title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) zo 14. októbra 2008.#Stefan Meierhofer proti Európskej komisii.#Vec F-74/07.

text:
ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      zo 14. októbra 2008
      Vec F‑74/07
      Stefan Meierhofer
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Verejné výberové konanie – Nezloženie ústnej skúšky – Nezapísanie do zoznamu úspešných uchádzačov – Povinnosť odôvodnenia – Dodržanie tajnosti rokovania výberovej komisie – Odmietnutie inštitúcie podrobiť sa opatreniu na zabezpečenie priebehu konania“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou S. Meierhofer v podstate navrhuje jednak zrušiť rozhodnutie výberovej
         komisie verejného výberového konania EPSO/AD/26/05 usporiadaného Úradom pre výber pracovníkov Európskych spoločenstiev z 10. mája
         2007 informujúce ho o nezložení ústnej skúšky uvedeného výberového konania, ako aj zrušiť rozhodnutie z 19. júna 2007 nevyhovujúce
         jeho žiadosti o opätovné preskúšanie, podanej proti rozhodnutiu z 10. mája 2007, a jednak nové vyhodnotenie tejto skúšky a jeho
         zápis do zoznamu úspešných uchádzačov

      Rozhodnutie: Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 z 19. júna 2007 sa zrušuje. V zostávajúcej časti sa žaloba
         zamieta. Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania žalobcu.

      Abstrakt
      Úradníci – Výberové konanie – Výberová komisia – Zamietnutie prihlášky – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 25 druhý odsek; príloha III článok 6)
      Hoci sa otázka zosúladenia povinnosti odôvodnenia s dodržaním zásady tajnosti rokovania výberovej komisie, najmä pokiaľ ide
         o otázku, či oznámenie iba individuálneho vylučujúceho hodnotenia uchádzačovi vylúčenému počas ústnej fázy spĺňa uvedenú povinnosť,
         prikláňa najčastejšie v prospech zásady tajnosti rokovania výberovej komisie, to môže byť inak za osobitných okolností, ako
         je skutočnosť, že uchádzač neuspel iba veľmi tesne, ako aj že existujú čiastkové hodnotenia, ktoré slúžili na výpočet vylučujúceho
         hodnotenia a napokon že sa nezdá, že by oboznámenie žalobcu s podrobnejšími informáciami, ako je jeho individuálne vylučujúce
         hodnotenie, ktoré však neumožňuje zistiť hodnotenia jednotlivých členov výberovej komisie alebo číselné hodnotenia pridelené
         každým z členov výberovej komisie, mohlo buď predstavovať nadmerné pracovné zaťaženie pre inštitúciu, vzhľadom na v súčasnosti
         dostupné technologické prostriedky, alebo sa ukázať ako citlivé.

      Takéto oboznámenie naopak predstavuje viac ako len jednoduché východisko odôvodnenia, ku ktorému mohli byť v priebehu konania
         predložené dodatočné spresnenia.

      Aj keď súd Spoločenstva nemôže účinne nahradiť posúdenie členov výberovej komisie svojím posúdením, musí byť schopný overiť,
         pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, že členovia výberovej komisie ohodnotili žalobcu na základe hodnotiacich kritérií uvedených
         v oznámení o výberovom konaní a že pri výpočte známky uchádzača nedošlo k žiadnej chybe; rovnako musí byť schopný vykonávať
         obmedzené preskúmanie vzťahu medzi posúdeniami členov výberovej komisie a ich číselnými hodnoteniami. Na tieto účely musí
         pristúpiť k opatreniam na zabezpečenie priebehu konania, ktoré sa mu vzhľadom na okolnosti konkrétnej veci zdajú vhodné, a žalovanej
         inštitúcii prípadne spresniť, že odpovede budú postúpené dotknutej osobe iba v rozsahu, v akom to bude zlučiteľné so zásadou
         tajnosti rokovania výberovej komisie. Pokiaľ žalovaná inštitúcia odmieta oznámiť dokonca aj súdu prvky informácií požadované
         v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania, porušuje svoju povinnosť odôvodnenia a neumožňuje súdu plne vykonávať jeho
         preskúmanie.

      (pozri body 40, 42 – 44, 46 a 49 – 54)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 16. júna 1987, Kolivas/Komisia, 40/86, Zb. s. 2643, bod 11
      Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, Van Neyghem/Komisia, F‑73/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 72, 79 a 80,
         ktorý je predmetom odvolania na Súde prvého stupňa, vec T‑105/08 P; 11. septembra 2008, Coto Moreno/Komisia, F‑127/07, zatiaľ
         neuverejnený v Zbierke, body 34 a 36

ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (prvá komora)

      zo 14. októbra 2008 (*)

      „Verejná služba – Verejné výberové konanie – Nezloženie ústnej skúšky – Nezapísanie do zoznamu úspešných uchádzačov – Povinnosť odôvodnenia – Dodržiavanie utajenia rokovania výberovej komisie – Odmietnutie inštitúcie podrobiť sa opatreniu na zabezpečenie priebehu konania“
      Vo veci F‑74/07,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE,
      Stefan Meierhofer, bydliskom v Mníchove (Nemecko), v zastúpení: H.‑G. Schiessl, advokát,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Eggers a K. Herrmann, splnomocnené zástupkyne,

      žalovanej,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora),
      v zložení: predseda komory H. Kreppel, sudcovia H. Tagaras (spravodajca) a S. Gervasoni,
      tajomník: R. Schiano, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. apríla 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Žalobou doručenou prostredníctvom faxu kancelárii Súdu pre verejnú službu 3. júla 2007 (k predloženiu originálu došlo 5. júla
         2007) sa pán Meierhofer v zásade domáha, na jednej strane, zrušenia rozhodnutia výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05
         organizovaného Úradom pre výber pracovníkov Európskych spoločenstiev (EPSO) z 10. mája 2007 informujúceho ho o nezložení ústnej
         skúšky uvedeného výberového konania, rovnako ako aj zrušenia rozhodnutia z 19. júna 2007 nevyhovujúceho jeho žiadosti o opätovné
         preskúšanie podanej proti rozhodnutiu z 10. mája 2007, a na druhej strane, nového vyhodnotenia tejto skúšky a zápisu žalobcu
         do zoznamu úspešných uchádzačov.

       Právny rámec
       Všeobecné ustanovenia práva Spoločenstva a ustanovenia služobného poriadku
      2        Článok 253 ES uvádza:

      „Nariadenia, smernice a rozhodnutia prijaté spoločne Európskym parlamentom a Radou [Európskej únie], ako aj akty prijaté Radou
         alebo Komisiou [Európskych spoločenstiev] musia byť odôvodnené a musia obsahovať odkaz na návrhy alebo stanoviská, ktoré im
         mali byť podľa tejto zmluvy predložené.“

      3        Článok 25 druhý odsek služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“) znie takto:

      „Každé rozhodnutie týkajúce sa konkrétneho jednotlivca, prijaté v súlade s týmto služobným poriadkom, sa bezodkladne písomne
         oznámi dotknutému úradníkovi. Každé rozhodnutie negatívne ovplyvňujúce úradníka musí uvádzať dôvody, na ktorých je založené.“

      4        Článok 6 prílohy III služobného poriadku znie takto:

      „Rokovanie výberovej komisie je tajné.“
       Oznámenie o výberovom konaní
      5        Dňa 20. júla 2005 EPSO zverejnil v Úradnom vestníku Európskej únie oznámenie o verejnom výberovom konaní „EPSO/AD/26/05: právo“ (Ú. v. EÚ C 178 A, s. 3).

      6        Na jednej strane toto oznámenie o výberovom konaní pod nadpisom „A. Typ povinnosti, podmienky prijatia do zamestnania (požadovaný
         profil)“ uvádzalo, v bode „I. Typ povinnosti“, „plnenie analytických, koncepčných, študijných a kontrolných úloh týkajúcich
         sa činnosti Európskej únie“, zatiaľ čo v časti vzťahujúcej sa na právo sa uvádza toto:

      „EPSO/AD/26/05: právo
      –        koncipovanie, analýza a vypracúvanie návrhov právnych aktov práva Spoločenstva,
      –        právne poradenstvo,
      –        rešerše vnútroštátneho práva, práva Spoločenstva a medzinárodného práva,
      –        účasť na rokovaniach vzťahujúcich sa na medzinárodné zmluvy,
      –        analýza a príprava návrhov rozhodnutí, napríklad v oblasti práva hospodárskej súťaže,
      –        preskúmavanie a sledovanie vnútroštátneho práva členských štátov na účely overenia ich súladu s právom Spoločenstva,
      –        vyšetrovanie vecí predchádzajúcich podaniu žaloby (porušenia práva Spoločenstva, sťažnosti, atď.),
      –        rozličné úlohy v oblasti sporových konaní; vypracúvanie vyjadrení inštitúcií v rámci sporových vecí, najmä v konaní pred Súdnym
         dvorom Európskych spoločenstiev alebo Súdom prvého stupňa Európskych spoločenstiev; právne úlohy v kanceláriách Súdneho dvora
         a Súdu prvého stupňa,

      –        koncepčné, prípravné a vykonávacie práce v oblastiach spravodlivosti a vnútorných vecí.“
      7        Na druhej strane, pod nadpisom „B. Priebeh výberového konania“ obsahuje toto oznámenie o výberovom konaní nasledovné pravidlá
         týkajúce sa ústnej skúšky a zápisu do zoznamu úspešných uchádzačov:

      „3.      Ústna skúška – Hodnotenie
      e)      Stretnutie s výberovou komisiou, v hlavnom jazyku kandidáta, umožňujúce zhodnotiť jeho spôsobilosť vykonávať pracovné úlohy
         uvedené pod nadpisom A, bod I. Toto stretnutie sa týka najmä osobitných znalostí spojených s oblasťou pôsobnosti a znalostí
         o Európskej únii, jej inštitúciách a jej politikách. Tiež budú preskúmané znalosti druhého jazyka. Toto stretnutie smeruje
         tiež k zhodnoteniu schopnosti prispôsobenia kandidátov práci v multikultúrnom prostredí v rámci európskej verejnej služby.

      Skúška sa hodnotí od 0 do 50 bodmi (minimálne sa požaduje 25 bodov).
      …
      5.      Zápis na zoznamy úspešných uchádzačov
      Výberová komisia zostavuje zoznamy úspešných uchádzačov podľa výberového konania, podľa skupiny úspešnosti (najviac štyri
         skupiny) a podľa abecedného poradia v rámci skupín úspešnosti, kandidáti… (nadpis A, množstvo úspešných uchádzačov), ktorí
         získali najlepšie hodnotenia pre celok písomných d) a ústnych e) skúšok, rovnako ako aj minimum požadované pri každej z týchto
         skúšok.

      …“
       Skutkové okolnosti
      8        Žalobca, nemecký štátny príslušník, sa zúčastnil výberového konania EPSO/AD/26/05. Po tom, čo uspel v predvýberových testoch
         rovnako ako aj pri písomných skúškach sa zúčastnil 29. marca 2007 ústnej skúšky.

      9        Listom z 10. mája 2007 predseda výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 informoval žalobcu, že získal 24,5 bodov
         na ústnej skúške, nedosiahnuc tým minimálny požadovaný prah 25 z 50 a že nemôže byť uvedený na zozname úspešných uchádzačov.

      10      Žalobca podal listom z 11. mája 2007 žiadosť o opätovné preskúmanie hore uvedeného rozhodnutia z 10. mája 2007 vyjadriac s poukazom
         na zápisnicu pripojenú k žalobe, ktorú si sám spísal po ústnej skúške, názor, že v priebehu tejto skúšky odpovedal správne
         aspoň na 80 % otázok. Žalobca teda požadoval overenie hodnotenia svojej ústnej skúšky, rovnako ako aj, subsidiárne, vysvetlenie
         k hodnoteniu, ktoré získal ku každej z otázok položených počas tejto skúšky.

      11      Listom z 19. júna 2007 predseda výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 informoval žalobcu, že po opätovnom preskúmaní
         jeho kandidatúry nenašla výberová komisia dôvod na zmenu jeho výsledkov. V tomto liste bolo tiež žalobcovi oznámené, na jednej
         strane, že pokiaľ ide o jeho osobitné znalosti, množstvo neuspokojujúcich otázok prekročilo množstvo uspokojujúcich otázok,
         na druhej strane, že ústna skúška prebehla podľa kritérií uvedených v oznámení o výberovom konaní a že vzhľadom na tajnosť
         rokovania výberovej komisie uloženú článkom 6 prílohy III služobného poriadku nie je možné poskytovať kandidátom ani hodnotiacu
         matricu („marking grid“) ani rozpis ich známok získaných na ústnej skúške („breakdown of their marks for the oral test“).

       Návrhy účastníkov konania a konanie
      12      Žalobca navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zrušil rozhodnutie výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 z 10. mája 2007,
      –        zrušil rozhodnutie výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 z 19. júna 2007 nevyhovujúce jeho žiadosti o opätovné
         preskúmanie podanej 11. mája 2007,

      –        zaviazal Komisiu pristúpiť k prehodnoteniu ústnej skúšky vykonanej 29. marca 2007, pri zohľadnení platných kritérií hodnotenia,
      –        zaviazal Komisiu, pri zohľadnení nového výsledku skúšky, rozhodnúť opätovne o zápise žalobcu na zoznam úspešných uchádzačov
         v konaní EÚ pre výber pracovníkov EPSO/AD/26/05,

      –        zaviazal Komisiu, aby odôvodnila rozhodnutia, ktoré je potrebné prijať na základe tretej a štvrtej zarážky vyššie,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      13      Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol žalobu,
      –        rozhodol, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.
      14      V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania prijatých s použitím článku 55 rokovacieho poriadku Súd pre verejnú službu
         vyzval v prípravnej správe pre pojednávanie zaslanej účastníkom 7. februára 2008 Komisiu, aby pred pojednávaním predložila:

      a)      hodnotiacu matricu a rozpis známok získaných na ústnej skúške („marking grid“ a „breakdown of [the] marks for the oral test“)
         žalobcu, na ktoré odkazuje rozhodnutie z 19. júna 2007 nevyhovujúce jeho žiadosti o opätovné preskúmanie;

      b)      akékoľvek ďalšie dôkazy vzťahujúce sa na posudzovanie kvality výkonu žalobcu počas ústnej skúšky;
      c)      anonymizovaný prehľad hodnotení ostatných kandidátov, ktorí dosiahli na ústnej skúške vylučujúcu známku;
      d)      výpočty vedúce k presnému výsledku 24,5 bodov z 50 pre hodnotenie žalobcu na ústnej skúške.
      15      V tej istej prípravnej správe pre pojednávanie a po výzve účastníkom, aby venovali podstatnú časť svojich prednesov žalobnému
         dôvodu založenému na porušení povinnosti odôvodnenia bolo uvedené, na jednej strane, že cieľom požadovaných opatrení je „zabezpečiť,
         aby boli diskusie vzťahujúce sa na tento žalobný dôvod (rovnako ako aj na žalobný dôvod založený na zjavnom porušení platných
         kritérií hodnotenia, ktorý je v podstate spojený so žalobným dôvodom týkajúcim sa odôvodnenia) užitočné“, na druhej strane,
         že oboznámenie žalobcu s informáciami pod písm. a) až d) uvedenej prípravnej správy sa uskutoční v rozsahu, v akom bude také
         oboznámenie zlučiteľné so zásadou tajnosti rokovania výberovej komisie a/alebo po vynechaní určitých informácií, ktorých sprístupnenie
         by uvedenú zásadu narušilo.

      16      V odpovedi na tieto opatrenia na zabezpečenie priebehu konania listom doručeným prostredníctvom faxu kancelárii Súdu pre verejnú
         službu 18. februára 2008 (k predloženiu originálu došlo 19. februára 2008) Komisia odovzdala Súdu pre verejnú službu, tak,
         ako sa to požadovalo v prípravnej správe pre pojednávanie pod písm. c), anonymizovanú tabuľku vylučujúcich hodnotení kandidátov,
         ktorí neuspeli na ústnej skúške. Komisia sa však odmietla podrobiť opatreniam na zabezpečenie priebehu konania určeným v uvedenej
         správe pod písm. a), b) a d) v zásade tvrdiac, že pri neexistencii dôkazu porušenia pravidiel riadiacich práce výberovej komisie
         samotný žalobný dôvod založený na povinnosti odôvodnenia neopodstatňuje, majúc na zreteli tajnosť rokovania výberovej komisie,
         predloženie ďalších dôkazov a listín požadovaných Súdom pre verejnú službu. Komisia okrem toho poznamenala, že nie je povinná
         také dôkazy a listiny predložiť, či už Súd pre verejnú službu postupuje prostredníctvom opatrenia na zabezpečenie priebehu
         konania, ako je to v tomto prípade, alebo dokonca prostredníctvom vyšetrovacích opatrení.

      17      Žalobca doručil 20. marca 2008 kancelárii Súdu pre verejnú službu pripomienky zo 17. marca 2008 k opatreniam na zabezpečenie
         priebehu konania adresovaným Komisii, a najmä k odmietnutiu Komisie podrobiť sa všetkým požiadavkám Súdu pre verejnú službu.

      18      Dňa 19. mája 2008 Komisia doručila kancelárii Súdu pre verejnú službu pripomienky odpovedajúce na hore uvedené vyjadrenie
         žalobcu.

       O predmete žaloby
      19      Treba konštatovať, že žalobca navrhuje najmä zrušenie rozhodnutia z 10. mája 2007 informujúceho o nezložení jeho ústnej skúšky
         v rámci výberového konania, rovnako ako aj zrušenie rozhodnutia z 19. júna 2007 nevyhovujúceho jeho žiadosti o opätovné preskúmanie.
         V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa judikatúry, ak kandidát vo výberovom konaní požaduje opätovné preskúmanie rozhodnutia
         prijatého výberovou komisiou, práve rozhodnutie prijaté výberovou komisiou po opätovnom preskúmaní situácie kandidáta predstavuje
         rozhodnutie negatívne ovplyvňujúce kandidáta (uznesenie Súdu prvého stupňa z 3. apríla 2001, Zaur-Gora a Dubigh/Komisia, T‑95/00
         a T‑96/00, Zb. s. I‑A‑79 a II‑379, body 24 až 27; rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. januára 2002, Gonçalves/Parlament, T‑386/00,
         Zb. s. I‑A‑13 a II‑55, bod 39; z 31. mája 2005, Gibault/Komisia, T‑294/03, Zb. s. I‑A‑141 a II‑635, bod 22; z 13. decembra
         2006, Heus/Komisia, T‑173/05, Zb. s. II‑A‑2‑1695, bod 19 a z 12. marca 2008, Giannini/Komisia, T‑100/04, zatiaľ neuverejnený
         v Zbierke, ktorý je predmetom prebiehajúceho odvolacieho konania, vec C‑231/08 P, bod 30). Čiže rozhodnutie z 19. júna 2007
         prijaté po žiadosti o opätovné preskúmanie podanej žalobcom 11. mája 2007 nahradilo pôvodné rozhodnutie výberovej komisie
         z 10. mája 2007 a predstavuje negatívne ovplyvňujúce rozhodnutie.

      20      V dôsledku toho treba preto mať za to, že žaloba smeruje proti jedinému rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05
         z 19. júna 2007.

       Právny stav
       Tvrdenia účastníkov konania
      21      Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza tri žalobné dôvody.

      22      Predovšetkým, Komisia nesplnila svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutie z 10. mája 2007 (pozri bod 9 tohto rozsudku) tak, ako
         je táto povinnosť uvedená v článku 253 ES, keďže „povinnosť zdržanlivosti“ uvedená v článku 6 prílohy III služobného poriadku
         platí iba vo vzťahu k tretím osobám a nie vo vzťahu ku kandidátovi samotnému. Podľa Komisie, pokiaľ ide o prístup kandidáta
         k prácam výberovej komisie, z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 6 prílohy III služobného poriadku obsahuje osobitné
         ustanovenie zakazujúce sprístupňovať postoje výberovej komisie a dôkazy vzťahujúce sa na osobné alebo komparatívne hodnotenia
         týkajúce sa kandidátov; Komisia teda pri oboznámení žalobcu s jeho hodnotením získaným na ústnej skúške splnila svoju povinnosť
         odôvodnenia.

      23      Potom žalobca kladie dôraz na nedostatok konania vzťahujúci sa na skutočnosť, že predseda výberovej komisie pán Singer nevyužil
         slúchadlá umožňujúce sledovať simultánne tlmočenie ústnej skúšky do francúzštiny, takže nerozumel odpovediam žalobcu v nemčine.
         Komisia je názoru, že tento žalobný dôvod nie je dôvodný v tom, že okrem skutočnosti, že pán Singer perfektne ovláda nemčinu
         a že členovia výberovej komisie nie sú povinní simultánne tlmočenie používať, sa predovšetkým zdá, že žalobca neutrpel žiadnu
         nerovnosť v zaobchádzaní, keďže pán Singer nevyužil simultánne tlmočenie u žiadneho z 94 ostatných kandidátov na ústnej skúške,
         ktorí odpovedali nemecky, a potom, že v každom prípade toto nemožno považovať za procesnú chybu.

      24      Napokon žalobca tvrdí, že vzhľadom na množstvo úplných a nesporne presných odpovedí, ktoré poskytol na ústnej skúške, predstavuje
         zhodnotenie výkonu pod hranicou 50 % zjavné porušenie smerodajných pravidiel práce výberovej komisie výberového konania a platných
         kritérií hodnotenia a zhodnotenie môže vyplynúť iba z takého porušenia. Komisia zdôrazňuje, že nedošlo k zjavne nesprávnemu
         posúdeniu v rozsahu, v akom má výberová komisia výberového konania rozsiahle oprávnenie voľnej úvahy, ktoré sa ešte zväčšuje
         pri ústnych skúškach výberového konania, keď výberová komisia môže brať do úvahy odpovede kandidátov, ale tiež ich skúsenosť
         a osobnosť.

      25      Ako odpoveď na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania požadované Súdom pre verejnú službu v prípravnej správe pre pojednávanie
         zo 7. februára 2008 Komisia na odôvodnenie svojho odmietnutia postúpiť určité dôkazy požadované Súdom pre verejnú službu (pozri
         bod 16 tohto rozsudku) najmä tvrdí, že žalobca nepreukázal porušenie pravidiel, ktoré spravujú prácu výberovej komisie, a že
         v dôsledku toho je podľa ustálenej judikatúry rozhodnutie výberovej komisie vylúčené z preskúmania súdom. Komisia uznáva,
         že vo veci, ktorá viedla k rozsudku Súdu prvého stupňa z 23. januára 2003, Angioli/Komisia (T‑53/00, Zb. s. I‑A‑13 a II‑73),
         poskytla účastníčke „rozpis známok, ktoré získala na ústnej skúške“, ale tvrdí, že išlo o „úplnú výnimku“ a že v súlade s ustálenou
         judikatúrou týkajúcou sa tajnosti rokovania výberových komisií údajné porušenie povinnosti odôvodnenia neodôvodňuje v danom
         prípade predloženie „hodnotiacej dokumentácie“ žalobcu, ktorá obsahuje zároveň hodnotiacu matricu, rozličné body pridelené
         počas ústnej skúšky a hodnotenie členov výberovej komisie. Dospieva k záveru, že pri neexistencii akejkoľvek indície takej
         povahy, ktorá by spochybnila platnosť sporného aktu, požíva sporný akt prezumpciu platnosti, ktorá sa spája s aktmi Spoločenstva,
         a že Súdu pre verejnú službu neprináleží domáhať sa požadovaných informácií.

      26      Vo svojich pripomienkach k odmietnutiu Komisie postúpiť určité dôkazy vyžadované v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu
         konania žalobca opätovne potvrdil, opierajúc sa o článok 27 služobného poriadku, že došlo k zjavnému porušeniu pravidiel vzťahujúcich
         sa na prácu výberovej komisie výberového konania najmä v tom rozsahu, v ktorom výberová komisia objektívne neposúdila výkony
         podané na ústnej skúške a neodôvodnila svoje rozhodnutie; vzhľadom na to, že v tejto veci bolo preukázané toto zjavné porušenie
         uvedených pravidiel, žalobca by mal výnimočne využiť odľahčenie dôkazného bremena z dôvodu objektívnej nemožnosti tieto dôkazy
         predložiť. Navyše, pokiaľ ide o vec, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Angioli/Komisia, žalobca vytýka Komisii porušenie
         zásady rovnosti zaobchádzania.

      27      Ako odpoveď na pripomienky uvedené v predošlom bode Komisia tvrdí, že podľa judikatúry je konečné preskúmanie ústnej skúšky
         súdom Spoločenstva zo svojej povahy nemožné a že teda na splnenie povinnosti odôvodnenia stačí oznámiť iba celkové hodnotenie.
         Napokon trvá na neexistencii zjavného porušenia pravidiel spravujúcich práce výberovej komisie pokiaľ ide o, po prvé, správne
         zhodnotenie výkonov žalobcu počas jeho skúšky členmi výberovej komisie, po druhé, dodržanie povinnosti odôvodnenia, po tretie,
         dodržania zásady rovnosti zaobchádzania; okrem toho dodáva, že žalobcovi sa nepodarilo predložiť dostatočné dôkazy zjavného
         porušenia takých pravidiel.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      28      Na úvod treba pripomenúť, že na podporu svojej žaloby sa žalobca dovoláva troch žalobných dôvodov založených na porušení povinnosti
         odôvodnenia, existencii nedostatku konania a existencii zjavne nesprávneho posúdenia. Keďže Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe
         rozvinula určité úvahy vzťahujúce sa na zásadu rovnosti zaobchádzania, žalobca vo svojom doplňujúcom vyjadrení zo 17. marca
         2008 predniesol tvrdenia v prospech údajného porušenia uvedenej zásady, tvrdenia, na ktoré Komisia odpovedala vo svojich pripomienkach
         z 19. mája 2008. Keďže tieto výhrady neboli žalobcom prednesené v jeho žalobe, Súd pre verejnú službu môže len konštatovať,
         že sú neprípustné a že ich netreba preskúmavať.

      29      Spomedzi troch žalobných dôvodov uvedených žalobcom v jeho žalobe treba predovšetkým preskúmať žalobný dôvod založený na porušení
         povinnosti odôvodnenia.

      30      V tomto ohľade treba na úvod konštatovať, že z článku 253 ES a článku 25 druhého odseku služobného poriadku vyplýva, že každé
         rozhodnutie týkajúce sa konkrétneho jednotlivca prijaté v súlade so služobným poriadkom a ovplyvňujúce negatívne jednotlivca
         musí byť odôvodnené. Podľa ustálenej judikatúry povinnosť odôvodnenia predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva, ako
         aj podstatnú formálnu náležitosť aktov inštitúcií a jej cieľom je jednak umožniť súdu vykonávať preskúmanie zákonnosti rozhodnutia
         a jednak poskytnúť dotknutej osobe informácie nevyhnutné na to, aby vedel, či je alebo nie je rozhodnutie dôvodné, a aby sa
         mu umožnilo posúdiť vhodnosť podania žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia,
         C‑310/99, Zb. s. I‑2289, bod 48 a z 19. septembra 2002, Španielsko/Komisia, C‑113/00, Zb. s. I‑7601, bod 47; rozsudky Súdu
         prvého stupňa z 20. marca 1991, Pérez‑Mínguez Casariego/Komisia, T‑1/90, Zb. s. II‑143, bod 73; z 8. júna 1995, P/Komisia,
         T‑583/93, Zb. s. I‑A‑137 a II‑433, bod 24 a z 29. februára 1996, Lopes/Súdny dvor, T‑280/94, Zb. s. I‑A‑77 a II‑239, bod 148).

      31      Pokiaľ však ide o rozhodnutia prijaté výberovou komisiou výberového konania, Súdny dvor spresnil, že povinnosť odôvodnenia
         musí byť zosúladená s dodržaním utajenia prác výberovej komisie na základe článku 6 prílohy III služobného poriadku, pričom
         toto utajenie je ustanovené s cieľom zaručiť nezávislosť výberových komisií výberového konania a objektivitu ich práce tým,
         že ich chráni pred akýmkoľvek vonkajším zasahovaním a tlakmi, či už pochádzajú od samotnej správy Spoločenstva, dotknutých
         kandidátov alebo tretích osôb; konkrétne súdy Spoločenstva konštatovali, že dodržiavanie tohto utajenia bráni sprístupneniu
         tak postojov zaujatých jednotlivými členmi výberových komisií, ako aj akýchkoľvek dôkazov vzťahujúcich sa na osobné alebo
         komparatívne hodnotenia týkajúce sa kandidátov a že požiadavka na odôvodnenie rozhodnutí výberovej komisie výberového konania
         musí zohľadniť povahu predmetných prác, ktoré sú v štádiu hodnotenia spôsobilosti kandidátov predovšetkým komparatívnej povahy
         a vzhľadom na to sa na ne vzťahuje utajenie, ktoré vyplýva zo samotnej podstaty týchto prác (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Súdneho dvora zo 4. júla 1996, Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, Zb. s. I‑3423, body 24 až 28).

      32      Na základe týchto úvah dospievajú súdy Spoločenstva sústavne k názoru, že „oboznámenie s hodnoteniami získanými na rozličných
         skúškach“ predstavuje dostatočné odôvodnenie rozhodnutí výberovej komisie (rozsudok Parlament/Innamorati, už citovaný, bod
         31; rozsudky Súdu prvého stupňa z 21. mája 1996, Kaps/Súdny dvor, T‑153/95, Zb. s. I‑A‑233 a II‑663, bod 81; z 2. mája 2001,
         Giulietti a i./Komisia, T‑167/99 a T‑174/99, Zb. s. I‑A‑93 a II‑441, bod 81; Angioli/Komisia, už citovaný, bod 69 a Gibault/Komisia,
         už citovaný, bod 39).

      33      Tento záver platí obzvlášť v prípade, keď hodnotenie písomnej fázy alebo ústnej fázy výberového konania pozostáva z niekoľkých
         individuálnych hodnotení zodpovedajúcich rozličným skúškam dotknutej fázy; to isté platí v prípade oboznámenia účastníka s čiastkovými
         hodnoteniami, zodpovedajúcimi rozličným kritériám hodnotenia každej z písomných alebo ústnych skúšok. V takom prípade totiž
         oboznámenie vylúčených kandidátov s individuálnymi alebo čiastkovými hodnoteniami nenesie iba informáciu o ich vylúčení z nasledujúcej
         etapy výberového konania, ale tiež informáciu týkajúcu sa dôvodov ich neúspechu, poskytujúc im informácie o záležitostiach
         alebo kritériách, pre ktoré výberová komisia nepovažovala ich výkon za uspokojujúci.

      34      Judikatúra zmienená v bodoch 31 a 32 tohto rozsudku nerozlišuje, prinajmenšom priamo, medzi oboznámením s niekoľkými individuálnymi
         alebo čiastkovými hodnoteniami a oboznámením s jediným individuálnym vylučujúcim hodnotením. Nemôže však z toho napriek tomu
         vyplývať, že by oboznámenie kandidáta s jediným individuálnym vylučujúcim hodnotením predstavovalo vždy dostatočné odôvodnenie,
         nezávisle od konkrétnych okolností danej veci.

      35      Na jednej strane totiž nič v znení ani v skutkovom rámci judikatúry uvedenej v bodoch 31 a 32 tohto rozsudku neumožňuje vykladať
         odkaz na „hodnotenia získané pri rozličných skúškach“ tak, že sa majú na mysli iba individuálne vylučujúce hodnotenia na rozdiel
         od ostatných existujúcich hodnotení, vrátane čiastkových známok, najmä pokiaľ ide o čiastkové hodnotenia v prípade, keď písomná
         fáza alebo – ako je to v tomto prípade – ústna fáza zahŕňa iba jedinú skúšku, a teda jediné individuálne hodnotenie. Súd pre
         verejnú službu v tomto ohľade zdôrazňuje všeobecné pojmy používané predmetnou judikatúrou, rovnako ako aj okolnosť, že v už
         citovanom rozsudku Parlament/Innamorati, ktorý je pôvodcom judikatúry citovanej v bode 32, sa výhrada vzťahujúca sa na povinnosť
         odôvodnenia nevzťahovala na odmietnutie žalovanej inštitúcie poskytnúť žalobcovi viacero hodnotení, individuálnych alebo čiastkových,
         ale na zamietnutie oboznámenia žalobcu s kritériami výberovej komisie a dôvodmi vtedy napadnutého rozhodnutia (pozri rozsudok
         Parlament/Innamorati, už citovaný, bod 22); je to tak rovnako v prípade rozsudkov, ktoré sa týkali, rovnako ako v tomto prípade,
         vylúčenia žalobcov počas ústnej fázy, ako napríklad rozsudky Angioli/Komisia (už citovaný, body 56 až 65) Gibault/Komisia
         (už citovaný, body 33 až 35).

      36      Navyše, v nedávnej veci týkajúcej sa – rovnako ako táto vec – neúspechu kandidáta v ústnej fáze výberového konania súd rozhodol,
         že povinnosť odôvodnenia môže zahŕňať oboznámenie, na žiadosť kandidáta, s čiastkovými hodnoteniami a s metódou použitou výberovou
         komisiou na určenie individuálneho hodnotenia počas jednej z ústnych skúšok a že ak toto odôvodnenie nie je poskytnuté na
         žiadosť vylúčeného kandidáta, prináleží súdu Spoločenstva požadovať spresnenia prostredníctvom opatrení na zabezpečenie priebehu
         konania (rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. apríla 2004, Pascall/Rada, T‑277/02, Zb. s. I‑A‑137 a II‑621); v uvedenej veci
         boli také opatrenia okrem iného vyžadované Súdom prvého stupňa a žalovaný účastník ich predložil, po čom sa stal žalobný dôvod
         založený na porušení povinnosti odôvodnenia bezpredmetným (pozri rozsudok Pascall/Rada, už citovaný, body 28 až 31).

      37      Súd pre verejnú službu okrem toho poznamenáva, že Komisia samotná už súhlasila s oboznámením kandidátov s čiastkovými hodnoteniami,
         konkrétne v dvoch veciach týkajúcich sa neúspechu kandidátov pri ústnej fáze, ktorá pozostávala z jedinej ústnej skúšky. V prvej
         veci, týkajúcej sa výberového konania, Komisia postúpila účastníčke na jej žiadosť rozpis rôznych čiastkových známok ústnej
         skúšky, podľa jednotlivých kritérií (pozri rozsudok Angioli/Komisia, už citovaný, bod 79). V druhej veci, týkajúcej sa výberového
         konania, Komisia na žiadosť Súdu prvého stupňa postúpila hodnotenia výberovej ústnej skúšky, podľa jednotlivých kritérií,
         predstavované stupnicou v rozmedzí od „--“ do „++“ (pozri rozsudok Súdneho dvora z 28. februára 2008, Neirinck/Komisia, C‑17/07 P,
         zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 56). Teda na rozdiel od toho, čo tvrdila Komisia, keď odkazovala na vec, ktorá viedla k už
         citovanému rozsudku Angioli/Komisia, v jej odpovedi na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania nebolo oznámenie dodatočných
         informácií, a konkrétne hodnotení získaných pre každé z kritérií hodnotenia, „úplnou výnimkou, iba v jednom konkrétnom prípade“,
         ale došlo k nemu opakovane, vzhľadom na okolnosti konkrétnej veci.

      38      Okrem toho, pokiaľ ide o žiadosti týkajúce sa iných informácií ako sú hodnotenia ako také, teda kritérií alebo dôvodov vylučujúceho
         hodnotenia alebo ďalších informácií vzťahujúcich sa na hodnotenie dotknutého kandidáta, treba konštatovať, že napriek tvrdeniu,
         podľa ktorého oboznámenie s individuálnymi hodnoteniami naplnilo povinnosť odôvodnenia, dokonca aj z textu rozsudkov preberajúcich
         toto tvrdenie (pozri bod 32 tohto rozsudku), vrátane už citovaného rozsudku Parlament/Innamorati, a najmä rozsudkov vzťahujúcich
         sa na ústnu fázu, ako sú napríklad rozsudky Angioli/Komisia (už citovaný, body 71 až 85) a Gibault/Komisia (už citovaný, bod
         42) vyplýva, že súd Spoločenstva sa neobmedzuje na automatické uplatňovanie hore uvedenej judikatúry, ale preskúmava každý
         konkrétny prípad berúc do úvahy konkrétny rámec veci a žiadosti dotknutých kandidátov.

      39      Úvahy vysvetlené v bodoch 35 až 37 rovnako ako aj v predošlom bode sú posilnené existujúcou judikatúrou v záležitosti neúspechu
         v písomnej fáze výberového konania, podľa ktorej kandidát zvyčajne dostáva pomerne úplné vysvetlenie svojho neúspechu, keď
         získava nielen rozličné individuálne hodnotenia, ale rovnako tiež odôvodnenie individuálneho vylučujúceho hodnotenia, ktoré
         privodilo jeho vylúčenie z pokračovania výberového konania, rovnako ako aj ďalšie informácie. V skutočnosti súd Spoločenstva
         rozhodol, že „nepostupujúci kandidáti môžu prípadne dostať od inštitúcie organizujúcej predmetné výberové konanie svoje opravené
         testy a/alebo všeobecné kritériá hodnotenia určené výberovou komisiou, a to, ako je to v tomto prípade, prostredníctvom vedomého
         postúpenia listín v priebehu súdneho konania, v ktorom proti sebe stojí táto inštitúcia a uvedení kandidáti, alebo na základe
         praxe prijatej touto inštitúciou, ktorej cieľom je zabezpečenie transparentnosti výberových konaní pri rešpektovaní pravidla
         tajnosti rokovania výberovej komisie výberového konania zakotvenej v článku 6 prílohy III služobného poriadku“ (pozri rozsudky
         Súdu prvého stupňa z 25. júna 2003, Pyres/Komisia, T‑72/01, Zb. s. I‑A‑169 a II‑861, bod 70 a zo 17. septembra 2003, Alexandratos
         a Panagiotou/Rada, T‑233/02, Zb. s. I‑A‑201 a II‑989, bod 31). Okrem toho sa zdá, že inštitúcie opakovane postúpili buď priamo
         žalobcovi, alebo na požiadanie súdu Spoločenstva opravenú kópiu testu a/alebo hodnotiacu dokumentáciu obsahujúcu vyhodnotenie
         testu (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. júla 2005, Le Voci/Rada, T‑371/03, Zb. s. I‑A‑209 a II‑957, body 115 až 117;
         rozsudky Súdu pre verejnú službu z 13. decembra 2007, Van Neyghem/Komisia, F‑73/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, ktorý je
         predmetom odvolacieho konania prebiehajúceho na Súde prvého stupňa, vec T‑105/08 P, body 72, 79 a 80, rovnako ako aj zo 4. septembra
         2008, Dragoman/Komisia, F‑147/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 21, 82 a 83). Hoci je pravdou, že osoby, ktoré opravujú
         písomné skúšky, nemusia dotknuté osoby poznať (a sú teda chránené pred zasahovaním a tlakmi, na ktoré poukazuje judikatúra
         citovaná v bode 31 tohto rozsudku), na rozdiel od členov výberovej komisie zasadajúcej počas ústnej fázy, Súd pre verejnú
         službu je názoru, že táto okolnosť objektívne neodôvodňuje existenciu dôležitých rozdielov medzi požiadavkami na odôvodnenie
         v prípade neúspechu v písomnej fáze, tak ako tieto požiadavky vyplývajú z judikatúry uvedenej v tomto bode, a požiadavkami,
         ktorými sa bráni Komisia v prípade nezloženia ústnej skúšky, ktoré by konkrétne v tejto veci pozostávali iba z poskytnutia
         individuálneho vylučujúceho hodnotenia žalobcovi, a to napriek okolnostiam opísaným v bodoch 42 až 47 tohto rozsudku.

      40      V dôsledku toho treba pripustiť, že hoci sa otázka zosúladenia povinnosti odôvodnenia s dodržaním zásady tajnosti rokovania
         výberovej komisie, najmä pokiaľ ide o otázku, či oznámenie iba individuálneho vylučujúceho hodnotenia vylúčenému počas ústnej
         fázy spĺňa uvedenú povinnosť, prikláňa najčastejšie v prospech zásady tajnosti rokovania výberovej komisie, za osobitných
         okolností to môže byť inak. Taký záver vôbec nie je v rozpore so zásadou dodržiavania utajenia rokovania výberovej komisie
         stanovenej v článku 6 prílohy III služobného poriadku a okrem toho zapadá do nedávneho vývoja judikatúry Spoločenstva v prospech
         transparentnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia, C‑64/05 P, Zb. s. I‑11389
         a z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke; rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 8. novembra 2007, Bavarian Lager/Komisia, T‑194/04, Zb. s. II‑4523, ktorý je predmetom odvolacieho konania prebiehajúceho
         pred Súdnym dvorom, vec C‑28/08 P).

      41      V tejto veci je Súd pre verejnú službu názoru, že ide o osobitné okolnosti v zmysle predošlého bodu.

      42      Po prvé, zo znenia rozhodnutia z 10. mája 2007 (pozri bod 9 tohto rozsudku) je nesporné, že žalobca v ústnej fáze neuspel
         iba veľmi tesne. Za týchto podmienok je rozumné, keď dotknutá osoba požaduje doplnenie informácií, ak pre nič iné tak preto,
         aby sa uistila, že jej hodnotenie nie je dôsledkom chyby, alebo preto, aby bola informovaná o jeho prípadnom zaokrúhlení.

      43      Po druhé, je rovnako nesporné, že žalobca dostal iba jediné individuálne hodnotenie za ústnu fázu, čo mu na rozdiel od predpokladov
         uvedených v bode 33 tohto rozsudku neumožňuje získať informácie vysvetlené v uvedenom bode, ktoré potrebuje na to, aby pochopil
         dôvody svojho neúspechu v tejto fáze výberového konania, o to viac, že, ako bolo uvedené, neuspel iba tesne.

      44      Po tretie, je rovnako nesporné, že v danej veci existovali čiastkové hodnotenia, ktoré slúžili na vypočítanie individuálneho
         vylučujúceho hodnotenia žalobcu. Toto je jasne uvedené v odpovedi na jeho žiadosť o opätovné preskúmanie a bolo to potvrdené
         zástupcom Komisie na pojednávaní.

      45      Po štvrté, ak zástupkyňa Komisie na pojednávaní tvrdila, že všetky kritériá hodnotenia uvedené v oznámení o výberovom konaní
         EPSO/AD/26/05 boli skutočne predmetom hodnotenia a boli zohľadnené pri výpočte individuálneho hodnotenia kandidátov, treba
         zdôrazniť, na jednej strane, že podľa jej vlastného vyhlásenia sama hodnotiacu dokumentáciu nevidela (pozri bod 25 tohto rozsudku)
         a urobila iba to, že postúpila Súdu pre verejnú službu informácie, ktoré získala od EPSO, na druhej strane a predovšetkým,
         že v odpovedi na otázku Súdu pre verejnú službu pripustila, že nevie, či mali všetky tieto hodnotiace kritériá rovnakú váhu,
         ani či nevzala do úvahy ďalšie prvky neuvedené v oznámení o uvedenom výberovom konaní. Konkrétne, keď jej bola niekoľkokrát
         položená otázka, či bolo hodnotenie 24,5 z 50 výsledkom matematického súčtu každého z čiastkových hodnotení zodpovedajúcich
         hodnotiacim kritériám určeným v oznámení o výberovom konaní, zástupkyňa Komisie síce odpovedala na uvedenú otázku kladne,
         avšak svoje stanovisko modifikovala nevylúčiac, že mohli byť vzaté do úvahy aj iné prvky alebo úvahy pri pridelení tohto vylučujúceho
         hodnotenia žalobcovi. Teda ak „kritériá pre opravy“ uvedené v bode 29 už citovaného rozsudku Parlament/Innamorati smerujú
         k tomu, aby poskytli hodnotiteľom písomných skúšok – ktorých je obvykle viac ako členov výberovej komisie zasadajúcej počas
         ústnej fázy – spoločné pravidlá pre posúdenie a hodnotenie písomných skúšok a sú utajené, nie je to tak v prípade hodnotiacich
         kritérií v tejto veci, ktoré sú uvedené pod nadpisom B bod 3 oznámenia o výberovom konaní EPSO/AD/26/05, sú dostupné verejnosti
         a sú záväzné pre členov výberovej komisie. Z toho vyplýva, že za takých okolností konkrétnej veci ako sú okolnosti opísané
         vyššie neumožňuje samotné oboznámenie s individuálnym vylučujúcim hodnotením ani žalobcovi ani Súdu pre verejnú službu uistiť
         sa, že rozhodnutia z 10. mája 2007 a z 19. júna 2007 nie sú postihnuté nedostatkom vzťahujúcim sa na hodnotiace kritériá,
         ktoré treba zohľadniť pri výpočte individuálneho hodnotenia a ktoré sa v tejto veci týkali hodnotenia jednak osobitných vedomostí
         spojených „s oblasťou činnosti“ a znalostí o Európskej únii, jej inštitúciách a politikách, jednak znalostí druhého jazyka
         a napokon schopnosti kandidátov prispôsobiť sa vo verejnej službe Spoločenstiev práci v multikultúrnom prostredí.

      46      Po piate, nezdá sa, že by oboznámenie žalobcu s podrobnejšími informáciami ako je jeho individuálne vylučujúce hodnotenie
         mohlo buď predstavovať nadmerné pracovné zaťaženie Komisie, vzhľadom na v súčasnosti dostupné technologické prostriedky, alebo
         sa ukázať ako citlivé. Hoci je pravdou, že na pojednávaní zástupkyňa Komisie tieto dve otázky nastolila, Súd pre verejnú službu
         musí poznamenať, že tak urobila iba všeobecným spôsobom, bez zdôraznenia problémov, ktoré by nastali v danej veci, konkrétne
         bez toho, aby zdôraznila početné požiadavky ostatných kandidátov na podrobnejšie odôvodnenia ich individuálneho vylučujúceho
         hodnotenia a bez toho, aby uviedla, v čom by oznámenie podrobnejších informácií žalobcovi, neumožňujúcich však zistiť hodnotenia
         jednotlivých členov výberovej komisie alebo vypočítané hodnotenia pridelené každým z členov výberovej komisie, mohlo viesť
         k citlivým situáciám. V skutočnosti počas pojednávania a stále vo všeobecných pojmoch nanajvýš uviedla, že odmietnutie poskytnutia
         takých informácií spočívalo hlavne v ťažkostiach s hľadaním osôb ochotných byť členmi výberových komisií a v „záplave námietok“
         kandidátov výberového konania, ku ktorým by oznamovanie takých informácií mohlo viesť.

      47      Po šieste, vo svojom rozhodnutí z 19. júna 2007 nevyhovujúcom žiadosti o opätovné preskúmanie výberová komisia, odkazujúc
         na „osobitné znalosti“ žalobcu, uviedla, že množstvo neuspokojujúcich odpovedí prevýšilo množstvo uspokojujúcich odpovedí,
         kým v odpovediach na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania a potom na pojednávaní žalovaný účastník uviedol, že hlavným
         nedostatkom odpovedí žalobcu na ústnej skúške bola ich vo všeobecnosti málo presná a jasná povaha. Okrem toho, pokiaľ ide
         o posledne uvedenú kritiku, Komisia nezmienila, či to platilo pre celok hodnotiacich kritérií určených v oznámení o výberovom
         konaní alebo iba pre kritérium vzťahujúce sa na osobitné vedomosti. Súd pre verejnú službu tak vo vyjadreniach Komisie vidí
         určité medzery a rozpory, ktoré by mohlo napraviť jednoduché oboznámenie s hodnotiacou dokumentáciou a/alebo čiastkovými hodnoteniami
         žalobcu.

      48      Subsidiárne Súd pre verejnú službu poznamenáva, že žalobca pripojil k svojej žalobe trojstranovú zápisnicu zo svojej ústnej
         skúšky z 29. marca 2007. Hoci je nesporné, že neprináleží Súdu pre verejnú službu spochybňovať posúdenia členov výberovej
         komisie na základe takého dokumentu, ktorý by navyše nemal mať žiadnu dôkaznú hodnotu, zostáva pravdou, že žalobca nezakladá
         svoje námietky smerujúce proti výsledkom ústnej skúšky na hmlistých a neurčitých informáciách, ktorých by sa dovolával nepresným
         a zmätočným spôsobom, ale na jasnej a výslovnej zápisnici zachycujúcej otázky, ktoré mu boli položené, a zachytávajúcej odpovede,
         ktoré poskytol.

      49      V dôsledku toho treba pripustiť, že ak oboznámenie žalobcu s individuálnym vylučujúcim hodnotením, ktoré získal na ústnej
         skúške, konkrétne známkou 24,5 z 50, predstavuje viac ako len jednoduché východisko odôvodnenia, ku ktorému mohli byť podľa
         judikatúry (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. novembra 1997, Berlingieri Vinzek/Komisia, T‑71/96, Zb. s. I‑A‑339 a II‑921,
         bod 79) v priebehu konania predložené dodatočné spresnenia, naopak, táto známka samotná nie je za okolností tejto veci dostatočná
         na to, aby úplne splnila povinnosť odôvodnenia; z toho vyplýva, že zamietnutie Komisie poskytnúť akékoľvek doplnky k informáciám
         má za následok porušenie tejto povinnosti.

      50      Neprináleží Súdu pre verejnú službu určovať prvky informácií, ktoré má Komisia oznamovať účastníkovi na účely splnenia svojej
         povinnosti odôvodnenia, najmä keď, ako je to v tomto prípade, sa Komisia odmieta podrobiť opatreniam na zabezpečenie priebehu
         konania určeným Súdom pre verejnú službu a keď Súd pre verejnú službu v dôsledku toho nemôže poznať obsah hodnotiacej dokumentácie
         žalobcu alebo ostatné informácie vzťahujúce sa na priebeh jeho ústnej skúšky a konkrétne, pridelenia jeho hodnotenia.

      51      Súd pre verejnú službu napriek tomu poznamenáva, že v každom prípade, a najmä v tomto prípade, mohli byť žalobcovi oznámené
         určité dodatočné informácie, ako napríklad vo veci, ktorá viedla k vydaniu už citovaného rozsudku Pascall/Rada, bez narušenia
         utajenia prác výberovej komisie tak, ako je vymedzené judikatúrou (pozri bod 31 tohto rozsudku), konkrétne práve tak, ako
         to vyžaduje už citovaný rozsudok Parlament/Innamorati, bez sprístupnenia či už postojov zaujatých jednotlivými členmi výberovej
         komisie alebo informácií súvisiacich s posudzovaním kandidátov osobného alebo komparatívneho charakteru (pozri rozsudok Pascall/Rada,
         už citovaný, bod 28). Súd pre verejnú službu má na mysli najmä čiastkové hodnotenia pre každé z kritérií hodnotenia určených
         v oznámení o výberovom konaní; rovnako to mohlo platiť o hodnotiacej dokumentácii, ktorá mu mohla byť postúpená s vymazaním
         informácií pokrytých tajnosťou rokovania výberovej komisie. Odmietnutie Komisie oznámiť, dokonca aj Súdu pre verejnú službu,
         tieto prvky informácií má za následok to, že Súdu pre verejnú službu nie je umožnené plne vykonávať jeho preskúmanie. Napriek
         skutočnosti, že Komisia vyjadrila na pojednávaní názor, že oboznámenie s rozpisom známok podľa jednotlivých kritérií „by toho
         veľa neprinieslo“ a že potom vo svojich pripomienkach z 19. mája 2008 k doplňujúcemu vyjadreniu žalobcu zo 17. marca 2008
         vyjadrila názor, že dokumenty požadované Súdom pre verejnú službu, konkrétne hodnotiaca dokumentácia, „nemajú žiadnu relevanciu“,
         je také posúdenie týkajúce sa dôvodnosti žalobného dôvodu spočívajúceho v porušení povinnosti odôvodnenia v právomoci Súdu
         pre verejnú službu a nie Komisie.

      52      V každom prípade by vyhovenie argumentácii Komisie viedlo okrem iného k tomu, že by Súd pre verejnú službu bol zbavený každej
         možnosti preskúmania hodnotenia ústnej fázy. Teda aj keď Súd pre verejnú službu nemôže účinne nahradiť posúdenie členov výberovej
         komisie svojím posúdením, musí byť schopný overiť, pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia (ktorého význam bol pripomenutý v bode
         30 tohto rozsudku), že členovia výberovej komisie ohodnotili žalobcu na základe hodnotiacich kritérií uvedených v oznámení
         o výberovom konaní a že pri výpočte známky účastníka nedošlo k žiadnej chybe; rovnako musí byť schopný vykonávať obmedzené
         preskúmanie vzťahu medzi posúdeniami členov výberovej komisie a ich vypočítanými hodnoteniami (pozri rozsudok Súdneho dvora
         zo 16. júna 1987, Kolivas/Komisia, 40/86, Zb. s. 2643, bod 11; rozsudok Van Neyghem/Komisia, už citovaný, bod 86 a rozsudok
         Súdu pre verejnú službu z 11. septembra 2008, Coto Moreno/Komisia, F‑127/07, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 34 a 36).
         Na tieto účely musí pristúpiť k opatreniam na zabezpečenie priebehu konania, ktoré sa mu vzhľadom na okolnosti konkrétnej
         veci zdajú vhodné, a žalovanej inštitúcii prípadne uviesť, ako to Súd pre verejnú službu urobil v tomto prípade, že odpovede
         budú postúpené účastníkovi iba v rozsahu, v akom to bude zlučiteľné so zásadou tajnosti rokovania výberovej komisie.

      53      V danej veci je vzhľadom na informácie v spise (konkrétne okolnosti vzťahujúce sa na body 42 až 47 tohto rozsudku) a vzhľadom
         na neposkytnutie prvkov informácií požadovaných Súdom pre verejnú službu zo strany Komisie v rámci opatrení na zabezpečenie
         priebehu konania (pozri bod 16 tohto rozsudku) Súd pre verejnú službu názoru, že žalobný dôvod založený na porušení povinnosti
         odôvodnenia je dôvodný a treba mu vyhovieť.

      54      Taký záver nemôže byť spochybnený stanoviskom Komisie vyjadreným v jej vyjadrení z 18. februára 2008, podľa ktorého jej odmietnutie
         sprístupnenia hodnotiacej dokumentácie a ďalších informácií požadovaných Súdom pre verejnú službu bolo odôvodnené, na jednej
         strane, neexistenciou tvrdenia žalobcu, a tým menej dôkazov, o zjavnom porušení pravidiel spravujúcich práce výberovej komisie
         a na druhej strane okolnosťou, že Súd pre verejnú službu mylne chápal povinnosť odôvodnenia ako pravidlo spravujúce práce
         výberovej komisie alebo, nanajvýš, ako súvisiace pravidlo. V skutočnosti, okrem toho, že dokonca aj zo znenia prípravnej správy
         pre pojednávanie vyplýva, že predmetné opatrenia boli požadované predovšetkým na účely posúdenia žalobného dôvodu založeného
         na povinnosti odôvodnenia, stanovisko Komisie nesprávne vyložilo, za okolností danej veci, tak kogentnú povahu povinnosti
         odôvodnenia, ako aj samotný význam tejto povinnosti, tak ako je pripomenutá v bode 30 tohto rozsudku.

      55      Zo všetkého čo bolo uvedené vyššie a bez toho, aby bolo potrebné preskúmavať dva zvyšné žalobné dôvody vznesené žalobcom,
         vyplýva, že návrhom smerujúcim k zrušeniu rozhodnutia výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 (pozri bod 19 tohto
         rozsudku) z 19. júna 2007 treba vyhovieť, keďže došlo k porušeniu povinnosti odôvodnenia.

      56      Naopak, pokiaľ ide o návrhy smerujúce k tomu, aby Súd pre verejnú službu uložil Komisii príkazy, Súd pre verejnú službu pripomína,
         že podľa ustálenej judikatúry súd Spoločenstva zjavne nemá právomoc ukladať inštitúciám Spoločenstva príkazy. Táto judikatúra
         je uplatniteľná na spory z verejnej služby (rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1989, Becker a Starquit/Parlament, C‑41/88
         a C‑178/88, Zb. s. 3807, abstrakt, bod 6; rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júna 1998, Chesi a i./Rada, T‑172/95, Zb. s. I‑A‑265
         a II‑817, bod 33). Súd pre verejnú službu by teda nemal, bez prekročenia výsad správneho orgánu (pozri najmä rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 15. decembra 1999, Latino/Komisia, T‑300/97, Zb. s. I‑A‑259 a II‑1263, bod 28, a citovanú judikatúru), v danej
         veci ukladať Komisii príkazy, a to dokonca ani také, ktoré zodpovedajú povinnosti zaväzujúcej inštitúciu, v súlade s článkom
         233 ES, po zrušujúcom rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. júna 2005, Castets/Komisia, T‑80/04,
         Zb. s. I‑A‑161 a II‑729, bod 17 a z 5. októbra 2005, Rasmussen/Komisia, T‑203/03, Zb. s. I‑A‑279 a II‑1287, bod 32). Naopak,
         Komisii prináleží prijať opatrenia, ktoré prináša so sebou výkon rozsudku.

       O trovách
      57      Podľa článku 122 rokovacieho poriadku sa ustanovenia ôsmej kapitoly hlavy II uvedeného poriadku vzťahujúce sa na trovy konania
         a súdne výdavky uplatňujú iba na konania začaté na Súde pre verejnú službu po nadobudnutí účinnosti tohto poriadku, teda od
         1. novembra 2007. Na konania prebiehajúce na Súde pre verejnú službu pred týmto dátumom sa budú primerane uplatňovať príslušné
         ustanovenia rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.

      58      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Na základe článku 88 toho istého poriadku však v sporoch medzi Spoločenstvami
         a ich zamestnancami inštitúcie znášajú vlastné trovy konania. Keďže žalobe žalobcu bolo v zásade vyhovené, je opodstatnené
         rozhodnúť, že Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania žalobcu.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania EPSO/AD/26/05 z 19. júna 2007 sa zrušuje.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Komisia Európskych spoločenstiev znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania žalobcu.

               Kreppel

               Tagaras

               Gervasoni

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. októbra 2008.

               Tajomník

                     Predseda

               W. Hakenberg

                     S. Gervasoni

         Znenie tohto rozhodnutia, ako aj znenia v ňom citovaných rozhodnutí súdnych orgánov Spoločenstva zatiaľ neuverejnených v Zbierke
            sú k dispozícii na internetovej stránke Súdneho dvora www.curia.europa.eu

      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. októbra 2010. # Gudrun Schwemmer proti Agentur für Arbeit Villingen-Schwenningen - Familienkasse. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie - Nariadenia (EHS) č. 1408/71 a č. 574/72 - Rodinné dávky - Pravidlá ‚na zamedzenie súbehu‘ - Článok 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 - Článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72 - Deti bývajúce v členskom štáte s matkou, ktorá tam spĺňa podmienky poberania rodinných dávok, pričom ich otec, pracujúci vo Švajčiarsku a spĺňajúci a priori podmienky poberania rodinných dávok rovnakého druhu podľa švajčiarskej právnej úpravy, nepodal žiadosť o priznanie týchto dávok. # Vec C-16/09.

text:
      Vec C‑16/09
      Gudrun Schwemmer
      proti
      Agentur für Arbeit Villingen‑Schwenningen – Familienkasse
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Sociálne zabezpečenie – Nariadenia (EHS) č. 1408/71 a č. 574/72 – Rodinné dávky – Pravidlá ‚na zamedzenie súbehu‘ – Článok 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 – Článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72 – Deti bývajúce v členskom štáte s matkou, ktorá tam spĺňa podmienky poberania rodinných dávok, pričom ich otec, pracujúci
         vo Švajčiarsku a spĺňajúci a priori podmienky poberania rodinných dávok rovnakého druhu podľa švajčiarskej právnej úpravy,
         nepodal žiadosť o priznanie týchto dávok“

      Abstrakt rozsudku
      Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Rodinné dávky – Pravidlá Spoločenstva na zamedzenie súbehu
      (Nariadenie Rady č. 1408/71, články 73 a 76, nariadenie Rady č. 574/72, článok 10)
      Článok 76 nariadenia č. 1408/71 a článok 10 nariadenia č. 574/72, zmenených doplnených a aktualizovaných nariadením č. 118/97,
         a zmenených a doplnených nariadením č. 647/2005, sa majú vykladať v tom zmysle, že nárok nepodliehajúci podmienkam poistenia,
         zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti a vzťahujúci sa na dávky splatné podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom
         má bydlisko rodič spolu s deťmi, v prospech ktorých sú tieto dávky priznané, sa nemôže čiastočne pozastaviť v situácii, keď
         bývalý manžel a druhý rodič uvedených detí má v zmysle právnej úpravy štátu, v ktorom je zamestnaný, nárok na rodinné dávky,
         a to buď výlučne na základe vnútroštátnej právnej úpravy tohto členského štátu, alebo článku 73 nariadenia č. 1408/71, ale
         v skutočnosti tieto dávky nepoberá, pretože o ne nepožiadal.

      Aby totiž mohli byť rodinné dávky považované za splatné v zmysle právneho poriadku členského štátu, právna úprava tohto štátu
         musí uznávať nárok na vyplatenie dávok v prospech rodinného príslušníka, ktorý v tomto štáte pracuje. Dotknutá osoba preto
         nevyhnutne musí spĺňať všetky formálne a vecné podmienky stanovené vnútroštátnou právnou úpravou tohto štátu, aby mohla tento
         nárok uplatniť, pričom medzi uvedené podmienky môže patriť napríklad podmienka, aby bola v súvislosti s vyplatením dávok najprv
         podaná žiadosť.

      (pozri body 53, 59 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 14. októbra 2010 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Nariadenia (EHS) č. 1408/71 a č. 574/72 – Rodinné dávky – Pravidlá ‚na zamedzenie súbehu‘ – Článok 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 – Článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72 – Deti bývajúce v členskom štáte s matkou, ktorá tam spĺňa podmienky poberania rodinných dávok, pričom ich otec, pracujúci
         vo Švajčiarsku a spĺňajúci a priori podmienky poberania rodinných dávok rovnakého druhu podľa švajčiarskej právnej úpravy,
         nepodal žiadosť o priznanie týchto dávok“

      Vo veci C‑16/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 30. októbra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 15. januára 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Gudrun Schwemmer
      proti
      Agentur für Arbeit Villingen‑Schwenningen – Familienkasse,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev, A. Rosas, A. Ó Caoimh (spravodajca) a P. Lindh,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: K. Malacek, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. februára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        G. Schwemmer, v zastúpení: R. Romeyko, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        litovská vláda, v zastúpení: E. Matulionytė, splnomocnená zástupkyňa,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: V. Kreuschitz, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. apríla 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 76 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní
         systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa
         pohybujú v rámci spoločenstva, a článku 10 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup na
         vykonávanie nariadenia č. 1408/71, zmenených doplnených a aktualizovaných nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996
         (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3) a zmenených a doplnených nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES)
         č. 647/2005 z 13. apríla 2005 (Ú. v. EÚ L 117, s. 1) (ďalej len „nariadenie č. 1408/71“ a „nariadenie č. 574/72“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania o opravnom prostriedku „Revision“ medzi G. Schwemmerovou a Agentur für Arbeit Villingen‑Schwenningen
         – Familienkasse (Úrad práce, Villingen‑Schwenningen – oddelenie rodinných dávok, ďalej len „Familienkasse“), týkajúceho sa
         odmietnutia tohto orgánu vyplatiť v Nemecku dotknutej osobe rodinné dávky v plnom rozsahu od januára 2006.

       Právny rámec
       Zmluva z roku 1999
      3        Zmluva medzi Európskym spoločenstvom a jeho členskými štátmi na jednej strane a Švajčiarskou konfederáciou na strane druhej
         o voľnom pohybe osôb podpísaná 21. júna 1999 v Luxemburgu (Ú. v. ES L 114, 2002, s. 6, ďalej len „zmluva z roku 1999“) vo
         svojom článku 8 upravuje koordináciu systémov sociálneho zabezpečenia.

      4        Príloha II tejto zmluvy s názvom „Koordinácia systémov sociálneho zabezpečenia“ vo svojom článku 1 stanovuje:

      „1.      Zmluvné strany sa zaväzujú, že v oblasti koordinácie systémov sociálneho zabezpečenia budú uplatňovať uvedené akty Spoločenstva
         v znení platnom v čase podpísania zmluvy [z roku 1999] a v znení zmien a doplnení vyplývajúcich z časti A tejto prílohy alebo
         pravidlá rovnocenné týmto aktom.

      2.      Výraz ‚členské štáty‘ vyskytujúci sa v aktoch, na ktoré sa odkazuje v časti A tejto prílohy, sa vzťahuje okrem štátov, na
         ktoré sa dotknuté akty Spoločenstva uplatňujú, aj na Švajčiarsko.“

      5        V časti A bodoch 1 a 2 prílohy II zmluvy z roku 1999 sa odkazuje na nariadenia č. 1408/71, resp. č. 574/72, tak ako boli aktualizované
         viacerými aktmi uvedenými v týchto bodoch, medzi ktoré patrí ako posledné nariadenie Rady (ES) č. 307/1999 z 8. februára 1999,
         ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 1408/71 a nariadenie č. 574/72 s cieľom rozšíriť ich uplatňovanie na študentov (Ú. v. ES
         L 38, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 335).

       Nariadenie č. 1408/71
      6        Článok 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že na účely jeho uplatnenia:

      „a)      ‚zamestnanec‘ a ‚samostatne zárobkovo činná osoba‘ znamená:
      i)      každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami systému
         sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo v rámci osobitného systému pre štátnych
         zamestnancov;

      ii)      každú osobu povinne poistenú pre prípad jednej alebo viacerých nepredvídaných udalostí pokrytých časťami systému sociálneho
         zabezpečenia, ktoré sú predmetom tohto nariadenia a vzťahujú sa na všetkých obyvateľov [rezidentov – neoficiálny preklad] alebo celú pracujúcu populáciu, ak takáto osoba:

      –        sa dá identifikovať ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba na základe spôsobu, ktorým sa takýto systém riadi
         alebo financuje, alebo,

      –        ak nespĺňa tieto kritéria, je poistená pre prípad nejakej inej nepredvídanej udalosti uvedenej v prílohe I v rámci systému
         pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo v rámci systému, ktorý je uvedený v iii), a to buď povinne,
         alebo na základe nepretržitého voliteľného poistenia, alebo, ak takýto systém v danom členskom štáte neexistuje, tak vyhovuje
         definícii, ktorá je uvedená v prílohe I;

      …
      iv)      každú osobu, ktorá je dobrovoľne poistená pre prípad jednej alebo viacerých nepredvídaných udalostí pokrytých časťami systému
         sociálneho zabezpečenia členského štátu, ktoré sú predmetom tohto nariadenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné
         osoby alebo pre všetkých obyvateľov [rezidentov – neoficiálny preklad] alebo pre určité kategórie obyvateľov [rezidentov – neoficiálny preklad]:

      –        ak takáto osoba vykonáva činnosť ako zamestnaná alebo samostatne zárobkovo činná osoba alebo
      –        ak takáto osoba bola predtým povinne poistená pre prípad takej istej nepredvídanej udalosti podľa systému pre zamestnancov
         alebo samostatne zárobkovo činné osoby toho istého členského štátu;

      …
      f)      i)     ‚rodinný príslušník‘ znamená akúkoľvek osobu definovanú alebo uznanú za rodinného príslušníka alebo označenú za člena domácnosti
         právnymi predpismi, podľa ktorých sa poskytujú dávky…; ak však uvedené právne predpisy považujú za rodinného príslušníka alebo
         člena domácnosti len osobu, ktorá žije v spoločnej domácnosti so zamestnancom alebo samostatne zárobkovo činnou osobou alebo
         študentom táto podmienka sa považuje za splnenú, ak je dotknutá osoba závislá najmä na tejto osobe. …

      …
      …
      o)      ‚príslušná‘ inštitúcia znamená:
      i)      inštitúciu, u ktorej je dotknutá osoba poistená v čase žiadosti o dávku,
      alebo
      ii)      inštitúciu, u ktorej je dotknutá osoba oprávnená alebo by bola oprávnená nárokovať si dávky, ak táto osoba alebo jej rodinní
         príslušníci majú [ak by táto osoba alebo jej rodinní príslušníci mali – neoficiálny preklad] bydlisko na území členského štátu, v ktorom sa inštitúcia nachádza,

      …
      …
      q)      ‚príslušný štát‘ znamená členský štát, na území ktorého sa príslušná inštitúcia nachádza;
      …
      u)      i)     ‚rodinné dávky‘ znamenajú všetky vecné dávky alebo peňažné dávky určené na pokrytie rodinných výdavkov podľa právnych predpisov
         v zmysle článku 4 ods. 1 písm. h)…

      ii)      ‚rodinné prídavky‘ znamenajú pravidelné peňažné dávky poskytované výlučne na základe počtu, a ak je to vhodné, veku rodinných
         príslušníkov;

      …“
      7        Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:

      „Toto nariadenie sa vzťahuje na zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo študentov, na ktoré sa vzťahujú
         alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktoré sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských
         štátov, alebo ktoré sú osobami bez štátnej príslušnosti, alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov,
         ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých.“

      8        Podľa článku 4 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 1408/71 sa toto nariadenie vzťahuje „na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú
         týchto častí sociálneho zabezpečenia:… rodinné dávky“.

      9        Podľa článku 12 ods. 1 uvedeného nariadenia sa na jeho základe nemôže ani priznať, ani zachovať nárok na niekoľko dávok toho
         istého druhu za jednu a tú istú dobu povinného poistenia.

      10      Podľa článku 13 rovnakého nariadenia nazvaného „Všeobecné pravidlá“ a uvedeného v rámci hlavy II:

      „1.      …osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy
         sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.

      2.      …
      a)      na osobu zamestnanú na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko
         na území iného členského štátu…

      …“
      11      Článok 73 patriaci do kapitoly 7 hlavy III nariadenia č. 1408/71 a nazvaný „Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby,
         ktorých rodinní príslušníci majú bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný štát“ stanovuje:

      „Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá podlieha právnym predpisom členského štátu, má nárok ohľadom svojich
         rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu, na rodinné dávky, ktoré sú ustanovené právnymi
         predpismi prvého štátu, ako keby mali bydlisko v tomto štáte, podľa ustanovení prílohy VI.“

      12      Článok 76 nariadenia č. 1408/71, ktorý sa tiež nachádza v uvedenej kapitole 7 a je nazvaný „Pravidlá alebo priority v prípadoch
         prekrývania [Pravidlá priority v prípadoch súbehu – neoficiálny preklad] nároku na rodinné dávky podľa právnych predpisov príslušného štátu a podľa právnych predpisov členského štátu bydliska rodinných
         príslušníkov“, stanovuje:

      „1.      Keď počas rovnakého obdobia tým istým rodinným príslušníkom z dôvodu vykonávania povolania právne predpisy členského štátu,
         na území ktorého majú rodinní príslušníci bydlisko, priznajú nárok na rodinné dávky, nárok na rodinné dávky, ktoré náležia
         podľa právnych predpisov iného členského štátu, ak to prichádza do úvahy podľa článkov 73 alebo 74, bude pozastavený do výšky,
         ktorú priznávajú právne predpisy prvého členského štátu.

      2.      Ak sa nárok na dávky neuplatnil v členskom štáte, na území ktorého majú rodinní príslušníci bydlisko, príslušná inštitúcia
         iného členského štátu môže uplatniť ustanovenia odseku 1, ako keby dávky poskytoval prvý členský štát.“

      13      Bod I prílohy I nariadenia č. 1408/71 nazvaný „Zamestnanci a/alebo samostatne zárobkovo činné osoby [Článok 1 písm. a) body
         ii) a iii) nariadenia]“ stanovuje:

      „…
      D.      NEMECKO
      Ak inštitúcia príslušná pre poskytovanie rodinných dávok v súlade s hlavou III kapitolou 7 nariadenia je nemecká inštitúcia,
         potom v zmysle článku 1 písm. a) bodu ii) nariadenia:

      a)      ‚zamestnanec‘ je akákoľvek osoba, ktorá je povinne poistená pre prípad nezamestnanosti, alebo každá osoba, ktorá z dôvodu
         takéhoto poistenia poberá peňažné dávky z nemocenského poistenia alebo porovnateľné dávky alebo akýkoľvek stály štátny zamestnanec,
         ktorý prijíma vzhľadom na svoj stav štátneho zamestnanca plat, ktorý sa aspoň rovná mzde, ktorá by v prípade zamestnanca mala
         za následok vznik povinnosti poistiť sa proti nezamestnanosti;

      b)      ‚samostatne zárobkovo činná osoba‘ je akákoľvek osoba, ktorá vykonáva samostatnú zárobkovú činnosť, ktorá je povinná:
      –        zapojiť sa do systému, alebo platiť príspevky v súvislosti so starobným poistením v rámci systému pre samostatne zárobkové
         činné osoby alebo

      –        zapojiť sa do systému v rámci povinného dôchodkového poistenia.
      …“
       Nariadenie č. 574/72
      14      Článok 10 nariadenia č. 574/72 nazvaný „Pravidlá uplatniteľné v prípade súbehu nárokov na rodinné dávky alebo rodinné prídavky
         pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby“ stanovuje:

      „1.      a)     Nárok na dávky alebo rodinné prídavky splatné podľa právnych predpisov členského štátu, podľa ktorých nadobudnutie nároku
         na tieto dávky alebo prídavky nepodlieha podmienkam poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti, sa pozastaví,
         ak sú počas rovnakého obdobia dávky splatné tomu istému rodinnému príslušníkovi len podľa vnútroštátnych právnych predpisov
         druhého členského štátu alebo pri uplatňovaní článku 73, 74, 77 alebo 78 nariadenia, a to do výšky týchto dávok.

      b)      Ak je však zárobková činnosť vykonávaná na území prvého členského štátu:
      i)      v prípade dávok splatných buď len podľa vnútroštátnych právnych predpisov druhého členského štátu, alebo podľa článku 73 alebo
         74 nariadenia osobe, ktorá má nárok na rodinné dávky, alebo osobe, ktorej majú byť tieto prídavky vyplatené, nárok na rodinné
         dávky splatné buď len podľa vnútroštátnych právnych predpisov tohto druhého členského štátu, alebo podľa týchto článkov sa
         pozastaví do výšky rodinných prídavkov poskytovaných podľa právnych predpisov členského štátu, na území ktorého má rodinný
         príslušník bydlisko. Náklady na dávky vyplácané členským štátom, na území ktorého má rodinný príslušník bydlisko, znáša tento
         členský štát;

      …“
       Nemecká právna úprava
      15      § 62 zákona o dani z príjmu (Einkommensteuergesetz, ďalej len „EStG“) stanovuje, že v prípade detí v zmysle § 63 tohto zákona
         má nárok na „prídavky na deti“ („Kindergeld“) ten, kto má v Nemecku trvalý pobyt alebo sa tam zvyčajne zdržiava.

      16      Pojem „deti“ je v§ 32 ods.1 EStG definovaný takto:

      „Deťmi sú deti, ktoré sú s daňovníkom príbuzné v prvom stupni.“
      17      § 65 ods. 1 EStG stanovuje, že prídavky na deti sa nevyplácajú, ak ide o dieťa, v súvislosti s ktorým existuje alebo by v prípade
         podania žiadosti existoval nárok na prídavky na deti v zahraničí.

      18      Zo spisu, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru vyplýva, že podľa § 27 ods. 2 zväzku III Zákonníka sociálneho zabezpečenia (Sozialgesetzbuch,
         Drittes Buch), v spojení s § 8 ods. 1 zväzku IV tohto zákonníka (Sozialgesetzbuch, Viertes Buch), zamestnanci, ktorí v zmysle
         tejto právnej úpravy vykonávajú „činnosť malého rozsahu“ („geringfügige Beschäftigung“), nie sú povinne poistení pre prípad
         nezamestnanosti.

      19      Zo spisu tiež vyplýva, že podľa § 5 ods. 2 zväzku VI Zákonníka sociálneho zabezpečenia (Sozialgesetzbuch, Sechstes Buch),
         v spojení s § 8 ods. 3 zväzkom IV tohto zákonníka nie sú samostatne zárobkovo činné osoby, ktoré v zmysle tejto právnej úpravy
         vykonávajú „činnosť malého rozsahu“ („geringfügige selbständige Tätigkeit“) povinné poistiť sa pre prípad staroby alebo platiť
         v tejto súvislosti odvody v rámci režimu samostatne zárobkových osôb alebo sa poistiť v rámci povinného starobného poistenia.

       Švajčiarska právna úprava
      20      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že kantonálne dávky na maloleté deti a na vzdelanie sú vyplácané len
         pod podmienkou podania žiadosti v tomto zmysle.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      21      Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania G. Schwemmer býva so svojimi dvomi deťmi narodenými v rokoch 1992 a 1995 v Nemecku.
         V roku 2005 začala vykonávať „samostatnú zárobkovú činnosť v oblasti správy budov, domovníckych a upratovacích služieb“. Od
         mája 2006 bola zamestnaná „v malom rozsahu“ v jednej firme. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že išlo o „minijob“
         (zamestnanie v malom rozsahu). Pri takejto činnosti nie je potrebné sociálne poistenie.

      22      V dotknutom období platila G. Schwemmer príslušným nemeckých orgánom dobrovoľné príspevky na základe dôchodkového poistenia,
         ako aj zdravotného a nemocenského poistenia.

      23      Otec oboch detí je s G. Schwemmerovou rozvedený od roku 1997 a pracuje vo Švajčiarsku. O rodinné dávky, na ktoré má podľa
         vnútroštátneho súdu v zmysle švajčiarskeho práva nárok vo výške 109,75 eura na každé dieťa, v uvedenom štáte nepožiadal.

      24      Rozhodnutím z 21. marca 2006, ktoré bolo po podaní správnej žaloby potvrdené 8. mája 2006, určilo Familienkasse pre uvedené
         deti od januára 2006 prídavky na deti vo výške čiastkovej sumy 44,25 eura na každé dieťa, teda sumy, o ktorú prídavky na deti
         vo výške 154 eur podľa nemeckej právnej úpravy prevyšujú rodinnú dávku vo výške 109,75 eura, na ktorú má otec nárok vo Švajčiarsku.

      25      Familienkasse zastáva názor, že nárok G. Schwemmerovej na prídavky na deti sa má určiť na základe ustanovení o súbehu nárokov
         stanovených v nariadeniach č. 1408/71 a č. 574/72. Keďže podľa tohto orgánu G. Schwemmer nevykonávala zárobkovú činnosť v zmysle
         článku 10 ods. 1 písm. b) bodu i) nariadenia č. 574/72, podľa článku 10 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia má nárok na rodinné
         dávky vo Švajčiarsku prednosť pred nárokom na prídavky na deti podľa nemeckej právnej úpravy. Otázka, či boli rodinné dávky
         upravené v švajčiarskej právnej úprave skutočne poberané, nie je podľa Familienkasse v zmysle článku 76 ods. 2 nariadenia
         č. 1408/71 uplatniteľného mutatis mutandis relevantná. Podľa tohto orgánu, ako aj podľa Finanzgericht (finančný súd), pred ktorým v tejto veci prebiehalo konanie, diskrečnú
         právomoc priznanú členskému štátu možno vykladať výlučne v tom zmysle, že len v odôvodnených a výnimočných prípadoch sa má
         predpokladať, že v krajine zamestnania neboli priznané nijaké rodinné dávky.

      26      V konaní pred vnútroštátnym súdom G. Schwemmer proti tomuto výkladu namieta a predovšetkým tvrdí, že otec detí nepodal žiadosť
         o dávky upravené švajčiarskym právnym poriadkom, a to len s cieľom spôsobiť jej ujmu. Takáto situácia nie je v nariadení č. 574/72
         upravená.

      27      Za týchto okolností Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa pravidlo uvedené v článku 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 uplatniť mutatis mutandis na článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72 v prípadoch, v ktorých oprávnený rodič nepožiadal o rodinné dávky, na ktoré
         má nárok v krajine zamestnania?

      2.      V prípade, že sa má článok 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 uplatňovať mutatis mutandis: na základe ktorých diskrečných kritérií môže inštitúcia krajiny bydliska príslušná v oblasti rodinných dávok uplatniť článok
         10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72 tak, ako keby sa dávky poskytovali v krajine zamestnania? Môže byť diskrečná právomoc
         prejavujúca sa v tom, že sa predpokladá poberanie rodinných dávok v krajine zamestnania, obmedzená v prípade, keď oprávnená
         osoba o rodinné dávky, na ktoré má nárok v krajine zamestnania, zámerne nepožiada, aby spôsobila ujmu osobe, ktorá má nárok
         na prídavky na deti v krajine bydliska?“

       O prejudiciálnych otázkach
      28      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru v podstate vyplýva, že spor vo veci samej sa týka otázky, či nemecké orgány majú právo
         znížiť prídavky na deti, na ktoré má G. Schwemmer v súvislosti s dotknutými deťmi nárok podľa nemeckej právnej úpravy – pričom
         ide o nárok, ktorý nepodlieha podmienkam poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti – o sumu zodpovedajúcu
         rodinným dávkam, ktoré by boli podľa tých istých orgánov splatné vo Švajčiarsku bývalému manželovi G. Schwemmerovej, ak by
         o ne jednoducho požiadal.

      29      Za týchto okolností je potrebné sa domnievať, že vnútroštátny súd sa svojimi dvoma otázkami, ktoré je potrebné preskúmať spoločne,
         snaží v podstate zistiť, či je v zmysle pravidiel proti súbehu nárokov na dávky stanovených v článku 76 nariadenia č. 1408/71
         a článku 10 nariadenia č. 574/72 možné, aby bol nárok na dávky, ktorý nepodlieha podmienkam poistenia, zamestnania alebo samostatnej
         zárobkovej činnosti a vznikol podľa právnej úpravy členského štátu bydliska rodiča a detí, v prospech ktorých sa dávky priznávajú,
         čiastočne pozastavený v situácii, aká je v prejednávanej veci, keď bývalý manžel a druhý rodič dotknutých detí má v zásade
         nárok na rodinné dávky v zmysle právnej úpravy štátu svojho zamestnania, a to buď výlučne v zmysle vnútroštátnej právnej úpravy
         tohto štátu alebo podľa článku 73 nariadenia č. 1408/71, ale v skutočnosti tieto dávky nepoberá, pretože o ne nepožiadal.

      30      V rámci druhej otázky sa vnútroštátny súd zameriava konkrétne na to, či dôvod, pre ktorý sa o rodinné dávky nepožiadalo, môže
         mať vplyv na rozhodnutie v spore vo veci samej. Vnútroštátny súd túto otázku kladie len za predpokladu, že Súdny dvor usúdi,
         že vnútroštátne orgány majú diskrečnú právomoc na zníženie uvedených dávok.

      31      Je nepochybné, že v situáciách ako v prejednávanej veci sa podľa zmluvy z roku 1999 a osobitne jej prílohy II, ako aj v zmysle
         bodu 4 tohto rozsudku výraz „členské štáty“ uvedený v nariadeniach č. 1408/71 a č. 574/72 považuje za výraz, ktorý odkazuje
         jednak na členské štáty Európskej únie, na ktoré sa uvedené akty vzťahujú, a jednak na Švajčiarsku konfederáciu, takže predmetné
         nariadenia možno v rámci sporu vo veci samej uplatniť.

      32      V prejednávanej veci vzhľadom na predmet sporu vo veci samej nie je potrebné rozhodnúť o otázke, či nariadenie č. 647/2005
         je pokryté Zmluvou z roku 1999 ako pravidlo, ktoré je v zmysle jej článku 1 ods. 1 prílohy II rovnocenné aktom Únie, na ktoré
         sa v uvedenej prílohe odkazuje. Je totiž nutné konštatovať, že relevantné ustanovenia sú rovnaké, aj pokiaľ ide o znenie nariadení
         č. 1408/71 a č. 574/72 vyplývajúce z nariadenia č. 307/1999, teda posledného novelizačného nariadenia, ktoré bolo v súvislosti
         s uvedenými dvoma nariadeniami výslovne spomenuté v uvedenej prílohe II, aj pokiaľ ide o ich znenie vyplývajúce z nariadenia
         č. 647/2005, ktoré sa v tejto veci zohľadňuje.

      33      V prejednávanej veci sa nespochybňuje, že prídavky na deti upravené v nemeckej právnej úprave, ktorej sa týka vec sama, spĺňajú
         podmienky, aby boli kvalifikované ako „rodinné dávky“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. u) nariadenia č. 1408/71 (pokiaľ ide
         o prídavky uvedené v § 62 EStG pozri tiež rozsudok z 20. mája 2008, Bosmann, C‑352/06, Zb. s. I‑3827, body 10 a 27).

      34      Pokiaľ ide o osobnú pôsobnosť nariadenia č. 1408/71, z judikatúry Súdneho dvora nepochybne vyplýva, že ak je na priznanie
         rodinných dávok príslušná nemecká inštitúcia v zmysle kapitoly 7 hlavy III nariadenia č. 1408/71, pred definíciou uvedenou
         v článku 1 písm. a) tohto nariadenia má prednosť definícia uvedená v prílohe I bode I D („Nemecko“) rovnakého nariadenia (pozri
         rozsudok z 5. marca 1998, Kulzer, C‑194/96, Zb. s. I‑895, bod 35), takže len osoby, ktoré sú na rozdiel od G. Schwemmerovej
         povinne poistené v rámci jedného z režimov uvedených v prílohe I bode I D nariadenia č. 1408/71, možno považovať za „zamestnancov“
         alebo „samostatne zárobkovo činné osoby“ v zmysle článku 1 písm. a) bodu ii) tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle najmä
         rozsudky z 30. januára 1997, Stöber a Piosa Pereira, C‑4/95 a C‑5/95, Zb. s. I‑511, body 29 až 36; z 12. júna 1997, Merino
         García, C‑266/95, Zb. s. I‑3279, body 24 až 26; z 12. mája 1998, Martínez Sala, C‑85/96, Zb. s. I‑2691, body 42 a 43, ako
         aj zo 4. mája 1999, Sürül, C‑262/96, Zb. s. I‑2685, bod 89).

      35      Aj keď sa v tejto súvislosti pripustí, že osobu v postavení G. Schwemmerovej nemožno na účely priznania rodinných dávok na
         základe kapitoly 7 hlavy III nariadenia č. 1408/71 považovať za „zamestnanca“ alebo „samostatne zárobkovo činnú osobu“ v zmysle
         ustanovení článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71 v spojení s bodom I D prílohy I uvedeného nariadenia, je potrebné uviesť,
         že v prejednávanej veci je nepochybné, že bývalý manžel G. Schwemmerovej a otec dotknutých detí vo Švajčiarsku pracuje ako
         „zamestnanec“ v zmysle článku 1 písm. a) uvedeného nariadenia.

      36      Okrem toho zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že dotknuté deti, ktoré boli zverené G. Schwemmerovej a v prospech
         ktorých sa vyplácajú prídavky na deti podľa § 62 EStG, musia byť v zmysle článku 1 písm. f) bodu i) nariadenia č. 1408/71
         považované za „rodinných príslušníkov“ bývalého manžela G. Schwemmerovej.

      37      Z judikatúry Súdneho dvora navyše vyplýva, že hoci sa nariadenie č. 1408/71 výslovne netýka rodinných situácií nasledujúcich
         po rozvode, nič neodôvodňuje ich vylúčenie z pôsobnosti uvedeného nariadenia (pozri rozsudky z 3. februára 1983, Robards,
         149/82, Zb. s. 171, bod 15; Kulzer, už citovaný, bod 32; z 5. februára 2002, Humer, C‑255/99, Zb. s. I‑1205, bod 42, a z 26. novembra
         2009, Slanina, C‑363/08, Zb. s. I‑11111, bod 30).

      38      Za týchto okolností musia byť ustanovenia nariadení č. 1408/71 a č. 574/72 týkajúce sa rodinných dávok vykladané ako ustanovenia,
         ktoré možno uplatňovať na podobné situácie, z akej vznikol spor vo veci samej. Ako totiž vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania, v situácii ako vo veci samej v prvom rade môžu vzniknúť v rovnakom období nároky, ktoré sú paralelné s rodinnými
         dávkami, a to jednak na strane matky a v prospech dotknutých detí a jednak na strane otca. V druhom rade tieto deti ako rodinní
         príslušníci rodiča, ktorý je pracovníkom, spadajú do osobnej pôsobnosti nariadenia č. 1408/71 bez toho, aby bolo relevantné,
         či druhý rodič je súčasťou rodiny prvého uvedeného rodiča (pozri analogicky rozsudok zo 4. júla 1985, Kromhout, 104/84, Zb.
         s. 2205, bod 15).

      39      Vzhľadom na vyššie uvedené môže situácia ako vo veci samej spadať do pôsobnosti nariadení č. 1408/71 a č. 574/72.

      40      Je potrebné pripomenúť, že ustanovenia nariadenia č. 1408/71, ktoré určujú právnu úpravu uplatniteľnú na pracovníkov, ktorí
         sa pohybujú v rámci Únie, majú najmä za cieľ zabezpečiť, aby sa na dotknuté osoby vzťahoval systém sociálneho zabezpečenia
         iba jedného členského štátu, aby sa tak zamedzilo súbehu uplatniteľných vnútroštátnych právnych úprav a komplikáciám, ktoré
         z neho môžu vyplynúť. Táto zásada je vyjadrená najmä v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 (pozri v tomto zmysle najmä
         rozsudky z 12. júna 1986, Ten Holder, 302/84, Zb. s. 1821, body 19 a 20, ako aj Bosmann, už citovaný, bod 16).

      41      Pokiaľ ide o rodinné dávky, článok 73 nariadenia č. 1408/71 uvádza, že pracovník podliehajúci právnym predpisom členského
         štátu má pre svojich rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu, nárok na rodinné dávky stanovené
         právnymi predpismi prvého štátu, ako keby mali bydlisko na území tohto štátu (pozri rozsudky zo 7. júla 2005, Weide, C‑153/03,
         Zb. s. I‑6017, bod 20, a Bosmann, už citovaný, bod 17). Toto ustanovenie má za cieľ zabezpečiť migrujúcim pracovníkom poberanie
         rodinných prídavkov v členskom štáte zamestnania, v prípade, že ich rodina sa nepresunula s nimi (pozri rozsudok zo 4. júla
         1990, Kracht, C‑117/89, Zb. s. I‑2781, bod 15), a najmä zabrániť tomu, aby členský štát mohol stanoviť pre priznanie alebo
         výšku rodinných dávok podmienku, aby rodinní príslušníci pracovníka mali bydlisko v členskom štáte, ktorý poskytuje dávky
         (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok zo 7. júna 2005, Dodl a Oberhollenzer, C‑543/03, Zb. s. I‑5049, bod 46, ako aj citovanú
         judikatúru).

      42      Je však dôležité upresniť, že uvedený článok 73 predstavuje v oblasti rodinných dávok všeobecné, ale nie absolútne pravidlo
         (pozri rozsudok Dodl a Oberhollenzer, už citovaný, bod 49).

      43      Ak teda existuje riziko súbehu nárokov stanovených právnymi predpismi štátu bydliska a štátu zamestnania, ustanovenia článkov
         13 a 73 nariadenia č. 1408/71 podliehajú pravidlám „na zamedzenie súbehu“ uvedeným v tomto nariadení a v nariadení č. 574/72
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Dodl a Oberhollenzer, už citovaný, bod 49).

      44      Prejednávanú vec preto treba posudzovať z hľadiska ustanovení zabraňujúcich súbehu, teda článku 76 nariadenia č. 1408/71 a článku
         10 nariadenia č. 574/72, ktoré upravujú pravidlá vytvorené s cieľom ukončiť súbeh nárokov vyplývajúcich z právnej úpravy štátu
         bydliska dotknutých detí a z právnej úpravy štátu zamestnania jedného z rodičov.

      45      Článok 76 nariadenia č. 1408/71 upravuje v zmysle svojho názvu „pravidlá priority v prípadoch súbehu nároku na rodinné dávky
         podľa právnych predpisov príslušného štátu a podľa právnych predpisov členského štátu bydliska rodinných príslušníkov“. Zo
         znenia tohto ustanovenia vyplýva, že jeho účelom je vyriešiť súbeh nárokov na rodinné dávky vyplývajúcich jednak z článku
         73 tohto nariadenia a jednak z vnútroštátnych právnych predpisov štátu bydliska rodinných príslušníkov, na základe ktorých
         vzniká nárok na rodinné prídavky z dôvodu vykonávania zárobkovej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky Dodl a Oberhollenzer,
         už citovaný, bod 53, ako aj Slanina, už citovaný, bod 37).

      46      V tomto konaní je však nepochybné, že z nemeckej právnej úpravy vyplýva nárok na rodinné dávky pod podmienkou, že dotknutá
         osoba má v Nemecku trvalý pobyt alebo sa tam zvyčajne zdržiava a nie „z dôvodu vykonávania povolania“, ako vyžaduje článok
         76 na účely jeho uplatnenia. Z toho vyplýva, že uvedený článok 76 sa na situáciu, aká je vo veci samej, neuplatňuje.

      47      Je preto potrebné preskúmať či sa na takú situáciu uplatňuje článok 10 nariadenia č. 574/72.

      48      Ako už Súdny dvor rozhodol, podľa pravidla na zamedzenie súbehu uvedeného v článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72
         majú dávky splatné v inom členskom štáte, ako je štát bydliska dotknutého dieťaťa, a to buď výlučne na základe vnútroštátnej
         právnej úpravy tohto členského štátu alebo najmä podľa článku 73 nariadenia č. 1408/71, prednosť pred dávkami splatnými na
         základe právnej úpravy členského štátu bydliska tohto dieťaťa, ktoré sú z tohto dôvodu pozastavené. Naopak v prípade, že zárobková
         činnosť je vykonávaná v tomto druhom uvedenom štáte, článok 10 ods. 1 písm. b) bod i) tohto nariadenia upravuje opačné riešenie,
         a to, že nárok na dávky vyplácané členským štátom bydliska dieťaťa prevažuje nad nárokom na dávky vyplácané členským štátom
         zamestnania, ktoré sa preto pozastavia (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 9. decembra 1992, McMenamin, C‑119/91, Zb. s. I‑6393,
         body 17 a 18, ako aj Weide, už citovaný, bod 28).

      49      Aj keď článok 10 nariadenia č. 574/72 neobsahuje ustanovenie podobné článku 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, Familienkasse
         v spore vo veci samej tvrdí, že článok 10 ods. 1 nariadenia č. 574/72 sa má vykladať v spojení a/alebo analogicky s uvedeným
         článkom 76 ods. 2, ktorý v „opačnej“ situácii ako v spore vo veci samej, teda keď v členskom štáte bydliska dotknutých detí
         nebola podaná žiadosť o priznanie rodinných dávok, upravuje možnosť znížiť rodinné dávky priznané štátom zamestnania v prípade,
         že v štáte bydliska nebola podaná žiadosť o dávky.

      50      G. Schwemmer pred vnútroštátnym súdom tvrdila – aj keď len subsidiárne –, že v prípade, že sa uvedený článok 10 ods. 1 má
         vykladať analogicky s článkom 76 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, príslušné orgány by mali pri uplatňovaní voľnej úvahy, ktorá
         im za predpokladu takéhoto výkladu na základe analógie prislúcha, zohľadniť skutočnosť, že jej bývalý manžel opomenul požiadať
         o dávky upravené v švajčiarskej právnej úprave, na ktoré mal nárok, pričom tak podľa nej urobil s cieľom spôsobiť jej ujmu.

      51      V tejto súvislosti je však potrebné pripomenúť, že uvedený článok 10, ako napokon vyplýva z jeho názvu i znenia, má za cieľ
         upraviť len prípady súbehu nárokov na rodinné dávky, ku ktorým dochádza, keď sú tieto dávky splatné súbežne jednak v členskom
         štáte bydliska dotknutého dieťaťa bez ohľadu na podmienky poistenia alebo zamestnania a jednak v členskom štáte zamestnania,
         buď výlučne v zmysle vnútroštátnej právnej úpravy iného členského štátu, alebo najmä v zmysle článku 73 nariadenia č. 1408/71
         (pozri v tejto súvislosti rozsudok Bosmann, už citovaný, bod 24).

      52      Aby bolo možné dospieť k záveru, že v danom prípade ide o takýto súbeh, nepostačuje napríklad len to, že takéto dávky sú splatné
         v členskom štáte bydliska dotknutého dieťaťa a paralelne by len mohli byť splatné v inom členskom štáte, v ktorom pracuje
         jeden z rodičov tohto dieťaťa (pozri analogicky rozsudok McMenamin, už citovaný, bod 26).

      53      Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že aby mohli byť rodinné dávky považované za splatné v zmysle právneho poriadku
         členského štátu, právna úprava tohto štátu musí uznávať nárok na vyplatenie dávok v prospech rodinného príslušníka, ktorý
         v tomto štáte pracuje. Dotknutá osoba preto nevyhnutne musí spĺňať všetky formálne a vecné podmienky stanovené vnútroštátnou
         právnou úpravou tohto štátu, aby mohla tento nárok uplatniť, pričom medzi uvedené podmienky môže patriť napríklad podmienka,
         aby bola v súvislosti s vyplatením dávok najprv podaná žiadosť (pozri analogicky so skorším znením článku 76 nariadenia č. 1408/71
         rozsudky z 20. apríla 1978, Ragazzoni, 134/77, Zb. s. 963, body 8 až 11; z 13. novembra 1984, Salzano, 191/83, Zb. s. 3741,
         body 7 a 10; z 23. apríla 1986, Ferraioli, 153/84, Zb. s. 1401, bod 14, a Kracht, už citovaný, bod 11).

      54      V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, že v rozsudkoch uvedených v predchádzajúcom bode nemali dôvody, pre ktoré nebola
         najprv podaná žiadosť, vplyv na odpovede Súdneho dvora dané v rámci súvisiacich konaní.

      55      Je preto potrebné sa domnievať, že k pozastaveniu nároku na rodinné dávky podľa článku 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 574/72,
         ako je nárok vyplývajúci z § 62 EStG – pričom ide o dávky splatné v zmysle právnej úpravy členského štátu, podľa ktorej nadobudnutie
         nároku na ne nepodlieha podmienkam poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti – nedochádza, ak dávky neboli
         vyplatené v inom dotknutom členskom štáte z dôvodu nesplnenia všetkých podmienok vyžadovaných právnou úpravou tohto členského
         štátu na ich skutočné poberanie, medzi ktoré patrí aj podmienka, že o dávky je nutné najprv požiadať (pozri analogicky rozsudky
         Ragazzoni, už citovaný bod 12; Salzano, už citovaný, bod 11; Ferraioli, už citovaný, bod 15, a Kracht, už citovaný bod 11).

      56      Je pravda, že ako uvádza Familienkasse, po tom, ako nastali relevantné skutkové okolnosti vo veciach, v ktorých boli vyhlásené
         rozsudky uvedené v predchádzajúcom bode, bolo znenie článku 76 nariadenia č. 1408/71 platné v čase uvedených okolností, ktorého
         sa uvedené rozsudky týkali, zmenené, a bol do neho doplnený nový odsek 2 s cieľom umožniť členskému štátu zamestnania pozastaviť
         nárok na rodinné dávky, ak žiadosť o takéto dávky nebola podaná v členskom štáte bydliska a z toho dôvodu tento členský štát
         nijaké dávky nevyplácal.

      57      Z tejto okolnosti však nevyplýva, že judikatúra citovaná v bode 55 tohto rozsudku stráca svoju užitočnosť pri výklade článku
         10 nariadenia č. 574/72, ktorý na rozdiel od uvedeného skoršieho znenia článku 76 nariadenia č. 1408/71 nebol doplnený nariadením
         Rady (EHS) č. 3427/89 z 30. októbra 1989 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 331, s. 1), ktorým bolo z viacerých hľadísk zmenené a doplnené tak vtedy platné znenie nariadenia č. 1408/71,
         ako aj znenie nariadenia č. 574/72.

      58      Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že právne úprava Únie v oblasti koordinácie vnútroštátnych právnych úprav sociálneho
         zabezpečenia nemôže byť najmä s ohľadom na jej ciele a okrem výslovných výnimiek, ktoré sú s týmito cieľmi v súlade, uplatňovaná
         tak, že migrujúcemu pracovníkovi alebo oprávneným osobám sa odníme nárok na dávky poskytované výlučne podľa právnej úpravy
         jedného členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. marca 1979, Rossi, 100/78, Zb. s. 831, bod 14; z 12. júna 1980,
         Laterza, 733/79, Zb. s. 1915, bod 8; z 9. júla 1980, Gravina, 807/79, Zb. s. 2205, bod 7; z 24. novembra 1983, D’Amario, 320/82,
         Zb. s. 3811, bod 4, a Kromhout, už citovaný, bod 21). Z toho vyplýva, že by nebolo v súlade s uvedenými cieľmi, ak by sa ustanovenie
         na zamedzenie súbehu, akým je článok 10 nariadenia č. 574/72, vykladalo spôsobom, ktorý by viedol k reálnemu priznaniu nižšej
         sumy, ako je každá dávka sama osebe (pozri najmä analogicky rozsudky Rossi, už citovaný, bod 14 a nasl.; z 19. februára 1981,
         Beeck, 104/80, Zb. s. 503, bod 12, ako aj Kromhout, už citovaný, bod 21).

      59      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na položené otázky odpovedať, že článok 76 nariadenia č. 1408/71 a článok 10 nariadenia
         č. 574/72 sa majú vykladať v tom zmysle, že nárok nepodliehajúci podmienkam poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej
         činnosti a vzťahujúci sa na dávky splatné podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom má bydlisko rodič spolu s deťmi,
         v prospech ktorých sú tieto dávky priznané, sa nemôže čiastočne pozastaviť v situácii, aká je vo veci samej, keď bývalý manžel
         a druhý rodič uvedených detí má v zmysle právnej úpravy štátu, v ktorom je zamestnaný, nárok na rodinné dávky, a to buď výlučne
         na základe vnútroštátnej právnej úpravy tohto členského štátu, alebo článku 73 nariadenia č. 1408/71, ale v skutočnosti tieto
         dávky nepoberá, pretože o ne nepožiadal.

       O trovách
      60      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 76 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov,
            samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, a článok 10 nariadenia
            Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup na vykonávanie nariadenia č. 1408/71, zmenených, doplnených
            a aktualizovaných nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 a zmenených a doplnených nariadením Európskeho parlamentu
            a Rady (ES) č. 647/2005 z 13. apríla 2005, sa majú vykladať v tom zmysle, že nárok nepodliehajúci podmienkam poistenia, zamestnania
            alebo samostatnej zárobkovej činnosti a vzťahujúci sa na dávky splatné podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom má bydlisko
            rodič spolu s deťmi, v prospech ktorých sú tieto dávky priznané, sa nemôže čiastočne pozastaviť v situácii, aká je vo veci
            samej, keď bývalý manžel a druhý rodič uvedených detí má v zmysle právnej úpravy štátu, v ktorom je zamestnaný, nárok na rodinné
            dávky, a to buď výlučne na základe vnútroštátnej právnej úpravy tohto členského štátu, alebo článku 73 uvedeného nariadenia
            č. 1408/71, ale v skutočnosti tieto dávky nepoberá, pretože o ne nepožiadal.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. februára 1984. # Usines Gustave Boël a Fabrique de fer de Maubeuge proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Výrobné kvóty - Pokuty. # Vec 76/83.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 31. mája 2016.#Warimex Waren-Import Export Handels-GmbH proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie STONE – Absolútny dôvod zamietnutia – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-454/14.