title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. októbra 2008.#Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH proti Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Hamburg - Nemecko.#Sloboda usadiť sa - Daňová právna úprava - Daň z príjmov právnických osôb - Oceňovanie nekótovaných podielov v kapitálových spoločnostiach.#Vec C-360/06.

text:
      Vec C‑360/06
      Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH
      proti
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Finanzgericht Hamburg)
      „Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Oceňovanie nekótovaných podielov v kapitálových spoločnostiach“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Majetková daň
      [Zmluva EHS, článok 52 (zmenený na článok 52 Zmluvy ES, ďalej zmenený, teraz článok 43 ES) a článok 58 (zmenený na článok
            58 Zmluvy ES, teraz článok 48 ES)]
      Pokiaľ neexistuje platné odôvodnenie, článok 52 Zmluvy EHS (zmenený na článok 52 Zmluvy ES, ďalej zmenený, teraz článok 43 ES)
         a článok 58 Zmluvy EHS (zmenený na článok 58 ES, teraz článok 48 ES) bránia uplatňovaniu daňových právnych predpisov členského
         štátu, ktoré v rámci oceňovania nekótovaných podielov kapitálovej spoločnosti na účely určenia sumy dane z majetku, ktorej
         daňovníkom je materská spoločnosť uvedenej kapitálovej spoločnosti, majú za účinok priznanie vyššej hodnoty účasti tejto spoločnosti
         na základnom imaní osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte ako jej účasti na osobnej spoločnosti usadenej v dotknutom
         členskom štáte, to však za podmienky, že uvedená účasť jej umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia osobnej spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte a umožňuje jej rozhodovať o jej činnosti.

      Taký rozdiel v zaobchádzaní totiž následne spôsobuje daňovú nevýhodu pre materskú spoločnosť, ktorá v celom rozsahu vlastní
         uvedenú kapitálovú spoločnosť, a táto kapitálová spoločnosť by mohla byť odradená od účasti na základnom imaní osobnej spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte.

      Potreba zabezpečenia koherencie daňového systému nemôže odôvodniť obmedzenie vyplývajúce z takejto právnej úpravy, keďže na
         to, aby tvrdenie založené na uvedenom odôvodnení mohlo uspieť, musí sa preukázať existencia priamej súvislosti medzi predmetnou
         daňovou výhodou a vyrovnaním tejto výhody konkrétnym daňovým odvodom.

      Takáto právna úprava nemôže byť okrem iného odôvodnená tvrdením o účinnosti daňových kontrol, keďže daňové orgány by mohli
         vyžadovať od dotknutých daňovníkov poskytnutie dôkazov, ktoré považujú za nevyhnutné pre výpočet hodnoty účastí týchto daňovníkov
         na spoločnostiach usadených v iných členských štátoch.

      (pozri body 31 – 33, 37, 39 – 42 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 2. októbra 2008 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Oceňovanie nekótovaných podielov v kapitálových spoločnostiach“
      Vo veci C‑360/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg
         (Nemecko) z 11. augusta 2006 a doručený Súdnemu dvoru 5. septembra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH
      proti
      Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg,
      za účasti:
      Heinrich Bauer Verlag KG,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen (spravodajca), J. Makarczyk, J.‑C. Bonichot
         a C. Toader,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. novembra 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH, v zastúpení: R. Scheidmann, Steuerberater, za právnej pomoci K. Eicker a R. Obser,
         Rechtsanwälter,

      –        Finanzamt für Großunternehmen in Hamburg, v zastúpení: M. Fromm, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, za právnej pomoci C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. januára 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 52 Zmluvy EHS (zmenený na článok 52 Zmluvy ES, ďalej zmenený,
         teraz článok 43 ES) a článku 58 Zmluvy EHS (zmenený na článok 58 ES, teraz článok 48 ES).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Heinrich Bauer Verlag BeteiligungsGmbH (ďalej len „HBV“) a Finanzamt für Großunternehmen
         in Hamburg (ďalej len „Finanzamt“) o určenie hodnoty podielov HBV, ktorá vlastní účasti na dvoch spoločnostiach usadených
         v zahraničí na účely určenia sumy dane z majetku, ktorá sa týka Heinrich Bauer Verlag KG (ďalej len „HB“), ktorá je materskou
         spoločnosťou HBV, za zdaňovacie obdobie roku 1988.

       Právny rámec
      3        Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa nemeckého práva v rámci oceňovania nekótovaných podielov kapitálových
         spoločností na účely určenia dane z majetku sa účasti týchto spoločností na zahraničných osobných spoločnostiach určia na
         základe ich všeobecnej hodnoty, zatiaľ čo v prípade tuzemských osobných spoločností sa ocenenie vykoná na základe majetkovej
         hodnoty. Ak nemožno určiť všeobecnú hodnotu na základe predajov, ktoré sa uskutočnili dvanásť mesiacov pred ocenením, určí
         sa na základe majetkovej hodnoty a očakávaných výnosov dotknutej spoločnosti.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      4        HBV je kapitálovou spoločnosťou, ktorá nie je kótovaná na burze a ktorá má sídlo v Nemecku. Všetky podiely na jej základnom
         imaní vlastní materská spoločnosť HB.

      5        HBV vlastní účasti v dvoch zahraničných komanditných spoločnostiach, to znamená v španielskej spoločnosti Bauer Ediciones
         Sociedad en Comandita Madrid (ďalej len „HBE“), ktorá bola založená v roku 1986, a v rakúskej spoločnosti Basar Zeitungs‑und
         Verlagsgesellschaft mbH und Co. KG Wien (ďalej len „WBC“), ktorej všetky podiely nadobudla HBV v roku 1988.

      6        Hodnota podielov HBV mala byť ocenená na účely určenia sumy dane z majetku, ktorej daňovníkom mala byť HB, a to za zdaňovacie
         obdobie roku 1988.

      7        Finanzamt zohľadnil vzhľadom na uvedené ocenenie nielen majetkovú hodnotu, to znamená vlastnú hodnotu spoločností HBE a WBC,
         ale tiež ich očakávané výnosy.

      8        HBV podal na Finanzgericht Hamburg žalobu proti rozhodnutiu Finanzamtu, pričom tvrdil, že iba majetková hodnota spoločností
         mala byť zohľadnená. Okrem toho bolo by v rozpore s logikou systému v prípade domácich osobných spoločností oceňovať výlučne
         na základe majetkovej hodnoty, zatiaľ čo v prípade zahraničných osobných spoločností by sa vzal do úvahy nielen majetok, ale
         aj očakávané výnosy, pričom oba tieto prvky spoločne zodpovedajú všeobecnej alebo trhovej hodnote.

      9        Pokiaľ ide o účasť HBV na HBE Finanzgericht Hamburg zdôrazňuje, že rôznorodosť metódy oceňovania účasti na spoločnosti v závislosti
         od toho, či ide o domácu alebo zahraničnú spoločnosť spôsobuje stanovenie rôznych hodnôt, čo má priamo vplyv na výšku daňového
         zaťaženia daňou z majetku. Takto skutočnosť, že účasť v zahraničí má vyššiu hodnotu ako účasť na domácej spoločnosti sa zdá,
         že môže spôsobiť obmedzenie slobody usadiť sa.

      10      Podľa vnútroštátneho súdu podobné obmedzenie môže byť prijateľné len vtedy, ak sa ním sleduje legitímny cieľ zlučiteľný so
         Zmluvou EHS. Tento vnútroštátny súd však nedokáže zistiť takýto cieľ, ktorý by mohol odôvodniť takto uvádzanú nerovnosť zaobchádzania.

      11      Pokiaľ ide o podiely HBV v WBC, nemožno si predstaviť porušenie slobody usadiť sa uvedenej v článku 52 ods. 1 Zmluvy v roku
         1988, keďže Rakúska republika je súčasťou Európskej únie len od 1. januára 1995. Rovnako je to aj v prípade Dohody o Európskom
         hospodárskom priestore podpísanej 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3, ďalej len „Dohoda o EHP“),
         ktorej zmluvnou stranou bol tento štát, ale ktorá nadobudla účinnosť len od 1. januára 1994.

      12      Okrem toho nemohlo dôjsť tiež k zásahu do voľného pohybu kapitálu, keďže ustanovenia platné pre danú oblasť počas sporného
         obdobia nebránili rozdielnemu oceňovaniu účasti na tuzemskej osobnej spoločnosti a účasti na osobnej spoločnosti usadenej
         v inom členskom štáte alebo v treťom štáte.

      13      Za týchto podmienok Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Odporuje článku 52 v spojení s článkom 58 Zmluvy…, ak sa v rámci oceňovania nekótovaných podielov v kapitálových spoločnostiach
         účasť na tuzemskej osobnej spoločnosti oceňuje nižšie ako účasť na osobnej spoločnosti v inom členskom štáte?“

       Úvodná poznámka
      14      Finanzamt vo svojich pripomienkach uvádza, že vnútroštátny súd sa pomýlil, pokiaľ ide o vplyvy nemeckého systému oceňovania
         podielov kapitálových spoločnosti, ktoré nie sú kótované na burze, čo sa týka dodržiavania základných slobôd Zmluvy. V skutočnosti
         nedochádza ani k priamej, ani k nepriamej diskriminácii, pretože z daňového hľadiska prvky výnosov sú zohľadnené tak v prípade
         vnútroštátnych účastí, ako aj zahraničných účastí.

      15      V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že Súdny dvor nie je príslušný vykladať vnútroštátne právo, avšak v rámci rozdelenia
         právomoci medzi súdmi Spoločenstva a súdmi členských štátov musí zohľadniť skutkový a právny rámec, do ktorého patrí prejudiciálna
         otázka tak, ako ho definovalo rozhodnutie vnútroštátneho súdu (pozri rozsudky z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner, C‑475/99,
         Zb. s. I‑8089, bod 10, ako aj z 13. novembra 2003, Neri, C‑153/02, Zb. s. I‑13555, body 34 a 35).

      16      Je preto potrebné prejudiciálnu otázku skúmať v skutkovom a v právnom rámci definovanom Finanzgericht Hamburg v jeho návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania.

       O prejudiciálnej otázke
      17      Na úvod je potrebné pripomenúť, že síce priame dane patria do právomoci členských štátov, členské štáty však musia túto právomoc
         vykonávať v súlade s právom Spoločenstva a musia sa vyhnúť akejkoľvek diskriminácii na základe štátnej príslušnosti (pozri
         najmä rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 17, a zo 17. januára 2008, Lammers & Van Cleef, C‑105/07,
         Zb. s. I‑173, bod 12).

      18      Pokiaľ ide o účasť HBV na WBC, nemecká vláda a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdia, že pokiaľ ide o zdaňovacie obdobie
         roku 1988, nemožno sa dovolávať základných slobôd, keďže Rakúska republika ešte nebola členom Európskeho spoločenstva a keďže
         Dohoda o EHP ešte nebola podpísaná.

      19      Pokiaľ ide o účasť HBV na HBE, nemecká vláda tvrdí, že v prejednávanej veci sloboda usadiť sa nie je predmetom posudzovania,
         keďže záväzky HBV v Španielsku nepatria tiež do pôsobnosti výkonu tejto slobody, ale skôr sú jednoduchým kapitálovým investovaním
         v rámci voľného pohybu kapitálu.

      20      Podľa názoru tejto vlády účasť HBV na HBE ako komanditistu neumožňuje spoločnosti HBV mať určitý vplyv na činnosť španielskej
         spoločnosti. Naopak, HBV je vylúčená z rozhodovacieho konania a zo zastupovania spoločnosti HBE voči tretím osobám. Sloboda
         usadiť sa však môže byť predmetom sporu len v prípade vlastníctva majetkovej účasti štátneho príslušníka dotknutého členského
         štátu na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, ktoré mu umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia
         tejto spoločnosti a rozhodovať o jej činnosti.

      21      Pokiaľ ide o účasť HBV na WBC, treba skúmať, či ustanovenia Zmluvy o slobode usadiť sa, najmä články 52 a 58 Zmluvy, sú uplatniteľné
         na takúto situáciu.

      22      V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, ako uviedli nemecká vláda, Komisia a generálna advokátka v bode 49 svojich návrhov,
         že na jednej strane Rakúska republika je súčasťou Spoločenstva len od 1. januára 1995 a že Dohoda o EHP nadobudla účinnosť
         len od 1. januára 1994.

      23      Z uvedeného vyplýva, že ani sloboda usadiť sa zakotvená v článkoch 52 a 58 Zmluvy, ani ustanovenie zodpovedajúce článku 31
         Dohody o EHP neboli uplatniteľné na ocenenie účasti HBV na WBC.

      24      Pokiaľ ide o účasť HBV na HBE, treba tiež skúmať, či články 52 a 58 Zmluvy sú uplatniteľné na takúto situáciu.

      25      Podľa ustálenej judikatúry sloboda usadiť sa, ktorú článok 52 Zmluvy priznáva štátnym príslušníkom členských štátov a ktorá
         obsahuje pre nich prístup k samostatným zárobkovým činnostiam a ich výkonu za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené
         pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, zahŕňa v súlade s článkom 58 Zmluvy pre
         spoločnosti, ktoré sú založené podľa zákonov členského štátu a ktoré majú svoje sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej
         činnosti v Spoločenstve, právo vykonávať ich činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej
         zložky alebo obchodného zastúpenia. Pokiaľ ide o spoločnosti, dôležité je zdôrazniť v tomto kontexte, že ich sídlo v zmysle
         vyššie uvedeného slúži, tak ako v prípade štátnej príslušnosti fyzických osôb, na určenie ich napojenia na právny poriadok
         štátu (pozri najmä rozsudok zo 14. decembra 2000, AMID, C‑141/99, Zb. s. I‑11619, bod 20).

      26      Tiež je dôležité upresniť, že hoci ustanovenia týkajúce sa slobody usadiť sa podľa ich znenia sledujú najmä to, aby sa v hostiteľskom
         členskom štáte zabezpečilo vnútroštátne zaobchádzanie, odporuje im aj zasahovanie štátu pôvodu vo forme prekážok do toho,
         aby sa jeho štátny príslušník alebo spoločnosť založená v súlade s jeho právnymi predpismi usadili v inom členskom štáte,
         čo zodpovedá okrem iného definícii článku 58 Zmluvy (pozri rozsudok AMID, už citovaný, bod 21).

      27      V súlade s ustálenou judikatúrou sa vecná pôsobnosť ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa vzťahuje na vnútroštátne
         ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na vlastníctvo majetkovej účasti štátneho príslušníka alebo spoločnosti dotknutého členského
         štátu na základnom imaní spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, ktoré mu umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia
         tejto spoločnosti a rozhodovať o jej činnosti (pozri rozsudky z 29. marca 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Zb. s. I‑2647,
         body 22 a 70, ako aj z 18. júla 2007, Oy AA, C‑231/05, Zb. s. I‑6373, bod 20).

      28      Je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či je to tak vo veci samej.

      29      V každom prípade treba pripomenúť, že je to tak najmä vtedy, keď spoločnosť rezident vlastní účasť vo výške 100% na základnom
         imaní spoločnosti usadenej v inom členskom štáte alebo tiež keď podiely spoločnosti, ktorá má sídlo v členskom štáte, majú
         priamo alebo nepriamo vo vlastníctve členovia tej istej rodiny, rezidenti iného členského štátu, ktorí sledujú rovnaké záujmy,
         prijímajú na základe spoločnej dohody prostredníctvom toho istého zástupcu na valnom zhromaždení tejto spoločnosti rozhodnutia
         týkajúce sa spoločnosti a rozhodujú o jej činnosti (pozri rozsudky Rewe Zentralfinanz, už citovaný, bod 23, ako aj zo 6. decembra
         2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Zb. s. I‑10451, body 13, 14 a 31).

      30      Keďže v dôsledku účasti HBV na HBE sa spoločnosť HBV nachádza v pôsobnosti ustanovení Zmluvy, ktoré sa týkajú slobody usadiť
         sa, treba overiť, či články 52 a 58 Zmluvy bránia uplatňovaniu daňových právnych predpisov členského štátu, ktoré v rámci
         oceňovania nekótovaných podielov kapitálovej spoločnosti majú za účinok priznanie vyššej hodnoty účasti poslednej uvedenej
         spoločnosti na základnom imaní osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte ako jej účasti na osobnej spoločnosti usadenej
         v dotknutom členskom štáte.

      31      V prejednávanej veci daňová situácia kapitálovej spoločnosti so sídlom v Nemecku, ktorá má ako HBV účasť na základnom imaní
         osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, ako je HBE, je, ako uviedol vnútroštátny súd, menej výhodná z hľadiska
         dane z majetku, ktorej daňovníkom je materská spoločnosť uvedenej kapitálovej spoločnosti, ako by bola jej situácia, pokiaľ
         by uvedená osobná spoločnosť bola usadená v Nemecku.

      32      Taký rozdiel v zaobchádzaní následne spôsobuje daňovú nevýhodu pre spoločnosť, akou je HB, materská spoločnosť HBV.

      33      S ohľadom na tento rozdiel a vzhľadom na skutočnosť, že HBV v celom rozsahu vlastní uvedená materská spoločnosť, mohla by
         byť odradená od účasti na základnom imaní osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Rewe Zentralfinanz, už citovaný, bod 31).

      34      Z tohto hľadiska treba zdôrazniť, že obmedzenie slobody usadiť sa je prípustné iba vtedy, ak sleduje legitímny cieľ zlučiteľný
         so Zmluvou a je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. Navyše za takéhoto predpokladu musí byť spôsobilé zabezpečiť
         uskutočnenie sledovaného cieľa a nesmie ísť nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa potrebné (pozri najmä rozsudok
         z 21. novembra 2002, X a Y, C‑436/00, Zb. s. I‑10829, bod 49).

      35      Finanzamt tvrdí, že určenie majetkovej hodnoty spoločnosti HBE prostredníctvom začlenenia jej očakávaných výnosov je nutné
         z dôvodov daňovej koherencie preto, aby sa zabezpečila rovnorodosť zdanenia faktických porovnateľných situácií. V situácii,
         keď neexistuje začlenenie očakávaných výnosov v rámci ocenenia podielov HBV, podiely vlastnené v zahraničných spoločnostiach
         sú uprednostnené.

      36      Nemecká vláda tvrdí, že v každom prípade sporná právna úprava je odôvodnená praktickými ťažkosťami administratívnej povahy
         pri výpočte hodnoty účastí na spoločnostiach usadených v iných členských štátoch.

      37      Pokiaľ ide o odôvodnenie, ktoré uvádza Finanzamt, je dôležité zdôrazniť, že potreba zachovať koherentnosť daňového systému
         môže odôvodniť obmedzenie výkonu základných slobôd zaručených v Zmluve. Aby však tvrdenie založené na uvedenom odôvodnení
         mohlo uspieť, musí sa preukázať existencia priamej súvislosti medzi predmetnou daňovou výhodou a vyrovnaním tejto výhody konkrétnym
         daňovým odvodom (pozri najmä rozsudky Rewe Zentralfinanz, už citovaný, bod 62, a z 11. októbra 2007, Hollmann, C‑443/06, Zb.
         s. I‑8491, bod 56).

      38      Pokiaľ však ide o predmetnú daň z majetku vo veci samej, nebolo preukázané, v čom existuje priama súvislosť medzi daňovou
         výhodou, ktorá sa viaže na účasť na základnom imaní osobnej spoločnosti usadenej v členskom štáte zdanenia, a zodpovedajúcim
         vyrubením dane.

      39      V dôsledku toho je potrebné sa domnievať, že obmedzenie vyplývajúce z daňovej úpravy spornej vo veci samej nemôže byť odôvodnené
         potrebou zabezpečenia koherencie daňového systému.

      40      Pokiaľ ide o tvrdenie, ktoré uvádza nemecká vláda, treba zdôrazniť, že Súdny dvor viackrát rozhodol, že efektívnosť daňových
         kontrol predstavuje naliehavý dôvod verejného záujmu, ktorý je spôsobilý odôvodniť obmedzenie výkonu základných slobôd zaručených
         Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203,
         bod 47).

      41      Aj za predpokladu, že smernica Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov
         v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001 s. 63) sa neuplatní vo veci samej, táto okolnosť nemôže odôvodniť,
         že spôsob výpočtu hodnoty účastí na spoločnostiach usadených v iných členských štátoch je zostavený nevýhodne oproti spôsobu
         výpočtu hodnoty účastí na spoločnostiach usadených v dotknutom členskom štáte. Daňové orgány by totiž mohli vyžadovať od dotknutých
         daňovníkov poskytnutie dôkazov, ktoré považujú za nevyhnutné pre výpočet hodnoty účastí týchto daňovníkov na spoločnostiach
         usadených v iných členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2007, Geurts a Votgen, C‑464/05, Zb. s. I‑9325,
         bod 28).

      42      Vzhľadom na uvedené preto treba odpovedať na položenú otázku tak, že pokiaľ neexistuje platné odôvodnenie, články 52 a 58
         Zmluvy bránia uplatňovaniu daňových právnych predpisov členského štátu, ktoré v rámci oceňovania nekótovaných podielov kapitálovej
         spoločnosti za okolností, akými sú okolnosti vo veci samej, majú za účinok priznanie vyššej hodnoty účasti tejto spoločnosti
         na základnom imaní osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte ako jej účasti na osobnej spoločnosti usadenej v dotknutom
         členskom štáte, to však za podmienky, že uvedená účasť jej umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia osobnej spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte a umožňuje jej rozhodovať o jej činnosti.

      43      Vzhľadom na spisový materiál je dôležité v každom prípade zdôrazniť, že článok 67 ods. 1 Zmluvy EHS (zmenený na článok 67
         ods. 1 Zmluvy ES, zrušený Amsterdamskou zmluvou) neznamenal zrušenie prekážok pohybu kapitálu už od konca prechodného obdobia,
         keďže toto zrušenie prekážok bolo v skutočnosti výsledkom smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok
         67 zmluvy (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001 s. 10) prijatej na základe článkov 69 a 70 ods. 1 Zmluvy EHS (zmenených
         na články 69 a 70 Zmluvy ES, zrušené Amsterdamskou zmluvou) (pozri rozsudok zo 14. novembra 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93,
         Zb. s. I‑3955, body 5 a 6). V súlade s jej článkom 6 ods. 1 táto smernica mala byť prebratá do vnútroštátneho práva najneskôr
         1. júla 1990, to znamená po rozhodujúcom období vo veci samej.

       O trovách
      44      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Pokiaľ neexistuje platné odôvodnenie, článok 52 Zmluvy EHS (zmenený na článok 52 Zmluvy ES, ďalej zmenený, teraz článok 43 ES)
            a článok 58 Zmluvy EHS (zmenený na článok 58 ES, teraz článok 48 ES) bránia uplatňovaniu daňových právnych predpisov členského
            štátu, ktoré v rámci oceňovania nekótovaných podielov kapitálovej spoločnosti za okolností, akými sú okolnosti vo veci samej,
            majú za účinok priznanie vyššej hodnoty účasti tejto spoločnosti na základnom imaní osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom
            štáte ako jej účasti na osobnej spoločnosti usadenej v dotknutom členskom štáte, to však za podmienky, že uvedená účasť jej
            umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia osobnej spoločnosti usadenej v inom členskom štáte a umožňuje jej rozhodovať
            o jej činnosti.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 27. marca 1990. # Jose Manuel Pinto Teixeira proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-62/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. júla 2006.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 92/100/EHS - Autorské právo - Nájomné právo a výpožičné právo - Neprebratie smernice v stanovenej lehote.#Vec C-53/05.

text:
      Vec C‑53/05
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Portugalskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 92/100/EHS – Autorské právo – Nájomné a výpožičné právo – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Návrhy prednesené 4. apríla 2006 – generálna advokátka E. Sharpston
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a príbuzné práva – Nájomné a výpožičné právo chránených diel – Smernica 92/100
      (Smernica Rady 92/100, články 1 a 5)
      2.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nesplnenie povinností vyplývajúcich z rozhodnutia alebo smernice – Dôvody obrany
      (Článok 226 ES)
      1.     Členský štát si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 1 a 5 smernice Rady 92/100 o nájomnom práve a výpožičnom
         práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva tým, že všetky kategórie verejného
         vypožičiavania oslobodil od povinnosti zaplatiť odmenu autorom z dôvodu verejného vypožičiavania.

      Článok 5 ods. 3 uvedenej smernice, na základe ktorého členské štáty môžu oslobodiť od platenia odmeny autorom z dôvodu verejného
         vypožičiavania určité kategórie zariadení podľa odseku 1 tohto článku, nemožno vykladať v tom zmysle, že umožňuje úplné vylúčenie
         uvedenej povinnosti zaplatiť odmenu, keďže takýto výklad by mal za následok zbavenie odseku 1 uvedeného článku podstaty, a tým
         aj zbavenie tohto ustanovenia potrebného účinku. Cieľom smernice je totiž zaručenie primeraného príjmu autorov a výkonných
         umelcov a zachovanie návratnosti mimoriadne vysokých a riskantných investícií, ktoré si vyžaduje zvlášť výroba fonogramov
         a filmov. Oslobodenie všetkých kategórií zariadení, ktoré vykonávajú takéto vypožičiavania, od povinnosti zakotvenej v článku 5
         ods. 1 smernice, by však zbavovalo autorov odmeny, ktorá zabezpečuje návratnosť nimi vynaložených investícií, čo by tiež malo
         dosah na tvorenie nových diel.

      (pozri body 23 – 25, 42 a výrok)
      2.     Členský štát sa nemôže účinne dovolávať nezákonnosti smernice alebo rozhodnutia, ktoré mu je určené, ako dôvodu obrany voči
         žalobe o neplatnosť založenej na nesplnení tohto rozhodnutia alebo na porušení tejto smernice.

      (pozri bod 30)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. júla 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 92/100/EHS – Autorské právo – Nájomné a výpožičné právo – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Vo veci C‑53/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 9. februára 2005,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: P. Andrade a W. Wils, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Portugalskej republike, v zastúpení: L. Fernandes a N. Gonçalves, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), J.‑P. Puissochet, A. Borg Barthet a A. Ó
         Caoimh,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 4. apríla 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Portugalská republika si nesplnila svoje
         povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 5 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom
         práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, s. 61; Mim. vyd.
         17/001, s. 120, ďalej len „smernica“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2       Siedme odôvodnenie smernice je sformulované takto:
      „Keďže autori a výkonní umelci potrebujú k výkonu svojej tvorivej činnosti primerané príjmy, ktoré sú základom pre ďalšiu
         tvorivú a umeleckú činnosť a investície potrebné najmä na výrobu fonogramov a filmov sú mimoriadne vysoké a riskantné; keďže
         možnosť zabezpečenia takéhoto príjmu a návratnosti takejto investície môžu byť efektívne realizované len pomocou primeranej
         právnej ochrany príslušných nositeľov práv“.

      3       Článok 1 smernice uvádza:
      „1.      V súlade s ustanoveniami tejto kapitoly ustanovia členské štáty s výnimkami podľa článku 5 právo udeliť súhlas alebo zakázať
         nájom a vypožičiavanie originálov a rozmnoženín diel chránených autorským právom a ostatných predmetov uvedených v článku
         2 ods. 1.

      2.      Na účely tejto smernice ‚nájom‘ znamená sprístupnenie na použitie na časovo obmedzené obdobie na účely priameho alebo nepriameho
         hospodárskeho alebo obchodného prospechu.

      3.      Na účely tejto smernice ‚požičiavanie‘ znamená sprístupnenie na použitie na časovo obmedzené obdobie, nie však na účely priameho
         alebo nepriameho hospodárskeho alebo obchodného prospechu, ak sa uskutočňuje prostredníctvom verejnosti prístupných zariadení.

      4.      Práva uvedené v odseku 1 sa predajom originálu a rozmnoženín autorských diel a iných predmetov ochrany uvedených v článku
         2 ods. 1 ani iným aktom ich šírenia nevyčerpajú.“

      4       Článok 5 ods. 1 až 3 smernice určuje:
      „1.      Členské štáty môžu ustanoviť, pokiaľ ide o verejné vypožičiavanie, výnimky z výhradného práva podľa článku 1 za predpokladu,
         že aspoň autori dostanú odmenu za takéto vypožičiavanie. Členské štáty môžu voľne určiť výšku tejto odmeny tak, aby zodpovedala
         ich kultúrnopolitickým záujmom.

      2.      Ak členské štáty nezavedú výhradné právo na vypožičiavanie podľa článku 1 na fonogramy, filmy a počítačové programy, zavedú
         aspoň odmenu pre autorov.

      3.      Členské štáty môžu oslobodiť od platenia odmeny podľa odsekov 1 a 2 určité kategórie zariadení.“
       Vnútroštátna právna úprava
      5       Smernica bola prebratá do portugalského právneho poriadku zákonným dekrétom č. 332/97 z 27. novembra 1997 (Diário da República I, séria A, č. 275 z 27. novembra 1997, s. 6393, ďalej len „zákonný dekrét“).Vo svojej preambule tento zákonný dekrét upresňuje:

      „Tento zákonný dekrét zakladá verejné výpožičné právo diel chránených autorským právom, ale nadobudnutie jeho účinnosti v portugalskom
         právnom poriadku sa vykoná v rámci hraníc vytýčených právnymi predpismi Spoločenstva, dodržiavajúc kultúrnu osobitosť a úroveň
         rozvoja krajiny, ako aj opatrenia a usmernenia v oblasti kultúrnej politiky, ktoré z nich vyplývajú.“

      6       Podľa článku 6 zákonného dekrétu:
      „1.      Autor má právo na odmenu v prípade verejného vypožičiavania diela alebo rozmnoženín diela.
      2.      Vlastník zariadenia, ktoré sprístupní verejnosti originál alebo rozmnoženinu diela, je zodpovedný za zaplatenie odmeny…
      3.      Ustanovenia tohto článku nie sú uplatniteľné na verejné, školské a univerzitné knižnice, na múzeá, verejné archívy, verejné
         fondy a neziskové súkromné inštitúcie.“

       Konanie pred podaním žaloby
      7       Dňa 19. decembra 2003 Komisia v súlade s konaním upraveným v článku 226 prvom odseku ES zaslala Portugalskej republike výzvu
         na splnenie povinnosti, ktorou vyzvala tento členský štát, aby uplatnil ustanovenia smernice.

      8       Po tom, čo sa oboznámila s odpoveďou Portugalskej republiky na zmienenú výzvu, Komisia 9. júla 2004 vydala odôvodnené stanovisko,
         ktorým vyzvala tento členský štát, aby prijal opatrenia nevyhnutné na dosiahnutie súladu so stanoviskom v lehote dvoch mesiacov
         od jeho doručenia.

      9       V uvedenom odôvodnenom stanovisku sa Komisia domnieva, s odkazom na zákonný dekrét, že Portugalská republika neprijala opatrenia
         nevyhnutné na zabezpečenie prebratia článkov 1 a 5 smernice.

      10     Keďže Portugalská republika neodpovedala na spomínané stanovisko, Komisia sa rozhodla podať túto žalobu.
       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      11     Podľa Komisie článok 6 ods. 3 zákonného dekrétu oslobodzuje od povinnosti zaplatiť poplatok za výpožičné právo všetky služby
         ústrednej štátnej správy, všetky organizácie patriace do nepriamej štátnej správy ako verejné zariadenie a verejné združenia,
         ako aj všetky služby a organizácie miestnej štátnej správy a miestnej samosprávy. K tomuto zoznamu treba pripojiť všetky právnické
         osoby založené podľa súkromného práva, ktoré vykonávajú úlohy verejného charakteru, akými sú verejnoprospešné administratívne
         právnické osoby a rovnako súkromné školy a univerzity, ako aj vo všeobecnosti všetky neziskové súkromné organizácie. Teda
         koniec koncov ide o to, že od povinnosti zaplatiť poplatok je oslobodené každé zariadenie verejného vypožičiavania.

      12     Článok 5 ods. 3 smernice však stanovuje, že členské štáty nemôžu oslobodiť všetky kategórie zariadení, ako to určuje zákonný
         dekrét, ale iba niektoré z nich. Portugalská republika takto konala mimo hraníc vytýčených smernicou a tento zákonný dekrét
         nepochybne jednoducho bráni dosiahnuť cieľ, na ktorý sa smernica zameriava, a to zabezpečiť, že tvorivá a umelecká práca je
         primerane odmenená.

      13     Komisia ďalej poukazuje na úzku príbuznosť medzi vypožičiavaním diela verejnými orgánmi a organizáciami a nájmom diela obchodníkmi.
         V oboch prípadoch ide o hospodárske využívanie chránených diel. Rozdiel zákonnej ochrany, ktorú požívajú chránené diela v členských
         štátoch, má vplyv na fungovanie vnútorného trhu a môže spôsobiť skreslenie hospodárskej súťaže. Vypožičiavanie diel, kníh,
         fonogramov, videogramov predstavuje pozoruhodný rozsah činnosti. Osoby, ktoré hospodársky využívajú tieto diela a predmety,
         ich však nekupujú a z toho vyplýva ušlý zisk pre autorov a tvorcov.

      14     Komisia dodáva, že preto, aby mohli členské štáty bezodplatne poskytnúť kultúrne diela svojim občanom, členské štáty sú povinné
         odmeniť všetkých tých, ktorí prispievajú k fungovaniu knižníc, to znamená nielen pracovníkov, ale najmä autorov týchto diel.
         Odmena autorov zodpovedá spoločným záujmom Spoločenstva.

      15     Vo svojej obrane Portugalská republika uvádza, že článok 5 smernice, a obzvlášť jeho odsek 3, je „kompromisným textom“, nepresným,
         ťažko vyložiteľným a môže byť zdrojom spochybňovania, pokiaľ ide o jeho význam a účinky. Zámerom bolo tiež vypracovať otvorené
         a pružné znenie textu zmieneného ustanovenia s cieľom zohľadniť osobitné úrovne kultúrneho rozvoja rôznych členských štátov.
         Okrem toho smernica nič neuvádza, pokiaľ ide o význam zmieneného článku.

      16     Portugalská republika sa ďalej domnieva, že z prebratia smernice vyplýva priamo problém výberu „kategórií zariadení“ a nepriamo
         otázka, či osoby, ktorým je nepriamo určená smernica, môžu alebo nemôžu, a pokiaľ áno, do akej miery, môžu mať výhody rovnako
         alebo takmer rovnako z ustanovení tejto smernice, ktorá splnomocňuje členské štáty stanoviť výnimky z platenia odmeny určenej
         v článku 5 ods. 1 smernice v oblasti verejného vypožičiavania. Táto otázka odkazuje na otázku týkajúcu sa rozporu medzi odsekom
         3 tohto istého článku a zásadami rovnosti zaobchádzania, nestrannosti, solidarity a sociálnej súdržnosti. Oslobodenie určitých
         „kategórii zariadení“ od zaplatenia poplatku za verejné vypožičiavanie by však malo za následok, že portugalskí občania by
         nemali prístup a nemohli by využívať duševné diela za rovnakých podmienok. Navyše nositelia práv by museli v zásade získať
         primerané príjmy v rámci výkonu svojich práv na rozmnoženie a šírenie diela.

      17     Okrem toho Portugalská republika zastáva názor, že akty verejného vypožičiavania sú okrajové, keďže dotknutý trh je ohraničený
         na vnútroštátne územie a jeho dôležitosť je taká malá z hospodárskeho hľadiska, že táto situácia by nemohla zasiahnuť vnútorný
         trh. Je teda možné vyvodiť záver, že ciele kultúrneho rozvoja sú dôležitejšie ako nevýhody vyplývajúce pre vnútorný trh. To
         je dôvod, pre ktorý je ich odstránenie v rozpore so zásadou proporcionality.

      18     Nakoniec uvedený členský štát tvrdí, že s ohľadom na kultúrne osobitosti a na rôzne úrovne rozvoja členských štátov, prijatie
         nového režimu verejného vypožičiavania a jeho prijatie do vnútroštátnych právnych poriadkov na základe zásady subsidiarity
         zostáva vo sfére právomocí uvedených štátov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      19     Na úvod treba povedať, že jediným predmetom sporu medzi Komisiou a Portugalskou republikou je otázka týkajúca sa významu,
         ktorý treba dať ustanoveniam článku 5 ods. 3 smernice, podľa ktorých členské štáty môžu oslobodiť „určité kategórie zariadení“
         od zaplatenia odmeny stanovenej v odseku 1 tohto istého článku.

      20     Podľa ustálenej judikatúry je potrebné pre výklad ustanovenia práva Spoločenstva zohľadniť nielen jeho pojmy, ale tiež jeho
         kontext a ciele, ktoré sledujú právne predpisy, ktorých je súčasťou (pozri najmä rozsudky z 18. mája 2000, KVS International,
         C‑301/98, Zb. s. I‑3583, bod 21, a z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia, C‑156/98, Zb. s. I‑6857, bod 50).

      21     Najskôr pokiaľ ide o znenie článku 5 ods. 3 smernice, je dôležité skonštatovať, že tento článok sa zameriava na „určité kategórie
         zariadení“. Z toho teda jasne vyplýva, že zákonodarca nemal v úmysle umožniť členským štátom oslobodenie všetkých kategórií
         zariadení od platenia odmeny stanovenej v odseku 1 uvedeného článku.

      22     Ďalej na základe článku 5 ods. 3 smernica umožňuje členským štátom odchýliť sa, z dôvodu verejného vypožičiavania, od všeobecnej
         povinnosti odmenenia autorov, ktorá je uvedená v odseku 1 tohto článku. Podľa ustálenej judikatúry však ustanovenia smernice,
         ktoré sa odchyľujú od všeobecnej zásady zakotvenej v tej istej smernici, musia byť striktne vykladané (rozsudok z 29. apríla
         2004, Kapper, C‑476/01, Zb. s. I‑5205, bod 72).

      23     Okrem toho článok 5 ods. 3 nemožno vykladať v tom zmysle, že umožňuje úplné vylúčenie uvedenej povinnosti zaplatiť odmenu,
         keďže takýto výklad by mal za následok zbavenie odseku 1 uvedeného článku podstaty, a tým aj zbavenie tohto ustanovenia potrebného
         účinku.

      24     Napokon vzhľadom na hlavný cieľ smernice, ako presnejšie vyplýva zo siedmeho odôvodnenia, cieľom tejto smernice je zaručenie
         primeraného príjmu autorov a výkonných umelcov a zachovanie návratnosti mimoriadne vysokých a riskantných investícií, ktoré
         si vyžaduje zvlášť výroba fonogramov a filmov (rozsudok z 28. apríla 1998, Metronome Musik, C‑200/96, Zb. s. I‑1953, bod 22).

      25     Z toho vyplýva, že oslobodenie všetkých kategórií zariadení, ktoré vykonávajú takéto vypožičiavania, od povinnosti zakotvenej
         v článku 5 ods. 1 smernice, by zbavovalo autorov odmeny, ktorá zabezpečuje návratnosť nimi vynaložených investícií, čo by
         tiež malo dosah na tvorenie nových diel (pozri rozsudok Metronome Musik, už citovaný, bod 24). Za týchto podmienok prebratie
         smernice, ktoré by viedlo k takémuto oslobodeniu všetkých kategórií zriadení, by bolo priamo v rozpore s cieľom tejto smernice.

      26     Portugalská republika v skutočnosti nepopiera to, že prebratie smernice, ako vyplýva zo zákonného dekrétu, vedie k oslobodeniu
         všetkých kategórií vymenovaných v bode 11 tohto rozsudku.

      27     Za týchto podmienok môže byť prípustné, že portugalská právna úprava má za následok oslobodenie všetkých kategórií zariadení
         verejného vypožičiavania od povinnosti zaplatiť odmenu stanovenú článkom 5 ods. 1 smernice.

      28     Preto, aby odôvodnil takéto opatrenie, uvedený členský štát uvádza rôzne tvrdenia, avšak žiadne z nich nemôže byť považované
         za opodstatnené.

      29     Po prvé Portugalská republika tvrdí, že trh verejného vypožičiavania je v podstate vnútroštátny a bezvýznamný z hospodárskeho
         hľadiska. Z toho vyplýva, že obvyklé fungovanie vnútorného trhu by nemohlo byť postihnuté touto situáciou a že na základe
         zásady subsidiarity činnosť verejného vypožičiavania by mala zostať v oblasti právomoci členských štátov.

      30     Za predpokladu, že zmienený členský štát by takto mal v úmysle poprieť platnosť smernice, je však dôležité pripomenúť, že
         mimo lehoty určenej článkom 230 ES nemožno kritizovať zákonnosť aktu prijatého zákonodarcom Spoločenstva, ktorý sa stal konečným
         voči tomuto štátu. Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že členský štát sa nemôže účinne dovolávať nezákonnosti smernice
         alebo rozhodnutia, ktoré mu je určené, ako dôvodu obrany voči žalobe o neplatnosť založenej na nesplnení tohto rozhodnutia
         alebo na porušení tejto smernice (pozri najmä rozsudky z 27. októbra 1992, Komisia/Nemecko, C‑74/91, Zb. s. I‑5437, bod 10;
         z 25. apríla 2002, Komisia/Grécko, C‑154/00, Zb. s. I‑3879, bod 28, a z 29. apríla 2004, Komisia/Rakúsko, C‑194/01, Zb. s. I‑4579,
         bod 41).

      31     V každom prípade Súdny dvor už rozhodol tak, že tak ako iné práva priemyselného a obchodného vlastníctva výlučné práva vyplývajúce
         z literárneho a umeleckého vlastníctva môžu zasiahnuť do výmeny tovarov a služieb, ako aj do vzťahov hospodárskej súťaže vo
         vnútri Spoločenstva. Z tohto dôvodu na tieto práva, hoci sú upravené vnútroštátnymi právnymi predpismi, sa vzťahujú požiadavky
         Zmluvy ES a v dôsledku toho sa začleňujú do oblasti jej vecnej pôsobnosti (rozsudok z 20. októbra 1993, Phil Collins a i.,
         C‑92/92 a C‑326/92, Zb. s. I‑5145, bod 22).

      32     Takto v rozpore s tým, čo tvrdí Portugalská republika, rozdiel zákonnej ochrany, ktorú požívajú chránené kultúrne diela v členských
         štátoch vzhľadom na verejné vypožičiavanie, môže ovplyvniť obvyklé fungovanie vnútorného trhu Spoločenstva a skresliť hospodársku
         súťaž.

      33     Po druhé uvedený členský štát tvrdí, že nositelia autorských práv v zásade už získali odmenu z dôvodu práv rozmnoženia a šírenia
         ich diel.

      34     Úkony hospodárskeho využívania chráneného diela, akými je verejné vypožičiavanie, však majú odlišný charakter, ako je predaj
         alebo akýkoľvek iný zákonný úkon šírenia. Právo na vypožičiavanie totiž zostáva medzi početnými právami autora napriek predaju
         hmotného nosiča, ktoré obsahuje dielo. Okrem toho právo na vypožičiavanie sa nevyčerpáva predajom alebo akýmkoľvek iným šírením,
         zatiaľ čo právo na šírenie jestvuje presne len v prípade prvého predaja v Spoločenstve, a to nositeľom práv alebo s jeho súhlasom
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Metronome Musik, už citovaný, bod 18 a 19).

      35     Po tretie Portugalská republika uvádza, že článok 5 ods. 3 smernice je otvorený a pružný preto, aby vzal do úvahy kultúrny
         rozvoj každého členského štátu a že výraz „určité kategórie zariadení“ si vyžaduje výklad „s variabilnou geometriou“.

      36     Článok 5 ods. 3 smernice však nemôže, ako je uvedené v bode 22 tohto rozsudku, byť vykladaný v tom zmysle, že umožňuje úplné
         odchýlenie sa od povinnosti zaplatiť odmenu zakotvenú v odseku 1 tohto článku.

      37     Po štvrté Portugalská republika tvrdí, že existuje rozpor medzi článkom 5 ods. 3 smernice a zásadami rovnosti zaobchádzania,
         nestrannosti, solidarity a sociálnej súdržnosti. Oslobodiť iba niektoré „kategórie zariadení“ od zmienenej povinnosti zaplatiť
         odmenu by totiž znamenalo umožniť to, že portugalskí občania by nemali prístup a nemohli by využívať duševné diela za rovnakých
         podmienok.

      38     V tejto súvislosti oslobodenie niektorých zariadení verejného vypožičiavania, zakotvené v článku 5 ods. 3 smernice, od povinnosti
         zaplatiť odmenu zmienenú v odseku 1 tohto článku umožňuje členským štátom, tým, že im ponecháva na výber rozhodnutie o tom,
         na aké zariadenia sa bude vzťahovať táto výnimka, zachovať mieru voľnej úvahy pre určenie tých z dotknutých verejností, pre
         ktorých takáto výnimka je najvhodnejšia, pokiaľ ide o prístup k duševným dielam, v plnej miere dodržiavajúc základné práva
         a najmä právo nebyť diskriminovaný.

      39     Ďalej v prípade, že nejestvujú dostatočne presné kritériá Spoločenstva v smernici pre ohraničenie povinností z nej vyplývajúcich,
         je úlohou členských štátov rozhodnúť na ich štátnom území o najvhodnejších kritériách pre zabezpečenie jej dodržiavania v hraniciach
         uložených právom Spoločenstva a najmä dotknutou smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. februára 2003, SENA, C‑245/00,
         Zb. s. I‑1251, bod 34, a zo 16. októbra 2003, Komisia/Belgicko, C‑433/02, Zb. s. I‑12191, bod 19).

      40     V tejto súvislosti už bolo rozhodnuté, že článok 5 ods. 3 smernice povoľuje, ale nezaväzuje členský štát stanoviť výnimku
         pre niektoré kategórie zariadení. Preto ak okolnosti prevládajúce v predmetnom členskom štáte neumožňujú určiť náležité kritériá
         pre platné rozlíšenie medzi kategóriami zariadení, je opodstatnené uložiť všetkým dotknutým zariadeniam povinnosť zaplatiť
         odmenu stanovenú v odseku 1 uvedeného článku (rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 20).

      41     Za týchto podmienok je potrebné považovať žalobu podanú Komisiou za dôvodnú.
      42     Preto treba konštatovať, že Portugalská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 5 smernice tým,
         že všetky kategórie verejného vypožičiavania oslobodila od povinnosti zaplatiť odmenu autorom z dôvodu verejného vypožičiavania.

       O trovách
      43     Podľa článku 69 odseku 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Portugalská republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 5 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra
            1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva
            tým, že všetky kategórie verejného vypožičiavania oslobodila od povinnosti zaplatiť odmenu autorom z dôvodu verejného vypožičiavania.
      2.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. júla 1998. # Aher-Waggon GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko. # Opatrenia s rovnocenným účinkom. # Vec C-389/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 27. januára 2011.#Vandoorne NV proti Belgische Staat.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hof van Beroep te Gent - Belgicko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 11 časť C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 - Zdaniteľný základ - Zjednodušujúce postupy - Tabakové výrobky - Kontrolné známky - Výber DPH výlučne pri zdroji - Sprostredkovateľ - Úplné alebo čiastočné nezaplatenie ceny - Zamietnutie žiadosti o vrátenie DPH.#Vec C-489/09.

text:
      Vec C‑489/09
      Vandoorne NV
      proti
      Belgicku
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van beroep te Gent)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 – Zdaniteľný základ – Zjednodušujúce opatrenia – Tabakové výrobky – Kontrolné známky – Výber DPH výlučne pri zdroji – Sprostredkovateľ – Úplné alebo čiastočné nezaplatenie ceny – Zamietnutie žiadosti o vrátenie DPH“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľný
            základ – Odchylné vnútroštátne opatrenia
      (Smernica Rady 77/388, článok 11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5)
      Článok 11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 šiestej smernice Rady 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2004/7, sa majú vykladať tak, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava,
         ktorá s cieľom zjednodušiť výber DPH a bojovať proti daňovým podvodom alebo daňovým únikom v súvislosti s tabakovými výrobkami
         vyžaduje, aby sa táto daň vyberala prostredníctvom kontrolných známok výlučne pri zdroji od výrobcu alebo dovozcu týchto výrobkov
         a vylučuje nárok sprostredkovateľov, ktorí vstupujú do dodávateľského reťazca po sebe nasledujúcich dodávok neskôr, na vrátenie
         dane z pridanej hodnoty v prípade nezaplatenia ceny uvedených výrobkov kupujúcim.

      Článku 27 ods. 1 šiestej smernice totiž odporujú iba tie opatrenia, ktoré by mohli nezanedbateľným spôsobom ovplyvniť výšku
         dane splatnej v štádiu konečnej spotreby. Aj keď za určitých okolností, akými sú strata výrobkov, predaj so stratou alebo
         ich nezákonný predaj za inú ako maloobchodnú cenu uvedenú na kontrolných známkach, môže mať výrobca alebo dovozca v rámci
         uvedeného odchylného režimu povinnosť zaplatiť vyššiu sumu tejto dane, ako je tá, ktorá by vyplynula z uplatnenia harmonizovaného
         systému práva Spoločenstva v oblasti výberu dane z pridanej hodnoty, samotná skutočnosť, že takéto okolnosti nastanú, však
         nepostačuje na tvrdenie, že tento režim by mohol nezanedbateľným spôsobom ovplyvniť výšku dane splatnej v štádiu konečnej
         spotreby. Zjednodušujúce opatrenie totiž svojou povahou sleduje rozsiahlejší prístup, ako sleduje pravidlo, ktoré nahrádza,
         preto nevyhnutne nemusí zodpovedať presnej situácii konkrétnej zdaniteľnej osoby.

      Okrem toho sprostredkovatelia, keďže nie sú povinní platiť daň z pridanej hodnoty za dodávky tabakových výrobkov, nemôžu v prípade
         nezaplatenia ceny za tieto dodávky kupujúcim žiadať o vrátenie tejto dane podľa článku 11 C ods. 1 šiestej smernice. Skutočnosť,
         že suma dane z pridanej hodnoty zaplatená pri zdroji výrobcom alebo dovozcom prostredníctvom kontrolných známok je z ekonomického
         hľadiska zahrnutá v cene dodávok uskutočnených v prospech týchto dodávateľov, je v tomto smere irelevantná. Táto skutočnosť
         totiž nijako nespochybňuje to, že uvedení dodávatelia nemajú podľa predpisov o dani z pridanej hodnoty žiadny daňový dlh.

      Okrem toho, keďže v režime zjednodušeného výberu dane z pridanej hodnoty sa suma dane zaplatená výrobcom alebo dovozcom prostredníctvom
         kontrolných známok neviaže na protihodnotu, ktorú jednotliví dodávatelia skutočne dostali, ale na cenu výrobkov v štádiu konečnej
         spotreby, zánik pohľadávky sprostredkovateľa voči jeho zmluvnému partnerovi nemôže mať za následok zníženie zdaniteľného základu.

      Napokon, ak by bolo sprostredkovateľovi v takomto režime zjednodušenej dane z pridanej hodnoty umožnené čiastočné vrátenie
         tejto dane alebo dokonca vrátenie celej dane v prípade, že kupujúci nezaplatí cenu za dodávky, hrozilo by jednak výrazné sťaženie
         výberu dane z pridanej hodnoty a jednak podporovanie daňových podvodov a daňových únikov, hoci zjednodušenie výberu tejto
         dane a predchádzanie týmto daňovým podvodom a daňovým únikom sú práve cieľmi, ktoré sleduje tento režim v súlade s článkom 27
         ods. 1 šiestej smernice. Z toho vyplýva, že vylúčenie nároku sprostredkovateľa na vrátenie dane z pridanej hodnoty v prípade,
         že kupujúci nezaplatí cenu za tabakové výrobky, ktoré mu boli dodané, je dôsledkom vlastným režimu, ktorého cieľom je v súlade
         s kritériami definovanými v článku 27 ods. 1 šiestej smernice zjednodušenie výberu dane z pridanej hodnoty a boj proti daňovým
         podvodom alebo daňovým únikom, pokiaľ ide o tieto výrobky.

      (pozri body 30, 31, 38 – 40, 43, 45, 46 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 27. januára 2011 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 – Zdaniteľný základ – Zjednodušujúce opatrenia – Tabakové výrobky – Kontrolné známky – Výber DPH výlučne pri zdroji – Sprostredkovateľ – Úplné alebo čiastočné nezaplatenie ceny – Zamietnutie žiadosti o vrátenie DPH“
      Vo veci C‑489/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Gent
         (Belgicko) zo 17. novembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 30. novembra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Vandoorne NV
      proti
      Belgicku,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh (spravodajca) a P. Lindh,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Vandoorne NV, v zastúpení: D. Blommaert, advocaat,
      –        belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a J.‑C. Halleux, splnomocnení zástupcovia,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: W. Roels a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 C ods. 1 a článku 27 ods. 1 a 5 šiestej smernice Rady 77/388/EHS
         zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej
         hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2004/7/ES z 20. januára 2004 (Ú. v. EÚ L 27,
         s. 44; Mim. vyd. 09/002, s. 7, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Vandoorne NV (ďalej len „Vandoorne“) a Belgickým kráľovstvom, ktorého
         predmetom bolo zamietavé rozhodnutie Belgického kráľovstva vrátiť tejto spoločnosti daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“)
         týkajúcu sa dodávok tabakových výrobkov po tom, ako zmluvný partner uvedenej spoločnosti nezaplatil cenu za dodávky.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Článok 2 šiestej smernice stanovuje:

      „[DPH] podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou,

      2.      dovoz tovaru.“
      4        Článok 5 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa.“
      5        Článok 10 uvedenej smernice nachádzajúci sa v hlave VII nazvanej „Zdaniteľný prípad a daňový nárok [Zdaniteľné plnenie a splatnosť
         dane – neoficiálny preklad]“ znie:

      „1.      a)      Pojem ‚zdaniteľný prípad [zdaniteľné plnenie – neoficiálny preklad]‘ predstavuje udalosť, na základe ktorej sú splnené právne podmienky potrebné na vznik daňového nároku [daňovej povinnosti
         – neoficiálny preklad].

      b)      ‚Daňový nárok [daňová povinnosť – neoficiálny preklad]‘ vzniká, keď sa daňový úrad podľa zákona stane v danom momente oprávneným požadovať daň od osoby povinnej túto daň zaplatiť,
         odhliadnuc od toho, že čas platby sa môže odsunúť.

      2.      Zdaniteľný prípad a daňový nárok [Zdaniteľné plnenie a daňová povinnosť – neoficiálny preklad] vzniknú, keď sa dodá tovar alebo poskytnú služby. ...“

      6        Článok 11 C ods. 1 šiestej smernice, ktorý sa nachádza v hlave VIII tejto smernice nazvanej „Zdaniteľná čiastka [Zdaniteľný
         základ – neoficiálny preklad]“, uvádza:

      „V prípade zrušenia, odmietnutia [odstúpenia od zmluvy – neoficiálny preklad], úplného alebo čiastočného nezaplatenia alebo v prípade zníženia ceny po uskutočnení dodávky sa zdaniteľný základ primerane
         zníži za podmienok, ktoré stanovia členské štáty.

      Avšak v prípade úplného alebo čiastočného nezaplatenia nemusia členské štáty toto pravidlo dodržať.“
      7        Článok 27 tejto smernice obsiahnutý v hlave XV smernice nazvanej „Zjednodušujúce postupy“ znie:

      „1.      Rada konajúc jednomyseľne na návrh Komisie môže povoliť každému členskému štátu zaviesť osobitné opatrenia pre výnimku z ustanovení
         tejto smernice, aby zjednodušila postup účtovania [výber – neoficiálny preklad] dane alebo zabránila určitým typom daňového úniku alebo vyhýbaniu sa daniam [daňovým podvodom alebo daňovým únikom – neoficiálny preklad]. Opatrenia na zjednodušenie postupu pre vyberanie dane, s výnimkou zanedbateľného rozsahu, nemôžu ovplyvniť celkové množstvo
         zisku z dane členského štátu vybratého na stupni konečnej spotreby.

      ...
      5.      Členské štáty, ktoré zaviedli od 1. januára 1977 špeciálne opatrenia [ktoré k 1. januáru 1977 uplatňujú osobitné opatrenia
         – neoficiálny preklad], o ktorých sa hovorí v odseku 1 vyššie, môžu si ich ponechať v platnosti za predpokladu, že upovedomia o tom Komisiu do
         1. januára 1978 s tým, že kde boli takéto derogácie [odchylné úpravy – neoficiálny preklad] navrhnuté kvôli zjednodušeniu postupov pri účtovaní dane [výberu dane – neoficiálny preklad], zodpovedajú požiadavkám uvedeným v odseku 1 vyššie.“

      8        Smernica Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve,
         pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179), ktorá sa uplatňuje na tabakové výrobky,
         v článku 6 ods. 1 stanovuje, že daňová povinnosť týkajúca sa spotrebnej dane vzniká uvedením výrobkov do voľného obehu, teda
         najmä okamihom vyrobenia týchto výrobkov alebo ich dovozu mimo režimu podmienečného oslobodenia od dane.

      9        Článok 10 smernice Rady 95/59/ES z 27. novembra 1995 o iných daniach, ktoré ovplyvňujú spotrebu vyrobeného tabaku, ako je
         daň z obratu (Ú. v. ES L 291, s. 40; Mim. vyd. 09/001, s. 283), znie:

      „1.      Pravidlá vyberania spotrebnej dane budú harmonizované najneskôr v konečnej etape. V predchádzajúcich etapách bude spotrebná
         daň platená prostredníctvom daňových kolkov [V predchádzajúcich etapách sa bude spotrebná daň vyberať prostredníctvom kontrolných
         známok – neoficiálny preklad]. Členské krajiny musia, pokiaľ vyberajú spotrebnú daň prostredníctvom daňových kolkov, tieto kolky [prostredníctvom kontrolných
         známok, tieto kontrolné známky – neoficiálny preklad] poskytnúť k dispozícii výrobcom a obchodníkom ostatných členských krajín. Ak členské krajiny vyberajú daň [spotrebnú daň
         – neoficiálny preklad] iným spôsobom, musia brať ohľad na to, či z tohto spôsobu nevznikajú buď prekážky v správe daní alebo technické prekážky
         v obchode medzi členskými krajinami.

      2.      Pre dovozcov a výrobcov tabakových výrobkov platia podrobné pravidlá pre vyberanie a platenie spotrebnej dane uvedené v odseku
         1.“

       Vnútroštátna právna úprava
      10      Článok 77 § 1 bod 7 zákona o dani z pridanej hodnoty (ďalej len „zákon o DPH“) znie:

      „Bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie ustanovení článku 334 programového zákona z 27. decembra 2004, bude daň, ktorá je
         vybraná z dodávky tovarov, z poskytovania služieb alebo z nadobúdania tovarov vo vnútri Spoločenstva, vrátená vo výške zodpovedajúcej
         sume:

      ...
      7.      pri zániku celej pohľadávky z kúpnej ceny alebo jej časti.“
      11      Článok 58 § 1 zákona o DPH stanovuje:

      „Pokiaľ ide o tabakové výrobky, ktoré sú do Belgicka dovezené, nadobudnuté podľa článku 25b alebo vyrobené v Belgicku, daň
         sa vyberie vo všetkých prípadoch, v ktorých podľa ustanovení zákonov alebo iných právnych predpisov upravujúcich zdaňovanie
         tabaku vzniká povinnosť zaplatiť belgickú spotrebnú daň. Daň sa vypočíta na základe ceny uvedenej na kontrolnej známke alebo,
         ak nie je uvedená žiadna cena, na základe zdaniteľného základu pre spotrebnú daň.

      ...
      Takto vybraná daň nahrádza daň, ktorej podlieha dovoz tabakových výrobkov, ich nadobudnutie vo vnútri Spoločenstva a ich dodanie.
      Kráľ upraví postupy výberu dane z tabakových výrobkov a určí, kto je túto daň povinný platiť.“
      12      V čase prijatia šiestej smernice bol už v platnosti článok 58 § 1 zákona o DPH. Na základe článku 27 ods. 5 tejto smernice
         Belgické kráľovstvo 19. decembra 1997 oznámilo toto ustanovenie Komisii. Toto oznámenie znelo:

      „B. Platenie dane v predchádzajúcom stupni
      1.      Tabakové výrobky
      S cieľom zjednodušiť kontrolu vyberania DPH v tejto oblasti sa daň splatná pri dovoze a dodaní tabakových výrobkov bude vyberať
         súčasne so spotrebnou daňou. Pri kúpe kontrolných známok výrobcom alebo dovozcom sa DPH v skutočnosti zaplatí v cene, ktorú
         má platiť spotrebiteľ. Neskôr sa nevyberá žiadna DPH, avšak rovnako nemožno vykonať ani nijaký odpočet. Všetky predaje tabakových
         výrobkov musia byť faktúrované vrátane dane.“

      13      Kráľovské nariadenie č. 13 z 29. decembra 1992 o dani z pridanej hodnoty z tabakových výrobkov (Belgisch Staatsblad, 31. decembra 1992, s. 28086) stanovuje:

      „Článok 1
      [DPH] z tabakových výrobkov vrátane výrobkov nahradzujúcich tabak, ktoré boli do Belgicka dovezené, nadobudnuté podľa článku
         25b [zákona o DPH] alebo vyrobené v Belgicku, je splatná súčasne so spotrebnou daňou.

      Sumu dane vypočítanú podľa článku 58 § 1 [zákona o DPH] je dlžník spotrebnej dane povinný zaplatiť tomu, kto je oprávnený
         na výber dane.

      ...
      Článok 2
      Odchylne od článku 5 bodov 8 a 9 kráľovského nariadenia č. 1 o opatreniach na zabezpečenie platenia dane z pridanej hodnoty
         musí byť na faktúrach o dodávke tabakových výrobkov vyznačená cena vrátane dane. Okrem toho musí faktúra obsahovať údaj: ‚tabakové
         výrobky: DPH bola odvedená pri zdroji a nie je odpočítateľná‘.“

      14      Článok 6 zákona z 10. júna 1997 o všeobecnom systéme pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní
         takýchto výrobkov (Belgisch Staatsblad z 1. augusta 1997, s. 19836) stanovuje, že daňová povinnosť týkajúca sa spotrebnej dane vzniká uvoľnením výrobkov do voľného
         obehu, teda najmä v okamihu vyrobenia týchto výrobkov alebo ich dovozu mimo režimu podmienečného oslobodenia od dane.

      15      Článok 10a zákona z 3. apríla 1997 o systéme zdaňovania tabakových výrobkov (Belgisch Staatsblad zo 16. mája 1997, s. 12105) stanovuje, že spotrebná daň, mimoriadna spotrebná daň a DPH musia byť zaplatené pri dodaní daňových
         označení.

       Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka
      16      Vandoorne je zaregistrovaná ako zdaniteľná osoba povinná platiť DPH v súvislosti s obchodnou činnosťou spočívajúcou v prevádzkovaní
         veľkoobchodu s tabakovými výrobkami. V tomto postavení vstupuje ako sprostredkovateľ v obchodnom reťazci obchodu s týmito
         výrobkami medzi výrobcami a/alebo dovozcami na jednej strane a predajcami alebo maloobchodnými predajcami na druhej strane.

      17      V tejto súvislosti zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že tabakové výrobky dodané spoločnosti Vandoorne na účely
         výkonu jej činností už boli označené kontrolnými známkami, ktoré prelepili jej dodávatelia ako výrobcovia alebo dovozcovia
         týchto výrobkov v súlade s článkom 58 § 1 zákona o DPH a ustanoveniami kráľovského nariadenia č. 13.

      18      Je nesporné, že faktúry o týchto dodávkach spoločnosti Vandoorne obsahujú v súlade s článkom 2 tohto kráľovského nariadenia
         údaj: „tabakové výrobky: DPH bola odvedená pri zdroji a nie je odpočítateľná“, a teda neuvádzajú žiadnu osobitnú sumu DPH.
         Dodávky týchto výrobkov, ktoré uskutočnila Vandoorne v prospech svojich zmluvných partnerov, obsahujú rovnaký údaj, čiže rovnako
         neuvádzajú žiadnu osobitnú sumu DPH.

      19      Vo svojom daňovom priznaní k DPH za prvý štvrťrok roku 2006 Vandoorne požiadala daňový orgán o vrátenie DPH týkajúcej sa dodávok
         tabakových výrobkov v prospech spoločnosti Capitol BVBA (ďalej len „Capitol“) z dôvodu definitívneho zániku pohľadávky z uvedených
         dodávok po tom, ako bol 14. marca 2005 vyhlásený konkurz na majetok tejto spoločnosti.

      20      Túto žiadosť daňový orgán zamietol s odôvodnením, že z uvedených dodávok nebola vyrubená žiadna DPH, lebo DPH bola pre dotknuté
         výrobky zaplatená výrobcom súčasne so spotrebnou daňou jednorazovo podľa článku 58 ods. 1 zákona o DPH.

      21      Rozsudkom z 8. októbra 2008 Rechtbank van eerste aanleg te Brugge rovnako zamietol žalobu Vandoorne ako nedôvodnú.

      22      Hof van beroep te Gent, ktorý rozhodoval v odvolacom konaní, sa rovnako ako Belgické kráľovstvo domnieval, že podľa článku
         58 § 1 zákona o DPH a podľa ustanovení kráľovského nariadenia č. 13 nebola na dotknutom obchodnom stupni výmeny tovaru medzi
         spoločnosťami Vandoorne a Capitol zaplatená žiadna DPH, keďže táto daň bola v celom rozsahu vybraná pri zdroji od výrobcu
         alebo dovozcu, a to súčasne so spotrebnými daňami, a že k dodávkam uskutočneným v prospech spoločnosti Vandoorne bola priložená
         faktúra, na ktorej nebola DPH uvedená ako osobitná zložka ceny, v dôsledku čoho táto spoločnosť ani nevykonala odpočet DPH.
         Navyše na faktúre, ktorú vystavila Vandoorne spoločnosti Capitol, DPH nebola osobitne uvedená, čo naznačuje, že DPH bola odvedená
         pri zdroji a nie je odpočítateľná. Článok 77 § 1 zákona o DPH stanovuje jedine možnosť „vrátiť“ DPH, ktorá bola „vyrubená
         na dodávku tovarov“.

      23      Tento súd sa však pýta, či uplatnenie zjednodušujúceho postupu v zmysle článku 27 šiestej smernice môže mať za následok, že
         bude vylúčený nárok takéhoto sprostredkovateľa na vrátenie DPH, keďže táto daň je obsiahnutá v cene zaplatenej sprostredkovateľom.
         Hoci tento režim spôsobuje, že DPH po označení kontrolnými známkami výrobcom alebo dovozcom stratí svoju povahu dane, nemožno
         nechať nepovšimnutú skutočnosť, že na každom nasledujúcom obchodnom stupni sa táto daň platí v celom rozsahu bez toho, aby
         zdaniteľná soba mala možnosť vykonať odpočet dane. Ak dodávateľovi zanikne na medzistupni pohľadávka voči jeho zmluvnému partnerovi,
         nebude si môcť vymáhať príslušnú čiastku DPH napriek tomu, že túto čiastku DPH svojmu dodávateľovi zaplatil.

      24      Za týchto okolností Hof van beroep te Gent rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Sú belgické právne predpisy, najmä článok 58 § 1 v spojení s článkom 77 § 1 bodom 7 zákona o DPH v súlade s článkom 27 šiestej
         smernice..., podľa ktorého členské štáty môžu prijať zjednodušujúce postupy, a/alebo s článkom 11 C ods. 1 tej istej smernice,
         ktorý v prípade úplného alebo čiastočného nezaplatenia priznáva nárok na vrátenie DPH, ak tieto vnútroštátne predpisy... pre
         dodávky tabakových výrobkov zavádzajú zjednodušenie výberu DPH tým, že táto daň sa vyberá výlučne pri zdroji, a... sprostredkovateľom
         v dodávateľskom reťazci podliehajúcim dani, ktorí boli zaťažení DPH z týchto tabakových výrobkov, nepriznávajú nárok na vrátenie
         tejto dane pri zániku celej alebo časti pohľadávky z kúpnej ceny?“

       O prejudiciálnej otázke
      25      Na úvod je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor nemá právomoc vyjadrovať sa v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ k zlučiteľnosti
         ustanovení vnútroštátneho práva s právom Únie. Súdny dvor však má právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové
         prostriedky týkajúce sa tohto práva, ktoré mu umožnia posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozhodnutia veci, ktorú prejednáva
         (pozri najmä rozsudky z 5. júla 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06, Zb. s. I‑5869, bod 30, ako aj z 9. marca 2010,
         ERG a i., C‑379/08 a C‑380/08, Zb. s. I‑2007, bod 25).

      26      Za týchto okolností musí byť položená otázka chápaná tak, že vnútroštátny súd sa Súdneho dvora v podstate pýta, či článok
         11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 šiestej smernice sa majú vykladať tak, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, akou
         je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá vyžaduje výber DPH prostredníctvom kontrolných známok výlučne pri zdroji od
         výrobcu alebo dovozcu tabakových výrobkov a sprostredkovateľov, ktorí vstúpili do dodávateľského reťazca po sebe nasledujúcich
         dodávok neskôr, zbavuje nároku na vrátenie DPH v prípade úplného alebo čiastočného nezaplatenia ceny za tieto výrobky kupujúcim.

      27      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vnútroštátne odchylné opatrenia upravené v článku 27 ods. 1 a 5 šiestej smernice,
         povolené „s cieľom zjednodušiť výber dane alebo vyhnúť sa určitým daňovým podvodom alebo daňovým únikom“, sa vykladajú doslovne
         a umožňujú odchýliť sa od zdaniteľného základu DPH uvedeného v článku 11 tejto smernice iba v rozsahu striktne nevyhnutnom
         na dosiahnutie tohto cieľa (pozri rozsudky z 10. apríla 1984, Komisia/Belgicko, 324/82, Zb. s. 1861, bod 29, a z 29. mája
         1997, Skripalle, C‑63/96, Zb. s. I‑2847, bod 24). Okrem toho musia byť tieto opatrenia primerané a nevyhnutné na dosiahnutie
         osobitného cieľa, ktorý sledujú, a nesmú narušovať ciele a zásady šiestej smernice viac, ako je to nevyhnutné (rozsudok z 19. septembra
         2000, Ampafrance a Sanofi, C‑177/99 a C‑181/99, Zb. s. I‑7013, bod 60, ako aj z 29. apríla 2004, Sudholtz, C‑17/01, Zb. s. I‑4243,
         bod 46).

      28      V prejednávanej veci sa to javí tak, že rovnako ako v prípade holandskej právnej úpravy, ktorá bola predmetom konania a rozsudku
         z 15. júna 2006, Heintz van Landewijck (C‑494/04, Zb. s. I‑5381, body 24, 44, 54 a 62), cieľom a dôsledkom odchylných opatrení
         prijatých v dotknutej vnútroštátnej právnej úprave vo veci samej a umožňujúcich výber DPH prostredníctvom kontrolných známok
         je zabrániť daňovým podvodom a daňovým únikom, ako aj zjednodušiť výber dane, ktorý sa vďaka tomuto odchylnému režimu uskutočňuje
         iba na jedinom stupni dodávateľského reťazca s týmito výrobkami tým, že tieto opatrenia stanovujú, že DPH sa vyberie súčasne
         so spotrebnými daňami skôr, ako dôjde k zdaniteľnému plneniu v zmysle článku 10 šiestej smernice. Tento režim sa teda týka
         okamihu vzniku daňovej povinnosti k DPH tak, aby sa tento okamih zhodoval s okamihom výberu spotrebných daní (pozri rozsudok
         zo 14. júla 2005, British American Tobacco a Newman Shipping, C‑435/03, Zb. s. I‑7077, body 45 a 46).

      29      Okrem toho je nesporné, že rovnako ako v prípade holandskej právnej úpravy, ktorá bola predmetom konania a už citovaného rozsudku
         Heintz van Landewijck (bod 55), aj tento režim, ako vyplýva z článku 58 § 1 zákona o DPH, ako aj z obsahu oznámenia Belgického
         kráľovstva podľa článku 27 ods. 5 šiestej smernice, reprodukovaného v bode 12 tohto rozsudku, viaže sumu splatnej DPH na cenu
         výrobkov v štádiu ich konečnej spotreby, lebo uvedená suma sa určuje vo vzťahu k maloobchodnej cene, ktorú platí spotrebiteľ.

      30      V tomto smere je potrebné pripomenúť, že článku 27 ods. 1 šiestej smernice odporujú iba tie opatrenia, ktoré by mohli nezanedbateľným
         spôsobom ovplyvniť výšku dane splatnej v štádiu konečnej spotreby (pozri rozsudky z 12. júla 1988, Direct Cosmetics a Laughtons
         Photographs, 138/86 a 139/86, Zb. s. 3937, bod 52, ako aj Heintz van Landewijck, už citovaný, bod 57).

      31      Aj keď za určitých okolností, akými sú strata výrobkov, predaj so stratou alebo ich nezákonný predaj za inú ako maloobchodnú
         cenu uvedenú na kontrolných známkach, môže mať výrobca alebo dovozca v režime, akým je dotknutý režim vo veci samej, povinnosť
         zaplatiť vyššiu sumu DPH, ako je tá, ktorá by vyplynula z uplatnenia harmonizovaného systému práva Spoločenstva v oblasti
         výberu DPH, samotná skutočnosť, že takéto okolnosti nastanú, však nepostačuje na tvrdenie, že tieto opatrenia by mohli nezanedbateľným
         spôsobom ovplyvniť výšku dane splatnej v štádiu konečnej spotreby (pozri v tomto zmysle rozsudok Heintz van Landewijck, už
         citovaný, body 56 až 58). Zjednodušujúci postup totiž svojou povahou sleduje rozsiahlejší prístup, ako sleduje pravidlo, ktoré
         nahrádza, preto nevyhnutne nemusí zodpovedať presnej situácii konkrétnej zdaniteľnej osoby (rozsudok Sudholz, už citovaný,
         bod 62).

      32      Z uvedeného vyplýva, že režim, akým je dotknutý režim vo veci samej, neporušuje kritériá definované v článku 27 ods. 1 šiestej
         smernice a z rovnakých dôvodov neprekračuje to, čo je nevyhnutné na účely zjednodušenia výberu DPH a boja proti daňovým podvodom
         a daňovým únikom (pozri v tomto zmysle rozsudok Heintz van Landewijck, už citovaný, body 58 a 59).

      33      Vandoorne vo svojich písomných pripomienkach v prejednávanej veci však uvádza, že tento režim je v rozpore s článkom 11 C
         ods. 1 a článkom 27 ods. 1 a 5 šiestej smernice v rozsahu, v ktorom vylučuje nárok na vrátenie DPH v prípade nezaplatenia
         ceny. Tým, že článok 27 šiestej smernice umožňuje členským štátom zaviesť režim výberu DPH výlučne pri zdroji odchylne od
         všeobecného pravidla, podľa ktorého sa DPH vyberá na každom stupni dodávateľského reťazca, povoľuje výlučne tie vnútroštátne
         opatrenia na zjednodušenie výberu DPH, ktoré majú za cieľ predchádzať daňovým podvodom a daňovým únikom. Keďže výklad každej
         výnimky musí byť doslovný, takáto odchylná úprava nemôže mať na druhej strane nijaký dopad na iné pravidlá týkajúce sa DPH,
         ako sú pravidlá upravujúce vrátenie tejto dane. Okrem toho zánik pohľadávky, ku ktorej v prejednávanej veci došlo, jej spôsobil
         rovnakú ujmu, ako je ujma, ktorá by vznikla bežnej zdaniteľnej osobe, na ktorú sa uplatňuje režim postupne odvádzanej DPH,
         keďže v rámci dotknutého odchylného režimu každý medzičlánok v dodávateľskom reťazci znáša DPH, ktorá je zahrnutá v cene zaplatenej
         jeho dodávateľovi tabakových výrobkov.

      34      Túto argumentáciu nemožno prijať.

      35      V skutočnosti, ako vyplýva z bodu 28 tohto rozsudku, je nesporné, že v režime, akým je dotknutý režim vo veci samej, sa DPH
         z tabakových výrobkov vyberá prostredníctvom kontrolných známok vopred výlučne pri zdroji od výrobcu alebo dovozcu týchto
         výrobkov súčasne so spotrebnými daňami skôr, ako sa uskutoční zdaniteľné plnenie v zmysle článku 10 šiestej smernice.

      36      Z toho vyplýva, že sprostredkovatelia, ako je spoločnosť Vandoorne vo veci samej, ktorí vstupujú do dodávateľského reťazca
         po sebe nasledujúcich dodávok týchto výrobkov až po výrobcovi alebo dovozcovi, jednak nemusia za dodávky uskutočnené v ich
         prospech ich vlastným dodávateľom uhradiť žiadnu DPH na vstupe, ktorá by mohla zakladať nárok na okamžitý a úplný odpočet
         tejto dane podľa článku 17 ods. 2 šiestej smernice, a jednak títo sprostredkovatelia nemajú žiadnu povinnosť zaplatiť DPH
         na výstupe podľa článku 10 ods. 2 uvedenej smernice za dodávky uskutočnené v prospech kupujúcich uvedených výrobkov.

      37      V takejto situácii, akou je dotknutá situácia vo veci samej, je teda nesporné, že, ako to bolo už uvedené v bode 18 tohto
         rozsudku, faktúry týkajúce sa týchto rozličných dodávok výrobkov v súlade s článkom 2 kráľovského nariadenia č. 13, reprodukovaného
         v bode 13 uvedeného rozsudku, neuvádzajú žiadnu osobitnú sumu DPH, lebo tieto faktúry uvádzajú cenu zahrnujúcu sumu DPH platenú
         výrobcom alebo dovozcom a obsahujú údaj: „tabakové výrobky: DPH bola odvedená pri zdroji a nie je odpočítateľná“.

      38      Za týchto okolností sprostredkovatelia, keďže nie sú povinní platiť DPH za dodávky tabakových výrobkov, nemôžu v prípade nezaplatenia
         ceny za tieto dodávky kupujúcim žiadať o vrátenie DPH podľa článku 11 C ods. 1 šiestej smernice.

      39      Skutočnosť, že suma DPH zaplatená pri zdroji výrobcom alebo dovozcom prostredníctvom kontrolných známok je z ekonomického
         hľadiska zahrnutá v cene dodávok uskutočnených v prospech týchto dodávateľov, je v tomto smere irelevantná. Táto skutočnosť
         totiž nijako nespochybňuje to, že uvedení dodávatelia nemajú podľa predpisov o DPH žiadny daňový dlh.

      40      Okrem toho, keďže v režime zjednodušeného výberu DPH, akým je dotknutý režim vo veci samej, suma DPH platená výrobcom alebo
         dovozcom prostredníctvom kontrolných známok sa neviaže na protihodnotu, ktorú jednotliví dodávatelia skutočne dostali, ale
         ako už bolo konštatované v bode 29 tohto rozsudku, viaže sa na cenu výrobkov v štádiu konečnej spotreby, zánik pohľadávky
         sprostredkovateľa, akým je žalobkyňa v tomto konaní, voči jej zmluvnému partnerovi nemôže mať za následok zníženie zdaniteľného
         základu.

      41      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že vrátenie sumy DPH takémuto sprostredkovateľovi v prípade nezaplatenia ceny
         za dodanie tabakových výrobkov kupujúcim by nezanedbateľným spôsobom v rozpore s požiadavkami článku 27 ods. 1 šiestej smernice
         ovplyvňovalo výšku dane splatnej v štádiu konečnej spotreby, čiže aj daňové príjmy plynúce členskému štátu v tomto štádiu.
         To by platilo o to viac v prípade, ak by sa žiadosť o vrátenie DPH mala týkať celej sumy zaplatenej výrobcom alebo dovozcom
         tabakových výrobkov z dôvodu, že daň, ktorú tieto osoby vopred zaplatili, ovplyvňuje celkovú cenu, ktorú vyfaktúruje sprostredkovateľ
         pre svojho zmluvného partnera.

      42      Je pritom pravdepodobné, ako to uviedla Komisia vo svojich pripomienkach, že dotknuté výrobky vzhľadom na svoju povahu môžu
         byť ešte predané konečným spotrebiteľom, napríklad ako je to prejednávanej veci, prostredníctvom zástupcu kupujúceho, na ktorého
         majetok bol vyhlásený konkurz. Tým by sa nedalo vylúčiť, že uvedené výrobky budú v rozpore so zásadou zavedenou spoločným
         systémom DPH spotrebované bez toho, aby bola do štátnej pokladnice zaplatená časť dlhovanej dane alebo celá daň.

      43      Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že ak by bolo sprostredkovateľovi v takomto režime umožnené čiastočné vrátenie DPH alebo
         dokonca vrátenie celej DPH, tak v prípade, že kupujúci odvolávajúc sa napríklad na platobnú neschopnosť nezaplatí cenu za
         dodávky, by hrozilo jednak výrazné sťaženie výberu DPH a jednak, ako to uviedli belgická a česká vláda vo svojich písomných
         pripomienkach, podporovanie daňových podvodov a daňových únikov, hoci zjednodušenie výberu DPH a predchádzanie týmto daňovým
         podvodom a daňovým únikom sú práve cieľmi, ktoré sleduje tento režim v súlade s článkom 27 ods. 1 šiestej smernice (pozri
         analogicky rozsudky Heintz van Landewijck, už citovaný, body 43, 62 a 65, ako aj z 13. decembra 2007, BATIG, C‑374/06, Zb.
         s. I‑11271, bod 39).

      44      Trh s cigaretami je, ako už Súdny dvor uviedol, osobitne náchylný na to, aby sa tam rozvíjal protiprávny obchod [pozri rozsudky
         z 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, Zb. s. I‑11453, bod 87; z 29. apríla
         2004, British American Tobacco, C‑222/01, Zb. s. I‑4683, bod 72, ako aj BATIG, už citovaný, bod 34].

      45      Z toho vyplýva, že vylúčenie nároku sprostredkovateľa, akým je Vandoorne, na vrátenie DPH v prípade, že kupujúci nezaplatí
         cenu za tabakové výrobky, ktoré mu boli dodané, je dôsledkom vlastným režimu, akým je dotknutý režim vo veci samej, ktorého
         cieľom je v súlade s kritériami definovanými v článku 27 ods. 1 šiestej smernice zjednodušenie výberu DPH a boj proti daňovým
         podvodom alebo daňovým únikom, pokiaľ ide o tieto výrobky.

      46      V dôsledku toho je na položenú prejudiciálnu otázku potrebné odpovedať tak, že článok 11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 šiestej
         smernice sa majú vykladať tak, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej,
         ktorá s cieľom zjednodušiť výber DPH a bojovať proti daňovým podvodom alebo daňovým únikom v súvislosti s tabakovými výrobkami
         vyžaduje, aby sa táto daň vyberala prostredníctvom kontrolných známok výlučne pri zdroji od výrobcu alebo dovozcu týchto výrobkov
         a vylučuje nárok sprostredkovateľov, ktorí vstupujú do dodávateľského reťazca po sebe nasledujúcich dodávok neskôr, na vrátenie
         DPH v prípade nezaplatenia ceny uvedených výrobkov kupujúcim.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 11 C ods. 1 a článok 27 ods. 1 a 5 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov
            členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej
            a doplnenej smernicou Rady 2004/7/ES z 20. januára 2004, sa majú vykladať tak, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava,
            akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá s cieľom zjednodušiť výber DPH a bojovať proti daňovým podvodom alebo
            daňovým únikom v súvislosti s tabakovými výrobkami vyžaduje, aby sa táto daň vyberala prostredníctvom kontrolných známok výlučne
            pri zdroji od výrobcu alebo dovozcu týchto výrobkov a vylučuje nárok sprostredkovateľov, ktorí vstupujú do dodávateľského
            reťazca po sebe nasledujúcich dodávok neskôr, na vrátenie DPH v prípade nezaplatenia ceny uvedených výrobkov kupujúcim.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 23. januára 2003. # Renate Sterbenz (C-421/00) a Paul Dieter Haug (C-426/00 a C-16/01). # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Unabhängiger Verwaltungssenat für Kärnten, Unabhängiger Verwaltungssenat Wien a Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Aproximácia právnych predpisov. # Spojené veci C-421/00, C-426/00 a C-16/01.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 8. marca 2001. # Konsumentombudsmannen (KO) proti Gourmet International Products AB (GIP). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Stockholms tingsrätt - Švédsko. # Voľný pohyb tovaru - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-405/98.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 9. septembra 2014.#MasterCard, Inc., a i. proti Európskej komisii.#Prístup k dokumentom – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Dokumenty týkajúce sa štúdie o nákladoch a prínosoch prijatia rôznych spôsobov platby pre obchodníkov – Dokumenty pochádzajúce od tretej osoby – Zamietnutie prístupu – Výnimka vzťahujúca sa na ochranu rozhodovacieho procesu – Výnimka vzťahujúca sa na ochranu obchodných záujmov tretej osoby.#Vec T‑516/11.