title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. októbra 2005. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Rakúskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernice 78/686/EHS a 78/687/EHS - Zubní lekári. # Vec C-437/03.

text:
      Vec C‑437/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Rakúskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernice 78/686/EHS a 78/687/EHS – Zubní lekári“
      Návrhy prednesené 17. marca 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. októbra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Zubní lekári – Uznávanie diplomov a dokladov o vzdelaní
            – Smernica 78/686 – Koordinácia vnútroštátnych ustanovení – Smernica 78/687 – Prechodné opatrenia týkajúce sa Rakúska – Povolenie
            pre špecializovaných zubných lekárov používať titul „Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde“ – Prípustnosť
      (Smernica Rady 78/686, články 1 a 19b a smernica Rady 78/687, článok 1)
      2.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Zubní lekári – Uznávanie diplomov a dokladov o vzdelaní
            – Smernica 78/686 – Koordinácia vnútroštátnych ustanovení – Smernica 78/687 – Prechodné opatrenia týkajúce sa Rakúska – Povolenie
            pre „Dentisten“ používať titul „Zahnarzt“ a dovolávať sa výnimky stanovenej v smernici 78/686 bez toho, aby spĺňali podmienky
            stanovené v smernici 78/687 – Neprípustnosť
      (Smernica Rady 78/686, články 1 a 19b a smernica Rady 78/687, článok 1)
      1.     Rakúska republika si tým, že povolila špecializovaným zubným lekárom používať titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
         splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice 78/686 o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných
         dokladov o formálnych kvalifikáciách zubných lekárov vrátane opatrení na uľahčenie efektívneho uplatňovania práva usadiť sa
         a slobody poskytovať služby, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19, a z článku 1 smernice 78/687 o koordinácii zákonov, iných
         právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19.

      Jednak tým totiž Rakúska republika nevytvorila novú kategóriu zubných lekárov, ale iba zachovala už existujúcu kategóriu.
         Jednak špecializovaní zubní lekári netvoria kategóriu zubných lekárov, ktorú neupravujú smernice 78/686 a 78/687. Na týchto
         lekárov sa osobitne vzťahuje článok 19b prvej z týchto smerníc.

      (pozri body 31, 42, 43)
      2.     Rakúska republika si tým, že umožnila zubárom („Dentisten“) vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“ (zubný
         lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubný lekár (zubár)] a odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku 19b smernice
         78/686 o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách zubných lekárov vrátane opatrení
         na uľahčenie efektívneho uplatňovania práva usadiť sa a slobody poskytovať služby, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19,
         aj keď nespĺňajú minimálne požiadavky uvedené v článku 1 smernice 78/687 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov alebo
         správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19, preto, aby sa na nich mohla
         vzťahovať právna úprava podľa týchto smerníc, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice 78/686
         a z článku 1 smernice 78/687.

      (pozri bod 44 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 27. októbra 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernice 78/686/EHS a 78/687/EHS – Zubní lekári“
      Vo veci C‑437/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 16. októbra 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Schmidt a C. Tufvesson, ako aj A. Manville, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Rakúskej republike, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann (spravodajca), N. Colneric, K. Lenaerts a E. Juhász,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:
      –       Rakúska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice Rady 78/686/EHS z 25. júla 1978
         o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách zubných lekárov vrátane opatrení na
         uľahčenie efektívneho uplatňovania práva usadiť sa a slobody poskytovať služby (Ú. v. ES L 233, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 67),
         zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/19/ES zo 14. mája 2001 (Ú. v. ES L 206, s. 1; Mim. vyd. 05/004,
         s. 138, ďalej len „smernica ‚o uznávaní‘“), a z článku 1 smernice Rady 78/687/EHS z 25. júla 1978 o koordinácii zákonov, iných
         právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov (Ú. v. ES L 233, s. 10; Mim. vyd. 06/001,
         s. 76), zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19 (ďalej len „smernica ‚o koordinácii‘“), tým, že umožnila zubárom („Dentisten“)
         uvedeným v § 6 a 4 ods. 3 zákona o zubároch (Dentistengesetz, BGBl. 90/1949) vykonávať ich činnosti a používať pritom titul
         „Zahnarzt“ (zubný lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubný lekár (zubár)] a odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku
         19b smernice „o uznávaní“, aj keď nespĺňajú minimálne požiadavky uvedené v článku 1 smernice „o koordinácii“, preto, aby sa
         na nich mohla vzťahovať právna úprava smerníc „o uznávaní“ a „o koordinácii“,

      –       Rakúska republika si nesplnila povinnosti, ktorej jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice „o uznávaní“ tým, že umožnila špecializovaným
         zubným lekárom (Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde) podľa § 17 a 23 zákona o lekároch (Ärztegesetz, BGBl. I, 169/1998)
         z 10. novembra 1998 pokračovať vo vykonávaní činnosti v rozpore s článkom 19b smernice „o uznávaní“ tak, že používali titul
         „Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, pričom špecializovaných lekárov treba považovať za zubných lekárov, keďže
         môžu vykonávať svoju činnosť za rovnakých podmienok ako držitelia diplomov, osvedčení alebo dokladov uvedených v prílohe A tejto
         smernice (zubní lekári).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Všeobecné ustanovenia
      2       Smernice „o uznávaní“ a „o koordinácii“ boli okrem iného prijaté na základe ustanovení Zmluvy ES zameraných na zabezpečenie
         voľného pohybu pracovníkov, ako aj na odstránenie prekážok slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby.

      3       Podľa štvrtého odôvodnenia prvej z týchto smerníc cieľom tejto smernice je vzájomné uznávanie diplomov, osvedčení a iných
         dokladov o formálnych kvalifikáciách zubného lekára, ktoré umožní začatie a vykonávanie činnosti na úseku stomatológie, ako
         aj uznávanie diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách týkajúcich sa špecializovaných zubných lekárov.

      4       Zo šiesteho odôvodnenia smernice „o uznávaní“ a z prvého odôvodnenia smernice „o koordinácii“ vyplýva, že cieľom smernice
         „o koordinácii“ je koordinovať počet zubných špecializácií, metódy a dĺžku vzdelávania umožňujúceho nadobudnutie špecializácie,
         aby sa umožnilo členským štátom vzájomne uznávať diplomy, osvedčenia a iné doklady upravené smernicou „o uznávaní“.

      5       Podľa článku 1 ods. 1 smernice „o koordinácii“ členské štáty vyžadujú od osôb zamýšľajúcich zriadiť si a vykonávať stomatologickú
         prax v zmysle ustanovení článku 1 smernice „o uznávaní“, aby boli držiteľmi diplomu, osvedčenia alebo iného úradného dokladu
         uvedeného v prílohe A tejto smernice, ktorý zaručí, že počas celého obdobia vzdelávania príslušná osoba nadobudla primerané
         znalosti a prax určené smernicou „o koordinácii“. Článok 1 ods. 2 na záver uvedenej smernice okrem iného spresňuje, že toto
         vzdelávanie pozostáva minimálne z päťročného denného štúdia.

      6       Článok 1 smernice „o uznávaní“ obsahuje zoznam titulov zubných lekárov. Tento článok bol doplnený Aktom o podmienkach pristúpenia
         Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. ES
         C 241, 1994, s. 21, a Ú. v. ES L 1, 1995, s. 1) doplnením okrem iného tejto zmienky:

      „v Rakúsku: titul, ktorý Rakúsko oznámi členským štátom a Komisii najneskôr do 31. decembra 1998“.
      7       Príloha A smernice „o uznávaní“ zavedená smernicou 2001/19 obsahuje zoznam diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych
         kvalifikáciách v stomatológii. Vo vzťahu k Rakúskej republike obsahuje táto príloha diplom nazvaný „Bescheid über die Verleihung
         des akademischen Grades ‚Doktor der Zahnheilkunde‘“ (rozhodnutie o udelení vysokoškolského titulu „zubný lekár“), ktorý vydávajú
         lekárske fakulty univerzít.

       Prechodné opatrenia týkajúce sa Rakúska
      8       Článok 19b smernice „o uznávaní“ stanovuje:
      „Odo dňa, keď Rakúsko prijme opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou, uznajú členské štáty na účely vykonávania
         činností uvedených v článku 1 tejto smernice diplomy, osvedčenia a iné doklady o formálnych kvalifikáciách v oblasti medicíny
         udelené v Rakúsku osobám, ktoré začali svoje univerzitné vzdelávanie pred 1. januárom 1994, a je k nim priložené osvedčenie
         vydané príslušným rakúskym úradom, ktoré potvrdzuje, že tieto osoby účinne, v súlade s právnymi predpismi predovšetkým vykonávali
         v Rakúsku činnosti [zahŕňajúce prevenciu, diagnostikovanie a liečenie anomálií a ochorení zubov, ústnej dutiny, čeľustí a okolitých
         tkanív] najmenej počas troch po sebe nasledujúcich rokov v priebehu piatich rokov pred vydaním tohto osvedčenia a že sú oprávnené
         vykonávať uvedené činnosti za rovnakých podmienok ako držitelia diplomov, osvedčení alebo iných dokladov o odbornej spôsobilosti
         uvedených v prílohe A.

      Od požiadavky trojročnej praxe uvedenej v prvom pododseku sa upustí v prípade osôb, ktoré úspešne zavŕšili najmenej trojročné
         štúdium, ktorého rovnocennosť so vzdelaním uvedeným v článku 1 smernice [‚o koordinácii‘] osvedčili príslušné úrady.“

       Ustanovenia týkajúce sa používania akademického titulu
      9       Článok 8 smernice „o uznávaní“ nazvaný „Používanie akademického titulu“ je jediným ustanovením kapitoly V tejto smernice.
         Stanovuje:

      „1.      Bez ohľadu na článok 17 musia členské štáty zabezpečiť, aby štátni príslušníci členských štátov, ktorí spĺňajú podmienky stanovené
         článkom...19b, mali právo na používanie zákonného akademického titulu, pokiaľ nie je identický s profesijným titulom, alebo
         jeho skratky, z členského štátu ich pôvodu alebo členského štátu, z ktorého prichádzajú, a to v jazyku toho štátu. Hostiteľské
         členské krajiny môžu požadovať, aby po tomto titule nasledoval názov a miesto zariadenia alebo skúšobnej komisie, ktoré ho
         udelili.

      2.      Ak si akademický titul používaný v členskom štáte pôvodu alebo v členskom štáte, z ktorého cudzí štátny príslušník prichádza,
         možno pomýliť v hostiteľskom členskom štáte s titulom, ktorý si v tomto štáte vyžaduje ďalšiu výuku, ktorú dotknutá osoba
         neabsolvovala, môže hostiteľský členský štát požadovať od takej osoby, aby používala titul získaný v členskom štáte pôvodu
         alebo v členskom štáte, z ktorého prichádza vo vhodnom znení, ktoré určí hostiteľský členský štát.“

      10     Podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice:
      „Ak v hostiteľskom členskom štáte podlieha používanie profesijného titulu, ktorý sa vzťahuje na niektorú z činností uvedených
         v článku 1, nejakým pravidlám, budú štátni príslušníci iných členských štátov, ktorí spĺňajú podmienky stanovené v článku...19b,
         používať profesijný titul hostiteľského členského štátu, ktorý v danom štáte zodpovedá týmto podmienkam a kvalifikáciám, resp.
         budú používať skratku titulu.“

       Vnútroštátna právna úprava
       Ustanovenia týkajúce sa povolania „Dentist“
      11     Do 31. decembra 1975 existovalo v Rakúsku osobitné vzdelávanie, ktoré umožňovalo začať vykonávať povolanie nazvané „Dentist“.
         Osoby vykonávajúce toto povolanie sčasti vykonávajú činnosti zubného lekára, pričom ich vzdelávanie trvalo tri roky a nemalo
         univerzitnú povahu, a teda ich nemožno podľa rakúskej vlády považovať za lekárov. Vykonávanie povolania „Dentist“ je upravené
         zákonom o zubároch. Na skutkové okolnosti prejednávanej veci sa uplatní znenie tohto zákona zmenené a doplnené federálnym
         zákonom z 10. marca 1999 (BGBl. I, 45/1999).

      12     Podľa § 6 ods. 1 zákona o zubároch „Dentist“ môže vykonávať svoje povolanie a používať pritom profesijný titul „Zahnarzt“,
         ku ktorému môže pripojiť akademický titul „Dentist“ v zátvorkách.

      13     Podľa § 4 ods. 3 tohto zákona profesijná komora „Dentisten“ (Dentistenkammer) vydáva svojim členom na ich žiadosť osvedčenie
         uvedené v článku 19b smernice „o uznávaní“, aby im umožnila vykonávať povolanie zubného lekára v ostatných členských štátoch.

       Ustanovenia týkajúce sa povolania „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“
      14     V čase pristúpenia Rakúskej republiky k Európskej únii neexistovalo v tomto členskom štáte vzdelávanie pre zubných lekárov
         spĺňajúce podmienky článku 1 smernice „o koordinácii“. Zubnú starostlivosť poskytovali lekári, ktorí po ukončení odboru všeobecného
         lekárstva získali postgraduálnu špecializáciu zubného lekára a ktorí pri vykonávaní tohto povolania používali titul „Facharzt
         für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“.

      15     Rakúska republika po vstupe do Európskej únie musela v záujme dosiahnutia súladu so smernicami „o uznávaní“ a „o koordinácii“
         zriadiť nový systém vzdelávania pre špecializáciu zubný lekár. Na tento účel bol prijatý zákon o lekároch. Na skutkové okolnosti
         prejednávanej veci sa uplatní znenie tohto zákona zmenené a doplnené federálnym zákonom z 10. augusta 2001 (BGBl. I, 110/2001).

      16     Zákon o lekároch, ktorý nadobudol účinnosť 1. augusta 1998, zriadil nový druh vzdelávania pre zubných lekárov („Zahnarzt“).
         Zároveň sa zrušilo s účinnosťou od konca akademického roka 2000/2001 vzdelávanie určené diplomovaným lekárom umožňujúce začať
         vykonávať povolanie špecializovaného zubného lekára.

      17     Podľa § 17 ods. 1 tohto zákona sa vykonávanie nezávislého povolania zubného lekára vyhradilo zubným lekárom („Zahnärzte“)
         a špecializovaným zubným lekárom („Fachärzte für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).

      18     § 23 tohto zákona nazvaný „Vymedzenie pojmov“, patriaci do tretej časti tohto zákona, znie takto:
      „V tejto časti, ak nie je v niektorom ustanovení uvedené inak,
      1.      všeobecný výraz ‚lekár‘ (‚lekársky‘) sa vzťahuje na všetkých lekárov bez ohľadu na to, či môžu vykonávať toto povolanie ako
         ‚všeobecný lekár‘ [‚Arzt für allgemeinmedizin‘], ‚aprobovaný lekár‘ [‚approbierter arzt‘], ‚špecializovaný lekár‘ [‚Facharzt‘],
         ‚zubný lekár‘ [‚Zahnarzt‘] alebo ‚lekár praktikant‘ [‚Turnusarzt‘],

      2.      výraz ‚špecializovaný lekár‘[‚Facharzt‘] sa vzťahuje na všetkých špecializovaných lekárov vrátane špecializovaných zubných
         lekárov [‚Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde‘].“

      19     Používanie lekárskych profesijných titulov je upravené v § 43 a 44 zákona o lekároch. Podľa § 43 ods. 7:
      „Špecializovaní zubní lekári [‚Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde‘] môžu používať buď profesijný titul ‚špecializovaný
         zubný lekár‘ [‚Facharzt für Zahn-, Mund- und Kieferheilkunde‘] alebo ‚zubný lekár‘[‚Zahnarzt‘].“

       Konanie pred podaním žaloby
      20     Rakúska republika 26. júla 1999 oznámila Komisii podľa článku 1 smernice „o uznávaní“ tituly „Zahnarzt“, „Zahnarzt (Dentist)“,
         ako aj „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“. Zároveň oznámila Komisii a ostatným členským štátom diplom o ukončení
         vzdelávania „Dentist“ na účely jeho zápisu na zoznam prílohy A smernice „o uznávaní“. Tento diplom sa volá „Prüfungszeugnis
         über die staatliche Dentistenprüfung, ausgestellt von der Österreichischen Dentistenkammer, Lehrinstitut für Dentisten, und
         Bescheinigung über die einjährige Tätigkeit als Dentistenassistent“ (osvedčenie o štátnej skúške zo zubného lekárstva vydané
         komorou rakúskych zubárov, inštitútom zubárskych štúdií, a potvrdenie o vykonaní jednoročnej praxe ako zubný asistent).

      21     Komisia usúdila, že ustanovenia rakúskeho práva týkajúce sa vykonávania povolaní „Dentist“ a špecializovaný zubný lekár nie
         sú v súlade so smernicami „o uznávaní“ a „o koordinácii“, preto začala konanie o nesplnení povinnosti podľa článku 226 prvého
         odseku ES. Po tom, ako Komisia vyzvala Rakúsku republiku, aby predložila svoje pripomienky, vydala 18. júla 2001 odôvodnené
         stanovisko, ktorým tento členský štát vyzvala, aby prijal opatrenia potrebné na to, aby vyhovel tomuto stanovisku v lehote
         dvoch mesiacov od jeho doručenia. Keďže Komisia považovala situáciu napriek pripomienkam oznámeným rakúskymi úradmi v odpovedi
         na odôvodnené stanovisko za neuspokojivú, podala túto žalobu.

       O žalobe
       Vo vzťahu k prvému žalobnému dôvodu týkajúceho sa povolania „Dentist“
      22     Tento dôvod sa delí na dve časti, ktoré je potrebné preskúmať oddelene.
       O § 6 ods.1 zákona o zubároch
      23     Komisia v prvej časti prvého dôvodu v podstate tvrdí, že § 6 ods. 1 zákona o zubároch, ktorý umožňuje „Dentisten“ vykonávať
         ich povolanie a používať pritom profesijný titul „Zahnarzt“, je v rozpore s článkom 1 smernice „o koordinácii“, pretože „Dentisten“
         nespĺňajú požiadavky upravené týmto článkom týkajúce sa vzdelávania nevyhnutného pre vykonávanie povolania zubného lekára
         s titulmi uvedenými v článku 1 smernice „o uznávaní“, medzi ktorými je pre Rakúsko uvedený titul „Zahnarzt“.

      24     Rakúska vláda sa vo svojich pripomienkach nevyjadrila k tejto časti prvého dôvodu.
      25     Je preukázané, že odborná príprava „Dentisten“ pozostáva z trojročného vzdelávania, ktoré nemá univerzitnú povahu, a teda
         nespĺňa požiadavky článku 1 ods. 2 smernice „o koordinácii“. Komisia teda oprávnene usúdila, že diplom o ukončení tohto vzdelávania
         oznámený Rakúskom nemôže byť zapísaný do prílohy A smernice „o uznávaní“.

      26     § 6 ods. 1 zákona o zubároch je teda v rozpore s článkom 1 smernice „o koordinácii“, pretože umožňuje vykonávať povolanie
         zubného lekára a používať pritom titul „Zahnarzt“ osobám, ktoré nespĺňajú požiadavky vzdelávania podľa tohto článku pre vykonávanie
         tohto povolanie s týmto titulom.

      27     Za týchto okolností je prvá časť prvého žalobného dôvodu Komisie dôvodná.
       O § 4 ods. 3 zákona o zubároch
      28     V druhej časti prvého dôvodu Komisia v podstate tvrdí, že § 4 ods. 3 zákona o zubároch je v rozpore s článkom 19b smernice
         „o uznávaní“, pretože umožňuje vydanie osvedčenia podľa článku 19b, aj keď nie sú splnené podmienky uvedené v tomto článku.

      29     Rakúska vláda uznala, že na „Dentisten“ sa nevzťahuje pôsobnosť článku 19b smernice „o uznávaní“, keďže nie sú držiteľmi „lekárskych
         titulov“ a nemajú „univerzitné vzdelanie“.

      30     Z uvedeného vyplýva, že druhá časť prvého dôvodu Komisie je tiež dôvodná.
       Vo vzťahu k druhému žalobnému dôvodu Komisie týkajúceho sa povolania špecializovaného zubného lekára
      31     Komisia v podstate tvrdí, že skutočnosť, že v Rakúsku špecializovaní zubní lekári môžu používať titul „Facharzt für Zahn‑,
         Mund‑ und Kieferheilkunde“, a teda nemusia používať titul „Zahnarzt“, je v rozpore s článkom 19b smernice „o uznávaní“.

      32     Na úvod treba poznamenať, že aj keď Komisia vo svojej žalobe uvádza § 17 a 23 zákona o lekároch, je zrejmé, že osvedčenie
         umožňujúce špecializovaným zubným lekárom používať titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“, ktoré Komisia namieta,
         je upravené v § 43 ods. 7 tohto zákona.

      33     Komisia vychádza z doslovného výkladu článku 19b smernice „o uznávaní“. Poznamenáva, že „držitelia diplomov, osvedčení alebo
         iných dokladov o odbornej spôsobilosti uvedených v prílohe A“ uvedení v prvom odseku tohto článku sú zubnými lekármi a môžu
         používať iba titul „Zahnarzt“. Komisia z uvedeného vyvodzuje, že preto, aby bola splnená podmienka uvedená v tomto článku,
         že dotknuté osoby majú byť oprávnené vykonávať činnosti „za rovnakých podmienok“, špecializovaní zubní lekári môžu používať
         iba tento titul a žiaden iný.

      34     Rakúska vláda iba pripomína, že špecializovaní zubní lekári sú oprávnení vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul
         „Zahnarzt“.

      35     V tejto súvislosti treba uviesť, že v rozpore s tvrdením Komisie znenie článku 19b smernice „o uznávaní“ nie je určujúce pre
         odpoveď na otázku, či lekári, na ktorých sa vzťahuje tento článok, musia povinne používať ten istý titul ako zubní lekári
         alebo naopak, či sú iba oprávnení ho používať. Podmienku, že dotknuté osoby majú byť „oprávnené vykonávať [svoje] činnosti
         za rovnakých podmienok“ ako zubní lekári, možno vykladať dvoma spôsobmi. Po prvé, ako tvrdí Komisia, článok 19b možno vykladať
         tak, že ukladá podmienku, že činnosti sa majú vykonávať „za rovnakých podmienok“, čo je však nezlučiteľné so skutočnosťou,
         že na tieto dve profesijné skupiny sa v Rakúsku nevzťahuje rovnaká úprava používania titulov. Po druhé, ak sa zdôrazní použitie
         slovesa „oprávniť“, toto ustanovenie možno chápať tak, že požaduje iba, aby špecializovaní zubní lekári boli „oprávnení“,
         ako sú oprávnení aj podľa § 43 ods. 7 zákona o lekároch, používať rovnaký titul ako zubní lekári, a teda, aby boli „oprávnení“
         – aj keď nie povinní – vykonávať činnosti za rovnakých podmienok ako zubní lekári a používať pritom titul „Zahnarzt“.

      36     Znenie článku 19b neumožňuje rozhodnúť o tejto otázke, preto treba toto ustanovenie vykladať vo svetle ďalších ustanovení
         smerníc „o uznávaní“ a „o koordinácii“. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že prvá z týchto smerníc obsahuje vo svojich článkoch
         8 a 17 osobitné ustanovenia týkajúce sa používania titulov, ktoré preukazujú v rozpore s tvrdeniami Komisie, že úmyslom zákonodarcu
         Spoločenstva nebolo stanoviť jednotné používanie titulov v oblasti zubného lekárstva. Toto konštatovanie posilňuje skutočnosť,
         že zoznam uvedený v článku 1 smernice „o uznávaní“ obsahuje v prípade niektorých členských štátov viac titulov.

      37     Aj keď je pravdou, že cieľom smerníc „o uznávaní“ a „o koordinácii“ je jasne oddeliť povolanie zubného lekár a lekára, Komisia
         nepreukázala, že oprávnenie pre lekárov uvedených v článku 19b ďalej vykonávať svoje povolanie a používať pritom profesijný
         titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ môže skutočne viesť k zámene špecializovaných zubných lekárov s inými
         lekármi.

      38     V každom prípade treba uviesť, že v rozpore s tvrdeniami Komisie ani článok 19b smernice „o uznávaní“, ani jej články 8 a 17
         neobsahujú obmedzenia týkajúce sa konkrétneho znenia profesijných titulov, ktoré môžu členské štáty osvedčiť na svojom území.

      39     Skutočnosť, že lekári, na ktorých sa vzťahuje prechodné opatrenie podľa článku 19b smernice „o uznávaní“, by sa museli vzdať
         svojho profesijného titulu „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ v prospech titulu „Zahnarzt“, by znamenala, že
         pred svojimi pacientmi by sa definovali ako zubári a nekládol by sa dôraz na ich prvotné vzdelanie a spôsobilosť v oblasti
         všeobecného lekárstva, čo by škodilo výkonu ich povolania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. novembra 2001, Komisia/Taliansko,
         C‑202/99, Zb. s. I‑9319, bod 51).

      40     Na záver, možnosť podľa § 43 ods. 7 zákona o lekároch ponechaná špecializovaným zubným lekárom ďalej používať profesijný titul
         „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ sa zdá odôvodnená požiadavkami transparentnosti, pretože umožňuje pacientom
         rozlíšiť zubárov, ktorí majú kompletné vzdelanie v zubnom lekárstve zriadené zákonom o lekároch („Zahnarzt“), od všeobecných
         lekárov, ktorí majú postgraduálnu špecializáciu v zubnom lekárstve („Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“).

      41     Skutočnosť, že titul „Facharzt für Zahn‑, Mund‑ und Kieferheilkunde“ nemôže byť uvedený v článku 1 smernice „o uznávaní“,
         pretože vzdelávanie týchto lekárov nespĺňa požiadavky uvedené v článku 1 smernice „o koordinácii“, nie je relevantná, keďže
         článok 19b smernice „o uznávaní“ bol vložený do tejto smernice, ako to uznala Komisia, aby sa umožnilo špecializovaným zubným
         lekárom ďalej vykonávať svoje povolanie.

      42     Za týchto okolností treba zdôrazniť, že Komisia nesprávne uvádza judikatúru, podľa ktorej neprináleží členským štátom vytvárať
         nové kategórie zubných lekárov, ktoré nie sú upravené žiadnou z dotknutých smerníc (rozsudok z 1. júna 1995, Komisia/Taliansko,
         C‑40/93, Zb. s. I‑1319, bod 24). Na rozdiel od členského štátu, ktorého sa týkal tento rozsudok, Rakúska republika jednak
         nevytvorila novú kategóriu zubných lekárov, ale iba zachovala už existujúcu kategóriu, a jednak špecializovaní zubní lekári
         netvoria osobitnú kategóriu zubných lekárov, ktorú neupravujú smernice „o uznávaní“ a „o koordinácii“. Na týchto lekárov sa
         osobitne vzťahuje článok 19b prvej z týchto smerníc.

      43     Vzhľadom na všetky tieto úvahy treba druhý žalobný dôvod Komisie zamietnuť.
      44     So zreteľom na vyššie uvedené úvahy treba určiť, že Rakúska republika si tým, že umožnila zubárom („Dentisten“) uvedeným v § 4
         ods. 3 a § 6 zákona o zubároch vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“ (zubný lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“
         [zubný lekár (zubár)] a odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku 19b smernice „o uznávaní“, aj keď nespĺňajú minimálne
         požiadavky uvedené v článku 1 smernice „o koordinácii“, preto, aby sa na nich mohla vzťahovať právna úprava podľa týchto smerníc,
         nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice „o uznávaní“ a z článku 1 smernice „o koordinácii“, a v zostávajúcej
         časti žalobu zamietnuť.

       O trovách
      45     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Rakúska republika v tejto súvislosti nenavrhla, aby bola Komisia zaviazaná nahradiť trovy
         konania. Podľa článku 69 ods. 3 prvého pododseku toho istého rokovacieho poriadku však Súdny dvor môže rozdeliť náhradu trov
         konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci
         nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania. Keďže Rakúska republika a Komisia nemali úspech
         v častiach svojich dôvodov, je opodstatnené rozhodnúť, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rakúska republika si tým, že umožnila zubárom („Dentisten“) uvedeným v § 4 ods. 3 a § 6 zákona o zubároch (Dentistengesetz)
      –       vykonávať svoje činnosti a používať pritom titul „Zahnarzt“ (zubný lekár) alebo „Zahnarzt (Dentist)“ [zubný lekár (zubár)]
            a
      –       odvolávať sa na odchylnú právnu úpravu podľa článku 19b smernice Rady 78/686/EHS z 25. júla 1978 o vzájomnom uznávaní diplomov,
            osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách zubných lekárov vrátane opatrení na uľahčenie efektívneho uplatňovania
            práva usadiť sa a slobody poskytovať služby, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2001/19/ES zo 14. mája
            2001,
               aj keď nespĺňajú minimálne požiadavky uvedené v článku 1 smernice Rady 78/687/EHS z 25. júla 1978 o koordinácii zákonov, iných
            právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa činností zubných lekárov, zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19,
            preto, aby sa na nich mohla vzťahovať právna úprava podľa týchto smerníc,
      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 19b smernice 78/686 a z článku 1 smernice 78/687.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Rakúska republika a Komisia znášajú vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 14. októbra 2003. # Micole Wieme proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Oznámenie o voľnom pracovnom mieste. # Vec T-174/02.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 25. októbra 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-460/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. júla 2006.#Roche Nederland BV a i. proti Frederick Primus a Milton Goldenberg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko.#Bruselský dohovor - Článok 6 bod 1 - Pluralita žalovaných - Právomoc súdu podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných - Žaloba pre porušenie európskeho patentu - Žalovaní usadení v rôznych zmluvných štátoch - Porušenia spáchané vo viacerých zmluvných štátoch.#Vec C-539/03.

text:
      Vec C‑539/03
      Roche Nederland BV a i.
      proti
      Frederick Primus a Milton Goldenberg
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Hoge Raad der Nederlanden)
      „Bruselský dohovor – Článok 6 bod 1 – Pluralita žalovaných – Právomoc súdu podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných – Žaloba pre porušenie európskeho patentu – Žalovaní usadení v rôznych zmluvných štátoch – Porušenia, ku ktorým došlo vo viacerých zmluvných štátoch“
      Návrhy prednesené 8. decembra 2005 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      Dohovor o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí – Osobitné právomoci – Pluralita žalovaných
      (Dohovor z 27. septembra 1968, článok 6 bod 1)
      Článok 6 bod 1 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, naposledy
         zmeneného a doplneného Dohovorom z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva,
         sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní v spore o porušenie európskeho patentu, v ktorom sú žalované viaceré spoločnosti
         usadené v rôznych zmluvných štátoch za skutky, ku ktorým malo dôjsť na území jedného alebo viacerých týchto štátov, a to ani
         za predpokladu, že tieto spoločnosti patriace k tej istej skupine konali rovnako alebo podobne v súlade so spoločnou politikou,
         ktorú vypracovala iba jedna z nich. Keďže totiž porušenia vytýkané rôznym žalovaným a ani vnútroštátna právna úprava, podľa
         ktorej sú také porušenia posudzované, nie sú rovnaké, neexistuje riziko, že by na základe žalôb pre porušenie európskeho patentu
         podaných v rôznych zmluvných štátoch boli vydané odporujúce si rozhodnutia, pretože prípadné rozdiely medzi rozhodnutiami
         vydanými dotknutými súdmi nespadajú do rámca rovnakej skutkovej a právnej situácie.

      Z uvedeného vyplýva, že súvislosť požadovanú na uplatnenie článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru nemožno medzi takýmito žalobami
         preukázať.

      (pozri body 20, 25, 27, 28, 31, 33, 35, 41 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 13. júla 2006 (*)

      „Bruselský dohovor – Článok 6 bod 1 – Pluralita žalovaných – Právomoc súdu podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných – Žaloba pre porušenie európskeho patentu – Žalovaní usadení v rôznych zmluvných štátoch – Porušenia, ku ktorým došlo vo viacerých zmluvných štátoch“
      Vo veci C‑539/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa protokolu z 3. júna 1971 o výklade Dohovoru z 27. septembra
         1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach Súdnym dvorom, podaný rozhodnutím Hoge Raad
         der Nederlanden (Holandsko) z 19. decembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 22. decembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Roche Nederland BV a i.
      proti
      Frederick Primus,
      Milton Goldenberg,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 27. januára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Roche Nederland BV a i., v zastúpení: P. A. M. Hendrick, O. Brouwer, B. J. Berghuis a K. Schillemans, advocaten,
      –       páni Primus a Goldenberg, v zastúpení: W. Hoyng, advocaat,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a J. G. M. van Bakel, splnomocnené zástupkyne,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a A. Bodard-Hermant, splnomocnení zástupcovia,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: E. O’Neill, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Tappin, barrister,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A.-M. Rouchaud-Joët a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. decembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 bodu 1 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci
         a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmeneného a doplneného Dohovorom z 9. októbra
         1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 304, s. 1 –
         zmenené znenie – s. 77), Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky (Ú. v. ES L 388, s. 1), Dohovorom z 26. mája
         1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky (Ú. v. ES L 285, s. 1), ako aj Dohovorom z 29. novembra
         1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva (Ú. v. ES C 15, 1997, s. 1, ďalej len „Bruselský
         dohovor“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Roche Nederland BV a ôsmimi inými spoločnosťami skupiny Roche a pánmi Primusom
         a Goldenbergom, ktorého predmetom je týmito pánmi tvrdené porušenie práv vyplývajúcich z európskeho patentu, ktorého sú majiteľmi.

       Právny rámec
       Bruselský dohovor
      3       Článok 2 prvý odsek Bruselského dohovoru nachádzajúci sa v hlave II venovanej pravidlám právomoci a v oddiele 1 nazvanom „Všeobecné
         ustanovenia“ stanovuje:

      „Ak nie je v tomto dohovore uvedené inak, osoby s bydliskom na území zmluvného štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo
         žalujú na súdoch tohto štátu.“ [neoficiálny preklad]

      4       Podľa článku 3 prvého odseku toho istého dohovoru:
      „Osoby s bydliskom na území zmluvného štátu možno žalovať na súdoch iného zmluvného štátu len na základe princípov upravených
         v oddieloch 2 až 6 tejto hlavy.“ [neoficiálny preklad]

      5       Článok 6 Bruselského dohovoru, ktorý sa nachádza v oddiele 2 hlavy II nazvanom „Osobitná právomoc“, uvádza:
      „Osobu s bydliskom na území členského štátu možno tiež žalovať:
      1.      ak ide o jedného z viacerých žalovaných na súde podľa bydliska ktoréhokoľvek zo žalovaných;
      …“. [neoficiálny preklad]

      6       Článok 16 Bruselského dohovoru, ktorý tvorí oddiel 5 jeho hlavy II nazvaný „Výlučná právomoc“, stanovuje:
      „Výlučnú právomoc bez ohľadu na bydlisko majú:
      …
      4.      v konaniach týkajúcich sa registrácie alebo platnosti patentov, ochranných známok, priemyselných vzorov alebo iných práv,
         ktoré vznikajú uložením alebo registráciou, súdy zmluvného štátu, v ktorom sa žiadosť o uloženie alebo registráciu podala,
         v ktorom sa uloženie alebo registrácia vykonala alebo podľa medzinárodného dohovoru považujú za vykonané;

      …“ [neoficiálny preklad]

      7       Článok Vd protokolu, ktorý je prílohou Bruselského dohovoru a podľa článku 65 tohto dohovoru je jeho neoddeliteľnou súčasťou,
         upresňuje:

      „Bez toho, aby bola dotknutá právomoc Európskeho patentového úradu podľa Dohovoru o udeľovaní európskych patentov, podpísaného
         v Mníchove 5. októbra 1973, majú súdy každého zmluvného štátu bez ohľadu na bydlisko výlučnú právomoc v konaniach týkajúcich
         sa registrácie alebo platnosti európskeho patentu udeleného pre tento štát, ktorý nie je patentom Spoločenstva na základe
         ustanovení článku 86 Dohovoru o európskom patente pre spoločný trh podpísaného v Luxemburgu 15. decembra 1975.“ [neoficiálny preklad]

      8       Článok 22 Bruselského dohovoru, ktorý sa nachádza v oddiele 8 jeho hlavy II nazvanom „Prekážka začatej veci a súvisiace veci“,
         stanovuje, že ak sa podá žaloba v súvisiacich veciach na súdoch rôznych zmluvných štátov, každý súd, ktorý nezačal konať ako
         prvý, môže prerušiť konanie, ba dokonca za určitých podmienok odmietnuť vykonávať svoju právomoc, ak sú veci ešte v štádiu
         konania na prvom stupni. Podľa tretieho odseku tohto ustanovenia:

      „Na účely tohto článku sa veci považujú za súvisiace, ak sú navzájom tak úzko spojené, že je vhodné prejednať a rozhodnúť
         ich spoločne, a tak sa vyhnúť riziku nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach.“ [neoficiálny preklad]

      9       Podľa článku 27 bodu 3 tohto dohovoru, ktorý sa nachádza v hlave III venovanej pravidlám uznávania a výkonu, v oddiele 1 nazvanom
         „Uznávanie“, sa rozhodnutie neuzná, ak „je rozhodnutie nezlúčiteľné s rozhodnutím vydaným v spore medzi rovnakými účastníkmi
         v štáte, v ktorom sa žiada o uznanie“ [neoficiálny preklad].

       Mníchovský dohovor
      10     Dohovor o udeľovaní európskych patentov podpísaný v Mníchove 5. októbra 1973 (ďalej len „Mníchovský dohovor“) vytvára, ako
         to uvádza vo svojom článku 1, „právo na udeľovanie patentov na vynálezy spoločné pre všetky zmluvné štáty“.

      11     Okrem spoločných pravidiel udeľovania sa európsky patent riadi vnútroštátnou právnou úpravou každého zo zmluvných štátov,
         pre ktorý bol udelený. V tejto súvislosti článok 2 ods. 2 Mníchovského dohovoru stanovuje:

      „Európsky patent má v každom zmluvnom štáte, pre ktorý bol udelený, rovnaký účinok a podlieha rovnakým predpisom ako v tomto
         štáte udelený národný patent...“.

      12     Pokiaľ ide o práva majiteľa európskeho patentu, článok 64 ods. 1 a 3 tohto dohovoru stanovujú:
      „1.      … európsky patent poskytuje svojmu majiteľovi odo dňa zverejnenia o jeho udelení v každom zmluvnom štáte, pre ktorý bol udelený,
         rovnaké práva, aké by mu poskytoval národný patent udelený v tomto štáte.

      …
      3.      Porušenie európskeho patentu sa prerokúva podľa vnútroštátneho práva.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13     Páni Primus a Goldenberg s bydliskom v Spojených štátoch amerických sú majiteľmi európskeho patentu č. 131 627.
      14     Dňa 24. marca 1997 zažalovali na Rechtbank te s’-Gravenhage spoločnosť Roche Nederland BV usadenú v Holandsku, ako aj osem
         ďalších spoločností skupiny Roche usadených v Spojených štátoch amerických, Belgicku, Nemecku, Francúzsku, Spojenom kráľovstve,
         Švajčiarsku, Rakúsku a Švédsku (ďalej len „Roche a i.“). Žalobcovia vytýkali týmto spoločnostiam rovnaké porušenie práv, ktoré
         im vyplývajú z patentu, ktorého sú majiteľmi. Toto tvrdené porušenie spočívalo v uvedení nástrojov imunologického dávkovania
         na trh v krajinách, v ktorých sú žalované spoločnosti usadené.

      15     Spoločnosti skupiny Roche neusadené v Holandsku namietli právomoc holandského súdu. Svoje tvrdenia k meritu veci založili
         na neexistencii porušenia a neplatnosti predmetného patentu.

      16     Rozsudkom z 1. októbra 1997 Rechtbank te s’-Gravenhage vyslovil svoju právomoc a zamietol žaloby pánov Primusa a Goldenberga.
         Na základe odvolania Gerechtshof te s’-Gravenhage rozsudkom z 27. júna 2002 zmenil napadnutý rozsudok a najmä zakázal Roche
         a i. porušovať práva vyplývajúce z predmetného patentu vo všetkých v ňom uvedených krajinách.

      17     Hoge Raad rozhodujúci o kasačnom opravnom prostriedku rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto otázky:
      „1.      Existuje medzi žalobami týkajúcimi sa porušenia patentu, ktoré podal majiteľ európskeho patentu proti žalovanému usadenému
         v štáte súdu, na ktorý bola podaná žaloba, na jednej strane a proti rozličným žalovaným usadeným v iných zmluvných štátoch,
         ako je štát súdu, na ktorý bola podaná žaloba, na druhej strane, vo vzťahu ku ktorým majiteľ patentu tvrdí, že porušujú tento
         patent v jednom alebo viacerých zmluvných štátoch, taká súvislosť, aká sa vyžaduje na použitie článku 6 initio a článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru?

      2.      Ak odpoveď na prvú otázku nie je kladná alebo nie je bez ďalšieho kladná, za akých okolností existuje táto súvislosť a je
         v tomto kontexte dôležité napríklad,

      –       že žalovaní patria k jednej a tej istej skupine?
      –       že u žalovaných ide o konanie v zhode založené na spoločnej politike, a v prípade, ak je táto okolnosť dôležitá, má význam
         miesto, kde bola táto spoločná politika vypracovaná?

      –       že tvrdené porušenia, ktorých sa dopustili rozliční žalovaní, sú rovnaké alebo takmer rovnaké?“
       O prejudiciálnych otázkach
      18     Týmito otázkami, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 6 bod 1 Bruselského
         dohovoru vykladať v tom zmysle, že sa má uplatniť pri žalobách pre porušenie európskeho patentu, ktorými sú žalované viaceré
         spoločnosti usadené v rôznych zmluvných štátoch za skutky, ku ktorým malo dôjsť na území jedného alebo viacerých týchto štátov,
         predovšetkým za predpokladu, že tieto spoločnosti patriace k tej istej skupine konali rovnako alebo podobne v súlade so spoločnou
         politikou, ktorú vypracovala iba jedna z nich.

      19     Stanovením výnimky zo zásady uvedenej v článku 2 Bruselského dohovoru, podľa ktorej sa žalovaný s bydliskom na území zmluvného
         štátu žaluje na súdoch tohto štátu, umožňuje článok 6 bod 1 tohto dohovoru v prípade plurality žalovaných žalovať žalovaného
         s bydliskom v jednom zmluvnom štáte v inom zmluvnom štáte, v ktorom má svoje bydlisko ktorýkoľvek zo žalovaných.

      20     V rozsudku z 27. septembra 1988, Kalfelis (189/87, Zb. s. 5565, bod 12), Súdny dvor vyslovil právny názor, že na uplatnenie
         článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru musí medzi rozličnými žalobami podanými tým istým žalobcom proti rôznym žalovaným, existovať
         taká súvislosť, že je vhodné ich prejednať a rozhodnúť spoločne, a tak sa vyhnúť riziku nezlučiteľných rozsudkov vydaných
         v samostatných konaniach.

      21     Požiadavka súvislosti nevyplýva zo znenia článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru. Súdny dvor ju vyvodil z tohto textu s cieľom
         vyhnúť sa tomu, aby výnimka zo zásady právomoci súdov štátu podľa bydliska žalovaného, upravená v tomto ustanovení, spochybnila
         samotnú existenciu tejto zásady (rozsudok Kalfelis, už citovaný, bod 8). Táto požiadavka bola neskôr potvrdená rozsudkom z 27. októbra
         1998, Réunion européenne a i. (C‑51/97, Zb. s. I‑6511, bod 48), a výslovne uvedená v rámci formulácie článku 6 bodu 1 nariadenia
         Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES
         L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42), ktoré nahradilo Bruselský dohovor.

      22     Formulácia, ktorú Súdny dvor použil v už citovanom rozsudku Kalfelis, preberá znenie článku 22 Bruselského dohovoru, podľa
         ktorého sa veci považujú za súvisiace, ak sú navzájom tak úzko spojené, že je vhodné ich prejednať a rozhodnúť spoločne, a tak
         sa vyhnúť riziku nezlučiteľných rozsudkov vydaných v samostatných konaniach. Článok 22 bol vyložený v rozsudku zo 6. decembra
         1994, Tatry (C‑406/92, Zb. s. I‑5439, bod 58), v tom zmysle, že na existenciu súvislosti medzi vecami stačí, aby ich samostatné
         prejednanie a rozhodnutie obsahovali riziko rozporu medzi rozhodnutiami bez toho, aby museli predstavovať riziko vzniku právnych
         následkov, ktoré sa navzájom vylučujú.

      23     Rozsah, ktorý pojmu „nezlúčiteľné“ rozhodnutia v kontexte článku 22 Bruselského dohovoru priznal už citovaný rozsudok Tatry,
         je teda širší ako rozsah priznaný tomu istému pojmu rozsudkom zo 4. februára 1988, Hoffmann (145/86, Zb. s. 645, bod 22),
         v kontexte článku 27 bodu 3 tohto dohovoru, ktorý stanovuje, že rozhodnutie vydané v jednom zmluvnom štáte sa neuzná, ak je
         nezlučiteľné s rozhodnutím vydaným v spore medzi rovnakými účastníkmi v štáte, v ktorom sa žiada o uznanie. V už citovanom
         rozsudku Hoffmann totiž Súdny dvor rozhodol, že s cieľom preukázať, že dve rozhodnutia sú nezlúčiteľné v zmysle článku 27
         bodu 3 dohovoru, je potrebné preskúmať, či tieto rozhodnutia vyvolávajú právne následky, ktoré sa navzájom vylučujú.

      24     Páni Primus a Goldenberg, ako aj holandská vláda tvrdia, že extenzívny výklad prídavného mena „nezlúčiteľné“ v zmysle navzájom
         si odporujúce, ktorý je obsiahnutý v už citovanom rozsudku Tatry v kontexte článku 22 Bruselského dohovoru, je potrebné rozšíriť
         aj na kontext článku 6 bodu 1 tohto dohovoru. Roche a i., ako aj vláda Spojeného kráľovstva, ktoré sa vo svojej argumentácii
         pridávajú ku generálnemu advokátovi v bodoch 79 a nasl. jeho návrhov, naopak tvrdia, že použitie takéhoto výkladu je neprípustné
         so zreteľom na rozdielny účel a postavenie oboch dotknutých ustanovení v systematike Bruselského dohovoru, a že je potrebné
         uprednostniť reštriktívnejší výklad.

      25     V prejednávanej veci sa však nezdá potrebné rozhodovať o tejto otázke. Stačí totiž uviesť, že dokonca aj za predpokladu, že
         sa pojem „nezlúčiteľné“ rozhodnutia na účely uplatnenia článku 6 bodu 1 Bruselského dohovoru má chápať extenzívne ako odporujúce
         si rozhodnutia, neexistuje riziko, že by takéto rozhodnutia boli vydané na základe žalôb pre porušenie európskeho patentu
         podaných v rôznych zmluvných štátoch proti viacerým žalovaným s bydliskom na území týchto štátov za skutky, ku ktorým malo
         dôjsť na ich území.

      26     Ako zdôraznil generálny advokát v bode 113 svojich návrhov, na to, aby sa rozhodnutia mohli považovať za navzájom si odporujúce,
         nestačí, že je rozdielny výsledok sporu, ale je ešte potrebné, aby bol tento rozdiel zasadený do rámca rovnakej skutkovej
         a právnej situácie.

      27     Za predpokladu uvedeného vnútroštátnym súdom v jeho prvej prejudiciálnej otázke, teda v prípade žalôb pre porušenie európskeho
         patentu proti viacerým spoločnostiam usadeným v rôznych zmluvných štátoch za skutky, ku ktorým malo dôjsť na území jedného
         alebo viacerých týchto štátov, nemožno dospieť k záveru o existencii rovnakej skutkovej situácie, keďže žalovaní sú rôzni
         a im vytýkané porušenia, ku ktorým došlo v rôznych zmluvných štátoch, nie sú rovnaké.

      28     Prípadné rozdiely medzi rozhodnutiami vydanými dotknutými súdmi nespadajú do rámca rovnakej skutkovej situácie.
      29     Okrem toho, aj keď Mníchovský dohovor upravuje spoločné pravidlá udeľovania európskeho patentu, z článku 2 ods. 2 a z článku
         64 ods. 1 tohto dohovoru jasne vyplýva, že tento patent sa riadi vnútroštátnou právnou úpravou každého zo zmluvných štátov,
         pre ktorý bol udelený.

      30     Z článku 64 ods. 3 Mníchovského dohovoru predovšetkým vyplýva, že žaloba pre porušenie európskeho patentu sa preskúmava podľa
         vnútroštátnej právnej úpravy účinnej v tejto oblasti v každom zo štátov, pre ktorý bol patent udelený.

      31     Z toho plynie, že keď sú na viaceré súdy rôznych zmluvných štátov podané žaloby pre porušenie európskeho patentu udeleného
         pre každý z týchto štátov proti žalovaným s bydliskom v týchto štátoch z dôvodu skutkov, ku ktorým údajne došlo na ich území,
         prípadné rozdiely medzi rozhodnutiami vydanými týmito súdmi nespadajú do rámca rovnakej právnej situácie.

      32     Prípadné rozdielne rozhodnutia nemožno teda považovať za navzájom si odporujúce.
      33     Za týchto okolností aj keby bol ako kritérium existencie súvislosti vyžadovanej na uplatnenie článku 6 bodu 1 Bruselského
         dohovoru použitý najširší výklad pojmu „nezlúčiteľné“ rozhodnutia v zmysle odporujúcich si rozhodnutí, je nevyhnutné uviesť,
         že túto súvislosť nemožno ustáliť medzi žalobami pre porušenie európskeho patentu, z ktorých každá je podaná proti spoločnosti
         usadenej v inom zmluvnom štáte z dôvodu skutkov, ku ktorým malo dôjsť na území tohto štátu.

      34     Tento záver nemožno spochybniť ani za predpokladu uvedeného vnútroštátnym súdom v jeho druhej prejudiciálnej otázke, teda
         v prípade, keď žalované spoločnosti patriace k tej istej skupine konali rovnako alebo podobne v súlade so spoločnou politikou,
         ktorú vypracovala iba jedna z nich, takže sa nachádzajú v rovnakej skutkovej situácii.

      35     To totiž nič nemení na tom, že právna situácia nie je rovnaká (pozri body 29 a 30 tohto rozsudku vyššie) a že teda ani za
         tohto predpokladu neexistuje riziko odporujúcich si rozhodnutí.

      36     Navyše, aj keď sa na prvý pohľad môže zdať, že dôvody procesnej ekonómie vyznievajú v prospech koncentrácie takýchto žalôb
         na jednom súde, je potrebné uviesť, že výhody, ktorá má táto koncentrácia pre riadny výkon spravodlivosti, sú zároveň obmedzené
         a predstavujú zdroj nových rizík.

      37     Právomoc založená iba na skutkových kritériách, ktoré uviedol vnútroštátny súd, by viedla k možnej právomoci viacerých súdov,
         a tak by mohla ovplyvniť predvídateľnosť pravidiel právomoci stanovených dohovorom a v dôsledku toho porušiť zásadu právnej
         istoty, ktorá je jeho základom (pozri rozsudky z 19. februára 2002, Besix, C‑256/00, Zb. s. I‑1699, body 24 až 26, z 1. marca
         2005, Owusu, C‑281/02, Zb. s. I‑1383, bod 41, a rozsudok z dnešného dňa, GAT, C‑4/03, Zb. s. I‑6509, bod 28).

      38     Tento zásah by bol o to závažnejší, že uplatnenie týchto kritérií by poskytovalo žalobcovi rozsiahle možnosti, čím by podporovalo
         prax „forum shopping“, ktorej sa chce dohovor vyhnúť a ktorej chcel Súdny dvor zabrániť vo svojom rozsudku Kalfelis (pozri
         bod 9 tohto rozsudku).

      39     Je potrebné zdôrazniť, že overenie splnenia týchto kritérií, ktoré má preukázať žalobca, by od súdu, na ktorý bola podaná
         žaloba vyžadovalo, aby vec meritórne posúdil skôr, ako by mohol vysloviť svoju právomoc. Tento predbežný prieskum by mohol
         spôsobiť dodatočné výdavky a predĺženie konania v prípade, keď by tento súd nemohol konštatovať existenciu rovnakej skutkovej
         situácie, a teda dostatočnú súvislosť medzi žalobami, a musel by dospieť k záveru o nedostatku svojej právomoci, a keď by
         musela byť podaná nová žaloba na súd iného štátu.

      40     Napokon za predpokladu, že by súd, na ktorý žalobca podal žalobu, mohol vysloviť svoju právomoc na základe kritérií uvedených
         vnútroštátnym súdom, koncentrácia žalôb pre porušenie patentu na tomto súde by nemohla brániť aspoň čiastočnému roztriešteniu
         patentových sporov v prípade, ak by vzájomným návrhom bola nastolená otázka platnosti predmetného patentu, čo je v praxi časté
         a čo je aj prípad vo veci samej. Táto otázka či už uplatnená žalobou, alebo námietkou, totiž patrí do výlučnej právomoci stanovenej
         v článku 16 bode 4 Bruselského dohovoru v prospech súdov zmluvného štátu, na ktorého území sa uloženie alebo registrácia vykonala
         alebo považujú za vykonané (rozsudok GAT, už citovaný, bod 31). Táto výlučná právomoc súdov štátu udelenia bola v oblasti
         európskeho patentu potvrdená článkom Vd protokolu, ktorý je prílohou Bruselského dohovoru.

      41     S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na položené otázky tak, že článok 6 bod 1 Bruselského dohovoru
         sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní v spore o porušenie európskeho patentu, v ktorom sú žalované viaceré spoločnosti
         usadené v rôznych zmluvných štátoch za skutky, ku ktorým malo dôjsť na území jedného alebo viacerých týchto štátov, a to ani
         za predpokladu, že tieto spoločnosti patriace k tej istej skupine konali rovnako alebo podobne v súlade so spoločnou politikou,
         ktorú vypracovala iba jedna z nich.

       O trovách
      42     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 6 bod 1 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach, naposledy
            zmeneného a doplneného Dohovorom z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva,
            sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatní v spore o porušenie európskeho patentu, v ktorom sú žalované viaceré spoločnosti
            usadené v rôznych zmluvných štátoch za skutky, ku ktorým malo dôjsť na území jedného alebo viacerých týchto štátov, a to ani
            za predpokladu, že tieto spoločnosti patriace k tej istej skupine konali rovnako alebo podobne v súlade so spoločnou politikou,
            ktorú vypracovala iba jedna z nich.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 16. januára 2014.#Andreas Kainz proti Pantherwerke AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna právomoc v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Zodpovednosť za chybný výrobok – Výrobok vyrábaný v jednom členskom štáte a predávaný v inom členskom štáte – Výklad pojmu ‚miesto, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti‘ – Miesto, kde došlo k príčinnej udalosti.#Vec C‑45/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 16. januára 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Súdna právomoc v občianskych a obchodných veciach — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Zodpovednosť za chybný výrobok — Výrobok vyrábaný v jednom členskom štáte a predávaný v inom členskom štáte — Výklad pojmu ‚miesto, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti‘ — Miesto, kde došlo k príčinnej udalosti“
      Vo veci C‑45/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakúsko) z 28. novembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 28. januára 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Andreas Kainz

      proti

         Pantherwerke AG,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia M. Safjan (spravodajca) a J. Malenovský,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               A. Kainz, v zastúpení: K. Kozák, Rechtsanwalt,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, splnomocnený zástupca,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Brighouse, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Lee, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: W. Bogensberger a A.‑M. Rouchaud‑Joët, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o súdnej právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Kainzom, bydliskom v Salzburgu (Rakúsko), a spoločnosťou Pantherwerke AG so sídlom v Nemecku vo veci žaloby o náhradu škody z titulu zodpovednosti za chybné výrobky podanej pánom Kainzom po úraze, ktorý utrpel v Nemecku na bicykli vyrobenom v tomto členskom štáte spoločnosťou Pantherwerke AG, ktorý však nadobudol od maloobchodného predajcu v Rakúsku.

         Právny rámec

         Nariadenie č. 44/2001

               3

               Odôvodnenia 2, 11, 12 a 15 nariadenia č. 44/2001 stanovujú:

                        „(2)

                        Niektoré odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a uznávanie a výkon rozsudkov bránia zdravému fungovaniu vnútorného trhu. Vyžadujú sa ustanovenia harmonizujúce normy konfliktu právomoci v občianskych a obchodných veciach a zjednodušujúce formálne náležitosti na účely rýchleho a jednoduchého uznávania a výkon rozsudkov členských štátov viazaných týmto nariadením.

                  …

                        (11)

                        Normy súdnej právomoci musia byť vysoko predvídateľné a vychádzať zo zásady, že právomoc sa všeobecne zakladá podľa bydliska žalovaného a právomoc založená na tomto kritériu musí byť vždy k dispozícii, okrem určitých presne vymedzených situácií, keď predmet konania alebo zmluvná voľnosť účastníkov odôvodňuje iné kritérium väzby. Bydlisko (sídlo) právnickej osoby treba definovať osobitne, aby boli spoločné pravidlá prehľadnejšie a vyhlo sa konfliktu právomoci.

                        (12)

                        Okrem bydliska žalovaného musia byť k dispozícii aj alternatívne kritériá právomoci založené na úzkej väzbe medzi súdom a žalobou alebo na účely uľahčenia efektívneho výkonu súdnictva [riadneho výkonu spravodlivosti – neoficiálny preklad].

                  ...

                        (15)

                        V záujme harmonického výkonu súdnictva je potrebné minimalizovať možnosť súbežných konaní a zaručiť, že sa v dvoch členských štátoch nevydajú nezlučiteľné rozsudky. …“

               4

               Články 2 až 31 tohto nariadenia, ktoré patria do kapitoly II, upravujú pravidlá právomoci.

               5

               Oddiel 1 tejto kapitoly nazvaný „Všeobecné ustanovenia“ zahŕňa článok 2 ods. 1, ktorý znie:
               „Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu.“

               6

               Článok 3 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktorý patrí do toho istého oddielu, stanovuje:
               „Osoby s bydliskom na území členského štátu možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe princípov upravených v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly.“

               7

               Článok 5 ods. 3 tohto nariadenia patrí do oddielu 2 kapitoly II tohto nariadenia, nazvaného „Osobitná právomoc“. Toto ustanovenie znie takto:
               „Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte:
               …

                        3.

                        vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok“.

         Nariadenie (ES) č. 864/2007

               8

               V zmysle odôvodnenia 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 864/2007 z 11. júla 2007 o rozhodnom práve pre mimozmluvné záväzky (RÍM II) (Ú. v. EÚ L 199, s. 40):
               „Vecná pôsobnosť a ustanovenia tohto nariadenia by mali byť zlučiteľné s [nariadením č. 44/2001] a nástrojmi, ktoré sa zaoberajú rozhodným právom pre zmluvné záväzky.“

               9

               Toto nariadenie vo svojom článku 5 s názvom „Zodpovednosť za výrobok“ stanovuje:
               „1.   Bez toho, aby bol dotknutý článok 4 ods. 2, mimozmluvný záväzok vyplývajúci zo škody spôsobenej výrobkom sa spravuje:

                        a)

                        právnym poriadkom krajiny, v ktorej mala poškodená osoba svoj obvyklý pobyt v čase vzniku škody, ak bol v tomto štáte výrobok uvedený na trh, alebo ak sa neuplatní toto ustanovenie

                        b)

                        právnym poriadkom krajiny, v ktorej sa výrobok nadobudol, ak bol v tejto krajine výrobok uvedený na trh, alebo ak sa neuplatní toto ustanovenie

                        c)

                        právnym poriadkom krajiny, v ktorej vznikla škoda, ak bol v tejto krajine výrobok uvedený na trh.

                  Ak však osoba, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, nemohla rozumne predvídať uvedenie výrobku alebo výrobku rovnakého druhu na trh v krajine, ktorej právny poriadok sa má uplatniť podľa písmen a), b) alebo c), rozhodným právom je právny poriadok krajiny, na území ktorej má osoba, o ktorej sa tvrdí, že je zodpovedná, svoj obvyklý pobyt.
               2.   Ak je zo všetkých okolností veci zrejmé, že civilný delikt má zjavne užšiu väzbu s inou krajinou než s krajinou uvedenou v odseku 1, uplatní sa právny poriadok tejto inej krajiny. Zjavne užšia väzba s inou krajinou sa môže zakladať najmä na už existujúcom vzťahu medzi stranami, ako napríklad zmluva, ktorý je úzko spojený s predmetným civilným deliktom.“

         Smernica 85/374/EHS

               10

               Článok 11 smernice Rady 85/374/EHS z 25. júla 1985 o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o zodpovednosti za chybné výrobky (Ú. v. ES L 210, s. 29; Mim. vyd. 15/001, s. 257), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 1999/34/ES z 10. mája 1999 (Ú. v. ES L 141, s. 20; Mim. vyd. 15/004, s. 147), stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia v rámci svojich právnych predpisov, aby sa práva udelené poškodenej osobe v zhode s touto smernicou premlčali po uplynutí 10‑ročnej lehoty, plynúcej od doby, keď dal výrobca do obehu výrobok, ktorý spôsobil škodu, s výhradou prípadu, že medzitým poškodená osoba podnikla kroky proti výrobcovi.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               11

               Pantherwerke AG je spoločnosť so sídlom v Nemecku, ktorá vyrába a predáva bicykle. Pán Kainz, ktorý má bydlisko v Salzburgu, si 3. novembra 2007 kúpil od Funbike GmbH, spoločnosti, ktorá má sídlo v Rakúsku, bicykel, ktorý vyrobila spoločnosť Pantherwerke AG. Keď sa pán Kainz 3. júla 2009 na tomto bicykli bicykloval v Nemecku, spadol a pri tomto páde sa zranil.

               12

               Pred Landesgericht Salzburg pán Kainz požadoval od spoločnosti Pantherwerke AG z titulu zodpovednosti za chybný výrobok zaplatenie sumy 21200 eur, zvýšenej o úroky a ostatné výdavky, ako aj konštatovanie zodpovednosti tejto spoločnosti za budúce škody vyplývajúce z nehody. Podľa pána Kainza bol jeho pád spôsobený tým, že sa konce vidlice oddelili od vidlice bicykla. Spoločnosť Pantherwerke AG je ako výrobca zodpovedná za túto výrobnú vadu.

               13

               Žalobca sa na účely odôvodnenia právomoci súdu, ktorý začal konanie, odvoláva na článok 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001. Miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, sa nachádza v Rakúsku, pretože tu bol bicykel uvedený na trh v tom zmysle, že na tomto mieste bol bicykel k dispozícii konečnému používateľovi v rámci komerčného predaja.

               14

               Spoločnosť Pantherwerke AG spochybňuje medzinárodnú právomoc rakúskych súdov. Miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, sa podľa nej nachádza v Nemecku. V Nemecku jednak prebiehal výrobný proces výrobku a jednak bol výrobok uvedený na trh v tomto členskom štáte jeho odoslaním zo sídla tejto spoločnosti.

               15

               Obidva súdy konajúce o žalobe podanej pánom Kainzom odmietli tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní svoju medzinárodnú právomoc.

               16

               Vnútroštátny súd, ktorý koná o opravnom prostriedku „Revision“, považuje za potrebné objasniť pojem miesto, kde došlo k príčinnej udalosti v oblasti zodpovednosti za chybné výrobky.

               17

               Za týchto podmienok sa Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa formulácia ‚miest[o], kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá… nárok [z mimozmluvnej zodpovednosti]‘, uvedená v článku 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001, v oblasti zodpovednosti za chybné výrobky vykladať v tom zmysle, že:

                                 a)

                                 miestom, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti (‚Handlungsort‘), sa rozumie miesto sídla výrobcu;

                                 b)

                                 miestom, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti (‚Handlungsort‘), sa rozumie miesto, kde bol výrobok uvedený na trh;

                                 c)

                                 miestom, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti (‚Handlungsort‘) sa rozumie miesto, kde používateľ nadobudol výrobok?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku písm. b):

                                 a)

                                 je výrobok uvedený na trh vtedy, keď opustil výrobný proces vykonávaný výrobcom a vstúpil do procesu uvádzania na trh, v ktorom sa ponúka verejnosti na účely použitia alebo spotreby?

                                 b)

                                 je výrobok uvedený na trh vtedy, keď sa štruktúrovane distribuuje konečným spotrebiteľom?“

         O prejudiciálnych otázkach

               18

               Svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, ako treba v prípade spochybnenia zodpovednosti výrobcu za chybný výrobok vykladať článok 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001 s cieľom určiť miesto príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti.

               19

               Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba najprv pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa ustanovenia nariadenia č. 44/2001 majú vykladať autonómne s prihliadnutím na jeho systematiku a ciele (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 2009, Zuid‑Chemie, C-189/08, Zb. s. I-6917, bod 17, a z 3. októbra 2013, Pinckney, C‑170/12, bod 23).

               20

               Ďalej treba spresniť, že hoci z odôvodnenia 7 nariadenia č. 864/2007 vyplýva, že normotvorca Únie sa snažil zabezpečiť súlad medzi nariadením č. 44/2001 na jednej strane a vecnou pôsobnosťou, ako aj ustanoveniami nariadenia č. 864/2007 na druhej strane, nemožno z toho vyvodiť, že ustanovenia nariadenia č. 44/2001 sa majú vykladať s ohľadom na ustanovenia nariadenia č. 864/2007. Sledovaný súlad nemôže v žiadnom prípade viesť k tomu, že ustanoveniam nariadenia č. 44/2001 sa prizná výklad odporujúci systematike a cieľom tohto nariadenia.

               21

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že systém rozdelenia všeobecných právomocí upravený ustanoveniami patriacimi do kapitoly II nariadenia č. 44/2001 je založený na všeobecnom pravidle uvedenom v jeho článku 2 ods. 1, podľa ktorého sa osoby s bydliskom na území členského štátu bez ohľadu na ich štátne občianstvo žalujú na súdoch tohto členského štátu. Len v prípade, že sa neuplatní všeobecné pravidlo právomoci súdnych orgánov v mieste sídla alebo bydliska žalovaného, upravujú ustanovenia kapitoly II, oddielu 2 nariadenia č. 44/2001 viacero pravidiel osobitnej právomoci, medzi ktoré patrí aj pravidlo podľa článku 5 ods. 3 tohto nariadenia (rozsudok z 18. júla 2013, ÖFAB, C‑147/12, bod 30 a citovaná judikatúra).

               22

               Tieto pravidlá osobitnej právomoci sa majú vykladať reštriktívne, pričom nemožno pripustiť výklad prekračujúci rámec prípadov výslovne uvedených v tomto nariadení (rozsudok ÖFAB, už citovaný, bod 31 a citovaná judikatúra).

               23

               Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že v prípade, ak miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá môže zakladať nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, a miesto, kde táto skutočnosť viedla k spôsobeniu škody, nie sú totožné, má sa formulácia „miest[a], kde došlo… ku skutočnosti, ktorá zakladá… nárok [z mimozmluvnej zodpovednosti]“ použitá v článku 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001 chápať v tom zmysle, že zahŕňa jednak miesto, kde bola škoda spôsobená, a jednak miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, ako aj miesto príčinnej udalosti, v dôsledku ktorej táto škoda vznikla, a preto možno žalovaného žalovať podľa výberu žalobcu na súde jedného alebo druhého z týchto dvoch miest (pozri najmä rozsudky Zuid‑Chemie, už citovaný, bod 23, a Pinckney, už citovaný, bod 26).

               24

               Keďže určenie jedného z týchto kritérií väzby musí umožniť určiť právomoc súdu, ktorý je objektívne najviac spôsobilý posúdiť, či sú splnené skutočnosti zakladajúce zodpovednosť žalovaného, môže vo veci konať len ten súd, v ktorého obvode sa nachádza relevantné kritérium väzby (pozri rozsudok Pinckney, už citovaný, bod 28 a citovanú judikatúru).

               25

               Je nesporné, že vnútroštátny súd sa v rámci sporu vo veci samej, v ktorom koná, pýta výlučne na určenie miesta, kde došlo k príčinnej udalosti.

               26

               Súdny dvor už v tejto súvislosti spresnil, že toto miesto sa v prípade zodpovednosti za chybný výrobok nachádza tam, kde sa odohrala samotná skutočnosť, ktorá poškodila výrobok (pozri v tomto zmysle rozsudok Zuid‑Chemie, už citovaný, bod 27). V zásade táto skutočnosť nastáva na mieste, kde je predmetný výrobok vyrobený.

               27

               Keďže blízkosť k miestu, kde sa odohrala samotná skutočnosť, ktorá poškodila výrobok, prispieva najmä z dôvodu, že na tomto mieste možno zhromaždiť dôkazné prostriedky preukazujúce predmetné pochybenie, k hospodárnosti konania a tým aj k riadnemu výkonu spravodlivosti, priznanie právomoci súdu, v ktorého obvode sa nachádza toto miesto, je v súlade so zámerom osobitnej právomoci stanovenej v článku 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001, ktorým je existencia osobitne úzkej väzby medzi pochybením a právomocou súdu v mieste, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti (pozri v tomto zmysle rozsudky Zuid‑Chemie, už citovaný, bod 24, a Pinckney, už citovaný, bod 27).

               28

               Priznanie právomoci súdu v mieste, kde bol sporný výrobok vyrobený, nepochybne zodpovedá požiadavke predvídateľnosti pravidiel právomoci, keďže žalovaný výrobca, ako aj žalujúci poškodený môžu rozumne predvídať, že tento súd bude najspôsobilejší rozhodovať o spore týkajúcom sa predovšetkým konštatovania vady uvedeného výrobku.

               29

               Treba teda vysloviť záver, že v prípade spochybnenia zodpovednosti výrobcu za chybný výrobok sa za miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, považuje miesto, kde bol predmetný výrobok vyrobený.

               30

               Napokon, pokiaľ ide o tvrdenie uvádzané pánom Kainzom, že pri výklade osobitnej právomoci v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti treba zohľadniť okrem záujmu na riadnom výkone spravodlivosti aj záujem poškodeného, aby sa mu umožnilo podať žalobu na súd členského štátu, kde má svoje bydlisko, nemožno ho prijať.

               31

               Hoci Súdny dvor už zdôraznil, že účelom článku 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001 nie je práve poskytnúť slabšej strane zvýšenú ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2012, Folien Fischer a Fofitec, C‑133/11, bod 46), okrem toho treba tiež poznamenať, že výklad pána Kainza, v zmysle ktorého by miestom, kde došlo k príčinnej udalosti, malo byť miesto, kde bol sporný výrobok odovzdaný konečnému spotrebiteľovi alebo ďalšiemu predajcovi, by vôbec nezabezpečil, že uvedený spotrebiteľ sa bude môcť v každom prípade obrátiť na súdy, kde má bydlisko, keďže toto miesto by sa mohlo nachádzať aj inde, a to aj v inej krajine.

               32

               V každom prípade prípadná nemožnosť určiť právomoc súdu členského štátu, kde má žalobca bydlisko, na základe objektívnych kritérií, ktoré sa uplatnia pri výklade článku 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001, je v súlade so všeobecným pravidlom právomoci súdov podľa bydliska žalovaného uvedeným v bode 21 tohto rozsudku.

               33

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 5 ods. 3 nariadenia č. 44/2001 treba vykladať v tom zmysle, že v prípade spochybnenia zodpovednosti výrobcu za chybný výrobok je miestom, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, miesto, kde bol sporný výrobok vyrobený.

         O trovách

               34

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 5 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o súdnej právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach treba vykladať v tom zmysle, že v prípade spochybnenia zodpovednosti výrobcu za chybný výrobok je miestom, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, miesto, kde bol sporný výrobok vyrobený.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 15. mája 1997. # N proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Odvolanie. # Vec T-273/94.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 13. septembra 2006.#Sociedade de Indústrias Agricolas Açoreanas (Sinaga) SA proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Cukor - Program POSÉIMA - Nariadenie (EHS) č. 1600/92 - Predpokladané bilancie zásobovania Azorských ostrovov cukrom - Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť - Pojem tradičné odosielanie do zvyšku krajín Spoločenstva - Odôvodnenie - Rešpektovanie podstatných formálnych náležitostí.#Spojené veci T-217/99, T-321/00, T-222/01.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 13. septembra 2006 – Sinaga/Komisia
      (spojené veci T‑217/99, T‑321/00 a T‑222/01)
      „Cukor – Program POSÉIMA – Nariadenie (EHS) č. 1600/92 – Predpokladané bilancie zásobovania Azorských ostrovov cukrom – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Pojem tradičné odosielanie do zvyšku krajín Spoločenstva – Odôvodnenie – Rešpektovanie podstatných formálnych náležitostí“
      1.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah (článok 253 ES) (pozri body 75 – 86)
      2.                     Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Cukor – Osobitné opatrenia týkajúce sa určitých poľnohospodárskych výrobkov
            v prospech Azorských ostrovov a Madeiry (článok 299 ods. 2 ES; nariadenie Rady č. 1600/92, článok 3 ods. 3 a 4; nariadenie
            Komisie č. 1481/2000; rozhodnutie Rady 1999/468, článok 4) (pozri body 90 – 96, 109 – 128, 136, 137, 143 – 147)
      Predmet

         Po prvé zrušenie prílohy nariadenia Komisie (ES) č. 1434/1999 z 30. júna 1999, ktorým sa stanovujú predpokladané bilancie
                  zásobovania Azorských ostrovov, Madeiry a Kanárskych ostrovov cukrom na hospodársky rok 1999/2000 stanovené nariadeniami Rady
                  (EHS) č. 1600/92 a č. 1601/92 [

               neoficiálny preklad
               ] (Ú. v. ES L 166, s. 58); po druhé zrušenie nariadenia Komisie (ES) č. 1481/2000 zo 6. júla 2000, ktorým sa stanovujú predpokladané
                  bilancie zásobovania Azorských ostrovov, Madeiry a Kanárskych ostrovov cukrom na hospodársky rok 2000/2001 ustanovené nariadeniami
                  Rady č. 1600/92 a č. 1601/92 [

               neoficiálny preklad
               ] (Ú. v. ES L 167, s. 6), ako aj jeho prílohy, a po tretie zrušenie prílohy nariadenia Komisie (ES) č. 1281/2001 z 28. júna
                  2001, ktorým sa stanovujú predpokladané bilancie zásobovania Azorských ostrovov, Madeiry a Kanárskych ostrovov cukrom na obdobie
                  od 1. júla do 31. decembra 2001 ustanovené nariadeniami Rady č. 1600/92 a č. 1601/92 [

               neoficiálny preklad
               ] (Ú. v. ES L 176, s. 12), v časti kde stanovujú predpokladané potrebné množstvá cukru pre zásobovanie Azorských ostrovov
            Výrok

                  Žaloba sa zamieta.

                  Žalobkyňa je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 14. novembra 2006.#Wineke Neirinck proti Európskej komisii.#Vec T-494/04.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 19. novembra 2014. # Out of the blue KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-344/13.