title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. januára 2015.#Art & Allposters International BV proti Stichting Pictoright.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné vlastníctvo – Autorské právo a s nimi súvisiace práva – Smernica 2001/29/ES – Článok 4 – Právo šírenia – Pravidlo vyčerpania – Pojem ‚objekt‘ – Prenos vyobrazenia diela chráneného autorským právom z papierového plagátu na maliarske plátno – Nahradenie nosiča – Vplyv na vyčerpanie.#Vec C-419/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 22. januára 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Duševné vlastníctvo — Autorské právo a s nimi súvisiace práva — Smernica 2001/29/ES — Článok 4 — Právo šírenia — Pravidlo vyčerpania — Pojem ‚objekt‘ — Prenos vyobrazenia diela chráneného autorským právom z papierového plagátu na maliarske plátno — Nahradenie nosiča — Vplyv na vyčerpanie“
      Vo veci C‑419/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) z 12. júla 2013 a doručený Súdnemu dvoru 24. júla 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Art & Allposters International BV

      proti

         Stichting Pictoright,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu štvrtej komory, sudcovia K. Jürimäe (spravodajkyňa), M. Safjan a A. Prechal,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. mája 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Art & Allposters International BV, v zastúpení: T. Cohen Jehoram a P. N. A. M. Claassen, advocaten,

               —

               Stichting Pictoright, v zastúpení: M. van Heezik, A. M. van Aerde a E. J. Hengeveld, advocaten,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a F.‑X. Bréchot, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Kaye, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci N. Saunders, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda a F. Wilman, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. septembra 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Art & Allposters International BV (ďalej len „Allposters“) a Stichting Pictoright (ďalej len „Pictoright“) vo veci prípadného porušenia autorských práv Pictoright zo strany Allposters, ktoré vyplýva z prenosu vyobrazení diel chránených autorským právom z papierového plagátu na maliarske plátno a predaja týchto vyobrazení na tomto novom nosiči.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

      Zmluva WIPO o autorskom práve

               3

               Svetová organizácia duševného vlastníctva (WIPO) prijala v Ženeve 20. decembra 1996 Zmluvu WIPO o autorskom práve (ďalej len „Zmluva WIPO o autorskom práve“). Táto zmluva bola v mene Európskeho spoločenstva schválená rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (Ú. v. ES L 89, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208).

               4

               Uvedená zmluva vo svojom článku 1 ods. 4 stanovuje, že zmluvné strany budú dodržiavať články 1 až 21 a prílohu Dohovoru o ochrane literárnych a umeleckých diel, podpísaného 9. septembra 1886 v Berne (Parížsky akt z 24. júla 1971), v znení zmien a doplnení z 28. septembra 1979 (ďalej len „Bernský dohovor“).

               5

               Článok 6 Zmluvy WIPO o autorskom práve s názvom „Právo na šírenie“, stanovuje:
               „1.   Autori literárnych a umeleckých diel majú výhradné právo udeľovať súhlas na sprístupnenie originálu a rozmnoženín svojich diel verejnosti predajom alebo iným prevodom vlastníctva.
               2.   Žiadne ustanovenie tejto zmluvy nemá vplyv na slobodu zmluvných strán, aby určili prípadné podmienky, za ktorých sa po prvom predaji alebo prevode, alebo prechode vlastníctva k originálu alebo rozmnoženine diela so súhlasom autora vyčerpá právo podľa odseku 1.“

         Bernský dohovor

               6

               Článok 12 Bernského dohovoru z názvom „Právo na spracovanie, úpravu a iné zmeny“, stanovuje:
               „Autori literárnych alebo umeleckých diel majú výlučné právo [udeľovať] súhlas na spracovanie, úpravy alebo na iné zmeny svojich diel.“

         Právo Únie

               7

               Odôvodnenia 9, 10, 28 a 31 smernice 2001/29 znejú:

                        „(9)

                        Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. …

                        (10)

                        Ak majú autori alebo výkonní umelci pokračovať vo svojej tvorivej a umeleckej práci, musia za používanie svojej práce dostávať primeranú odmenu, rovnako ako producenti…

                  …

                        (28)

                        Podľa tejto smernice do ochrany autorských práv patrí aj výlučné právo kontrolovať šírenie diela obsiahnutého v hmotnom článku. Prvým predajom originálu diela alebo jeho rozmnoženín v spoločenstve zo strany nositeľa práv, alebo s jeho súhlasom zaniká právo kontrolovať ďalší predaj tohto predmetu v spoločenstve. Toto právo by nemalo zaniknúť vo vzťahu k originálu alebo k jeho rozmnoženinám, ktoré predal držiteľ práv… alebo ktoré boli predané s jeho súhlasom mimo spoločenstva. …

                  …

                        (31)

                        Je potrebné zabezpečiť primeranú rovnováhu práv a záujmov medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv, ako aj medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv a používateľmi predmetov ochrany. Existujúce výnimky a obmedzenia práv ustanovené členskými štátmi sa musia prehodnotiť vo vzťahu k novému elektronickému prostrediu. Existujúce rozdiely vo výnimkách a obmedzeniach vzťahujúcich sa na niektoré obmedzené činnosti majú priamy negatívny účinok na fungovanie vnútorného trhu s autorskými právami a s nimi súvisiacimi právami. Tieto rozdiely by sa mohli ľahko stať výraznejšími vo vzťahu k ďalšiemu rozvoju cezhraničného využívania diel a k cezhraničným aktivitám. Z dôvodu zabezpečenia správneho fungovania vnútorného trhu, je potrebné harmonickejšie definovať tieto výnimky a obmedzenia. Stupeň ich harmonizácie musí vychádzať z ich dopadu na plynulé fungovanie vnútorného trhu.“

               8

               Podľa článku 2 tejto smernice s názvom „Právo rozmnožovania“:
               „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:

                        a)

                        pre autorov k ich dielam;

                  …“

               9

               Článok 4 uvedenej smernice, nazvaný „Právo šírenia“, stanovuje:
               „1.   Členské štáty poskytnú autorom vo vzťahu k originálu ich diela alebo k jeho rozmnoženinám výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akúkoľvek formu verejného šírenia predajom alebo iným spôsobom.
               2.   Distribučné právo sa nevyčerpá v rámci spoločenstva vo vzťahu k originálu alebo ku kópiám diela s výnimkou prípadov, keď prvý predaj alebo prenos vlastníctva k danému objektu v rámci spoločenstva uskutoční držiteľ práv alebo sa uskutoční s jeho súhlasom.“

         Holandské právo

               10

               § 4 ods. 1 smernice 2001/29 bol prebratý do vnútroštátneho práva článkom 1 a článkom 12 ods. 1 bodom 1 zákona o ochrane autorských práv z 23. septembra 1912 (Auteurswet, ďalej len „autorský zákon“):

               11

               § 1 uvedeného zákona stanovuje:
               „Autorské právo je s výhradou zákonných obmedzení výlučné právo autora diela z oblasti literatúry, vedy alebo umenia, alebo jeho právneho nástupcu uverejňovať toto dielo alebo vyrábať jeho rozmnoženiny.“

               12

               Podľa § 12 ods. 1 rovnakého zákona:
               „Pod uverejnením diela z oblasti literatúry, vedy alebo umenia sa rozumie najmä:

                        1°

                        uverejnenie úplnej alebo čiastočnej rozmnoženiny diela…“

               13

               § 12b autorského zákona, ktorým bol do vnútroštátneho práva prenesený článok 4 ods. 2 smernice 2001/29, znie:
               „Ak bola rozmnoženina diela z oblasti literatúry, vedy alebo umenia uvedená po prvýkrát do obehu v členskom štáte Európskej únie alebo v štáte, ktorý je súčasťou Európskeho hospodárskeho priestoru [EHS], prostredníctvom prevodu vlastníctva autorom alebo jeho právnym nástupcom alebo s ich súhlasom, porušenie autorského práva nepredstavuje uvedenie do obehu uvedenej rozmnoženiny iným spôsobom, okrem nájmu a vypožičania.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               14

               Pictoright je holandskou spoločnosťou kolektívnej správy autorských práv, ktorá chráni záujmy držiteľov autorských práv, ktorí sú jej členmi. Na základe dohôd so zahraničnými subjektmi s rovnakým predmetom činnosti chráni tiež záujmy zahraničných umelcov a ich dedičov v Holandsku. Pictoright je oprávnená využívať autorské práva v mene ich držiteľov najmä prostredníctvom udeľovania licencií a zasahovania pri porušovaní týchto práv.

               15

               Allposters obchoduje na internete s plagátmi a inými druhmi reprodukcií diel slávnych maliarov, ktorých sa týkajú autorské práva vykonávané spoločnosťou Pictoright. Allposters ponúka svojim zákazníkom predovšetkým rozmnoženiny vo forme plagátov, zarámovaných plagátov, plagátov na dreve a maliarskych plátien. Na vytvorenie posledného uvedeného produktu je potrebné najprv na papierový plagát predstavujúci vybrané dielo naniesť plastovú vrstvu (laminát). Ďalej je prostredníctvom chemického procesu vyobrazenie nachádzajúce sa na plagáte prenesené z papiera na maliarske plátno. Nakoniec je toto plátno natiahnuté do dreveného rámu. Po tomto úkone už vyobrazenie diela nemá papierový nosič. Allposters označuje tento proces a jeho výsledok ako „prenos na plátno“.

               16

               Pictoright namietala voči predaju prenosov na plátno, ktoré zobrazujú diela chránené autorskými právami bez súhlasu jej zákazníkov, držiteľov týchto autorských práv, a požiadala Allposters o ukončenie tejto činnosti, pričom jej pohrozila aj podaním žaloby.

               17

               Allposters odmietla jej žiadosti vyhovieť, a preto Pictoright podala voči nej žalobu na Rechtbank Roermond (súd v Roermond) s cieľom ukončiť akékoľvek priame alebo nepriame porušovanie autorských a osobnostných práv držiteľov týchto práv.

               18

               Rozhodnutím z 22. septembra 2010 Rechtbank Roermond túto žalobu zamietol. Pictoright preto podala voči tomuto rozhodnutiu odvolanie na Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch (odvolací súd v Hertogenbosch), ktorý uvedené rozhodnutie zrušil rozsudkom z 3. januára 2012, a návrhom Pictoright vo veľkej časti vyhovel.

               19

               Podľa Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch predaj plagátov alebo plátien, ktoré reprodukujú umelecké diela, predstavuje uverejňovanie v zmysle holandského práva. Z rozsudku Hoge Raad der Nederlanden z 19. januára 1979 (NJ 1979/412, Poortvliet) totiž vyplýva, že o nové uverejnenie v zmysle článku 12 autorského zákona ide v prípade, ak je rozmnoženina diela, ktorá bola uvedená na trh držiteľom autorského práva, rozširovaná verejne v inej forme, keďže ten, kto uvádza na trh túto novú formu tejto rozmnoženiny, disponuje novými možnosťami jej využívania (ďalej len „judikatúra Poortvliet“). Gerechtshof te 's‑Hertogenbosch konštatoval, že papierový plagát uvádzaný na trh so súhlasom držiteľa autorských práv prešiel podstatnou zmenou, ktorá ponúka Allposters nové možnosti využívania vzhľadom na to, že táto zmena jej umožňuje požadovať vyššie ceny a ponúkať svoj tovar odlišnej skupine zákazníkov, v dôsledku čoho usúdil, že uvádzanie prenosov na plátno na trh predstavuje uverejňovanie, ktoré je v zmysle vnútroštátneho práva zakázané, a zamietol tvrdenie Allposters založené na vyčerpaní distribučného práva.

               20

               Allposters podala kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Namieta najmä voči relevantnosti judikatúry Poortvliet, ako aj voči výkladu pojmov „vyčerpanie“ a „uverejňovanie“, ktoré sú podľa jej názoru v rámci Únie harmonizované. Allposters sa domnieva, že počas šírenia diela, ktoré je zapracované do hmotného objektu, ide o vyčerpanie distribučného práva v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2001/29, ak tento bol uvedený na trh držiteľom autorských práv alebo s jeho súhlasom. Prípadná dodatočná zmena tohto objektu nemá na vyčerpanie distribučného práva žiadny vplyv. Pictoright naopak tvrdí, že z dôvodu neexistencie harmonizácie práva na spracovanie v oblasti autorského práva Únie ostáva judikatúra Poortvliet platná, alebo je aspoň v súlade s právom Únie.

               21

               Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Upravuje článok 4 smernice 2001/29 odpoveď na otázku, či možno právo šírenia nositeľa autorských práv aplikovať na reprodukciu diela chráneného autorským právom, ktoré bolo prostredníctvom nositeľa práva alebo s jeho súhlasom zverejnené a dodané v EHP, ak táto reprodukcia napokon prešla zmenou týkajúcou sa formy a v tejto forme bola znovu uvedená do obehu?

                        2.

                        a) V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Má okolnosť, že dochádza k zmene v zmysle prvej otázky význam pre odpoveď na otázku, či dochádza k zamedzeniu alebo prerušeniu vyčerpania v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2001/29?

                                 b)

                                 V prípade kladnej odpovede na druhú otázku písm. a): Aké kritériá treba stanoviť v tomto prípade, aby bolo možné hovoriť o zmene týkajúcej sa formy reprodukcie, ktorá bráni vyčerpaniu alebo ho prerušuje v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2001/29?

                                 c)

                                 Poskytujú tieto kritériá priestor na kritérium vyvinuté vo vnútroštátnom holandskom práve, podľa ktorého nemožno hovoriť o vyčerpaní už preto, že ďalší predajca dal reprodukciám inú formu a v tejto forme ich verejne šíril (rozsudok Hoge Raad z 19. januára 1979, NJ 1979/412, Poortvliet)?“

         O prejudiciálnych otázkach

               22

               Právomoc Súdneho dvora sa v rámci konania upraveného v článku 267 ZFEÚ obmedzuje len na skúmanie ustanovení práva Únie, pričom nie je povolaný rozhodovať o súlade vnútroštátneho práva, vrátane judikatúry členského štátu, s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky Triveneta Zuccheri a i./Komisia, C‑347/87, EU:C:1990:129, bod 16, ako aj Schwarz, C‑321/07, EU:C:2009:104, bod 48).

               23

               Za týchto podmienok sa musia položené otázky, ktoré je potrebné skúmať spoločne, chápať v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či sa pravidlo vyčerpania distribučného práva podľa článku 4 ods. 2 smernice 2001/29 uplatňuje na situáciu, ak sa po tom, čo bola rozmnoženina diela chráneného autorským právom uvedená na trh Únie so súhlasom držiteľa autorských práv, zmenil jej nosič, napríklad ak sa táto rozmnoženina nachádzajúca sa na papierovom plagáte preniesla na plátno a je znovu uvedená na trh v novej forme.

               24

               Na úvod je potrebné poukázať na skutočnosť, že Pictoright sa domnieva, že z dôvodu podstatnej zmeny plagátov rozmnoženín diel chránených autorským právom v rámci ich prenosu na plátna tieto plátna predstavujú spracovanie diel, a preto sa na ne distribučné právo neuplatňuje. Tvrdí, že právo na spracovanie nie je v oblasti autorských práv Únie harmonizované, ale ho upravuje článok 12 Bernského dohovoru.

               25

               Z toho dôvodu je potrebné preskúmať, či predmetné okolnosti vo veci samej spadajú do pôsobnosti smernice 2001/29.

               26

               Pokiaľ ide o právo na spracovanie, je pravda, že článok 12 Bernského dohovoru priznáva autorom literárnych alebo umeleckých diel výlučné právo udeľovať súhlas na spracovanie, úpravy alebo na iné zmeny svojich diel, a že uvedená smernica neobsahuje žiadne ekvivalentné ustanovenie.

               27

               Bez toho, aby bolo nevyhnutné poskytnúť výklad pojmu „spracovanie“ v zmysle tohto článku 12, však stačí konštatovať, že tak papierový plagát, ako aj prenos na plátno obsahujú vyobrazenie umeleckého diela chráneného autorských právom, a preto spadajú do pôsobnosti článku 4 ods. 1 smernice 2001/29 ako kópie diela chráneného autorským právom, ktoré boli uvedené na trh v Únii. Toto ustanovenie tak priznáva autorom vo vzťahu k originálu ich diela alebo k jeho kópiám výlučné právo povoliť alebo zakázať akúkoľvek formu ich verejného rozširovania predajom alebo iným spôsobom.

               28

               Preto je potrebné konštatovať, že predmetné okolnosti vo veci samej spadajú do pôsobnosti článku 4 uvedenej smernice.

               29

               Pokiaľ ide o podmienky uplatnenia pravidla vyčerpania, z článku 4 ods. 2 tej istej smernice vyplýva, že distribučné právo sa vo vzťahu k originálu alebo ku kópiám diela vyčerpá len vtedy, ak prvý predaj alebo prenos vlastníctva k danému objektu v rámci Únie uskutoční držiteľ práv alebo sa uskutoční s jeho súhlasom.

               30

               Navyše podľa judikatúry Súdneho dvora uvedený článok 4 ods. 2 neponecháva členským štátom možnosť inej úpravy pravidla vyčerpania, ako je úprava uvedená v tomto ustanovení, keďže ako vyplýva z odôvodnenia 31 smernice 2001/29, rôznorodosť vnútroštátnych právnych úprav v oblasti vyčerpania distribučného práva môže priamo ovplyvniť riadne fungovanie vnútorného trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok Laserdisken, C‑479/04, EU:C:2006:549, body 24 a 56).

               31

               Súdny dvor, vychádzajúc zo znenia článku 4 ods. 2, rozhodol, že vyčerpanie distribučného práva závisí od dvoch podmienok, a síce, že originál diela alebo jeho kópie dal do obehu držiteľ práva alebo sa tak stalo s jeho súhlasom, a že sa uvedenie na trh uskutočnilo v Únii (pozri rozsudok Laserdisken, EU:C:2006:549, bod 21).

               32

               Vo veci samej je zrejmé, že plagáty reprodukujúce diela slávnych maliarov, na ktoré sa vzťahujú autorské práva, ktorých držiteľov zastupuje Pictoright, boli na trh EHS uvedené so súhlasom uvedených držiteľov.

               33

               Účastníci konania sa však nezhodujú v názore na otázku, či sa jednak vyčerpanie distribučného práva týka hmotného objektu, do ktorého je dielo alebo jeho kópia zapracovaná, alebo vlastnej duševnej tvorby autora, a jednak, či má zmena nosiču, ako ju uskutočnil Allposters, vplyv na vyčerpanie výlučného distribučného práva.

               34

               Pokiaľ ide po prvé o objekt distribučného práva, článok 4 ods. 2 smernice 2001/29 odkazuje na prvý predaj alebo prenos vlastníctva k „danému objektu“.

               35

               Okrem toho podľa odôvodnenia 28 tejto smernice „do ochrany autorských práv patrí aj výlučné právo kontrolovať šírenie diela obsiahnutého v hmotnom článku“. V súlade s tým istým odôvodnením, „prvým predajom originálu diela alebo jeho rozmnoženín v [Únii] zo strany nositeľa práv, alebo s jeho súhlasom zaniká právo kontrolovať ďalší predaj tohto predmetu v [Únii]“.

               36

               Rovnako z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že literárne a umelecké diela môžu byť objektom komerčného využitia buď prostredníctvom verejných vystúpení, alebo uvedenia do obehu z nich pochadzajúcich hmotných nosičov (rozsudok FDV, C‑61/97, EU:C:1998:422, bod 14 a citovanú judikatúru).

               37

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že normotvorca Únie chcel použitím pojmov „hmotný článok“ a „daný objekt“ poskytnúť autorom kontrolu nad prvým uvedením každého hmotného objektu na trh Únie, ktorý zahŕňa ich duševnú tvorbu.

               38

               Ako správne uviedla Európska komisia, tento záver podporuje aj medzinárodné právo, a najmä Zmluva WIPO o autorskom práve, vo svetle ktorej musí byť smernica 2001/29 vykladaná tam, kde je to možné (pozri v tomto zmysle rozsudky Laserdisken, EU:C:2006:549, body 39 a 40; Peek & Cloppenburg, C‑456/06, EU:C:2008:232, body 30 a 31; Football Association Premier League a i., C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 189, ako aj Donner, C‑5/11, EU:C:2012:370, bod 23).

               39

               Článok 6 ods. 1 uvedenej zmluvy totiž stanovuje, že autori literárnych a umeleckých diel majú výlučné právo udeľovať súhlas na sprístupnenie originálu a rozmnoženín svojich diel verejnosti predajom alebo iným prevodom vlastníctva. V tejto súvislosti bol význam pojmu „rozmnoženiny“ vysvetlený zmluvnými stranami prostredníctvom spoločného vyhlásenia o článkoch 6 a 7 tejto zmluvy, ktoré bolo prijaté na diplomatickej konferencii 20. decembra 1996, počas ktorej bola prijatá aj uvedená zmluva. Podľa tohto vyhlásenia sa „výrazy ‚rozmnoženiny‘ a ‚originál a rozmnoženiny‘, ktoré podliehajú právu na šírenie a právu na nájom podľa uvedených článkov, vzťahujú výhradne na pevné rozmnoženiny, ktoré možno uviesť do obehu ako hmotné predmety“.

               40

               Preto je potrebné konštatovať, že vyčerpanie distribučného práva sa uplatňuje na hmotné objekty, ktorých dielo je chránené autorským právom alebo do ktorého je zapracovaná jeho kópia, ak bol tento objekt uvedený na trh so súhlasom držiteľa autorských práv.

               41

               Po druhé je dôležité overiť, či má na vyčerpanie distribučného práva v zmysle článku 4 ods. 2 smernice 2001/29 vplyv zmena hmotného nosiča objektu, ktorý bol uvedený na trh so súhlasom držiteľa autorských práv.

               42

               V konaní vo veci samej pozostáva vykonaná zmena z prenosu vyobrazenia umeleckého diela nachádzajúceho sa na papierovom plagáte na plátno prostredníctvom postupu opísaného v bode 15 tohto rozsudku, pričom vedie k nahradeniu papierového nosiča plátnom. Z pripomienok účastníkov konania vo veci samej vyplýva, že technika umožňuje predĺžiť životnosť rozmnožením, zlepšiť kvalitu vyobrazenia v porovnaní s plagátom a viac sa tak podobá originálu diela.

               43

               V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, ako správne uvádza francúzska vláda, že dôsledkom nahradenia nosiča, ako vo veci samej, je vytvorenie nového objektu zobrazujúceho vyobrazenie diela chráneného autorským právom, zatiaľ čo plagát ako taký zanikne. Takáto zmena kópie diela chráneného autorským právom, ktorej výsledok sa viac podobá na originál, môže v skutočnosti predstavovať novú rozmnoženinu tohto diela v zmysle článku 2 písm. a) smernice 2001/29, ktorá spadá do výlučného práva autora a pri ktorej je nevyhnutný jeho súhlas.

               44

               Allposters však uvádza, že prenos na plátno nemožno označiť za rozmnoženinu, keďže nejde o vynásobenie kópií diela chráneného autorským právom vzhľadom na to, že vyobrazenie je prenesené a nenachádza sa už na papierovom plagáte. Tvrdí, že farba reprodukujúca diela sa nemení a samotné dielo nie je dotknuté.

               45

               Takéto tvrdenia nemožno prijať. Okolnosť, že farba je počas procesu zachovaná, nemá vplyv na konštatovanie, že nosič vyobrazenia sa zmenil. Dôležitá je otázka, či zmenený objekt, posudzovaný ako celok, je sám osebe materiálne objektom uvedeným na trh so súhlasom držiteľa autorských práv. Nezdá sa, že toto je prípad vo veci samej.

               46

               Z toho dôvodu sa súhlas držiteľa autorských práv netýka šírenia objektu, v rámci ktorého sa nachádza dielo držiteľa autorských práv, ak bol tento objekt zmenený po prvom uvedení na trh spôsobom predstavujúcim novú rozmnoženinu tohto diela. V tomto prípade je distribučné právo vzťahujúce sa na tento objekt vyčerpané až po prvom predaji alebo prvom prevode vlastníctva tohto nového objektu so súhlasom držiteľa tohto práva.

               47

               Tento výklad potvrdzuje hlavný cieľ smernice 2001/29, ktorým je v súlade s odôvodneniami 9 a 10 tejto smernice zavedenie vysokej úrovne ochrany, okrem iného, autorov, ktorá im umožní získať zodpovedajúcu odmenu za používanie ich diel (pozri rozsudky SGAE, C‑306/05, EU:C:2006:764, bod 36; Peek & Cloppenburg, EU:C:2008:232, bod 37, ako aj Football Association Premier League a i., EU:C:2011:631, bod 186).

               48

               Z tvrdení účastníkov konania vo veci samej pred Súdnym dvorom však vyplýva, že držitelia autorských práv súhlas s distribúciou prenosu na plátno neposkytli, aspoň nie výslovne. Preto by uplatnenie pravidla vyčerpania distribučného práva zbavilo týchto držiteľov možnosti zakázať šírenie týchto objektov alebo v prípade šírenia požadovať primeranú odmenu za obchodné využívanie ich diel. V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že aby takáto odmena predstavovala primeranú odmenu, musí byť v zodpovedajúcom pomere k ekonomickej hodnote využívania objektu chráneného autorským právom (pozri analogicky rozsudok Football Association Premier League a i., EU:C:2011:631, body 107 až 109). Pokiaľ ide o prenos na plátno, účastníci konania vo veci samej priznali, že ich ekonomická hodnota značne presahuje hodnotu plagátov.

               49

               Vzhľadom na vyššie uvedené je na položené otázky potrebné odpovedať, že článok 4 ods. 2 smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že pravidlo vyčerpania distribučného práva sa neuplatňuje na situáciu, ak sa po tom, čo bola rozmnoženina diela chráneného autorským právom uvedená na trh Únie so súhlasom držiteľa autorských práv, nahradil jej nosič, napríklad ak sa táto rozmnoženina nachádzajúca sa na papierovom plagáte preniesla na plátno a je znovu uvedená na trh v novej forme.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 4 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že pravidlo vyčerpania distribučného práva sa neuplatňuje na situáciu, ak sa po tom, čo bola rozmnoženina diela chráneného autorským právom uvedená na trh Európskej únie so súhlasom držiteľa autorských práv, nahradil jej nosič, napríklad ak sa táto rozmnoženina nachádzajúca sa na papierovom plagáte preniesla na plátno a je znovu uvedená na trh v novej forme.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. novembra 2014.#Österreichischer Gewerkschaftsbund proti Verband Österreichischer Banken und Bankiers.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas – Zásada zákazu diskriminácie – Kolektívna zmluva stanovujúca príspevok na vyživované dieťa – Výpočet príspevku vyplácaného zamestnancom na kratší pracovný čas podľa zásady časového pomeru.#Vec C‑476/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 5. novembra 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálna politika — Rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas — Zásada zákazu diskriminácie — Kolektívna zmluva stanovujúca príspevok na vyživované dieťa — Výpočet príspevku vyplácaného zamestnancom na kratší pracovný čas podľa zásady časového pomeru“
      Vo veci C‑476/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakúsko) z 13. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 24. októbra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Österreichischer Gewerkschaftsbund

      proti

         Verband Österreichischer Banken und Bankiers,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits (spravodajca) a M. Berger,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: K. Malacek, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. septembra 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Österreichischer Gewerkschaftsbund, v zastúpení: A. Ehm, Rechtsanwalt,

               —

               Verband Österreichischer Banken und Bankiers, v zastúpení: B. Hainz, Rechtsanwalt,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Eggers a D. Martin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 13. februára 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu doložky 4 Rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas uzatvorenej 6. júna 1997 (ďalej len „rámcová dohoda o práci na kratší pracovný čas“), ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (Ú. v. ES L 14, 1998, s. 9; Mim. vyd. 05/003, s. 267), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998 (Ú. v. ES L 131, s. 10; Mim. vyd. 05/003, s. 278, ďalej len „smernica 97/81“), ako aj výkladu článku 28 Charty základných práv Európskej únie.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Österreichischer Gewerkschaftsbund (Rakúska odborová federácia) a Verband Österreichischer Banken und Bankiers (Asociácia rakúskych bánk a bankárov, ďalej len „VÖBB“), ktorý sa týka príspevku na vyživované dieťa poskytovaného na základe kolektívnej zmluvy pre zamestnancov bánk a bankárov (ďalej len „CCBB“).

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               3

               Podľa znenia doložky 1 písm. a) rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas má táto za cieľ „zabezpečiť odstránenie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas a zlepšiť kvalitu práce na kratší pracovný čas“.

               4

               Doložka 4 tejto rámcovej dohody nazvaná „Zásada nediskriminácie“ stanovuje:

                        „1.

                        Pokiaľ ide o podmienky zamestnania, s pracovníkmi na kratší pracovný čas sa nebude zaobchádzať nevýhodnejším spôsobom ako s porovnateľnými pracovníkmi na plný úväzok len preto, že pracujú na kratší pracovný čas, pokiaľ nebude odlišné zaobchádzanie odôvodnené objektívnymi dôvodmi.

                        2.

                        Tam, kde to bude možné [primerané – neoficiálny preklad], bude platiť zásada časového pomeru (pro rata temporis).

                  …“

         Vnútroštátna právna úprava

               5

               § 19d zákona o pracovnom čase (Arbeitszeitgesetz) stanovuje:
               „1.   Kratší pracovný čas znamená, že dohodnutý týždenný pracovný čas je v priemere kratší ako zákonom stanovený týždenný pracovný čas alebo kratší ako týždenný pracovný čas dohodnutý v kolektívnej zmluve.
               …
               6.   Zamestnanci pracujúci kratší pracovný čas nemôžu byť znevýhodnení oproti zamestnancom pracujúcim na plný úväzok na základe toho, že pracujú menej, s výnimkou prípadov, keď je rozdiel v zaobchádzaní odôvodnený. …
               7.   V spore musí zamestnávateľ preukázať, že nepriaznivé podmienky nevyplývajú z toho, že ide o kratší pracovný čas.“

               6

               Podľa znenia bodu III CCBB s názvom „Sociálne dávky“„rodinné prídavky a prídavok na dieťa sa poskytujú ako sociálne dávky“.

               7

               Článok 21 ods. 2 CCBB s názvom „Prídavok na domácnosť“ stanovuje:
               „Prídavok na domácnosť pre… zamestnancov pracujúcich na kratší pracovný čas sa vypočíta ako podiel sumy, ktorá sa vypláca zamestnancom pracujúcim na plný úväzok, a počtu pracovných hodín, ktoré sa majú odpracovať týždenne v rámci plného úväzku, ako to stanovuje kolektívna zmluva (t. j. 38,5 hodiny), a výsledok sa vynásobí počtom pracovných hodín, ktoré týždenne odpracuje dotknutý zamestnanec“.

               8

               Článok 22 CCBB s názvom „Príspevok na vyživované dieťa“ je formulovaný takto:
               „1.   Zamestnanci majú nárok na príspevok na vyživované dieťa za každé dieťa, za ktoré im patrí rodinný prídavok podľa zákona, a predložia o tom potvrdenie…
               …
               4.   Článok 21 ods. 2…, ktorý sa vzťahuje na výpočet prídavku na domácnosť, sa analogicky uplatňuje aj na príspevok na vyživované dieťa.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Österreichischer Gewerkschaftsbund ako príslušný orgán zamestnancov rakúskeho bankového sektora podal určovaciu žalobu na základe osobitného konania upraveného v § 54 ods. 2 zákona o právomoci a konaní v oblasti pracovného práva a práva sociálneho zabezpečenia (Arbeits‑ und Sozialgerichtsgesetz, BGBl. č. 104/1985).

               10

               Táto žaloba smeruje proti VÖBB ako orgánu príslušnému na zastupovanie zamestnávateľov v rakúskom bankovom sektore a jej predmetom je, aby Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) určil, že zamestnanci na kratší pracovný čas, na ktorých sa uplatňuje CCBB, majú nárok na vyplatenie príspevku na vyživované dieťa stanoveného článkom 22 ods. 1 tejto kolektívnej zmluvy v plnej výške, nielen v sume vypočítanej podľa časového pomeru v závislosti od dĺžky ich pracovného času.

               11

               Za týchto okolností Oberster Gerichtshof, ktorý mal pochybnosti o dosahu zásady časového pomeru vo veci, ktorú prejednáva, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa zásada časového pomeru, ktorej uplatnenie stanovuje doložka 4 ods. 2 [rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas] na základe charakteru tejto dávky (primeraným spôsobom) uplatniť na príspevok na vyživované dieťa, ktorý je poskytovaný zamestnávateľom na základe kolektívnej zmluvy, ako sociálna dávka slúžiaca na čiastočnú kompenzáciu finančných nákladov na vyživovaciu povinnosť rodičov voči dieťaťu, za ktoré sa príspevok poberá?

                        2.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
                        Má sa doložka 4 ods. 1 [rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas] vykladať v tom zmysle, že rozdielne zaobchádzanie s pracovníkmi zamestnanými na kratší pracovný čas formou alikvotného zníženia nároku na príspevok na vyživované dieťa v pomere k pracovnému času – pri rešpektovaní veľkej miery voľnej úvahy sociálnych partnerov pri stanovovaní určitého sociálnopolitického a hospodárskopolitického cieľa a opatrení vhodných na jeho dosiahnutie – je objektívne odôvodnené za predpokladu, že zákaz pomerného znižovania:

                                 a)

                                 sťažuje alebo znemožňuje pracovné pomery na kratší pracovný čas v podobe zníženého pracovného úväzku počas rodičovstva a/alebo znížených úväzkov počas rodičovskej dovolenky a/alebo

                                 b)

                                 vedie v dôsledku vyššej finančnej záťaže na strane zamestnávateľov s vyšším počtom pracovníkov na kratší pracovný čas k narušeniu hospodárskej súťaže, ako aj k zníženiu ochoty zamestnávateľov prijímať pracovníkov na kratší pracovný čas a/alebo

                                 c)

                                 vedie k zvýhodneniu pracovníkov na kratší pracovný čas, ktorí majú ďalšie pracovné pomery s kratším pracovným časom a majú viacnásobný nárok na dávku z kolektívnej zmluvy, akou je príspevok na vyživované dieťa, a/alebo

                                 d)

                                 vedie k zvýhodneniu pracovníkov na kratší pracovný čas, pokiaľ tieto osoby disponujú v porovnaní s pracovníkmi na plný úväzok dlhším časom, ktorý netrávia v práci, a preto majú lepšie možnosti postarať sa o deti?

                        3.

                        V prípade zápornej odpovede na [prvú a druhú otázku]:
                        Má sa článok 28 Charty základných práv [Európskej únie] vykladať v tom zmysle, že v systéme pracovného práva, v ktorom sú podstatné časti minimálnych pracovnoprávnych štandardov vytvorené v súlade so zhodnými sociálnopolitickými odhadmi osobitne zvolených a kvalifikovaných zmluvných strán kolektívnych zmlúv, sa v prípade neplatnosti (podľa vnútroštátnej praxe) iba jednej detailnej úpravy, ktorá je v rozpore so zákazom diskriminácie upraveným v kolektívnej zmluve (a to pomerné znižovanie príspevku na vyživované dieťa v prípade kratšieho pracovného času) sankcia v podobe neplatnosti vzťahuje na celé ustanovenie venované tejto oblasti úpravy (a to príspevok na dieťa)?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               12

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa doložka 4 ods. 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas má vykladať v tom zmysle, že zásada časového pomeru sa uplatňuje na výpočet výšky príspevku na vyživované dieťa, ktorý poskytuje zamestnávateľ zamestnancovi na kratší pracovný čas na základe takej kolektívnej zmluvy, akou je CCBB.

               13

               V tejto súvislosti treba po prvé poznamenať, že podľa informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom v jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania, predmetný príspevok na vyživované dieťa nepredstavuje dávku stanovenú zákonom a poskytovanú štátom. Príspevok na dieťa poskytuje zamestnávateľ na základe kolektívnej zmluvy dohodnutej zmluvnými stranami v prospech zamestnancov, ktorí majú vyživované deti.

               14

               Z toho vyplýva, že tento príspevok nemožno kvalifikovať ako „dávku sociálneho zabezpečenia“ v zmysle nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), hoci uvedený príspevok sleduje ciele podobné cieľom niektorých dávok uvádzaných týmto nariadením.

               15

               Po druhé treba konštatovať, že podľa tých istých informácií, ktoré boli potvrdené na pojednávaní, účastníci konania vo veci samej sa zhodujú na skutočnosti, že predmetný príspevok predstavuje odmenu vyplácanú zamestnancovi.

               16

               Táto kvalifikácia príspevku na vyživované dieťa zodpovedá, ako to uviedla generálna advokátka v bode 36 svojich návrhov, kvalifikácii vyplývajúcej z práva Únie. Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry „odmena“ v zmysle článku 157 ods. 2 ZFEÚ znamená obvyklú základnú alebo minimálnu mzdu alebo plat a všetky dávky, ktoré zamestnávateľ vypláca priamo alebo nepriamo, v hotovosti alebo v naturáliách, pracovníkovi z dôvodu, že ho zamestnáva. Z judikatúry vyplýva, že uvedený pojem zahŕňa všetky výhody, súčasné, ako aj budúce, ak ich vyplatí, hoci aj nepriamo, zamestnávateľ pracovníkovi z dôvodu, že ho zamestnáva (pozri rozsudok Hliddal a Bornand, C‑216/12 a C‑217/12, EU:C:2013:568, bod 41 a citovanú judikatúru).

               17

               V tomto kontexte Súdny dvor spresnil, že právna povaha týchto výhod je pre uplatnenie článku 157 ZFEÚ irelevantná, pokiaľ sa poskytujú v súvislosti so zamestnaním (rozsudok Krüger, C‑281/97, EU:C:1999:396, bod 16).

               18

               Súdny dvor tiež zdôraznil, že hoci je pravda, že mnohé dávky, ktoré zamestnávateľ poskytuje, sú tiež odrazom sociálnopolitických úvah, skutočnosť, že dávka má povahu odmeny, nemožno spochybniť, ak má zamestnanec nárok na túto dávku od svojho zamestnávateľa na základe existencie jeho pracovnoprávneho vzťahu (rozsudok Barber, C‑262/88, EU:C:1990:209, bod 18).

               19

               Keďže príspevok na vyživované dieťa je súčasťou odmeny zamestnanca, riadi sa podmienkami pracovného pomeru dohodnutými medzi zamestnancom a zamestnávateľom.

               20

               Z toho vyplýva, že pokiaľ je podľa podmienok tohto pracovného pomeru zamestnanec zamestnaný na kratší pracovný čas, výpočet príspevku na vyživované dieťa na základe zásady časového pomeru je objektívne odôvodnený v zmysle doložky 4 ods. 1 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas a primeraný v zmysle doložky 4 ods. 2 tejto rámcovej dohody (pozri analogicky rozsudok Heimann a Toltschin, C‑229/11 a C‑230/11, EU:C:2012:693, bod 34 a citovanú judikatúru).

               21

               V tejto súvislosti treba na jednej strane poznamenať, že povaha dávok sporných v konaní vo veci samej zjavne nemôže byť prekážkou uplatnenia doložky 4 ods. 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, pretože príspevok na vyživované dieťa, ktorý je súčasťou odmeny vyplácanej v hotovosti zamestnancovi, je deliteľným plnením (pozri analogicky rozsudky Impact, C‑268/06, EU:C:2008:223, bod 116, ako aj Bruno a i., C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329, bod 34).

               22

               Na druhej strane treba pripomenúť, že Súdny dvor už uplatnil zásadu časového pomeru na iné dávky zaťažujúce zamestnávateľa a súvisiace s prácou na kratší pracovný čas.

               23

               Súdny dvor tak rozhodol, že v prípade práce na kratší pracovný čas právo Únie nebráni výpočtu dôchodku podľa pravidla prorata temporis (pozri v tomto zmysle rozsudky Schönheit a Becker, C‑4/02 a C‑5/02, EU:C:2003:583, body 90 a 91), ani tomu, aby sa podľa rovnakej zásady vypočítala platená dovolenka za kalendárny rok (pozri v tomto zmysle rozsudky Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, EU:C:2010:215, bod 33, ako aj Heimann a Toltschin, EU:C:2012:693, bod 36).

               24

               Vo veciach, v ktorých boli vyhlásené uvedené rozsudky, totiž predstavovalo zohľadnenie skrátenej pracovnej doby oproti pracovnej dobe zamestnanca na plný úväzok objektívne kritérium, ktoré umožňovalo pomerné zníženie nárokov dotknutých zamestnancov.

               25

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať, že doložka 4 ods. 2 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas sa má vykladať v tom zmysle, že zásada časového pomeru sa uplatňuje na výpočet výšky príspevku na vyživované dieťa, ktorý poskytuje zamestnávateľ zamestnancovi na kratší pracovný čas na základe takej kolektívnej zmluvy, akou je CCBB.

         O druhej a tretej otázke

               26

               Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú a tretiu otázku položené vnútroštátnym súdom.

         O trovách

               27

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Doložka 4 ods. 2 Rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, uzatvorenej 6. júna 1997, ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998, sa má vykladať v tom zmysle, že zásada časového pomeru sa uplatňuje na výpočet výšky príspevku na vyživované dieťa, ktorý poskytuje zamestnávateľ zamestnancovi na kratší pracovný čas na základe takej kolektívnej zmluvy, akou je kolektívna zmluva pre rakúskych zamestnancov bánk a bankárov.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. októbra 1984. # Caisse primaire d'assurance maladie de Rouen proti A. Guyot. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Rouen - Francúzsko. # Vec 128/83.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 22. marca 2011. # Lotyšská republika proti Európskej komisii. # Životné prostredie - Smernica 2003/87/ES - Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov - Národný alokačný plán emisných kvót Lotyšska na roky 2008 až 2012 - Lehota troch mesiacov - Článok 9 ods. 3 smernice 2003/87. # Vec T-369/07.

text:
      Vec T‑369/07
      Lotyšská republika
      proti
      Európskej komisii
      „Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Národný alokačný plán emisných kvót Lotyšska na roky 2008 až 2012 – Lehota troch mesiacov – Článok 9 ods. 3 smernice 2003/87“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Žaloba o neplatnosť – Žaloba členských štátov
      (Článok 263 ZFEÚ)
      2.      Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Národný alokačný plán emisných kvót skleníkových plynov (NAP)
            – Oznámenie členským štátom – Kontrolná právomoc Komisie – Rozsah – Právna povaha rozhodnutia Komisie
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 3)
      3.      Životné prostredie – Znečistenie ovzdušia – Smernica 2003/87 – Národný alokačný plán emisných kvót skleníkových plynov (NAP)
            – Oznámenie členským štátom – Pojem
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/87, článok 9 ods. 3)
      4.      Akty inštitúcií – Prezumpcia platnosti – Ničotný právny akt – Pojem
      (Článok 288 ZFEÚ)
      1.      Právo napadnúť žalobou o neplatnosť zákonnosť rozhodnutí Komisie má každý členský štát bez toho, aby bol výkon tohto práva
         podmienený odôvodnením záujmu na konaní. Preto na to, aby bola žaloba členského štátu prípustná, nemusí tento preukázať, že
         akt Komisie, ktorý napáda, má vo vzťahu k nemu právne účinky. Záujem na konaní sa vzťahuje len na žaloby podané fyzickými
         alebo právnickými osobami, nie na žaloby inštitúcií Únie alebo členských štátov.

      Okrem toho pojem záujem na konaní nemožno zamieňať s konceptom napadnuteľného aktu, podľa ktorého akt, aby mohol byť predmetom
         žaloby o neplatnosť, musí mať nepriaznivé právne účinky, čo treba vymedziť v závislosti od jeho podstaty.

      Rozhodnutie Komisie o zmene národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov (NAP) oznámeného členským štátom
         má z hľadiska svojej podstaty takéto právne účinky.

      (pozri body 33, 34)
      2.      Predbežná kontrola vykonaná Komisiou podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami
         skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, nevedie nevyhnutne k rozhodnutiu zo strany Komisie.
         Komisia je síce po oznámení národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov (NAP) povinná preveriť starostlivo
         a nestranne zlučiteľnosť uvedeného NAP s kritériami prílohy III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87, avšak zo slov
         „môže zamietnuť“ vyplýva, že v tejto súvislosti disponuje určitou diskrečnou právomocou. Z toho ďalej vyplýva, že ak Komisia
         nevyužije túto právomoc v lehote troch mesiacov od oznámenia NAP zo strany členského štátu, členský štát môže v zásade vykonať
         uvedený NAP za podmienok stanovených v článku 11 a nasl. smernice 2003/87 bez toho, aby ho schválila Komisia. Postup preskúmania
         NAP teda nemusí nevyhnutne skončiť formálnym rozhodnutím, najmä keď členský štát predloží počas tohto konania všetky požadované
         informácie.

      Naproti tomu Komisia môže využiť svoju rozhodovaciu právomoc na základe článku 9 ods. 3 druhej vety smernice 2003/87, keď
         členský štát opomenie alebo odmietne zmeniť svoj NAP pred uplynutím lehoty troch mesiacov, a to napriek vzneseným námietkam.
         Pokiaľ totiž nedôjde k vydaniu takéhoto zamietajúceho rozhodnutia Komisie, oznámený NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň
         prezumpcia legálnosti, čo umožňuje členskému štátu, aby ho vykonal.

      Cieľom zmien, ktoré vznikajú v priebehu neskoršieho štádia postupu preskúmania, teda po námietkach Komisie voči oznámenému
         NAP alebo niektorým jeho aspektom, je práve vyvrátiť námietky pôvodne vyjadrené Komisiou, pokiaľ ide o zlučiteľnosť oznámeného
         NAP alebo niektorých jeho aspektov s kritériami uvedenými v prílohe III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87. Prijatie
         uvedených zmien Komisiou je teda len dôsledkom námietok, ktoré pôvodne formulovala v rámci svojej obmedzenej právomoci kontrolovať
         a zamietnuť NAP, ktorú jej zveril článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, a nie výrazom všeobecnej povoľovacej právomoci. Navyše,
         keď Komisia prijme takéto zmeny NAP, nemusia byť predmetom jej formálneho rozhodnutia. Naopak, takýto výklad by bol v rozpore
         so zásadou, podľa ktorej Komisia nemá všeobecnú povoľovaciu právomoc v prípade NAP. Takýto výklad by navyše nebol ani v súlade
         so systémom článku 9 ods. 3 tretej vety smernice 2003/87, ktorá sa týka len zamietajúceho rozhodnutia, a nie povoľujúceho
         rozhodnutia.

      (pozri body 47, 48)
      3.      Cieľom konania začatého na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových
         plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, je okrem možnosti predbežnej kontroly Komisiou zaistiť členským
         štátom právnu istotu a najmä im umožniť, aby boli rýchlo a v krátkom čase informované o spôsobe, akým môžu prideľovať emisné
         kvóty a spravovať systém obchodovania s kvótami na základe svojho národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových
         plynov (NAP) počas predmetného alokačného obdobia. S ohľadom na obmedzené trvanie tohto obdobia, ktoré je tri až päť rokov
         (článok 11 smernice 2003/87), má totiž Komisia, ako aj členské štáty legitímny záujem na tom, aby bol každý spor o obsahu
         NAP rýchlo urovnaný a aby tento NAP nebol po dobu svojej platnosti vystavený riziku spochybnenia zo strany Komisie.

      Tieto úvahy sa vzťahujú na všetky NAP, nezávisle od toho, či ide o verziu oznámenú pôvodne alebo revidovanú verziu oznámenú
         neskôr. Navyše požiadavka, aby Komisia vykonala po oznámení revidovaného NAP rýchlu a účinnú kontrolu je ešte dôležitejšia,
         keď tejto kontrole už predchádzalo prvé štádium preskúmania pôvodného NAP, ktoré viedlo prípadne k zamietajúcemu rozhodnutia
         a následne k zmenám uvedeného NAP. Komisia síce tvrdí, že je oprávnená skúmať navrhované zmeny NAP alebo revidovaný NAP bez
         toho, aby dodržala lehotu troch mesiacov uvedenú v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, ale takáto teória by bránila cieľu rýchlej
         a účinnej kontroly, ako aj právnej istote, na ktorú oznamujúci členský štát má právo, aby mohol prideliť emisné kvóty zariadeniam
         na jeho území pred začiatkom obchodného obdobia na základe článku 11 uvedenej smernice.

      V dôsledku toho sa pojem oznámenie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 vzťahuje tak na pôvodné, ako aj na následné oznámenie
         rôznych verzií NAP, takže pri každom z týchto oznámení začína plynúť nová lehota troch mesiacov.

      (pozri body 54, 55, 57)
      4.      Procesná vada týkajúca sa nedodržania lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 o vytvorení systému
         obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61, nie je natoľko
         závažná a zjavná, aby sa mohlo napadnuté rozhodnutie považovať za neexistujúci akt. Akty inštitúcií Spoločenstva, aj tie,
         ktoré sú vadné, požívajú totiž prezumpciu zákonnosti a majú právne účinky dovtedy, kým neboli zrušené inštitúciou, ktorá ich
         prijala, zrušené v konaní o žalobe o neplatnosť alebo vyhlásené za neplatné v nadväznosti na návrh na začatie prejudiciálneho
         konania alebo námietku nezákonnosti.

      V rámci postupu preskúmania na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 a jeho osobitostí, nemožno protiprávnosť spočívajúcu
         v tom, že napadnuté rozhodnutie je oneskorené, považovať za natoľko závažnú a zjavnú, že by spôsobovala jeho neexistenciu,
         keďže takáto úvaha musí byť vzhľadom na základnú zásadu právnej istoty vyhradená pre naozaj extrémne prípady.

      (pozri bod 61)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (tretia komora)
      z 22. marca 2011 (*)

      „Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Národný alokačný plán emisných kvót Lotyšska na roky 2008 až 2012 – Lehota troch mesiacov – Článok 9 ods. 3 smernice 2003/87“
      Vo veci T‑369/07,
      Lotyšská republika, v zastúpení: pôvodne E. Balode‑Buraka a K. Bārdiņa, neskôr L. Ostrovska a napokon L. Ostrovska a K. Drēviņa, splnomocnené
         zástupkyne,

      žalobkyňa,
      ktorú v konaní podporujú:
      Litovská republika, v zastúpení: D. Kriaučiūnas, splnomocnený zástupca,

      Slovenská republika, v zastúpení: pôvodne J. Čorba, neskôr B. Ricziová, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastníci konania,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: U. Wölker, E. Kalnins a I. Rubene, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: pôvodne Z. Bryanston‑Cross, neskôr S. Behzadi‑Spencer, I. Rao a F. Penlington, splnomocnené zástupkyne, za právnej
         pomoci J. Maurici, barrister,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2007) 3409 z 13. júla 2007 o zmene národného alokačného plánu
         pre kvóty emisií skleníkových plynov, ktorý Lotyšsko oznámilo na roky 2008 až 2012 v súlade so smernicou Európskeho parlamentu
         a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve,
         a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631),

      VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora),
      v zložení: predseda komory J. Azizi (spravodajca), sudcovia E. Cremona a S. Frimodt Nielsen,
      tajomník: K. Pocheć, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. septembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
       Medzinárodná právna úprava a právna úprava Spoločenstva týkajúca sa Rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických
            zmenách a Kjótskeho protokolu
      1        Hlavným cieľom Rámcového dohovoru Organizácie Spojených národov o klimatických zmenách prijatého 9. mája 1992 v New Yorku
         (ďalej len „UNFCCC“), ktorý bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 94/69/ES z 15. decembra 1993 o uzavretí
         UNFCCC (Ú. v. ES L 33, s. 11; Mim. vyd. 11/019, s. 167), je dosiahnuť stabilizáciu koncentrácie skleníkových plynov v atmosfére
         na úrovni, ktorá zabráni nebezpečnému antropogénnemu vplyvu na klimatický systém. Príloha I UNFCCC obsahuje zoznam zmluvných
         štátov, v ktorom sa nachádza aj Lotyšská republika, ktorá je navyše zaradená medzi krajiny, kde prebieha proces transformácie
         na trhovú ekonomiku. UNFCCC nadobudol účinnosť 21. marca 1994.

      2        Dňa 11. decembra 1997 bol na účely dosiahnutia hlavného cieľa UNFCCC prijatý Kjótsky protokol k UNFCCC (rozhodnutie 1/CP.3
         „Prijatie Kjótskeho protokolu [k UNFCCC]“). Príloha A Kjótskeho protokolu obsahuje zoznam skleníkových plynov, ako aj zoznam
         sektorov a kategórií zdrojov emisií, na ktoré sa Kjótsky protokol vzťahuje. V prílohe B Kjótskeho protokolu sa nachádza zoznam
         zmluvných strán Kjótskeho protokolu a ich kvantifikované záväzky na obmedzenie alebo zníženie emisií, vrátane záväzku Lotyšskej
         republiky, ktorej cieľ zníženia bol stanovený na 8 %.

      3        Dňa 25. apríla 2002 prijala Rada Európskej únie rozhodnutie č. 2002/358/ES, ktoré sa týka schválenia Kjótskeho protokolu k [UNFCCC]
         a spoločnom plnení záväzkov z neho vyplývajúcich v mene Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 11/042, s. 24).
         Kjótsky protokol a jeho prílohy A a B sú uvedené v prílohe I rozhodnutia 2002/358. Tabuľka kvantifikovaných záväzkov na obmedzenie
         alebo zníženie emisií pridelených Spoločenstvu a jeho členským štátom podľa článku 4 Kjótskeho protokolu sa nachádza v prílohe
         II rozhodnutia 2002/358.

       Právna úprava týkajúca sa systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve
      4        Článok 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými
         kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. ES L 275, s. 32; Mim.
         vyd. 15/007, s. 631), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/101/ES z 27. októbra 2004 (Ú. v. EÚ
         L 338, s. 18) stanovuje:

      „Táto smernica zriaďuje systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve… na podporu znižovania emisií
         skleníkových plynov finančne a ekonomicky výhodným spôsobom.“

      5        Článok 9 smernice 2003/87 uvádza:

      „1.      Pre každé obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 a 2 vypracuje každý členský štát národný plán, ktorý uvedie celkové množstvo
         kvót, ktoré plánuje prideliť pre uvedené obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť. Plán musí byť založený na objektívnych a transparentných
         kritériách, vrátane tých, ktoré sú uvedené v prílohe III pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti. Komisia vypracuje
         najneskôr do 31. decembra 2003, bez toho, aby bola dotknutá zmluva, usmernenie o vykonávaní kritérií uvedených v prílohe III.

      Pre obdobie uvedené v článku 11 ods. 1 sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr do 31. marca
         2004. Pre nasledujúce obdobia sa plán zverejní a oznámi Komisii a ostatným členským štátom najneskôr osemnásť mesiacov pred
         začiatkom príslušného obdobia.

      2.      Národné alokačné plány sa posudzujú vo výbore uvedenom v článku 23 ods. 1 [smernice 2003/87].
      3.      Do troch mesiacov od oznámenia národného alokačného plánu členským štátom podľa odseku 1 môže Komisia tento plán, alebo ktorýkoľvek
         z jeho aspektov zamietnuť na základe nekompatibility s kritériami uvedenými v prílohe III alebo s článkom 10. Členský štát
         prijme rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 alebo 2 len v prípade, ak sú navrhované zmeny a doplnenia prijaté Komisiou. Komisia
         uvedie dôvody v prípade každého zamietnutého návrhu.“

      6        Podľa článku 11 ods. 2 smernice 2003/87:

      „Pre päťročné obdobie začínajúce 1. januára 2008 a pre každé nasledujúce päťročné obdobie rozhodne každý členský štát o celkovom
         množstve kvót, ktoré pridelí pre dané obdobie a začne s procesom prideľovania týchto kvót prevádzkovateľom jednotlivých zariadení.
         Toto rozhodnutie musí byť prijaté aspoň dvanásť mesiacov pred začiatkom príslušného obdobia a musí byť založené na národnom
         alokačnom pláne vytvorenom podľa článku 9 a v súlade s článkom 10, pri náležitom zohľadnení pripomienok verejnosti.“

      7        Príloha III smernice 2003/87 stanovuje dvanásť kritérií uplatniteľných na národné alokačné plány. Kritériá č. 1 až 3 prílohy
         III znejú:

      „1.      Celkové množstvo kvót, ktoré sa majú prideliť na relevantné obdobie je v súlade so záväzkom členského štátu obmedzovať svoje
         emisie podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho protokolu, pri zohľadnení na jednej strane podielu celkových emisií, ktoré
         tieto predstavujú v porovnaní s emisiami zo zdrojov, ktoré nepokrýva táto smernica a na druhej strane národné energetické
         politiky a malo by byť v súlade s národným programom klimatických zmien. Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, nesmie
         byť väčšie, ako bude pravdepodobne potrebné na striktné uplatňovanie kritérií tejto prílohy. Do roku 2008 je toto množstvo
         konzistentné s cestou k dosiahnutiu alebo prekročeniu cieľa každého členského štátu podľa rozhodnutia 2002/358/ES a Kjótskeho
         protokolu.

      2.      Celkové množstvo kvót, ktoré sa má prideliť, je v súlade s hodnoteniami skutočného a plánovaného pokroku smerom k plneniu
         príspevkov členských štátov k záväzku spoločenstva prijatého podľa rozhodnutia 93/389/EHS.

      3.      Množstvá kvót, ktoré sa majú prideliť, sú v súlade s potenciálom, vrátane technického potenciálu, činností, na ktoré sa vzťahuje
         tento systém na znižovanie emisií. Členské štáty môžu rozdeľovanie kvót založiť na priemerných emisiách skleníkových plynov
         na výrobok pri každej činnosti a na dosiahnuteľný pokrok pri každej činnosti.

      …“
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      8        Listom zo 16. augusta 2006 oznámila Lotyšská republika Komisii Európskych spoločenstiev v súlade s článkom 9 ods. 1 smernice
         2003/87 svoj národný alokačný plán na roky 2008 až 2012 (ďalej len „NAP“). Podľa NAP zamýšľala Lotyšská republika prideliť
         svojmu priemyslu, na ktorý sa vzťahuje príloha I smernice 2003/87, celkový ročný priemer 7,763883 milióna ton ekvivalentu
         oxidu uhličitého (MteCO2).

      9        Dňa 29. novembra 2006 prijala Komisia prvé zamietajúce rozhodnutie, ktorého výrok znel takto:

      „Článok 1
      Nasledujúce aspekty [NAP] na prvé päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice sú nezlučiteľné s kritériami [č.] 1
         [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: časť celkového množstva kvót, ktoré sa majú prideliť – rovnajúca sa sume ročného objemu
         emisií 4,480580 [MteCO2] – je nezlučiteľná s hodnoteniami vykonanými v súlade s rozhodnutím [Európskeho parlamentu a Rady] č. 280/2004/ES [z 11. februára
         2004 o mechanizme sledovania emisií skleníkových plynov v spoločenstve a uplatňovania Kjótskeho protokolu (Ú. v. EÚ L 49,
         s. 1; Mim. vyd. 15/008, s. 57)] a s potenciálom, vrátane technologického potenciálu, na zníženie emisií z [dotknutých] činností.

      Článok 2
      Námietky proti [NAP] nebudú vznesené pod podmienkou, že nižšie uvedené zmeny budú zapracované nediskriminačným spôsobom a budú
         oznámené Komisii čo najskôr s prihliadnutím na lehoty potrebné na bezodkladné vykonanie vnútroštátnych postupov: celkové množstvo
         kvót, ktoré sa majú prideliť v systéme Spoločenstva, sa znižuje o 4,480580 [MteCO2].

      Článok 3
      1.      Celkové priemerné ročné množstvo kvót 3,283303 MteCO2, ktoré má prideliť [Lotyšská republika] na základe [NAP] zariadeniam uvedeným v tomto pláne a novým účastníkom, nemôže byť
         prekročené.

      2.      [NAP] možno zmeniť bez predchádzajúceho súhlasu Komisie, ak sa zmena týka kvót pridelených určitým zariadeniam v rámci celkového
         množstva kvót pridelených zariadeniam uvedeným v tomto pláne v dôsledku zlepšenia kvality údajov, alebo ak spočíva v znížení
         množstva kvót prideľovaných zdarma v rámci limitov stanovených v článku 10 smernice [2003/87].

      3.      Každá zmena [NAP] odchyľujúca sa od zmien, ktorými sa má vykonať článok 2, musí byť oznámená pred 31. decembrom 2006, čo je
         lehota stanovená v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87], a podlieha predchádzajúcemu schváleniu Komisiou v súlade s článkom
         9 ods. 3 smernice [2003/87].

      Článok 4
      Toto rozhodnutie je určené Lotyšskej republike.“
      10      Listom z 29. decembra 2006 Lotyšská republika oznámila Komisii revidovaný NAP, ktorý stanovil pridelenie celkového ročného
         priemeru na 6,253146 MteCO2.

      11      Listom z 30. marca 2007 v anglickom jazyku Komisia konštatovala, že informácie obsiahnuté v revidovanom NAP boli neúplné,
         a požiadala Lotyšskú republiku, aby odpovedala na niektoré otázky a poskytla jej doplňujúce informácie.

      12      Lotyšská republika odpovedala na túto žiadosť o informácie listom z 25. apríla 2007.

      13      Dňa 13. júla 2007 Komisia prijala rozhodnutie K(2007) 3409 o zmene NAP emisných kvót skleníkových plynov oznámeného Lotyšskou
         republikou na obdobie od roku 2008 do roku 2012 v súlade so smernicou 2003/87 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorého
         výrok okrem iného uvádza:

      „Článok 1
      Nasledujúce aspekty navrhovanej zmeny [NAP] Lotyšska na päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87] sú
         v súlade najmä s kritériami uvedenými nižšie, a preto sa schvaľujú:

      1.      Kritériá [č.] 1 [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: zvýšenie celkového ročného množstva kvót o 0,144813 [MteCO2], čo je v súlade s hodnoteniami vykonanými v súlade s rozhodnutím 280/2004/ES a s potenciálom, vrátane technologického potenciálu,
         na zníženie emisií z [dotknutých] činností.

      …
      Článok 2
      Nasledujúci aspekt navrhovanej zmeny [NAP] Lotyšska na päťročné obdobie uvedené v článku 11 ods. 2 smernice [2003/87] nie
         je v súlade s kritériami uvedenými nižšie, a preto sa zamieta: kritériá [č.] 1 [až] 3 prílohy III smernice [2003/87]: zvýšenie
         celkového ročného množstva kvót o 2,825030 [MteCO2], čo je nezlučiteľné s hodnoteniami vykonanými v súlade s rozhodnutím [280/2004] a s potenciálom, vrátane technologického
         potenciálu, na zníženie emisií z [dotknutých] činností.

      Článok 3
      Toto rozhodnutie je určené Lotyšskej republike.“
      14      V bode 1 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia Komisia odkazuje na článok 3 ods. 3 prvého zamietajúceho rozhodnutia, ktorým
         bolo Lotyšskej republike umožnené oznámiť zmeny svojho NAP na obdobie od roku 2008 do roku 2012 pred 31. decembrom 2006, čo
         je lehota uvedená v článku 11 ods. 2 smernice 2003/87.

      15      V bode 3 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia Komisia predovšetkým konštatuje, že keďže informácie predložené Lotyšskou republikou
         obsahujú zmenu týkajúcu sa podstaty NAP, vyžaduje si to predchádzajúce schválenie Komisie v súlade s článkom 9 ods. 3 smernice
         2003/87. Napadnuté rozhodnutie sa obmedzuje na tieto aspekty predložených informácií. Iné aspekty uvedených informácií, najmä
         tie, ktoré sa týkajú vykonania prvého zamietajúceho rozhodnutia alebo vyjadrujú odlišné stanovisko od posúdenia vykonaného
         Komisiou v uvedenom rozhodnutí, neboli zohľadnené na účely napadnutého rozhodnutia.

      16      V bode 6 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia sa konštatuje, že Lotyšská republika nepredložila informáciu, ktorá by mohla
         odôvodniť zmenu spôsobu výpočtu maximálneho množstva kvót, tak ako je definovaný v rámci prvého zamietajúceho rozhodnutia.

      17      Napokon v bode 8 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia Komisia vzhľadom na presnejšie údaje poskytnuté Lotyšskou republikou,
         pokiaľ ide o veľmi vysokú investíciu v sektore cementárstva, uznala na základe tohto spôsobu výpočtu zvýšenie maximálneho
         kontingentu disponibilných kvót, ako je stanovený v článku 1 napadnutého rozhodnutia.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      18      Návrhom zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 26. septembra 2007 Lotyšská republika podala žalobu, na základe
         ktorej sa začalo toto konanie.

      19      Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa ten istý deň Lotyšská republika požiadala, aby sa vo veci rozhodlo
         v skrátenom súdnom konaní podľa článku 76a Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Rozhodnutím z 13. novembra 2007 Súd prvého
         stupňa (tretia komora) túto žiadosť zamietol.

      20      Podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 27. novembra 2007 Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného
         Írska podalo návrh na vstup do tohto konania ako vedľajší účastník konania na podporu Komisie. Uznesením z 12. júna 2008 predseda
         tretej komory Súdu prvého stupňa tomuto návrhu vyhovel. Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska predložilo svoje
         pripomienky ako vedľajší účastník konania 28. augusta 2008.

      21      Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. decembra 2007, potvrdeným listom z 26. mája 2008, Lotyšská
         republika požiadala podľa článku 116 ods. 2 rokovacieho poriadku o dôverné zaobchádzanie s niektorými časťami prílohy 7 žaloby,
         a to vo vzťahu k Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska.

      22      Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 27. decembra 2007 požiadala Litovská republika o vstup vedľajšieho
         účastníka do konania na podporu Lotyšskej republiky. Uznesením z 12. júna 2008 predseda tretej komory Súdu prvého stupňa tomuto
         návrhu vyhovel. Litovská republika predložila svoje pripomienky ako vedľajší účastník konania 29. augusta 2008.

      23      Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. januára 2009 Komisia predložila pripomienky k vyjadreniam
         vedľajších účastníkov konania, ktoré predložili Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, ako aj Litovská republika.
         Lotyšská republika nepredložila pripomienky k uvedeným vyjadreniam v stanovenej lehote.

      24      Samostatným podaním doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 7. februára 2008 požiadala Slovenská republika o vstup vedľajšieho
         účastníka do konania na podporu Lotyšskej republiky. V uznesení z 12. júna 2008 predseda tretej komory Súdu prvého stupňa
         konštatoval, že tento návrh bol podaný v súlade s článkom 115 rokovacieho poriadku, ale po uplynutí lehoty šiestich týždňov
         uvedenej v článku 115 ods. 1 tohto poriadku. Predseda tretej komory Súdu prvého stupňa preto tomuto návrhu vyhovel, ale zároveň
         obmedzil práva Slovenskej republiky na práva stanovené v článku 116 ods. 6 uvedeného rokovacieho poriadku.

      25      Lotyšská republika podporovaná Litovskou republikou navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      26      Komisia podporovaná Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        žalobu zamietol,
      –        zaviazal Lotyšskú republiku na náhradu trov konania.
      27      Na základe správy sudcu spravodajcu sa Všeobecný súd (tretia komora) rozhodol otvoriť ústnu časť konania.

      28      Listom z 12. júla 2010 v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 64 rokovacieho poriadku Všeobecný
         súd požiadal Komisiu, aby predložila niektoré dokumenty. Komisia tejto žiadosti vyhovela v stanovenej lehote.

      29      Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní 21. septembra
         2010.

       Právny stav
      30      Lotyšská republika na podporu svojej žaloby uvádza štyri dôvody, založené po prvé na porušení právomocí stanovených Zmluvou
         ES v oblasti energetickej politiky, po druhé na porušení „zásady zákazu diskriminácie“, po tretie na porušení povinností vyplývajúcich
         z Kjótskeho protokolu a po štvrté na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

       O prekážke konania založenej na neprípustnosti návrhu na zrušenie článku 1 napadnutého rozhodnutia
       Tvrdenia účastníkov konania
      31      Podľa Komisie, ktorú v konaní podporuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, platí, že hoci Lotyšská republika
         navrhuje zrušenie celého napadnutého rozhodnutia, tento návrh sa v skutočnosti týka len zrušenia jeho článku 2, a nie článku
         1, v ktorom sa konštatuje zlučiteľnosť niektorých zmien a doplnení navrhovaných v revidovanom NAP s kritériami prílohy III
         smernice 2003/87. Akt pritom môže byť predmetom žaloby o neplatnosť iba vtedy, ak spôsobuje nevyhnutné právne účinky, ktoré
         ovplyvňujú záujmy žalobcu. Keďže článok 1 napadnutého rozhodnutia neovplyvňuje záujmy Lotyšskej republiky, tento štát nemá
         žiadny záujem na zrušení tohto článku a žaloba by mala byť v tejto súvislosti vyhlásená za neprípustnú.

      32      Lotyšská republika toto tvrdenie spochybňuje.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      33      Pokiaľ ide o pojem záujem na konaní, na ktorý sa odvoláva Komisia, treba pripomenúť, že Zmluva jasne rozlišuje medzi právom
         inštitúcií a členských štátov na podanie žaloby o neplatnosť na jednej strane a právom fyzických osôb a právnických osôb na
         druhej strane. Právo napadnúť žalobou o neplatnosť zákonnosť rozhodnutí Komisie má totiž každý členský štát bez toho, aby
         bol výkon tohto práva podmienený odôvodnením záujmu na konaní. Preto na to, aby bola žaloba členského štátu prípustná, nemusí
         tento preukázať, že akt Komisie, ktorý napáda, má vo vzťahu k nemu právne účinky (uznesenie Súdneho dvora z 27. novembra 2001,
         Portugalsko/Komisia, C‑208/99, Zb. s. I‑9183, body 22 a 23, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. októbra 2008, TV 2/Danmark
         a i./Komisia, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 a T‑336/04, Zb. s. II‑2935, bod 63). Toto konštatovanie vyplýva aj z definície
         záujmu na konaní v judikatúre, ktorý sa vzťahuje len na žaloby podané fyzickými alebo právnickými osobami, a nie na žaloby
         inštitúcií Únie alebo členských štátov (pozri rozsudok Všeobecného súdu z 21. mája 2010, Francúzsko a i./Komisia, T‑425/04,
         T‑444/04, T‑450/04 a T‑456/04, Zb. s. II‑2099, bod 118 a tam citovanú judikatúru).

      34      Okrem toho pojem záujem na konaní nemožno zamieňať s konceptom napadnuteľného aktu, podľa ktorého akt, aby mohol byť predmetom
         žaloby o neplatnosť, musí mať nepriaznivé právne účinky, čo treba vymedziť v závislosti od jeho podstaty (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 2000, Holandsko/Komisia, C‑147/96, Zb. s. I‑4723, body 25 a 27; uznesenia Súdneho dvora
         Portugalsko/Komisia, už citované v bode 33 vyššie, bod 24, a z 28. januára 2004, Holandsko/Komisia, C‑164/02, Zb. s. I‑1177,
         body 18 a 19; rozsudok Francúzsko a i./Komisia, už citovaný v bode 33 vyššie, bod 119). Nemožno však poprieť, že napadnuté
         rozhodnutie má z hľadiska svojej podstaty takéto právne účinky.

      35      Prekážka konania týkajúca sa návrhu na zrušenie článku 1 napadnutého rozhodnutia preto musí byť zamietnutá.

      36      Všeobecný súd považuje za vhodné posúdiť v prvom rade dôvodnosť štvrtého žalobného dôvodu.

       O štvrtom dôvode založenom na nedodržaní lehoty troch mesiacov stanovenej v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
       Úvodná pripomienka
      37      Na úvod treba spresniť, že hoci Komisia a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska tvrdia, že v prípade tejto
         žaloby Lotyšská republika nemôže napadnúť prvé zamietajúce rozhodnutie z 29. novembra 2006, pretože už uplynula lehota na
         takéto napadnutie, nemá táto okolnosť, aj keby sa preukázala, vplyv na prípustnosť štvrtého dôvodu založeného na tom, že napadnuté
         rozhodnutie obsahuje vady.

       Tvrdenia účastníkov konania
      38      Podľa Lotyšskej republiky, ktorú v konaní podporuje Litovská republika, napadnuté rozhodnutie sa musí považovať za „neexistujúce“,
         pretože bolo prijaté v rozpore s článkom 9 ods. 3 smernice 2003/87. Podľa tohto ustanovenia môže Komisia zamietnuť NAP v lehote
         troch mesiacov nasledujúcich po tom, ako jej ho členský štát oznámil. Revidovaný NAP bol oznámený 29. decembra 2006. Lehota,
         v ktorej mala Komisia reagovať, ak chcela zamietnuť tento NAP ako celok alebo jeho časť, uplynula 29. marca 2007. Komisia
         však Lotyšskej republike zaslala list až 30. marca 2007 – ktorý bol navyše napísaný v angličtine v rozpore s článkom 3 nariadenia
         č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ES 1958, 17, s. 385; Mim. vyd. 01/001,
         s. 3) – pričom v ňom uvádza, že revidovaný NAP bol neúplný a žiada dodatočné vysvetlenia. Napokon Lotyšská republika tvrdí,
         že lehota troch mesiacov stanovená v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 začala plynúť odo dňa, keď jej list z 29. decembra 2006
         o oznámení revidovaného NAP Komisia naozaj dostala, a nie odo dňa zápisu predmetného dokumentu Komisiou do registra 5. januára
         2007.

      39      Komisia, ktorú podporuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, sa domnieva, že dosiahla súlad s článkom 9
         ods. 3 smernice 2003/87, pretože lehota troch mesiacov, ktorá sa v ňom uvádza, sa vzťahuje len na oznámený NAP, a nie na jeho
         zmeny. Je potrebné rozlišovať jasne medzi dátumom oznámenia NAP, od ktorého začína táto lehota plynúť, a navrhovanými zmenami,
         pre ktoré nie je stanovená žiadna lehota. Komisia uznáva, že pokiaľ sa nevyjadrí pred uplynutím trojmesačnej lehoty, NAP sa
         považuje za prijatý. V každom prípade je situácia iná, ak členský štát navrhuje zmeny uvedeného NAP. V takom prípade totiž
         článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87 oprávňuje členský štát prijať rozhodnutie o pridelení v zmysle článku 11 uvedenej
         smernice len vtedy, ak zmeny, ktoré navrhol, boli schválené Komisiou, čo si vyžaduje výslovný súhlas Komisie.

      40      Komisia tvrdí, že hoci jej článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87 nestanovuje žiadnu lehotu na účely schválenia zmien
         NAP navrhovaných členským štátom, neznamená to, že na preskúmanie týchto zmien disponuje neobmedzenou lehotou. Musí sa v tejto
         súvislosti vyjadriť čo najrýchlejšie a v každom prípade pred začatím predmetného obchodného obdobia. Komisia okrem toho dosiahla
         súlad s bodom 55 rozsudku Súdu prvého stupňa z 23. novembra 2005, Spojené kráľovstvo/Komisia (T‑178/05, Zb. s. II‑4807), tým,
         že zaslala lotyšským orgánom v liste z 30. marca 2007 svoje výhrady, pokiaľ ide o navrhované zmeny. Komisia na rozdiel od
         Litovskej republiky takisto tvrdí, že bod 73 uvedeného rozsudku obsahuje len obiter dictum, keď stanovuje, že nie je žiadny dôvod predpokladať, že keď bol oznámený neúplný NAP, lehota troch mesiacov uvedená v článku
         9 ods. 3 smernice 2003/87, ktorú má Komisia na zamietnutie plánu, nemôže začať plynúť. Predmetná časť rozsudku by sa jednak
         mala vykladať vzhľadom na konkrétne okolnosti tejto veci. Súd prvého stupňa v tom istom bode tohto rozsudku ďalej spresnil,
         že ak je NAP neúplný alebo „predbežný“, Komisia má právo ho zamietnuť buď preto, lebo nie je v súlade s kritériami stanovenými
         smernicou, alebo preto, lebo bráni posúdeniu jeho súladu s uvedenými kritériami. Za týchto okolností sa Súd prvého stupňa
         domnieva, že Komisia tým, že zamietla NAP, mala právo vyžadovať, aby členský štát oznámil nový úplný NAP predtým, ako Komisia
         bude môcť prijať rozhodnutie podľa článku 11 ods. 1 smernice 2003/87.

      41      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska dodáva, že Komisia musí byť schopná posúdiť NAP, čo je možné, len ak
         má k dispozícii úplné informácie. Preto lehota troch mesiacov uvedená v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 musí začať plynúť
         až od okamihu, keď sú tieto informácie k dispozícii, inak by bol postup preskúmania zbavený potrebného účinku. Keby to tak
         totiž nebolo, Komisia by musela odmietnuť NAP len z toho dôvodu, že nemala dostatočné informácie, čo by malo za následok,
         že členský štát by musel pristúpiť k novému oznámeniu svojho NAP, od ktorého by začala plynúť nová lehota troch mesiacov.

      42      Komisia, ktorú v konaní podporuje Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, uvádza, že zásada lojálnosti uvedená
         v článku 10 ES jej v prípade, keď nedostala všetky informácie potrebné na posúdenie zmien NAP vzhľadom na kritériá prílohy
         III smernice 2003/87, zakazuje automaticky zamietnuť tieto zmeny bez toho, aby umožnila dotknutému členskému štátu poskytnúť
         chýbajúce informácie v stanovenej lehote. Keby to tak nebolo, Komisia by musela s cieľom dodržať lehotu troch mesiacov zamietnuť
         zmeny NAP, hoci členský štát by sa z vlastnej iniciatívy alebo na základe žiadosti snažil tieto chýbajúce informácie zhromaždiť
         a oznámiť. Podľa Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska je správanie Lotyšskej republiky v rozpore so zásadou
         dobrej viery, pretože aj keď najprv uznala, že NAP nie je úplný a poskytla dodatočné informácie vyžadované Komisiou, následne
         začala uplatňovať výhradu nedodržania lehoty troch mesiacov.

      43      Na pojednávaní v odpovedi na otázku Súdu prvého stupňa Komisia upustila od svojho subsidiárneho tvrdenia, podľa ktorého lehota
         troch mesiacov začala v každom prípade plynúť až od dátumu, keď generálny sekretariát Komisie zaregistroval revidovaný NAP,
         teda od 5. januára 2007, o čom sa vykonal zápis v zápisnici z pojednávania.

      44      Komisia napokon uvádza, že hoci bol jej list z 30. marca 2007 napísaný v anglickom, a nie v lotyšskom jazyku, táto okolnosť
         nemala účinok na platnosť napadnutého rozhodnutia. Zdôrazňuje, že musela preskúmať 27 NAP vo veľmi krátkej lehote a že väčšina
         členských štátov vrátane Lotyšskej republiky preukázala voči nej zdvorilosť tým, že jej zaslala svoje NAP preložené do angličtiny.
         Neskoršia výmena listov sa takisto uskutočnila prevažne v anglickom jazyku. Komisia sa teda domnievala, že na účely preskúmania
         NAP prijala Lotyšská republika angličtinu ako korešpondenčný jazyk, pretože listom z 25. apríla 2007 odpovedala na list z 30. marca
         2007 bez toho, aby namietala proti použitiu tohto jazyka. V každom prípade porušenie nariadenia č. 1 je procesnou vadou, ktorá
         môže spôsobiť zrušenie konečného aktu, len v prípade, že keby sa tak nestalo, mohlo by konanie viesť k odlišnému výsledku.
         V predmetnom prípade by poskytnutie lotyšského prekladu celej korešpondencie medzi Komisiou a Lotyšskou republikou nepochybne
         predĺžilo konanie, ale nezmenilo by jeho výsledok.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      –       O kontrolnej právomoci Komisie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
      45      Podľa článku 9 ods. 3 prvej vety smernice 2003/87 do troch mesiacov nasledujúcich po oznámení NAP členským štátom Komisia
         môže odmietnuť tento NAP alebo ktorýkoľvek jeho aspekt v prípade nezlučiteľnosti s kritériami uvedenými v prílohe III alebo
         s ustanoveniami článku 10 uvedenej smernice. Podľa druhej vety tohto ustanovenia členský štát prijme rozhodnutie na základe
         článku 11 ods. 1 alebo 2 uvedenej smernice, len ak navrhované zmeny prijala Komisia. Napokon tretia veta tohto ustanovenia
         uvádza, že akékoľvek zamietajúce rozhodnutie prijaté Komisiou musí byť odôvodnené.

      46      Ako bolo uznané v judikatúre, právomoc kontroly a zamietnutia NAP Komisiou, ktorá vyplýva z článku 9 ods. 3 smernice 2003/87,
         je značne ohraničená, a to tak vecnými, ako aj časovými obmedzeniami. Na jednej strane je táto kontrola obmedzená na skúmanie
         zlučiteľnosti NAP s kritériami prílohy III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87 a na druhej strane musí byť vykonaná
         v trojmesačnej lehote od oznámenia uvedeného NAP členským štátom (uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. apríla 2007, EnBW Energie
         Baden‑Württemberg/Komisia, T‑387/04, Zb. s. II‑1195, bod 104; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. novembra
         2007, Nemecko/Komisia, T‑374/04, Zb. s. II‑4431, bod 116).

      47      Okrem toho predbežná kontrola vykonaná podľa článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 nevedie nevyhnutne k rozhodnutiu zo strany Komisie.
         Komisia je po oznámení NAP v každom prípade povinná preveriť starostlivo a nestranne zlučiteľnosť uvedeného NAP s kritériami
         prílohy III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87. Zo slov „môže zamietnuť“ však vyplýva, že v tejto súvislosti disponuje
         určitou diskrečnou právomocou. Z toho ďalej vyplýva, že ak Komisia nevyužije túto právomoc v lehote troch mesiacov od oznámenia
         NAP zo strany členského štátu, členský štát môže v zásade vykonať uvedený NAP za podmienok stanovených v článku 11 a nasl.
         smernice 2003/87 bez toho, aby ho schválila Komisia. Postup preskúmania NAP teda nemusí nevyhnutne skončiť formálnym rozhodnutím,
         najmä keď členský štát predloží počas tohto konania všetky požadované informácie. Naproti tomu Komisia môže využiť svoju rozhodovaciu
         právomoc na základe článku 9 ods. 3 druhej vety smernice 2003/87, keď členský štát opomenie alebo odmietne zmeniť svoj NAP
         pred uplynutím lehoty troch mesiacov, a to napriek vzneseným námietkam. Pokiaľ totiž nedôjde k vydaniu takéhoto zamietajúceho
         rozhodnutia Komisie, oznámený NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti, čo umožňuje členskému štátu,
         aby ho vykonal (pozri v tomto zmysle uznesenie EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, už citovaný v bode 46 vyššie, body
         106, 107, 111, 115 a 120).

      48      V tejto súvislosti Komisia nemôže účinne tvrdiť, že článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87, ktorý uvádza, že „navrhované
         zmeny“ musia byť „prijaté Komisiou“, vyžaduje, aby prijala formálne rozhodnutie o schválení týchto zmien. Ako Súd prvého stupňa
         už rozhodol, predmetné zmeny vznikajú v priebehu neskoršieho štádia postupu preskúmania, teda po námietkach Komisie voči oznámenému
         NAP alebo niektorým jeho aspektom, a ich cieľom je práve vyvrátiť námietky pôvodne vyjadrené Komisiou, pokiaľ ide o zlučiteľnosť
         oznámeného NAP alebo niektorých jeho aspektov s kritériami uvedenými v prílohe III a s ustanoveniami článku 10 smernice 2003/87.
         Prijatie uvedených zmien Komisiou je teda len dôsledkom námietok, ktoré pôvodne formulovala v rámci svojej obmedzenej právomoci
         kontrolovať a zamietnuť NAP, ktorú jej zveril článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, a nie výrazom všeobecnej povoľovacej právomoci
         (uznesenie EnBW Energie Baden‑Württemberg/Komisia, už citované v bode 46 vyššie, bod 104). Z tejto judikatúry okrem toho nevyplýva,
         že keď Komisia prijme takéto zmeny NAP, musia byť predmetom jej formálneho rozhodnutia. Naopak, takýto výklad by bol v rozpore
         so zásadou, podľa ktorej Komisia nemá všeobecnú povoľovaciu právomoc v prípade NAP. Takýto výklad by navyše nebol ani v súlade
         so systémom článku 9 ods. 3 tretej vety smernice 2003/87, ktorá sa týka len zamietajúceho rozhodnutia, a nie povoľujúceho
         rozhodnutia.

      49      Vzhľadom na tieto zásady treba v predmetnom prípade posúdiť, či Komisia dodržala požiadavky článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

      –       O pojme oznámenie v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
      50      Je potrebné pripomenúť, že Lotyšská republika v podstate tvrdí, že Komisia porušila lehotu troch mesiacov stanovenú v článku
         9 ods. 3 smernice 2003/87 v prípade postupu preskúmania revidovaného NAP. V dôsledku oznámenia uvedeného revidovaného NAP
         29. decembra 2006 totiž táto lehota uplynula 29. marca 2007. Komisia jej však zaslala žiadosť o informácie až 30. marca 2007
         – v angličtine, a teda v rozpore s článkom 3 nariadenia č. 1 –, čo znamenalo, že uvedený NAP bol neúplný.

      51      V predmetnom prípade je nesporné, že napadnuté rozhodnutie nebolo vydané v lehote troch mesiacov odo dňa oznámenia revidovaného
         NAP, ku ktorému došlo 29. decembra 2006, ale až 13. júla 2007. Za týchto podmienok je potrebné preskúmať, či začala plynúť
         nová lehota troch mesiacov po oznámení revidovaného NAP, keďže postup preskúmania bol predbežne uzatvorený prvým zamietajúcim
         rozhodnutím. Inými slovami, treba posúdiť, či sa pojem oznámenia NAP v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 týka tak pôvodného
         oznámenia NAP, ako aj oznámenia revidovaného NAP, a to najmä po tom, ako Komisia vydala zamietajúce rozhodnutie.

      52      Znenie článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 nerozlišuje medzi „oznámením [NAP]“, od ktorého začína plynúť lehota troch mesiacov,
         v závislosti od toho, či ide o pôvodné oznámenie NAP, alebo následné oznámenie revidovaného NAP, a to najmä po prijatí zamietajúceho
         rozhodnutia Komisiou. Okrem toho formulácia, podľa ktorej sa toto oznámenie vykoná „podľa odseku 1“ toho istého článku, pričom
         tento odsek 1 uvádza, že „každý členský štát [vypracuje NAP], ktorý uvedie celkové množstvo kvót, ktoré plánuje prideliť pre
         uvedené [obchodné] obdobie a ako ich navrhuje rozdeliť“, neposkytuje v tejto súvislosti dodatočné objasnenie, keďže cieľom
         pôvodného oznámenia NAP, ako aj následného oznámenia revidovaného NAP je kvantifikácia kvót členského štátu, ktoré sa majú
         prideliť.

      53      Okrem toho formulácia „navrhované zmeny“ nevylučuje možnosť, ba priam povinnosť členského štátu navrhnúť takéto zmeny ako
         formálne „oznámenie“ revidovaného NAP, najmä ak ide o zmeny, ktoré majú podstatný vplyv. V tejto súvislosti treba pripomenúť,
         že Súd prvého stupňa už po prvé uznal, že článok 9 ods. 3 druhá veta smernice 2003/87 nestanovuje žiadnu hranicu, pokiaľ ide
         o možné zmeny, a po druhé, že akákoľvek zmena musí byť oznámená Komisii a ňou schválená predtým, ako zmenený NAP môže byť
         základom pre rozhodnutie členského štátu podľa článku 11 smernice 2003/87 (rozsudok Spojené kráľovstvo/Komisia, už citovaný
         v bode 40 vyššie, bod 56). V tom istom zmysle Súd prvého stupňa dospel k záveru, že Komisia je v prípade zamietnutia NAP oprávnená
         vyžadovať, aby členský štát oznámil nový, úplný NAP predtým, ako bude môcť prijať rozhodnutie (rozsudok Spojené kráľovstvo/Komisia,
         už citovaný v bode 40 vyššie, bod 73). V súlade s týmito zásadami z výroku prvého zamietajúceho rozhodnutia napokon vyplýva
         (článok 2 a článok 3 ods. 3), že Komisia sa sama domnievala, že v predmetnom prípade jej musia byť všetky zmeny NAP „oznámené“,
         a podliehajú tak jej predbežnej kontrole na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

      54      Takisto z teleologického hľadiska je cieľom konania začatého na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 – popri možnosti
         Komisie vykonať predbežnú kontrolu – zaistiť členským štátom právnu istotu a najmä im umožniť, aby boli rýchlo a v krátkom
         čase informované o spôsobe, akým môžu prideľovať emisné kvóty a spravovať systém obchodovania s kvótami na základe svojho
         NAP počas predmetného alokačného obdobia. S ohľadom na obmedzené trvanie tohto obdobia, ktoré je tri až päť rokov (článok
         11 smernice 2003/87), má totiž Komisia, ako aj členské štáty legitímny záujem na tom, aby bol každý spor o obsahu NAP rýchlo
         urovnaný a aby tento NAP nebol po dobu svojej platnosti vystavený riziku spochybnenia zo strany Komisie (uznesenie EnBW Energie
         Baden‑Württemberg/Komisia, už citované v bode 46 vyššie, bod 117).

      55      Tieto úvahy sa vzťahujú na všetky NAP bez ohľadu na to, či ide o verziu oznámenú pôvodne, alebo revidovanú verziu oznámenú
         neskôr. Navyše požiadavka, aby Komisia vykonala po oznámení revidovaného NAP rýchlu a účinnú kontrolu, je ešte dôležitejšia,
         keď tejto kontrole už predchádzalo prvé štádium preskúmania pôvodného NAP, ktoré prípadne viedlo k zamietajúcemu rozhodnutiu
         a následne k zmenám uvedeného NAP. Tvrdenie Komisie, že je oprávnená skúmať navrhované zmeny NAP alebo revidovaný NAP bez
         toho, aby dodržala lehotu troch mesiacov uvedenú v článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, by bránilo cieľu rýchlej a účinnej kontroly,
         ako aj právnej istote, na ktorú má oznamujúci členský štát právo, aby mohol prideliť emisné kvóty zariadeniam na jeho území
         pred začiatkom obdobia obchodovania na základe článku 11 uvedenej smernice.

      56      Komisia napokon nemôže tvrdiť, že na konci druhého štádia postupu preskúmania, týkajúceho sa posúdenia navrhovaných zmien
         NAP, musí prijať formálne rozhodnutie schvaľujúce uvedené zmeny, čo predstavuje odlišnosť tohto štádia od štádia skúmania
         pôvodne oznámeného NAP, pretože takéto rozhodnutie nestanovuje ani článok 9 ods. 3 smernice 2003/87, ani nie je potrebné (pozri
         bod 48 vyššie).

      57      V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že pojem oznámenia v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 sa vzťahuje tak na pôvodné,
         ako aj na následné oznámenie rôznych verzií NAP, takže pri každom z týchto oznámení začína plynúť nová lehota troch mesiacov.

      –       O uplynutí lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87
      58      Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že v predmetnom prípade oznámenie revidovaného NAP 29. decembra 2006 spôsobilo začatie novej
         lehoty troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87.

      59      Vzhľadom na to, že 29. marca 2007 uplynula lehota troch mesiacov v zmysle článku 9 ods. 3 smernice 2003/87, bola žiadosť Komisie
         o informácie, zaslaná Lotyšskej republike 30. marca 2007, oneskorená. Nie je teda potrebné posúdiť, či žiadosť tohto typu,
         aj keby bola zaslaná v tejto lehote, mohla túto lehotu prerušiť alebo ju pozastaviť, a či takýto účinok prerušenia alebo pozastavenia
         môže vzniknúť napriek tomu, že tento list bol napísaný v anglickom, a nie v lotyšskom jazyku.

      60      Z toho vyplýva, že revidovaný NAP sa 30. marca 2007 stal konečným.

      61      Na rozdiel od toho, čo tvrdí Lotyšská republika, procesná vada týkajúca sa nedodržania lehoty troch mesiacov v zmysle článku
         9 ods. 3 smernice 2003/87 však nie je natoľko závažná a zjavná, aby sa mohlo napadnuté rozhodnutie považovať za neexistujúci
         akt (pozri rozsudok Súdneho dvora zo 6. marca 2008, Komisia/Španielsko, C‑196/07, neuverejnený v Zbierke, bod 35 a tam citovanú
         judikatúru). Akty inštitúcií Spoločenstva, aj tie, ktoré sú vadné, požívajú totiž prezumpciu zákonnosti a majú právne účinky
         dovtedy, kým neboli zrušené inštitúciou, ktorá ich prijala, zrušené v konaní o žalobe o neplatnosť alebo vyhlásené za neplatné
         v nadväznosti na návrh na začatie prejudiciálneho konania alebo námietku nezákonnosti (rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra
         2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑256/07, Zb. s. II‑3019, bod 55 a tam citovaná judikatúra). Ako bolo
         konštatované v bode 47 vyššie, postup preskúmania na základe článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 má svoje osobitosti a ak Komisia
         v rámci tohto postupu nevydá rozhodnutie v lehote troch mesiacov, NAP sa stáva konečným a vzťahuje sa naň prezumpcia legálnosti.
         Protiprávnosť konštatovanú v predmetnom prípade, teda to, že napadnuté rozhodnutie je oneskorené, však nemožno považovať za
         natoľko závažnú a zjavnú, že by spôsobovala jeho neexistenciu. Vzhľadom na základnú zásadu právnej istoty záver, že akt sa
         považuje za neexistujúci, musí byť vyhradený pre naozaj extrémne prípady (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 15. júna
         1994, Komisia/BASF a i., C‑137/92 P, Zb. s. I‑2555, body 48 a 50; z 8. júla 1999, Chemie Linz/Komisia, C‑245/92 P, Zb. s. I‑4643,
         body 93 a 95, a z 5. októbra 2004, Komisia/Grécko, C‑475/01, Zb. s. I‑8923, body 18 a 20).

      62      Napadnuté rozhodnutie preto musí byť zrušené z dôvodu porušenia článku 9 ods. 3 smernice 2003/87 bez toho, aby bolo potrebné
         vyjadriť sa k prípustnosti ostatných žalobných dôvodov uvádzaných Lotyšskou republikou alebo k ich samotnej podstate.

       O trovách
      63      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom Lotyšskej republiky.

      64      Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci
         konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Preto Litovská republika, Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska
         a Slovenská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (tretia komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Komisie K(2007) 3409 z 13. júla 2007 o zmene národného alokačného plánu pre kvóty emisií skleníkových plynov,
            ktorý Lotyšsko oznámilo na roky 2008 až 2012 v súlade so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003,
            o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica
            Rady 96/61/ES, sa zrušuje.
      2.      Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Lotyšskej republiky.
      3.      Litovská republika, Slovenská republika a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znášajú svoje vlastné trovy
            konania.

               Azizi

               Cremona

               Frimodt Nielsen

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 22. marca 2011.
      Podpisy
      * Jazyk konania: lotyština.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 29. januára 2004. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-218/02.