title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. októbra 2012.#Mednis SIA proti Valsts ieņēmumu dienests.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Augstākās tiesas Senāts.#DPH – Smernica 2006/112/ES – Článok 183 – Pravidlá vrátenia nadmerného odpočtu DPH – Vnútroštátna právna úprava odkladajúca vrátenie časti nadmerného odpočtu DPH až do preskúmania ročného daňového priznania platiteľa dane – Zásady daňovej neutrality a proporcionality.#Vec C-525/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 18. októbra 2012 (
            *1
         )
      „DPH — Smernica 2006/112/ES — Článok 183 — Pravidlá vrátenia nadmerného odpočtu DPH — Vnútroštátna právna úprava odkladajúca vrátenie časti nadmerného odpočtu DPH až do preskúmania ročného daňového priznania platiteľa dane — Zásady daňovej neutrality a proporcionality“
      Vo veci C-525/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Augstākās tiesas Senāts (Lotyšsko) z 10. októbra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 17. októbra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Mednis SIA

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: sudcovia K. Lenaerts (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu tretej komory, E. Juhász, G. Arestis, T. von Danwitz a D. Šváby,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. júla 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Mednis SIA, v zastúpení: V. Gargažins, advokāts, a N. Krupeņiča,

               —

               Valsts ieņēmumu dienests, v zastúpení: N. Jezdakova a M. Kuzenko, splnomocnené zástupkyne,

               —

               lotyšská vláda, v zastúpení: I. Kalniņš a K. Freimanis, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Sauka a C. Soulay, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 183 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Mednis SIA, spoločnosťou založenou podľa lotyšského práva (ďalej len „Mednis“) a Valsts ieņēmumu dienests (orgán daňovej správy, ďalej len „VID“) vo veci žiadosti o vrátenie nadmerného odpočtu dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 183 prvý odsek smernice 2006/112 stanovuje:
               „Ak za dané zdaňovacie obdobie výška odpočítanej dane prevyšuje výšku splatnej DPH, členské štáty môžu rozdiel buď preniesť do nasledujúceho obdobia, alebo ho vrátiť v súlade s podmienkami, ktoré určia.“

               4

               Podľa článku 252 ods. 2 smernice 2006/112:
               „Každý členský štát určí zdaňovacie obdobie v trvaní jedného, dvoch alebo troch mesiacov.
               Členské štáty však môžu určiť rôzne zdaňovacie obdobia za predpokladu, že nepresiahnu jeden rok.“

         Lotyšské právo

               5

               Zákon o dani z pridanej hodnoty (Likums „Par pievienotās vērtības nodokli“, Latvijas Vēstnesis, 1995, č. 49) v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti v konaní vo veci samej (ďalej len „zákon o DPH“) vo svojom článku 9 ods. 1 stanovuje, že zdaňovacie obdobie predstavuje jeden kalendárny mesiac. Podľa odseku 5 tohto článku všetky zdaňovacie obdobia kalendárneho roka budú tvoriť fiškálny rok.

               6

               Článok 11 ods. 1 zákona o DPH upravuje, že platiteľ DPH podá na VID daňové priznanie obsahujúce výpočet dane za zdaňovacie obdobie v lehote pätnástich dní od skončenia tohto obdobia, ak tento zákon neustanovuje niečo iné. Článok 11 ods. 6 tohto zákona stanovuje, že platiteľ DPH podá na VID daňové priznanie za fiškálny rok pred 1. májom ďalšieho fiškálneho roka.

               7

               Podľa článku 12 ods. 1 zákona o DPH zaplatí platiteľ dane daň za príslušné zdaňovacie obdobie do štátnej pokladnice v lehote pätnástich dní od skončenia tohto zdaňovacieho obdobia.

               8

               Článok 12 ods. 11 tohto zákona stanovuje, že VID musí vrátiť nadmerný odpočet dane, teda rozdiel medzi daňou odpočítateľnou na vstupe a vymeranou daňou, platiteľovi dane v lehote 30 dní od doručenia odôvodnenej žiadosti a podkladov pre zdaniteľné plnenia.

               9

               Článok 12 ods. 111 tohto zákona však stanovuje, že VID má právo odložiť vrátenie preplatku dane buď v prípade prijatia rozhodnutia o začatí inšpekcie dane, ktorú platí platiteľ dane za zdaniteľné plnenia, ktorej prešetrenie vyžaduje ďalšie informácie, alebo v prípade, ak majú nejaké osoby v súvislosti s platiteľom dane v zmysle článku 1 ods. 18 všeobecného daňového zákona (Likums „Par nodokļiem un nodevām“) daňový dlh týkajúci sa DPH voči štátnej pokladnici, alebo ak sa nejaká osoba nemôže preukázať dokumentmi, že uplatnenie daňovej sadzby 0 % je odôvodnené.

               10

               Článok 36 ods. 14 zákona o DPH dáva Rade ministrov právomoc stanoviť obmedzenia výšky vrátenia preplatku na DPH, ako aj podmienky, za ktorých sa neuplatní žiadne obmedzenie tohto vrátenia.

               11

               Rada ministrov prijala vyhlášku č. 933 zo 14. novembra 2006 o vykonávacích ustanoveniach zákona o dani z pridanej hodnoty (Ministru kabineta 2006. gada 14. novembra noteikumi Nr. 933 „Likuma ‚Par pievienotās vērtības nodokli‘ normu piemērošanas kārtība“Latvijas Vēstnesis, 2006, č. 191, ďalej len „vyhláška Rady ministrov č. 933“).

               12

               Táto vyhláška obsahuje článok 285 s týmto znením:
               „Pri uplatňovaní článku 12 ods. 11 zákona môže [VID] odmietnuť vrátiť… časť preplatku, ktorý presiahne 18 % z celkovej hodnoty zdaniteľných plnení uskutočnených počas týchto mesačných zdaňovacích období (so zreteľom na sumy, ktoré už boli v týchto zdaňovacích obdobiach vrátené). Zvyšok preplatku DPH sa zo štátnej pokladnice vráti na základe ročného daňového priznania.“

         Skutkové okolnosti konania vo veci samej a prejudiciálna otázka

               13

               V dňoch 7. a 14. decembra 2007 Mednis zaslala VID žiadosti o vrátenie celkovej sumy 2081,79 LVL, ktorá sa týka preplatku DPH za november 2007.

               14

               VID zamietol vrátenie sumy 1455,82 LVL. Na základe článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 prijal rozhodnutie č. 19/11599 z 22. apríla 2008 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), v ktorom odôvodňuje toto rozhodnutie tým, že v období vzniku preplatku DPH prevyšovala jeho časť 18 % celkovej hodnoty zdaniteľných plnení uskutočnených v danom mesiaci.

               15

               Mednis podala na Administratīvā rajona tiesa (správny súd prvého stupňa) žalobu o neplatnosť smerujúcu proti napadnutému rozhodnutiu.

               16

               Rozsudkom zo 7. júla 2009 Administratīvā rajona tiesa zamietol túto žalobu, pretože sa domnieval, že zamietnutie VID vrátiť spoločnosti Mednis celú sumu preplatku DPH je v súlade s článkom 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933.

               17

               Rozsudkom z 3. júna 2010 Administratīvā apgabaltiesa (odvolací správny súd) zamietol odvolanie spoločnosti Mednis. Stotožnil sa s odôvodnením súdu prvého stupňa a doplnil, že predĺženie lehoty, v ktorej musí VID vrátiť platiteľovi dane preplatok DPH, sleduje objektívny cieľ, ktorým sú záujmy štátnej pokladnice obmedziť právo platiteľa dane na vrátenie DPH, ak sa zistí, že suma dane zaplatenej do štátnej pokladnice je výrazne nižšia ako suma, ktorá sa má vrátiť.

               18

               Mednis podala kasačný opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na Augstākās tiesas Senāts.

               19

               Vnútroštátny súd uvádza, že v zmysle článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933, ako ho uplatnil VID v praxi, platí, že keď je zjavné, že preplatok DPH presahuje percento uvedené v tomto ustanovení, presahujúca časť sa nevráti platiteľovi dane, až kým VID nepreskúma ročné daňové priznanie tejto osoby. V závislosti od okolností prípadu môže platiteľ dane čakať na vrátenie preplatku DPH aj viac ako rok, a to len na základe samotnej skutočnosti, že časť preplatku presahuje základnú sadzbu DPH.

               20

               Vnútroštátny súd má pochybnosti týkajúce sa súladu dotknutej právnej úpravy a praxe so zásadami neutrality a proporcionality, ktoré sa odvodzujú z článku 183 smernice 2006/112, v tom zmysle, že tieto vyžadujú, aby rozhodnutie o odložení vrátenia preplatku DPH bolo prijaté bez preskúmania okolností konkrétneho prípadu a bez zohľadnenia doby čakania až do preskúmania ročného daňového priznania.

               21

               Za týchto okolností Augstākās tiesas Senāts rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Prináleží podľa článku 183 smernice 2006/112… členským štátom právo bez uskutočnenia akejkoľvek osobitnej analýzy a len na základe aritmetického výpočtu zamietnuť vrátenie časti nadmerného odpočtu dane prevyšujúcej 18 % (základnú sadzbu DPH) z celkovej hodnoty zdaniteľných plnení uskutočnených v príslušných mesačných zdaňovacích obdobiach až do okamihu doručenia ročného daňového priznania platiteľa [DPH] vnútroštátnej daňovej správe?“

         O prejudiciálnej otázke

               22

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 183 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že povoľuje daňovej správe členského štátu odložiť bez uskutočnenia akejkoľvek osobitnej analýzy a len na základe aritmetického výpočtu zamietnutie vrátenia časti nadmerného odpočtu dane DPH vzniknutého za zdaňovacie obdobie do okamihu preskúmania ročného daňového priznania platiteľa dane.

               23

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že sloboda, ktorú majú členské štáty v zmysle článku 183 smernice 2006/112 v určení pravidiel na vrátenie preplatku DPH, neznamená, že tieto pravidlá nepodliehajú žiadnej kontrole podľa práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. júla 2011, Komisia/Maďarsko, C-274/10, Zb. s. I-7289, body 39 a 40, ako aj citovanú judikatúru).

               24

               Tieto možnosti nemôžu porušovať zásadu daňovej neutrality tým, že platiteľ dane bude povinný znášať túto záťaž DPH v celom rozsahu alebo sčasti. Uvedené možnosti musia za primeraných podmienok najmä umožniť, aby mohla byť platiteľovi dane vyplatená celá suma vyplývajúca z nadmerného odpočtu DPH, čo znamená, že sa uskutoční v primeranej lehote vyplatením finančnej hotovosti alebo porovnateľným spôsobom, pričom takýto prijatý postup v nijakom prípade nesmie pre platiteľa dane predstavovať finančné riziko (pozri najmä rozsudky z 25. októbra 2001, Komisia/Taliansko, C-78/00, Zb. s. I-8195, body 33 a 34; z 10. júla 2008, Sosnowska, C-25/07, Zb. s. I-5129, bod 17; z 12. mája 2011, Enel Maritsa Iztok 3, C-107/10, Zb. s. I-3873, bod 33, a Komisia/Maďarsko, už citovaný, bod 45).

               25

               Prenesenie vrátenia nadmerného odpočtu DPH do viacerých zdaňovacích období nasledujúcich po zdaňovacom období, v ktorom k predmetnému nadmernému odpočtu došlo, isto nie je nevyhnutne nezlučiteľné s článkom 183 prvým odsekom smernice 2006/112 (pozri v tomto zmysle rozsudky Enel Maritsa Iztok 3, už citovaný, bod 49, a Komisia/Maďarsko, bod 55).

               26

               No vzhľadom na to, že v konaní vo veci samej je zdaňovacie obdobie stanovené v zmysle článku 9 ods. 1 zákona o DPH v zásade na jeden mesiac, uplatnenie článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 môže viesť, ako to zdôraznil tak vnútroštátny súd, ako aj Európska komisia, k tomu, že platitelia dane obdržia úplné vrátenie nadmerného odpočtu DPH až o rok alebo dokonca viac než o rok po zdaňovacom období, v ktorom vznikol predmetný nadmerný odpočet.

               27

               Túto lehotu, počas ktorej musia platitelia dane znášať finančnú záťaž DPH vo výške sumy, ktorá presahuje percentuálnu sadzbu upravenú v článku 285, nemožno považovať za primeranú (pozri v tomto zmysle rozsudky Sosnowska, už citovaný, body 20 a 27, ako aj Enel Maritsa Iztok 3, už citovaný, bod 55). To vedie k ohrozeniu daňovej neutrality uvedenej v bode 24 tohto rozsudku.

               28

               VID a lotyšská vláda tvrdia, že článok 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 sa snaží odstrániť nebezpečenstvo podvodu alebo daňového úniku a že sa uplatní v praxi, iba ak existujú skutočnosti, ktoré sú spôsobilé preukázať takéto nebezpečenstvo. Toto nebezpečenstvo by existovalo najmä v prípade, ak by druh hospodárskych činností, ktoré vykonáva platiteľ dane, neviedol spravidla k vzniku nadmerného odpočtu DPH, alebo ak by suma DPH zaplatená platiteľom dane do štátnej pokladnice bola výrazne nižšia než DPH, ktorá sa má vrátiť.

               29

               VID a lotyšská vláda zastávajú názor, že uplatnenie toho článku 285 v konaní vo veci samej bolo odôvodnené skutočnosťou, že VID zistil nebezpečenstvo podvodu s DPH, keďže preskúmanie žiadosti o vrátenie podanej spoločnosťou Mednis viedlo k záveru, že uplatnenie nulovej sadzby DPH malo z väčšej časti za následok značný nadmerný odpočet DPH, ktorý odviedla táto spoločnosť.

               30

               Na pojednávaní VID a táto vláda spoločne tvrdili, že z dôvodu indícií o podvode alebo daňovom úniku odložil VID vrátenie preplatku DPH prevyšujúceho percento upravené v tomto článku 285 až do preskúmania ročného daňového priznania platiteľa dane iba v určitom obmedzenom množstve prípadov.

               31

               V tomto ohľade je zjavne isté, že členské štáty majú oprávnený záujem na prijatí primeraných opatrení na ochranu svojich finančných záujmov a boj proti daňovým únikom a prípadnému obchádzaniu alebo zneužitiu daňových povinností je cieľom uznaným a podporovaným smernicou 2006/112 (pozri v tomto zmysle rozsudky Sosnowska, už citovaný, bod 22 a citovanú judikatúru, ako aj z 21. júna 2012, Mahagében a Dávid, C-80/11 a C-142/11, bod 41).

               32

               Členské štáty však musia v súlade so zásadou proporcionality použiť také prostriedky, ktoré okrem toho, že umožnia účinne dosiahnuť takýto cieľ, v čo najmenšej miere zasahujú do cieľov a zásad stanovených právnou úpravou Únie, akou je základná zásada práva na odpočítanie DPH (pozri rozsudky Sosnowska, už citovaný, bod 23, a z 12. júla 2012, EMS-Bulgaria Transport, C-284/11, bod 69).

               33

               V tejto veci vnútroštátny súd, ktorý je ako jediný príslušný vykladať vnútroštátne právo, ako aj zistiť a posúdiť skutkový stav vo veci samej, najmä spôsob, akým daňová správa uplatňuje právo (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. februára 2012, van Laarhoven, C-594/10, bod 36, a zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, bod 76), uvádza, že VID uplatňuje článok 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 všeobecným a preventívnym spôsobom iba na základe aritmetického výpočtu prekročenia percentuálnej sadzby stanovenej v tomto článku predmetným nadmerným odpočtom DPH bez vykonania osobitného posúdenia konkrétneho prípadu, v rámci ktorého by dotknutý platiteľ dane mal príležitosť preukázať neexistenciu takéhoto nebezpečenstva podvodu alebo daňového úniku.

               34

               Ako Komisia zdôraznila na pojednávaní, nezdá sa, že by tieto údaje vnútroštátneho súdu boli nezlučiteľné s pojmami v článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933, ktoré nepodriaďujú uplatnenie tohto článku existencii indícií o podvode alebo o daňovom úniku.

               35

               Navyše informácie poskytnuté Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom nedokazujú, že by napadnuté rozhodnutie založené na článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 prijal VID po preskúmaní, ktoré by odhalilo tieto indície v konaní vo veci samej.

               36

               Treba konštatovať, že takéto preventívne a všeobecné uplatnenie článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 je v rozpore so zásadou proporcionality zakotvenou v judikatúre spomínanej v bode 32 tohto rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok Sosnowska, už citovaný, body 24 až 26).

               37

               Toto uplatnenie sa zdá byť o to menej odôvodnené legitímnym cieľom boja proti podvodu alebo daňovému úniku, keď daňová správa môže v zmysle článku 12 ods. 111 zákona o DPH odložiť vrátenie tohto nadmerného odpočtu najmä v prípade prijatia rozhodnutia o začatí inšpekcie daní, ktoré platiteľ dane zaplatil za zdaniteľné plnenia, ktorých prešetrenie vyžaduje ďalšie informácie, alebo ak sa dotknutá osoba nemôže preukázať dokumentmi, že jej žiadosť o uplatnenie daňovej sadzby 0 % je odôvodnená (pozri analogicky rozsudok Sosnowska, už citovaný, bod 28).

               38

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 183 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že nepovoľuje daňovej správe členského štátu bez uskutočnenia akejkoľvek osobitnej analýzy a len na základe aritmetického výpočtu odložiť vrátenie časti nadmerného odpočtu DPH vzniknutej za mesačné zdaňovacie obdobie až do okamihu, keď táto správa preskúma ročné daňové priznanie platiteľa dane.

         O časovej účinnosti tohto rozsudku

               39

               Lotyšská vláda požiadala Súdny dvor o obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku v prípade, ak by sa článok 183 smernice 2006/112 vykladal v tom zmysle, že tento článok bráni vnútroštátnej právnej úprave a vnútroštátnym praktikám, o aké ide v konaní vo veci samej.

               40

               Na podporu svojej žiadosti táto vláda poukázala jednak na nebezpečenstvo vážnych následkov takéhoto výkladu na vnútroštátne rozpočtové zdroje a rovnako na dobrú vôľu lotyšskej daňovej správy.

               41

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že výklad pravidla práva Únie, ktorý uskutoční Súdny dvor pri výkone svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa musí alebo by sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a musí uplatňovať aj na právne vzťahy, ktoré vznikli a boli vytvorené pred vydaním rozsudku, ktorým sa rozhodlo o návrhu na výklad, ak sú inak splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušnému súdu spor, ktorý sa týka uplatnenia uvedeného pravidla (pozri najmä rozsudok z 10. mája 2012, Santander Asset Management SGIIC a i., C-338/11 až C-347/11, bod 58 a citovanú judikatúru).

               42

               Iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Únie môže Súdny dvor pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, aby sa spochybnili právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí (pozri najmä rozsudok Santander Aset Management SGIIC a i., už citovaný, bod 59).

               43

               Konkrétne, Súdny dvor sa k takémuto riešeniu uchyľoval len za presne stanovených okolností, a to najmä vtedy, keď existovalo riziko vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, a keď sa zdalo, že jednotlivci a vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právnom Únie z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Únie, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie (pozri najmä rozsudok Santander Asset Management SGIIC a i., už citovaný, bod 60).

               44

               Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že finančné dôsledky, ktoré by mohli vyplynúť pre členský štát z rozsudku vydaného v prejudiciálnom konaní, neodôvodňujú samy osebe časové obmedzenie účinkov tohto rozsudku (pozri najmä rozsudok Santander Asset Management SGIIC a i., už citovaný, bod 62).

               45

               V tejto veci treba uviesť, že lotyšská vláda neposkytla žiadne informácie, ktoré by dovolili Súdnemu dvoru na účely tohto rozsudku posúdiť existenciu vážnych ekonomických dopadov pre Lotyšskú republiku.

               46

               Rovnako nie je možné si myslieť, že lotyšská daňová správa bola uplatnením článku 285 vyhlášky Rady ministrov č. 933 motivovaná prijať v dobrej viere konanie v rozpore s právom Únie z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty, pokiaľ ide o rozsah pôsobnosti článku 183 smernice 2006/112. Z judikatúry ustálenej už pred prijatím tejto vyhlášky Rady ministrov vyplýva, že v súlade so zásadou daňovej neutrality, ktorá predstavuje základnú zásadu spoločného systému DPH, vnútroštátne pravidlá vrátenia nadmerného odpočtu DPH, uvedené v tomto článku, musia umožniť platiteľovi dane uspokojiť za adekvátnych podmienok a v primeranej lehote celý nárok vyplývajúci z tohto nadmerného odpočtu bez toho, aby vzniklo akékoľvek ekonomické nebezpečenstvo tomuto platiteľovi (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, body 33 a 34).

               47

               Z týchto úvah vyplýva, že časovú účinnosť tohto rozsudku nie je potrebné obmedziť.

         O trovách

               48

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 183 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že nepovoľuje daňovej správe členského štátu bez uskutočnenia akejkoľvek osobitnej analýzy a len na základe aritmetického výpočtu odložiť vrátenie časti nadmerného odpočtu DPH vzniknutej za mesačné zdaňovacie obdobie až do okamihu, keď táto správa preskúma ročné daňové priznanie platiteľa dane.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: lotyština.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 24. marca 2011.#Aalberts Industries NV a iní proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž - Kartely - Odvetvie medených tvaroviek a tvaroviek zo zliatin medi - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES - Jediné a nepretržité porušenie - Účasť na porušení.#Vec T-385/06.

text:
      Vec T‑385/06
      Aalberts Industries NV a i.
      proti
      Európskej komisii
      „Hospodárska súťaž – Kartely – Odvetvie medených tvaroviek a tvaroviek zo zliatin medi – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Jediné a nepretržité porušenie – Účasť na porušení“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Hospodárska súťaž – Kartely – Dôkaz
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      2.      Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody medzi podnikmi – Dôkaz
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      3.      Hospodárska súťaž – Kartely – Zákaz – Porušenia – Dohody a zosúladené postupy s možnosťou posúdenia ako takých, ktoré predstavujú
            jedno porušenie – Pojem
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      4.      Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody a zosúladené postupy predstavujúce jedno porušenie – Podniky, ktorým sa vytýka ich účasť
            na celkovom karteli – Kritériá
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      5.      Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Zohľadnený obrat – Hranica stanovená v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003
      (Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2)
      1.      Pokiaľ ide o vykonanie dôkazu o porušení článku 81 ods. 1 ES, Komisia musí na odôvodnenie pevného presvedčenia, že došlo k spáchaniu
         tvrdeného porušenia, predložiť presné a súhlasné dôkazy. Pokiaľ má súd Únie pochybnosti, musia byť tieto pochybnosti v prospech
         podniku, ktorý je adresátom rozhodnutia konštatujúceho porušenie. Súd teda nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho
         hľadiska dostatočne preukázala existenciu daného porušenia, ak má súd v tomto ohľade naďalej pochybnosti, najmä v rámci konania
         o žalobe smerujúcej k zrušeniu rozhodnutia, ktorým sa ukladá pokuta. Každý z dôkazov predložených Komisiou však nemusí nutne
         zodpovedať týmto kritériám so zreteľom na každý prvok porušenia. Postačuje, ak súbor nepriamych dôkazov, na ktoré sa inštitúcia
         odvoláva, zodpovedá tejto požiadavke ako celok.

      Okrem toho je obvyklé, že činnosti, s ktorými sú spojené protisúťažné dohody, sa uskutočňujú tajne, stretnutia sa konajú potajomky
         a súvisiaca dokumentácia je obmedzená na minimum. Z toho vyplýva, že aj keď Komisia objaví dôkazy výslovne preukazujúce protiprávny
         kontakt medzi hospodárskymi subjektmi, ako sú zápisnice zo stretnutí, obyčajne sú len zlomkovité a nesúrodé do tej miery,
         že je často nutné rekonštruovať niektoré detaily prostredníctvom dedukcií. Vo väčšine prípadov sa preto musí existencia protisúťažného
         postupu alebo protisúťažnej dohody vyvodiť z určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré ako celok
         môžu predstavovať dôkaz o porušení pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie.

      (pozri body 44 – 46)
      2.      Vyhlásenia urobené v rámci politiky zhovievavosti hrajú dôležitú úlohu. Tieto vyhlásenia urobené v mene podnikov majú nezanedbateľnú
         dôkaznú hodnotu, keďže prinášajú značné právne a ekonomické riziká. Vyhlásenie podniku obvineného z toho, že sa zúčastnil
         na karteli, ktorého správnosť spochybňuje niekoľko ďalších obvinených podnikov, však nemožno považovať za postačujúci dôkaz
         existencie porušenia, ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi.

      (pozri body 47, 66)
      3.      Pojem jediné porušenie sa týka situácie, keď sa viaceré podniky zúčastnili na porušení pozostávajúcom z trvajúceho správania
         sledujúceho jediný ekonomický cieľ, ktorým je skresliť hospodársku súťaž, alebo aj z individuálnych porušení vzájomne spojených
         rovnakým cieľom (rovnaký účel všetkých prvkov) a rovnakými subjektmi (tie isté dotknuté podniky, ktoré sú si vedomé, že sa
         podieľajú na spoločnom cieli). Proti tomuto výkladu nemožno namietať, že jeden alebo viaceré z tejto skupiny aktov, resp.
         jedna alebo viaceré súčasti tohto pretrvávajúceho správania by samy osebe takisto mohli predstavovať porušenie článku 81 ES.
         Pokiaľ rôzne činnosti spadajú do „spoločného plánu“ vzhľadom na ich rovnaký cieľ skresľujúci hospodársku súťaž vnútri spoločného
         trhu, Komisia je oprávnená za tieto činnosti vyvodzovať zodpovednosť v závislosti od účasti na porušení ako celku. Preto je
         na účely kvalifikácie rôznych porušení ako jediného a nepretržitého porušenia potrebné overiť, či sa navzájom doplňujú v tom
         zmysle, že účelom každého z nich bolo čeliť dôsledkom riadnej hospodárskej súťaže, pričom všetky na základe vzájomného pôsobenia
         prispievali k uskutočneniu súhrnu protisúťažných účinkov plánovaných zúčastnenými subjektmi v rámci spoločného plánu sledujúceho
         jediný cieľ. V tomto ohľade je namieste zohľadniť všetky okolnosti, ktoré by mohli preukázať alebo spochybniť takúto väzbu,
         ako napríklad doba uplatnenia a obsah vrátane použitých metód a súčasne aj cieľ rôznych dotknutých konaní.

      Pokiaľ ide o správanie, ktoré spočívalo v pravidelnej, niekoľko rokov trvajúcej organizácii viacstranných a dvojstranných
         kontaktov medzi konkurujúcimi si výrobcami, ktorých predmetom bolo zavedenie protiprávnych postupov s cieľom umelo organizovať
         fungovanie trhu s medenými tvarovkami, a to najmä v oblasti cien, nie je rozhodujúca skutočnosť, že po kontrole vykonanej
         Komisiou sa zmenili niektoré znaky alebo intenzita týchto postupov, ak cieľ protisúťažných postupov zostal rovnaký, a to zosúladenie
         cien tvaroviek. V tomto ohľade je možné, že kartel sa po kontrolách Komisie vyznačoval menej štruktúrovanou formou a premenlivejšou
         intenzitou činnosti. Zo skutočnosti, že kartel môže zaznamenať obdobia premenlivejšej intenzity činnosti, však nemožno vyvodiť,
         že sa skončil.

      (pozri body 86 – 88, 91, 105)
      4.      S cieľom preukázať účasť podniku na protisúťažnej dohode musí Komisia preukázať, že dotknutý podnik mal zámer vlastným správaním
         prispieť k naplneniu spoločných cieľov sledovaných všetkými zúčastnenými a že vedel o skutočnom správaní, ktoré plánovali
         alebo vykonali iné podniky pri výkone rovnakých zámerov, alebo ich mohol dôvodne predpokladať a bol pripravený toto riziko
         prevziať. Skutočnosť, že podnik sa nezúčastňoval na všetkých zložkách kartelu, nie je relevantná na preukázanie existencie
         porušenia z jeho strany. Na túto okolnosť treba prihliadnuť len pri posúdení závažnosti protiprávneho konania a prípadne pri
         stanovení výšky pokuty.

      (pozri body 89, 90)
      5.      Ak niekoľko podnikov, ktorým je určené rozhodnutie o uložení pokuty za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, predstavovalo
         „podnik“ v zmysle hospodárskeho subjektu zodpovedného za sankcionované porušenie, a to aj v čase prijatia tohto rozhodnutia,
         horná hranica 10 % uvedená v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 môže byť vypočítaná na základe celkového obratu tohto podniku.
         Pokiaľ však bol tento hospodársky subjekt rozdelený na dva samostatné subjekty v okamihu prijatia rozhodnutia, každý adresát
         rozhodnutia má právo, aby sa naňho uvedená horná hranica uplatnila individuálne.

      (pozri bod 125)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      z 24. marca 2011 (*)

      „Hospodárska súťaž – Kartely – Odvetvie medených tvaroviek a tvaroviek zo zliatin medi – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Jediné a nepretržité porušenie – Účasť na porušení“
      Vo veci T‑385/06,
      Aalberts Industries NV, so sídlom v Utrechte (Holandsko),

      Comap SA, predtým Aquatis France SAS, so sídlom v La Chapelle‑Saint‑Mesmine (Francúzsko),

      Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG, so sídlom v Argenbühle‑Eisenharzi (Nemecko),

      v zastúpení: pôvodne R. Wesseling a M. van der Woude, neskôr R. Wesseling, advokáti,
      žalobkyne,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: A. Nijenhuis, V. Bottka a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K (2006) 4180 z 20. septembra 2006 o konaní podľa článku 81 [ES]
         a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F‑1/38.121 – Tvarovky) a subsidiárne na zníženie pokuty uloženej žalobkyniam v tomto rozhodnutí,

      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v zložení: predsedníčka komory M. E. Martins Ribeiro, sudcovia N. Wahl (spravodajca) a A. Dittrich,
      tajomník: T. Weiler, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. februára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnuté rozhodnutie
      1        Rozhodnutím K(2006) 4180 z 20. septembra 2006 o konaní podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/F‑1/38.121
         – Tvarovky) (zhrnutie v Ú. v. EÚ L 283, 2007, s. 63, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia Európskych spoločenstiev konštatovala,
         že niekoľko podnikov porušilo článok 81 ods. 1 ES a článok 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP) tým, že sa počas
         rôznych období medzi 31. decembrom 1988 a 1. aprílom 2004 podieľali na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušovaní pravidiel
         Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, a to v podobe súboru protisúťažných dohôd a zosúladených postupov na trhu s medenými
         tvarovkami a tvarovkami zo zliatin medi, ktoré zahŕňali územie EHP. Porušovanie spočívalo v určovaní cien, dohodách na cenníkoch,
         zľavách a rabatoch a mechanizmoch zvyšovania cien, v rozdelení vnútroštátnych trhov a zákazníkov a vo výmene ďalších obchodných
         informácií, ako aj v účasti na pravidelných stretnutiach a udržiavaní ďalších kontaktov, ktoré mali uľahčiť porušovanie.

      2        Žalobkyne spoločnosti Aalberts Industries NV (ďalej len „Aalberts“), Comap SA, predtým Aquatis France SAS (ďalej len „Aquatis“),
         a Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG (ďalej len „Simplex“) sú uvedené medzi adresátmi napadnutého rozhodnutia.

      3        Spoločnosť Aalberts je materskou spoločnosťou medzinárodnej priemyselnej skupiny kótovanej na burze Euronext v Amsterdame
         (Holandsko). Táto spoločnosť priamo alebo nepriamo kontroluje kapitál niekoľkých spoločností pôsobiacich v odvetví výroby
         a distribúcie tvaroviek. Dňa 30. augusta 2002 získala spoločnosť Aalberts všetky činnosti výroby a distribúcie tvaroviek spoločnosti
         IMI plc, ktoré boli v tej dobe zoskupené v „Yorkshire Fittings Group“. Táto transakcia spočívala najmä v získaní všetkých
         akcií spoločnosti Raccord Orléanais SA (z ktorej sa potom stala spoločnosť Aquatis) a R. Woeste & Co. Yorkshire GmbH (z ktorej
         sa potom stala spoločnosť Simplex). Oba tieto podniky boli začlenené do jednej z dvoch hlavných činností skupiny Aalberts,
         a to kontroly tekutín.

      4        V marci 2006 bola skupine Aalberts postúpená spoločnosť Comap, ktorá je adresátom napadnutého rozhodnutia z dôvodu svojej
         účasti na porušovaní pod kontrolou spoločnosti Legris Industries SA a účastníkom konania vo veci T‑377/06. Listom zo 16. apríla
         2007 bol Všeobecný súd informovaný o skutočnosti, že všetky aktíva a pasíva spoločnosti Aquatis boli prevedené na spoločnosť
         Comap a spoločnosť Aquatis prestala existovať ako právny subjekt. S cieľom zaistiť jednotnosť odkazov na túto spoločnosť s odkazmi
         uvedenými v napadnutom rozhodnutí sa bude na spoločnosť Aquatis odkazovať aj tomto rozsudku.

      5        Dňa 9. januára 2001 spoločnosť Mueller Industries Inc., ďalší výrobca medených tvaroviek, informovala Komisiu o existencii
         kartelu v odvetví tvaroviek a v ďalších priemyselných odvetviach spojených s trhom s medenými rúrami a o svojej vôli spolupracovať
         na základe oznámenia Komisie o neuložení alebo znížení pokút v kartelových veciach (Ú. v. ES C 207, 1996, s. 4, ďalej len
         „oznámenie o spolupráci z roku 1996“) (odôvodnenie č. 114 napadnutého rozhodnutia).

      6        V dňoch 22. a 23. marca 2001 Komisia v rámci vyšetrovania týkajúceho sa medených rúr a tvaroviek vykonala podľa článku 14
         ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, Prvého nariadenia implementujúceho články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES 13,
         s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), neohlásenú kontrolu v priestoroch niekoľkých podnikov vrátane podniku IMI, v tom čase materskej
         spoločnosti spoločností Raccords Orléanais a R. Woeste & Co. Yorkshire (odôvodnenie č. 119 napadnutého rozhodnutia).

      7        Po tejto prvej kontrole Komisia v apríli 2001 rozdelila svoje vyšetrovanie týkajúce sa medených rúr na tri samostatné konania,
         a to konanie vo veci COMP/E‑1/38.069 (Medené sanitárne rúry), konanie vo veci COMP/F‑1/38.121 (Tvarovky) a konanie vo veci
         COMP/E‑1/38.240 (Priemyselné rúry) (odôvodnenie č. 120 napadnutého rozhodnutia).

      8        V dňoch 24. a 25. apríla 2001 Komisia vykonala ďalšiu neohlásenú kontrolu v priestoroch Delta plc, spoločnosti na čele medzinárodnej
         stavebnej skupiny, ktorej inžinierske oddelenie združovalo niekoľko výrobcov tvaroviek. Táto kontrola sa týkala len tvaroviek
         (odôvodnenie č. 121 napadnutého rozhodnutia).

      9        Od februára resp. marca 2002 Komisia zaslala dotknutým stranám niekoľko žiadostí o informácie podľa článku 11 nariadenia č. 17,
         neskôr článku 18 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených
         v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) (odôvodnenie č. 122 napadnutého rozhodnutia).

      10      V septembri 2003 podala IMI plc žiadosť, aby sa na ňu použilo oznámenie o spolupráci z roku 1996. Po tejto žiadosti nasledovali
         žiadosti skupiny Delta (marec 2004) a spoločnosti FRA.BO SpA (júl 2004). Poslednú žiadosť o zhovievavosť podala v máji 2005
         spoločnosť Advanced Fluid Connections plc (ďalej len „AFC“). Spoločnosť FRA.BO poskytla najmä informácie upriamujúce pozornosť
         Komisie na skutočnosť, že porušenie pokračovalo aj v rokoch 2001 až 2004, teda po vykonaní kontroly Komisiou (odôvodnenia
         č. 115 až 118 napadnutého rozhodnutia).

      11      Dňa 22. septembra 2005 Komisia v rámci veci COMP/F‑1/38.121 (Tvarovky) začala konanie o porušení a prijala oznámenie o výhradách,
         ktoré bolo oznámené žalobkyniam (odôvodnenia č. 123 a 124 napadnutého rozhodnutia).

      12      Dňa 20. septembra 2006 Komisia prijala napadnuté rozhodnutie.

      13      V článku 1 napadnutého rozhodnutia Komisia konštatovala, že žalobkyne sa zúčastňovali na porušovaní v týchto obdobiach:

      –        spoločnosť Aalberts v období od 25. júna 2003 do 1. apríla 2004,
      –        spoločnosti Aquatis a Simplex v období od 31. januára 1991 do 22. marca 2001 ako členky skupiny IMI a v období od 25. júna
         2003 do 1. apríla 2004 ako členky skupiny Aalberts.

      14      Za toto porušenie Komisia v článku 2 písm. a) a b) napadnutého rozhodnutia uložila žalobkyniam tieto pokuty:

      „a)      [Aalberts]:      100,80 milióna eur,
      z čoho spoločne a nerozdielne:
      [s Aquatis]: 55,15 milióna eur a
      [so Simplex]: 55,15 milióna eur
      b)      1. [IMI] spoločne a nerozdielne so spoločnosťou IMI Kynoch Ltd: 48,30 milióna eur,
      z čoho spoločne a nerozdielne:
      …
      [s Aquatis]: 48,30 milióna eur, a
      [so Simplex]: 48,30 milióna eur
      2. [Aquatis] a [Simplex] spoločne a nerozdielne považované za zodpovedné za dodatočnú výšku pokuty:      2,04 milióna eur.“
      15      Podľa článku 3 napadnutého rozhodnutia bolo podnikom uvedeným v jeho článku 1 nariadené, aby ihneď ukončili porušovanie, pokiaľ
         tak ešte neurobili, a zdržali sa v budúcnosti akéhokoľvek konania alebo správania opísaného v článku 1, ako aj akéhokoľvek
         konania alebo správania s rovnakým alebo podobným cieľom alebo účinkom.

      16      Na stanovenie výšky pokuty uloženej každému podniku uplatnila Komisia v napadnutom rozhodnutí metódu definovanú v usmerneniach
         k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 15 ods. 2 nariadenia č. 17 a článku 65 ods. 5 [UO] (Ú. v. ES C 9, 1998,
         s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 171, ďalej len „usmernenia z roku 1998“).

      17      Pokiaľ ide najskôr o stanovenie východiskovej sumy pokuty podľa závažnosti porušenia, Komisia kvalifikovala porušenie ako
         veľmi závažné z dôvodu jeho povahy a zemepisného rozsahu (odôvodnenie č. 755 napadnutého rozhodnutia).

      18      Keďže sa Komisia ďalej domnievala, že medzi dotknutými podnikmi existujú významné rozdiely, pristúpila k odlišnému zaobchádzaniu,
         pričom na tieto účely vychádzala z ich relatívneho významu na relevantnom trhu určeného podľa ich podielu na trhu. Na základe
         toho rozdelila dotknuté podniky do šiestich kategórií, pričom vychádzala z príslušných častí obratu dosiahnutého počas roka
         2000 každým z podnikov na úrovni EHP v súvislosti s výrobkom, o ktorý ide v prejednávanej veci, s výnimkou spoločností Aalberts
         a AFC, pre ktoré vzala do úvahy rok 2003 (odôvodnenie č. 758 napadnutého rozhodnutia).

      19      Aalberts bola zaradená do prvej kategórie, pre ktorú bola východisková suma pokuty stanovená na 60 miliónov eur, zatiaľ čo
         IMI bola zaradená do druhej kategórie, pre ktorú bola východisková suma pokuty stanovená na 46 miliónov eur (odôvodnenie č. 765
         napadnutého rozhodnutia).

      20      Komisia ďalej zvýšila východiskovú sumu pokuty uloženej každému dotknutému podniku o 10 % za každý rok účasti na karteli,
         prípadne o 5 % za každé obdobie v dĺžke od šiestich mesiacov do jedného roka. Pokiaľ ide o obdobie od 31. decembra 1988 do
         31. januára 1991, Komisia považovala za primerané zvýšiť pokutu z dôvodu obmedzeného zemepisného rozsahu kartelu v tomto období
         o 5 % za rok (odôvodnenie č. 775 napadnutého rozhodnutia).

      21      Nakoniec pokračovanie účasti na porušovaní po inšpekciách Komisie, teda počas obdobia od 25. júna 2003 do 1. apríla 2004,
         bolo považované za priťažujúcu okolnosť odôvodňujúcu uplatnenie zvýšenia základnej sumy pokuty uloženej žalobkyniam o 60 %
         (odôvodnenia č. 779 a 782 napadnutého rozhodnutia).

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      22      Žalobkyne návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. decembra 2006 podali žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
         konanie.

      23      Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (ôsma komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení
         na zabezpečenie priebehu konania vyzval Komisiu, aby predložila určité dokumenty, čo Komisia urobila v stanovenej lehote.

      24      Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 2. februára
         2010.

      25      Žalobkyne navrhujú, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil článok 1, článok 2 písm. a), článok 2 písm. b) bod 2 a článok 3 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom sa ich tieto
         ustanovenia týkajú,

      –        subsidiárne podstatne znížil sumu pokuty, ktorá im bola uložená,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      26      Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobkyne na náhradu trov konania.
       Právny stav
      27      Na podporu žaloby uvádzajú žalobkyne päť dôvodov založených na:

      –        protiprávnosti pripísania zodpovednosti za porušenie spoločnosti Aalberts ako materskej spoločnosti,
      –        neexistencii porušenia článku 81 ES,
      –        neúčasti na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušení uvedenom v článku 1 napadnutého rozhodnutia,
      –        porušení článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 a usmernení z roku 1988,
      –        porušení článku 2 nariadenia č. 1/2003 a článku 11 ods. 2 nariadenia Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa
         týka vedenia konania Komisiou podľa článkov 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. EÚ L 123, s. 18; Mim. vyd. 08/003, s. 81).

      28      V prejednávanej veci Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať najskôr druhý a tretí žalobný dôvod.

       O druhom žalobnom dôvode založenom na neexistencii porušenia článku 81 ES
       Tvrdenia účastníkov konania
      29      Žalobkyne sa domnievajú, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne nedokázala, že kontakty spoločností Aquatis a Simplex s konkurentmi,
         z ktorých Komisia vychádzala v napadnutom rozhodnutí, predstavovali porušenie článku 81 ES.

      30      V tomto ohľade žalobkyne najskôr poznamenávajú, že údajná účasť spoločnosti Aquatis na porušovaní v období od 25. júna 2003
         do 1. apríla 2004, konštatovaná v článku 1 napadnutého rozhodnutia, bola založená výlučne na jej účasti na piatich stretnutiach
         logistického výboru Fédération française des négociants en appareils sanitaires, chauffage, climatisation et canalisations
         (FNAS, Francúzska federácia obchodníkov so sanitárnym zariadením, kúrením klimatizáciou a kanalizáciou), ktoré sa konali medzi
         25. júnom 2003 a 20. januárom 2004 a telefonickej konferencii 16. februára 2004, ktorá sa tiež uskutočnila v rámci FNAS.

      31      Po prvé zdôrazňujú, že stretnutia logistického výboru FNAS boli organizované na žiadosť francúzskych veľkoobchodníkov, ktorí
         vyjadrili želanie ponúkať svojim zákazníkom menší počet armatúr na balenie, čo by viedlo k dodatočným nákladom, a teda k zvýšeniu
         ceny výrobkov. Okrem technických otázok týkajúcich sa zavedenia nového balenia a s tým súvisiacich organizačných otázok sa
         v priebehu týchto stretnutí preberali aj finančné otázky súvisiace s novým balením armatúr. V rozpore s tvrdením Komisie tieto
         stretnutia nemali protisúťažný cieľ. Podľa žalobkýň má pripomienka spoločnosti AFC v rámci jej žiadosti o zhovievavosť ten
         istý zmysel.

      32      Po druhé žalobkyne nielen zdôrazňujú, že dôkazy uvedené Komisiou na podporu jej záveru o existencii protisúťažnej dohody spočívajú
         v zápisniciach zo stretnutí vypracovaných zástupcom logistického výboru a nepodpísaných zástupcami spoločností, ktoré sa na
         týchto stretnutiach zúčastnili, ale spochybňujú aj spôsob, akým ich Komisia vykladá.

      33      Podľa žalobkýň z týchto zápisníc vyplýva, že výmena názorov v rámci pracovnej skupiny logistického výboru FNAS neviedla k uzavretiu
         dohody a nevyvolala výmenu dôverných informácií.

      34      Pokiaľ ide o spoločnosť Simplex, žalobkyne tvrdia, že údajná účasť na porušovaní v období od 25. júna 2003 do 1. apríla 2004
         je založená len na dvoch udalostiach, a to na telefonickom rozhovore so spoločnosťou FRA.BO 25. februára 2004 a výmene názorov
         počas obchodného veľtrhu v Essene (Nemecko) 18. marca 2004.

      35      Pokiaľ ide po prvé o telefonický rozhovor medzi pani P. (FRA.BO) a pánom W. (Simplex), žalobkyne poznamenávajú, že jediným
         dokumentom z tej doby, na ktorý sa Komisia proti spoločnosti Simplex odvoláva, sú poznámky v zápisníku pani P. z 25. februára
         2004. Tieto poznámky sú nejednoznačné a nemožno z nich vyvodiť nijaký záver. Nejednoznačnosť týchto poznámok, ako aj vysvetlenia
         spoločnosti FRA.BO viedli Komisiu ku konštatovaniu v odôvodnení č. 511 napadnutého rozhodnutia, že zvýšenie cien bolo potvrdené
         dovozcom nezávislým od spoločnosti Simplex (pán D.). Taký výklad znamená, že pán W. informoval 25. februára 2004 pani P.,
         že pán D. sa rozhodol zvýšiť svoje ceny o 5 % od 1. marca 2004. Pokiaľ to tak bolo, na trhu už došlo k rozšíreniu informácie
         o obchodnej politike pána D. a nie o obchodnej politike žalobkýň. Alternatívne vysvetlenie Komisie uvedené vo vyjadrení k žalobe,
         že výraz „potvrdené pánom [D.]“ sa pravdepodobne týkal vyhlásenia pána W., že zvýšenie cien sa uplatní na predaje spoločnosti
         Simplex vykonávané prostredníctvom pána D., opäť preukazuje, že Komisia nevykonala analýzu skutkových okolností a vyjadrených
         tvrdení.

      36      Pokiaľ ide po druhé o konverzáciu na obchodnom veľtrhu v Essene 18. marca 2004 medzi pánom Ha. (IBP Ltd) a pánmi H. a Be.,
         z ktorých prvý bol konzultantom a druhý zamestnancom spoločnosti Simplex, žalobkyne tvrdia, že jediným dôkazom je spomienka,
         ktorú si o tom uchoval pán Ha. Podľa pána Ha. sa uskutočnili krátke rozhovory s pánmi H. a Be., ako aj s pánom K. (Comap),
         ktorí sa ho pýtali na zámery IBP, pokiaľ ide o zvýšenie cien, na čo im odpovedal, že IBP sa rozhodla zvýšiť ceny na konci
         mesiaca. Vyhlásil tiež, že už o tom informoval zákazníkov, takže informácia už nie je dôverná.

      37      V tomto ohľade žalobkyne tvrdia, že po prvé vyhlásenie pána Ha. nie je potvrdené nijakým iným dôkazom a po druhé páni H. a Be.
         spochybnili ústrednú myšlienku uvedeného vyhlásenia. Ich vyhlásenia potvrdzuje skutočnosť, že spoločnosť Simplex už pred 18. marcom
         2004 prijala a uskutočnila zvýšenie cien tak, že ho oznámila svojim zákazníkom. Podľa žalobkýň teda neexistoval nijaký dôvod,
         aby pán H. alebo pán Be. žiadali o informáciu o zámeroch pána Ha.

      38      Okrem toho jednostranné vyhlásenie pána Ha. týkajúce sa plánu zvýšenia cien neobsahuje nijakú skutočnosť, ktorá by mohla viesť
         k myšlienke, že existovala dohoda alebo zosúladený postup v zmysle článku 81 ES. Navyše informácia poskytnutá pánom Ha nemohla
         byť. považovaná za citlivú z obchodného hľadiska, pretože na trhu už bola známa.

      39      Nakoniec žalobkyne zdôrazňujú neexistenciu dôkazov týkajúcich sa ďalších období. V tejto súvislosti žalobkyne odkazujú na
         údajné kontakty medzi pani P. a zamestnancami spoločností Comap, Simplex a Aquatis. V tomto ohľade tvrdia, že išlo o „tri
         neškodné rozhovory“, ktoré vôbec neviedli k porušeniu článku 81 ES.

      40      Komisia odpovedá, že pokiaľ ide o dôkazy o tajnej dohode v rámci stretnutí FNAS, na ktorých sa spoločnosť Aquatis zúčastnila,
         založila svoje konštatovania na zápisniciach z uvedených stretnutí. Okrem toho nebol nijaký dôvod pochybovať o hodnovernosti
         týchto zápisníc.

      41      Pokiaľ ide o spoločnosť Simplex, Komisia sa domnieva, že poznámky urobené v zápisníku pani P. sú jasné a nenechávajú žiadnu
         pochybnosť, pokiaľ ide o obsah diskusie medzi ňou a pánom W., čiže o zvýšenie cien v Grécku o 5 %.

      42      Pokiaľ ide o výmenu názorov počas obchodného veľtrhu v Essene 18. marca 2004, Komisia tiež zdôrazňuje, že kontakt medzi pánom
         Ha. a zástupcami spoločnosti Simplex nebol „jednostranný“, pretože pán Ha. v odpovedi na otázku zástupcov spoločnosti Simplex
         spresnil, že IBP plánuje zvýšenie cien na konci mesiaca. Navyše z obchodného hľadiska išlo o citlivú a dostatočne presnú informáciu,
         pokiaľ ide o dátum uplatnenia. Aj keby už Simplex rozhodla o zvýšení cien, pokiaľ ide o ňu, ako tvrdia žalobkyne, pokus o zmenšenie
         neistoty v súvislosti s úspechom vlastného správania na trhu je protisúťažný, pretože je v rozpore s požiadavkou samostatného
         správania na trhu.

      43      Nakoniec Komisia poznamenáva, že jediným záverom, ktorý možno vyvodiť z dôkazov týkajúcich sa stretnutí FNAS, obchodného veľtrhu
         v Essene a výmeny názorov týkajúcich sa gréckeho trhu, je záver, že žalobkyne sa znovu začali zúčastňovať na jedinom, komplexnom
         a nepretržitom porušovaní, ktoré sa začalo v roku 1988.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      44      Na úvod Všeobecný súd pripomína, že pokiaľ ide o vykonanie dôkazu o porušení článku 81 ods. 1 ES, Komisia musí na odôvodnenie
         pevného presvedčenia, že došlo k spáchaniu tvrdeného porušenia, predložiť presné a súhlasné dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Súdneho dvora z 28. marca 1984, CRAM a Rheinzink/Komisia, 29/83 a 30/83, Zb. s. 1679, bod 20). Pokiaľ má súd Európskej únie
         pochybnosti, musia byť tieto pochybnosti v prospech podniku, ktorý je adresátom rozhodnutia konštatujúceho porušenie. Súd
         Únie teda nemôže dospieť k záveru, že Komisia z právneho hľadiska dostatočne preukázala existenciu daného porušenia, ak má
         súd v tomto ohľade naďalej pochybnosti, najmä v rámci konania o žalobe smerujúcej k zrušeniu rozhodnutia, ktorým sa ukladá
         pokuta (rozsudok Súdu prvého stupňa z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407, bod 215).

      45      Z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že každý z dôkazov predložených Komisiou nemusí nutne zodpovedať týmto kritériám so zreteľom
         na každý prvok porušenia. Postačuje, ak súbor nepriamych dôkazov, na ktoré sa inštitúcia odvoláva, zodpovedá tejto požiadavke
         ako celok (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2004, JFE Engineering a i./Komisia, T‑67/00, T‑68/00, T‑71/00 a T‑78/00,
         Zb. s. II‑2501, bod 180 a tam citovanú judikatúru).

      46      Okrem toho je obvyklé, že sa činnosti, s ktorými sú spojené protisúťažné dohody, uskutočňujú tajne, stretnutia sa konajú potajomky
         a súvisiaca dokumentácia je obmedzená na minimum. Z toho vyplýva, že aj keď Komisia objaví dôkazy výslovne preukazujúce protiprávny
         kontakt medzi hospodárskymi subjektmi, ako sú zápisnice zo stretnutí, obyčajne sú len zlomkovité a nesúrodé do tej miery,
         že je často nutné rekonštruovať niektoré detaily prostredníctvom dedukcií. Vo väčšine prípadov sa preto musí existencia protisúťažného
         postupu alebo protisúťažnej dohody vyvodiť z určitého počtu zhodujúcich sa skutočností a nepriamych dôkazov, ktoré ako celok
         môžu predstavovať dôkaz o porušení pravidiel hospodárskej súťaže, pokiaľ neexistuje iné logické vysvetlenie (rozsudky Súdneho
         dvora zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P,
         Zb. s. I‑123, body 55 až 57, a z 25. januára 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel/Komisia, C‑403/04 P a C‑405/04 P,
         Zb. s. I‑729, bod 51).

      47      V tomto ohľade treba poznamenať, že vyhlásenia urobené v rámci politiky zhovievavosti hrajú dôležitú úlohu. Tieto vyhlásenia
         urobené v mene podnikov majú nezanedbateľnú dôkaznú hodnotu, keďže prinášajú značné právne a ekonomické riziká (pozri v tomto
         zmysle rozsudky JFE Engineering a i./Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie, body 205 a 211, a Sumitomo Metal Industries a Nippon
         Steel/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 103). Vyhlásenie podniku obvineného z toho, že sa zúčastnil na karteli, ktorého
         správnosť spochybňuje niekoľko ďalších obvinených podnikov, však nemožno považovať za postačujúci dôkaz existencie porušenia,
         ktorého sa tieto podniky dopustili, bez toho, aby bolo podporené inými dôkazmi (pozri rozsudok JFE Engineering a i./Komisia,
         už citovaný v bode 45 vyššie, bod 219 a tam citovanú judikatúru).

      48      V prejednávanej veci sa nespochybňuje existencia správania vytýkaného Komisiou, teda účasti na stretnutiach FNAS, kontaktov
         medzi zamestnancom jednej zo žalobkýň a zástupcom spoločnosti FRA.BO, ako aj kontaktov nadviazaných počas veľtrhu v Essene.
         Žalobkyne však spochybňujú protisúťažný charakter tohto správania, ktorý je nevyhnutnou podmienkou konštatovania porušenia
         článku 81 ES.

      49      Je preto potrebné určiť, či sa musí správanie konštatované po inšpekciách Komisie v marci 2001 považovať za protisúťažné kontakty.

      50      Pokiaľ ide o spoločnosť Simplex, treba pripomenúť, že Komisia proti nej použila na účely záveru, že táto spoločnosť sa zúčastňovala
         na porušovaní vytýkanom v článku 1 napadnutého rozhodnutia v období od 25. júna 2003 do 1. apríla 2004 (ďalej len „sporné
         obdobie“), dve udalosti, a to telefonický kontakt medzi pani P. (FRA.BO) a pánom W. (Simplex) počas prvého polroka roku 2004
         a stretnutie na veľtrhu v Essene 18. marca 2004.

      51      Podľa odôvodnenia č. 511 napadnutého rozhodnutia pán W. v apríli 2004 informoval spoločnosť FRA.BO o možnom zvýšení cien na
         gréckom trhu o 5 %. Pán W. požiadal spoločnosť FRA.BO, aby sa s ním skontaktovala s cieľom dohodnúť sa na tomto zvýšení. Pred
         týmto kontaktom počas telefonického rozhovoru 25. februára 2004 pán W. informoval pani P., že zvýšenie cien o 5 % vstúpi do
         platnosti 1. marca 2004. Toto zvýšenie potvrdil pán D., grécky dovozca spoločnosti Simplex.

      52      Treba najskôr konštatovať, že záver Komisie, podľa ktorého sa spoločnosť Simplex zúčastňovala na porušení počas celého sporného
         obdobia, nie je podopretý nijakým dôkazom, pokiaľ ide o rok 2003. Komisia sa totiž opierala iba o vyššie uvedené udalosti,
         ku ktorým došlo v roku 2004.

      53      Zo žiadosti spoločnosti FRA.BO o zhovievavosť, ako bola zhrnutá v odôvodnení č. 506 napadnutého rozhodnutia, síce vyplýva,
         že FRA.BO vyhlásila, že po inšpekciách Komisie výmena citlivých informácií medzi konkurentmi pokračovala, a to najmä prostredníctvom
         dvojstranných kontaktov. FRA.BO predovšetkým podotkla, že „k týmto kontaktom dochádzalo s niekoľkými osobami, a najmä s pánom [W.]
         (IMI/Aalberts) a pánom [L.] zo spoločnosti Comap“.

      54      Treba však poznamenať, že spoločnosť FRA.BO nepredložila listinné dôkazy, ktoré by preukázali, že spoločnosť Simplex mala
         časté telefonické konverzácie s jej zástupcami. Na výpisoch telefonických hovorov pani P. a pani B. (FRA.BO) za roky 2002
         až 2004, pripojených k odpovedi spoločnosti FRA.BO na oznámenie o výhradách, nie je uvedené meno pána W.

      55      Ďalej treba konštatovať, že zápisník pani P. (FRA.BO) z roku 2004 obsahuje niekoľko rukou písaných poznámok, pričom iba jeden
         súbor spomedzi nich sa týka spoločnosti Simplex, a to súbor týkajúci sa telefonického kontaktu s pánom W. 25. februára 2004.
         V tejto súvislosti treba uviesť, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí zmienila o kontakte medzi pánom W. a pani P, ku ktorému
         došlo na konci apríla, pravdepodobne 29. apríla 2004. Nehľadiac na to, že tento údajný kontakt sa uskutočnil až po dátume
         skončenia porušenia zohľadnenom Komisiou v napadnutom rozhodnutí, treba uviesť, že uvedené rukou písané poznámky neuvádzajú,
         že ide o kontakt s pánom W. Navyše aj za predpokladu, že ide o kontakt s pánom W, tieto rukou písané poznámky neuvádzajú,
         že pán W. oznámil zvýšenie cien týkajúce sa gréckeho trhu.

      56      Ukázalo sa totiž, že spoločnosť FRA.BO vo svojej žiadosti o zhovievavosť zamenila rôzne rukou písané poznámky. V tomto ohľade
         z prvotných pripomienok spoločnosti FRA.BO zo 14. júla 2004 vyplýva, že vyhlásila, že riaditeľ spoločnosti IMI pán W. ju na
         konci apríla 2004 informoval o možnom zvýšení cien na gréckom trhu a že ju o niekoľko dní neskôr požiadal o rozhovor s cieľom
         uzavrieť dohodu („mettersi d’accordo“). Zmienka o uzavretí dohody sa nachádzala v treťom súbore rukou písaných poznámok v zápisníku
         pani P., a to v tej, ktorá sa týkala telefonického rozhovoru 29. apríla 2004 iba s pánom B. na jednej strane a pánom Hu. na
         druhej strane, a uzavretie dohody malo byť zasadené do rámca dodávateľsko-odberateľského vzťahu (Aquatis/Raccord Orléanais‑FRA.BO).

      57      Memorandom z 25. januára 2005 FRA.BO zmenila svoje stanovisko a vyhlásila, že 25. februára 2004 sa uskutočnil telefonický
         rozhovor medzi pánom W. a pani P., počas ktorého sa diskutovalo o zvýšení cien na gréckom trhu. Pán W. tiež oznámil, že zvýšenie
         cien o 5 % bolo potvrdené od 1. marca 2004, pokiaľ ide o pána D.

      58      Z bodu 508 oznámenia o výhradách pritom vyplýva, že Komisia nevzala do úvahy zámenu, ku ktorej došlo medzi tromi rôznymi súbormi
         rukou písaných poznámok uvedených v bodoch 55 a 56 vyššie. Podobne napriek pripomienkam žalobkýň v ich odpovedi na oznámenie
         o výhradách, ktoré sa týkali tejto zámeny, Komisia neopravila túto chybu v odôvodnení č. 511 napadnutého rozhodnutia, s výnimkou
         niekoľkých drobných zmien (pozri bod 51 vyššie).

      59      Treba preto konštatovať, že jediným dôkazom o kontakte medzi spoločnosťami Simplex a FRA.BO počas sporného obdobia je séria
         rukou písaných poznámok z 25. februára 2004 v zápisníku pani P. (FRA.BO) uvedená v odôvodnení č. 511 napadnutého rozhodnutia,
         ktorá obsahuje informáciu: „Hovorila som s [W.] x zvýšenie v Grécku potvrdené x [D.] + 5 od 1. marca 2004“.

      60      V tomto ohľade treba konštatovať, že rukou písané poznámky z 25. februára 2004 uvádzajú, že v tento deň skutočne došlo k výmene
         názorov o cenách. Tieto rukou písané poznámky však nie sú jasné, pokiaľ ide o totožnosť toho, kto sa rozhodol zvýšiť ceny.
         Nie je vylúčené, že to bol dovozca nezávislý od spoločnosti Simplex (pán D.), kto sa rozhodol zvýšiť svoje ceny o 5 % od 1. marca
         2004.

      61      Keďže kontakt s pánom W. bol predmetom iba jednej série rukou písaných poznámok v zápisníku pani P. uvedenej v bode 59 vyššie,
         táto séria rukou písaných poznámok sama osebe nestačí na preukázanie účasti spoločnosti Simplex na porušovaní vytýkanom v prejednávanej
         veci. Nemožno totiž vylúčiť, že tento kontakt možno považovať za ojedinelú udalosť. Okrem toho, ako už bolo konštatované vyššie,
         táto jediná séria rukou písaných poznámok nemôže preukázať ani zapojenie spoločnosti Simplex do kartelu v roku 2003.

      62      Pokiaľ ide o druhú udalosť použitú proti spoločnosti Simplex, teda stretnutie pána Ha. (IBP) s dvomi zástupcami spoločnosti
         Simplex na veľtrhu v Essene 18. marca 2004, o ktorej sa hovorí v odôvodnení č. 520 napadnutého rozhodnutia, z vyhlásenia pána
         Ha. z 28. novembra 2005 nachádzajúceho sa v prílohe odpovede spoločnosti AFC na oznámenie o výhradách a neskôr poopraveného,
         pokiaľ ide o dátum tejto udalosti, keďže tento veľtrh sa konal v marci 2004 a nie v roku 2002, ako bolo uvedené v žiadosti
         o zhovievavosť, vyplýva, že odpovedal na otázku súvisiacu s cenami spoločnosti IBP. Pán Ha. vyhlásil, že si spomína, že absolvoval
         jednu krátku diskusiu s pánmi H. a Be. (Simplex) a ďalšiu s pánom K. V tomto ohľade vyhlásil:

      „Pýtali sa ma na zámery spoločnosti IBP Nemecko v otázke cien a ja som im povedal, že ich plánujeme zvýšiť na konci mesiaca.
         Zvýšenie bolo vyvolané zvýšením nákladov na suroviny. Nediskutovalo sa o tom, aké veľké bude toto zvýšenie, ani kedy k nemu
         dôjde, ale len o tom, že k nemu pristúpime. Domnievam sa, že v tom čase som už oznámil zákazníkom, že dôjde k zvýšeniu, takže
         táto informácia už nebola dôverná. Možno už kolovali chýry a to ich mohlo viesť k tomu, že sa ma opýtali konkrétne na zvýšenie
         cien. Nemohli by si túto skutočnosť potvrdiť tým, že by zákazníkov požiadali o kópiu oficiálneho cenníka spoločnosti IBP Nemecko,
         lebo ten bol zverejnený až 30. marca 2004…“

      63      Treba však poznamenať, že žalobkyne spochybňujú existenciu kontaktu s protisúťažným charakterom. Na tento účel predložili
         v priebehu správneho konania dve vyhlásenia, ktoré odporujú vyhláseniu pána Ha.

      64      Žalobkyne predložili vyhlásenie pána H., ktorý uviedol:

      „Spomínam si, že som sa stretol s pánom [Ha.] v stánku Woeste a že som s ním hovoril, ale v žiadnom prípade som od neho nežiadal
         informáciu o potenciálnom zvýšení cien spoločnosti IBP Nemecko. Pokiaľ si spomínam, ani pán [Ha.] o tejto téme nezačal hovoriť.“

      65      Žalobkyne predložili aj vyhlásenie pána Be., ktorý vysvetlil, že aj keď si už s istotou nespomína, či sa na tomto veľtrhu
         stretol s pánom Ha., nemôže vylúčiť, že sa s ním stretol, hoci si vôbec nespomína na to, že by hovoril konkrétne o cenách.

      66      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že vyhlásenie urobené v rámci žiadosti o zhovievavosť
         samo osebe nestačí ako dôkaz, pokiaľ bola správnosť tohto vyhlásenia spochybnená (pozri bod 47 vyššie).

      67      V tomto ohľade sa Všeobecný súd domnieva, že v rozpore s tým, čo tvrdila Komisia na pojednávaní, nie je vyhlásenie pána Ha.
         dôveryhodnejšie ako vyhlásenia pánov H. a Be., dvoch zástupcov jednej zo žalobkýň. Skutočnosť, že tak IBP, ako aj bývalé dcérske
         spoločnosti spoločnosti IMI mali v minulosti protisúťažný prístup vyznačujúci sa výmenami názorov o cenách, v súvislosti s udalosťami,
         ku ktorým došlo počas tohto veľtrhu, nestačí na poskytnutie väčšej hodnoty vyhláseniu pána Ha., než má vyhlásenie, ktorého
         sa dovolávajú žalobkyne. Je preto potrebné dospieť k záveru, že vzhľadom na neexistenciu ďalších nepriamych dôkazov nebol
         údajný protisúťažný obsah kontaktu nadviazaného medzi zástupcom spoločnosti IBP a zástupcami žalobkýň z právneho hľadiska
         dostatočne preukázaný.

      68      Z vyššie uvedeného vyplýva, že účasť spoločnosti Simplex na porušovaní článku 81 ES v spornom období nebola z právneho hľadiska
         dostatočne preukázaná.

      69      Z toho vyplýva, že článok 1 napadnutého rozhodnutia treba zrušiť v rozsahu, v akom Komisia konštatovala, že spoločnosť Simplex
         sa v spornom období zúčastňovala na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušení.

      70      Pokiaľ ide o údajnú účasť spoločnosti Aquatis na porušení, Všeobecný súd považuje za vhodné preskúmať túto otázku v rámci
         analýzy tretieho žalobného dôvodu.

       O treťom žalobnom dôvode založenom na neúčasti na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušovaní uvedenom v článku 1 napadnutého
            rozhodnutia
       Tvrdenia účastníkov konania
      71      Žalobkyne tvrdia, že Komisia nepreukázala existenciu jediného, komplexného a nepretržitého porušovania, ktoré pokračovalo
         po inšpekciách z marca 2001, že nedokázala existenciu objektívneho spojenia medzi správaním spoločnosti Aquatis a „celkovým
         obmedzujúcim systémom“ a že nepreukázala, že Aquatis vedela alebo mala vedieť o existencii takého systému.

      72      Žalobkyne poznamenávajú, že inšpekcie Komisie v marci 2001 ukončili stretnutia tzv. „super‑EFMA“ organizované pred stretnutiami
         European Fittings Manufacturers Association (EFMA, Európske združenie výrobcov tvaroviek) alebo po nich a „dlhotrvajúci kartel“.
         Komisia sa však naďalej domnievala, že spoločnosť Raccord Orléanais (z ktorej sa potom stala Aquatis) porušovala článok 81 ES
         od júna 2003 do 1. apríla 2004. Podľa Komisie kontakty, na ktoré upozornila spoločnosť FRA.BO, preukazovali, že sa jediné,
         komplexné a nepretržité porušovanie neskončilo.

      73      V tejto súvislosti žalobkyne pripomínajú, že použitie koncepcie jediného, komplexného a nepretržitého porušovania je výnimkou
         z pravidla, podľa ktorého je Komisia povinná preukázať presný spôsob účasti podniku na porušovaní. Tak ako akákoľvek iná výnimka
         zo základného pravidla to vyžaduje reštriktívny výklad. V prejednávanej veci je prístup Komisie v rozpore s prezumpciou neviny,
         pretože by viedol k situácii, v ktorej by akákoľvek séria zjavne nezávislých kontaktov medzi konkurentmi mohla byť považovaná
         za jediné, komplexné a nepretržité porušovanie.

      74      Žalobkyne odkazujú aj na veci, v ktorých boli vydané rozsudky Súdu prvého stupňa zo 14. mája 1998, Buchmann/Komisia (T‑295/94,
         Zb. s. II‑813, bod 121), a z 20. apríla 1999, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (T‑305/94 až T‑307/94, T‑313/94 až
         T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 a T‑335/94, Zb. s. II‑931, bod 773). Z toho podľa žalobkýň vyplýva, že najskôr
         sa malo preskúmať, v čom spočíval „spoločný systém“ a v akom rozsahu bol tento systém skutočne zachovaný po inšpekciách v roku
         2001. Ďalej bolo potrebné preukázať, že správanie žalobkýň súviselo s týmto „spoločným systémom“, a nakoniec, že Komisia mala
         preukázať, že spoločnosť Aquatis vedela alebo pravdepodobne mohla vedieť, že sa svojím správaním zúčastňuje na jedinom, komplexnom
         a nepretržitom porušovaní, ktoré začalo pred inšpekciami Komisie.

      75      Žalobkyne po prvé tvrdia, že štruktúra a vykonávanie jediného, komplexného a nepretržitého porušovania, ako aj udalosti, ku
         ktorým došlo po roku 2001, sú úplne odlišné.

      76      „Kartel ‚super‑EFMA‘“, ako fungoval pred inšpekciami v marci 2001, sa vyznačoval organizáciou na troch úrovniach, a to na
         celoeurópskej úrovni, na vnútroštátnej úrovni alebo na regionálnej úrovni a dvojstranným spôsobom, a týkal sa výmen názorov,
         ako aj dohôd o štruktúre cien a cenníkoch pre niektoré trhy. Bolo doň zapojených celkovo 27 výrobcov medených armatúr z trinástich
         členských štátov, z ktorých traja (IBP, IMI a Comap) boli zodpovední za organizáciu a riadenie stretnutí tzv. „super‑EFMA“.
         Tieto stretnutia sa okrem toho konali nielen pred stretnutiami EFMA, ale aj kedykoľvek, keď to vyžadoval vývoj na trhu.

      77      Naproti tomu údajné pokračovanie jediného, komplexného a nepretržitého porušovania v období od marca 2001 do apríla 2004 sa
         podľa Komisie vyznačovalo telefonickými kontaktmi medzi spoločnosťami AFC a FRA.BO a medzi spoločnosťami Comap a FRA.BO, tromi
         telefonickými hovormi medzi „spoločnosťami patriacimi spoločnosti Aalberts a spoločnosti FRA.BO“, tromi dvojstrannými kontaktmi
         medzi spoločnosťami Comap a FRA.BO, dvomi dvojstrannými kontaktmi na obchodnom veľtrhu v marci 2004 medzi spoločnosťami IBP
         a Simplex a medzi spoločnosťami IBP a Comap, ako aj stretnutiami logistického výboru FNAS týkajúcimi sa balenia výrobkov,
         na ktoré boli pozvaní výrobcovia armatúr vo Francúzsku.

      78      Žalobkyne spochybňujú, že uvedené kontakty a séria stretnutí veľkoobchodníkov vo Francúzsku z právneho hľadiska dostatočne
         dokazujú existenciu jediného, komplexného a nepretržitého porušovania článku 81 ES a že toto „údajné porušenie“ predstavuje
         rovnaké porušenie ako to, ku ktorému došlo pred inšpekciami Komisie. V tomto ohľade zdôrazňujú, že viaceré podniky vrátane
         IMI, ako preukázala Komisia, sa prestali podieľať na „údajnom porušení“ po inšpekciách Komisie. Nakoniec v roku 2003 bolo
         odvetvie úplne reštrukturalizované. Podobne väčšina kľúčových osôb, ktoré sa podieľali na organizácii a fungovaní stretnutí
         „na vysokej úrovni“, ako boli stretnutia, ktoré sa konali v období pred inšpekciami Komisie, sa nepodieľala na organizovaní
         a fungovaní údajných protisúťažných kontaktov v období nasledujúcom po uvedených inšpekciách. Okrem toho kartel v odvetví
         medených armatúr by mal zmysel len v prípade, že by sa týkal všetkých členských štátov, čo po roku 2001 neplatilo, akokoľvek
         sa chápu alebo vykladajú skutočnosti uvedené v odôvodnení č. 566 napadnutého rozhodnutia.

      79      Po druhé, pokiaľ by sa Všeobecný súd domnieval, že Komisia úspešne preukázala, že všeobecný systém kartelu bol po marci 2001
         zachovaný, žalobkyne tvrdia, že Komisia nepreukázala, že správanie spoločnosti Aquatis bolo spojené s týmto systémom.

      80      Po tretie Komisia nepreukázala ani to, že spoločnosť Aquatis vedela alebo musela vedieť, že nadviazaním kontaktov s konkurentmi
         v rámci stretnutí FNAS sa pripojila ku „kartelu ‚super‑EFMA‘“. V napadnutom rozhodnutí sa Komisia obmedzila na vyhlásenie,
         že žalobkyne boli informované o inšpekciách, čo žalobkyne nepopierajú. Žalobkyne však zdôrazňujú, že v auguste 2002, keď spoločnosť
         Aalberts získala všetky činnosti výroby a distribúcie tvaroviek spoločnosti IMI, uistila sa, že spoločnosť IMI a jej dcérske
         spoločnosti vrátane spoločnosti Raccord Orléanais, ktorá je teraz súčasťou spoločnosti Aquatis, a spoločnosti R. Woeste & Co.
         Yorkshire, ktorá je teraz súčasťou spoločnosti Simplex, skutočne ukončili svoju účasť na porušovaní.

      81      Komisia odpovedá, že v napadnutom rozhodnutí obšírne vysvetlila dôvod, pre ktorý v prejednávanej veci išlo o jediné porušenie,
         najskôr do roku 2001 (odôvodnenia č. 559 až 563 napadnutého rozhodnutia), potom po roku 2001 (odôvodnenia č. 564 až 591 napadnutého
         rozhodnutia). Konkrétne odôvodnenia č. 564 až 597 napadnutého rozhodnutia obsahujú veľmi podrobné preskúmanie nepretržitosti
         porušovania. Komisia dodáva, že nemožno pochybovať o tom, že správanie žalobkýň v období po roku 2001 sledovalo rovnaký protisúťažný
         cieľ, ako mali ostatné podniky, ktoré sa zúčastňovali na celkovom karteli.

      82      Okrem toho podmienka, podľa ktorej žalobkyne „vedeli alebo museli vedieť, že tajná dohoda, na ktorej sa podieľali, je súčasťou
         celkového plánu“, a podmienka, podľa ktorej „si boli vedomé protiprávneho správania iných účastníkov alebo ho mohli rozumne
         predpokladať a boli pripravené prijať súvisiace riziko“, sú splnené. V tomto ohľade Komisia pripomína, že spoločnosti Aalberts
         bola pripísaná zodpovednosť za činnosti jej dvoch dcérskych spoločností, Aquatis a Simplex, ktoré sú právnymi nástupkyňami
         spoločností Raccord Orléanais a R. Woeste & Co. Yorkshire, a že niektoré zo subjektov zapojených do týchto činností sa už
         zúčastňovali na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušovaní pred inšpekciami.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      83      Treba najskôr preskúmať, či správanie, ktoré je základom porušenia vytýkaného po inšpekciách Komisie v marci 2001, predstavuje
         pokračovanie jediného, komplexného a nepretržitého porušovania predchádzajúceho uvedeným inšpekciám.

      84      Pokiaľ je to tak, je potrebné zistiť, či účasť spoločnosti Aquatis na stretnutiach FNAS patrí do rámca tohto jediného, komplexného
         a nepretržitého porušovania.

      85      Vzhľadom na závery vyvodené v bodoch 68 a 69 vyššie vo vzťahu k spoločnosti Simplex je totiž preskúmanie tretieho žalobného
         dôvodu relevantné, len pokiaľ ide o spoločnosť Aquatis.

      86      Pojem jediné porušenie sa týka situácie, keď sa viaceré podniky zúčastnili na porušení pozostávajúcom z trvajúceho správania
         sledujúceho jediný ekonomický cieľ, ktorým je skresliť hospodársku súťaž, alebo aj z individuálnych porušení vzájomne spojených
         rovnakým cieľom (rovnaký účel všetkých prvkov) a rovnakými subjektmi (tie isté dotknuté podniky, ktoré sú si vedomé, že sa
         podieľajú na spoločnom cieli) (rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júla 2008, BPB/Komisia, T‑53/03, Zb. s. II‑1333, bod 257).
         Proti tomuto výkladu nemožno namietať, že jeden alebo viaceré z tejto skupiny aktov, resp. jedna alebo viaceré súčasti tohto
         pretrvávajúceho správania by samy osebe takisto mohli predstavovať porušenie článku 81 ES (rozsudok BPB/Komisia, už citovaný,
         bod 252).

      87      Pokiaľ rôzne činnosti spadajú do „spoločného plánu“ vzhľadom na ich rovnaký cieľ skresľujúci hospodársku súťaž vnútri spoločného
         trhu, Komisia je oprávnená za tieto činnosti vyvodzovať zodpovednosť v závislosti od účasti na porušení ako celku (rozsudok
         Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 258).

      88      Takisto je potrebné spresniť, že pojem jediný cieľ nemožno vymedziť všeobecným odkazom na narušenie hospodárskej súťaže na
         trhu dotknutom porušením, pretože ovplyvnenie hospodárskej súťaže, či už ako predmet alebo účinok, je spoločnou základnou
         zložkou každého správania spadajúceho do pôsobnosti článku 81 ods. 1 ES. Takáto definícia pojmu jediný cieľ môže pojem jediné
         a nepretržité porušenie pripraviť o časť jeho zmyslu, keďže jej následkom by bolo, že viaceré správania týkajúce sa určitého
         hospodárskeho odvetvia, ktoré článok 81 ods. 1 ES zakazuje, by sa museli systematicky kvalifikovať ako súčasti jediného porušenia.
         Preto je na účely kvalifikácie rôznych porušení ako jediného a nepretržitého porušenia potrebné overiť, či sa navzájom doplňujú
         v tom zmysle, že účelom každého z nich bolo čeliť dôsledkom riadnej hospodárskej súťaže, pričom všetky na základe vzájomného
         pôsobenia prispievali k uskutočneniu súhrnu protisúťažných účinkov plánovaných zúčastnenými subjektmi v rámci spoločného plánu
         sledujúceho jediný cieľ. V tomto ohľade je namieste zohľadniť všetky okolnosti, ktoré by mohli preukázať alebo spochybniť
         takúto väzbu, ako napríklad doba uplatnenia a obsah vrátane použitých metód a súčasne aj cieľ rôznych dotknutých konaní (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2007, BASF a UCB/Komisia, T‑101/05 a T‑111/05, Zb. s. II‑4949, body
         179 až 181).

      89      Okrem toho s cieľom preukázať účasť podniku na protisúťažnej dohode musí Komisia najmä preukázať, že dotknutý podnik mal zámer
         vlastným správaním prispieť k naplneniu spoločných cieľov sledovaných všetkými zúčastnenými a že vedel o skutočnom správaní,
         ktoré plánovali alebo vykonali iné podniky pri výkone rovnakých zámerov, alebo ich mohol dôvodne predpokladať a bol pripravený
         toto riziko prevziať (rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni, C‑49/92 P, Zb. s. I‑4125, bod 87).

      90      Nakoniec skutočnosť, že podnik sa nezúčastňoval na všetkých zložkách kartelu, nie je relevantná na preukázanie existencie
         porušenia z jeho strany. Na túto okolnosť treba prihliadnuť len pri posúdení závažnosti protiprávneho konania a prípadne pri
         stanovení výšky pokuty (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, bod 86).

      91      Pokiaľ ide o obdobie pred marcom 2001,v prejednávanej veci treba uviesť, že podľa napadnutého rozhodnutia kartel spočíval
         v pravidelnej, niekoľko rokov trvajúcej organizácii viacstranných a dvojstranných kontaktov medzi konkurujúcimi si výrobcami,
         ktorých predmetom bolo zavedenie protiprávnych postupov s cieľom umelo organizovať fungovanie trhu s tvarovkami, a to najmä
         v oblasti cien.

      92      Podľa napadnutého rozhodnutia sa v rámci tohto celkového kartelu stretnutia a ďalšie protisúťažné kontakty uskutočňovali na
         celoeurópskej, ako aj na vnútroštátnej úrovni, keďže každý štát mal vlastný postup koordinácie cien a vlastné miestne dohody,
         ktoré dopĺňali dohody prijaté na európskej úrovni (odôvodnenia č. 129, 140 a 559 napadnutého rozhodnutia).

      93      Fungovanie kartelu totiž spočívalo po prvé v stretnutiach „na vysokej úrovni“, ktoré sa týkali stratégie a cien pre viacero
         štátov, po druhé na stretnutiach, ktoré sa týkali iba jedného alebo niekoľkých vnútroštátnych území, často s cieľom vykonať
         rozhodnutia prijaté na vyššej úrovni, a po tretie na diskusiách na dvojstrannej úrovni (odôvodnenie č. 147 napadnutého rozhodnutia).

      94      Podľa napadnutého rozhodnutia k protisúťažným dohodám dochádzalo pred stretnutiami British Plumbing Fittings Manufacturers
         Association (BPFMA, Združenie výrobcov spojovacích tvaroviek v Spojenom kráľovstve), stretnutiami EFMA, stretnutiami ad hoc a stretnutiami iných združení alebo stretnutiami, ktoré sa uskutočnili počas obchodných veľtrhov, ako aj počas týchto stretnutí
         alebo po nich (odôvodnenia č. 140 až 141 napadnutého rozhodnutia).

      95      Stretnutia „na vysokej úrovni“ sa vo všeobecnosti organizovali pri príležitosti stretnutí EFMA na jar a jeseň každého roka.
         Jesenné stretnutia spočívali všeobecne v diskusiách o určovaní cien, zatiaľ čo jarné stretnutia sa týkali aj vývoja uplatňovania
         cien dohodnutých v minulom roku (odôvodnenie č. 148 napadnutého rozhodnutia).

      96      Diskusie, ktoré sa týkali zvyšovania cien, podľa napadnutého rozhodnutia vo všeobecnosti vyústili do dohody o úrovni zvýšenia
         a spôsobe, akým sa má uplatniť, a ich cieľom bolo určiť dátumy vykonania a podnik, ktorý prevezme iniciatívu pri zvýšení a ktorým
         je často líder dotknutého zemepisného trhu (odôvodnenia č. 149 a 159 napadnutého rozhodnutia).

      97      Stretnutia sa týkali aj úverových podmienok a zliav, kategórií zákazníkov a cenových rozdielov, rozdelenia zákazníkov medzi
         distribútormi, poskytovania informácií o zvyšovaniach alebo znižovaniach objemu a cien dosahovaných v rámci kartelu, diskusií
         o krížovej distribúcii, sťažností niektorého člena kartelu na iných členov, ako aj koordinácie proti výrobcom alebo distribútorom,
         ktorí nie sú členmi kartelu, a zosúladených ponúk v rámci verejných obstarávaní (odôvodnenie č. 161 napadnutého rozhodnutia).

      98      Účastníkmi stretnutí „na vysokej úrovni“ boli podľa napadnutého rozhodnutia generálni riaditelia, obchodní riaditelia alebo
         riaditelia predaja a niektorí ďalší obchodní manažéri, so spresnením, že spoločnosti IMI, IBP a Comap boli na tomto type stretnutí
         zastúpené vždy (odôvodnenie č. 156 napadnutého rozhodnutia).

      99      Po stretnutiach „na vysokej úrovni“ nasledovali cielenejšie stretnutia na vnútroštátnej úrovni. Týkali sa vypracovania a vykonania
         rozhodnutí a stretnutí „na vysokej úrovni“. Podľa napadnutého rozhodnutia boli účastníkmi stretnutí na vnútroštátnej úrovni
         vo všeobecnosti obchodní riaditelia alebo riaditelia predaja alebo niektorí ďalší obchodní manažéri, ktorí informovali účastníkov
         stretnutí „na vysokej úrovni“ o úspechu alebo neúspechu zmien v cenách a podmienok na trhu (odôvodnenie č. 157 napadnutého
         rozhodnutia).

      100    Nakoniec boli organizované aj dvojstranné stretnutia a väčšie neoficiálne stretnutia.

      101    Pokiaľ ide o vytýkané správanie z obdobia po marci 2001, vyznačovalo sa podľa napadnutého rozhodnutia aj kontaktmi nadviazanými
         v rámci odborných združení (stretnutia FNAS), dvojstrannými kontaktmi týkajúcimi sa parametrov hospodárskej súťaže a kontaktmi
         nadviazanými počas obchodných veľtrhov (veľtrh v Essene) (odôvodnenia č. 599 až 602 napadnutého rozhodnutia).

      102    Je síce nesporné, že kartel sa v období po marci 2001 vyznačoval dosť pružnou „organizáciou“ svojej štruktúry a spočíval hlavne
         v dvojstranných ad hoc kontaktoch. Chýbala tiež koordinácia stratégie na „vysokej úrovni“ a v dôsledku toho aj vykonávanie rozhodnutí prijatých
         na celoeurópskej úrovni na vnútroštátnej úrovni.

      103    Je tiež nesporné, ako vyplýva z napadnutého rozhodnutia, že pred inšpekciami v marci 2001 bolo účastníkov kartelu deväť a po
         nich sa ich počet znížil na štyroch.

      104    Nakoniec treba uviesť, že zatiaľ čo pred rokom 2001 mal kartel celoeurópsky rozsah zahŕňajúci trinásť štátov, protisúťažné
         správanie účastníkov sa po roku 2001 obmedzilo na nemecký, grécky, španielsky, francúzsky a taliansky trh, pričom medzi nimi
         nebolo badateľné spojenie.

      105    Keďže sa však cieľ protisúťažných postupov, teda zosúladenie cien tvaroviek, nezmenil, nie je rozhodujúca skutočnosť, že sa
         zmenili niektoré znaky alebo intenzita týchto postupov. V tomto ohľade je možné, že kartel sa po kontrolách Komisie vyznačoval
         menej štruktúrovanou formou a premenlivejšou intenzitou činnosti. Zo skutočnosti, že kartel môže zaznamenať obdobia premenlivejšej
         intenzity činnosti, však nemožno vyvodiť, že sa skončil.

      106    Komisia sa teda správne domnievala, že kartel pokračoval aj po jej kontrolách v marci 2001, a dospela k správnemu záveru o existencii
         jediného, komplexného a nepretržitého porušenia.

      107    Treba preto preskúmať, či sa spoločnosť Aquatis účasťou na stretnutiach, ktoré sa konali v rámci pracovnej skupiny logistického
         výboru FNAS s cieľom zaviesť nové balenia armatúr, konkrétne diskusiami o súvisiacich nákladoch, zúčastňovala na jedinom,
         komplexnom a nepretržitom porušovaní.

      108    Treba pripomenúť, že Komisia spoločnosti Aquatis v napadnutom rozhodnutí vytýka, že sa počas sporného obdobia zúčastňovala
         na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušovaní zahŕňajúcom celý tzv. celoeurópsky trh opísaný v článku 1 uvedeného rozhodnutia.

      109    Ako vyplýva z bodu 101 tohto rozsudku, základné zložky jediného, komplexného a nepretržitého porušenia po marci 2001 spočívali
         v dvojstranných kontaktoch, kontaktoch nadviazaných na obchodnom veľtrhu a kontaktov nadviazaných v rámci stretnutí FNAS s cieľom
         koordinovať ceny.

      110    V tomto ohľade je nesporné, že spoločnosť Aquatis sa počas sporného obdobia zúčastňovala iba na stretnutiach FNAS a nie na
         ďalších dvoch zložkách porušenia. V tomto rámci treba poznamenať, že účasť spoločnosti Aquatis na stretnutiach FNAS, ktorých
         predmet sa zhodoval s predmetom ďalších dvoch zložiek jediného, komplexného a nepretržitého porušenia, ktorým bola koordinácia
         cien, sám osebe nestačí na vyvodenie záveru, že sa na tomto porušovaní zúčastňovala, ibaže by sa preukázalo, že vedela alebo
         musela vedieť jednak, že jej správanie je súčasťou celkového plánu, jednak, že tento celkový plán zahŕňal všetky základné
         zložky kartelu (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný v bode 89 vyššie, bod 83, a rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 15. marca 2000, Cimenteries CBR a i./Komisia, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95 až T‑32/95, T‑34/95 až T‑39/95,
         T‑42/95 až T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95 až T‑65/95, T‑68/95 až T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 a T‑104/95, Zb. s. II‑491,
         body 4027 a 4112).

      111    V prejednávanej veci preto treba overiť, či spoločnosť Aquatis vedela alebo musela vedieť, že sa pripojila k okruhu účastníkov
         celoeurópskeho kartelu, keď sa zúčastňovala na stretnutiach FNAS. Účasť Aquatis na dohode týkajúcej sa francúzskeho trhu totiž
         možno považovať za vyjadrenie jej pristúpenia ku konštatovanému porušeniu, len ak sa preukáže, že vedela o existencii ďalších
         dvoch základných zložiek porušenia.

      112    Treba pritom uviesť, že Komisia nepreukázala, že spoločnosť Aquatis vedela o protisúťažných činnostiach ostatných podnikov,
         keď sa zúčastňovala na stretnutiach FNAS, alebo že ho mohla rozumne predpokladať, a teda že jej správanie bolo súčasťou celkového
         plánu zahŕňajúceho všetky základné zložky zisteného kartelu.

      113    Komisia sa na účely preukázania, že spoločnosť Aquatis vedela o základných zložkách konštatovaného porušenia, odvoláva iba
         na skutočnosť, že sa zúčastňovala na karteli od roku 1991 do marca 2001. Taká okolnosť však nestačí na preukázanie toho, že
         sa Aquatis ku kartelu znova pripojila.

      114    V tomto ohľade treba po prvé uviesť, že keď bol kapitál Aquatis kontrolovaný jej bývalou materskou spoločnosťou IMI, ukončila
         svoju účasť na porušení okamžite po kontrolách Komisie v marci 2001. Z nijakej skutočnosti nevyplýva, že Aquatis vedela o pokračovaní
         uvedeného porušovania spoločnosťami IBP, Comap a FRA.BO.

      115    Vzhľadom na špecifický cieľ sledovaný pracovnou skupinou logistického výboru FNAS, a to možnosť nového balenia, je navyše
         ťažké bez ďalšieho priradiť stretnutia, ktoré sa konali v tomto rámci, ku kartelu, ktorý sa začal pred marcom 2001. Skutočnosť,
         že niektorí výrobcovia diskutovali o zodpovednosti za náklady, ktoré s tým súviseli, nemôže spochybniť tento záver.

      116    Po druhé treba konštatovať, že v rozpore s konštatovaniami Komisie v odôvodneniach č. 575 a 584 napadnutého rozhodnutia sa
         diskusie v rámci stretnutí FNAS týkali len francúzskeho trhu. Ako pritom Komisia na pojednávaní sama pripustila, zo zápisníc
         z uvedených stretnutí vôbec nevyplýva, že sa týkali aj „Španielska, Talianska, Spojeného kráľovstva, Nemecka a celkovo európskeho
         trhu“, čo by podľa Komisie znamenalo, že mali celoeurópsky rozmer. Treba preto konštatovať, že tajná dohoda v rámci stretnutí
         FNAS nemala celoeurópsky rozsah.

      117    Po tretie vzhľadom na to, že uvedené stretnutia sa týkali len francúzskeho trhu a neexistuje dôkaz, ktorý by mohol viesť k záveru,
         že tieto stretnutia ostatní účastníci využívali ako rámec na diskusie o cenách tvaroviek na iných vnútroštátnych trhoch alebo
         na koordináciu týchto cien, sa nepreukázalo, že Aquatis mohla rozumne predpokladať, že uvedené stretnutia patria do rámca
         širšieho porušenia, ktoré je súčasťou celkového plánu.

      118    Treba síce uviesť, že 29. apríla 2004 došlo k dvojstrannému kontaktu medzi zástupcom Aquatis a zástupcom FRA.BO v rámci dodávateľsko-odberateľského
         vzťahu (pozri bod 56 vyššie). Okrem toho, že k tomuto kontaktu došlo mimo obdobia porušovania, však nie je taký kontakt relevantný
         z hľadiska práva hospodárskej súťaže, ibaže by sa preukázalo, že v rámci tohto obchodného kontaktu sa preberali aj témy protisúťažnej
         povahy. Rukou písané poznámky v zápisníku pani P. však neuvádzajú nič v tomto zmysle.

      119    Treba teda konštatovať, že sa nepreukázalo, že Aquatis vedela o tom, že sa svojím správaním pripojila ku kartelu, ktorý pozostával
         z rôznych zložiek so spoločným cieľom, alebo ku kartelu, na ktorom sa už zúčastňovala pred marcom 2001 a ktorý pokračoval.

      120    Preto treba vo vzťahu ku všetkým žalobkyniam zrušiť článok 1 napadnutého rozhodnutia v rozsahu, v akom v ňom Komisia konštatovala,
         že sa počas sporného obdobia zúčastňovali na jedinom, komplexnom a nepretržitom porušení tým, že sa podieľali na súbore dohôd
         a zosúladených postupov na trhu s medenými tvarovkami a tvarovkami zo zliatin medi, ako bol opísaný v uvedenom ustanovení.

      121    Za týchto okolností nie je potrebné rozhodnúť o ďalších žalobných dôvodoch, teda o prvom žalobnom dôvode založenom na protiprávnosti
         pripísania zodpovednosti za porušenie Aalberts ako materskej spoločnosti, o štvrtom žalobnom dôvode založenom na niekoľkých
         chybách vo výpočte sumy pokuty uloženej žalobkyniam a piatom žalobnom dôvode založenom na porušení ich práva na obhajobu.

      122    Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, treba zrušiť pokutu vo výške 100,8 milióna eur uloženú spoločnosti Aalberts, za
         ktorú je zodpovedná spoločne a nerozdielne so spoločnosťami Aquatis a Simplex vo výške 55,15 milióna eur, ako aj sumu 2,04
         milióna eur, za ktorej zaplatenie sú spoločne a nerozdielne zodpovedné spoločnosti Aquatis a Simplex, keďže výpočet tejto
         sumy vychádzal z nesprávneho konštatovania.

      123    Treba totiž uviesť, že Komisia vypočítala základnú sumu pokuty uloženej za účasť Aquatis a Simplex na karteli, keď ich kapitál
         kontrolovala spoločnosť IMI, teda východiskovú sumu pokuty 46 miliónov eur, na ktorú bolo uplatnené zvýšenie o 100 % na základe
         dĺžky trvania, a za ich údajnú účasť na porušení, keď ich kapitál kontrolovala spoločnosť Aalberts, teda východiskovú sumu
         pokuty 60 miliónov eur, na ktorú bolo uplatnené zvýšenie o 5 % na základe dĺžky trvania. Z dôvodu priťažujúcich okolností
         bola táto druhá suma zvýšená o 60 %. Z toho vyplynula celková suma pokuty 192,8 miliónov (92 miliónov eur + 100,8 milióna
         eur). Táto celková suma bola potom znížená na 105,5 milióna eur, aby sa zohľadnila horná hranica 10 % obratu spoločnosti Aalberts,
         potom rozdelená proporcionálne podľa toho, či bola účasť spoločností Aquatis a Simplex na porušení konštatovaná, keď boli
         pod kontrolou IMI (50,34 milióna eur) alebo pod kontrolou Aalberts (55,15 milióna eur).

      124    Keďže spoločnosti IMI bolo priznané zníženie pokuty o 50 % na základe oznámenia Komisie o neuložení alebo znížení pokút v kartelových
         veciach, základná suma pokuty, ktorá jej bola uložená a ktorá predstavovala 96,6 milióna eur, teda východisková suma pokuty
         46 miliónov eur, na ktorú bolo uplatnené zvýšenie o 110 % na základe dĺžky trvania, bola znížená na 48,30 milióna eur. Keďže
         IMI podala žiadosť o zhovievavosť až v septembri 2003, jej dvom bývalým dcérskym spoločnostiam nemohlo byť priznané zníženie
         pokuty o 50 %, ktoré bolo priznané spoločnosti IMI. Komisia preto rozhodla, že Aquatis a Simplex sú spoločne a nerozdielne
         zodpovedné za zaplatenie sumy 2,04 milióna eur (50,34 – 48,30), za ktorú nebola zodpovedná ani IMI, ani Aalberts.

      125    Okrem toho treba pripomenúť, že ak niekoľko podnikov predstavovalo „podnik“ v čase prijatia napadnutého rozhodnutia, horná
         hranica 10 % uvedená v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 môže byť vypočítaná na základe celkového obratu tohto podniku.
         Pokiaľ však bol tento hospodársky subjekt rozdelený na dva samostatné subjekty v okamihu prijatia rozhodnutia, každý adresát
         rozhodnutia má právo, aby sa naňho uvedená horná hranica uplatnila individuálne (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 2005,
         Tokai Carbon a i./Komisia, T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 a T‑91/03, neuverejnený v Zbierke, bod 390). Keďže žalobkyne navrhli
         len zrušenie článku 2 písm. a) a článku 2 písm. b) bodu 2 napadnutého rozhodnutia, nie je potrebné preskúmať otázku, či skutočnosť,
         že podnik IMI bol rozdelený na niekoľko samostatných subjektov pred prijatím napadnutého rozhodnutia, mala mať vplyv na hornú
         hranicu pokuty uloženej spoločnostiam Simplex a Aquatis v článku 2 písm. b) bode 1 napadnutého rozhodnutia.

       O trovách
      126    Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu
         trov konania v súlade s návrhom žalobkýň.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Článok 1 rozhodnutia Komisie K(2006) 4180 z 20. septembra 2006 o konaní podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec
            COMP/F‑1/38.121 – Tvarovky) sa zrušuje v rozsahu, v akom konštatuje, že spoločnosť Aalberts Industries NV, spoločnosť Comap
            SA, predtým Aquatis France SAS, a spoločnosť Simplex Armaturen + Fittings GmbH & Co. KG sa zúčastňovali na porušovaní v období
            od 25. júna 2003 do 1. apríla 2004.
      2.      Článok 2 písm. a) a článok 2 písm. b) bod 2 rozhodnutia K(2006) 4180 sa zrušuje.
      3.      Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

               Martins Ribeiro

               Wahl

               Dittrich

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. marca 2011.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. marca 1981. # Blanckaert & Willems PVBA proti Luise Trost. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof - Nemecko. # Vec 139/80.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 8. júna 1993. # Gilberto Fiorani proti Európskemu parlamentu. # Úradníci - Akt s negatívnymi účinkami. # Vec T-50/92.