title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 7. septembra 2006.#Gérard Meric proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-133/05.

text:
      Vec T‑133/05
      Gérard Meric
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
      (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      Ochranná známka Spoločenstva − Námietkové konanie – Skoršie národné obrazové a slovné ochranné známky PAM‑PAM − Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva PAM‑PIM’S BABY‑PROP
         − Relatívny dôvod zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“

      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 7. septembra 2006
      Abstrakt rozsudku
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      Pre priemerného španielskeho užívateľa existuje pravdepodobnosť zámeny medzi slovným označením PAM‑PIM’S BABY‑PROP, o ktorého
         zápis ako ochrannej známky Spoločenstva sa žiada pre „plienkové nohavičky z papiera alebo buničiny (jednorazové)“, patriace
         do triedy 16 v zmysle Niceskej dohody, a slovnou ochrannou známkou PAM‑PAM skoršie zapísanou ako ochranná známka Spoločenstva
         pre „všetky druhy konfekčného oblečenia, najmä plienkové nohavičky, topánky“ patriace do 25 triedy uvedenej dohody. Na jednej
         strane sú totiž tovary označené skoršou ochrannou známkou, najmä detské plienky, zahrnuté do všeobecnejšej kategórie, na ktorú
         sa vzťahuje prihláška ochrannej známky, ktorá pokrýva tak plienky pre deti, ako aj plienky pre dospelých, a na druhej strane
         neexistujú žiadne koncepčné rozdiely spôsobilé neutralizovať vizuálnu a fonetickú podobnosť, ktorá existuje medzi predmetnými
         označeniami, a príslušná skupina verejnosti by sa mohla domnievať, že tovary zahrnuté v prihlasovanej ochrannej známke a tovary
         predávané pod skoršou ochrannou známkou pochádzajú od jedného podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené.

      (pozri body 36, 67, 77)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      Ochranná známka Spoločenstva − Námietkové konanie – Skoršie národné obrazové a slovné ochranné známky PAM‑PAM − Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva PAM‑PIM’S BABY‑PROP
         − Relatívny dôvod zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“

      Vo veci T‑133/05,
      Gérard Meric, bydliskom v Paríži (Francúzsko), v zastúpení: P. Murzeau, advokát,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Rassat, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT:
      Arbora & Ausonia, SL, so sídlom v Barcelone (Španielsko),

      ktorej predmetom je žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 17. januára 2005 (vec R 250/2004‑1), týkajúcemu
         sa námietky majiteľa národných slovných a obrazových ochranných známok PAM‑PAM proti zápisu slovnej ochrannej známky PAM‑PIM’S
         BABY‑PROP (námietkové konanie číslo B 505 067),

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

      v zložení: predseda komory M. Vilaras, sudcovia F. Dehousse a D. Šváby,
      tajomník: B. Pastor, zástupkyňa tajomníka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 17. marca 2005,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 15. júla 2005,
      po pojednávaní z 8. decembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       Žalobca podal 9. júla 2001 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky
         Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994,
         s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2       Ochranná známka, ktorej zápis bol požadovaný, je slovné označenie PAM‑PIM’S BABY‑PROP.
      3       Výrobky uvedené v prihláške patria do triedy 16 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis
         známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „plienkové nohavičky z papiera alebo buničiny
         (jednorazové)“.

      4       Táto prihláška ochrannej známky bola zverejnená 21. januára 2002 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 7/02.

      5       Spoločnosť Arbora & Ausonia, SL (ďalej len „Arbora & Ausonia“) podala 19. apríla 2002 námietku proti zápisu prihlasovanej
         ochrannej známky, opierajúc sa o tri skoršie španielske ochranné známky uvedené nižšie:

      –       slovnú ochrannú známku PAM‑PAM č. 855 391 zapísanú 7. októbra 1981 pre nasledujúce tovary, ktoré patria do triedy 25 v zmysle
         Niceskej dohody: „všetky druhy konfekčného oblečenia, najmä plienkové nohavičky, topánky“,

      –       obrazovú ochrannú známku PAM‑PAM č. 1 146 300 zapísanú 7. mája 1991 pre „plienkové nohavičky z papiera alebo buničiny (jednorazové)“,
         ktoré patria do triedy 16 v zmysle Niceskej dohody:

      –       slovnú ochrannú známku PAMPAM Servicio de Merchandising, SA, č. 1 153 492, zapísanú 20. apríla 1988 pre nasledujúce tovary,
         ktoré patria do triedy 5 v zmysle Niceskej dohody: „menštruačné nohavičky, dámske vložky, absorbčné tlakové obklady – kompresy,
         vložky a tampóny na menštruáciu, sterilné gázy, hydrofilná bavlna (gáza) na lekárske účely“.

      6       Námietka založená na článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 bola namierená proti všetkým tovarom označeným v prihláške
         ochrannej známky Spoločenstva.

      7       Dňa 9. februára 2004 rozhodnutím č. 289/2004 vyhovelo námietkové oddelenie námietke podanej spoločnosťou Arbora & Ausonia,
         zamietlo prihlášku ochrannej známky Spoločenstva a zaviazalo žalobcu nahradiť trovy konania.

      8       Na účely odôvodnenia rozhodnutia, založeného výlučne na skoršej obrazovej ochrannej známke PAM‑PAM, námietkové oddelenie v podstate
         uviedlo, že predmetné tovary sú zhodné a že existuje fonetická podobnosť medzi dotknutými označeniami. Námietkové oddelenie
         vyvodilo záver, že existuje pravdepodobnosť zámeny vo vnímaní zo strany príslušnej skupiny verejnosti v zmysle článku 8 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94.

      9       Žalobca podal 6. apríla 2004 na ÚHVT odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia.
      10     Dňa 19. novembra 2004 spravodajca informoval účastníkov konania o úmysle navrhnúť odvolaciemu senátu, aby nevzal do úvahy
         len skoršiu obrazovú ochrannú známku PAM‑PAM, ktorú ako jedinú preskúmalo námietkové oddelenie, ale aj dve ďalšie skoršie
         ochranné známky uvedené v námietke. ÚHVT na pojednávaní upresnil, že účastníci konania v súvislosti s tým nepredložili odvolaciemu
         senátu pripomienky.

      11     Rozhodnutím zo 17. januára 2005 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) doručeným žalobcovi 20. januára 2005 odvolací senát odvolanie
         zamietol. V podstate zastával názor, že so zreteľom najmä na výrazné prvky podobnosti medzi prihlasovanou ochrannou známkou
         a skoršou slovnou ochrannou známkou PAM‑PAM, na veľkú podobnosť medzi tovarmi a vlastnú rozlišovaciu spôsobilosť skoršej slovnej
         ochrannej známky PAM‑PAM, zistené vizuálne a fonetické odlišnosti nie sú spôsobilé vylúčiť existenciu pravdepodobnosti zámeny
         (bod 28 napadnutého rozhodnutia). Vzhľadom na tento záver sa odvolací senát domnieval, že nie je potrebné ďalej skúmať dve
         ďalšie ochranné známky uvedené na podporu námietky.

       Návrhy účastníkov konania
      12     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       „priamo“ zmenil napadnuté rozhodnutie,
      –       zamietol námietku spoločnosti Arbora & Ausonia proti zápisu ochrannej známky PAM‑PIM'S BABY-PROP,
      –       zaviazal spoločnosť Arbora & Ausonia na náhradu trov konania.
      13     ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
       Úvodné pripomienky
      14     Na úvod je potrebné uviesť, že žalobca sa nezúčastnil pojednávania 8. decembra 2005. Prvým faxom zo 7. decembra 2005 oznámil
         Súdu prvého stupňa, že „prekážky vzniknuté v poslednej chvíli mu neumožňujú zúčastniť sa pojednávania“. Upresnil, že „mal
         v úmysle oznámiť to ihneď Súdu prvého stupňa, aby sa mohol upraviť priebeh pojednávania“ a požiadal o oznámenie „dátumu, keď
         bude vydané rozhodnutie“. Druhým faxom zo 7. decembra 2005 žalobca oznámil, že si želá, „ak by to bolo možné“, aby bolo pojednávanie
         odročené na január alebo február z dôvodu „prekážky z čisto osobných dôvodov v poslednej chvíli“. S ohľadom na protirečivosť
         odkazov, blížiace sa pojednávanie a v každom prípade nedostatočnosť odôvodnenia žiadosti žalobcu piata komora rozhodla, že
         návrhu na odročenie pojednávania nevyhovie.

      15     Napokon, treba vziať do úvahy, že aj keď sa návrhy žalobcu formálne týkajú zmeny napadnutého rozhodnutia, z obsahu žaloby
         jasne vyplýva, že sa ňou žalobca v podstate domáha zrušenia napadnutého rozhodnutia z dôvodu, že odvolací senát dospel k nesprávnemu
         záveru, že medzi kolidujúcimi ochrannými známkami existuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

       O veci samej
      16     Žalobca uvádza jeden žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. Medzi prihlasovanou
         ochrannou známkou a skoršími ochrannými známkami nie je podobnosť označení, ani podobnosť uvedených tovarov. Podľa žalobcu
         z pohľadu priemerného spotrebiteľa v Španielsku nemôže nastať pravdepodobnosť zámeny medzi predmetnými ochrannými známkami.

      17     ÚHVT sa naopak domnieva, že v rozhodnutí odvolacieho senátu nie sú nezrovnalosti.
      18     V zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 sa zápis ochrannej známky zamietne, ak z dôvodu jej zhodnosti alebo
         podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné
         známky, existuje pravdepodobnosť zámeny vo vnímaní zo strany verejnosti na území, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená.
         Okrem toho sa v zmysle článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 40/94 za skoršie ochranné známky považujú ochranné
         známky zapísané v členskom štáte, ktorých dátum podania prihlášky predchádza dátumu podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva
         [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. novembra 2003, Díaz/ÚHVT– Granjas Castelló (CASTILLO), T‑85/02, Zb. s. II‑4835, bod 27].

      19     Podľa funkčnej kontinuity medzi námietkovým oddelením a odvolacím senátom ÚHVT [rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. septembra
         2003, Henkel/ÚHVT – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Zb. s. II‑3253, bod 25, a z 30. júna 2004, GE Betz/ÚHVT − Atofina Chemicals
         (BIOMATE), T‑107/02, Zb. s. II‑1845, bod 33] preskúmava odvolací senát všetky relevantné právne a skutkové okolnosti, na základe
         ktorých môže rozhodnúť, či nové rozhodnutie s rovnakým výrokom ako rozhodnutie, voči ktorému bolo podané odvolanie, môže alebo
         nemôže byť právoplatne prijaté v čase, keď prebieha odvolacie konanie [rozsudky Súdu prvého stupňa KLEENCARE, už citovaný,
         bod 29, a z 3. decembra 2003, Audi/ÚHVT (TDI), T‑16/02, Zb. s. II‑5167, body 81 a 82].

      20     V prejednávanej veci je nepochybné, že námietka spoločnosti Arbora & Ausonia bola založená na troch skorších národných ochranných
         známkach uvedených v bode 5 vyššie. Námietkové oddelenie potvrdilo existenciu pravdepodobnosti zámeny medzi prihlasovanou
         ochrannou známkou a jedinou skoršou obrazovou ochrannou známkou.

      21     Naproti tomu odvolací senát po oboznámení účastníkov konania o svojom úmysle vziať do úvahy dve ďalšie skoršie ochranné známky
         uvedené v námietke najskôr porovnal prihlasovanú ochrannú známku so skoršou ochrannou známkou PAM‑PAM č. 855 391, keďže tá
         bola tiež slovnou ochrannou známkou, a teda bola podobnejšia prihlasovanej ochrannej známke (bod 22 napadnutého rozhodnutia).
         Až po vyvodení záveru o existencii pravdepodobnosti zámeny medzi týmito dvoma ochrannými známkami odvolací senát rozhodol,
         že nie je potrebné skúmať možnú pravdepodobnosť zámeny medzi prihlasovanou ochrannou známkou a dvoma skoršími ochrannými známkami
         (bod 30 napadnutého rozhodnutia).

      22     Treba uviesť, že cieľom žaloby podanej na Súd prvého stupňa je preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov [pozri
         v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. marca 2003, Alcon/ÚHVT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Zb. s. II‑411,
         bod 61; zo 6. marca 2003, DaimlerChrysler/ÚHVT (Calandre), T‑128/01, Zb. s. II‑701, bod 18; z 3. júla 2003, Alejandro/ÚHVT
         – Anheuser‑Busch (BUDMEN), T‑129/01, Zb. s. II‑2251, bod 67, a z 22. októbra 2003, Éditions Albert René/ÚHVT – Trucco (Starix),
         T‑311/01, Zb. s. II‑4625, bod 70]. Podľa článku 63 nariadenia č. 40/94 má Súd prvého stupňa totiž právomoc zrušiť napadnuté
         rozhodnutie „z dôvodu nedostatku právomoci, porušenia podstatných formálnych náležitostí, porušenia Zmluvy, porušenia predmetného
         nariadenia alebo akýchkoľvek právnych pravidiel týkajúcich sa ich uplatňovania, alebo zneužitia právomoci“ v rámci článkov
         229 ES a 230 ES. Súd prvého stupňa musí z tohto dôvodu uskutočňovať preskúmanie zákonnosti rozhodnutia odvolacieho senátu
         so zreteľom na právne otázky, ktoré boli uplatnené pred odvolacím senátom [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 31. mája 2005, Solo Italia/ÚHVT − Nuova Sala (PARMITALIA), T‑373/03, Zb. s. II‑1881, bod 25].

      23     Treba teda preskúmať, či práve odvolací senát správne vyvodil záver, že existuje pravdepodobnosť zámeny medzi prihlasovanou
         ochrannou známkou a skoršou slovnou ochrannou známkou PAM‑PAM (ďalej len „predmetná skoršia ochranná známka“).

       O porovnaní tovarov
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      24     Žalobca tvrdí, v rozpore s názorom odvolacieho senátu, že neexistuje zhodnosť alebo podobnosť označených tovarov. Tvrdí, že
         tovary označené v prihláške ochrannej známky sú jednorazové detské plienky z papiera alebo buničiny, zatiaľ čo tovary, na
         ktoré sa vzťahuje predmetná skoršia ochranná známka, sú umývateľné a opakovane použiteľné „,detské plienkové nohavičky‘ nie
         z papiera alebo buničiny, ale vyrobené z iných materiálov (tkanina, polyester, nylon, atď.)“.

      25     Žalobca v tejto súvislosti poukazuje na to, že „ochranná známka PAM‑PAM predáva len plienky pre dospelých“. Spoločnosť Arbora & Ausonia
         totiž nikdy neobchodovala s detskými plienkami. Táto skutočnosť je preukázaná, keďže spoločnosť Arbora & Ausonia nepredložila
         dôkaz, že už obchodovala s týmto druhom tovarov.

      26     ÚHVT tvrdí, že odvolací senát správne určil, že tovary označené prihlasovanou ochrannou známkou a predmetnou skoršou ochrannou
         známkou sú „prinajmenšom veľmi podobné“.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      27     Na úvod je potrebné pripomenúť, že v prejednávanej veci odvolací senát dospel k záveru, že tovary boli zhodné alebo prinajmenšom
         veľmi podobné.

      28     Na účely posúdenia podobnosti medzi dotknutými tovarmi alebo službami je potrebné vziať do úvahy všetky relevantné faktory,
         ktoré charakterizujú vzťah medzi tovarmi alebo službami. Medzi tieto faktory patrí predovšetkým ich povaha, určenie, použitie,
         ako aj skutočnosť, že si navzájom konkurujú alebo sa dopĺňajú [rozsudky Súdu prvého stupňa CASTILLO, už citovaný v bode 18
         vyššie, bod 32, a z 24. novembra 2005, Sadas/ÚHVT – LTJ Diffusion (ARTHUR A FELICIE), T‑346/04, Zb. s. II-4891, bod 33].

      29     Okrem toho tovary možno považovať za zhodné, keď sú tie označené skoršou ochrannou známkou zahrnuté do všeobecnejšej kategórie
         označenej prihláškou ochrannej známky [rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Institut für Lernsysteme/ÚHVT − Educational
         Services (ELS), T‑388/00, Zb. s. II‑4301, bod 53], alebo keď sú tie označené prihláškou ochrannej známky zahrnuté do všeobecnejšej
         kategórie označenej skoršou ochrannou známkou [rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Oberhauser/ÚHVT – Petit Liberto
         (Fifties), T‑104/01, Zb. s. II‑4359, body 32 a 33; z 12. decembra 2002, Vedial/ÚHVT – France Distribution (HUBERT), T‑110/01,
         Zb. s. II‑5275, body 43 a 44, a z 18. februára 2004, Koubi/ÚHVT – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Zb. s. II‑719, body 41 a 42].

      30     Je potrebné pripomenúť, že porovnanie tovarov sa musí týkať názvov tovarov, na ktoré sa vzťahuje predmetná ochranná známka,
         a nie tovarov, pre ktoré sa ochranné známky skutočne používajú, s výnimkou prípadu, že sa po podaní prihlášky podľa článku
         43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 preukáže, že sa skoršia ochranná známka používala iba pre časť výrobkov, pre ktoré bola
         zapísaná. V takom prípade sa na účely preskúmania námietky skoršia ochranná známka považuje za zapísanú iba pre túto časť
         výrobkov (pozri v tomto zmysle rozsudky ELS, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 50, a ARTHUR A FELICIE, už citovaný v bode
         28 vyššie, bod 35).

      31     V prejednávanej veci odvolací senát správne poukázal, že dôkaz používania skoršej ochrannej známky nebol vyžiadaný, a preto
         vzal do úvahy názvy predmetných tovarov.

      32     Odvolací senát uviedol v bode 27 napadnutého rozhodnutia, že tovary označené prihláškou sú „plienkové nohavičky z papiera
         alebo buničiny (jednorazové)“ určené tak pre dospelých, ako aj pre deti. Porovnal ich s niektorými tovarmi označenými predmetnou
         skoršou ochrannou známkou, ktoré sú podľa odvolacieho senátu „detské plienkové nohavičky“.

      33     Tvrdenie žalobcu založené na tom, že spoločnosť Arbora & Ausonia neobchoduje s detskými plienkami, nemôže uspieť. Žalobca
         tak totiž uplatňuje nepreukázanie riadneho používania skoršej ochrannej známky. Nepreukázanie riadneho používania pritom nemôže
         byť sankcionované zamietnutím námietky, ak o toto preukázanie prihlasovateľ výslovne a včas nepožiadal na ÚHVT [pozri v tomto
         zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa zo 17. marca 2004, El Corte Inglés/ÚHVT – González Cabello a Iberia Líneas Aéreas de España
         (MUNDICOR), T‑183/02 a T‑184/02, Zb. s. II‑965, bod 38, a zo 7. júna 2005, Lidl Stiftung/ÚHVT – REWE‑Zentral (Salvita), T‑303/03,
         Zb. s. II-1917, bod 77].

      34     V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že predmetná skoršia ochranná známka bola zapísaná pre „všetky druhy konfekčného
         oblečenia, najmä plienkové nohavičky, topánky“. Pokiaľ ide o plienkové nohavičky, pôvodný španielsky text ich označuje ako
         „braga‑pañal infantil“ (detské plienkové nohavičky).

      35     Prihláška ochrannej známky sa týka „plienkových nohavičiek z papiera alebo buničiny (jednorazových)“. Keďže žalobca nepredložil
         dôkazy, na základe ktorých sa možno domnievať, že sa prihláška týka len plienok pre dospelých, alebo len plienok pre deti,
         odvolací senát správne rozhodol, že tento názov zahŕňa tak plienky pre dospelých, ako aj plienky určené pre deti.

      36     Preto je potrebné poukázať na to, že tovary označené predmetnou skoršou ochrannou známkou, najmä detské plienky, sú zahrnuté
         do všeobecnejšej kategórie, na ktorú sa vzťahuje prihláška ochrannej známky, ktorá pokrýva tak plienky pre deti, ako aj plienky
         pre dospelých.

      37     Je opodstatnené dodať, že takto označené tovary sú rovnakej povahy (hygienické tovary), majú tú istú funkciu alebo účel (ochrana
         šatstva v prípade inkontinencie) a predávajú sa na tých istých predajných miestach (vo všeobecnosti v supermarketoch alebo
         v lekárňach). Nakoniec, tieto tovary sú spôsobilé navzájom sa dopĺňať v rozsahu, v akom, ak sú určené pre malé deti, možno
         jednorazové plienkové nohavičky vložiť do vnútra tkaných, opakovane použiteľných plienok. Preto nemožno pochybovať o tom,
         že ich môžu vyrábať a predávať tie isté hospodárske subjekty.

      38     Tvrdenie žalobcu, podľa ktorého tovary nie sú zhodné alebo prinajmenšom podobné z dôvodu rozdielov v zložení a v použití,
         musí byť zamietnuté. V danom prípade totiž tieto rozdiely nemôžu prevážiť nad spoločnou povahou a účelom oboch uvedených tovarov.
         Spotrebiteľ sa bez ohľadu na to, či používa plienky vyrobené z buničiny alebo tkaniny, jednorazové alebo nie, môže domnievať,
         že ide o podobné tovary [pozri pre podobný prístup rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. apríla 2005, Ampafrance/ÚHVT − Johnson & Johnson
         (monBeBé), T‑164/03, Zb. s. II‑1401, bod 53], patriace do tej istej všeobecnej skupiny plienkových nohavičiek (plienok), ktoré
         môžu mať spoločný obchodný pôvod (pozri v tomto zmysle rozsudok CASTILLO, už citovaný v bode 18 vyššie, body 33 až 38).

      39     Odvolací senát sa teda nedopustil nesprávneho posúdenia tým, že dospel k názoru, že tovary označené kolidujúcimi ochrannými
         známkami sú zhodné alebo prinajmenšom veľmi podobné.

       O porovnaní označení
      40     Na úvod Súd prvého stupňa pripomína, že dve ochranné známky sú si podobné vtedy, ak medzi nimi existuje z pohľadu príslušnej
         skupiny verejnosti aspoň čiastočná zhoda z jedného alebo viacerých príslušných hľadísk, t. j. vizuálneho, fonetického a koncepčného
         [rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Matratzen Concord/ÚHVT − Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Zb. s. II‑4335,
         bod 30, a z 22. júna 2005, Plus/ÚHVT − Bälz a Hiller (Turkish Power), T‑34/04, Zb. s. II-2401, bod 43].

      –       Tvrdenia účastníkov konania
      41     Žalobca v rozpore s rozhodnutím odvolacieho senátu tvrdí, že neexistuje zhodnosť označení PAM‑PAM a PAM‑PIM’S BABY‑PROP. Medzi
         predmetnou skoršou ochrannou známkou a prihlasovanou ochrannou známkou sú oveľa výraznejšie vizuálne, fonetické a koncepčné
         rozdiely, ako tie, ktoré uviedol odvolací senát.

      42     V tomto ohľade žalobca spochybňuje prístup prijatý odvolacím senátom, podľa ktorého sa pozornosť spotrebiteľa nevyhnutne sústreďuje
         na prvú časť ochrannej známky, v danom prípade na výrazy „pam‑pim’s“, bez povšimnutia si druhej časti „baby‑prop“. Podľa žalobcu
         naopak spotrebiteľa vizuálne priťahuje práve originálny alebo osobitný aspekt ochrannej známky.

      43     Po prvé, keďže sa prihlasovaná ochranná známka a predmetná skoršia ochranná známka skladajú z rozličných slov, nie sú vizuálne
         podobné. Žalobca tiež poukazuje na ešte výraznejší vizuálny a grafický rozdiel medzi prihlasovanou ochrannou známkou PAM‑PIM’S
         BABY‑PROP a skoršou obrazovou ochrannou známkou PAM‑PAM, pričom len skoršia ochranná známka zodpovedá tovarom, ktoré tiež
         patria do triedy 16.

      44     Po druhé, žalobca poukazuje na fonetický rozdiel, ktorým slabika „pim’s“ dodáva prihlasovanej ochrannej známke určenej pre
         deti aspekt mäkkosti, na rozdiel od predmetnej skoršej ochrannej známky PAM‑PAM, ktorá znie ako bubon.

      45     Ďalej žalobca vytýka odvolaciemu senátu subjektívne posudzovanie údajnej vizuálnej a fonetickej podobnosti. Táto subjektívnosť
         bola dôsledkom zhody medzi dotknutým územím skoršej ochrannej známky (Španielsko) a miestom, na ktorom bolo vydané rozhodnutie.

      46     Po tretie, z koncepčného hľadiska sa žalobca dovoláva neexistencie podobnosti medzi uvedenými označeniami. Prihlasovaná ochranná
         známka umožňuje okamžite určiť predmetný tovar, menovite detské plienky, zatiaľ čo predmetná skoršia ochranná známka nemá
         žiadny osobitný význam. Navyše sa nepreukázalo, že si priemerný španielsky spotrebiteľ nevyhnutne predstavuje pod touto ochrannou
         známkou detské plienky.

      47     ÚHVT potvrdzuje, že odvolací senát správne potvrdil stanovisko námietkového oddelenia o podobnosti dotknutých označení.
      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      48     Podľa ustálenej judikatúry musí byť posúdenie pravdepodobnosti zámeny, pokiaľ ide o vizuálnu, fonetickú alebo koncepčnú podobnosť
         predmetných označení, založené na celkovom dojme, ktorý vytvárajú, berúc do úvahy najmä ich rozlišujúce a dominantné prvky
         [rozsudky Súdneho dvora z 11. novembra 1997, SABEL C‑251/95, Zb. s. I‑6191, bod 23, a z 22. júna 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer,
         C‑342/97, Zb. s. I‑3819, bod 25; rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. októbra 2005, Bunker & BKR/ÚHVT – Marine Stock (B.K.R.),
         T‑423/04, Zb. s. II-4035, bod 57].

      49     Ak priemerný spotrebiteľ bežne vníma ochrannú známku ako celok a neskúma jej jednotlivé prvky, vo všeobecnosti si ľahšie zapamätá
         dominantné a rozlišujúce vlastnosti označenia [pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa Fifties, už citovaný v bode
         29 vyššie, body 47 a 48, a zo 6. októbra 2004, New Look/ÚHVT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection), T‑117/03
         až T‑119/03 a T‑171/03, Zb. s. II‑3471, bod 39].

      50     V danom prípade odvolací senát zastával názor, že v prihlasovanej ochrannej známke sú výrazy „pam‑pim’s“ odlišné od uvedených
         tovarov a dominantné vo vzťahu k výrazom „baby‑prop“ (bod 21 napadnutého rozhodnutia).

      51     Treba uviesť, že, ako správne zdôraznil odvolací senát, referenčný spotrebiteľ si ľahšie zapamätá výraz „pam‑pim’s“, ktorý,
         na jednej strane, nemá v španielčine žiadny osobitný význam, s výnimkou detského jazykového prejavu a, ktorý je, na druhej
         strane, umiestnený na začiatku prihlasovanej ochrannej známky PAM‑PIM’S BABY‑PROP. Spotrebiteľ totiž vo všeobecnosti venuje
         väčšiu pozornosť začiatku ochrannej známky ako jej koncu [pozri v tomto zmysle rozsudky BUDMEN, už citovaný v bode 22 vyššie,
         bod 47, a ARTHUR A FELICIE, už citovaný v bode 28 vyššie, bod 46]. Syntagma „pam‑pim’s“ preto zohráva dôležitú úlohu pri vizuálnom
         a fonetickom posúdení skoršej ochrannej známky, berúc do úvahy jej umiestnenie na začiatku ochrannej známky, t. j. na najviditeľnejšom
         mieste [pozri v tomto zmysle rozsudok z Súd prvého stupňa zo 14. júla 2005, Wassen International/ÚHVT – Stroschein Gesundkost
         (SELENIUM-ACE), T‑312/03, Zb. s. II-2897, bod 41].

      52     Pokiaľ ide o syntagmu „baby‑prop“, obsiahnutú v prihlasovanej ochrannej známke, táto nemôže odvrátiť pozornosť od prvku „pam‑pim’s“
         tak, že by sa dostatočne zmenil spôsob, akým verejnosť bude vnímať túto ochrannú známku. V tomto ohľade sa účastníci konania
         zhodujú na tom, že sa odvolací senát nedopustil nesprávneho posúdenia vyvodením záveru, že referenčný španielsky spotrebiteľ
         pod výrazom „baby“ rozumie „dieťa“. Tento výraz je spôsobilý tvoriť súčasť vyjadrení používaných v bežnom hovorovom jazyku
         na označenie účelu detských plienok [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 20. septembra 2001, Procter & Gamble/ÚHVT,
         C‑383/99 P, Zb. s. I‑6251, bod 43]. V tomto kontexte spojenie výrazov „baby“ a „prop“ umiestnené na konci prihlasovanej ochrannej
         známky zaujíma len druhoradé miesto v rámci celého označenia (pozri pre podobné posúdenie rozsudok HUBERT, už citovaný v bode
         29 vyššie, bod 53).

      53     Z týchto úvah vyplýva, že syntagma „pam‑pim’s“ je dominantným prvkom prihlasovanej ochrannej známky.
      54     Vo svetle tohto posúdenia je potrebné preskúmať, či predmetné označenia vykazujú podobnosť.
      55     Treba predovšetkým poukázať na to, že ak v napadnutom rozhodnutí odvolací senát vyvodil záver o existencii vizuálnej a fonetickej
         podobnosti (body 23 a 24 napadnutého rozhodnutia), ako aj miernej koncepčnej podobnosti medzi predmetnou skoršou ochrannou
         známkou a prihlasovanou ochrannou známkou, berúc do úvahy predovšetkým rozlišujúce a dominantné prvky (bod 25 napadnutého
         rozhodnutia), nevyvodil, na rozdiel od tvrdenia žalobcu, záver o zhodnosti týchto označení.

      56     Po prvé, z vizuálneho hľadiska sú aj dominantný prvok prihlasovanej ochrannej známky „pam‑pim’s“, aj predmetná skoršia ochranná
         známka PAM‑PAM zložené z dvoch výrazov spojených spojovníkom. Každý z týchto výrazov sa skladá z troch písmen, z ktorých dve
         sú zhodné a umiestnené v rovnakom poradí a na rovnakom mieste.

      57     Rozdiely uvedené v napadnutom rozhodnutí medzi samohláskami „a“ a „i“, ako aj doplnenie jedného „s“, ktorému predchádza apostrof,
         nie sú dostatočne významné, aby spochybnili existujúcu vizuálnu podobnosť medzi predmetnou skoršou ochrannou známkou a dominantným
         prvkom prihlasovanej ochrannej známky (pozri v tomto zmysle rozsudok ELS, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 66).

      58     V tom istom zmysle nie je doplnenie výrazov „baby‑prop“ do prihlášky ochrannej známky spôsobilé zmeniť toto posúdenie, keďže
         tento výraz zastáva druhoradé miesto v celom označení.

      59     Preto odvolací senát správne rozhodol o vizuálnej podobnosti medzi prihlasovanou ochrannou známkou a predmetnou skoršou ochrannou
         známkou.

      60     Pokiaľ ide o tvrdenie žalobcu založené na rozdielnosti medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršou obrazovou ochrannou
         známkou, nie je dôležité, ako Súd prvého stupňa konštatoval v bode 21 vyššie, že odvolací senát platne založil svoje rozhodnutie
         výlučne na predmetnej skoršej slovnej ochrannej známke bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ďalšie skoršie ochranné známky
         uvádzané žalobcom.

      61     Po druhé, z fonetického hľadiska je dominantný prvok tak prihlasovanej ochrannej známky „pam‑pim’s“, ako aj predmetnej skoršej
         ochrannej známky PAM‑PAM zložený z dvoch jednoslabičných slov, ktoré sa začínajú rovnakou spoluhláskou „p“ a končia rovnakou
         spoluhláskou „m“. Tiež majú spoločnú napadnutú slabiku „pam“. Jediný rozdiel vo výslovnosti sa pre španielsku verejnosť týka
         strednej samohlásky druhej slabiky „a“ v predmetnej skoršej ochrannej známke a „i“ v prihlasovanej ochrannej známke. Tento
         drobný rozdiel nemôže v žiadnom prípade spochybniť fonetickú podobnosť, ktorá existuje medzi dotknutými ochrannými známkami.

      62     Pokiaľ ide o výraz „baby‑prop“ obsiahnutý v prihlasovanej ochrannej známke, Súd prvého stupňa už uviedol, že zastáva druhoradé
         miesto v celom označení. Preto nemôže spochybniť veľkú fonetickú podobnosť medzi dominantným prvkom prihlasovanej ochrannej
         známky a predmetnou skoršou ochrannou známkou [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. mája 2005, Grupo Sada/ÚHVT
         − Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Zb. s. I‑10001, bod 62].

      63     Tvrdenie žalobcu, že predmetná skoršia ochranná známka znie ako zvuk bubna, na rozdiel od prihlasovanej ochrannej známky,
         ktorá sa viaže na aspekt mäkkosti, je nepodložené. V každom prípade to nepostačuje na vylúčenie akejkoľvek fonetickej podobnosti
         medzi prihlasovanou ochrannou známkou a predmetnou skoršou ochrannou známkou, keďže mäkkosť zvuku „pam‑pim’s“ nebola preukázaná.

      64     Preto odvolací senát správne vyvodil záver o existencii fonetickej podobnosti medzi prihlasovanou ochrannou známkou a predmetnou
         skoršou ochrannou známkou, keďže pri ich posúdení z celkového hľadiska ich podobnosť prevažuje nad ich rozdielnosťou (pozri
         pre podobný prístup rozsudok SELENIUM‑ACE, už citovaný v bode 51 vyššie, bod 44).

      65     Súd prvého stupňa okrem toho uvádza, že tvrdenie žalobcu týkajúce sa subjektívnosti posúdenia vizuálnej a fonetickej podobnosti
         odvolacím senátom je nepodložené.

      66     Po tretie, z koncepčného hľadiska označenie PAM‑PAM a dominantný prvok prihlasovanej ochrannej známky „pam‑pim’s“ nemajú vo
         vnímaní zo strany príslušnej skupiny verejnosti jasný a určitý sémantický obsah. Ako správne uviedol odvolací senát, v španielčine
         totiž nemajú, okrem detského bľabotania, zvláštny význam. Pokiaľ ide o výrazy „baby‑prop“ obsiahnuté v prihlasovanej ochrannej
         známke, treba uviesť, že zaberajú druhoradé miesto v celom označení. Okrem toho, ak môže príslušná skupina verejnosti rozumieť
         pod výrazom „baby“ „dieťa“, treba uviesť, že výraz „prop“ nemá v španielčine žiadny osobitný význam. Preto nemá prihlasovaná
         ochranná známka PAM‑PIM’S BABY‑PROP, posudzovaná v celosti, jasný a osobitný význam. V rozpore s tvrdením žalobcu neumožňuje
         príslušnej skupine verejnosti určiť predmetný tovar.

      67     Neexistujú teda žiadne koncepčné rozdiely spôsobilé neutralizovať vizuálnu a fonetickú podobnosť, ktorá existuje medzi predmetnými
         označeniami.

      68     Z uvedeného vyplýva, že odvolací senát správne určil podobnosť medzi predmetnými ochrannými známkami.
       O pravdepodobnosti zámeny
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      69     Podľa žalobcu neexistuje medzi predmetnými ochrannými známkami pravdepodobnosť zámeny, keďže príslušná skupina verejnosti,
         na ktorú sa zameriavajú, je úplne odlišná. Spotrebiteľ, na ktorého sa zameriava prihlasovaná ochranná známka, je skupina mladých
         rodičov, zatiaľ čo skupina verejnosti, ktorej sa týkajú plienky pre dospelých predávané pod ochrannou známkou PAM‑PAM, pozostáva
         zo starších a veľmi starých ľudí.

      70     Pre ÚHVT celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny potvrdzuje existenciu pravdepodobnosti zámeny. Berúc do úvahy podobnosť
         tovarov a predmetných ochranných známok, referenčný španielsky spotrebiteľ má tendenciu pripisovať tovarom, na ktoré sa vzťahuje
         ochranná známka PAM‑PIM’S BABY‑PROP, rovnaký obchodný pôvod ako tovarom predávaným pod ochrannou známkou PAM‑PAM.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      71     Pravdepodobnosť zámeny spočíva v tom, že verejnosť sa môže domnievať, že dotknuté tovary alebo služby pochádzajú od jedného
         podniku alebo podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507,
         bod 29; rozsudky Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný v bode 48 vyššie, bod 17, a ARTHUR A FELICIE, už citovaný v bode 28
         vyššie, bod 26).

      72     Pravdepodobnosť zámeny vo vnímaní zo strany verejnosti sa musí posudzovať celkovo, berúc do úvahy všetky relevantné faktory
         týkajúce sa prejednávanej veci (rozsudky SABEL, už citovaný v bode 48 vyššie, bod 22; Canon, už citovaný v bode 71 vyššie,
         bod 16, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný v bode 48 vyššie, bod 18).

      73     Na účely tohto celkového posúdenia sa priemerný spotrebiteľ dotknutých tovarov považuje za bežne informovaného a primerane
         pozorného a obozretného. Úroveň jeho pozornosti môže podliehať zmenám v závislosti od kategórie predmetných tovarov a služieb
         (rozsudok ELS, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 47).

      74     V danom prípade je vo svetle uvedených úvah opodstatnené domnievať sa, že existencia podobnosti medzi prihlasovanou ochrannou
         známkou a predmetnou skoršou ochrannou známkou je preukázaná. Navyše treba pripomenúť, tak ako bolo uvedené v napadnutom rozhodnutí,
         že tovary označené kolidujúcimi ochrannými známkami sú zhodné. Dôsledkom tejto zhodnosti sa rozsah možných rozdielov medzi
         predmetnými označeniami zmenšuje (pozri v tomto zmysle rozsudok BUDMEN, už citovaný v bode 22 vyššie, bod 59).

      75     Pokiaľ ide o príslušnú skupinu verejnosti, preukázalo sa, že tak predmetná skoršia ochranná známka, ako aj prihlasovaná ochranná
         známka označujú predovšetkým plienkové nohavičky určené pre deti. Preto je uvedená skupina verejnosti, aspoň sčasti, rovnaká
         u oboch kolidujúcich ochranných známok.

      76     Súd prvého stupňa pripomína, že v odevnom odvetví sa často stáva, že tá istá ochranná známka je prezentovaná v rôznych konfiguráciách
         podľa druhu tovaru, ktorý označuje. Rovnako je bežné, že ten istý podnik používa vedľajšie ochranné známky, teda označenia
         vychádzajúce z hlavnej ochrannej známky, s ktorou majú spoločný dominantný prvok, na účely rozlíšenia rôznych výrobných línií
         (rozsudky Fifties, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 49; BUDMEN, už citovaný v bode 22 vyššie, bod 57, a NLSPORT, NLJEANS,
         NLACTIVE a NLCollection, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 51). Za týchto podmienok je pochopiteľné, že sa príslušná skupina
         verejnosti domnieva, že tovary označené kolidujúcimi ochrannými známkami nepochybne patria do dvoch odlišných skupín tovarov,
         avšak od toho istého podniku (pozri v tomto zmysle rozsudky Fifties, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 49, a ARTHUR A FELICIE,
         už citovaný v bode 28 vyššie, bod 68).

      77     Berúc do úvahy všetky uvedené skutočnosti treba vyvodiť záver, že priemerný španielsky spotrebiteľ sa môže domnievať, že tovary
         označené ochrannou známkou PAM‑PIM’S BABY‑PROP a tovary, ktoré sa predávajú pod ochrannou známkou PAM‑PAM, pochádzajú od jedného
         podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené.

      78     Preto odvolací senát správne vyvodil záver o existencii pravdepodobnosti zámeny medzi predmetnými ochrannými známkami.
      79     V dôsledku toho sa jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 zamieta.
       O trovách
      80     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom ÚHVT.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 7. septembra 2006.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. decembra 2010.#Rosa María Gavieiro Gavieiro (C-444/09) a Ana María Iglesias Torres (C-456/09) proti Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de A Coruña a Juzgado de lo Contencioso-Administrativo nº 3 de Pontevedra - Španielsko.#Sociálna politika - Smernica 1999/70/ES - Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP - Zásada nediskriminácie - Uplatnenie rámcovej dohody na dočasných zamestnancov autonómnej oblasti - Vnútroštátna právna úprava zavádzajúca rozdielne zaobchádzanie v oblasti prideľovania príplatkov za odpracované roky len na základe dočasnej povahy pracovnoprávneho vzťahu - Povinnosť uznať nárok na príplatok za odpracované roky so spätným účinkom.#Spojené veci C-444/09 a C-456/09.

text:
      Spojené veci C‑444/09 a C‑456/09
      Rosa María Gavieiro Gavieiro
      a
      Ana María Iglesias Torres
      proti
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 3 de A Coruña a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo
         nº 3 de Pontevedra)

      „Sociálna politika – Smernica 1999/70/ES – Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Zásada nediskriminácie – Uplatnenie rámcovej dohody na dočasných zamestnancov autonómnej oblasti – Vnútroštátna právna úprava zavádzajúca rozdielne zaobchádzanie v oblasti prideľovania príplatkov za odpracované roky len
         na základe dočasnej povahy pracovnoprávneho vzťahu – Povinnosť uznať nárok na príplatok za odpracované roky so spätným účinkom“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70 – Pôsobnosť
      (Smernica Rady 1999/70, príloha, doložka 2 bod 1 a doložka 3 bod 1)
      2.        Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70 – Podmienky
            zamestnávania – Pojem
      (Smernica Rady 1999/70, príloha, doložka 4 bod 1)
      3.        Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi
      (Článok 258 ZFEÚ; smernica Rady 1999/70, článok 2 tretí odsek)
      4.        Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70
      (Smernica Rady 1999/70, príloha, doložka 4 bod 1)
      1.        Zo znenia smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, a danej rámcovej dohody
         uvedenej v prílohe tejto smernice, ako aj z ich štruktúry a cieľov vyplýva, že požiadavky, ktoré sú v nich uvedené, sa použijú
         aj na pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzavreté so správnymi orgánmi a s inými subjektmi verejného sektora.

      Na dočasného zamestnanca autonómnej oblasti členského štátu, sa vzťahuje osobná pôsobnosť smernice 1999/70 a rámcovej dohody
         uvedenej v prílohe tejto smernice.

      (pozri body 38, 45, bod 1 výroku)
      2.        Na príplatok za odpracované roky sa vzťahuje ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uvedenej
         v prílohe smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP ako na pracovnoprávnu
         podmienku, takže zamestnanci v pracovnom pomere na dobu určitú môžu namietať voči takému zaobchádzaniu, ktoré je vzhľadom
         na vyplatenie tohto príplatku menej priaznivé – bez akéhokoľvek objektívneho odôvodnenia – ako to, ktoré sa poskytuje zamestnancom
         v pracovnom pomere na dobu neurčitú, ktorí sa nachádzajú v porovnateľnej situácii. Samotná dočasná povaha zamestnania niektorých
         zamestnancov verejnej správy nemôže predstavovať objektívny dôvod v zmysle tejto doložky rámcovej dohody.

      (pozri bod 58, bod 2 výroku)
      3.        Článok 2 tretí odsek smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, stanovuje,
         že keď členské štáty uvedú do platnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto
         smernicou, tieto ustanovenia budú obsahovať odkaz na túto smernicu alebo ich bude sprevádzať takýto odkaz pri príležitosti
         ich úradného uverejnenia.

      Ak smernica výslovne stanovuje, že ustanovenia, ktorými sa táto smernica preberá, obsahujú odkaz na túto smernicu alebo ich
         takýto odkaz bude sprevádzať pri príležitosti ich úradného uverejnenia, treba v každom prípade prijať osobitný vykonávací
         právny akt. Je síce nesporné, že o členských štátoch možno na základe žaloby o nesplnenie povinnosti rozhodnúť, že si nesplnili
         svoje povinnosti vyplývajúce z článku 2 tretieho odseku smernice 1999/70, ale nemožno z toho nevyhnutne odvodiť, že vnútroštátny
         právny predpis, ktorý vo svojom odôvodnení neuvádza odkaz na dotknutú smernicu, nemožno považovať za predpis, ktorým sa táto
         smernica platne preberá. Vzhľadom na to, že členské štáty nie sú povinné len formálne prebrať smernice Únie do svojho právneho
         poriadku, ale musia aj zabezpečiť, aby sa povinnosti, ktoré im z týchto smerníc vyplývajú, v plnom rozsahu a v každom okamihu
         dodržiavali, nemožno vylúčiť, že členský štát, ktorý sa pôvodne snažil o prebratie smernice a splnenie povinností z nej vyplývajúcich
         na základe práva Únie, si následne po sporoch prebiehajúcich pred vnútroštátnymi súdmi alebo po podaní žaloby zo strany Komisie
         podľa článku 258 ZFEÚ uvedomí, že právo Únie nebolo do ustanovení jeho vnútroštátneho práva prebraté správne alebo úplne,
         a predmetné ustanovenia preto za týchto okolností treba zmeniť.

      Samotná skutočnosť, že ustanovenie vnútroštátneho práva neobsahuje žiaden odkaz na smernicu 1999/70, teda nevylučuje záver,
         že týmto ustanovením sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva.

      (pozri body 61 – 64, 67, bod 3 výroku)
      4.        Ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uvedenej v prílohe smernice 1999/70 o rámcovej dohode
         o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, je nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ho dočasní zamestnanci
         mohli dovolávať voči štátu pred vnútroštátnym súdom, aby im priznal nárok na príplatky za odpracované roky za obdobie od uplynutia
         lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie uvedenej smernice až do dňa nadobudnutia účinnosti zákona, ktorým sa táto
         smernica preberá do vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu, pod podmienkou dodržania relevantných ustanovení vnútroštátneho
         práva upravujúcich premlčacie lehoty.

      Bez ohľadu na to, že vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej smernicu 1999/70 existuje ustanovenie, ktoré uznáva nárok
         dočasných zamestnancov na vyplatenie príplatkov za trojročné odpracované obdobie, ale pritom obsahuje doložku, ktorá vylučuje
         spätné uplatnenie tohto nároku, príslušné orgány dotknutého členského štátu majú povinnosť podľa práva Únie a vzhľadom na
         to, že ustanovenie rámcovej dohody o práci na dobu určitú má priamy účinok, priznať tomuto nároku na vyplatenie príplatkov
         spätný účinok odo dňa uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie predmetnej smernice.

      (pozri body 90, 99, body 4 a 5 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Sociálna politika – Smernica 1999/70/ES – Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Zásada nediskriminácie – Uplatnenie rámcovej dohody na dočasných zamestnancov autonómnej oblasti – Vnútroštátna právna úprava zavádzajúca rozdielne zaobchádzanie v oblasti prideľovania príplatkov za odpracované roky len
         na základe dočasnej povahy pracovnoprávneho vzťahu – Povinnosť uznať nárok na príplatok za odpracované roky so spätným účinkom“

      V spojených veciach C‑444/09 a C‑456/09,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo
         n° 3 de A Coruña (Španielsko) a Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo n° 3 de Pontevedra (Španielsko) z 30. októbra a 12. novembra
         2009 a doručené Súdnemu dvoru 16. a 23. novembra 2009, ktoré súvisia s konaním:

      Rosa María Gavieiro Gavieiro (C‑444/09),

      Ana María Iglesias Torres (C‑456/09)

      proti
      Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev, A. Rosas, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (spravodajca),
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        A. M. Iglesias Torres, v zastúpení: M. Costas Otero, abogada,
      –        Consellería de Educación e Ordenación Universitaria de la Xunta de Galicia, v zastúpení: A. López Miño, splnomocnený zástupca,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a G. Valero Jordana, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu doložky 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca
         1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá sa nachádza v prílohe k smernici Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode
         o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368).

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci dvoch sporov medzi Rosou Maríou Gavieiro Gavieirovou a Anou Maríou Iglesias Torresovou
         na jednej strane a Consellería de Educación e Ordenación de la Xunta de Galicia (Ministerstvo školstva a univerzitných záležitostí
         Autonómnej oblasti Galícia, ďalej len „ministerstvo“) vo veci zamietnutia nároku zo strany ministerstva na vyplatenie sumy
         zodpovedajúcej trojročným príplatkom za odpracované roky so spätným účinkom.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Podľa článku 1 smernice 1999/70 je jej účelom „uviesť do účinnosti rámcovú dohodu…, ktorú… uzavreli všeobecné medzirezortné
         organizácie (ETUC, UNICE a CEEP), pripojenú v prílohe“.

      4        Podľa článku 2 prvého a tretieho odseku tej istej smernice:

      „Členské štáty do 10. júla 1999 uvedú do platnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s touto smernicou alebo zabezpečia, že najneskôr do tohto termínu sociálni partneri prijmú potrebné opatrenia dohodou,
         pričom od členských štátov sa požaduje, aby prijali potrebné opatrenia, ktoré im umožnia kedykoľvek sa zaručiť za výsledky,
         ktorých dosiahnutie táto smernica ukladá. Ihneď o tom budú informovať Komisiu.

      …
      Keď členské štáty prijmú opatrenia uvedené v prvom odseku, tieto budú obsahovať odkaz na túto smernicu alebo ich bude sprevádzať
         takýto odkaz pri príležitosti ich úradného uverejnenia. Metodiku týchto odkazov ustanovia členské štáty.“

      5        Podľa svojho článku 3 smernica 1999/70 nadobudla účinnosť 10. júla 1999, v deň jej uverejnenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

      6        Podľa doložky 1 rámcovej dohody, jej:

      „Účelom… je:
      a)      zvýšiť kvalitu práce na dobu určitú zabezpečením uplatňovania zásady nediskriminácie;
      b)      vytvoriť rámec na zamedzovanie nezákonného počínania prameniaceho z využívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv a pracovnoprávnych
         vzťahov na dobu určitú.“

      7        Doložka 2 bod 1 rámcovej dohody znie:

      „1.      Táto dohoda sa vzťahuje na pracovníkov na dobu určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa
         zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu, ktorý je zaužívaný v jednotlivých členských štátoch.“

      8        Pojem pracovník na dobu určitú je vymedzený v doložke 3 bode 1 rámcovej dohody ako „osoba, ktorá uzavrela pracovnú zmluvu
         alebo pracovnoprávny vzťah priamo so zamestnávateľom a ktorých koniec platnosti je vymedzený objektívnymi podmienkami, ako
         napríklad určitým dátumom, splnením určitej úlohy alebo určitou udalosťou“.

      9        Doložka 4 rámcovej dohody s názvom „Zásada nediskriminácie“ stanovuje v bodoch 1 a 4:

      „1.      Pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, pracovníci na dobu určitú nesmú byť voči porovnateľným stálym pracovníkom znevýhodňovaní
         len preto, že majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu určitú, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú
         objektívne dôvody.

      …
      4.      Nároky vyplývajúce z celkového počtu odpracovaných rokov, ktoré súvisia s osobitnými pracovnoprávnymi podmienkami, sú u pracovníkov
         na dobu určitú rovnaké ako u stálych pracovníkov, pokiaľ rozdielne nároky vyplývajúce z rovnakého počtu odpracovaných rokov
         nie sú objektívne zdôvodnené.“

       Vnútroštátna právna úprava
      10      Článok 149 ods. 1 bod 18 španielskej ústavy (ďalej len „ústava“) zveruje španielskemu štátu výhradnú právomoc, pokiaľ ide
         o základy právneho režimu orgánov verejnej správy a štatutárneho režimu ich zamestnancov.

      11      Podľa článku 4 zákona o civilných štátnych zamestnancoch schváleného dekrétom 315/1964 (Decreto 315/1964, por el que se aprueba
         la Ley articulada de funcionarios civiles del Estado) zo 7. februára 1964 (BOE č. 40 z 15. februára 1964, s. 2045, ďalej len
         „LFCE“) sú stálymi štátnymi zamestnancami osoby, ktoré na základe platného menovania zastávajú trvalé pracovné miesto, patria
         medzi stanovený počet zamestnancov a dostávajú odmenu alebo presné dávky zo všeobecného štátneho rozpočtu v prospech zamestnancov.

      12      Článok 5 ods. 2 LFCE stanovuje, že dočasnými štátnymi zamestnancami sú osoby, ktoré z naliehavých alebo nevyhnutných dôvodov
         pôsobia na miestach pre stálych zamestnancov až do doby, keď budú obsadené stálymi štátnymi zamestnancami.

      13      Dočasným štátnym zamestnancom sa podľa článku 104 ods. 3 LFCE vypláca mzda zodpovedajúca tej organizačnej jednotke, do ktorej
         patrí voľné pracovné miesto.

      14      Článok 105 LFCE stanovuje, že na týchto dočasných štátnych zamestnancov sa analogicky a v rozsahu prispôsobenom povahe ich
         pracovnoprávneho vzťahu uplatňuje všeobecný režim upravujúci postavenie stálych štátnych zamestnancov s výnimkou nároku na
         zotrvanie vo funkcii, práva na určitú úroveň mzdového ohodnotenia a dôchodkového režimu štátnej služby.

      15      Ustanovenia LFCE boli prijaté do zákonov o rozpočte Autonómnej oblasti Galícia pre roky 2003 až 2007, v ktorých sa stanovuje,
         že dočasní štátni zamestnanci nemajú na rozdiel od stálych štátnych zamestnancov nárok na trojročné príplatky. Tento príplatok
         sa vypláca za každé tri odpracované roky.

      16      Španielsko na základe výlučnej právomoci, ktorú mu udeľuje článok 149 ods. 1 bod 18 ústavy, prijalo zákon 7/2007 o základnom
         postavení zamestnancov verejnej správy (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público) z 12. apríla 2007 (BOE č. 89
         z 13. apríla 2007, s. 16270, ďalej len „LEBEP“).

      17      LEBEP sa podľa svojho článku 2 ods. 1 uplatňuje na stálych zamestnancov a prípadne na zmluvných zamestnancov, ktorí pracujú
         najmä v rámci správy autonómnych oblastí.

      18      Článok 8 LEBEP znie:

      „1.      Zamestnancami verejnej správy sú tí zamestnanci, ktorí vykonávajú platené funkcie v orgánoch verejnej správy a slúžia pritom
         všeobecnému záujmu.

      2.      Zamestnanci verejnej správy sa delia na:
      a)      stálych zamestnancov;
      b)      dočasných zamestnancov;
      c)      zmluvných zamestnancov, a to buď stálych, na dobu neurčitú alebo na dobu určitú;
      d)      pomocný personál.“
      19      Postavenie stálych a dočasných zamestnancov je vymedzené v článkoch 9 a 10 LEBEP rovnakým spôsobom, ako je vymedzené v LFCE.

      20      V článku 25 LEBEP pod názvom „Mzdové ohodnotenie dočasných zamestnancov“ sa mení režim trojročných príplatkov a v odseku 2
         sa uvádza: „budú priznané trojročné príplatky zodpovedajúce času odpracovanému pred nadobudnutím účinnosti [tohto zákona],
         pričom účinky týkajúce sa mzdového ohodnotenia sa uplatnia až od nadobudnutia účinnosti tohto zákona“.

      21      LEBEP, ktorým sa zrušil článok 5 ods. 2 a články 104 a 105 LFCE, nadobudol účinnosť 13. mája 2007.

      22      Na základe článku 25 ods. 2 LEBEP ministerstvo stanovilo pravidlá uznávania obdobia troch odpracovaných rokov ex offo pre dočasných zamestnancov pracujúcich ako učitelia v autonómnej oblasti Galícia.

      23      Článok 27 ods. 1 písm. a) zákona o rozpočtovom a finančnom režime Galície schváleného legislatívnym dekrétom 1/1999 (Decreto
         legislativo 1/1999, por el que se aprueba el texto refundido de la Ley de Régimen Financiero y presupuestario de Galicia)
         zo 7. októbra 1999 (BOE č. 293 z 8. decembra 1999, s. 42303), stanovuje päťročnú premlčaciu lehotu na právne nároky, z ktorých
         vyplývajú finančné záväzky.

       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
       Vec C‑444/09
      24      Rosa María Gavieiro Gavieirová, ktorá bola v čase podania žaloby vo veci samej zamestnaná ministerstvom ako zamestnankyňa
         v skúšobnej dobe, pracovala v rokoch 1994 až 2007 ako dočasná učiteľka v rôznych vzdelávacích zariadeniach v Galícii v celkovej
         dĺžke trvania 9 rokov, 2 mesiace a 17 dní.

      25      Po nadobudnutí účinnosti LEBEP ministerstvo priznalo nárok R. M. Gavieiro Gavieirovej na trojročný príplatok za odpracované
         roky od 13. mája 2007, keďže deväť rokov pracovala v rámci Autonómnej oblasti Galícia.

      26      Dňa 14. novembra 2008 žalobkyňa vo veci samej požiadala ministerstvo o priznanie nároku na nepremlčané príplatky za trojročné
         odpracované obdobie, konkrétne od novembra 2003 do 12. mája 2007, a ich vyplatenie. Táto žiadosť sa zakladala na jej práve
         na zaobchádzanie bez diskriminácie podľa doložky 4 rámcovej dohody v súlade s výkladom Súdneho dvora v jeho rozsudku z 13. septembra
         2007, Del Cerro Alonso (C‑307/05, Zb. s. I‑7109).

      27      Rozhodnutím z 5. marca 2009 ministerstvo zamietlo uvedenú žiadosť s odôvodnením, že LEBEP priznáva trojročné príplatky dočasným
         zamestnancom verejnej správy až od 13. mája 2007, teda odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona.

      28      Proti tomuto rozhodnutiu podala R. M. Gavieiro Gavieirová žalobu na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho
         konania, a v nej navrhuje, aby bolo predmetné rozhodnutie zrušené a aby jej boli so spätným účinkom priznané trojročné príplatky,
         na ktoré má údajne nárok.

      29      Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de A Coruña zastával názor, že rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva, si vyžaduje
         výklad rámcovej dohody, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Čo znamená výraz ‚rozdielne nároky vyplývajúce z rovnakého počtu odpracovaných rokov‘ uvedený v bode 4 doložky 4 rámcovej
         dohody [uvedenej v prílohe] smernice 1999/70/ES? Je samotný dočasný charakter pracovného pomeru niektorých zamestnancov verejnej
         správy ‚objektívnym dôvodom‘, ktorý odôvodňuje rozdielne zaobchádzanie pri vyplácaní príplatkov z dôvodu odpracovaných rokov?“

       Vec C‑456/09
      30      Ana María Iglesias Torresová, v súčasnosti zamestnaná ministerstvom ako stála zamestnankyňa zaradená do zboru profesorov oficiálnych
         jazykových škôl autonómnej oblasti Galícia, pracovala v období od roku 1994 do 13. mája 2007 ako dočasná učiteľka pre ministerstvo
         v rôznych vzdelávacích zariadeniach v Galícii v celkovej dĺžke trvania 9 rokov.

      31      Po nadobudnutí účinnosti LEBEP A. M. Iglesias Torresová požiadala 23. apríla 2009 o priznanie nároku na vyplatenie odmeny,
         ktorá zodpovedala rozdielu medzi sumou, ktorú poberala a ktorá jej mala byť vyplácaná z dôvodu trojročného príplatku za odpracované
         roky, na ktorý nadobudla nárok v období pred týmto nadobudnutím účinnosti.

      32      Rozhodnutím z 13. mája 2009 územný riaditeľ pre vzdelanie a univerzitné záležitosti v meste Lugo túto žiadosť zamietol na
         základe právomoci, ktorou ho poverilo Conselleiro.

      33      A. M. Iglesias Torresová podala žalobu na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, proti tomuto
         rozhodnutiu a v nej navrhuje, aby bolo predmetné rozhodnutie zrušené a aby jej boli priznané trojročné príplatky so spätným
         účinkom, na ktoré má údajne nárok. V tejto súvislosti sa odvoláva na doložku 4 rámcovej dohody, ako ju vyložil Súdny dvor
         v už citovanom rozsudku Del Cerro Alonso.

      34      Keďže Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n° 3 de Pontevedra mal pochybnosti, pokiaľ ide o výklad rámcovej dohody na
         základe judikatúry Súdneho dvora, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Vzťahuje sa smernica 1999/70/ES na dočasných zamestnancov autonómnej oblasti Galícia?
      2.      Je možné považovať článok 25 ods. 2 [LEBEP] za právny predpis, ktorým sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva, keď
         v uvedenom zákone nie je žiaden odkaz na právne predpisy Spoločenstva?

      3.      V prípade kladnej odpovede na druhú otázku je potrebné označiť článok 25 ods. 2 LEBEP za vnútroštátny predpis, ktorým sa uvedená
         smernica preberá do vnútroštátneho práva a na ktorý odkazuje bod 4 výrokovej časti rozsudku Súdneho dvora z 15. apríla 2008,
         Impact (C‑268/06, Zb. s. I‑2483), alebo má Španielsko uznať spätný účinok samotného mzdového ohodnotenia spočívajúceho v trojročných
         príplatkoch, ktorý vyplynie z uplatnenia smernice?

      4.      V prípade zápornej odpovede na druhú otázku je možné na tento prípad priamo uplatniť smernicu 1999/70/ES tak, ako je to stanovené
         v už citovanom rozsudku… Del Cerro [Alonso]?“

      35      Obe veci treba vzhľadom na ich podobnosť spojiť na účely tohto rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke vo veci C‑456/09
      36      Svojou prvou otázkou vo veci C‑456/09 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa na dočasného zamestnanca autonómnej oblasti
         Galícia, akým je žalobkyňa vo veci samej, vzťahuje osobná pôsobnosť smernice 1999/70 a rámcovej dohody.

      37      Všetci účastníci konania predložili Súdnemu dvoru pripomienky v tom zmysle, že na túto otázku treba odpovedať kladne.

      38      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že zo znenia smernice 1999/70 a rámcovej dohody, ako aj z ich
         štruktúry a cieľov vyplýva, že požiadavky, ktoré sú v nich uvedené, sa použijú aj na pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy
         na dobu určitú uzavreté so správnymi orgánmi a s inými subjektmi verejného sektora (rozsudky zo 4. júla 2006, Adeneler a i.,
         C‑212/04, Zb. s. I‑6057, body 54 až 57; zo 7. septembra 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, Zb. s. I‑7213, body 40 až 43; Vassallo,
         C‑180/04, Zb. s. I‑7251, body 32 až 35, a Del Cerro Alonso, už citovaný, bod 25).

      39      Ako totiž vyplýva z doložky 2 bodu 1 rámcovej dohody, jej osobná pôsobnosť je široká a vo všeobecnosti sa týka „pracovníkov
         na dobu určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu,
         ktorý je zaužívaný v jednotlivých členských štátoch“ (pozri rozsudky Adeneler a i., už citovaný, bod 56; z 23. apríla 2009,
         Angelidaki a i., C‑378/07 až C‑380/07, Zb. s. I‑3071, bod 114, ako aj z 24. júna 2010, Sorge, C‑98/09, Zb. s. I‑5837, bod
         30).

      40      Pojem „zamestnanci na dobu určitú“ v zmysle rámcovej dohody, uvedený v jej doložke 3 bode 1, zahŕňa všetkých zamestnancov
         bez rozlišovania medzi verejnoprávnym alebo súkromnoprávnym postavením zamestnávateľa, u ktorého sú zamestnaní (rozsudok Adeneler
         a i., už citovaný, bod 56).

      41      Okrem toho vzhľadom na význam zásad rovnosti zaobchádzania a nediskriminácie, ktoré patria medzi všeobecné zásady práva Únie,
         musí sa ustanoveniam, ktoré sú v tejto súvislosti uvedené v smernici 1999/70 a rámcovej dohode – na účely toho, aby sa pracovníkom
         na dobu určitú zabezpečili rovnaké výhody, ako sú výhody, ktoré majú porovnateľní pracovníci na dobu neurčitú – ibaže by rozdielne
         zaobchádzanie odôvodňovali objektívne dôvody – priznať široký výklad, pretože predstavujú právne pravidlá sociálneho práva
         Únie osobitného významu, ktoré sa majú ako minimálne ochranné požiadavky vzťahovať na každého pracovníka (rozsudok Del Cerro
         Alonso, už citovaný, bod 27).

      42      V dôsledku toho sa smernica 1999/70 a rámcová dohoda uplatnia na všetkých pracovníkov vykonávajúcich činnosti, ktoré sú odmeňované
         v rámci pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, na základe ktorého vzniká ich vzťah so zamestnávateľom (rozsudok Del Cerro
         Alonso, už citovaný, bod 28).

      43      Samotná skutočnosť, že určité zamestnanie je podľa vnútroštátneho práva kvalifikované ako „služobné“ alebo že má určité charakteristické
         znaky, ktoré sú typické pre verejnú službu predmetného členského štátu, nie je v tejto súvislosti relevantná, keďže by vážne
         spochybnila potrebný účinok smernice 1999/70 a rámcovej dohody, ako aj ich jednotné uplatňovanie v členských štátoch, pretože
         by im poskytovala možnosť svojvoľne vylúčiť niektoré kategórie osôb z ochrany, ktorú poskytujú uvedené nástroje práva Únie
         (pozri rozsudok Del Cerro Alonso, už citovaný, bod 29).

      44      Vzhľadom na to, že je nesporné, že A. M. Iglesias Torresová pracovala deväť rokov v rôznych vzdelávacích zariadeniach autonómnej
         oblasti Galícia ako dočasná zamestnankyňa a že vec sama sa okrem toho týka porovnania postavenia stálych zamestnancov s postavením
         dočasných zamestnancov, vzťahuje sa na ňu osobná pôsobnosť smernice 1999/70 a rámcovej dohody.

      45      Na prvú otázku položenú vo veci C‑456/09 preto treba odpovedať tak, že na dočasného zamestnanca autonómnej oblasti Galícia,
         akým je žalobkyňa vo veci samej, sa vzťahuje osobná pôsobnosť smernice 1999/70 a rámcovej dohody.

       O otázke položenej vo veci C‑444/09
      46      Svojou otázkou vo veci C‑444/09 sa vnútroštátny súd pýta, ako treba vykladať pojem „rozdielne nároky vyplývajúce z rovnakého
         počtu odpracovaných rokov“ uvedený v doložke 4 bode 4 rámcovej dohody a či samotný dočasný charakter pracovného pomeru niektorých
         zamestnancov verejnej správy je v zmysle tohto ustanovenia „objektívnym dôvodom“, ktorý odôvodňuje rozdielne zaobchádzanie
         pri vyplácaní príplatkov z dôvodu odpracovaných rokov.

      47      V tejto súvislosti je potrebné v prvom rade pripomenúť, že v zmysle doložky 1 písm. a) rámcovej dohody je jej účelom „zvýšiť
         kvalitu práce na dobu určitú zabezpečením uplatňovania zásady nediskriminácie“. V treťom odseku preambuly rámcovej dohody
         sa tiež upresňuje, že táto dohoda „ilustruje ochotu sociálnych partnerov vytvoriť všeobecný rámec na zabezpečenie rovnoprávneho
         postavenia zamestnancov na dobu určitú ich ochranou pred diskrimináciou“. V odôvodnení č. 14 smernice 1999/70 sa v tejto súvislosti
         stanovuje, že účelom rámcovej dohody je najmä zlepšenie kvality práce na dobu určitú stanovením minimálnych požiadaviek takej
         povahy, aby bolo zabezpečené uplatňovanie zásady nediskriminácie.

      48      Účelom rámcovej dohody, najmä jej doložky 4, je zabezpečenie uplatňovania tejto zásady vo vzťahu k pracovníkom na dobu určitú,
         aby sa zabránilo tomu, aby pracovnoprávny vzťah takejto povahy využíval zamestnávateľ na to, aby týchto pracovníkov zbavil
         práv, ktoré sa priznávajú pracovníkom zamestnaným na dobu neurčitú (rozsudok Del Cerro Alonso, už citovaný, bod 37).

      49      Podľa Súdneho dvora, vzhľadom na tieto ciele rámcovej dohody uvedené v predchádzajúcich dvoch bodoch sa doložka 4 rámcovej
         dohody musí chápať tak, že vyjadruje zásadu sociálneho práva Únie, ktorá nemôže byť vykladaná reštriktívne (pozri rozsudky
         Del Cerro Alonso, už citovaný, bod 38, a Impact, už citovaný, bod 114).

      50      V rozsahu, v akom sa vnútroštátny súd pýta – v rámci konania týkajúceho sa práva dočasných zamestnancov na príplatok za odpracované
         roky – na výklad pojmu „rozdielne nároky vyplývajúce z rovnakého počtu odpracovaných rokov“ uvedený v doložke 4 bode 4 rámcovej
         dohody, treba uviesť, že Súdny dvor už rozhodol, že na príplatok za odpracované roky rovnaký ako vo veci samej, ktorého prijatie
         bolo podľa vnútroštátneho práva vyhradené len pre stálych služobných zamestnancov pracujúcich v zdravotníckych službách na
         dobu neurčitú s výnimkou dočasných zamestnancov, sa vzťahuje pojem „pracovnoprávne podmienky“ uvedený v doložke 4 bode 1 rámcovej
         dohody (rozsudok Del Cerro Alonso, už citovaný, body 47 a 48).

      51      Ako vyplýva z rozhodnutí vnútroštátnych súdov, právna úprava vzťahujúca sa na zamestnancov pracujúcich v rámci verejnej správy
         autonómnej oblasti Galícia prijatá na základe ustanovení LFCE zavádzala až do nadobudnutia účinnosti LEBEP 13. mája 2007 rozdiel
         v zaobchádzaní, pokiaľ ide o vyplácanie trojročných príplatkov, medzi zamestnancami tejto autonómnej oblasti. Tento rozdiel
         nebol určený v závislosti od odpracovaných rokov týchto zamestnancov, ale v závislosti od dĺžky pracovnoprávneho pomeru u zamestnávateľa.
         Na rozdiel od stálych zamestnancov dočasní zamestnanci nemajú nárok na príplatky za trojročné odpracované obdobie bez ohľadu
         na ich odpracované služobné roky.

      52      Ako už Komisia správne uviedla, za týchto okolností treba rozdiel v zaobchádzaní, akým je rozdiel zavedený španielskou právnou
         úpravou spornou vo veci samej, analyzovať z pohľadu doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody.

      53      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že, pokiaľ ide o príplatky za odpracované roky, akými sú príplatky vo veci samej, so zamestnancami
         v pracovnom pomere na dobu určitú sa bez objektívneho odôvodnenia nesmie zaobchádzať menej výhodne ako so zamestnancami v pracovnom
         pomere na dobu neurčitú, ktorí sa nachádzajú v porovnateľnej situácii (pozri v tomto zmysle rozsudky Del Cerro Alonso, už
         citovaný, body 42 a 47, a Impact, už citovaný, bod 126).

      54      Pokiaľ ide o to, či samotný dočasný charakter pracovného pomeru niektorých zamestnancov verejnej správy je objektívnym dôvodom
         v zmysle doložky 4 rámcovej dohody, treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že pojem objektívne dôvody uvedený v bode
         1 tejto doložky sa má chápať tak, že neumožňuje, aby bolo rozdielne zaobchádzanie medzi pracovníkmi v pracovnom pomere na
         dobu určitú a pracovníkmi v pracovnom pomere na dobu neurčitú odôvodnené na základe toho, že toto rozdielne zaobchádzanie
         je stanovené vo vnútroštátnej všeobecnej a abstraktnej norme, akou je zákon alebo kolektívna zmluva (rozsudok Del Cerro Alonso,
         už citovaný, bod 57).

      55      Uvedený pojem vyžaduje, aby predmetné rozdielne zaobchádzanie odôvodňovala existencia presných a konkrétnych skutočností charakterizujúcich
         pracovnoprávne podmienky, o ktoré ide, v osobitnom kontexte, v akom sa nachádzajú, na základe objektívnych a transparentných
         kritérií, a to na účely overenia, či táto nerovnosť zodpovedá skutočnej potrebe, je spôsobilá dosiahnuť sledovaný cieľ a je
         na tento účel nevyhnutná (pozri rozsudok Del Cerro Alonso, už citovaný, bod 58). Tieto skutočnosti môžu vyplývať najmä z osobitného
         charakteru úloh, pre ktoré boli takéto zmluvy na dobu určitú uzavreté, a z charakteristických vlastností spojených s týmito
         úlohami alebo prípadne zo sledovania legitímneho cieľa sociálnej politiky členského štátu [pokiaľ ide o doložku 4 bod 1 rámcovej
         dohody, pozri rozsudok Del Cerro Alonso, už citovaný, body 53 a 58; pokiaľ ide o pojem „objektívne dôvody“ uvedený v doložke
         5 bode 1 písm. a) tej istej rámcovej dohody, pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, body 69 a 70, ako aj uznesenie z 24. apríla
         2009, Koukou, C‑519/08, bod 45].

      56      Samotná dočasná povaha práce zamestnancov vo verejnej správe naopak nevyhovuje tým požiadavkám, a preto nemôže predstavovať
         objektívny dôvod v zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody.

      57      Pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, rozdielne zaobchádzanie týkajúce sa zamestnancov v pracovnom pomere na dobu neurčitú
         a zamestnancov v pracovnom pomere na dobu určitú totiž nemožno odôvodniť na základe kritéria, ktoré sa všeobecne a abstraktne
         vzťahuje na samotnú dĺžku pracovného pomeru. Keby sa pripustilo, že samotná dočasná povaha pracovného pomeru by stačila na
         odôvodnenie takého rozdielu, ciele smernice 1999/70 a rámcovej dohody uvedené v bodoch 47 a 48 tohto rozsudku by boli zbavené
         svojej podstaty. Namiesto zlepšenia podmienok práce na dobu určitú a podpory rovnosti zaobchádzania, o ktoré sa snaží jednak
         smernica 1999/70 a jednak rámcová dohoda, by použitie takého kritéria viedlo k zakonzervovaniu nepriaznivého postavenia zamestnancov
         na dobu určitú.

      58      Za týchto okolností treba na otázku položenú vo veci C‑444/09 odpovedať tak, že na príplatok za odpracované roky, o aký ide
         vo veci samej, sa vzťahuje ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody ako na pracovnoprávnu podmienku, takže zamestnanci
         v pracovnom pomere na dobu určitú môžu namietať voči takému zaobchádzaniu, ktoré je vzhľadom na vyplatenie tohto príplatku
         menej priaznivé – bez akéhokoľvek objektívneho odôvodnenia – ako to, ktoré sa poskytuje zamestnancom v pracovnom pomere na
         dobu neurčitú, ktorí sa nachádzajú v porovnateľnej situácii. Samotná dočasná povaha zamestnania niektorých zamestnancov verejnej
         správy nemôže predstavovať objektívny dôvod v zmysle tejto doložky rámcovej dohody.

       O druhej otázke vo veci C‑456/09
      59      Svojou druhou otázkou vo veci C‑456/09 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či samotná skutočnosť, že ustanovenie vnútroštátneho
         práva, akým je článok 25 ods. 2 LEBEP, neobsahuje žiaden odkaz na smernicu 1999/70, vylučuje záver, že týmto ustanovením sa
         táto smernica preberá do vnútroštátneho práva.

      60      Ministerstvo, španielska vláda a Komisia na rozdiel od A. M. Iglesias Torresovej tvrdia, že článok 25 ods. 2 LEBEP treba považovať
         za ustanovenie, ktorým sa smernica 1999/70 preberá do vnútroštátneho práva, aj napriek tomu, že v odôvodnení k tomuto zákonu
         sa neuvádza žiaden odkaz na túto smernicu ani na nijaký iný právny predpis Únie.

      61      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 2 tretí odsek smernice 1999/70 stanovuje, že keď členské štáty uvedú do platnosti
         zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou, tieto ustanovenia budú obsahovať
         odkaz na túto smernicu alebo ich bude sprevádzať takýto odkaz pri príležitosti ich úradného uverejnenia.

      62      Ak smernica výslovne stanovuje, že ustanovenia, ktorými sa táto smernica preberá, obsahujú odkaz na túto smernicu alebo ich
         takýto odkaz bude sprevádzať pri príležitosti ich úradného uverejnenia, treba v každom prípade prijať osobitný vykonávací
         právny akt (pozri rozsudky z 18. decembra 1997, Komisia/Španielsko, C‑361/95, Zb. s. I‑7351, bod 15, a z 29. októbra 2009,
         Komisia/Poľsko, C‑551/08, bod 23).

      63      Je síce nesporné, že o členských štátoch možno na základe žaloby o nesplnenie povinnosti podanej podľa článku 258 ZFEÚ rozhodnúť,
         že si nesplnili svoje povinnosti vyplývajúce z článku 2 tretieho odseku smernice 1999/70, ale nemožno z toho nevyhnutne odvodiť
         – ako to správne uviedla aj Komisia –, že vnútroštátny právny predpis, ktorý vo svojom odôvodnení neuvádza odkaz na dotknutú
         smernicu, nemožno považovať za predpis, ktorým sa táto smernica platne preberá.

      64      Vzhľadom na to, že členské štáty nie sú povinné len formálne prebrať smernice Únie do svojho právneho poriadku, ale musia
         aj zabezpečiť, aby sa povinnosti, ktoré im z týchto smerníc vyplývajú, v plnom rozsahu a v každom okamihu dodržiavali, nemožno
         vylúčiť, že členský štát, ktorý sa pôvodne snažil o prebratie smernice a splnenie povinností z nej vyplývajúcich na základe
         práva Únie, si následne po sporoch prebiehajúcich pred vnútroštátnymi súdmi alebo po podaní žaloby zo strany Komisie podľa
         článku 258 ZFEÚ uvedomí, že právo Únie nebolo do ustanovení jeho vnútroštátneho práva prebraté správne alebo úplne, a predmetné
         ustanovenia preto za týchto okolností treba zmeniť.

      65      Je nesporné, že v prejednávanej veci bola zmena vnútroštátnej právnej úpravy prostredníctvom LEBEP zavedená v čase, keď sa
         vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Del Cerro Alonso týkajúcemu sa rovnakého príplatku za trojročné obdobie ako
         vo veci samej, poukázalo na rozdielne zaobchádzanie, v súvislosti s právom na vyplatenie takého príplatku, medzi stálymi zamestnancami
         a dočasnými zamestnancami zamestnanými subjektom, ktorý je súčasťou verejnej správy španielskej autonómnej oblasti.

      66      Pokiaľ má vnútroštátny sudca, ktorý ako jediný má právomoc vykladať vnútroštátne právo, v prejednávanej veci overiť, či vzhľadom
         na znenie článku 25 ods. 2 LEBEP, jeho cieľ a okolnosti jeho prijatia toto ustanovenie predstavuje ustanovenie, ktorým sa
         preberá smernica 1999/70, samotná skutočnosť, že neobsahuje nijaký odkaz na túto smernicu, nemôže vylúčiť záver, že ho za
         také možno považovať.

      67      Za týchto okolností treba na druhú otázku položenú vo veci C‑456/09 odpovedať tak, že samotná skutočnosť, že ustanovenie vnútroštátneho
         práva, akým je článok 25 ods. 2 LEBEP, neobsahuje žiaden odkaz na smernicu 1999/70, nevylučuje záver, že týmto ustanovením
         sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva.

       O štvrtej otázke vo veci C‑456/09
      68      Ako vyplýva z odpovede na otázku položenú vo veci C‑444/09, teda že na príplatok za odpracované roky, o aký ide vo veci samej,
         sa ako na pracovnoprávnu podmienku vzťahuje doložka 4 bod 1 rámcovej dohody, na účely poskytnutia užitočnej odpovede vnútroštátnemu
         súdu treba preformulovať štvrtú otázku položenú vo veci C‑456/09.

      69      Touto otázkou sa totiž vnútroštátny súd v podstate pýta, či v spore, aký existuje vo veci samej, sa jednotlivci môžu dovolávať
         ustanovenia doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody pred vnútroštátnym súdom, aby im priznal nárok na príplatok za tri odpracované
         roky za obdobie od uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie smernice 1999/70 až do dňa nadobudnutia účinnosti
         zákona, ktorým sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu.

      70      Jednak ministerstvo, ako aj španielska vláda vo svojich vyjadreniach prednesených vo veciach C‑444/09 a C‑456/09 trvali na
         tom, že fyzická osoba sa nemôže odvolávať na priamy účinok ustanovenia smernice, pretože táto smernica bola predmetom vnútroštátneho
         predpisu, ktorým bola prebratá do vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu. Podľa španielskej vlády, keď žalobkyne
         vo veciach samých podali svoje žaloby, smernica 1999/70 bola už prebratá do španielskeho práva týkajúceho sa vyplácania trojročných
         príplatkov, takže ich nároky sa odvodzujú z článku 25 LEBEP, nie zo smernice. Za okolností, aké existujú vo veciach samých,
         by priamy účinok znamenal spochybnenie – bez časového obmedzenia – účinnosti pravidiel členských štátov, ktoré – hoci správne
         prebrali obsah smernice do vnútroštátneho práva – boli prijaté po uplynutí lehoty na prebratie.

      71      Tieto tvrdenia však neberú do úvahy povahu návrhov podaných žalobkyňami vo veciach samých pred vnútroštátnym súdom, a sú teda
         výsledkom nesprávneho pochopenia relevantnosti, z pohľadu sporov vo veciach samých, štvrtej otázky položenej vnútroštátnym
         súdom vo veci C‑456/09 týkajúcej sa priameho účinku ustanovenia doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody.

      72      Povinnosť členských štátov vyplývajúca z určitej smernice na dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou, ako aj ich
         povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti, vyplývajúca
         z článku 4 ods. 3 ZEÚ, sa vzťahuje na všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí. Tieto
         povinnosti zaväzujú tieto orgány vrátane prípadne orgánov v postavení verejného zamestnávateľa (rozsudok Impact, už citovaný,
         body 41 a 85 a citovaná judikatúra).

      73      Vnútroštátne súdy a správne orgány majú okrem právomoci výkladu a uplatňovania vnútroštátnych právnych predpisov v súlade
         s požiadavkami práva Únie aj povinnosť uplatňovať toto právo v celom rozsahu a chrániť práva, ktoré priznáva jednotlivcom,
         pričom v prípade potreby neuplatnia žiadne vnútroštátne ustanovenie, ktoré je s ním v rozpore (pozri v tomto zmysle rozsudky
         z 22. júna 1989, Costanzo, 103/88, Zb. s. 1839, bod 33, a zo 14. októbra 2010, Fuß, C‑243/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke,
         bod 63).

      74      V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody má priamy účinok v dvoch
         konaniach týkajúcich sa učiteliek dočasne zamestnaných v rámci autonómnej oblasti Galícia, ktoré až do nadobudnutia účinnosti
         LEBEP, a teda po zmene LFCE, nemali nárok na trojročné príplatky vyplácané autonómnou oblasťou a snažia sa dosiahnuť priznanie
         tohto nároku so spätným účinkom za obdobie od uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie smernice 1999/70
         až do nadobudnutia účinnosti LEBEP, pod podmienkou dodržania relevantných ustanovení vnútroštátneho práva upravujúceho premlčacie
         lehoty.

      75      Vzhľadom na to, že zásada účinnej súdnej ochrany predstavuje všeobecnú zásadu práva Únie a je napokon uznaná v článku 47 Charty
         základných práv Európskej únie, je vecou vnútroštátnych súdov, aby v prípade, že neexistuje právny predpis, ktorý v tejto
         lehote správne prebral smernicu 1999/70 do španielskeho práva, zaručili súdnu ochranu vyplývajúcu pre osoby podliehajúce súdnej
         právomoci z ustanovení práva Únie a zabezpečili jej uplatnenie v celom rozsahu (pozri v tomto zmysle rozsudok Impact, už citovaný,
         body 42 a 43 a citovanú judikatúru).

      76      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že vo všetkých prípadoch, kde sa ustanovenia smernice z hľadiska ich obsahu zdajú byť nepodmienené
         a dostatočne presné, sa jednotlivci môžu na ne odvolávať voči štátu, najmä ak je v postavení zamestnávateľa (pozri v tomto
         zmysle najmä rozsudky z 26. februára 1986, Marshall, 152/84, Zb. s. 723, body 46 a 49; z 20. marca 2003, Kutz‑Bauer, C‑187/00,
         Zb. s. I‑2741, body 69 a 71, ako aj Impact, už citovaný, bod 57).

      77      Ako už Súdny dvor rozhodol, túto judikatúru je možné uplatniť na dohody, ktoré ako rámcová dohoda vychádzajú z dialógu vedeného
         na základe článku 155 ods. 1 ZFEÚ sociálnymi partnermi v rámci Únie a ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť smernice, ktorú Rada
         Európskej únie prijala na ich vykonanie podľa odseku 2 tohto článku (rozsudok Impact, už citovaný, bod 58).

      78      Ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody všeobecným spôsobom a jednoznačne zakazuje akékoľvek rozdielne zaobchádzanie
         s pracovníkmi na dobu určitú, pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, ktoré nie je objektívne odôvodnené. Obsah tohto ustanovenia
         sa tak zdá byť dostatočne presný, aby sa naň mohla osoba podliehajúca súdnej právomoci odvolávať a aby ho súd mohol uplatňovať
         (rozsudky Impact, už citovaný, bod 60, a z 22. apríla 2010, Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, C‑486/08, Zb.
         s. I‑3527, bod 24).

      79      Okrem toho jasný zákaz stanovený doložkou 4 bodom 1 rámcovej dohody nie je závislý od žiadneho aktu inštitúcie Únie a nedáva
         žiadnemu členskému štátu pri jeho preberaní do vnútroštátneho práva možnosť podmieniť alebo zúžiť rozsah zákazu, ktorý stanovuje
         v oblasti pracovnoprávnych podmienok (pozri rozsudok Impact, už citovaný, bod 62).

      80      Je jasné, že toto ustanovenie obsahuje vo vzťahu k zásade nediskriminácie, ktorú stanovuje, výhradu týkajúcu sa odôvodnení
         založených na objektívnych dôvodoch.

      81      Uplatnenie tejto výhrady však podlieha súdnemu preskúmaniu, takže možnosť sa na ňu odvolávať nebráni úvahe, že preskúmavané
         ustanovenie priznáva jednotlivcom práva, ktoré môžu uplatniť pred súdom, a že ich vnútroštátne súdy musia chrániť (rozsudok
         Impact, už citovaný, bod 64).

      82      Treba takisto pripomenúť, že jednotlivci sa môžu dovolávať smernice voči štátu, či už tento štát koná ako zamestnávateľ, alebo
         verejný orgán. V jednom aj v druhom prípade je totiž potrebné zabrániť tomu, aby štát nevyužil porušenie práva Únie (pozri
         v tomto zmysle rozsudky Marshall, už citovaný, bod 49, ako aj 12. júla 1990, Foster a i., C‑188/89, Zb. s. I‑3313, bod 17).

      83      Z toho vyplýva, že ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody je nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ho jednotlivci
         mohli dovolávať voči štátu pred vnútroštátnym súdom.

      84      Vo veci samej ministerstvo takisto tvrdí, že sa voči nemu nemožno dovolávať priameho účinku predmetného ustanovenia, pretože
         je povinné dodržiavať ustanovenia LFCE a LEBEP, teda štátne zákony patriace do výlučnej právomoci štátu. Pokiaľ ide o prípadnú
         prenesenú zodpovednosť štátu za porušenie smernice 1999/70, tvrdí, že rozdelenie na základe ústavy medzi základnou celoštátnou
         právnou úpravou a vykonávacími predpismi prijatými autonómnymi oblasťami mu neumožňuje prelomiť alebo prerušiť príčinnú súvislosť
         medzi nedostatočným prebratím tejto smernice zo strany štátu a ujmou spôsobenou jednotlivcom.

      85      Španielska vláda rovnako tvrdí, že autonómna oblasť Galícia nemá právomoc ani meniť LEBEP, ani sa vyhnúť jeho uplatňovaniu.
         Keby sa táto autonómna oblasť ako zamestnávateľ rozhodla uznať nárok na spätné vyplatenie trojročných príplatkov na základe
         priameho účinku smernice 1999/70, hrubo by porušila vnútroštátny vykonávací predpis. Pokiaľ ide o prípadnú zodpovednosť štátu
         za porušenie smernice 1999/70, táto vláda vo svojich vyjadreniach vo veci C‑444/09 uviedla, že neboli splnené podmienky, ktoré
         judikatúra Súdneho dvora vyžaduje na účely posúdenia existencie dostatočne závažného porušenia tejto smernice.

      86      Vzhľadom na tieto tvrdenia treba pripomenúť, že ako vyplýva z návrhov na začatie prejudiciálneho konania, ako aj zo znenia
         samotných otázok položených vnútroštátnymi súdmi, týmto súdom neboli predložené žaloby na určenie zodpovednosti štátu za porušenie
         smernice 1999/70, ale žaloby priamo založené na tejto smernici, v ktorých sa žiada o vyplatenie trojročných príplatkov za
         obdobie, počas ktorého smernica nebola riadne prebratá do vnútroštátneho práva.

      87      Vzhľadom na to, že ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody je nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ho jednotlivci
         mohli dovolávať voči štátu pred vnútroštátnym súdom, žalobkyne v konaní vo veci samej sa môžu platne domáhať vyplatenia trojročných
         príplatkov za odpracované roky, na ktoré majú so spätnou platnosťou nárok, a pritom sa oprieť priamo o ustanovenia tejto doložky.
         Žaloba o náhradu škody na základe judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa zodpovednosti členských štátov za porušenie práva
         Únie sa totiž na prvý pohľad nezdá byť nevyhnutná (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. januára 2001, Stockholm Lindöpark,
         C‑150/99, Zb. s. I‑493, bod 35).

      88      Okrem toho ako samotná španielska vláda uznala vo svojich vyjadreniach vo veci C‑444/09, vnútroštátny súd v tejto veci vôbec
         nenastolil otázku zodpovednosti štátu za porušenie práva Únie. Tak je to aj vo veci C‑456/09, v ktorej vnútroštátny súd vo
         svojich úvahách vychádzal z dôsledkov vyplývajúcich z prípadného priameho účinku relevantnej doložky rámcovej dohody. Pokiaľ
         ide o otázky týkajúce sa zodpovednosti štátu, z vnútroštátneho rozhodnutia vo veci C‑456/09, ako aj z vyjadrení predložených
         Súdneho dvoru, zdá sa, vyplýva, že vnútroštátny súd nemá právomoc o týchto otázkach rozhodnúť.

      89      V prejednávanej veci, ktorá, ako vyplýva z bodov 86 a 87 tohto rozsudku, sa týka spätného uplatnenia ustanovenia smernice
         s priamym účinkom, sú dôsledky vyplývajúce z rozdelenia na základe ústavy medzi základnou celoštátnou právnou úpravou o postavení
         zamestnancov a vykonávacími predpismi prijatými autonómnymi oblasťami záležitosťou, ktorá patrí do vnútroštátneho práva.

      90      Vzhľadom na uvedené treba na štvrtú otázku položenú vo veci C‑456/09 odpovedať tak, že ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej
         dohody je nepodmienené a dostatočne presné, aby sa ho dočasní zamestnanci mohli dovolávať voči štátu pred vnútroštátnym súdom,
         aby im priznal nárok na príplatky za tri odpracované roky, o aké ide vo veci samej, za obdobie od uplynutia lehoty stanovenej
         pre členské štáty na prebratie smernice 1999/70 až do dňa nadobudnutia účinnosti zákona, ktorým sa táto smernica preberá do
         vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu, pod podmienkou dodržania relevantných ustanovení vnútroštátneho práva upravujúcich
         premlčacie lehoty.

       O tretej otázke vo veci C‑456/09
      91      Vo svojej tretej otázke vo veci C‑456/09 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vzhľadom na skutočnosť, že vnútroštátna právna
         úprava dotknutá vo veci samej uznáva nárok dočasných zamestnancov na vyplatenie príplatkov za trojročné odpracované obdobie,
         ale pritom obsahuje doložku, ktorá vylučuje spätné uplatnenie tohto nároku, príslušné španielske orgány môžu odmietnuť uznanie
         takého nároku, alebo naopak majú podľa práva Únie povinnosť priznať tomuto nároku na vyplatenie príplatkov spätný účinok odo
         dňa uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie predmetnej smernice.

      92      Na úvod treba pripomenúť, že znenie článku 25 ods. 2 LEBEP výslovne vylučuje, aby sa tomto ustanoveniu priznal spätný účinok.

      93      Za týchto okolností sa vnútroštátny súd pýta na dôsledky štvrtého bodu výrokovej časti už citovaného rozsudku Impact vzhľadom
         na konanie vo veci samej, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že v prípade, ak uplatniteľné vnútroštátne právo obsahuje pravidlo
         vylučujúce spätné uplatnenie zákona s výnimkou jasného a jednoznačného ustanovenia o opaku, je vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje
         o žalobe založenej na porušení ustanovenia vnútroštátneho práva preberajúceho smernicu 1999/70, povinný na základe práva Únie
         priznať uvedenému ustanoveniu spätný účinok ku dňu uplynutia lehoty na prebratie tejto smernice iba vtedy, ak existuje v jeho
         vnútroštátnom práve informácia takej povahy, ktorá môže takémuto ustanoveniu takýto spätný účinok priznať.

      94      Treba však pripomenúť, že vo veci vedúcej k už citovanému rozsudku Impact bola položená otázka, či vnútroštátny súd, konkrétne
         špecializovaný súd, ktorý mal podľa vnútroštátneho zákona preberajúceho smernicu 1999/70 potrebnú právomoc na prejednávanie
         žalôb založených na tomto zákone, bol povinný sa podľa práva Únie vyhlásiť za príslušný aj v prípade rozhodovania o nárokoch
         priamo založených na tejto samotnej smernici, hoci sa vzťahovali na obdobie po uplynutí lehoty na prebratie dotknutej smernice,
         ale pred dňom nadobudnutia účinnosti vykonávacieho zákona.

      95      Odpoveď Súdneho dvora na štvrtú otázku položenú vo veci, ktorá viedla k uvedenému rozsudku Impact, spočívala na predpoklade,
         podľa ktorého by bol vnútroštátny súd príslušný rozhodovať iba o návrhoch v spore vo veci samej, ktoré by boli založené na
         porušení vnútroštátneho zákona, ktorým sa preberá smernica 1999/70 (rozsudok Impact, už citovaný, bod 96). Súdny dvor uviedol,
         a vyplýva to aj z bodu 93 tohto rozsudku, že len na základe tohto predpokladu a len keby vnútroštátny vykonávací zákon vylúčil
         spätné účinky svojich ustanovení, by sa právo Únie, najmä požiadavka jednotného výkladu, nemohlo vykladať tak, že tomuto súdu
         ukladá, aby vnútroštátnemu vykonávaciemu zákonu priznal spätný účinok ku dňu uplynutia lehoty na prebratie uvedenej smernice,
         pretože inak by vnútroštátny súd bol donútený vykladať vnútroštátne právo contra legem.

      96      Na rozdiel od veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Impact, však z informácií predložených vnútroštátnym súdom vyplýva,
         že vo veci samej nedošlo k nijakým problémom týkajúcim sa príslušnosti tohto súdu na rozhodovanie o nárokoch žalobkyne vo
         veci samej týkajúcich sa vyplatenia príplatkov za tri odpracované roky, pokiaľ sa jej žiadosť zakladá priamo na ustanoveniach
         smernice 1999/70.

      97      Vzhľadom na to, že doložka 4 bod 1 rámcovej dohody má priamy účinok, žalobkyňa vo veci samej sa môže platne domáhať vyplatenia
         príplatkov za odpracované roky, na ktoré má spätný nárok voči ministerstvu ako svojmu zamestnávateľovi, a pritom sa priamo
         opierať o ustanovenia tejto doložky.

      98      V prejednávanej veci bola žalobkyňa vo veci samej počas obdobia od uplynutia lehoty pre členské štáty na prebratie smernice
         1999/70 až do prijatia článku 25 ods. 2 LEBEP diskriminačným spôsobom pripravená o príplatky za odpracované roky, ktoré sú
         pracovnoprávnou podmienkou v zmysle ustanovenia doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody. Za týchto okolností sa táto žalobkyňa opiera
         o ustanovenie s priamym účinkom na vyplnenie medzery, ktorá vznikla nesprávnym prebratím smernice 1999/70 do španielskeho
         vnútroštátneho práva.

      99      Za týchto okolností treba na tretiu otázku položenú vo veci C‑456/09 odpovedať tak, že bez ohľadu na to, že vo vnútroštátnej
         právnej úprave preberajúcej smernicu 1999/70 existuje ustanovenie, ktoré uznáva nárok dočasných zamestnancov na vyplatenie
         príplatkov za trojročné odpracované obdobie, ale pritom obsahuje doložku, ktorá vylučuje spätné uplatnenie tohto nároku, príslušné
         orgány dotknutého členského štátu majú povinnosť podľa práva Únie a vzhľadom na to, že ustanovenie rámcovej dohody má priamy
         účinok, priznať tomuto nároku na vyplatenie príplatkov spätný účinok odo dňa uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty
         na prebratie predmetnej smernice.

       O trovách
      100    Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Na dočasného zamestnanca autonómnej oblasti Galícia, akým je žalobkyňa vo veci samej, sa vzťahuje osobná pôsobnosť smernice
            Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, a rámcovej dohody
            o práci na dobu určitú uzavretej 18. marca 1999 uvedenej v prílohe tejto smernice.
      2.      Na príplatok za odpracované roky, o aký ide vo veci samej, sa vzťahuje ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci
            na dobu určitú uvedenej v prílohe smernice 1999/70 ako na pracovnoprávnu podmienku, takže zamestnanci v pracovnom pomere na
            dobu určitú môžu namietať voči takému zaobchádzaniu, ktoré je vzhľadom na vyplatenie tohto príplatku menej priaznivé – bez
            akéhokoľvek objektívneho odôvodnenia – ako to, ktoré sa poskytuje zamestnancom v pracovnom pomere na dobu neurčitú, ktorí
            sa nachádzajú v porovnateľnej situácii. Samotná dočasná povaha zamestnania niektorých zamestnancov verejnej správy nemôže
            predstavovať objektívny dôvod v zmysle tejto doložky rámcovej dohody.
      3.      Samotná skutočnosť, že ustanovenie vnútroštátneho práva, akým je článok 25 ods. 2 zákona 7/2007 o základnom postavení zamestnancov
            verejnej správy (Ley 7/2007 del Estatuto básico del empleado público) z 12. apríla 2007, neobsahuje žiaden odkaz na smernicu
            1999/70, nevylučuje záver, že týmto ustanovením sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva.
      4.      Ustanovenie doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú uvedenej v prílohe smernice 1999/70 je nepodmienené a dostatočne
            presné, aby sa ho dočasní zamestnanci mohli dovolávať voči štátu pred vnútroštátnym súdom, aby im priznal nárok na príplatky
            za tri odpracované roky, o aké ide vo veci samej, za obdobie od uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie
            smernice 1999/70 až do dňa nadobudnutia účinnosti zákona, ktorým sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva dotknutého
            členského štátu, pod podmienkou dodržania relevantných ustanovení vnútroštátneho práva upravujúceho premlčacie lehoty.
      5.      Bez ohľadu na to, že vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej smernicu 1999/70 existuje ustanovenie, ktoré uznáva nárok
            dočasných zamestnancov na vyplatenie príplatkov za trojročné odpracované obdobie, ale pritom obsahuje doložku, ktorá vylučuje
            spätné uplatnenie tohto nároku, príslušné orgány dotknutého členského štátu majú povinnosť podľa práva Únie a vzhľadom na
            to, že ustanovenie rámcovej dohody o práci na dobu určitú uvedenej v prílohe smernice 1999/70 má priamy účinok, priznať tomuto
            nároku na vyplatenie príplatkov spätný účinok odo dňa uplynutia lehoty stanovenej pre členské štáty na prebratie predmetnej
            smernice.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. februára 2013. # Seven for all mankind LLC proti Seven SpA. # Odvolanie - Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Skoršia slovná ochranná známka - Prvok "SEVEN" - Podobnosť označení - Pravdepodobnosť zámeny - Relatívny dôvod zamietnutia. # Vec C-655/11 P.