title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. decembra 2016.#Francisco Gutiérrez Naranjo proti Cajasur Banco SAU, Ana María Palacios Martínez proti Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), Banco Popular Español SA proti Emiliovi Irlesovi Lópezovi a Terese Torresovej Andreuovej.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podali Juzgado de lo Mercantil n° 1 de Granada a Audiencia Provincial de Alicante.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Hypotekárne úvery – Nekalé podmienky – Článok 4 ods. 2 – Článok 6 ods. 1 – Vyhlásenie neplatnosti – Časové obmedzenie účinkov vyhlásenia neplatnosti nekalej podmienky vnútroštátnym súdom.#Spojené veci C-154/15 a C-307/15.

text:
       ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
   z 21. decembra 2016 (
         *1
      )
   „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Hypotekárne úvery – Nekalé podmienky – Článok 4 ods. 2 – Článok 6 ods. 1 – Vyhlásenie neplatnosti – Časové obmedzenie účinkov vyhlásenia neplatnosti nekalej podmienky vnútroštátnym súdom“
   V spojených veciach C‑154/15, C‑307/15 a C‑308/15,
   ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Obchodný súd č. 1 Granada, Španielsko) z 25. marca 2015 (C‑154/15) a doručeným Súdnemu dvoru 1. apríla 2015, ako aj rozhodnutiami Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante, Španielsko) z 15. júna 2015 (C‑307/15 a C‑308/15) a doručenými Súdnemu dvoru 1. júla 2015, ktoré súvisia s konaniami:

      Francisco Gutiérrez Naranjo

   proti

      Cajasur Banco SAU (C‑154/15),

      Ana María Palacios Martínez

   proti

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) (C‑307/15),

      Banco Popular Español SA

   proti

      Emiliovi Irlesovi Lópezovi,

      Terese Torresovej Andreuovej (C‑308/15),
   SÚDNY DVOR (veľká komora),
   v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda A. Tizzano, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta a M. Ilešič, sudcovia J. Malenovský, E. Levits (spravodajca), J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, C. G. Fernlund, C. Vajda, S. Rodin, F. Biltgen a K. Jürimäe,
   generálny advokát: P. Mengozzi,
   tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
   so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní 26. apríla 2016,
   so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

            –

            F. Gutiérrez Naranjo, v zastúpení: A. Navarro Vidal, A. Martínez Muriel, D. Pineda Cuadrado a L. Pineda Salido, abogados,

            –

            A. M. Palacios Martínez, v zastúpení: F. J. Zambudio Nicolas, abogado a R. López Coloma, procuradora,

            –

            Banco Popular Español SA, v zastúpení: C. Fernández Vicién, I. Moreno‑Tapia Rivas a J. Capell, abogados,

            –

            Cajasur Banco SAU, v zastúpení: J. Remón Peñalver a D. Sarmiento Ramirez‑Escudero, abogados,

            –

            Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA), v zastúpení: J. Rodríguez Cárcamo a A. Rodríguez Conde, abogados,

            –

            E. Irles López a T. Torres Andreu, v zastúpení: Y. Sánchez Orts, procuradora a F. García Cerrillo, abogado,

            –

            španielska vláda, v zastúpení: A. Gavela Llopis a M. Sampol Pucurull, splnomocnení zástupcovia,

            –

            česká vláda, v zastúpení: S. Šindelková, M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

            –

            poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

            –

            vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Simmons a L. Christie, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci S. Ford, barrister, ako aj K. Smith a B. Kennelly, QC,

            –

            Európska komisia, v zastúpení: D. Roussanov, N. Ruiz García a J. Baquero Cruz, splnomocnení zástupcovia,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. júla 2016,
   vyhlásil tento

      Rozsudok

            1

            Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu najmä článkov 6 a 7 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288).

            2

            Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi osobami, ktoré uzavreli zmluvy o hypotekárnom úvere s úverovými inštitúciami, v súvislosti s právom na vrátenie súm splatených na základe zmluvných podmienok, ktorých nekalá povaha bola určená súdom.

      Právny rámec

         Právo Únie

            3

            Desiate odôvodnenie smernice 93/13 uvádza:
            „… účinnejšia ochrana spotrebiteľa sa môže dosiahnuť prijatím jednotných právnych pravidiel v záležitostiach nekalých podmienok…“

            4

            Dvanáste odôvodnenie tejto smernice spresňuje:
            „… členské štáty by mali mať možnosť výberu, so zreteľom na zmluvu, poskytnúť spotrebiteľom vysokú úroveň ochrany prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú prísnejšie ako ustanovenia tejto smernice“.

            5

            Podľa dvadsiateho štvrtého odôvodnenia smernice 93/13:
            „… súdy alebo správne orgány členských štátov musia mať k dispozícii primerané a účinné prostriedky na zabránenie ďalšieho uplatňovania nekalých podmienok v [spotrebiteľských – neoficiálny preklad] zmluvách“.

            6

            Článok 3 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:
            „Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.“

            7

            Podľa článku 3 ods. 2 prvého pododseku tejto smernice:
            „Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu podmienky [jej obsah –neoficiálny preklad], najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou zmluvou.“

            8

            Článok 4 uvedenej smernice stanovuje:
            „1.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.
            2.   Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné [Posúdenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani na definíciu hlavného predmetu zmluvy, ani na primeranosť medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami alebo tovarmi, ktoré sa majú dodať ako protihodnota na druhej strane, pokiaľ sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne – neoficiálny preklad].“

            9

            Článok 5 tej istej smernice spresňuje:
            „V prípade zmlúv, v ktorých sú všetky alebo niektoré podmienky ponúkané spotrebiteľovi v písomnej forme, musia byť vždy tieto podmienky vypracované [formulované jasne a – neoficiálny preklad] zrozumiteľne. …“

            10

            Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:
            „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

            11

            V súlade s článkom 7 ods. 1 tejto smernice:
            „Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov.“

         Španielske právo

      Právna úprava

            12

            Podľa článku 1303 Código Civil (Občiansky zákonník):
            „Ak je určitý záväzok vyhlásený za neplatný, zmluvné strany si musia navzájom vrátiť veci, ktoré boli predmetom zmluvy, s ich prírastkami a cenu s úrokmi, bez toho, aby tým boli dotknuté ostatné produkty.“

            13

            Článok 82 ods. 1 texto refundido de la Ley General para la Defensa de los Consumidores y Usuarios y otras leyes complementarias (konsolidovaný text všeobecného zákona o ochrane spotrebiteľov a užívateľov a ďalších doplňujúcich zákonov), schválený Real Decreto Legislativo 1/2007 (legislatívny kráľovský dekrét č. 1/2007) zo 16. novembra 2007 (BOE č. 287 z 30. novembra 2007), v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „LGDCU“) stanovuje:
            „Za nekalé podmienky sa považujú všetky ustanovenia, ktoré neboli individuálne dohodnuté, a všetky praktiky, ktoré neboli výslovne schválené, ktoré v rozpore s požiadavkou dôvery spôsobujú na ujmu spotrebiteľa a používateľa značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vyplývajúcich zo zmluvy.“

            14

            Článok 83 LGDCU stanovuje:
            „Nekalé podmienky sú absolútne neplatné a považujú sa za nedojednané. Na tento účel súd po vypočutí účastníkov konania vyhlási nekalé podmienky obsiahnuté v zmluve za neplatné, avšak zmluva je pre zmluvné strany naďalej záväzná za tých istých ustanovení, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

            15

            Článok 5 ods. 5 Ley 7/1998 sobre Condiciones Generales de la Contratación (zákon č. 7/1998 o všeobecných zmluvných podmienkach) z 13. apríla 1998 (BOE č. 89 zo 14. apríla 1998) v znení uplatniteľnom na spory vo veci samej (ďalej len „LCGC“) stanovuje:
            „Dojednanie všeobecných podmienok musí byť v súlade s kritériami transparentnosti, jasnosti, presnosti a jednoduchosti.“

            16

            Článok 7 LCGC stanovuje:
            „Zmluva nesmie obsahovať tieto všeobecné podmienky:

                     a)

                     podmienky, o ktorých sa spotrebiteľ v celom rozsahu skutočne nemohol dozvedieť pred uzavretím zmluvy, alebo ktoré prípadne neboli dojednané podľa článku 5;

                     b)

                     nečitateľné, nejednoznačné, nejasné a nezrozumiteľné, ak okrem prípadu, že sú nezrozumiteľné, pristupujúca zmluvná strana s nimi písomnou formou výslovne súhlasí a sú v súlade s osobitnou právnou úpravou týkajúcou sa transparentnosti zmluvných podmienok v tejto oblasti.“

            17

            Podľa článku 8 LCGC:
            „1.   Všeobecné podmienky, ktoré na ujmu pristupujúcej zmluvnej strany porušujú ustanovenia zákona alebo akékoľvek iné kogentné alebo zakazujúce predpisy, sú absolútne neplatné, pokiaľ tieto predpisy inak nesankcionujú ich porušenie.
            2.   Osobitne sú absolútne neplatné nekalé všeobecné podmienky v spotrebiteľských zmluvách….“

      Judikatúra Tribunal Supremo (Najvyšší súd, Španielsko)

   – Rozsudok č. 241/2013 z 9. mája 2013

            18

            Tribunal Supremo (Najvyšší súd) v rozsudku č. 241/2013 z 9. mája 2013 (ďalej len „rozsudok z 9. mája 2013“), keď rozhodoval o kolektívnej žalobe na zdržanie sa konania podanej združením spotrebiteľov proti viacerým úverovým inštitúciám, po tom, čo dospel ku konštatovaniu o nekalej povahe podmienok stanovujúcich minimálnu úrokovú sadzbu, pod ktorú nemohla klesnúť pohyblivá úroková sadzba (ďalej len „podmienky ‚plancher‘“), obsiahnutých vo všeobecných podmienkach spotrebiteľských zmlúv o hypotekárnom úvere, vyhlásil tieto podmienky za neplatné.

            19

            Tento súd konštatoval, že uvedené podmienky, ktoré sa týkali definície hlavného predmetu dotknutých zmlúv, boli pre spotrebiteľov z gramatického hľadiska ľahko pochopiteľné, a teda spĺňali požiadavky jasnej a zrozumiteľnej formulácie požadovanej článkom 4 ods. 2 smernice 93/13. Podľa uvedeného súdu nebolo potrebné ich považovať za podmienky nekalej povahy v súlade s judikatúrou, ku ktorej dospel Súdny dvor v rozsudku z 3. júna 2010, Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (C‑484/08, EU:C:2010:309).

            20

            Uvedený súd odvolaním sa na zásady potvrdené Súdnym dvorom v rozsudku z 21. marca 2013, RWE Vertrieb (C‑92/11, EU:C:2013:180), však konštatoval, že požiadavka transparentnosti stanovená v článku 4 ods. 2 smernice 93/13 sa má chápať tak, že nezahŕňa len dodržanie formálnej stránky, ale aj materiálnej stránky, ktorá má ten istý obsah ako požiadavka uvedená v článku 5 tejto smernice a ktorá súvisí s dostatkom informácií poskytnutých spotrebiteľom pri uzavretí zmluvy, pokiaľ ide o právne a ekonomické dôsledky, ktoré im vyplývajú z podmienok týkajúcich sa najmä hlavného predmetu zmluvy.

            21

            Podľa Tribunal Supremo (Najvyšší súd) pritom vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 9. mája 2013, nebola požiadavka materiálnej transparentnosti splnená, pretože dotknuté bankové inštitúcie neposkytli tieto informácie spotrebiteľom pri uzavretí zmluvy o úvere obsahujúcej podmienky „plancher“. Tribunal Supremo (Najvyšší súd) preto pristúpil k analýze prípadnej nekalej povahy týchto podmienok z hľadiska všeobecných kritérií dôvery, rovnováhy a transparentnosti uvedených v článku 3 ods. 1, článku 4 ods. 1 a článku 5 smernice 93/13 a uvedené podmienky vyhlásil za neplatné z dôvodu ich nedostatočnej transparentnosti súvisiacej s nedostatkom informácií poskytnutých úverovými inštitúciami v súvislosti s konkrétnymi dôsledkami ich uplatnenia v praxi.

            22

            Tribunal Supremo (Najvyšší súd) však konštatoval, že dotknuté zmluvy o hypotekárnom úvere mohli existovať ďalej, a okrem toho obmedzil spätný účinok vyhlásenia neplatnosti podmienok „plancher“.

            23

            V tejto súvislosti po tom, čo pripomenul, že na základe judikatúry Súdneho dvora, ktorá sa uplatňuje na vyhlásenie neplatnosti nekalých podmienok, sa majú dotknuté podmienky považovať za neúčinné, Tribunal Supremo (Najvyšší súd) totiž uviedol, že napriek všeobecnému pravidlu týkajúcemu sa spätného účinku vyhlásenia neplatnosti, tento účinok nemôže byť v rozpore so všeobecnými zásadami práva a najmä so zásadou právnej istoty.

            24

            Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozhodol, že podmienky „plancher“ boli ako také zákonné, zodpovedali objektívnym dôvodom, neboli ani nezvyčajné, ani neobvyklé, trh s nehnuteľnosťami dlhodobo toleroval ich používanie, ich neplatnosť sa zakladala na nedostatku transparentnosti z dôvodu neposkytnutia dostatočných informácií zo strany úverových inštitúcií, bankové inštitúcie dodržali právne požiadavky o poskytovaní informácií, stanovenie minimálnej úrokovej sadzby zodpovedalo potrebe zachovať minimálny výnos z prostriedkov z dotknutých zmlúv o hypotekárnom úvere, aby sa bankám umožnilo pokryť vzniknuté výrobné náklady a pokračovať v poskytovaní financovania, podmienky „plancher“ boli vypočítané tak, že nesmeli mať za následok zásadné zmeny na pôvodne splatené sumy, pričom išlo o sumy, ktoré poskytovatelia zohľadnili, keď rozhodovali o svojich ekonomických akciách, španielska právna úprava povoľovala zmenu veriteľa a že retroaktivita by v prípade vyhlásenia neplatnosti dotknutých podmienok mala vážne hospodárske následky.

            25

            S prihliadnutím na tieto úvahy preto Tribunal Supremo (Najvyšší súd) na základe zásady právnej istoty obmedzil účinky svojho rozsudku odo dňa jeho uverejnenia, pričom rozhodol, že konštatovanie neplatnosti dotknutých podmienok „plancher“ nemalo vplyv ani na situácie, ktoré boli s konečnou platnosťou rozhodnuté na základe právoplatných súdnych rozhodnutí, ani na platby, ku ktorým došlo pred 9. májom 2013, takže len sumy, ktoré boli neoprávnene splatené na základe týchto podmienok po tomto dátume, majú byť vrátené.

      – Rozsudok č. 139/2015 z 25. marca 2015

            26

            Tribunal Supremo (Najvyšší súd) v rozsudku č. 139/2015 z 25. marca 2015 (ďalej len „rozsudok z 25. marca 2015“) potvrdil obmedzenie spätných účinkov vyhlásenia neplatnosti podmienky „plancher“ v rámci individuálnej žaloby podanej spotrebiteľom, ktorý sa domáhal vrátenia súm, ktoré boli splatené neoprávnene na základe takejto podmienky. Na základe toho tento súd uplatnil na individuálne žaloby na zdržanie sa konania a o náhradu škody riešenie, ktoré predtým prijal v rozsudku z 9. mája 2013 v rámci kolektívnych žalôb na zdržanie sa konania. Vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 25. marca 2015, bola preto povinnosť vrátenia obmedzená len na sumy, ktoré boli neoprávnene splatené po vyhlásení rozsudku z 9. mája 2013.

      Skutkové okolnosti sporov vo veci samej a prejudiciálne otázky

         Vec C‑154/15

            27

            Pán Francisco Gutiérrez Naranjo uzavrel s bankou Cajasur Banco SAU zmluvu o hypotekárnom úvere, ktorá obsahovala podmienku „plancher“.

            28

            Pán Gutiérrez Naranjo s odvolaním sa na smernicu 93/13, ako aj judikatúru Tribunal Supremo (Najvyšší súd), podal na Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Obchodný súd č. 1 Granada, Španielsko) žalobu, ktorou sa domáhal, aby uvedený súd zrušil túto podmienku „plancher“ a nariadil vrátenie súm, ktoré boli neoprávnene splatené na základe tejto podmienky.

            29

            Vnútroštátny súd sa pýta, či je skutočnosť, že sa účinky rozhodnutia o určení neplatnosti zmluvnej podmienky z dôvodu jej nekalej povahy obmedzia len na obdobie po tomto vyhlásení, zlučiteľná s článkom 6 ods. 1 smernice 93/13.

            30

            Z toho dôvodu Juzgado de lo Mercantil no 1 de Granada (Obchodný súd č. 1 Granada) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                     „1.

                     Je nezáväznosť tak, ako je vykladaná v článku 6 ods. 1 smernice 93/13, v tomto prípade zlučiteľná s výkladom, z ktorého vyplýva, že rozhodnutie o určení neplatnosti uvedenej podmienky vyvoláva účinky až od vyhlásenia tohto rozhodnutia, a že teda aj v prípade, že sa určí neplatnosť, zostanú účinky, ktoré táto podmienka vyvolala počas svojej platnosti, platné alebo účinné?

                     2.

                     Je upustenie od používania určitej podmienky, ktoré možno nariadiť (v súlade s článkom 6 ods. 1 a článkom 7 ods. 1) v konaní o individuálnej žalobe podanej spotrebiteľom, ak sa určí jej neplatnosť, zlučiteľné s obmedzením účinkov tejto neplatnosti? Môžu súdy zmierniť povinnosť predajcu alebo dodávateľa vrátiť sumy, ktoré zaplatil spotrebiteľ na základe podmienky, ktorá bola neskôr vyhlásená za neplatnú od počiatku pre nedostatok informácií a/alebo transparentnosti?“

         Vec C‑307/15

            31

            Pani Ana María Palacios Martínez uzavrela 28. júla 2006 s bankou Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA (BBVA) zmluvu o hypotekárnom úvere, ktorá obsahovala podmienku „plancher“.

            32

            Dňa 6. marca 2014 vypožičiavateľka podala na Juzgado de lo Mercantil no 1 de Alicante (Obchodný súd č. 1 Alicante) žalobu, ktorou sa domáhala, aby tento súd určil neplatnosť tejto podmienky „plancher“ z dôvodu jej nekalej povahy, ako aj nariadil vrátenie súm, ktoré boli bankovej inštitúcii neoprávnene splatené.

            33

            V prvostupňovom konaní tento súd odkazom na riešenie, ku ktorému dospel Tribunal Supremo (Najvyšší súd) v rozsudku z 9. mája 2013, konštatoval, že žaloba bez toho, aby tým bola dotknutá povinnosť vrátiť sumy žalobkyni, ktoré banková inštitúcia údajne mohla získať na základe dotknutej podmienky odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku, sa stala bezpredmetnou.

            34

            Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante, Španielsko), ktorý rozhoduje o odvolaní, má pochybnosti v súvislosti so zlučiteľnosťou riešenia prijatého v prvostupňovom konaní s článkom 6 ods. 1 smernice 93/13.

            35

            Podľa tohto súdu neretroaktivita rozhodnutia o určenie neplatnosti nekalej podmienky by mohla byť v rozpore jednak s cieľmi tejto smernice a jednak so zákazom zmeny účinkov nekalej podmienky súdnou cestou. Uvedený súd navyše pochybuje, že vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 9. mája 2013, boli splnené podmienky požadované Súdnym dvorom na to, aby bolo možné účinky vyhlásenia neplatnosti nekalej podmienky časovo obmedziť.

            36

            Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante) teda rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                     „1.

                     Je so zásadou nezáväznosti [nekalých podmienok] zakotvenou v článku 6 ods. 1 smernice [93/13] zlučiteľné, aby reštitučné účinky, vyplývajúce z určenia neplatnosti podmienky ‚plancher‘, uvedenej v zmluve o úvere z dôvodu nekalej povahy tejto podmienky, nemali spätnú účinnosť od dátumu uzavretia zmluvy, ale [mali spätnú účinnosť] od neskoršieho dátumu?

                     2.

                     Je kritérium dôvery dotknutých osôb, ktoré slúži ako základ pre obmedzenie spätnej účinnosti [neplatnosti] nekalej podmienky, autonómnym pojmom práva Únie, ktorý majú všetky členské štáty vykladať jednotne?

                     3.

                     V prípade kladnej odpovede, aké predpoklady treba zohľadniť pri určovaní existencie dôvery dotknutých osôb?

                     4.

                     V každom prípade, je v súlade s dôverou dotknutých osôb postup predajcu alebo dodávateľa, ktorý pri vypracovaní zmluvy spôsobil nedostatok transparentnosti, ktorý mal za následok nekalú povahu podmienky?

                     5.

                     Je riziko vážnych ťažkostí, ktoré slúži ako základ pre obmedzenie spätnej účinnosti [neplatnosti] nekalej podmienky, autonómnym pojmom práva Únie, ktorý majú všetky členské štáty vykladať jednotne?

                     6.

                     V prípade kladnej odpovede, aké kritériá by sa mali vziať do úvahy?

                     7.

                     Má sa pri posudzovaní rizika vážnych ťažkostí vziať do úvahy len riziko, ktoré môže vzniknúť predajcovi alebo dodávateľovi, alebo sa má vziať do úvahy aj škoda spôsobená spotrebiteľom v dôsledku toho, že im nebudú v plnej výške vrátené sumy splatené na základe tejto podmienky ‚plancher‘?“

         Vec C‑308/15

            37

            Pán Emilio Irles López a pani Teresa Torres Andreu uzavreli 1. júna 2001 s bankou Banco Popular Español SA (ďalej len „BPE“) zmluvu o hypotekárnom úvere, ktorá obsahovala podmienku „plancher“. Revíziami z 2. mája a 14. júna 2007 sa zmluvné strany dohodli na zvýšení úverovej linky, pričom každá revízia obsahovala podmienku „plancher“.

            38

            Keďže sa vypožičiavatelia domnievali, že ich súhlas s podmienkami „plancher“ sprevádzal nedostatok transparentnosti, podali na Juzgado de lo Mercantil no 3 de Alicante (Obchodný súd č. 3 Alicante, Španielsko) žalobu, ktorou sa domáhali, aby tento súd určil neplatnosť týchto podmienok a nariadil vrátenie súm, ktoré boli na ich základe neoprávnene splatené.

            39

            Uvedený súd v prvostupňovom konaní tejto žalobe vyhovel, pričom uložil BPE povinnosť vrátiť vypožičiavateľom sumy, ktoré boli neoprávnene splatené na základe týchto podmienok odo dňa uzavretia zmluvy o úvere a jej revízii.

            40

            BPE sa odvolala na Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante), pričom sa opierala o rozsudky z 9. mája 2013 a 25. marca 2015.

            41

            Vnútroštátny súd má pochybnosti po prvé, pokiaľ ide o zlučiteľnosť obmedzenia účinkov rozhodnutia o určení neplatnosti nekalej podmienky s článkom 6 smernice 93/13. Po druhé podľa tohto vnútroštátneho súdu skutočnosť, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozsudkom z 25. marca 2015 rozšíril riešenie, ktoré prijal vo svojom rozsudku z 9. mája 2013 v kontexte kolektívnej žaloby, na individuálne žaloby, by mohla mať za následok obmedzenie práva jednotlivých vypožičiavateľov na účinnú súdnu ochranu, pretože osobitné okolnosti charakteristické pre každý konkrétny prípad nebudú zohľadnené na účely určenia začiatku vzniku povinnosti vrátenia peňazí, ktorú majú bankové inštitúcie, ktoré boli zvýhodnené účinkami nekalej podmienky.

            42

            Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante) preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru okrem prejudiciálnych otázok, ktoré sú totožné s otázkami položenými vo veci C‑307/15, ôsmu otázku, ktorá znie:

                     „8.

                     Je so zásadou nezáväznosti pre spotrebiteľa zakotvenou v článku 6 ods. 1 smernice 93/13 a s právom na účinnú súdnu ochranu zakotvenou v článku 47 Charty základných práv Európskej únie zlučiteľné automatické rozšírenie tohto obmedzenia reštitučných účinkov vyplývajúcich z neplatnosti podmienky ‚plancher‘, o ktorom sa rozhodlo v konaní o žalobe podanej združením spotrebiteľov proti finančným inštitúciám, na individuálne žaloby o neplatnosť podmienky ‚plancher‘ z dôvodu nekalej povahy tejto podmienky podané zákazníkmi, ktorí ako spotrebitelia uzavreli zmluvu o hypotekárnom úvere s rôznymi finančnými inštitúciami?“

            43

            Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 10. júla 2015 boli veci C‑307/15 a C‑308/15 spojené na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj na účely vyhlásenia rozsudku.

            44

            Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 14. augusta 2015 boli zamietnuté návrhy Audiencia Provincial de Alicante (Provinčný súd Alicante), aby sa veci C‑307/15 a C‑308/15 prejednali v skrátenom konaní upravenom v článku 23a Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 105 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

            45

            Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 21. októbra 2015 bola vec C‑154/15 spojená s vecami C‑307/15 a C‑308/15 na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

      O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke vo veci C‑154/15 a o prvej spoločnej otázke vo veciach C‑307/15 a C‑308/15

            46

            Prvými dvoma otázkami vo veci C‑154/15, ako aj prvou spoločnou otázkou vo veciach C‑307/15 a C‑308/15, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátne súdy v podstate pýtajú, či sa má článok 6 ods. 1 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej judikatúre, ktorá časovo obmedzuje reštitučné účinky súvisiace so súdnym určením nekalej povahy podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice, ktorú obsahuje spotrebiteľská zmluva uzavretá predajcom alebo obchodníkom, len na sumy, ktoré boli neoprávnene splatené podľa tejto podmienky po vyhlásení súdneho rozhodnutia, ktorým bola určená táto nekalá povaha.

            47

            Na úvod treba preskúmať tvrdenie španielskej vlády, Cajasur Banco, ako aj BPE, podľa ktorého otázka účinkov určenia nekalej povahy podmienky, o akú ide vo veci samej, nespadá do pôsobnosti smernice 93/13, lebo vzhľadom na to, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd) dospel k takémuto konštatovaniu, zabezpečil vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov, než je úroveň, ktorú priznáva táto smernica.

            48

            V tejto súvislosti z jednotlivých rozhodnutí vnútroštátnych súdov vyplýva, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd) v rozsudku z 9. mája 2013 na účely odôvodnenia posúdenia nekalej povahy dotknutých podmienok „plancher“, ktoré súvisia s hlavným predmetom dotknutých zmlúv, podal výklad požiadavky transparentnosti uvedenej v článku 4 ods. 2 uvedenej smernice v tom zmysle, že sa neobmedzuje len na dodržiavanie formálnej transparentnosti zmluvných podmienok súvisiacej s jasnou a zrozumiteľnou povahou ich vypracovania, ale zahŕňa aj dodržiavanie ich materiálnej transparentnosti súvisiacej s dostatočnou povahou informácií poskytnutých spotrebiteľovi, pokiaľ ide tak o právny, ako aj o ekonomických rozsah jeho zmluvného záväzku.

            49

            Ako uviedol generálny advokát v bodoch 46 až 50 svojich návrhov, v prípade posúdenia materiálnej transparentnosti podmienok týkajúcich sa hlavného predmetu zmluvy však ide o posúdenie, ktoré upravuje článok 4 ods. 2 smernice 93/13. Toto ustanovenie v rovnakom znení, ako je znenie článku 5 tejto smernice, totiž stanovuje, že zmluvné podmienky musia byť „formulované jasne a zrozumiteľne“.

            50

            V tejto súvislosti Súdny dvor už pritom rozhodol, že informácie pred uzavretím zmluvy o zmluvných podmienkach a dôsledkoch tohto uzavretia zmluvy majú zásadný význam pre spotrebiteľa. Najmä na základe týchto informácií sa tento spotrebiteľ rozhoduje, či chce byť viazaný podmienkami, ktoré predajca alebo dodávateľ vopred vypracoval (rozsudok z 21. marca 2013, RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 44).

            51

            V dôsledku preskúmania nekalej povahy zmluvnej podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 93/13, ktorá súvisí s definíciou hlavného predmetu zmluvy, v prípade, že spotrebiteľ pred uzavretím tejto zmluvy nemal potrebné informácie o zmluvných podmienkach a dôsledkoch uvedeného uzavretia zmluvy, vo všeobecnosti spadá do pôsobnosti tejto smernice, a konkrétne do pôsobnosti článku 6 ods. 1 tejto smernice.

            52

            Vzhľadom na to, že vnútroštátne súdy odkazujú na rozsudok z 9. mája 2013, ktorým bol obmedzený reštitučný účinok určenia nekalej povahy podmienok „plancher“, tak treba preskúmať, či sa má článok 6 ods. 1 smernice 93/13 vykladať v tom zmysle, že takéto obmedzenie vnútroštátnym súdom povoľuje.

            53

            Podľa článku 6 ods. 1 smernice 93/13 členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva neboli pre spotrebiteľa záväzné.

            54

            Toto ustanovenie treba chápať tak, že ide o normu rovnocennú s vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré majú v rámci vnútroštátneho právneho poriadku povahu noriem verejného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. mája 2013, Asbeek Brusse a de Man Garabito, C‑488/11, EU:C:2013:341, bod 44).

            55

            Okrem toho ide o kogentné ustanovenie, ktorého cieľom je nahradiť formálnu rovnováhu, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť (rozsudok zo14. júna 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 63).

            56

            Vzhľadom na povahu a význam verejného záujmu, na ktorom spočíva ochrana spotrebiteľov, ktorí sa voči predajcom alebo dodávateľom nachádzajú v nevýhodnejšom postavení, smernica 93/13, ako vyplýva z jej článku 7 ods. 1 v spojení s jej dvadsiatym štvrtým odôvodnením, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky „ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov“ (rozsudok z 30. apríla 2014, Kásler a Káslerné Rábai, C‑26/13, EU:C:2014:282, bod 78).

            57

            Na tieto účely vnútroštátnemu súdu prislúcha jednoducho a úplne neuplatniť nekalú zmluvnú podmienku tak, aby nebola záväzná pre spotrebiteľa, nemôže však zmeniť jej obsah (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, bod 65).

            58

            Za týchto okolností je vnútroštátny súd na jednej strane povinný posúdiť nekalú povahu zmluvnej podmienky patriacu do pôsobnosti smernice 93/13 aj bez návrhu a tým odstrániť nerovnováhu medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom, hneď ako je oboznámený s právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tieto účely.

            59

            Úplná účinnosť ochrany stanovenej smernicou totiž vyžaduje, aby vnútroštátny súd, ktorý bez návrhu dospel ku konštatovaniu o nekalej povahe podmienky, mohol vyvodiť všetky dôsledky tohto konštatovania bez toho, aby počkal, či spotrebiteľ, ktorý je informovaný o svojich právach, navrhne, aby uvedená podmienka bola zrušená (rozsudok z 30. mája 2013, Jőrös, C‑397/11, EU:C:2013:340, bod 42).

            60

            Na druhej strane vnútroštátny súd nie je oprávnený zmeniť obsah nekalých podmienok okrem prípadu, že by mal zmierniť odrádzajúci účinok, ktorý má vplyv na predajcu alebo dodávateľa tak, že jednoducho a úplne na spotrebiteľa takéto nekalé podmienky neuplatní (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. januára 2015, Unicaja Banco a Caixabank, C‑482/13, C‑484/13, C‑485/13 a C‑487/13, EU:C:2015:21, bod 31 a citovanú judikatúru).

            61

            Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 6 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že zmluvnú podmienku, ktorá bola vyhlásená za nekalú, treba v zásade chápať tak, že nikdy neexistovala, takže nemôže voči spotrebiteľovi vyvolávať účinky. Určenie nekalej povahy tejto podmienky súdnym rozhodnutím v zásade musí viesť k navráteniu právnej a skutkovej situácie spotrebiteľa, v ktorej by sa nachádzal, ak by uvedená podmienka neexistovala.

            62

            Z toho vyplýva, že povinnosť vnútroštátneho súdu neuplatniť nekalú zmluvnú podmienku, ktorá ukladá zaplatenie súm, ktoré sa preukážu ako neoprávnené, má v zásade reštitučný účinok, ktorý sa vzťahuje na tieto isté sumy.

            63

            Neexistencia tohto reštitučného účinku by totiž mohla spochybniť odradzujúci účinok, ktorý článok 6 ods. 1 smernice 93/13 v spojení s článkom 7 ods. 1 tejto smernice rozšíril na určenie nekalej povahy podmienok obsiahnutých v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa.

            64

            Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 vyžaduje, že členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky neboli záväzné pre spotrebiteľov „podľa ich vnútroštátneho práva“ (rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 57).

            65

            Vnútroštátny právny rámec ochrany, ktorú spotrebiteľom zaručuje smernica 93/13, však nemôže zmeniť rozsah a v dôsledku toho ani podstatu tejto ochrany a takisto spochybniť posilnenie účinnosti uvedenej ochrany prijatím jednotných právnych pravidiel týkajúcich sa nekalých podmienok, o čo sa snažil normotvorca Európskej únie, ako je uvedené aj v desiatom odôvodnení smernice 93/13.

            66

            Hoci členským štátom v dôsledku toho prislúcha, aby prostredníctvom svojho vnútroštátneho práva definovali metódy, v rámci ktorých je preukázané určenie nekalej povahy podmienky obsiahnutej v zmluve, a či konkrétne právne účinky tohto určenia sú materiálnej povahy, nič to nemení na skutočnosti, že toto určenie musí umožniť navrátenie právnej a skutkovej situácie, v ktorej by sa spotrebiteľ nachádzal, ak by táto nekalá podmienka neexistovala, najmä na základe práva vrátenia výhod, ktoré predajca alebo dodávateľ neoprávnene prijal na základe uvedenej nekalej podmienky na ujmu spotrebiteľa.

            67

            V prejednávanej veci Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozsudkom z 9. mája 2013, na ktorý odkazujú vnútroštátne súdy, rozhodol, že určenie nekalej povahy dotknutých podmienok „plancher“ nemá vplyv ani na situácie, o ktorých bolo s konečnou platnosťou rozhodnuté právoplatnými súdnymi rozhodnutiami, ani na platby, ku ktorým došlo pred vyhlásením tohto rozsudku, a že v dôsledku toho, účinky vyplývajúce z tejto rozhodnutia, najmä právo spotrebiteľa na vrátenie, sa na základe zásady právnej istoty obmedzujú len na sumy, ktoré boli neoprávnene zaplatené od tohto dňa.

            68

            V tejto súvislosti je nesporné, že Súdny dvor už pripustil, že ochrana spotrebiteľa nie je absolútna. Konkrétne v tomto zmysle rozhodol, že právo Únie neukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť neuplatniť vnútroštátne procesné normy, na základe ktorých sa rozhodnutie stáva právoplatným, aj keby to umožnilo napraviť porušenie ustanovenia, bez ohľadu na jeho povahu, obsiahnutého v smernice 93/13 (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 37). Z toho vyplýva, že Tribunal Supremo (Najvyšší súd) mohol vo svojom rozsudku z 9. mája 2013 rozhodnúť, že tento rozsudok nemá svojou povahou vplyv na situácie, o ktorých bolo s konečnou platnosťou rozhodnuté skoršími právoplatnými súdnymi rozhodnutiami.

            69

            Takisto Súdny dvor už rozhodol, že určenie primeraných lehôt na podanie opravných prostriedkov pod hrozbou preklúzie v záujme právnej istoty je v súlade s právom Únie (rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 41).

            70

            Treba však rozlišovať uplatnenie procesnej metódy, akou je stanovenie primeranej lehoty na premlčanie, a časové obmedzenie účinkov výkladu pravidla práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. apríla 2010, Barth, C‑542/08, EU:C:2010:193, bod 30 a citovanú judikatúru). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vzhľadom na základnú požiadavku jednotného a všeobecného uplatnenia práva Únie len Súdnemu dvoru prislúcha rozhodnúť o časovom obmedzení výkladu, ktorý podá v prípade tohto pravidla (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. februára 1988, Barra a i., 309/85, EU:C:1988:42, bod 13).

            71

            Podmienky stanovené vnútroštátnym právom, na ktoré odkazuje článok 6 ods. 1 smernice 93/13, teda nemôžu mať vplyv na podstatu práva, ktoré spotrebiteľom priznáva toto ustanovenie, ako ho vykladá judikatúra Súdneho dvora pripomenutá v bodoch 54 až 61 tohto rozsudku, nebyť viazaný podmienkou, ktorá bola vyhlásená za nekalú.

            72

            Časového obmedzenie právnych účinkov vyplývajúce z určenia neplatnosti podmienok „plancher“, o ktorom Tribunal Supremo (Najvyšší súd) rozhodol v rozsudku z 9. mája 2013, pritom všeobecne zbavuje ktoréhokoľvek spotrebiteľa, ktorý pred týmto dátumom uzavrel zmluvu o hypotekárnom úvere obsahujúcu túto podmienku, práva, aby mu v plnej výške boli vrátené sumy, ktoré boli neoprávnene splatené bankovej inštitúcii na základe tejto podmienky v období pred 9. májom 2013.

            73

            Z toho vyplýva, že vnútroštátna judikatúra, ako je tá, ktorá vyplýva z rozsudku z 9. mája 2013, týkajúca sa časového obmedzenia právnych účinkov vyplývajúceho z určenia nekalej povahy zmluvnej podmienky na základe článku 6 ods. 1 smernice 93/13 umožňuje zaručiť len obmedzenú ochranu spotrebiteľov, ktorí uzavreli zmluvu o hypotekárnom úvere obsahujúcu podmienku „plancher“ pred dňom vyhlásenia súdneho rozhodnutia, ktorým bola určená táto nekalá povaha. Takáto ochrana sa tak zdá byť neúplná a nedostatočná a nepredstavuje dostatočný ani účinný prostriedok na zabránenie používania tohto druhu podmienok, čo je v rozpore s tým, čo stanovuje článok 7 ods. 1 tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2013, Aziz, C‑415/11, EU:C:2013:164, bod 60).

            74

            Za týchto podmienok vzhľadom na to, že medzi vnútroštátnymi súdmi existuje spojitosť v súvislosti s riešením sporov vo veci samej prostredníctvom výkladu práva Únie Súdnym dvorom, musia na základe vlastnej právomoci neuplatniť časové obmedzenie účinkov, o ktorom rozhodol Tribunal Supremo (Najvyšší súd) v rozsudku z 9. mája 2013, pretože toto obmedzenie sa nezdá byť zlučiteľné s týmto právom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 2010, Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, body 29 až 32; z 19. apríla 2016, DI, C‑441/14, EU:C:2016:278, body 33 a 34; z 5. júla 2016, Ogňanov, C‑614/14, EU:C:2016:514, bod 36, ako aj z 8. novembra 2016, Ogňanov, C‑554/14, EU:C:2016:835, body 67 až 70).

            75

            Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 6 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej judikatúre, ktorá časovo obmedzuje reštitučné účinky súvisiace s určením nekalej povahy podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice, ktorú obsahuje spotrebiteľská zmluva uzavretá s predajcom alebo obchodníkom, len na sumy, ktoré boli neoprávnene splatené podľa tejto podmienky po vyhlásení súdneho rozhodnutia, ktorým bola určená táto nekalá povaha.

         O ďalších prejudiciálnych otázkach

            76

            Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú a druhú otázku vo veci C‑154/15, ako aj na spoločnú prvú otázku vo veciach C‑307/15 a C‑308/15 nie je potrebné odpovedať na ďalšie prejudiciálne otázky.

      O trovách

            77

            Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                  Článok 6 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej judikatúre, ktorá časovo obmedzuje reštitučné účinky súvisiace so súdnym určením nekalej povahy podmienky v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice, ktorú obsahuje spotrebiteľská zmluva uzavretá s predajcom alebo obchodníkom, len na sumy, ktoré boli neoprávnene zaplatené podľa tejto podmienky po vyhlásení súdneho rozhodnutia, ktorým bola určená táto nekalá povaha.

                  Podpisy

         (
         *1
      )	Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. mája 1997. # Bioforce GmbH proti Oberfinanzdirektion München. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec C-405/95.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 27. júna 2001. # Alain Leroy, Yannick Chevalier-Delanoue a Virginia Joaquim Matos proti Rade Európskej únie. # Žaloba o neplatnosť. # Spojené veci T-164/99, T-37/00 a T-38/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. júla 2009.#Zuid-Chemie BV proti Philippo's Mineralenfabriek NV/SA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko.#Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach - Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach - Nariadenie (ES) č.º44/2001 - Pojem ‚miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody‘.#Vec C-189/08.

text:
      Vec C‑189/08
      Zuid‑Chemie BV
      proti
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Hoge Raad der Nederlanden)
      „Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Pojem ‚miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody‘“
      Abstrakt rozsudku
      Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie
            č. 44/2001 – Osobitné právomoci – Právomoc vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu
      (Nariadenie Rady č. 44/2001, článok 2 a článok 5 bod 3)
      Článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa má
         vykladať v tom zmysle, že v rámci sporu, týkajúceho sa škody spôsobenej podniku dodávkou kontaminovaného chemického výrobku,
         ktorý viedol k nepoužiteľnosti umelých hnojív, ktoré podnik vyrába z viacerých surovín, a spracovaním uvedeného výrobku, výraz
         „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ označuje miesto, kde počiatočná škoda vznikla z dôvodu
         použitia výrobku obvyklým spôsobom na účely, na ktoré je určený.

      Toto ustanovenie sa totiž netýka iba miesta, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, ale aj miesta, kde vznikla škoda,
         akou je továreň podniku, v ktorej tento podnik spracoval chybný výrobok, čím bola na spracovanom výrobku spôsobená majetková
         škoda utrpená podnikom, ktorá išla nad rámec škody spojenej so samotným výrobkom. V tejto súvislosti umožňuje zohľadnenie
         miesta, kde vznikla škoda, ktoré je iné ako miesto, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, obrátiť sa na súd, ktorý
         je najlepšie spôsobilý rozhodnúť najmä z dôvodov blízkosti sporu a jednoduchšieho vykonávania dôkazov. Naopak voľba iba miesta,
         kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, by v značnom počte prípadov viedla k zámene medzi kritériami príslušnosti, ktoré
         stanovuje článok 2 a článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001, čím by posledné uvedené ustanovenie stratilo v tomto rozsahu svoj
         potrebný účinok.

      (pozri body 23, 24, 29 – 32 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 16. júla 2009 (*)

      „Súdna spolupráca v občianskych a obchodných veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Pojem ‚miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody‘“
      Vo veci C‑189/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Holandsko) zo 4. apríla 2008 a doručený Súdnemu dvoru 8. mája 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Zuid‑Chemie BV
      proti
      Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano, E. Levits (spravodajca) a J.‑J. Kasel,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Șereş, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. apríla 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Zuid‑Chemie BV, v zastúpení: P. Knijp, advocaat,
      –        Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA, v zastúpení: M. Polak, advocaat,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a M. Noort, splnomocnené zástupkyne,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët a P. van Nuffel, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 bodu 3 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000
         o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004,
         s. 42).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Zuid-Chemie BV (ďalej len „Zuid-Chemie“), podnik, ktorý vyrába
         umelé hnojivá, so sídlom v Sas van Gent (Holandsko), a Philippo’s Mineralenfabriek NV/SA (ďalej len „Philippo’s“), so sídlom
         v Essene (Belgicko), týkajúceho sa dodávky kontaminovaného výrobku použitého na výrobu umelých hnojív, ktorý dodala spoločnosť
         Philippo’s spoločnosti Zuid-Chemie.

       Právny rámec
      3        Podľa článku 2 ods. 1 nariadenia č. 44/2001, ktorý sa nachádza v jeho kapitole II oddiele 1, s nadpisom „Všeobecné ustanovenia“:

      „Ak nie je v tomto nariadení uvedené inak, osoby s bydliskom na území členského štátu sa bez ohľadu na ich štátne občianstvo
         žalujú na súdoch tohto členského štátu.“

      4        Článok 3 ods. 1 rovnakého nariadenia stanovuje:

      „Osoby s bydliskom na území členského štátu možno žalovať na súdoch iného členského štátu len na základe princípov upravených
         v oddieloch 2 až 7 tejto kapitoly.“

      5        Článok 5 uvedeného nariadenia, ktorý sa nachádza v jeho kapitole II oddiele 2, s nadpisom „Osobitná právomoc“, stanovuje:

      „Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte:
      …
      3.      vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu, na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku
         skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody;

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      6        Zuid-Chemie je podnik vyrábajúci umelé hnojivá, ktorý v priebehu júla roku 2000 kúpil dve zásielky výrobku s názvom „micromix“
         od HCI Chemicals Benelux BV (ďalej len „HCI“), podniku so sídlom v Rotterdame (Holandsko).

      7        HCI, ktorý nebol schopný micromix sám vyrobiť, ho objednal od Philippo’s a dodal mu suroviny potrebné na výrobu tohto výrobku
         okrem jednej z nich. Po dohode s HCI kúpil Philippo’s túto chýbajúcu surovinu, konkrétne síran zinočnatý, od G. J. de Poortera,
         ktorý vykonáva činnosť pod menom Poortershaven, v Rotterdame.

      8        Philippo’s vyrobil micromix vo svojej továrni nachádzajúcej sa v Belgicku, kde si Zuid-Chemie vyzdvihla dodávku tohto výrobku.

      9        Zuid-Chemie spracovala tento micromix na výrobu rôznych zásielok umelých hnojív vo svojej továrni nachádzajúcej sa v Holandsku
         a potom ich predala a odoslala časti svojich zákazníkov.

      10      Následne sa zistilo, že obsah kadmia v sírane zinočnatom kúpenom od Poortershavenu bol príliš vysoký, takže umelé hnojivá
         už nebolo možné použiť alebo ich bolo možné použiť len čiastočne, čím bola Zuid-Chemie podľa jej názoru spôsobená škoda.

      11      Dňa 17. januára 2003 Zuid-Chemie zažalovala Philippo’s na Rechtbank Middelburg (Holandsko), ktorou sa domáhala, aby tento
         súd určil, že Philippo’s je zodpovedný za škodu, ktorá jej bola spôsobená, a zaviazal tento podnik na zaplatenie rôznych súm
         týkajúcich sa ujmy, o ktorej sa domnieva, že ju utrpela, a aby jej uhradil náhradu škody spolu s úrokmi a trovami konania.

      12      Rozsudkom z 10. decembra 2003 Rechtbank Middelburg rozhodol, že nie je príslušný na rozhodnutie sporu, ktorý mu bol predložený,
         z dôvodu, že na účely uplatnenia článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001 zahŕňa pojem „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá
         zakladá nárok na náhradu škody“ tak miesto, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode („Handlungsort“), ako aj miesto, kde
         počiatočná škoda vznikla („Erfolgsort“). Pokiaľ pritom ide o miesto, kde škoda vznikla, uvedený súd usúdil, že počiatočná
         škoda, ktorá bola spôsobená podniku Zuid‑Chemie, vznikla v Essene, keďže práve na tomto mieste tento podnik prevzal dodávku
         kontaminovaného výrobku.

      13      Pred Gerechtshof te ‘s-Gravenhage (Odvolací súd Haag) žiaden z účastníkov konania nespochybnil, že Essen je miesto, kde došlo
         k udalosti, ktorá viedla ku škode, keďže kontaminovaný micromix bol vyrobený na tomto mieste. Pokiaľ ide o miesto, kde škoda
         vznikla, tento súd potvrdil prvostupňový rozsudok. V tejto súvislosti usúdil, že rozhodujúcou okolnosťou bolo údajne protiprávne
         konanie Philippo’s, a nie skutočnosť, že kontaminovaný micromix spôsobil kontamináciu umelých hnojív, ktoré Zuid-Chemie vyrobila
         v Holandsku. (Počiatočná) škoda, ktorá jej bola spôsobená, teda vznikla v Essene, pretože kontaminovaný výrobok jej bol dodaný
         „z továrne“.

      14      Zuid-Chemie podala proti rozsudku Gerechtshof te ‘s-Gravenhage dovolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie
         prejudiciálneho konania. Tento súd rozhodol, že diskusia sa týka pojmu „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok
         na náhradu škody“, v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia č. 44/2001 a že na rozhodnutie sporu, ktorý mu bol predložený, je potrebný
         výklad tohto pojmu.

      15      Za týchto okolností Hoge Raad der Nederlanden rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Ktorú škodu treba v prípade protiprávneho konania, na ktorom sa zakladá návrh Zuid-Chemie, považovať za počiatočnú škodu spôsobenú
         takým konaním: škodu, ktorá vznikla v dôsledku dodania vadného výrobku, alebo škodu, ktorá vznikne vtedy, keď sa výrobok obvyklým
         spôsobom použije na účely, na ktoré bol určený?

      2.      Pokiaľ platí druhá možnosť, môže sa miesto, kde škoda vznikla, považovať za miesto, ‚kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá
         nárok na náhradu škody‘, v zmysle článku 5 bodu 3 nariadenia [č. 44/2001] len vtedy, ak škoda pozostáva z fyzickej škody na
         osobách alebo veciach, alebo aj vtedy, ak vznikla (pôvodne) len finančná škoda?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      16      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 má vykladať v tom zmysle,
         že v rámci sporu, o aký ide vo veci samej, výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“
         označuje miesto dodania chybného výrobku kupujúcemu alebo odkazuje na miesto, kde počiatočná škoda vznikla z dôvodu použitia
         výrobku obvyklým spôsobom na účely, na ktoré je určený.

      17      Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba po prvé pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa ustanovenia nariadenia
         č. 44/2001 musia vykladať autonómne s prihliadnutím na jeho štruktúru a ciele (pozri najmä rozsudky z 2. októbra 2008, Hassett
         a Doherty, C‑372/07, Zb. s. I‑7403, bod 17, ako aj z 23. apríla 2009, Draka NK Cables a i., C‑167/08, Zb. s. I‑3477, bod 19).

      18      Po druhé, keďže nariadenie č. 44/2001 nahrádza vo vzťahoch medzi členskými štátmi Dohovor o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych
         a obchodných veciach z 27. septembra 1968 (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený a doplnený jednotlivými dohovormi o pristúpení
         nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“), výklad ustanovení tohto dohovoru podaný Súdnym
         dvorom platí takisto pre ustanovenia uvedeného nariadenia, pokiaľ je možné považovať ustanovenia týchto právnych predpisov
         Spoločenstva za rovnocenné.

      19      Ustanovenia nariadenia č. 44/2001 relevantné v tejto veci pritom odrážajú rovnakú systematiku ako ustanovenia Bruselského
         dohovoru a navyše sú formulované takmer v rovnakom znení. Vzhľadom na takú rovnocennosť je podľa odôvodnenia č. 19 nariadenia
         č. 44/2001 potrebné zabezpečiť kontinuitu vo výklade týchto dvoch predpisov (pozri rozsudky Draka NK Cables a i., už citovaný,
         bod 20, ako aj zo 14. mája 2009, Ilsinger, C‑180/06, Zb. s. I‑3961, bod 58).

      20      Preto je opodstatnené pripomenúť, že Súdny dvor už pri výklade článku 5 bodu 3 Bruselského dohovoru konštatoval, že systém
         rozdelenia všeobecných právomocí upravený v kapitole II tohto dohovoru je založený na základnom pravidle uvedenom v jeho článku
         2 prvom odseku, podľa ktorého osoby, ktoré majú sídlo alebo bydlisko na území zmluvného štátu, podliehajú právomoci súdnych
         orgánov tohto štátu nezávisle od štátnej príslušnosti účastníkov (rozsudok z 10. júna 2004, Kronhofer, C‑168/02, Zb. s. I‑6009,
         bod 12).

      21      Iba ako odchýlka od tejto základnej zásady právomoci súdnych orgánov v mieste sídla alebo bydliska žalovaného je v kapitole
         II oddiele 2 Bruselského dohovoru upravený určitý počet osobitných právomocí, medzi ktorými sa nachádza právomoc podľa článku
         5 bodu 3 tohto dohovoru (rozsudok Kronhofer, už citovaný, bod 13).

      22      Súdny dvor rovnako rozhodol, že tieto pravidlá osobitných právomocí treba vykladať striktne a neumožňujú výklad nad rámec
         predpokladov výslovne zakotvených v uvedenom dohovore (pozri rozsudky z 27. septembra 1988, Kalfelis, 189/87, Zb. s. 5565,
         bod 19; z 15. januára 2004, Blijdenstein, C‑433/01, Zb. s. I‑981, bod 25, a Kronhofer, už citovaný, bod 14).

      23      Podľa ustálenej judikatúry však v prípade, ak miesto, kde sa nachádza skutočnosť, ktorá môže viesť k mimozmluvnej zodpovednosti,
         a miesto, kde táto skutočnosť spôsobí škodu, nie sú totožné, výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok
         na náhradu škody“, ktorý sa nachádza v článku 5 bode 3 Bruselského dohovoru, sa musí chápať v tom zmysle, že pokrýva tak miesto,
         kde vznikla škoda, ako aj miesto, kde došlo k udalosti, ktorá viedla k tejto škode, takže žalovaného možno žalovať podľa výberu
         žalobcu pred súdom jedného alebo druhého z týchto dvoch miest (pozri najmä rozsudky z 30. novembra 1976, Bier, nazývaný „Mines
         de potasse d’Alsace“, 21/76, Zb. s. 1735, body 24 a 25; z 1. októbra 2002, Henkel, C‑167/00, Zb. s. I‑8111, bod 44; z 5. februára
         2004, DFDS Torline, C‑18/02, Zb. s. I‑1417, bod 40, a Kronhofer, už citovaný, bod 16).

      24      V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že pravidlo osobitnej právomoci uvedené v článku 5 bode 3 Bruselského dohovoru je
         založené na existencii osobitne úzkej väzby medzi sporom a súdom miesta, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na
         náhradu škody, čo odôvodňuje priznanie právomoci tomuto súdu z dôvodov riadneho výkonu spravodlivosti a hospodárnej organizácie
         konania (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Mines de potasse d’Alsace, už citovaný, bod 11; z 11. januára 1990, Dumez France
         a Tracoba, C‑220/88, Zb. s. I‑49, bod 17; zo 7. marca 1995, Shevill a i., C‑68/93, Zb. s. I‑415, bod 19, ako aj z 19. septembra
         1995, Marinari, C‑364/93, Zb. s. I‑2719, bod 10). Súd miesta, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody,
         je totiž zvyčajne najlepšie spôsobilý rozhodnúť najmä z dôvodov blízkosti sporu a jednoduchšieho vykonávania dôkazov (pozri
         rozsudok z 1. októbra 2002, Henkel, už citovaný, bod 46).

      25      Hoci pre účastníkov konania vo veci samej je nesporné, ako bolo uvedené v bode 13 tohto rozsudku, že Essen je miesto, kde
         došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode („Handlungsort“), existuje medzi nimi nezhoda, pokiaľ ide o určenie miesta, kde vznikla
         škoda („Erfolgsort“).

      26      Posledné uvedené miesto je podľa judikatúry citovanej v bode 23 tohto rozsudku miestom, kde skutočnosť, ktorá môže viesť k mimozmluvnej
         zodpovednosti, spôsobila škodu.

      27      Miesto, kde škoda vznikla, si pritom nemožno zamieňať s miestom, kde sa odohrala samotná skutočnosť, ktorá poškodila výrobok,
         keďže toto miesto je v skutočnosti miestom, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode. Naopak miesto „materializácie škody“
         (pozri rozsudky Mines de potasse d’Alsace, už citovaný, bod 15, ako aj Shevill a i., už citovaný, bod 21) je miestom, kde
         sa prejavia škodlivé účinky skutočnosti, ktorá viedla ku škode, teda miestom, kde konkrétne vyjde najavo škoda, ktorú spôsobil
         chybný výrobok.

      28      Treba totiž pripomenúť, že judikatúra jasne rozlišuje medzi škodou a skutočnosťou, ktorá viedla k tejto škode, pričom v tejto
         súvislosti uvádza, že mimozmluvnú zodpovednosť možno zohľadniť iba pod podmienkou, že medzi týmito dvomi prvkami možno preukázať
         príčinnú súvislosť (pozri rozsudok Mines de potasse d’Alsace, už citovaný, bod 16).

      29      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy môže byť miestom, kde vznikla škoda, iba továreň Zuid-Chemie nachádzajúca sa v Holandsku,
         kde bol micromix, ktorý je chybným výrobkom, spracovaný na umelé hnojivá, čím spôsobil spoločnosti Zuid-Chemie majetkovú škodu,
         ktorá išla nad rámec škody spojenej so samotným micromixom.

      30      Okrem toho treba zdôrazniť, že príslušnosť holandských súdov, ktorá sa takto otvára pre Zuid-Chemie, umožňuje najmä z dôvodov
         uvedených v bode 24 tohto rozsudku, aby rozhodoval najlepšie spôsobilý súd, a teda aby pravidlo osobitnej právomoci uvedené
         v článku 5 bode 3 nariadenia č. 44/2001 prejavilo svoj potrebný účinok.

      31      V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že Súdny dvor svojím výkladom článku 5 bodu 3 Bruselského dohovoru v tom zmysle,
         že toto ustanovenie sa netýka iba miesta, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, ale aj miesta, kde vznikla škoda, usúdil,
         že voľba iba miesta, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode, by v značnom počte prípadov viedla k zámene medzi kritériami
         príslušnosti, ktoré stanovuje článok 2 a článok 5 bod 3 uvedeného dohovoru, čím by posledné uvedené ustanovenie stratilo v tomto
         rozsahu svoj potrebný účinok (pozri rozsudky Mines de potasse d’Alsace, už citovaný, body 15 a 20, ako aj Shevill a i., už
         citovaný, bod 22). Taká úvaha týkajúca sa zámeny medzi kritériami príslušnosti sa totiž uplatní rovnako vo vzťahu k prípadnému
         nezohľadneniu miesta, kde vznikla škoda, ktoré je iné ako miesto, kde došlo k udalosti, ktorá viedla ku škode.

      32      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci sporu, o aký
         ide vo veci samej, výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ označuje miesto, kde počiatočná
         škoda vznikla z dôvodu použitia výrobku obvyklým spôsobom na účely, na ktoré je určený.

       O druhej otázke
      33      Za predpokladu, že by odpoveď na prvú otázku znela tak, že článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle,
         že výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ označuje miesto, kde počiatočná škoda vznikla
         z dôvodu použitia výrobku obvyklým spôsobom na účely, na ktoré je určený, sa vnútroštátny súd okrem toho pýta, či táto škoda
         musí pozostávať z fyzickej škody na osobách alebo na veciach alebo či môže ísť o (pôvodne) čisto finančnú škodu.

      34      V tejto súvislosti je namieste pripomenúť, ako už bolo povedané v bodoch 9 a 10 tohto rozsudku, že spracovanie kontaminovaného
         micromixu na umelé hnojivá spoločnosťou Zuid-Chemie spôsobilo, že tieto hnojivá boli použiteľné iba čiastočne, ba dokonca
         nepoužiteľné, čo tejto spoločnosti spôsobilo podľa jej vyjadrenia škodu.

      35      Keďže počiatočná škoda, ktorá bola spôsobená spoločnosti Zuid-Chemie, teda pozostávala z fyzickej škody na veciach, je nutné
         konštatovať, že otázka, či by pôvodne čisto finančná škoda postačovala na výklad uvedený v bode 32 tohto rozsudku, má hypotetický
         charakter.

      36      Vzhľadom na toto konštatovanie a so zreteľom na funkciu zverenú Súdnemu dvoru, ktorou je prispievať k výkonu spravodlivosti
         v členských štátoch, a nie podávať poradné stanoviská ku všeobecným alebo hypotetickým otázkam (rozsudok z 18. decembra 2007,
         ZF Zefeser, C‑62/06, Zb. s. I‑11995, bod 15), nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      37      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 5 bod 3 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych
            a obchodných veciach sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci sporu, o aký ide vo veci samej, výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti,
            ktorá zakladá nárok na náhradu škody“ označuje miesto, kde počiatočná škoda vznikla z dôvodu použitia výrobku obvyklým spôsobom
            na účely, na ktoré je určený.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 11. júla 2007. # Spyros Konidaris proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Prijímanie do zamestnania - Zamietnutie kandidatúry - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-93/03.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (štvrtá komora)
      z 11. júla 2007
      Vec T‑93/03
      Spyros Konidaris
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Prijímanie – Pracovné miesto riaditeľa v platovej triede A 2 – Zamietnutie kandidatúry – Žaloba o neplatnosť – Povinnosť odôvodnenia – Riadny priebeh porovnávacieho hodnotenia kandidatúr – Posúdenie kvalifikácie vymenovaného uchádzača“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie o zamietnutí kandidatúry žalobcu na miesto riaditeľa na
         generálnom riaditeľstve „Informačná spoločnosť“

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené žalobcom.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Rozhodnutie spôsobujúce ujmu – Zamietnutie kandidatúry – Povinnosť odôvodnenia najneskôr v štádiu zamietnutia sťažnosti
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 25 ods. 2 a článok 90 ods. 2)
      2.      Úradníci – Oznámenie o voľnom pracovnom mieste – Určenie minimálnej kvalifikácie vyžadovanej na pracovné miesto riaditeľa
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 29)
      3.      Úradníci – Voľné pracovné miesto – Obsadenie prostredníctvom povýšenia – Porovnávacie hodnotenie zásluh uchádzačov
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 29 ods. 1 a článok 45)
      4.      Úradníci – Voľné pracovné miesto – Porovnávacie hodnotenie zásluh uchádzačov
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 5 ods. 3 a článok 29)
      5.      Úradníci – Voľné pracovné miesto – Porovnávacie hodnotenie zásluh uchádzačov
      (Služobný poriadok úradníkov, články 4 a 29)
      1.      Menovací orgán síce nie je povinný odôvodniť rozhodnutia o povýšení s ohľadom na nepovýšených úradníkov, má však povinnosť
         odôvodniť svoje rozhodnutie, ktorým zamieta sťažnosť podanú v súlade s článkom 90 ods. 2 služobného poriadku nepovýšeným uchádzačom,
         pričom odôvodnenie tohto zamietajúceho rozhodnutia sa má zhodovať s odôvodnením rozhodnutia, proti ktorému bola sťažnosť namierená.
         V tejto súvislosti stačí, ak sa odôvodnenie rozhodnutia o zamietnutí kandidatúry úradníka na obsadenie pracovného miesta povýšením
         týka splnenia zákonných podmienok, ktorými služobný poriadok podmieňuje dodržanie riadneho priebehu postupu.

      Aj keď úplná absencia odôvodnenia zamietnutia kandidatúry na obsadenie pracovného miesta povýšením sa nemôže napraviť prostredníctvom
         vysvetlení poskytnutých menovacím orgánom po podaní žaloby, naopak pôvodne nedostatočné odôvodnenie v rámci konania pred podaním
         žaloby nemôže odôvodniť zrušenie prijatého rozhodnutia, pokiaľ administratíva predloží doplňujúce spresnenia v priebehu konania.
         Pôvodne nedostatočné odôvodnenie môže byť napravené podanými doplňujúcimi spresneniami aj v priebehu konania, ak pred podaním
         svojej žaloby dotknutá osoba mala už k dispozícii údaje, ktoré tvoria prvky odôvodnenia.

      (pozri body 51, 53, 54 a 58)
      Odkaz: Súdny dvor, 30. októbra 1974, Grassi/Rada, 188/73, Zb. s. 1099, bod 14; Súdny dvor, 9. decembra 1993, Parlament/Volger,
         C‑115/92 P, Zb. s. I‑6549, bod 22; Súdny dvor, 19. novembra 1998, Parlament/Gaspari, C‑316/97 P, Zb. s. I‑7597, bod 29; Súd
         prvého stupňa, 12. februára 1992, Volger/Parlament, T‑52/90, Zb. s. II‑121, bod 40, potvrdený rozsudkom Parlament/Volger,
         už citovaný, body 22 až 24; Súd prvého stupňa, 18. marca 1997, Picciolo a Caló/Výbor regiónov, T‑178/95 a T‑179/95, Zb. VS
         s. I‑A‑51, II‑155, bod 34; Súd prvého stupňa, 26. januára 2000, Gouloussis/Komisia, T‑86/98, Zb. VS s. I‑A‑5, II‑23, body
         73 až 77; Súd prvého stupňa, 20. februára 2002, Roman Parra/Komisia, T‑117/01, Zb. VS s. I‑A‑27, II‑121, body 26 a 30; Súd
         prvého stupňa, 12. decembra 2002, Morello/Komisia, T‑135/00, Zb. VS s. I‑A‑265, II‑1313, body 34 a 37; Súd prvého stupňa,
         15. septembra 2005, Casini/Komisia, T‑132/03, Zb. VS s. I‑A‑253, II‑1169, bod 36

      2.      Menovací orgán disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri určovaní kritérií spôsobilosti, ktorú si vyžadujú pracovné miesta,
         ktoré sa majú obsadiť a iba zjavne nesprávne posúdenie pri určení minimálnych podmienok vyžadovaných na odsadenie predmetného
         pracovného miesta môže spôsobiť nezákonnosť oznámenia o voľnom pracovnom mieste.

      Pokiaľ ide o pracovné miesto riaditeľa, inštitúcia sa môže, bez toho, aby sa dopustila zjavne nesprávneho posúdenia, domnievať,
         že špecifické skúsenosti alebo znalosti v oblasti predmetného riaditeľstva môžu mať menej rozhodujúci význam ako všeobecné
         schopnosti riadiť, analyzovať a rozhodovať na vysokej úrovni, pretože skúsenosti a technické znalosti sa aj tak vždy vyskytujú
         v rámci riaditeľstva.

      (pozri body 72 a 74)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 16. októbra 1990, Gallone/Rada, T‑132/89, Zb. s. II‑549, bod 27; Súd prvého stupňa, 3. marca 1993,
         Booss a Fischer/Komisia, T‑58/91, Zb. s. II‑147, bod 69; Súd prvého stupňa, 29. mája 1997, Contargyris/Rada, T‑6/96, Zb. VS
         s. I‑A‑119, II‑357, bod 100; Morello/Komisia, už citovaný, bod 69

      3.      Hodnotiaca správa predstavuje nevyhnutný prvok posúdenia zakaždým, keď sa posudzuje služobný postup úradníka jeho nadriadenými.
         Konanie o povýšení má vady, keď menovací orgán nemohol vykonať porovnávacie hodnotenie zásluh uchádzačov, pretože hodnotiace
         správy jedného alebo viacerých z nich administratíva vypracovala so značným oneskorením. Taká vada môže viesť k zrušeniu rozhodnutia
         o menovaní len vtedy, pokiaľ by absencia hodnotiacej správy mohla mať rozhodujúci vplyv na konanie.

      V tejto súvislosti existujú rozdiely medzi konaním na obsadenie voľného pracovného miesta prostredníctvom preloženia alebo
         povýšenia, ktoré prebieha v súlade s článkom 29 ods. 1 písm. a) služobného poriadku a povyšovacie konanie je stanovené v článku 45
         služobného poriadku. Zatiaľ čo toto posledné uvedené konanie smeruje k zmene služobného postupu úradníkov z dôvodu vynaloženého
         úsilia a zásluh preukázaných pri výkone ich povinností, teda k odmeneniu úradníkov, ktorí v minulosti preukázali celkovo vyššie
         zásluhy, konanie na obsadenie voľného pracovného miesta však smeruje k hľadaniu, iba v záujme služby, úradníka, ktorý je najspôsobilejší
         vykonávať povinnosti spojené s obsadzovaným miestom. V rámci porovnávacieho hodnotenia zásluh teda menovací orgán nie je povinný
         založiť svoje posúdenie na hodnotiacich správach, ale môže zohľadniť iné skutočnosti týkajúce sa zásluh uchádzačov, ako sú
         informácie o ich administratívnom postavení alebo osobnej situácii. Také informácie môže relativizovať posúdenie na základe
         hodnotiacich správ.

      (pozri body 88 a 90 – 92)
      Odkaz: Súdny dvor, 27. januára 1983, List/Komisia, 263/81, Zb. s. 103, body 25 a 26; Súdny dvor, 12. februára 1987, Bonino/Komisia,
         233/85, Zb. s. 739, bod 5; Súd prvého stupňa, 3. marca 1993, Vela Palacios/HSV, T‑25/92, Zb. s. II‑201, body 40 a 43; Súd
         prvého stupňa, 25. novembra 1993, X/Komisia, T‑89/91, T‑21/92 a T‑89/92, Zb. s. II‑1235, body 49 a 50; Súd prvého stupňa,
         5. marca 1998, Manzo- Tafaro/Komisia, T‑221/96, Zb. VS s. I‑A‑115, II‑307, bod 18; Súd prvého stupňa, 24. februára 2000, Jacobs/Komisia,
         T‑82/98, Zb. VS s. I‑A‑39, II‑169, bod 36; Súd prvého stupňa, 5. októbra 2000, Rappe/Komisia, T‑202/99, Zb. VS s. I‑A‑201,
         II‑911, bod 40; Morello/Komisia, už citovaný, bod 89

      4.      V rámci diskrečnej právomoci priznanej menovaciemu orgánu, ktorú má pri určovaní spôsobov vykonávania porovnávacieho hodnotenia
         kandidatúr, prislúcha tomuto orgánu ako aj jednotlivým nadriadeným, s ktorými sa uskutočňujú konzultácie v priebehu konania
         o povýšení alebo preložení, aby posúdili v každom štádiu preskúmania kandidatúr, či je v tomto štádiu potrebné získať informácie
         alebo doplňujúce údaje hodnotenia prostredníctvom pohovoru so všetkými uchádzačmi alebo iba s niektorými z nich, aby sa mohlo
         rozhodnúť s úplnou znalosťou veci. Nijaké ustanovenie služobného poriadku nepriznáva uchádzačovi v rámci prijímacieho konania
         právo na pohovor so svojím možným nadriadeným. Menovací orgán preto môže byť povinný uskutočniť pohovor s uchádzačmi o pracovné
         miesto iba vtedy, ak takáto povinnosť vyplýva z právneho rámca, ktorý si určil.

      Diskrečná právomoc priznaná administratíve, pokiaľ ide o určenie konania alebo metódy, ktorá sa má uplatniť pri porovnávacom
         hodnotení kandidatúr je však obmedzená nevyhnutnosťou uskutočniť toto hodnotenie so starostlivosťou a nestrannosťou v záujme
         služby a v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania s úradníkmi všeobecne zakotvenou v článku 5 ods. 3 služobného poriadku.
         V praxi sa porovnávacie hodnotenie zásluh musí vykonať na základe rovnosti a s použitím zdrojov informácií a údajov, ktoré
         sú porovnateľné.

      (pozri body 107, 108 a 110)
      Odkaz: Súdny dvor, 21. apríla 1983, Ragusa/Komisia, 282/81, Zb. s. 1245, bod 21; Súd prvého stupňa, 30. novembra 1993, Perakis/Parlament,
         T‑78/92, Zb. s. II‑1299, bod 15; Súd prvého stupňa, 30. novembra 1993, Tsirimokos/Parlament, T‑76/92, Zb. s. II‑1281, bod
         20; Súd prvého stupňa, 5. novembra 2003, Cougnon/Súdny dvor, T‑240/01, Zb. VS s. I‑A‑263, II‑1283, body 67 a 70

      5.      Pokiaľ ide o vyhodnotenie súladu kandidatúry s požiadavkami uvedenými v oznámení o voľnom pracovnom mieste, menovací orgán
         disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri porovnávaní zásluh uchádzačov na voľné pracovné miesto, najmä ak pracovné miesto,
         ktoré má byť obsadené, patrí do platovej triedy A 1 alebo A 2. V každom prípade výkon tejto širokej miery voľnej úvahy predpokladá
         podrobné preskúmanie uchádzačovho spisu a svedomité dodržanie požiadaviek uvedených v oznámení o voľnom pracovnom mieste tak,
         že menovací orgán musí vylúčiť každého uchádzača, ktorý tieto požiadavky nespĺňa. Oznámenie o voľnom pracovnom mieste v skutočnosti
         predstavuje právny rámec, ktorý si menovací orgán sám sebe stanovil a ktorý musí prísne dodržiavať.

      (pozri body 120 a 121)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 9. júla 2002, Tilgenkamp/Komisia, T‑158/01, Zb. VS s. I‑A‑111 a II‑595, body 50 a 51; Súd prvého
         stupňa, 11. novembra 2003, Faita/HSV, T‑248/02, Zb. VS s. I‑A‑281, II‑1365, bod 70


Rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 1995. # Andrea Francovich proti Talianskej republike. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura circondariale di Vicenza - Taliansko. # Sociálna politika. # Vec C-479/93.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) zo 16. mája 2013. # Verus Eood proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva VORTEX - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva VORTEX - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia nebezpečenstva zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Právo prednosti - Článok 29 nariadenia č. 207/2009 - Čiastočné vzdanie sa - Článok 50 nariadenia č. 207/2009 - Porušenie práva byť vypočutý - Článok 75 druhá veta nariadenia č. 207/2009. # Vec T-104/12.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 4. júla 1990. # Vleeswarenbedrijf Roermond BV a i. proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Holandsko. # Spoločný colný sadzobník. # Spojené veci C-354/88, C-355/88 a C-356/88.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 10. decembra 2015.#Fútbol Club Barcelona proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva vyobrazujúcej obrys štítu – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním – Článok 7 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.#Vec T-615/14.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. novembra 1972. # Wasaknäcke Knäckebrotfabrik GmbH proti Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesverwaltungsgericht - Nemecko. # Vec 32-72.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) zo 4. decembra 2008.#Jessica Blais proti Európskej centrálnej banke (ECB).#Vec F-6/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      zo 4. decembra 2008
      Vec F‑6/08
      Jessica Blais
      proti
      Európskej centrálnej banke (ECB)
      „Verejná služba – Zamestnanci ECB – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky stanovené v článku 17 Podmienok zamestnávania zamestnancov ECB – Zaviazanie žalobcu na náhradu trov konania – Požiadavka spravodlivého zaobchádzania – Článok 87 ods. 2 rokovacieho poriadku“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 36.2 Protokolu o štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky pripojeného
         k Zmluve o ES, ktorou J. Blais navrhuje zrušiť rozhodnutie Európskej centrálnej banky z 15. augusta 2007, potvrdeného rozhodnutím
         prezidenta Európskej centrálnej banky z 8. novembra 2007, ktorým sa žalobkyni nepriznal príspevok na expatriáciu

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Žalobkyňa znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť polovicu trov konania Európskej centrálnej
         banky. Európska centrálna banka znáša polovicu svojich vlastných trov konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania – Úradníci, ktorí
            sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, na ktorého území sa nachádza miesto ich výkonu práce
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha VII článok 4 ods. 1; Podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky,
            článok 17 ods. 1)
      2.      Úradníci – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania – Úradníci, ktorí
            sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, na ktorého území sa nachádza miesto ich výkonu práce
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha VII článok 4 ods. 1; Podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky,
            článok 17)
      3.      Úradníci – Zamestnanci Európskej centrálnej banky – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania – Úradníci s dvojitým
            štátnym občianstvom, ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, na ktorého území sa nachádza miesto ich výkonu práce
      (Podmienky zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej banky, článok 17)
      4.      Konanie – Trovy konania – Znášanie – Zohľadnenie požiadaviek spravodlivého zaobchádzania
      (Rokovací poriadok Súdu pre verejnú službu, článok 87 ods. 2)
      1.      Po vzore článku 4 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku, článok 17 Podmienok zamestnávania zamestnancov Európskej centrálnej
         banky, podmieňuje priznanie príspevku na expatriáciu splnením negatívnej podmienky zvyčajného bydliska, čiže neexistenciou
         zvyčajného bydliska v štáte miesta výkonu práce počas určitého obdobia pred nástupom do služby. Toto obdobie je definované
         rozlične v závislosti od toho, či príslušný zamestnanec je alebo nie je štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa miesto
         výkonu práce nachádza. Podľa článku 17 prvého odseku bodu i) podmienok zamestnávania majú zamestnanci, ktorí nie sú a nikdy
         neboli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza miesto ich výkonu práce, nárok na príspevok na expatriáciu,
         ak nikdy počas obdobia piatich rokov, ktoré sa skončilo šesť mesiacov pred ich nástupom do služby, nemali zvyčajné bydlisko
         ani nevykonávali svoje hlavné zamestnanie na území tohto štátu. Naopak, podľa článku 17 prvého odseku bodu ii) podmienok zamestnávania
         majú zamestnanci, ktorí sú alebo boli štátnymi príslušníkmi štátu, na ktorého území sa nachádza miesto ich výkonu práce, nárok
         na príspevok na expatriáciu, iba ak mali počas celého obdobia 10 rokov, ktoré sa skončilo dňom ich nástupu do služby, zvyčajné
         bydlisko mimo územia tohto štátu.

      Účelom príspevku na expatriáciu stanoveného v ustanoveniach článku 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku je vyrovnanie
         osobitných výdavkov a nevýhod vyplývajúcich z trvalého výkonu práce v krajine, s ktorou úradník pred nástupom do služby nemal
         alebo už nemal trvalú väzbu. Platí to analogicky aj pre zamestnancov Európskej centrálnej banky. Preto akýkoľvek výklad článku 17
         podmienok zamestnávania, ktorý by vylučoval nárok na príspevok na expatriáciu zamestnancov nachádzajúcich sa v uvedenej situácii,
         by bol v rozpore s účelom príspevku na expatriáciu. Tak by to bolo v prípade, ak by sa nástup do služby v zmysle článku 17
         prvého odseku bodu ii) podmienok zamestnávania vykladal v tom zmysle, že sa vzťahuje iba na nástup do služby v pozícii zamestnanca.
         Keďže podľa tohto ustanovenia sa vyžaduje, aby dotknutá osoba mala zvyčajné bydlisko mimo krajiny zamestnania po celé referenčné
         obdobie, stačí, ak pred nástupom zamestnanca do služby, na ktorého sa vzťahuje bod ii) tohto ustanovenia, t. j. zamestnanca,
         ktorý je alebo bol štátnym príslušníkom štátu, na ktorého území sa nachádza jeho miesto výkonu práce, mal tento zamestnanec
         zmluvu na dobu určitú na menej ako jeden rok, na to, aby tento zamestnanec, ktorý musel pred nástupom do služby premiestniť
         svoje zvyčajné bydlisko do miesta výkonu práce, automaticky prišiel o možnosť získať príspevok na expatriáciu, hoci počas
         obdobia 10 rokov pred nástupom do služby ako zmluvný zamestnanec na krátkodobú zmluvu nemal v krajine výkonu práce zvyčajné
         bydlisko.

      Nástup do služby v zmysle ustanovení článku 17 prvého odseku bodu ii) podmienok zamestnávania je preto treba vykladať ako
         prvý nástup do služby v Európskej centrálnej banke, bez ohľadu na druh pracovnej zmluvy, ktorú dotknutý zamestnanec s inštitúciou
         uzavrel.

      (pozri body 54, 55, 72 a 75)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 13. novembra 1986, Richter/Komisia, 330/85, Zb. s. 3439, bod 6
      Súd prvého stupňa: 30. marca 1993, Vardakas/Komisia, T‑4/92, Zb. s. II‑357, bod 39; 14. decembra 1995, Diamantaras/Komisia,
         T‑72/94, Zb. VS s. I‑A‑285, II‑865, bod 48

      2.      Pri určení, či existuje nárok na príspevok na expatriáciu, zvyčajné bydlisko, na ktoré odkazuje článok 17 podmienok zamestnávania
         zamestnancov Európskej centrálnej banky, analogicky s článkom 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku, zodpovedá
         miestu, kde si dotknutá osoba stanovila trvalé alebo zvyčajné centrum svojich záujmov s vôľou dať mu stabilný charakter. Na
         účely posúdenia, či je podmienka neexistencie zvyčajného bydliska splnená, je potrebné vziať do úvahy všetky relevantné skutočnosti
         v prejednávanej veci. Pojem expatriácia totiž závisí od konkrétnej situácie dotknutého zamestnanca, a to najmä či aj napriek
         tomu, že dotknutý zamestnanec je štátnym príslušníkom členského štátu, v ktorom sa nachádza miesto výkonu práce, v dôsledku
         úplného a dlhodobého premiestnenia svojho zvyčajného bydliska mimo územia tohto štátu, s týmto štátom skutočne prerušil svoje
         sociálne a profesijné väzby.

      Skutočné bydlisko, profesijná činnosť a osobné väzby predstavujú hlavné kritériá miesta bydliska.
      Samotná skutočnosť pobytu v krajine na účely doplnenia si univerzitného štúdia alebo vykonania stáže odbornej praxe neumožňujú
         predpokladať existenciu vôle preniesť trvalé centrum svojich záujmov do tejto krajiny. Naopak zo skutočnosti, že zamestnanec
         sa presťahoval do inej krajiny s cieľom nasledovať svojho partnera, prenajať si v tejto krajine ubytovanie s úmyslom žiť v ňom
         s týmto partnerom, a vykonávať v tejto krajine svoje zamestnanie v rámci pracovnej zmluvy na dobu určitú, možno vyvodiť, že
         došlo k premiestneniu zvyčajného centra jeho záujmov do danej krajiny.

      (pozri body 87, 88, 90 a 91)
      Odkaz:
      Súdny dvor: Richter/Komisia, už citovaný, bod 6
      Súd prvého stupňa: 28. septembra 1993, Magdalena Fernández/Komisia, T‑90/92, Zb. s. II‑971, body 27 až 30; 25. októbra 2005,
         Dedeu i Fontcuberta/Komisia, T‑299/02, Zb. VS s. I‑A‑303, II‑1377, bod 77; 27. septembra 2006, Koistinen/Komisia, T‑259/04,
         Zb. VS s. I‑A‑2‑177, II‑A‑2‑879; 19. júna 2007, Asturias Cuerno/Komisia, T‑473/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000, II‑A‑2‑0000, bod 74

      Súd pre verejnú službu: 20. novembra 2007, Kyriazis/Komisia, F‑120/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, bod 50
      3.      Vzhľadom na účel príspevku na expatriáciu, ktorým je vyrovnať osobitné výdavky a nevýhody vyplývajúce z trvalého výkonu služby
         v krajine, s ktorou úradník pred nástupom do služby nemal trvalú väzbu, sa rozdielne zaobchádzanie upravené v článku 17 podmienok
         zamestnávania zamestnancov Európskej centrálne banky, nevýhodné pre zamestnancov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi krajiny miesta
         výkonu práce, dá odôvodniť len na základe domnienky, podľa ktorej štátna príslušnosť osoby je dôležitou indíciou existencie
         početných a úzkych väzieb medzi touto osobou a krajinou, ktorej je štátnou príslušníčkou. Rada guvernérov Európskej centrálnej
         banky môže v rámci širokej miery voľnej úvahy, ktorou v tejto oblasti disponuje, na základe vyššie uvedeného dospieť k záveru,
         že zamestnanci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi krajiny, v ktorej sa nachádza miesto výkonu práce, hoci boli nútení zmeniť
         bydlisko z dôvodu nástupu do služby, nemusia znášať náklady a nevýhody, ktoré má príspevok na expatriáciu kompenzovať, prinajmenšom
         nie v takej miere ako zamestnanci, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi tejto krajiny, a preto títo štátni príslušníci krajiny
         miesta výkonu práce v zásade nemajú mať na daný príspevok nárok. Rada guvernérov je navyše oprávnená podmieniť výnimky z tohto
         pravidla vylúčenia niektorých osôb prísnymi podmienkami, najmä neexistenciou zvyčajného bydliska v krajine miesta výkonu práce
         počas obdobia 10 rokov pred nástupom do služby.

      Rade guvernérov prináleží, aby pri výkone širokej miery voľnej úvahy, ktorou v tejto oblasti disponuje, stanovila podmienky,
         za akých možno štátnych príslušníkov krajiny miesta výkonu práce považovať za expatriované osoby v danej krajine. Kritérium
         stanovené v článku 17 podmienok zamestnávania, t. j. neexistencia pobytu v krajine miesta výkonu práce počas obdobia 10 rokov
         pred nástupom do služby, sa pritom nezdá byť nevhodné ani neprimerané. Rovnaké kritérium bolo tiež stanovené normotvorcom
         Spoločenstva v článku 4 prílohy VII služobného poriadku pre priznanie príspevku na expatriáciu úradníkom Spoločenstva.

      Európska centrálna banka je navyše oprávnená, vzhľadom na svoju širokú mieru voľnej úvahy, podriadiť spoločným pravidlám osoby
         s dvojitým občianstvom, s cieľom vyhradiť priznanie príspevku na expatriáciu, ktorý sa poskytuje podľa článku 17 prvého odseku
         bodu ii) podmienok zamestnávania, len osobám, ktoré sú v štáte miesta výkonu práce objektívne expatriované. Preto je prípustné,
         aby zamestnanec, ktorý je štátnym príslušníkom dvoch štátov, vrátane štátnej príslušnosti štátu, na území ktorého sa nachádza
         miesto jeho výkonu práce, bol podľa článku 3.7.4 predpisov uplatniteľných na zamestnancov ECB dôvodne, na účely článku 17
         prvého odseku bodu ii) podmienok zamestnávania, považovaný za zamestnanca, ktorý je štátnym príslušníkom len štátu miesta
         výkonu práce.

      (pozri body 102, 106 a 107)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 11. júla 2007, B/Komisia, F‑7/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, bod 39, a už citovaná judikatúra
      4.      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu môže tento súd rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
         že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, resp. ho vôbec nemusí zaviazať
         na náhradu trov konania.

      V tejto súvislosti je uplatnenie daného ustanovenia odôvodnené skutočnosťami, akými sú správanie sa inštitúcie, výška spornej
         sumy, závažnosť tvrdení žalobkyne, výška nákladov spôsobených žalobkyni s ohľadom na jej príjmy a jej profesijné postavenie.

      (pozri body 111 – 116)


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 2. mája 2001. # Carla Giulietti a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Výberové konanie - Žaloba o neplatnosť. # Spojené veci T-167/99 a T-174/99.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 20. novembra 2003. # Margarete Unterpertinger proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landesgericht Innsbruck - Rakúsko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-212/01.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 12. decembra 2002. # Carmelo Morello proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Odôvodnenie - Žaloba o neplatnosť - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-136/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 12. mája 1998. # Martin O'Casey proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-184/94.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 15. októbra 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-385/97.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 7. decembra 2000. # Telaustria Verlags GmbH a Telefonadress GmbH proti Telekom Austria AG, za účasti Herold Business Data AG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesvergabeamt - Rakúsko. # Vec C-324/98.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 26. júna 1990. # Staatssecretaris van Financiën proti Velker International Oil Company Ltd NV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # DPH. # Vec C-185/89.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. marca 1982. # Vincent Grogan proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 127/80.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 18. mája 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-45/99.