platby, a teda že by to preňho mohlo mať
         finančné dôsledky nevýhodné na niekoľko rokov.

      46      Z celej uvedenej analýzy vyplýva, že článok 3a nariadenia č. 795/2004 nedovoľuje vylúčiť z výpočtu jednotnej prémie zvieratá
         určené na referenčné obdobie v prípade, keď dotknutý výrobca nezískal prémie na daný rok v dôsledku uloženia sankcie podľa
         článku 23 ods. 1 nariadenia č. 1254/1999.

      47      Za týchto podmienok treba na položenú otázku odpovedať, že článok 3a nariadenia č. 795/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že
         zníženia a vylúčenia uložené podľa nariadenia č. 1254/1999 sa pri výpočte stanovenom v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003
         nezohľadňujú.

       O trovách
      48      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
      Článok 3a nariadenia Komisie (ES) č. 795/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú predpisy na vykonávanie schémy jednotných
            platieb ustanovenej v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003, ktorým sa ustanovujú spoločné predpisy pre schémy priamej podpory
            v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a určité podporné schémy pre poľnohospodárov, zmeneného a doplneného nariadením
            Komisie (ES) č. 1974/2004 z 29. októbra 2004, sa má vykladať v tom zmysle, že zníženia a vylúčenia uložené podľa nariadenia
            Rady (ES) č. 1254/1999 zo 17. mája 1999 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím mäsom sa pri výpočte stanovenom
            v článku 37 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 nezohľadňujú.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. mája 1987. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 184/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. decembra 2009.#Európska komisia proti Talianskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Dovoz vojenských zariadení a materiálu s dvojakým použitím, civilným a vojenským, oslobodený od cla.#Vec C-387/05.

text:
      Vec C‑387/05
      Európska komisia
      proti
      Talianskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Dovoz materiálu s dvojakým použitím, civilným a vojenským, oslobodený od cla“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Právo Spoločenstva – Pôsobnosť – Neexistencia všeobecnej výhrady vylučujúcej opatrenia prijaté na účely verejnej bezpečnosti
      (Články 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES)
      2.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi – Dovoz členským štátom materiálu s dvojakým
            použitím, civilným a vojenským, oslobodený od cla
      (Článok 26 ES; nariadenie Rady č. 1552/89, zmenené a doplnené nariadením Rady č. 1355/96, články 2, 9, 10 a 17; nariadenie
            Rady č. 2913/92, článok 20, a nariadenie Rady č. 1150/2000, články 2, 9, 10 a 17)
      1.        Hoci prináleží členským štátom prijať primerané opatrenia na zabezpečenie svojej vnútornej a vonkajšej bezpečnosti, neznamená
         to, že na tieto opatrenia sa vôbec nevzťahuje právo Spoločenstva. Zmluva stanovuje výslovné odchýlky uplatniteľné v situáciách,
         keď môže dôjsť k ohrozeniu verejnej bezpečnosti len vo svojich článkoch 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES,
         ktoré sa týkajú výnimočných a jasne definovaných prípadov. Z toho nemožno vyvodiť záver, že Zmluva stanovuje všeobecnú výhradu,
         ktorá vylučuje všetky opatrenia prijaté na účely verejnej bezpečnosti z pôsobnosti práva Spoločenstva. Uznanie existencie
         tejto výhrady bez ohľadu na osobitné požiadavky stanovené Zmluvou by mohlo ohroziť záväzný charakter práva Spoločenstva a jeho
         jednotné uplatnenie.

      Okrem toho sa odchýlky stanovené v článkoch 296 ES a 297 ES majú vykladať doslovne, ako je to v prípade odchýlok zo základných
         slobôd. Presnejšie, pokiaľ ide o článok 296 ES, hoci tento článok upravuje možnosť členského štátu prijať opatrenia, ktoré
         pokladá za nevyhnutné na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti alebo na ochranu informácií, ktorých prezradenie
         by bolo v rozpore s jeho záujmami, nemožno ho vykladať tak, že priznáva členským štátom právo, ktoré im umožňuje odchýliť
         sa od ustanovení Zmluvy len odvolaním sa na uvedené záujmy. V dôsledku toho je na členskom štáte, ktorý sa dovoláva článku
         296 ES, aby preukázal potrebu použitia výnimky stanovenej v uvedenom článku s cieľom chrániť základné záujmy svojej bezpečnosti.

      (pozri body 45 – 47, 49)
      2.        Členský štát, ktorý oslobodil v období od 1. januára 1999 do 31. decembra 2002 dovoz materiálu na civilné a vojenské účely
         od cla, a tým, že odmietol vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii vlastné zdroje nevybraté z dôvodu tohto oslobodenia, ako
         aj tým, že odmietol zaplatiť úroky z omeškania, ktoré mu vznikli po tom, čo nesprístupnil tieto vlastné zdroje Komisii v stanovenej
         lehote, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývali jednak z článku 26 ES, článku 20 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje
         Colný kódex Spoločenstva, a v dôsledku toho zo Spoločného colného sadzobníka, a jednak z článkov 2, 9, 10 a článku 17 ods. 1
         nariadenia č. 1552/89, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376 o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad], zmenené a doplnené nariadením č. 1355/96, a z tých istých článkov nariadenia č. 1150/2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie
         94/728 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.

      Je totiž neprípustné, aby sa členský štát odvolával na zdraženie dovozu vojenského materiálu z dôvodu uplatnenia cla na dovoz
         takého materiálu z tretích štátov, aby tak predišiel, na úkor ostatných členských štátov, ktoré vyberajú a odvádzajú clo za
         tieto dovozy, záväzkom, ktoré mu vyplývajú z povinnosti solidárneho spolufinancovania rozpočtu Spoločenstva. Tento záver sa
         uplatní o to skôr na dovoz materiálu s dvojakým použitím, civilným a vojenským, či už bol dovezený výlučne na vojenské alebo
         aj iné účely.

      (pozri body 50, 55, 61 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 15. decembra 2009 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Dovoz materiálu s dvojakým použitím, civilným a vojenským, oslobodený od cla“
      Vo veci C‑387/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 21. októbra 2005,
      Európska komisia, v zastúpení: G. Wilms, L. Visaggio a C. Cattabriga, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Talianskej republike, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      Dánske kráľovstvo, v zastúpení: J. Bering Liisberg, splnomocnený zástupca,

      Helénska republika, v zastúpení: E.‑M. Mamouna, A. Samoni‑Rantou a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Portugalská republika, v zastúpení: C. Guerra Santos, L. Inez Fernandes a J. Gomes, splnomocnení zástupcovia,

      Fínska republika, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits a C. Toader, sudcovia
         C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (spravodajca), M. Ilešič, J. Malenovský a U. Lõhmus,

      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. novembra 2008,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. februára 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že sa jednostranne
         rozhodla oslobodiť od cla dovoz vojenského materiálu na civilné a vojenské účely v období od 1. januára 1999 do 31. decembra
         2002, a tým, že odmietla vypočítať a odviesť vlastné zdroje nevybraté z dôvodu tohto oslobodenia, ako aj tým, že odmietla
         zaplatiť úroky z omeškania, ktoré jej vznikli po tom, čo neodviedla vlastné zdroje Komisii v stanovenej lehote, nesplnila
         povinnosti, ktoré jej vyplývali jednak z článku 26 ES, článku 20 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým
         sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „Colný kódex Spoločenstva“),
         a v dôsledku toho zo Spoločného colného sadzobníka, a jednak z článkov 2, 9, 10 a článku 17 ods. 1 nariadenia Rady (EHS, Euratom)
         č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 155, s. 1), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1355/96 z 8. júla 1996 (Ú. v. ES L 175, s. 3,
         ďalej len „nariadenie č. 1552/89“), a z tých istých článkov nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým
         sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 01/003,
         s. 169).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Článok 2 ods. 1 rozhodnutia Rady 88/376/EHS, Euratom z 24. júna 1988 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 185,
         s. 24; Mim. vyd. 01/001, s. 176) a rozhodnutia 94/728/ES, Euratom z 31. októbra 1994 o systéme vlastných zdrojov Európskych
         spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 293, s. 9) stanovuje:

      „Nasledujúce príjmy tvoria vlastné zdroje vložené do rozpočtu spoločenstiev:
      …
      b)      bežné colné tarifné poplatky a iné poplatky, ktoré sú alebo sa majú stanoviť inštitúciami spoločenstiev v súvislosti s obchodom
         s nečlenskými krajinami, a colné poplatky na produkty uvedené v Zmluve o založení Európskeho spoločenstva pre uhlie a oceľ;

      …“
      3        Článok 20 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302,
         s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „Colný kódex Spoločenstva“), stanovuje:

      „1.      Ak vznikne colný dlh, sú clo a platby dlžné na základe právnych predpisov založené na Colnom sadzobníku Európskych spoločenstiev.
      …
      3.      Colný sadzobník Európskych spoločenstiev obsahuje:
      a)      kombinovanú nomenklatúru tovaru;
      …
      c)      sadzby a iné podklady pre vymeriavania dávok bežne uplatňovaných pri tovare, ktorý je zahrnutý v kombinovanej nomenklatúre,
         ak ide o:

      –        clo; a,
      …
      d)      zvýhodnené sadzobné zaobchádzania obsiahnuté v dohodách, ktoré spoločenstvo uzavrelo s niektorými krajinami alebo s niektorými
         skupinami krajín a ktoré upravujú poskytovanie zvýhodneného sadzobného zaobchádzania;

      e)      zvýhodnené sadzobné zaobchádzania prijaté jednostranne spoločenstvom vo vzťahu k niektorým krajinám, skupinám krajín alebo
         územiam;

      f)      autonómne dočasne pozastavujúce opatrenia poskytujúce zníženie alebo oslobodenie od dovozného cla na niektoré druhy tovarov;
      g)      iné sadzobné opatrenia vyplývajúce z ďalších platných predpisov spoločenstva.
      …“
      4        Článok 217 ods. 1 Colného kódexu Spoločenstva stanovuje:

      „Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú
         potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis).

      …“
      5        V rámci sprístupnenia vlastných zdrojov Spoločenstiev Komisii prijala Rada Európskej únie nariadenie č. 1552/89, ktoré bolo
         uplatniteľné v čase skutkových okolností v tejto veci až do 30. mája 2000. Toto nariadenie nahradilo od 31. mája 2000 nariadenie
         č. 1150/2000, ktorým sa vykonáva kodifikácia nariadenia č. 1552/89 bez toho, aby bol zmenený jeho obsah.

      6        Článok 2 nariadenia č. 1552/89 stanovuje:

      „1.      Na účely uplatňovania tohto nariadenia vzniká nárok Spoločenstva na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a)
         a b) rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia
         dlžníka, ktoré sú ustanovené v colných predpisoch.

      1a.      Dátumom vzniku nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.
      …“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 9 ods. 1 tohto nariadenie stanovuje:

      „V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci
         štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil.

      Tento účet sa vedie bez poplatkov.“ [neoficiálny preklad]

      8        Podľa článku 10 ods. 1 uvedeného nariadenia:

      „Po odpočítaní nákladov na výber vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom sa vklad vlastných
         zdrojov uvedený v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) daného rozhodnutia vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19.
         dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol, v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

      …“ [neoficiálny preklad]

      9        Článok 11 nariadenia č. 1552/89 stanovuje:

      „Akékoľvek omeškanie v prípade vkladu na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik povinnosti
         platiť úroky podľa úrokovej sadzby platnej v príslušný deň pre operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dve
         percentá. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje o 0,25 percenta. Zvýšená sadzba sa vzťahuje na celú dobu omeškania.“
         [neoficiálny preklad]

      10      Podľa článku 22 nariadenia č. 1150/2000:

      „Nariadenie (EHS, Euratom) č. 1552/89 sa zrušuje.
      Odkazy na vyššie uvedené nariadenia sa považujú za odkazy na toto nariadenie a znejú v súlade s korelačnou tabuľkou, ktorá
         je uvedená v časti A prílohy.“

      11      Okrem okolnosti, že nariadenia č. 1552/89 a 1150/2000 odkazujú, prvé na rozhodnutie 88/376, a druhé na rozhodnutie 94/728,
         sú články 2 a 9 až 11 týchto dvoch nariadení v podstate rovnaké.

      12      Rozhodnutím Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES
         L 253, s. 42; Mim. vyd. 01/003, s. 200) bola sadzba vo výške 10 % uvedená v článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 zvýšená
         na 25 %.

      13      Odôvodnenie č. 1 uvedeného rozhodnutia stanovuje:

      „Zasadnutie Európskej rady v Berlíne 24. a 25. marca 1999 prijalo, okrem iného, záver, že systém vlastných zdrojov spoločenstiev
         by mal byť spravodlivý, transparentný, finančne efektívny, jednoduchý a založený na kritériách, ktoré najlepšie vyjadrujú
         schopnosť každého členského štátu prispievať.“

      14      Nariadenie Rady (ES) č. 150/2003 z 21. januára 2003, ktorým sa odpúšťajú dovozné clá na určité zbrane a vojenské zariadenia
         (Ú. v. ES L 25, s. 1; Mim. vyd. 02/013, s. 15), prijaté na základe článku 26 ES, stanovuje vo svojom odôvodnení č. 5:

      „S cieľom zohľadniť ochranu tajných vojenských údajov členských štátov je nevyhnutné ustanoviť osobitné administratívne postupy
         na odpúšťania colných sadzieb. Vyhlásenie príslušného orgánu členského štátu, pre ktorého ozbrojené sily sú zbrane alebo vojenské
         zariadenia určené, ktoré by sa mohlo taktiež použiť ako colné vyhlásenie, ktoré vyžaduje colný sadzobník, by predstavovalo
         príslušnú záruku, že sú tieto podmienky splnené. Vyhlásenie by sa malo vydávať v podobe certifikátu. Bolo by vhodné špecifikovať
         podobu, akú takýto certifikát musí mať, a taktiež by malo byť možné používať na vyhlásenia výpočtovú techniku.“

      15      Článok 1 tohto nariadenia stanovuje:

      „Toto nariadenie ustanovuje podmienky pre autonómne odpúšťanie dovozných ciel na určité zbrane a vojenské zariadenia dovážané
         z tretích krajín orgánmi, ktoré sú poverené riadením vojenskej obrany členských štátov alebo v ich mene.“

      16      Článok 3 ods. 2 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „Bez ohľadu na odsek 1, z dôvodov ochrany tajných vojenských údajov sa môže certifikát a dovážaný tovar predkladať iným orgánom,
         ktoré na tento účel určí dovážajúci členský štát. V takých prípadoch príslušný orgán vydávajúci certifikát zašle do 31. januára
         a 31. júla každého roku príslušným orgánom svojho členského štátu súhrnnú správu o takomto dovoze. Správa sa ma týkať obdobia
         6 mesiacov, ktoré bezprostredne predchádzajú mesiac, v ktorom sa správa podáva. Musí obsahovať počty vystavených certifikátov
         a dátumy ich vystavenia, dátumy dovozu a celkovú hodnotu a hmotnosť brutto výrobkov dovezených na základe certifikátov.“

      17      V súlade so svojím článkom 8 sa nariadenie č. 150/2003 uplatňuje od 1. januára 2003.

       Konanie pred podaním žaloby
      18      Komisia začala konanie proti Talianskej republike 25. júla 1985 vydaním odôvodneného stanoviska, ktorým poukazovala na porušenie
         článku 28 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 26 ES) a colnej právnej úpravy Spoločenstva v súvislosti s dovozom materiálu, ktorý
         nie je osobitne určený na vojenské účely. Toto konanie bolo následne prerušené.

      19      Keďže návrh nariadenia Rady (EHS) o dočasnom pozastavení výberu cla z dovozu niektorých zbraní a vojenských zariadení (Ú. v. ES
         C 265, 1988, s. 9) nebol schválený, Komisia následne rozhodla o pokračovaní v uvedenom konaní. Dňa 31. januára 2002 zaslala
         Talianskej republike výzvu na predloženie pripomienok týkajúcich sa porušenia článku 26 ES a colnej právnej úpravy Spoločenstva.

      20      V ten istý deň Komisia zaslala Talianskej republike aj druhú výzvu na predloženie pripomienok, ktorá sa už konkrétne týkala
         finančných dôsledkov dotknutého porušenia. Komisia tento členský štát vyzvala, aby vypočítal výšku vlastných zdrojov neodvedených
         Spoločenstvu za rozpočtové roky od 1. januára 1999, sprístupnil tieto zdroje Spoločenstvu a v súlade s článkom 11 nariadenia
         č. 1150/2000 zaplatil úroky z omeškania.

      21      Talianska republika však na tieto dve výzvy neodpovedala.

      22      Nariadenie č. 150/2003 vstúpilo do platnosti s účinnosťou od 1. januára 2003.

      23      Listom z 24. marca 2003 Komisia zopakovala svoju pôvodnú žiadosť týkajúcu sa dovozov pred 1. januárom 2003, keďže na obdobie
         po tomto dátume sa vzťahovalo už nariadenie č. 150/2003. Talianska republika na tento list takisto neodpovedala.

      24      Listom z 11. júla 2003 tak Komisia zaslala Talianskej republike odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala tento členský štát
         na prijatie opatrení potrebných na to, aby vyhovel tomuto stanovisku v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      25      Talianska republika odpovedala na odôvodnené stanovisko listom z 26. februára 2004, pričom sa odvolávala na článok 296 ods. 1
         písm. b) ES s cieľom odôvodniť až do 31. decembra 2002 uplatňované oslobodenie od cla. Na tieto účely zdôraznila, že nariadenie
         č. 150/2003 v záujme bezpečnosti členských štátov priznalo dôležitosť dovozu materiálu, ktorý nie je osobitne určený na vojenské
         účely, tým, že vo svojom článku 2 ods. 2 povolilo oslobodiť dovoz tohto druhu materiálu od cla.

      26      Vzhľadom na okolnosti predložené Talianskou republikou sa Komisia domnievala, že tento členský štát nevyhovel odôvodnenému
         stanovisku, a podala túto žalobu.

      27      Predseda Súdneho dvora uznesením z 5. mája 2006 vyhovel návrhom na vstup Dánskeho kráľovstva, Helénskej republiky, Portugalskej
         republiky a Fínskej republiky ako vedľajších účastníkov konania na podporu návrhov Talianskej republiky.

       O žalobe
       O prípustnosti
      28      Talianska republika tvrdí, že Komisia v súvislosti s oslobodením dovozu tovarov, ktoré nie sú osobitne určené na vojenské
         účely, nevyžadovala v odôvodnenom stanovisku dôkaz, že nedošlo k nepriaznivému ovplyvneniu podmienok hospodárskej súťaže na
         trhu, ale vo svojej žalobe taký dôkaz už vyžaduje.

      29      Treba však konštatovať, že výhrady predložené Komisiou v odôvodnenom stanovisku a v žalobe sú rovnaké. Pokiaľ ide o tvrdenie
         Komisie o nepredložení dôkazu, že nedošlo k nepriaznivému ovplyvneniu podmienok hospodárskej súťaže na trhu s vyššie uvedenými
         výrobkami, jeho jediným cieľom je vyvrátiť tvrdenie, ktoré Talianska republika založila na článku 296 ods. 1 písm. b) ES,
         a nepredstavuje novú výhradu. Námietka neprípustnosti, ktorú predložil tento členský štát, musí byť teda zamietnutá.

       O veci samej
       Argumentácia účastníkov konania
      30      Komisia tvrdí, že Talianska republika sa nesprávne odvoláva na článok 296 ES, na základe ktorého odmieta zaplatiť clo zodpovedajúce
         dotknutým dovozom, keďže vyberanie uvedeného cla neohrozuje základné záujmy vlastnej bezpečnosti tohto členského štátu.

      31      Komisia tvrdí, že opatrenia zavádzajúce odchýlky alebo výnimky, akým je najmä článok 296 ES, treba vykladať doslovne. Dotknutý
         členský štát, ktorý sa odvoláva na uplatnenie tohto článku, musí teda preukázať, že spĺňa všetky podmienky stanovené v tomto
         článku, keď sa snaží uplatniť výnimku z článku 20 Colného kódexu Spoločenstva, kde sa nachádza všeobecná zásada vyberania
         cla, ako ju uvádza článok 26 ES.

      32      Komisia tvrdí, že Talianska republika musí v dôsledku toho preukázať prostredníctvom konkrétneho a podrobného dôkazu, že vyberanie
         dovozného cla dotknutého v tejto veci ohrozuje jej základné záujmy bezpečnosti.

      33      Opatrenia, na základe ktorých Spoločenstvo prichádza o prostriedky, ktoré mu majú byť odvedené ako vlastné zdroje, nemožno
         považovať za potrebné na ochranu základných záujmov bezpečnosti členských štátov, pokiaľ použitie týchto prostriedkov na všeobecné
         financovanie vojenských výdavkov nie je aspoň dodatočne odôvodnené.

      34      Komisia tvrdí, že nariadenie č. 150/2003 sa uplatňuje od 1. januára 2003 a že sa mu nepriznali nijaké spätné účinky. Navyše
         právnym základom tohto nariadenia je článok 26 ES týkajúci sa stanovenia ciel, a nie článok 296 ES, ktorý nemôže byť ani v rámci
         novej právnej úpravy základom na odpustenie ciel podľa uvedeného nariadenia.

      35      Ďalej, pokiaľ ide o materiál, ktorý nie je osobitne určený na vojenské účely, článok 296 ods. 1 písm. b) ES stanovuje ďalšiu
         podmienku na to, aby sa členský štát mohol odchýliť od povinnosti, ktorú mu stanovuje Zmluva, konkrétne, že vnútroštátne opatrenie
         nesmie nepriaznivo ovplyvniť podmienky hospodárskej súťaže na spoločnom trhu. V prejednávanej veci nebol predložený nijaký
         dôkaz, ktorý by preukázal, že táto podmienka bola splnená.

      36      Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje, že nevyberanie sporného cla Talianskou republikou spôsobuje nerovnosť medzi členskými
         štátmi vo vzťahu k ich prispievaniu do rozpočtu Spoločenstva. Výsledkom toho je teda zníženie tradičných vlastných zdrojov
         Spoločenstva, ktoré možno nahradiť iba zvýšením zdroja tzv. hrubého domáceho produktu „HDP“, do ktorého prispievajú všetky
         členské štáty.

      37      Pokiaľ ide o dôkaz, že dané oslobodenie od ciel je potrebné na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti dotknutého
         členského štátu, Talianska republika tvrdí, že tento dôkaz nepredložila preto, lebo sám normotvorca Spoločenstva poskytol
         tento dôkaz tým, že prijal nariadenie č. 150/2003.

      38      Talianska republika namieta proti tvrdeniu Komisie, podľa ktorého môže len Rada na základe článku 26 ES rozhodnúť o prípadnom
         oslobodení od cla alebo pozastavení cla na dotknutý tovar, a teda že oslobodenie poskytnuté na vnútroštátnej úrovni tvorí
         protiprávnu výnimku z toho ustanovenia.

      39      Talianska republika tvrdí, že prijatím nariadenia č. 150/2003 sa sám normotvorca Spoločenstva domnieval, že oslobodenie od
         ciel umožní členským štátom lepšiu ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti. Podľa Talianskej republiky to dokazuje,
         že podmienky stanovené v článku 296 ods. 1 písm. b) ES boli splnené s ohľadom na oslobodenie, ktoré jednostranne uplatňovala
         až do 31. decembra 2002.

      40      Vzhľadom na to, že vzťah medzi nevyberaním ciel a ochranou základných záujmov bezpečnosti členských štátov bol uznaný v nariadení
         č. 150/2003, Talianska republika nevidí dôvod, prečo by mali byť predložené ďalšie dôkazy na preukázanie ohrozenia základných
         záujmov vlastnej bezpečnosti, ak by boli tieto clá vyberané.

      41      Talianska republika napokon subsidiárne tvrdí, že žiadosť Komisie na odvedenie vlastných zdrojov uniknutých z dôvodu oslobodenia
         od cla v dotknutého prejednávanej veci má byť zamietnutá, prinajmenšom pokiaľ ide o obdobie pred doručením písomnej doplňujúcej
         výzvy z 31. januára 2002. Talianska republika uvádza, že s prihliadnutím na nekonanie Komisie počas dlhého obdobia, ktoré
         plynulo od doručenia odôvodneného stanoviska z 25. júla 1985 až do doplňujúcej výzvy z 31. januára 2002, sa mohla domnievať,
         že táto inštitúcia implicitne súhlasila s uvedeným oslobodením. S ohľadom na zásady ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty
         sa tak má povinnosť nahradenia dotknutých vlastných zdrojov obmedziť.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      42      Colný kódex Spoločenstva stanovuje vyberanie cla z dovozu tovaru na vojenské účely, akými sú v tejto veci dovozy z tretích
         štátov. Nijaké ustanovenie colnej právnej úpravy Spoločenstva neupravovalo v čase sporných dovozov, t. j. od 1. januára 1999
         do 31. decembra 2002, osobitné oslobodenie od dovozného cla takéhoto druhu tovaru. V dôsledku toho v tomto období ani neexistovalo
         výslovné oslobodenie od povinnosti odviesť príslušným orgánom dlžné clo spolu s prípadnými úrokmi z omeškania.

      43      Z prijatia nariadenia č. 150/2003, ktoré stanovuje odpustenie dovozných ciel na určité zbrane a vojenské zariadenia od 1. januára
         2003, možno vyvodiť, že normotvorca Spoločenstva predpokladal, že dovtedy existovala povinnosť odviesť uvedené clá.

      44      Talianska republika nikdy nepopierala existenciu sporných dovozov počas zohľadňovaného obdobia. Talianska republika len spochybnila
         nárok Spoločenstva na dotknuté vlastné zdroje, pričom tvrdila, že na základe článku 296 ES povinnosť platiť clo z vojenského
         materiálu dovezeného z tretích štátov by vážne zasiahla do jej základných záujmov bezpečnosti.

      45      Hoci podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora prináleží členským štátom prijať primerané opatrenia na zabezpečenie svojej
         vnútornej a vonkajšej bezpečnosti, neznamená to, že na tieto opatrenia sa vôbec nevzťahuje právo Spoločenstva (pozri rozsudky
         z 26. októbra 1999, Sirdar, C‑273/97, Zb. s. I‑7403, bod 15, a z 11. januára 2000, Kreil, C‑285/98, Zb. s. I‑69, bod 15).
         Ako už Súdny dvor konštatoval, Zmluva stanovuje výslovné odchýlky uplatniteľné v situáciách, keď môže dôjsť k ohrozeniu verejnej
         bezpečnosti len vo svojich článkoch 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, ktoré sa týkajú výnimočných a jasne
         definovaných prípadov. Z toho nemožno vyvodiť záver, že Zmluva stanovuje všeobecnú výhradu, ktorá vylučuje všetky opatrenia
         prijaté na účely verejnej bezpečnosti z pôsobnosti práva Spoločenstva. Uznanie existencie tejto výhrady bez ohľadu na osobitné
         požiadavky stanovené Zmluvou by mohlo ohroziť záväzný charakter práva Spoločenstva a jeho jednotné uplatnenie (pozri v tomto
         zmysle rozsudok z 11. marca 2003, Dory, C‑186/01, Zb. s. I‑2479, bod 31 a citovanú judikatúru).

      46      Okrem toho sa odchýlky stanovené v článkoch 296 ES a 297 ES, ako vyplýva z ustálenej judikatúry týkajúcej sa odchýlok zo základných
         slobôd, majú vykladať doslovne (pozri najmä rozsudky z 31. januára 2006, Komisia/Španielsko, C‑503/03, Zb. s. I‑1097, bod
         45; z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C‑490/04, Zb. s. I‑6095, bod 86, a z 11. septembra 2008, Komisia/Nemecko, C‑141/07,
         Zb. s. I‑6935, bod 50).

      47      Presnejšie, pokiaľ ide o článok 296 ES, treba uviesť, že hoci tento článok upravuje možnosť členského štátu prijať opatrenia,
         ktoré pokladá za nevyhnutné na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti alebo na ochranu informácií, ktorých prezradenie
         by bolo v rozpore s jeho záujmami, nemožno ho vykladať tak, že priznáva členským štátom právo, ktoré im umožňuje odchýliť
         sa od ustanovení Zmluvy len všeobecným odvolaním sa na uvedené záujmy.

      48      Navyše v oblasti dane z pridanej hodnoty Súdny dvor v rozsudku zo 16. septembra 1999, Komisia/Španielsko (C‑414/97, Zb. s. I‑5585),
         rozhodol o nesplnení povinnosti z dôvodu, že Španielske kráľovstvo nepreukázalo, že oslobodenie dovozu a nadobudnutia vojenských
         zariadení, munície a materiálu určeného len na vojenské účely od uvedenej dane, ktoré bolo upravené španielskym zákonom, bolo
         odôvodnené na základe článku 296 ods. 1 písm. b) ES potrebou chrániť základné záujmy bezpečnosti tohto členského štátu.

      49      V dôsledku toho je na členskom štáte, ktorý sa dovoláva článku 296 ES, aby preukázal potrebu použitia výnimky stanovenej v uvedenom
         článku s cieľom chrániť základné záujmy svojej bezpečnosti.

      50      Vzhľadom na tieto úvahy je neprípustné, aby sa členský štát odvolával na zdraženie dovozu vojenského materiálu z dôvodu uplatnenia
         cla na dovoz takého materiálu z tretích štátov, aby tak predišiel, na úkor ostatných členských štátov, ktoré vyberajú a odvádzajú
         clo za tieto dovozy, záväzkom, ktoré mu vyplývajú z povinnosti solidárneho spolufinancovania rozpočtu Spoločenstva.

      51      Pokiaľ ide o tvrdenia, že colné konania Spoločenstva nemôžu zabezpečiť ochranu bezpečnosti Talianskej republiky s ohľadom
         na požiadavky dôvernosti uvedené v dohodách uzavretých s vyvážajúcimi štátmi, treba zdôrazniť, ako Komisia správne uviedla,
         že do uplatnenia colného režimu Spoločenstva sa zapájajú zástupcovia Spoločenstva aj členských štátov, ktorí sú v prípade
         nakladania s citlivými údajmi viazaní povinnosťou mlčanlivosti tak, aby chránili základné záujmy bezpečnosti členských štátov.

      52      Navyše vyhlásenia, ktoré majú členské štáty pravidelne vypĺňať a doručovať Komisii, nie sú natoľko podrobné, aby mohli spôsobiť
         ujmu na záujmoch uvedených štátov v oblasti bezpečnosti či dôvernosti.

      53      Za týchto podmienok a v súlade s článkom 10 ES týkajúcim sa povinnosti členských štátov uľahčiť Komisii plnenie jej poslania
         spočívajúceho v zabezpečení uplatňovania ustanovení Zmluvy majú jej tieto štáty predkladať dokumenty potrebné na overenie
         správnosti platieb vlastných zdrojov Spoločenstva. Táto povinnosť však nebráni, ako generálny advokát zdôraznil v bode 168
         svojich návrhov, aby sa členské štáty na základe článku 296 ES podľa okolností konkrétneho prípadu a výnimočne rozhodli obmedziť
         informáciu na určité prvky dokumentu alebo ju úplne odmietli poskytnúť.

      54      Vzhľadom na tieto úvahy Talianska republika nepreukázala splnenie podmienok na uplatnenie článku 296 ES.

      55      Predchádzajúce úvahy o neuplatniteľnosti článku 296 ES v súvislosti s dovozom vojenského materiálu sa uplatnia o to skôr na
         dovoz materiálu s dvojakým použitím, civilným a vojenským, či už bol dovezený výlučne na vojenské alebo aj iné účely.

      56      Pokiaľ ide o návrh Talianskej republiky obmedziť účinky tohto rozsudku v súvislosti s povinnosťou odviesť vlastné zdroje nevybraté
         z dôvodu oslobodenia od dotknutého cla v tejto veci, ktorá sa má zamietnuť, prinajmenšom pokiaľ ide o obdobie pred doručením
         doplňujúcej výzvy z 31. januára 2002, treba uviesť, že ako odôvodnenie k tomuto návrhu bola uvedená údajná legitímna dôvera
         členského štátu, ktorá bola založená na dlhodobom nekonaní Komisie, ako aj na prijatí nariadenia č. 150/2003.

      57      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor môže pri uplatnení všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom
         poriadku Spoločenstva iba výnimočne pristúpiť k obmedzeniu možnosti akejkoľvek osoby dovolávať sa ním vyloženého ustanovenia,
         ktorým by chcela spochybniť právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere (pozri najmä rozsudok z 23. mája 2000, Buchner a i.,
         C‑104/98, Zb. s. I‑3625, bod 39).

      58      Súdny dvor totiž pristúpil k tomuto riešeniu len za veľmi výnimočných okolností, keď existuje riziko vážnych ekonomických
         dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy,
         ktorá bola považovaná za platnú a účinnú, a javí sa, že jednotlivci aj vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré
         nie je v súlade s právom Spoločenstva z dôvodu objektívnej a vážnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Spoločenstva,
         ku ktorej prípadne mohlo prispieť i správanie iných členských štátov alebo Komisie (rozsudok z 12. septembra 2000, Komisia/Spojené
         kráľovstvo, C‑359/97, Zb. s. I‑6355, bod 91).

      59      Aj za predpokladu, že rozsudky vydané na základe článku 226 ES by mali rovnaké účinky ako rozsudky vydané na základe článku
         234 ES, a že teda úvahy o právnej istote by mohli viesť k nevyhnutnosti výnimočne obmedziť ich časové účinky (pozri rozsudky
         zo 7. júna 2007, Komisia/Grécko, C‑178/05, Zb. s. I‑4185, bod 67; z 12. februára 2009, Komisia/Poľsko, C‑475/07, bod 61, a z 26. marca
         2009, Komisia/Grécko, C‑559/07, bod 78), treba konštatovať, že v prejednávanej veci Komisia v žiadnom štádiu tohto konania
         nezmenila svoj zásadný postoj. Vo svojom vyhlásení počas rokovaní týkajúcich sa nariadenia č. 150/2003 totiž prejavila svoj
         zámer nevzdať sa vyberania ciel, ktoré mali byť odvedené za predchádzajúce obdobia pred nadobudnutím účinnosti uvedeného nariadenia
         a vyhradila si právo prijať iniciatívy, ktoré sú v tejto súvislosti potrebné.

      60      Návrh Talianskej republiky, ktorý sa týka obmedzenia časových účinkov tohto rozsudku, preto treba zamietnuť.

      61      Z vyššie uvedeného vyplýva, že Talianska republika si tým, že oslobodila v období od 1. januára 1999 do 31. decembra 2002
         dovoz vojenského materiálu na civilné a vojenské účely od cla, a tým, že odmietla vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii
         vlastné zdroje nevybraté z dôvodu tohto oslobodenia, ako aj tým, že odmietla zaplatiť úroky z omeškania, ktoré jej vznikli
         po tom, čo nesprístupnila tieto vlastné zdroje Komisii v stanovenej lehote, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú jednak
         z článku 26 ES a článku 20 Colného kódexu Spoločenstva, a v dôsledku toho zo Spoločného colného sadzobníka, a jednak z článkov
         2, 9, 10 a článku 17 nariadenia č. 1552/89, a z tých istých článkov nariadenia č. 1150/2000.

       O trovách
      62      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania a Talianska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      63      Podľa odseku 4 prvého pododseku toho istého článku Dánske kráľovstvo, Helénska republika, Portugalská republika a Fínska republika,
         ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Talianska republika si tým, že oslobodila v období od 1. januára 1999 do 31. decembra 2002 dovoz vojenského materiálu na civilné
            a vojenské účely od cla, a tým, že odmietla vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii Európskych spoločenstiev vlastné zdroje
            nevybraté z dôvodu tohto oslobodenia, ako aj tým, že odmietla zaplatiť úroky z omeškania, ktoré jej vznikli po tom, čo nesprístupnila
            Komisii Európskych spoločenstiev tieto vlastné zdroje v stanovenej lehote, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú jednak
            z článku 26 ES, článku 20 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva,
            a v dôsledku toho zo Spoločného colného sadzobníka, a jednak z článkov 2, 9, 10 a článku 17 ods. 1 nariadenia Rady (EHS, Euratom)
            č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev,
            zmenené a doplnené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1355/96 z 8. júla 1996, a z tých istých článkov nariadenia Rady (ES, Euratom)
            č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.
      2.      Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Dánske kráľovstvo, Helénska republika, Portugalská republika a Fínska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 13. mája 2009. # Aurelia finance SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Slovná ochranná známka Spoločenstva AURELIA - Nezaplatenie poplatku za obnovu - Výmaz ochrannej známky po uplynutí ochrannej doby - Žiadosť o restitutio in integrum. # Vec T-136/08.

text:
         ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (ôsma komora)
      z 13. mája 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Spoločenstva — Slovná ochranná známka Spoločenstva AURELIA — Nezaplatenie poplatku za obnovu — Výmaz ochrannej známky po uplynutí ochrannej doby — Žiadosť o restitutio in integrum“
      Vo veci T-136/08,

         Aurelia finance SA, so sídlom v Ženeve (Švajčiarsko), v zastúpení: M. Elmslie, solicitor, a N. Saunders, barrister,
      žalobca,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: D. Botis, splnomocnený zástupca,
      žalovanému,
      ktorej predmetom je žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 9. januára 2008 (vec R 1214/2007-1), týkajúcemu sa žiadosti o restitutio in integrum podanej žalobcom,
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (ôsma komora),
      v zložení: predsedníčka komory E. Martins Ribeiro, sudcovia S. Papasavvas (spravodajca) a N. Wahl,
      tajomník: N. Rosner, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. apríla 2008,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. júla 2008,
      po pojednávaní z 21. januára 2009,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Dňa 24. augusta 2000 nadobudol žalobca, Aurelia finance SA, na Úrade pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) slovnú ochrannú známku AURELIA ako ochrannú známku Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

               2

               Dňa 21. novembra 2005 ÚHVT v súvislosti s predmetnou ochrannou známkou pripomenul zástupcovi žalobcu, že je možné obnoviť jej zápis, keďže jej ochranná doba uplynie 19. júna 2006. ÚHVT poukázal na to, že lehota na podanie žiadosti na tento účel a na zaplatenie poplatku za obnovu je do 2. júla 2006 a že za príplatok za oneskorenú platbu možno túto lehotu predĺžiť do 2. januára 2007.

               3

               Dňa 22. januára 2007 ÚHVT oznámil zástupcovi žalobcu, že lehota uplynula a že ochranná známka bola vymazaná z registra ochranných známok s účinnosťou od 19. júna 2006.

               4

               Žalobca 5. marca 2007 zaslal ÚHVT žiadosť o restitutio in integrum v zmysle článku 78 nariadenia č. 40/94 a požiadal ÚHVT, aby z jeho bežného účtu previedol zodpovedajúci poplatok za obnovu, ako aj poplatok za restitutio in integrum. Žalobca pritom uviedol, že sa obrátil okrem iného v súvislosti s obnovou predmetnej ochrannej známky na spoločnosť špecializovanú v poskytovaní služieb obnovy ochranných známok (ďalej len „špecializovaná spoločnosť“). Špecializovaná spoločnosť zaviedla informačný systém prepojený s databázou, do ktorej sa ručne zadávajú rôzne údaje týkajúce sa majiteľov, ochranných známok a patentov podliehajúcich obnove. Keď je potrebné obnoviť konkrétnu ochrannú známku, systém má vytvoriť tri upozorňujúce listy adresované majiteľovi, ktoré ho pred podaním žiadosti o obnovu žiadajú o jeho súhlas. Ak nie je vytvorený niektorý z týchto listov, má sa zaktivovať bezpečnostný systém, ktorý vytlačí a odošle náhradný list. V tomto prípade však zamestnankyňa špecializovanej spoločnosti nezadala do databázy určité údaje žalobcu potrebné na správne fungovanie systému a v dôsledku toho mu nebolo zaslané žiadne oznámenie. Okrem toho sa následne preukázalo, že bezpečnostný systém, vytvorený s cieľom odhaliť tento typ chyby, nebol zaktivovaný, pretože bol zavedený len na obnovu patentov, a nie na obnovu ochranných známok.

               5

               Rozhodnutím z 1. júna 2007 oddelenie ÚHVT „Ochranné známky a register“ zamietlo túto žiadosť z dôvodu, že špecializovaná spoločnosť nepreukázala vynaloženie náležitej starostlivosti.

               6

               Dňa 31. júla 2007 žalobca podal odvolanie, ktorým sa domáhal zrušenia tohto rozhodnutia a toho, aby sa vyhovelo žiadosti o restitutio in integrum.

               7

               Rozhodnutím z 9. januára 2008 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát toto odvolanie zamietol, lebo usúdil, že nemožno uplatniť článok 78 nariadenia č. 40/94, keďže služby na obnovu ochranných známok, ktoré si zvolil žalobca, nepreukázali vynaloženie náležitej starostlivosti vyžadovanej okolnosťami tejto veci. V podstate usúdil, že špecializovaná spoločnosť mala zaviesť systém obnovy ochranných známok zaručujúci správne fungovanie a zahŕňajúci dozorný mechanizmus schopný odhaliť prípadné chyby a nezrovnalosti. Pokiaľ takýto mechanizmus chýba, možno predvídať také chyby fungovania, k akým došlo v tomto prípade. Okrem iného nebol predložený nijaký dôkaz o údajných testoch nastavenia parametrov systému.

         Návrhy účastníkov konania

               8

               Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        vrátil žiadosť o restitutio in integrum na ÚHVT na účely jej opätovného preskúmania,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.

               9

               ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               10

               Žalobca na podporu svojej žaloby o neplatnosť napadnutého rozhodnutia uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 78 nariadenia č. 40/94.

               11

               V prvom rade žalobca vytýka odvolaciemu senátu, že v bode 12 napadnutého rozhodnutia usúdil, že dodržanie povinnosti vynaloženia náležitej starostlivosti sa v tejto veci malo posúdiť vo vzťahu k spoločnosti poskytujúcej služby obnovy ochranných známok, ktorej žalobca zveril úlohu obnovy predmetnej ochrannej známky. Žalobca usudzuje, že posúdenie treba vykonať vo vzťahu k nemu samotnému, prípadne k jeho zástupcovi. Uvádza, že je bežnou praxou, že administratívne úlohy, akými je obnova ochranných známok, sa zverujú špecializovaným podnikom, a že preto sa povinnosť náležitej starostlivosti musí považovať za dodržanú, ak sa výber týkal kvalifikovanej a skúsenej osoby.

               12

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 78 ods. 1 nariadenia č. 40/94 „majiteľ ochrannej známky spoločenstva…, ktorá, napriek tomu, že venovala záležitosti veľkú pozornosť vyžadovanú okolnosťami, nebola schopná dodržať časový limit voči [ÚHVT], má na základe žiadosti svoje práva obnovené, ak príslušné nedodržanie má ako priamy dôsledok, z moci ustanovenia tohto nariadenia, spôsobenie straty akéhokoľvek práva [Práva… majiteľa ochrannej známky Spoločenstva…, ktorý, napriek vynaloženiu náležitej starostlivosti vyžadovanej okolnosťami, nebol schopný dodržať lehotu voči (ÚHVT), sa na základe jeho žiadosti obnovia, ak toto zmeškanie spôsobuje priamo, na základe ustanovení tohto nariadenia, stratu akéhokoľvek práva — neoficiálny preklad]“.

               13

               Z tohto ustanovenia vyplýva, že restitutio in integrum podlieha dvom podmienkam: prvá, že účastník vynaložil náležitú starostlivosť vyžadovanú okolnosťami, a druhá, že zmeškanie účastníka priamo spôsobilo stratu práva alebo opravného prostriedku [uznesenie Súdu prvého stupňa zo 6. septembra 2006, Hensotherm/ÚHVT — Hensel (HENSOTHERM), T-366/04, neuverejnené v Zbierke, bod 48].

               14

               Z uvedeného ustanovenia tiež vyplýva, že povinnosť náležitej starostlivosti sa v prvom rade vzťahuje na majiteľa ochrannej známky. Pokiaľ teda majiteľ ochrannej známky deleguje administratívne úlohy týkajúce sa obnovy ochrannej známky, musí dbať na to, aby zvolená osoba poskytovala potrebné záruky umožňujúce predpokladať správne vykonanie uvedených úloh.

               15

               Treba tiež usúdiť, že z dôvodu delegácie týchto úloh podlieha aj zvolená osoba, rovnako ako majiteľ ochrannej známky, uvedenej povinnosti náležitej starostlivosti. Keďže táto osoba koná v mene a na účet majiteľa ochrannej známky, jej akty treba považovať za akty majiteľa ochrannej známky. Preto odvolací senát správe usúdil, že treba preveriť dodržanie náležitej starostlivosti vyžadovanej okolnosťami zo strany špecializovanej spoločnosti.

               16

               Keďže žalobca odkazuje na údajne inú prax vnútroštátnych súdov a odvolacích senátov týkajúcu sa chýb, ktorých sa dopustili poštové služby, a výkladu článku 47 ods. 1 nariadenia č. 40/94, je vhodné pripomenúť, že na jednej strane je systém ochranných známok Spoločenstva samostatným systémom a že na druhej strane sa zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov posudzuje len na základe nariadenia č. 40/94 tak, ako ho vykladajú súdy Spoločenstva, a nie na základe skoršej rozhodovacej praxe týchto odvolacích senátov [rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. marca 2008, Suez/ÚHVT (Delivering the essentials of life), T-128/07, neuverejnený v Zbierke, bod 32].

               17

               V druhom rade odvolateľ vytýka odvolaciemu senátu, že nepostupoval správne, keď usúdil, že žalobca alebo jeho zástupca mali dohliadať na spoločnosť poskytujúcu služby obnovy ochranných známok, ktoré si zvolil. Podľa žalobcu neprináležalo ani jednému, ani druhému, aby dohliadali na prácu podniku špecializovaného na obnovu ochranných známok.

               18

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, odvolací senát v bode 15 napadnutého rozhodnutia neusúdil, že žalobca alebo jeho zástupca mali dohliadať na uvedenú spoločnosť. Odvolací senát len usúdil, že systém zavedený podnikom špecializovaným na obnovu ochranných známok mal poskytnúť dostatočné záruky správneho fungovania vrátane dozorného mechanizmu umožňujúceho odhalenie a nápravu akejkoľvek potenciálnej chyby vyplývajúcej zo zlej správy súborov zamestnancami spoločnosti alebo samotným informačným systémom.

               19

               V treťom rade žalobca usudzuje, že odvolací senát nesprávne usúdil, že vyžadovaná úroveň starostlivosti týkajúcej sa obnovy ochranných známok je rovnaká alebo vyššia ako úroveň starostlivosti vyžadovaná pri prihlasovaní ochranných známok. Podľa žalobcu sa táto úroveň musí považovať za nižšiu, keďže proces obnovy ochranných známok zahŕňa len úlohy administratívnej povahy, ktoré si nevyžadujú skúsenosť pri výklade práva ochranných známok, na rozdiel od prihlášok ochranných známok, ktoré zahŕňajú úlohy právnej povahy, a sú teda zverované odborníkom v tejto oblasti. Žalobca tiež usudzuje, že je vhodné zohľadniť kontext patentového práva, v ktorom bolo údajne konštatované, že úroveň starostlivosti vyžadovaná od odborníkov sa nevyžaduje od asistentov, ktorí nemajú tú istú úroveň odbornosti.

               20

               V tejto súvislosti treba usúdiť, že vyžadovaná úroveň starostlivosti sa nelíši v závislosti od administratívnej či právnej povahy úloh, ktoré sa majú vykonať. Ak by sa prijalo rozlišovanie medzi právnymi a administratívnymi úlohami navrhované žalobcom, akékoľvek nedodržanie procesnej lehoty by sa mohlo prezentovať ako opomenutie administratívnej povahy, čo by nedbanlivým žiadateľom umožnilo vo všetkých prípadoch využiť znížené požiadavky týkajúce sa ich úrovne starostlivosti, ako to správne zdôrazňuje ÚHVT. V každom prípade článok 78 nariadenia č. 40/94 neobsahuje takéto rozlišovanie a vyžaduje vynaloženie náležitej starostlivosti vyžadovanej „okolnosťami“.

               21

               Ďalej dokonca ani za predpokladu, že článok 78 nariadenia č. 40/94 bol vypracovaný na základe vzoru patriaceho do patentového práva, nič nenaznačuje, že výklad oboch ustanovení musí byť rovnaký, keďže v týchto dvoch oblastiach môže ísť o odlišné záujmy. Právny kontext patentového práva je totiž odlišný a ustanovenia upravujúce patenty sledujú úpravu odlišných konaní, ako sú tie, ktoré sa vzťahujú na oblasť ochranných známok.

               22

               V tomto kontexte je tiež vhodné uviesť, že zákonodarca vložil do nariadenia č. 40/94 článok 78a, ktorého odsek 1 umožňuje účastníkom konania v prípade prekročenia určitých lehôt obnoviť ich práva bez toho, aby museli preukázať, že vynaložili náležitú starostlivosť vyžadovanú okolnosťami. Skutočnosť, že zákonodarca na základe odseku 2 toho istého ustanovenia výslovne zachoval v pôsobnosti článku 78 uvedeného nariadenia prekročenie lehoty vo vzťahu k obnove ochranných známok, však naznačuje jeho vôľu podriadiť ju všeobecnej povinnosti náležitej starostlivosti uloženej odsekom 1 uvedeného článku, ako to správne uvádza ÚHVT.

               23

               Vo štvrtom rade žalobca uvádza, že článok 78 ods. 6 a 7 nariadenia č. 40/94 je určený na ochranu tretích osôb, ktoré v dobrej viere uviedli tovar na trh alebo poskytli služby pod označením, ktoré je zhodné alebo podobné, počas obdobia medzi stratou práva k ochrannej známke Spoločenstva a uverejnením oznámenia o obnove tohto práva.

               24

               V tejto súvislosti je vhodné zdôrazniť, že kritérium „náležitej starostlivosti vyžadovanej okolnosťami“ je uvedené v článku 78 ods. 1 nariadenia č. 40/94, ktoré uvádza podmienky, za ktorých sa vyhovie žiadosti o restitutio in integrum. Naproti tomu článok 78 ods. 6 a 7 nariadenia č. 40/94 sa uplatňuje len vtedy, ak sa žiadosti o restitutio in integrum skutočne vyhovelo, a sleduje ochranu záujmov tretích osôb, ktoré konali v dobrej viere. Preto článok 78 ods. 6 a 7 nie je pri určení úrovne starostlivosti vyžadovanej článkom 78 ods. 1 toho istého nariadenia žiadnym spôsobom relevantný.

               25

               V piatom rade žalobca tvrdí, že odvolací senát sa pri posúdení dôkazov, ktoré mu boli predložené, dopustil omylov, a v dôsledku toho nebolo správne, že zamietol žiadosť o restitutio in integrum. Usudzuje, že systém, ktorý používala špecializovaná spoločnosť, bol v súlade s požiadavkami smerníc ÚHVT, ktoré v bode 6.2.3 vykladajú pojmy „náležitá starostlivosť vyžadovaná okolnosťami“ uvedené v článku 78 ods. 1 nariadenia č. 40/94 ako „zachovanie systému kontroly a vnútorného dozoru lehôt, ktorý vo všeobecnosti vylučuje ich neúmyselné nedodržanie“. Podľa žalobcu pojem „vo všeobecnosti“ naznačuje, že na základe výnimočných chýb možno priznať restitutio in integrum. V tomto prípade bolo zlé fungovanie systému spôsobené výlučne tým, že zamestnankyňa špecializovanej spoločnosti výnimočne nezadala potrebné údaje. Ďalej ani tieto smernice, ani článok 78 nariadenia č. 40/94, ani judikatúra podľa žalobcu nevyžadujú inštaláciu kontrolného mechanizmu informačného systému ako ten, ktorý bol zavedený pre patenty, keďže informačný systém sám osebe vo všeobecnosti zabezpečuje dodržanie lehôt aj pri neexistencii takéhoto mechanizmu.

               26

               V tejto súvislosti treba usúdiť, že pojmy „náležitá starostlivosť vyžadovaná okolnosťami“ uvedené v článku 78 ods. 1 nariadenia č. 40/94 vyžadujú zavedenie systému kontroly a vnútorného dozoru lehôt, ktorý vo všeobecnosti vylučuje ich neúmyselné nedodržanie, ako to upravujú smernice ÚHVT. Z toho vyplýva, že restitutio in integrum možno priznať len na základe udalostí, ktoré majú výnimočnú povahu, a teda nie sú predvídateľné na základe skúseností.

               27

               V tejto veci špecializovaná spoločnosť zaviedla informačný systém na pripomínanie lehôt a starostlivosť vyžadovaná okolnosťami si žiadala po prvé, aby všeobecná koncepcia uvedeného systému zabezpečovala dodržiavanie lehôt, po druhé, aby tento systém umožňoval odhaliť a napraviť akúkoľvek predvídateľnú chybu pri vykonávaní úloh zamestnancov špecializovanej spoločnosti, ako aj vo fungovaní informačného systému, a po tretie, aby zamestnanci špecializovanej spoločnosti, ktorí majú zadávať potrebné údaje a používať uvedený systém, boli primeraným spôsobom školení, povinní preverovať svoje činnosti a aby boli pod dohľadom.

               28

               Dokonca aj za predpokladu, že koncepcia informačného systému na pripomínanie lehôt vo všeobecnosti zabezpečovala dodržiavanie lehôt, odvolací senát správne usúdil, že nemožno vylúčiť ľudské chyby pri zadávaní informácií dokonca ani v prípadoch, keď zamestnanci prešli primeraným školením a podliehali primeraným pokynom a dohľadu. Ľudské chyby pri zadávaní totiž nemožno považovať za výnimočné alebo nepredvídateľné udalosti. V dôsledku toho mal uvedený systém predpokladať mechanizmus odhaľovania a nápravy takýchto chýb. Keďže však takýto mechanizmus nebol zavedený, odvolací senát správne usúdil, že povinnosť náležitej starostlivosti vyžadovanej okolnosťami nebola dodržaná.

               29

               V dôsledku toho je potrebné zamietnuť návrh na zrušenie napadnutého rozhodnutia.

               30

               Za týchto okolností treba zamietnuť aj druhú časť žalobného návrhu, ktorou žalobca navrhoval, aby Súd prvého stupňa vrátil žiadosť o restitutio in integrum na ÚHVT na účely jej opätovného preskúmania, a preto rovnako treba zamietnuť žalobu ako celok.

         O trovách

               31

               Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom ÚHVT.

               Z týchto dôvodov
               SÚD PRVÉHO STUPŇA (ôsma komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Spoločnosť Aurelia finance SA je povinná nahradiť trovy konania.

                     Martins Ribeiro
                     Papasavvas
                     Wahl
                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. mája 2009.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.