title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 11. septembra 2008.#Hans Eckelkamp a iní proti Belgische Staat.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hof van beroep te Gent - Belgicko.#Voľný pohyb kapitálu - Články 56 ES a 58 ES - Daň z dedičstva - Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa výpočtu dane z prechodu nehnuteľností, ktorá neumožňuje odpočítať z hodnoty nehnuteľnosti hypotekárne záväzky súvisiace s touto nehnuteľnosťou z dôvodu skutočnosti, že osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, mala v čase svojej smrti bydlisko v inom členskom štáte - Obmedzenie - Odôvodnenie - Absencia.#Vec C-11/07.

text:
      Vec C‑11/07
      Hans Eckelkamp a i.
      proti
      Belgicku
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      hof van beroep te Gent)
      „Voľný pohyb kapitálu − Články 56 ES a 58 ES – Daň z dedičstva − Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa výpočtu dane z prechodu nehnuteľností, ktorá neumožňuje odpočítať
         z hodnoty nehnuteľnosti hypotekárne záväzky súvisiace s touto nehnuteľnosťou z dôvodu skutočnosti, že osoba, ktorej majetok
         je predmetom dedenia, mala v čase svojej smrti bydlisko v inom členskom štáte − Obmedzenie − Odôvodnenie − Absencia“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Právomoc vnútroštátneho súdu
      (Článok 234 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Zjavne nerelevantné otázky a hypotetické otázky položené v kontexte
            vylučujúcom užitočnú odpoveď
      (Článok 234 ES)
      3.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daň z dedičstva
      (Články 56 ES a 58 ES)
      1.        V rámci konania podľa článku 234 ES, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom,
         patrí akékoľvek posúdenie skutkového stavu veci do právomoci vnútroštátneho súdu. Súdny dvor je teda oprávnený rozhodnúť o výklade
         alebo o platnosti textu Spoločenstva iba na základe skutkových okolností, ktoré mu uvedie vnútroštátny súd. Rovnako prislúcha
         výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané súdne rozhodnutie,
         aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia pre vydanie svojho rozsudku, ako
         aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny
         dvor je v zásade povinný rozhodnúť.

      (pozri body 27, 52)
      2.        V rámci konania podľa článku 234 ES odmietnuť rozhodovať o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, možno len
         vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiaden vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej,
         ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady nevyhnutné
         na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené.

      (pozri bod 28)
      3.        Ustanovenia článkov 56 ES a 58 ES sa majú vo vzájomnej súvislosti vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave
         týkajúcej sa výpočtu dedičskej dane a dane z prechodu nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v členskom štáte, ktorá nestanovuje
         odpočítateľnosť dlhov zaťažujúcich tento nehnuteľný majetok, ak osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, nemala v čase
         svojej smrti bydlisko v tomto štáte, ale v inom členskom štáte, hoci táto odpočítateľnosť je stanovená pre prípad, ak táto
         osoba mala v tom istom čase bydlisko v štáte, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom dedenia.

      Ak totiž táto právna úprava podmieňuje odpočítateľnosť určitých dlhov, ktoré zaťažujú predmetný nehnuteľný majetok, miestom
         bydliska osoby, ktorej majetok je predmetom dedenia, v čase jej smrti, vyššia daňová záťaž, ktorej v dôsledku toho podlieha
         dedičstvo po nerezidentoch, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu.

      Toto rozdielne zaobchádzanie nemôže byť odôvodnené tým, že sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné. Ak vnútroštátna
         právna úprava kladie na účely zdanenia nehnuteľného majetku nadobudnutého dedením a nachádzajúceho sa v dotknutom členskom
         štáte na rovnakú úroveň dedičov osoby, ktorá mala v čase svojej smrti postavenie rezidenta, a dedičov osoby, ktorá mala v tom
         istom čase postavenie nerezidenta, nemôže v rámci toho istého zdanenia zaobchádzať s týmito dedičmi odlišne, pokiaľ ide o odpočítateľnosť
         záväzkov, ktoré zaťažujú tento nehnuteľný majetok, bez toho, aby nedošlo k diskriminácii. Vnútroštátny zákonodarca totiž tým,
         že zaobchádzal s dedičstvami po týchto dvoch kategóriách osôb na účely daní z dedičstva rovnakým spôsobom okrem odpočítania
         dlhov, pripustil, že vzhľadom na spôsob a podmienky tohto zdanenia medzi nimi neexistuje žiaden objektívny rozdiel v situácii,
         ktorý by mohol odôvodniť rozdielne zaobchádzanie.

      Okrem toho členský štát, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom dedenia, sa nemôže na odôvodnenie obmedzenia
         voľného pohybu kapitálu vyplývajúceho z jeho právnej úpravy dovolávať existencie možnosti, nezávislej od jeho vôle, že iný
         členský štát, akým je členský štát, v ktorom mala osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, v čase svojej smrti bydlisko,
         poskytne daňovú úľavu, ktorá by mohla úplne alebo čiastočne nahradiť ujmu, ktorá bola spôsobená dedičom tejto osoby z dôvodu
         neodpočítateľnosti dlhov, ktoré zaťažujú nehnuteľný majetok zanechaný ako dedičstvo, pri výpočte dane z prechodu v členskom
         štáte, kde sa uvedený nehnuteľný majetok nachádza.

      (pozri body 46, 60, 63, 68, 71 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 11. septembra 2008 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu − Články 56 ES a 58 ES – Daň z dedičstva − Vnútroštátna právna úprava týkajúca sa výpočtu dane z prechodu nehnuteľností, ktorá neumožňuje odpočítať
         z hodnoty nehnuteľnosti hypotekárne záväzky súvisiace s touto nehnuteľnosťou z dôvodu skutočnosti, že osoba, ktorej majetok
         je predmetom dedenia, mala v čase svojej smrti bydlisko v inom členskom štáte − Obmedzenie − Odôvodnenie − Absencia“

      Vo veci C‑11/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van Beroep te Gent
         (Belgicko) z 11. januára 2007 a doručený Súdnemu dvoru 18. januára 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Hans Eckelkamp,
      Natalie Eckelkamp,
      Monica Eckelkamp,
      Saskia Eckelkamp,
      Thomas Eckelkamp,
      Jessica Eckelkamp,
      Joris Eckelkamp
      proti
      Belgicku,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia M. J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, A. Ó Caoimh (spravodajca) a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. decembra 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        H. Eckelkamp, N. Eckelkamp, M. Eckelkamp, S. Eckelkamp, T. Eckelkamp, J. Eckelkamp a J. Eckelkamp, v zastúpení: B. Coopman
         a M. Van Daele, advocaten,

      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. Haelterman, advocaat,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, A. Weimar a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. marca 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 ES, 17 ES, 18 ES, 56 ES a 58 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi dedičmi nemeckej štátnej príslušníčky pani H. Eckelkampovej, ktorá zomrela v Nemecku,
         a FOD Financiën, Administratie van de BTW, registratie en domeinen (FVS Financie, Správa DPH, evidencie a verejného majetku),
         ktorého predmetom je odmietnutie tohto orgánu odpočítať pri výpočte dane z prechodu nehnuteľného majetku, ktorý pani Eckelkampová
         vlastnila v Belgicku, dlhy súvisiace s týmto majetkom z dôvodu, že nemala v čase svojej smrti bydlisko na belgickom území.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa článku 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy [zmenený na článok 67 Zmluvy
         ES (zrušený Amsterdamskou zmluvou)] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10):

      „1.      Bez toho, aby tým boli dotknuté nasledujúce ustanovenia, musia členské štáty odstrániť obmedzenia pohybu kapitálu platné pre
         tuzemcov členských štátov. Aby sa zjednodušilo vykonávanie tejto smernice, pohyb kapitálu sa klasifikuje v súlade s nomenklatúrou
         v prílohe I.

      2.      Prevody v súvislosti s pohybom kapitálu sa uskutočňujú za rovnakých devízových podmienok ako platby týkajúce sa bežných transakcií.“
      4        Medzi pohybmi kapitálu vymenovanými v prílohe I smernice 88/361 sa v bode XI nachádzajú „Pohyby kapitálu osobnej povahy“,
         ktoré zahŕňajú dedičstvá a odkazy.

       Vnútroštátna právna úprava
      5        V Belgicku patrí stanovenie sadzby dane, základu dane, oslobodení od dane a daňových úľav v oblasti daní z dedičstva do právomoci
         regiónov.

      6        Článok 1 zákona o daniach z dedičstva flámskeho regiónu (ďalej len „zákon“) stanovuje:

      „Zavádzajú sa nasledujúce dane:
      1.      dedičská daň z celkovej hodnoty nadobudnutého dedičstva po obyvateľovi Belgického kráľovstva po odpočítaní dlhov;
      2.      daň z prechodu majetku mortis causa z hodnoty nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v Belgicku a patriaceho do nadobudnutého dedičstva po osobe, ktorá nie je
         obyvateľom Belgického kráľovstva.

      Osoba sa považuje za obyvateľa Belgického kráľovstva, ak mala v čase svojej smrti bydlisko v Belgickom kráľovstve alebo tam
         bol sústredený jej majetok.“

      7        Podľa článku 15 zákona sa dedičská daň platí po odpočítaní dlhov zo všetkého majetku vo vlastníctve zosnulého bez ohľadu na
         to, kde sa nachádza.

      8        Článok 18 zákona, ktorý sa týka nerezidentov, znie takto:

      „Daň z prechodu majetku mortis causa sa platí zo všetkého nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v Belgicku vo vlastníctve zosnulého alebo vyhláseného za mŕtveho,
         pričom sa neberú do úvahy dlhy a záväzky patriace do dedičstva.“

      9        Aby bol dlh uznaný ako záväzok, musí podľa článku 29 zákona v deň smrti stále existovať, čo možno preukázať akýmkoľvek dôkazným
         prostriedkom, ktorý je prípustný vo vzťahu k úkonu, ktorým vzniká pohľadávka a vytvára sa dlh.

      10      Článok 40 zákona stanovuje, že lehota, v ktorej musí byť podané daňové priznanie o dedičstve, je päť mesiacov odo dňa smrti,
         ak smrť nastala v Belgickom kráľovstve, a šesť mesiacov odo dňa smrti, ak smrť nastala v inej krajine Európy.

      11      Podľa článku 41 zákona:

      „Lehotu, v ktorej musí byť podané daňové priznanie o dedičstve, môže predĺžiť generálny riaditeľ pre evidenciu a verejný majetok.
      Daňové priznanie podané v lehote stanovenej zákonom alebo predĺženej generálnym riaditeľom možno opraviť za predpokladu, že
         táto lehota ešte neuplynula, a ak sa dotknuté osoby výslovne nevzdali tohto práva vo vyhlásení podanom v súlade s právnymi
         požiadavkami.“

      12      V článku 48 ods. 1 zákona sa nachádzajú tabuľky obsahujúce sadzby, ktoré sa uplatnia na dedičskú daň a na daň z prechodu majetku
         mortis causa. Odsek 2 štvrtý pododsek tohto článku znie takto:

      „Dlhy a výdavky na pohreb sa prednostne odpočítajú od hnuteľného majetku a majetkových práv uvedených v článku 60a, pokiaľ
         daňovníci nepreukážu, že dlh konkrétne vznikol na účely nadobudnutia alebo údržby nehnuteľného majetku.“

      13      Medzi Belgickým kráľovstvom a Spolkovou republikou Nemecko neexistuje dvojstranná zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia v odbore
         daní z dedičstva.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      14      Žalobcovia vo veci samej sú dedičmi pani Eckelkampovej, ktorá zomrela v Düsseldorfe (Nemecko) 30. decembra 2003.

      15      Dňa 13. novembra 2002 pani Eckelkampová podpísala dokument, v ktorom uznala dlh voči jednému zo žalobcov vo veci samej, H. Eckelkampovi.
         V notárskej zápisnici z 5. júna 2003 mu udelila splnomocnenie na riadenie záložného práva k nehnuteľnému majetku, ktorý sa
         nachádzal v Knokke-Heist (Belgicko), na zabezpečenie zaplatenia tohto dlhu.

      16      Dňa 29. júna 2004 podali žalobcovia vo veci samej daňové priznanie o dedičstve v Belgicku v zákonnej lehote šesť mesiacov
         odo dňa smrti pani Eckelkampovej, pričom v aktívach dedičstva uviedli tento nehnuteľný majetok v hodnote 200 000 eur. V jeho
         pasívach bola v daňovom priznaní uvedená poznámka „nič“.

      17      Z pripomienok žalobcov vo veci samej a belgickej vlády vyplýva, že pred podaním tohto priznania došlo medzi jedným zo žalobcov
         a príslušným vnútroštátnym daňovým orgánom k výmene e‑mailov. Tento orgán pri tejto príležitosti uviedol, že podľa relevantných
         ustanovení flámskej právnej úpravy sa daň z prechodu majetku mortis causa platí z celého majetku poručiteľa, ktorý sa nachádza v Belgicku, a to bez odpočítania záväzkov. Keďže pani Eckelkampová nemala
         v čase svojej smrti bydlisko v Belgicku, jej dlh nemožno zohľadniť na účely výpočtu dane z prechodu.

      18      Dane z prechodu majetku mortis causa, o ktoré ide vo veci samej, boli vypočítané na základe daňového priznania podaného 29. júna 2004.

      19      Po zaplatení týchto daní, ku ktorému podľa ich pripomienok došlo „s výhradou všetkých ich práv“, podali žalobcovia vo veci
         samej 31. decembra 2004 žalobu na Rechtbank van eerste aanleg te Brugge (Súd prvého stupňa Bruggy), ktorou sa domáhali toho,
         aby takto zaplatená daň bola predmetom nového výpočtu, a osobitne, aby dlh pani Eckelkampovej bol na účely tohto výpočtu tiež
         zohľadnený.

      20      Tento súd zamietol žalobu dotknutých osôb 30. mája 2005 z dôvodu, že ku dňu jej podania už uplynula zákonom stanovená lehota
         na zohľadnenie nových skutočností do základu výpočtu dedičskej dane alebo dane z prechodu.

      21      Žalobcovia vo veci samej podali proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania,
         pričom tvrdili, že ustanovenia zákona týkajúce sa výpočtu dane z prechodu mortis causa sú v rozpore s právom Spoločenstva. Domnievajú sa, že tieto ustanovenia predstavujú nepriamu diskrimináciu založenú na štátnej
         príslušnosti a prekážku voľnému pohybu kapitálu.

      22      Pred týmto vnútroštátnym súdom sa Belgicko dovolávalo uplynutia zákonom stanovenej lehoty na zohľadnenie nových skutočností
         do základu výpočtu dane z prechodu a tvrdilo, že v každom prípade nebolo dokázané, že sporný dlh ešte existoval ku dňu smrti
         pani Eckelkampovej. Keďže dotknutá osoba nemala v čase svojej smrti bydlisko v Belgicku, od základu dane z prechodu nebolo
         možné odpočítať žiadne pasíva. Článkom 58 ES nie je dotknuté právo členských štátov uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových
         právnych predpisov.

      23      Podľa tohto vnútroštátneho súdu zo súkromnej listiny z 13. novembra 2002 a z verejnej listiny z 5. júna 2003 jasne vyplýva,
         že pani Eckelkampová mala dlh vo výške 220 000 eur.

      24      Hof van Beroep te Gent usúdil, že v spore vo veci samej ide o otázky výkladu práva Spoločenstva, a preto rozhodol o prerušení
         konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Bráni článok 12 ES v spojení s článkami 17 ES a 18 ES a článok 56 ES v spojení s článkom [58] ES vnútroštátnej právnej úprave
         členského štátu, podľa ktorej v prípade nadobudnutia nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v členskom štáte (štát, kde sa
         nachádza majetok) dedením tento štát ukladá daň z hodnoty nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v tomto štáte, pričom umožňuje
         odpočítať hodnotu záväzkov zaťažujúcich tento nehnuteľný majetok (akými sú dlhy zabezpečené splnomocnením na zriadenie záložného
         práva k tomuto nehnuteľnému majetku) v prípade, ak poručiteľ v čase svojej smrti mal bydlisko v štáte, kde sa nachádza majetok,
         ale nie v prípade, ak poručiteľ v čase svojej smrti mal bydlisko v inom členskom štáte (štát bydliska)?“

       O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
      25      Belgická vláda sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Na jednej strane uvádza, že vzhľadom
         na oneskorenosť žaloby, v ktorej sa navrhuje prepočet predmetnej dane z prechodu, by vnútroštátny súd nemohol v žiadnom prípade
         vyhovieť návrhu žalobcov vo veci samej. Lehota, ktorú podľa belgických procesných predpisov mali na zmenu údajov, na základe
         ktorých sa vypočíta daň z prechodu, už uplynula o niekoľko mesiacov skôr. Preto by odpoveď na položenú otázku nielen nebola
         nevyhnutná, ale by bola jasne irelevantná na účely rozhodnutia, ktoré má vydať vnútroštátny súd.

      26      Na druhej strane sa domnieva, že v štádiu, v akom sa nachádza konanie vo veci samej, je položená otázka čisto hypotetická.
         V tomto štádiu ešte vnútroštátny súd nedal odpoveď na otázky rozhodujúce pre riešenie sporu vo veci samej, ktoré sa týkajú
         najmä toho, či medzi dlhom a predmetným nehnuteľným majetkom existovala súvislosť, z ktorej by vyplývala existencia záväzku
         zaťažujúceho tento majetok. V tomto ohľade belgická vláda na pojednávaní zdôraznila, že v prejednávanej veci neexistuje záložné
         právo, ktoré by zaťažovalo tento nehnuteľný majetok nachádzajúci sa v Belgicku, ale iba splnomocnenie na zriadenie záložného
         práva, ktoré pani Eckelkampová udelila svojmu bratovi pred svojou smrťou. Podľa tejto vlády v prípade, ak splnomocnenie na
         zriadenie záložného práva nezakladá právo dané tretej osobe na účely prípadného zápisu záložného práva k nejakému nehnuteľnému
         majetku a k takému zápisu nedošlo, neexistuje žiaden záväzok zaťažujúci uvedený nehnuteľný majetok v zmysle judikatúry Súdneho
         dvora. Položená otázka má teda hypotetický charakter.

      27      V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že v rámci konania podľa článku 234 ES, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh
         medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, patrí akékoľvek posúdenie skutkového stavu veci do právomoci vnútroštátneho súdu.
         Rovnako prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané
         súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia pre vydanie
         svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu
         práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudky z 12. apríla 2005, Keller, C‑145/03, Zb. s. I‑2529,
         bod 33, a z 18. júla 2007, Lucchini, C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 43).

      28      Odmietnuť rozhodovať o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, možno len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný
         výklad práva Spoločenstva nemá žiaden vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy,
         alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok,
         ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 39; z 22. januára
         2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Zb. s. I‑607, bod 19, a Lucchini, už citovaný, bod 44).

      29      Je potrebné uviesť, že v prejednávanej veci to tak nie je.

      30      Súdny dvor má totiž spresniť, či vnútroštátne súdy sú podľa práva Spoločenstva povinné neuplatniť určité ustanovenia zákona
         týkajúce sa výpočtu dane z prechodu mortis causa, o ktorých sa žalobcovia vo veci samej domnievajú, že predstavujú prekážku voľnému pohybu kapitálu. Preto je zrejmé, že položená
         otázka má vzťah k predmetu sporu vo veci samej, ako ho vymedzuje vnútroštátny súd, a že odpoveď na túto otázku môže byť pre
         tento súd užitočná, aby mu umožnila rozhodnúť, či ustanovenia uvedeného zákona sú v súlade s právom Spoločenstva.

      31      Iste, belgická vláda jednak spochybňuje existenciu súvislosti medzi dlhom pani Eckelkampovej voči jej bratovi a nehnuteľným
         majetkom, ktorý je predmetom dedenia, z ktorej by vyplývala existencia záväzku zaťažujúceho tento majetok, a jednak zdôrazňuje,
         že lehoty stanovené relevantnými ustanoveniami belgického práva, ktoré umožňujú doplnenie nových skutočností do základu výpočtu
         dane z prechodu, už uplynuli ku dňu podania žaloby vo veci samej.

      32      Treba však na jednej strane pripomenúť, že iba vnútroštátny súd je príslušný na zistenie a posúdenie skutkového stavu sporu,
         ktorý mu bol predložený, ako aj na výklad a uplatnenie vnútroštátneho práva (pozri rozsudok zo 4. mája 1999, Sürül, C‑262/96,
         Zb. s. I‑2685, bod 95). Určenie rozsahu a účinkov splnomocnenia na zriadenie záložného práva, ako aj dôsledkov takého splnomocnenia,
         pokiaľ ide o nehnuteľný majetok zanechaný ako dedičstvo a nachádzajúci sa v Belgicku, podľa belgického práva je úlohou tohto
         súdu a nie Súdneho dvora.

      33      Navyše zo spisu predloženého Súdnemu dvoru po prvé vyplýva, že nespomenutie sporného dlhu v daňovom priznaní, ktoré podali
         žalobcovia vo veci samej, sa opieralo o ustanovenia zákona, ktoré nestanovovali zahrnutie takých dlhov, ak osoba, ktorej majetok
         je predmetom dedenia, nemala v čase svojej smrti bydlisko v Belgicku − ustanovenia, ktoré viedli vnútroštátny súd k položeniu
         prejudiciálnej otázky týkajúcej sa výkladu práva Spoločenstva. Po druhé pred podaním sporného daňového priznania o dedičstve
         príslušné orgány informovali žalobcov vo veci samej, že dlh pani Eckelkampovej nemožno zohľadniť na účely výpočtu dane z prechodu
         mortis causa, ak nemala ku dňu svojej smrti bydlisko v Belgicku. Po tretie, ako vyplýva z bodu 19 tohto rozsudku, zdá sa, že žalobcovia
         vo veci samej podali uvedené daňové priznanie s výhradou všetkých ich práv.

      34      Na druhej strane treba pripomenúť, že návrh na začatie prejudiciálneho konania spočíva na dialógu medzi súdmi, ktorého začiatok
         závisí výlučne na tom, ako vnútroštátny súd posúdi relevantnosť a nevyhnutnosť takéhoto návrhu (pozri rozsudok z 12. februára
         2008, Kempter, C‑2/06, Zb. s. I‑411, bod 42). Aj keď je pravda, že vnútroštátny súd konštatoval, že daňové priznanie dedičov
         sa stalo konečným ku dňu uplynutia zákonnej lehoty na podanie takých priznaní, skutočnosťou zostáva, že položená otázka umožňuje
         identifikovať prvky výkladu práva Spoločenstva, o ktorých vnútroštátny súd usúdil, že ich možno užitočne uplatniť na riešenie
         sporu, ktorý mu bol predložený, podľa tohto práva (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. septembra 1982, Vlaeminck, 132/81,
         Zb. s. 2953, body 13 a 14).

      35      Z toho vyplýva, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania treba považovať za prípustný.

       O prejudiciálnej otázke
      36      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia jednak článkov 12 ES, 17 ES a 18 ES a jednak článkov
         56 ES a 58 ES majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, týkajúcej sa
         výpočtu dane z prechodu a dedičskej dane z nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v tomto členskom štáte, ktorá nestanovuje
         odpočítateľnosť dlhov zaťažujúcich tento nehnuteľný majetok, ak osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, nemala v čase
         svojej smrti bydlisko v štáte, kde sa nachádza tento nehnuteľný majetok, ale v inom členskom štáte, hoci táto odpočítateľnosť
         je stanovená pre prípad, ak dotknutá osoba mala v čase svojej smrti bydlisko v štáte, kde sa nachádza uvedený nehnuteľný majetok.

      37      Článok 56 ods. 1 ES vo všeobecnosti zakazuje obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi (rozsudok zo 6. decembra 2007,
         Federconsumatori a i., C‑463/04 a C‑464/04, Zb. s. I‑10419, bod 19 a citovaná judikatúra).

      38      Pri absencii definície pojmu „pohyb kapitálu“ v zmysle článku 56 ods. 1 ES v Zmluve ES Súdny dvor v minulosti uznal indikatívnu
         hodnotu nomenklatúry pripojenej k smernici 88/361, aj keď táto smernica bola prijatá na základe článkov 69 a 70 ods. 1 Zmluvy
         EHS (zmenené na článok 69 a článok 70 ods. 1 Zmluvy ES, zrušené Amsterdamskou zmluvou), pričom podľa jej úvodu nemá zoznam,
         ktorý obsahuje, taxatívnu povahu (pozri najmä rozsudky z 23. februára 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Zb. s. I‑1957,
         bod 39; z 3. októbra 2006, Fidium Finanz, C‑452/04, Zb. s. I‑9521, bod 41; Federconsumatori a i., už citovaný, bod 20, a zo
         17. januára 2008, Jäger, C‑256/06, Zb. s. I‑123, bod 24).

      39      V tejto súvislosti Súdny dvor pripomenul najmä to, že na dedenie, ktoré pozostáva z prechodu majetku zanechaného zosnulou
         osobou na jednu alebo viac osôb, alebo inými slovami, z prechodu vlastníckeho práva k rozličným veciam, právam, atď., z ktorých
         pozostáva dedičstvo, na dedičov, sa vzťahuje bod XI prílohy I smernice 88/361, nazvaný „Pohyby kapitálu osobnej povahy“, a rozhodol,
         že dedenie predstavuje pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ES s výnimkou prípadov, keď jeho podstatné prvky sú obmedzené na
         jediný členský štát (pozri rozsudky z 11. decembra 2003, Barbier, C‑364/01, Zb. s. I‑15013, bod 58; van Hilten‑van der Heijden,
         už citovaný, bod 42, a Jäger, už citovaný, bod 25).

      40      Situácia, v ktorej osoba s bydliskom v Nemecku v čase svojej smrti zanechá ako dedičstvo iným osobám s bydliskom v Nemecku
         a Holandsku nehnuteľný majetok nachádzajúci sa v Belgicku, ktorý je predmetom výpočtu dane z prechodu v Belgicku, nie je v žiadnom
         prípade čisto vnútroštátnou záležitosťou.

      41      Preto dedenie, o aké ide vo veci samej, predstavuje pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES.

      42      Najprv je potrebné preskúmať, či, ako tvrdia žalobcovia vo veci samej a Komisia Európskych spoločenstiev, vnútroštátna právna
         úprava, o akú ide vo veci samej, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu.

      43      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré určujú hodnotu nehnuteľného majetku na účely výpočtu
         sumy dane splatnej v prípade nadobudnutia dedením, môžu byť nielen schopné odrádzať od kúpy nehnuteľností nachádzajúcich sa
         v predmetnom členskom štáte, ale ich účinkom môže tiež byť zníženie hodnoty dedičstva osoby s bydliskom v členskom štáte odlišnom
         od štátu, kde sa nachádza uvedený majetok (pozri v tomto zmysle rozsudky Barbier, už citovaný, bod 62, a Jäger, už citovaný,
         bod 30).

      44      Pokiaľ ide o dedičstvá, judikatúra potvrdila, že opatrenia zakázané článkom 56 ods. 1 ES z dôvodu, že sú obmedzeniami pohybu
         kapitálu, zahŕňajú opatrenia, ktorých účinkom je zníženie hodnoty dedičstva osoby s bydliskom v štáte odlišnom od členského
         štátu, kde sa nachádza predmetný majetok a ktorý zdaňuje dedenie predmetného majetku (rozsudky van Hilten-van der Heijden,
         už citovaný, bod 44, a Jäger, už citovaný, bod 31).

      45      V tomto prípade vnútroštátne ustanovenia, o aké ide vo veci samej, vedú k tomu, že dedičstvo, ktoré zahŕňa nehnuteľný majetok
         nachádzajúci sa na území Belgického kráľovstva, podlieha vyššej dani z prechodu, než je dedičská daň, ktorá by sa platila,
         ak by osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, mala v čase svojej smrti bydlisko v tomto členskom štáte, a teda ich účinkom
         je obmedzenie pohybu kapitálu tým, že znižujú hodnotu dedičstva, ktoré zahŕňa taký majetok.

      46      Ak totiž táto právna úprava podmieňuje odpočítateľnosť určitých dlhov, ktoré zaťažujú predmetný nehnuteľný majetok, miestom
         bydliska osoby, ktorej majetok je predmetom dedenia, v čase jej smrti, vyššia daňová záťaž, ktorej v dôsledku toho podlieha
         dedičstvo po nerezidentoch, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu.

      47      Tento záver nemožno spochybniť argumentom belgickej vlády, podľa ktorého zákon nepredstavuje obmedzenie, ak existuje objektívny
         rozdiel medzi situáciou rezidentov a nerezidentov pri výpočte dedičskej dane a dane z prechodu, keďže logicky iba členský
         štát, kde mala osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, bydlisko, je schopný zohľadniť pri výpočte dane z dedičstva všetky
         zložky dedičstva, ktoré sa skladá z aktív a pasív, z hnuteľných vecí i nehnuteľností. Tieto okolnosti sú totiž irelevantné
         vzhľadom na kritériá, ktoré vyplývajú z judikatúry citovanej v bodoch 43 a 44 tohto rozsudku (pozri tiež v tomto zmysle rozsudok
         Jäger, už citovaný, bod 34).

      48      Belgická vláda však uvádza, že na rozdiel od veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Barbier, je konanie vo veci samej
         charakterizované absenciou bezpodmienečnej povinnosti previesť vlastnícke právo k predmetnému nehnuteľnému majetku, rovnako
         ako absenciou tak predchádzajúceho prevodu tzv. hospodárskeho vlastníckeho práva k tomuto majetku, ako aj ťarchy, ktorá ho
         zaťažuje, keďže splnomocnenie na zriadenie záložného práva, ktorého sa dovolávajú žalobcovia vo veci samej, nijako nepredstavuje
         dlh zaťažujúci uvedený nehnuteľný majetok v zmysle tohto rozsudku.

      49      Je vhodné pripomenúť, že vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Barbier, sa položená otázka týkala výpočtu sumy dane
         splatnej v prípade nadobudnutia nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v členskom štáte dedením a zohľadnenia bezpodmienečnej
         povinnosti držiteľa vecného práva vydať tento majetok tretej osobe, ktorá má k nemu tzv. hospodárske vlastnícke právo, pri
         určení hodnoty tohto majetku. Tento dlh teda priamo súvisel s nehnuteľným majetkom, ktorý bol predmetom dedenia.

      50      Rovnako v rámci článkov 49 ES a 50 ES Súdny dvor už uviedol, že existuje nebezpečenstvo, že vnútroštátna právna úprava, ktorá
         nerezidentom v daňovej oblasti neumožňuje odpočítanie prevádzkových nákladov priamo súvisiacich s činnosťou, z ktorej pochádzajú
         príjmy zdaniteľné v dotknutom členskom štáte, hoci rezidentom ho naopak umožňuje, bude pôsobiť v zásade na úkor príslušníkov
         iných členských štátov, a preto je v rozpore s uvedenými článkami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júna 2003, Gerritse,
         C‑234/01, Zb. s. I‑5933, body 27 a 28).

      51      Na pojednávaní pred Súdnym dvorom tak žalobcovia vo veci samej, ako aj Komisia uviedli, že na základe predmetného splnomocnenia
         na zriadenie záložného práva existovala dostatočná súvislosť medzi nehnuteľným majetkom nadobudnutým dedením a dotknutým dlhom.
         Komisia však pripustila, že len čo splnomocnenie na zriadenie záložného práva nezaťažuje predmetný nehnuteľný majetok, ktorý
         sa nachádza v Belgicku, ale prípadne iné nehnuteľnosti, možno spochybniť súvislosť medzi dlhom a uvedeným nehnuteľným majetkom.

      52      Podľa znenia otázky, ktorú položil vnútroštátny súd, však dlh zabezpečený splnomocnením na zriadenie záložného práva k nehnuteľnému
         majetku predstavuje ťarchu, ktorá ho zaťažuje. V rámci konania podľa článku 234 ES je Súdny dvor oprávnený rozhodnúť o výklade
         alebo o platnosti textu Spoločenstva iba na základe skutkových okolností, ktoré mu uvedie vnútroštátny súd (pozri v tomto
         zmysle rozsudok zo 16. júla 1998, Dumon a Froment, C‑235/95, Zb. s. I‑4531, bod 25).

      53      Ako vyplýva z bodu 32 tohto rozsudku, overenie povahy a účinkov splnomocnenia na zriadenie záložného práva, o aké ide vo veci
         samej, a určenie, či v skutočnosti existuje priama súvislosť medzi uvádzaným dlhom a nehnuteľným majetkom, ktorý je predmetom
         výpočtu dane z prechodu, o akú ide vo veci samej, podľa belgického práva je úlohou vnútroštátneho súdu, a nie Súdneho dvora.

      54      V každom prípade treba uviesť, že podmienenie odpočítateľnosti dlhov zaťažujúcich nehnuteľný majetok tým, že osoba, ktorej
         majetok je predmetom dedenia, mala v čase svojej smrti bydlisko v štáte, kde sa tento nehnuteľný majetok nachádza, predstavuje
         obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré je v zásade zakázané článkom 56 ods. 1 ES.

      55      Ďalej je potrebné preskúmať, či takto konštatované obmedzenie voľného pohybu kapitálu môže byť odôvodnené vo vzťahu k ustanoveniam
         Zmluvy.

      56      V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že podľa článku 58 ods. 1 písm. a) ES „ustanovenia článku 56 majú bez toho, aby boli
         [článkom 56 nie sú – neoficiálny preklad] dotknuté práva členských štátov… uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov
         podľa miesta bydliska alebo podľa miesta, kde investovali kapitál“.

      57      Toto ustanovenie článku 58 ES musí byť ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu vykladané striktne. Preto ho
         nemožno vykladať v tom zmysle, že akákoľvek daňová právna úprava rozlišujúca medzi daňovníkmi v závislosti od miesta, kde
         majú bydlisko, alebo od členského štátu, v ktorom investujú svoj kapitál, je automaticky zlučiteľná so Zmluvou (pozri rozsudok
         Jäger, už citovaný, bod 40).

      58      Výnimka stanovená v článku 58 ods. 1 písm. a) ES je totiž sama obmedzená článkom 58 ods. 3 ES, ktorý stanovuje, že vnútroštátne
         ustanovenia uvedené v odseku 1 tohto článku „nesmú byť prostriedkom na svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného
         pohybu kapitálu a platieb vymedzených v článku 56“ (pozri rozsudky zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod
         44; zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 28, a Jäger, už citovaný, bod 41). Navyše nato, aby rozdielne
         zaobchádzanie stanovené v oblasti dedičskej dane a dane z prechodu, ktoré sa platia z nehnuteľného majetku nachádzajúceho
         sa na území Belgického kráľovstva, s osobou, ktorá mala v čase svojej smrti bydlisko v tomto členskom štáte, a osobou, ktorá
         mala v tom istom čase bydlisko v inom členskom štáte, bolo odôvodnené, nesmie ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         cieľa sledovaného predmetnou právnou úpravou.

      59      Preto je potrebné rozlišovať medzi nerovnosťou zaobchádzania povolenou podľa článku 58 ods. 1 písm. a) ES a svojvoľnou diskrimináciou
         zakázanou podľa odseku 3 rovnakého článku. Z judikatúry pritom vyplýva, že nato, aby vnútroštátna daňová právna úprava, o akú
         ide vo veci samej, ktorá na účely výpočtu dedičskej dane stanovuje rozdiel v odpočítateľnosti dlhov zaťažujúcich nehnuteľný
         majetok, ktorý sa nachádza na území dotknutého členského štátu, podľa toho, či osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia,
         mala v čase svojej smrti bydlisko v tomto členskom štáte alebo v inom členskom štáte, mohla byť považovaná za zlučiteľnú s ustanoveniami
         Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu, je nevyhnutné, aby sa rozdielne zaobchádzanie týkalo situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné,
         alebo bolo odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu (pozri rozsudky Verkooijen, už citovaný, bod 43; Manninen, už
         citovaný, bod 29, a Jäger, už citovaný, bod 43).

      60      V tejto súvislosti je potrebné po prvé konštatovať, že v rozpore s tým, čo tvrdí belgická vláda a čo je pripomenuté v bode
         47 tohto rozsudku, nemôže byť toto rozdielne zaobchádzanie odôvodnené tým, že sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné.

      61      S výhradou overení, ktoré má uskutočniť vnútroštátny súd, týkajúcich sa povahy a účinkov splnomocnenia na zriadenie záložného
         práva a otázky, či splnomocnenie, o aké ide vo veci samej, zaťažuje nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom dedenia, čo sa
         zdá, že vyplýva zo spisu, je totiž výpočet dedičskej dane a dane z prechodu podľa tejto právnej úpravy priamo viazaný na hodnotu
         tohto nehnuteľného majetku. V tomto prípade nemôže existovať objektívne žiadny rozdiel v situácii, ktorý by odôvodňoval nerovnosť
         daňového zaobchádzania, pokiaľ ide o výšku dedičskej dane z nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v Belgicku a patriaceho
         osobe, ktorá mala v čase svojej smrti bydlisko v tomto členskom štáte, a dane z prechodu nehnuteľného majetku patriaceho osobe,
         ktorá mala v tom istom čase bydlisko v inom členskom štáte. Preto je situácia dedičov pani Eckelkampovej porovnateľná so situáciou
         akéhokoľvek iného dediča, ktorého dedičstvo zahŕňa nehnuteľný majetok nachádzajúci sa v Belgicku a zanechaný ako dedičstvo
         osobou, ktorá mala v čase svojej smrti bydlisko v tom istom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok Jäger, už citovaný,
         bod 44).

      62      Ako uviedli žalobcovia vo veci samej, belgická právna úprava považuje v zásade tak dedičov osôb rezidentov, ako aj dedičov
         osôb, ktoré boli v čase svojej smrti nerezidentmi, za daňovníkov na účely dedičskej dane a/alebo dane z prechodu nehnuteľného
         majetku nachádzajúceho sa v Belgicku. K rozdielnemu zaobchádzaniu s nerezidentmi a rezidentmi dochádza až pri odpočítaní dlhov
         od dedičstva po nerezidentoch.

      63      Ak vnútroštátna právna úprava kladie na účely zdanenia nehnuteľného majetku nadobudnutého dedením a nachádzajúceho sa v dotknutom
         členskom štáte na rovnakú úroveň dedičov osoby, ktorá mala v čase svojej smrti postavenie rezidenta, a dedičov osoby, ktorá
         mala v tom istom čase postavenie nerezidenta, nemôže v rámci toho istého zdanenia zaobchádzať s týmito dedičmi odlišne, pokiaľ
         ide o odpočítateľnosť záväzkov, ktoré zaťažujú tento nehnuteľný majetok, bez toho, aby nedošlo k diskriminácii. Vnútroštátny
         zákonodarca totiž tým, že zaobchádzal s dedičstvami po týchto dvoch kategóriách osôb na účely daní z dedičstva rovnakým spôsobom
         okrem odpočítania dlhov, pripustil, že vzhľadom na spôsob a podmienky tohto zdanenia medzi nimi neexistuje žiaden objektívny
         rozdiel v situácii, ktorý by mohol odôvodniť rozdielne zaobchádzanie (pozri analogicky v rámci práva usadiť sa rozsudky z 28. januára
         1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 20; ako aj zo 14. decembra 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France,
         C‑170/05, Zb. s. I‑11949, bod 35; v rámci voľného pohybu kapitálu a dedičskej dane rozsudok z dnešného dňa, Arens-Sikken,
         C‑43/07, Zb. s. I‑6887, bod 57).

      64      Napokon je potrebné preskúmať, či obmedzenie pohybu kapitálu vyplývajúce z právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, môže byť
         objektívne odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

      65      Belgická vláda tvrdí, že podľa nemeckej právnej úpravy uplatniteľnej na majetok poručiteľa by dlh, ktorého odpočítania v Belgicku
         sa žalobcovia domáhajú, bol v praxi odpočítaný dvakrát, čomu treba podľa judikatúry Súdneho dvora (rozsudok z 13. decembra
         2005, Marks & Spencer, C‑446/03, Zb. s. I‑10837) zamedziť.

      66      V tomto ohľade je vhodné najprv pripomenúť, že Súdny dvor v rámci svojej judikatúry týkajúcej sa voľného pohybu kapitálu a daní
         z dedičstva uviedol, že štátneho príslušníka nemožno zbaviť práva dovolávať sa ustanovení Zmluvy z dôvodu, že má prospech
         z daňových výhod, ktoré mu legálne poskytujú normy platné v inom členskom štáte, než je štát, kde má bydlisko (rozsudok Barbier,
         už citovaný, bod 71).

      67      Ďalej, ako bolo pripomenuté v bode 13 tohto rozsudku, medzi Belgickým kráľovstvom a Spolkovou republikou Nemecko neexistuje
         dvojstranná zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia v odbore daní z dedičstva.

      68      Členský štát, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom dedenia, sa nemôže na odôvodnenie obmedzenia voľného
         pohybu kapitálu vyplývajúceho z jeho právnej úpravy dovolávať existencie možnosti, nezávislej od jeho vôle, že iný členský
         štát, akým je členský štát, v ktorom mala osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, v čase svojej smrti bydlisko, poskytne
         daňovú úľavu, ktorá by mohla úplne alebo čiastočne nahradiť ujmu, ktorá bola spôsobená dedičom tejto osoby z dôvodu neodpočítateľnosti
         dlhov, ktoré zaťažujú nehnuteľný majetok zanechaný ako dedičstvo, pri výpočte dane z prechodu v členskom štáte, kde sa uvedený
         nehnuteľný majetok nachádza (pozri v tomto zmysle rozsudok Arens‑Sikken, už citovaný, bod 65).

      69      Členský štát sa totiž nemôže odvolávať na existenciu výhody, ktorú jednostranne priznáva iný členský štát, v prejednávanej
         veci členský štát, v ktorom mala dotknutá osoba v čase svojej smrti bydlisko, aby sa tak vyhol povinnostiam, ktoré mu vyplývajú
         zo Zmluvy, najmä z jej ustanovení týkajúcich sa voľného pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. novembra 2007,
         Amurta, C‑379/05, Zb. s. I‑9569, bod 78).

      70      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru napokon vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, úplne a jednoznačne
         vylučuje pri výpočte dane z prechodu odpočítanie dlhov zaťažujúcich nehnuteľný majetok zanechaný ako dedičstvo, ak dotknutá
         osoba nemala v čase svojej smrti bydlisko v štáte, kde sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedenia, bez toho, aby zohľadňovala
         zaobchádzanie s uvedenými dlhmi a najmä absenciu daňovej úľavy v inom členskom štáte, akým je členský štát, v ktorom mala
         bydlisko zosnulá osoba.

      71      Preto treba odpovedať na prejudiciálnu otázku tak, že ustanovenia článkov 56 ES a 58 ES sa majú vo vzájomnej súvislosti vykladať
         v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, týkajúcej sa výpočtu dedičskej dane a dane
         z prechodu nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v členskom štáte, ktorá nestanovuje odpočítateľnosť dlhov zaťažujúcich tento
         nehnuteľný majetok, ak osoba, ktorej majetok je predmetom dedenia, nemala v čase svojej smrti bydlisko v tomto štáte, ale
         v inom členskom štáte, hoci táto odpočítateľnosť je stanovená pre prípad, ak táto osoba mala v tom istom čase bydlisko v štáte,
         kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom dedenia.

      72      Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, nie je nevyhnutné odpovedať na prejudiciálnu otázku v rozsahu, v akom sa týka výkladu článkov
         12 ES, 17 ES a 18 ES.

       O trovách
      73      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Ustanovenia článkov 56 ES a 58 ES sa majú vo vzájomnej súvislosti vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave,
            o akú ide vo veci samej, týkajúcej sa výpočtu dedičskej dane a dane z prechodu nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v členskom
            štáte, ktorá nestanovuje odpočítateľnosť dlhov zaťažujúcich tento nehnuteľný majetok, ak osoba, ktorej majetok je predmetom
            dedenia, nemala v čase svojej smrti bydlisko v tomto štáte, ale v inom členskom štáte, hoci táto odpočítateľnosť je stanovená
            pre prípad, ak táto osoba mala v tom istom čase bydlisko v štáte, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom dedenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 8. júla 2008. # Saint-Gobain Gyproc Belgium NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Kartely - Trh so sadrokartónovými doskami - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES - Pokuta - Závažnosť a dĺžka trvania porušenia - Poľahčujúce okolnosti. # Vec T-50/03.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 8. júla 2008 – Saint‑Gobain Gyproc Belgium/Komisia
      (vec T‑50/03)
      „Hospodárska súťaž – Kartely – Trh so sadrokartónovými doskami – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Pokuta – Závažnosť a dĺžka trvania porušenia – Poľahčujúce okolnosti“
      1.                     Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody a zosúladené postupy predstavujúce jedno porušenie (článok 81 ods. 1 ES) (pozri body
            42 – 50, 57, 105, 106)
      2.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Nevyhnutnosť zohľadniť obraty dotknutých podnikov a zabezpečiť proporcionalitu
            pokút s týmito obratmi – Neexistencia – Nevyhnutnosť zohľadniť malú veľkosť dotknutého podniku alebo jeho činnosť orientovanú
            na jeden výrobok – Neexistencia (nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03) (pozri body 83 – 85,
            88, 93 – 95)
      3.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Pasívna úloha podniku
            alebo úloha nasledovateľa – Kritériá posúdenia (nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 3)
            (pozri body 119 – 121, 124, 125)
      4.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Ukončenie porušovania
            po zásahu Komisie – Podmienky (nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 3) (pozri body 133
            – 136)
      Predmet

               Žaloba podľa článkov 229 ES a 230 ES, ktorou sa Gyproc domáha zníženia svojej pokuty uloženej rozhodnutím Komisie 2005/471/ES
                  z 27. novembra 2002 o konaní podľa článku 81 [ES] proti BPB  PLC, Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG, Société Lafarge SA
                  a Gyproc Benelux N.V. (vec COMP/E‑1/37.152 – Sadrokartónové dosky) (Ú. v. EÚ L 166, s. 8)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Saint‑Gobain Gyproc Belgium NV je povinný nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 16. novembra 2011.#Low & Bonar plc a Bonar Technical Fabrics NV proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž - Kartely - Odvetvie plastových priemyselných vriec - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES - Jediné a nepretržité porušenie - Pokuty - Poľahčujúce okolnosti - Pasívna úloha - Proporcionalita - Rovnosť zaobchádzania - Neobmedzená právomoc.#Vec T-59/06.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 16. novembra 2011 – Low & Bonar a Bonar Technical Fabrics/Komisia
      (vec T‑59/06)
      „Hospodárska súťaž – Kartely – Odvetvie plastových priemyselných vriec – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES – Jediné a nepretržité porušenie – Pokuty – Poľahčujúce okolnosti – Pasívna úloha – Proporcionalita – Rovnosť zaobchádzania – Neobmedzená právomoc“
      1.                     Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Rozhodnutie, ktorým sa ukladá pokuta za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže – Žaloba
            na vrátenie úrokov z omeškania, ktoré musel podnik uhradiť z dôvodu zaplatenia pokuty – Neprípustnosť (článok 230 ES) (pozri
            body 23 – 26)
      2.                     Hospodárska súťaž – Kartely – Dohody a zosúladené postupy predstavujúce jediné porušenie – Podniky, ktorým sa vytýka ich účasť
            na celkovom karteli – Kritériá – Dôkazné bremeno (článok 81 ods. 1 ES) (pozri body 61, 62, 64)
      3.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Závažnosť porušenia – Poľahčujúce okolnosti – Pasívna úloha podniku
            alebo úloha nasledovateľa – Kritériá posúdenia (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 23 ods. 2; oznámenie
            Komisie 98/C 9/03, bod 3 prvá zarážka) (pozri body 73, 74, 79)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie K(2005) 4634 v konečnom znení z 30. novembra 2005 vydaného v konaní na uplatnenie
                  článku 81 [ES] (vec COMP/F/38.354 – Priemyselné vrecia) týkajúceho sa kartelu na trhu s plastovými priemyselnými vrecami,
                  ako aj subsidiárne návrh na zrušenie alebo zníženie pokút, ktoré boli uložené žalobkyniam

            Výrok

                  1.

                  	Pokuta uložená v článku 2 písm. l) rozhodnutia Komisie K(2005) 4634 v konečnom znení z 30. novembra 2005 vydaného v konaní
                     na uplatnenie článku 81 [ES] (vec COMP/F/38.354 – Priemyselné vrecia) sa určuje vo výške 9,18 milióna eur.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	Európska komisia, Low & Bonar plc a Bonar Technical Fabrics NV znášajú vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. októbra 2009. # Minister voor Wonen, Wijken en Integratie proti Woningstichting Sint Servatius. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Raad van State - Holandsko. # Voľný pohyb kapitálu - Článok 56 ES - Obmedzenia - Odôvodnenia - Politika bývania - Služby všeobecného hospodárskeho záujmu. # Vec C-567/07.

text:
      Vec C‑567/07
      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      proti
      Woningstichting Sint Servatius
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Raad van State)
      „Voľný pohyb kapitálu – Článok 56 ES – Obmedzenia – Odôvodnenia – Politika bývania – Služby všeobecného hospodárskeho záujmu“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia na činnosti v oblasti nehnuteľností
      (Článok 56 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Zjavne nerelevantné otázky a hypotetické otázky položené v kontexte
            vylučujúcom užitočnú odpoveď
      (Článok 86 ods. 2 ES a článok 234 ES)
      3.        Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Otázky položené bez predloženia dostatočne presných údajov o skutkovom a právnom kontexte
      (Článok 234 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 23)
      1.        Článok 56 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá podmieňuje výkon cezhraničných
         činností registrovaných organizácií v oblasti bývania získaním prechádzajúceho povolenia správnych orgánov, ak sa táto právna
         úprava nezakladá na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré sú spôsobilé vytvoriť dostatočný rámec
         na výkon diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov, pričom vnútroštátnemu súdu prináleží overiť túto skutočnosť.

      Povinnosť uvedených organizácií získať predchádzajúce povolenie príslušného ministra na investovanie do nehnuteľností v iných
         členských štátoch ako v štáte, v ktorom majú svoje sídlo, totiž predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu.

      Požiadavky súvisiace s politikou sociálneho bývania členského štátu a s financovaním tejto politiky však môžu predstavovať
         naliehavé dôvody všeobecného záujmu a odôvodňovať predmetné obmedzenie. Tieto úvahy môžu byť iba podopreté niektorými osobitosťami,
         ktorými sa vyznačuje situácia na trhu členského štátu, akým je napríklad štrukturálny nedostatok bytových jednotiek a mimoriadne
         vysoká hustota obyvateľstva.

      V tejto súvislosti môže byť režim predchádzajúceho povolenia v niektorých prípadoch určite primeraný a nevyhnutný na dosiahnutie
         sledovaných cieľov, ak tieto ciele nie je možné dosiahnuť menej obmedzujúcimi opatreniami, najmä zodpovedajúcim systémom prehlásenia.
         Predchádzajúcou kontrolou vykonávanou príslušným správnym orgánom by sa totiž mohlo účinnejšie zabezpečiť, aby boli prostriedky
         registrovaných organizácií určené prednostne na uspokojenie potrieb bývania určitých skupín obyvateľov v dotknutom členskom
         štáte, zatiaľ čo systém následného overovania by niesol riziko neskorého zásahu, najmä ak už boli vynaložené značné výdavky,
         ktoré bude obtiažne vrátiť.

      Na to, aby bol odôvodnený režim predchádzajúceho správneho povolenia, hoci porušuje základnú slobodu, musí byť založený na
         objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré zabezpečia, že je spôsobilý vytvoriť dostatočný rámec na
         výkon diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov. Tak to nie je v prípade, ak sporné vnútroštátne ustanovenia viažu vydanie
         predbežného povolenia príslušným ministrom na jedinú podmienku, podľa ktorej sa zamýšľaný projekt musí realizovať v záujme
         sociálneho bývania v dotknutom členskom štáte, a ak sa splnenie tejto podmienky overuje v každom konkrétnom prípade bez toho,
         aby táto otázka bola upravená v právnom predpise, a bez toho, aby existovali akékoľvek iné špecifické a objektívne kritériá
         umožňujúce dotknutým organizáciám vopred poznať podmienky, na základe ktorých bude vyhovené ich žiadosti o vydanie povolenia,
         a súdom rozhodujúcim o prípadných žalobách proti rozhodnutiam o odmietnutí vydať povolenie plne vykonávať súdne preskúmanie.

      (pozri body 24, 30, 33 – 35, 37, 39 a výrok)
      2.        Vzhľadom na rozdelenie právomocí v rámci prejudiciálneho konania prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, aby vymedzil predmet
         otázok, ktoré zamýšľa predložiť Súdnemu dvoru, za výnimočných okolností však prináleží Súdnemu dvoru skúmať podmienky, za
         ktorých sa vnútroštátny súd naň obrátil, s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc. Tak by to bolo najmä vtedy, ak by otázka
         položená Súdnemu dvoru bola čisto hypotetická alebo ak by výklad právneho predpisu Spoločenstva, o ktorý vnútroštátny súd
         požiadal, nemal žiadnu súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej. Právomoc Súdneho dvora je teda vylúčená,
         ak je zjavné, že ustanovenie práva Spoločenstva podrobené výkladu Súdneho dvora sa nemôže uplatniť.

      V tejto súvislosti sa článok 86 ods. 2 ES neuplatní na situáciu, ktorá sa netýka priznania osobitných alebo výlučných práv
         registrovanej organizácii v oblasti bývania ani kvalifikácie činností tejto organizácie ako služieb všeobecného hospodárskeho
         záujmu, ale jeho predmetom je výlučne zákonnosť obmedzenia uloženého tejto organizácii vo forme povinnosti podriadiť sa správnemu
         konaniu o vydaní predbežného povolenia.

      (pozri body 42, 43, 46, 47)
      3.        Nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý je užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil
         skutkový a právny rámec, do ktorého sa začleňujú ním položené otázky, alebo aby prinajmenšom objasnil skutkové predpoklady,
         na ktorých sa tieto otázky zakladajú. Rovnako je dôležité, aby vnútroštátny súd uviedol presné dôvody, ktoré ho viedli k tomu,
         aby požiadal Súdny dvor o výklad práva Spoločenstva, a na základe ktorých považuje predloženie prejudiciálnych otázok Súdnemu
         dvoru za nevyhnutné. V tomto kontexte je potrebné, aby vnútroštátny súd aspoň v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení
         práva Spoločenstva, ktorých výklad navrhuje uskutočniť, a súvislosť, ktorá existuje medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami
         vnútroštátneho práva uplatniteľnými v spore vo veci samej. Informácie obsiahnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania
         totiž neslúžia iba na to, aby Súdnemu dvoru umožnili poskytnúť užitočné odpovede, ale tiež na to, aby vládam členských štátov,
         ako aj ďalším dotknutým stranám bola poskytnutá možnosť podať pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora. Súdnemu
         dvoru prináleží dbať na to, aby táto možnosť bola zaručená, keďže podľa tohto ustanovenia sa oznamujú dotknutým osobám iba
         návrhy na začatie prejudiciálneho konania. Okrem toho požiadavka presnosti, najmä pokiaľ ide o skutkový a právny kontext v spore
         vo veci samej, sa uplatňuje najmä v oblasti hospodárskej súťaže, ktorá sa vyznačuje zložitými skutkovými a právnymi situáciami.

      V dôsledku toho je neprípustná otázka položená vnútroštátnym súdom, založená na predpoklade, podľa ktorého štátna pomoc môže
         byť poskytnutá, pokiaľ ani návrh na začatie prejudiciálneho konania, ani pripomienky účastníkov konania vo veci samej neobsahujú
         skutočnosti umožňujúce prípadne preukázať, že táto výhoda bola skutočne poskytnutá, pričom spor vo veci samej sa netýka podmienok,
         za ktorých táto pomoc mala byť alebo mohla byť poskytnutá, ale týka sa úplne odlišnej a samostatnej otázky.

      (pozri body 49 – 55)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 1. októbra 2009 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Článok 56 ES – Obmedzenia – Odôvodnenia – Politika bývania – Služby všeobecného hospodárskeho záujmu“
      Vo veci C‑567/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Raad van State (Holandsko)
         z 19. decembra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 27. decembra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Minister voor Wonen, Wijken en Integratie
      proti
      Woningstichting Sint Servatius,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), A. Borg Barthet, E. Levits a J.‑J. Kasel,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. marca 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Woningstichting Sint Servatius, v zastúpení: M. de Boer, J. de Pree a P. Slot, advocaten,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, splnomocnený zástupca,
      –        írska vláda, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Gray, barrister,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas, R. Somssich a K. Borvölgyi, splnomocnené zástupkyne,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, P. Kucharski a K. Majcher, splnomocnení zástupcovia,
      –        švédska vláda, v zastúpení: S. Johannesson, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa, V. Di Bucci, H. van Vliet a A. Nijenhuis, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 56 ES, 58 ES, 86 ods. 2 ES, 87 ES a 88 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Minister voor Wonen, Wijken en Integratie (minister pre bývanie, oblasti a integráciu,
         ďalej len „minister“) a Woningstichting Sint Servatius (ďalej len „Servatius“), ktorého predmetom je rozhodnutie ministra
         o odmietnutí vydať tejto registrovanej organizácii, ktorá pôsobí v oblasti sociálneho bývania v Holandsku, povolenie investovať
         do projektu výstavby v Liège (Belgicko).

       Vnútroštátny právny rámec
      3        Článok 22 ods. 2 holandskej ústavy stanovuje, že „podpora ponuky bývania je úlohou štátu“. Povaha a rozsah tejto úlohy sú
         vymedzené v zákone o bývaní (Woningwet) a v nariadení o správe oblasti prenajímania sociálnych bytov (Besluit Beheer Sociale‑huursector,
         ďalej len „BBSH“).

      4        Článok 70 ods. 1 zákona o bývaní stanovuje:

      „Združenia s neobmedzenou právnou subjektivitou a nadácie, ktoré si stanovia cieľ pôsobiť výlučne v oblasti bývania a ktoré
         nezamýšľajú použiť zisk na iné účely ako v záujme bývania, je možné prostredníctvom kráľovského nariadenia zaregistrovať ako
         organizácie pôsobiace výlučne v záujme bývania.“

      5        Podľa článku 70c uvedeného zákona:

      „Registrované organizácie poskytnú priestor na bývanie prednostne osobám, ktoré majú z dôvodu svojho príjmu alebo iných okolností
         ťažkosti nájsť pre seba vhodné bývanie. …“

      6        Článok 70d tohto zákona stanovuje:

      „1.      Registrované organizácie podliehajú kontrole príslušného ministra v súlade s článkom 71a ods. 1, úvodnou časťou a písm. b).
      2.      Dodatočné predpisy v oblasti kontroly budú prijaté vykonávacím nariadením alebo na základe takéhoto nariadenia. …“
      7        Článok 120a ods. 1 zákona o bývaní znie takto:

      „Vykonávacím nariadením alebo na jeho základe možno stanoviť, že príslušný minister sa z dôvodu experimentu môže dočasne odchýliť
         od ustanovení prijatých vykonávacím predpisom alebo na jeho základe alebo takéto odchýlenie schváliť.“

      8        Podľa článku 9 BBSH musia byť zmeny stanov registrovanej organizácie vrátane zmien týkajúcich sa geografických oblastí pôsobenia
         tejto organizácie schválené príslušným ministrom.

      9        Článok 11 ods. 1 BBSH stanovuje, že „registrovaná organizácia pôsobí výlučne v oblasti bývania“.

      10      Napokon článok 49 ods. 1 BBSH stanovuje:

      „Príslušný minister sa môže odchýliť od ustanovení tohto nariadenia alebo takéto odchýlenie schváliť v prospech experimentov,
         ak sa domnieva, že sú v záujme bývania.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Servatius je registrovanou organizáciou v zmysle článku 70 ods. 1 zákona o bývaní. Podľa jej stanov je cieľom tejto organizácie
         vykonávanie činnosti výlučne v oblasti bývania a rozsah jej činnosti je obmedzený na určité holandské obce. Servatius je jediným
         akcionárom a konateľom spoločnosti Servatius Holding Maastricht BV.

      12      S cieľom realizovať projekt výstavby bytov v meste Liège, nachádzajúcom sa 30 km od holandskej hranice, Servatius založila
         prostredníctvom Servatius Holding Maastricht BV dve spoločnosti belgického práva a požiadala príslušného holandského ministra,
         aby jej z dôvodu experimentu vydal povolenie v súlade s článkom 120a zákona o bývaní a článkom 49 BBSH. Tento plán zahŕňal
         komplex bytov určených na predaj, nájomných bytov, parkovacích miest a priestorov na podnikanie.

      13      S cieľom financovať tento projekt Servatius požičala jednej zo svojich belgických pobočiek peniaze s úrokom 1,5 % po tom,
         ako sama ako registrovaná organizácia v Holandsku uzatvorila zmluvu o pôžičke za osobitne výhodných podmienok.

      14      Rozhodnutím z 5. decembra 2002 minister odmietol organizácii Servatius vydať povolenie na dotknutý projekt výstavby z dôvodu
         jeho umiestnenia v Belgicku. Minister zastával názor, že Servatius nepreukázala, že uvedený plán výstavby by mohol prospieť
         holandskému trhu s bytmi, najmä osobám hľadajúcim byt v regióne Maastricht (Holandsko). Z tohto dôvodu projekt výstavby Servatius
         nezískal štatút experimentálneho projektu v zmysle článku 120a zákona o bývaní a článku 49 BBSH, ktorý by jej umožnil uskutočniť
         zamýšľanú výstavbu v Belgicku.

      15      Rozhodnutím z 29. decembra 2003 minister vyhlásil sťažnosť, ktorú Servatius podala proti rozhodnutiu o odmietnutí vydať povolenie
         na projekt výstavby, za nedôvodnú.

      16      Rozsudkom z 19. mája 2006 Rechtbank Maastricht (Okresný súd v Maastrichte) vyhlásil za dôvodnú žalobu, ktorú Servatius podala
         proti uvedenému rozhodnutiu o odmietnutí a po zrušení tohto rozhodnutia vec vrátil ministrovi a uložil mu, aby prijal nové
         rozhodnutie o sťažnosti Servatius.

      17      Dňa 29. júna 2006 podal minister proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd.

      18      Keďže Raad van State mal pochybnosti o výklade článkov 56 ES, 58 ES, článku 86 ods. 2 ES a článkov 87 ES a 88 ES, rozhodol
         konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položil nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Možno za obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ES považovať prípad, keď podnik, ktorý bol registrovaný v súlade
         so zákonom s cieľom zabezpečovať záujmy v oblasti bývania v Holandsku, na čo môže získať verejné prostriedky, ktorý podľa
         zákona smie vykonávať svoju činnosť výlučne v tomto záujme a ktorý svoju činnosť vykonáva v zásade v Holandsku (‚registrovaná
         organizácia‘), nesmie bez predchádzajúceho povolenia ministerstva vykonávať cezhraničné činnosti?

      2.      a)     Je možné záujmy členského štátu v oblasti bývania považovať za záujem verejného poriadku v zmysle článku 58 ES?
      b)      Je možné záujmy členského štátu v oblasti bývania považovať za naliehavý dôvod všeobecného záujmu uznaný judikatúrou Súdneho
         dvora?

      c)      Možno najmä záujem na účinnosti politiky bývania členského štátu a financovanie systému bývania členského štátu považovať
         za záujem verejného poriadku v zmysle článku 58 ES alebo za naliehavý dôvod verejného záujmu uznaný judikatúrou Súdneho dvora?

      3.      a)     Je požiadavka predchádzajúceho povolenia uložená registrovanej organizácii v zmysle prvej otázky nevyhnutná a primeraná za
         predpokladu, že predstavuje obmedzenie, ktoré je možné odôvodniť v zmysle otázok 2a) až 2c)?

      b)      Má členský štát, odvolávajúci sa na toto odôvodnenie, pri stanovení rozsahu dotknutého verejného záujmu a spôsobu, akým sa
         tento záujem má zabezpečiť, širokú diskrečnú právomoc? Je pritom relevantná aj skutočnosť, že [Európskemu] spoločenstvu v oblasti
         bývania neprináleží žiadna alebo iba malá právomoc?

      4.      a)     Môže sa členský štát s cieľom odôvodniť obmedzenie voľného pohybu kapitálu okrem naliehavých dôvodov verejného záujmu, uvedených
         v článku 58 ES a uznaných judikatúrou Súdneho dvora, alebo v súvislosti s týmito naliehavými dôvodmi, odvolávať na článok
         86 ods. 2 ES, ak sú dotknutým podnikom priznané osobitné práva a tieto podniky sú poverené poskytovaním služieb všeobecného
         hospodárskeho záujmu?

      b)      Zhodujú sa obsahovo verejný záujem v zmysle článku 58 ES a naliehavé dôvody všeobecného záujmu uznané judikatúrou Súdneho
         dvora so všeobecným hospodárskym záujmom v zmysle článku 86 ods. 2 ES?

      c)      Má dodatočný význam odvolávanie sa príslušného členského štátu na článok 86 ods. 2 ES s tvrdením, že dotknuté podniky, ktorým
         boli priznané osobitné práva, vykonávajú úlohy vo všeobecnom hospodárskom záujme vo vzťahu k odvolávaniu sa na verejný záujem
         v zmysle článku 58 ES a na naliehavé dôvody verejného záujmu uznané judikatúrou Súdneho dvora?

      5.      a)     Možno podniky ako registrované organizácie v zmysle prvej otázky, ktoré sú jednak povinné použiť všetky svoje prostriedky
         na potreby bývania, ktoré však okrem toho vykonávajú tiež hospodárske činnosti v oblasti bývania, pokiaľ ide o všetky alebo
         časť ich úloh, považovať za podniky, ktoré sú poverené poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu v zmysle článku
         86 ods. 2 ES?

      b)      Je pre kladnú odpoveď na otázku 5a) nevyhnutné, aby dotknuté podniky viedli samostatné účtovníctvo, na základe ktorého je
         možné jednoznačne zistiť, ktoré výdavky a ktoré príjmy sú spojené jednak s ich sociálnymi činnosťami a jednak s ich hospodárskymi
         činnosťami, a aby táto povinnosť bola zakotvená vo vnútroštátnom právnom predpise? Musí byť pritom zabezpečené, aby finančné
         prostriedky, ktoré poskytol členský štát, sa použili výlučne na sociálne činnosti a ich plynulosť?

      6.      a)     V prípade, ak registrovanú organizáciu v zmysle prvej otázky je možné so zreteľom na všetky alebo časť jej činností považovať
         za podnik, ktorý je poverený poskytovaním služieb verejného hospodárskeho záujmu v zmysle článku 86 ods. 2 ES, môže poverenie
         poskytovaním takýchto služieb odôvodniť obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ES uloženého registrovanej organizácii?

      b)      Má členský štát odvolávajúci sa na toto odôvodnenie, pri stanovení rozsahu dotknutého všeobecného hospodárskeho záujmu a spôsobu,
         akým sa tento záujem bude realizovať, širokú diskrečnú právomoc? Je pritom relevantnou skutočnosť, že Spoločenstvu neprináležia
         v oblasti bývania žiadne alebo iba malé právomoci?

      7.      a)     Má skutočnosť, že členský štát poskytne určitým podnikom v zmysle článku 86 ods. 2 ES finančné prostriedky, za následok nevyhnutnosť
         územne obmedziť ich činnosti a tak zabrániť, aby tieto finančné prostriedky mohli predstavovať nedovolenú štátnu pomoc a aby
         tieto podniky použitím týchto prostriedkov v inom členskom štáte mohli konkurovať podnikom tohto iného členského štátu spôsobom,
         ktorý je v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže?

      b)      Môže členský štát, v tomto prípade Holandsko, uložiť registrovaným organizáciám v zmysle prvej otázky, ktoré zamýšľajú vykonávať
         činnosti sociálnej a hospodárskej povahy v oblasti bývania v inom členskom štáte, požiadavku získať predchádzajúce povolenie,
         ak v prvom členskom štáte zatiaľ neexistuje zákonná povinnosť rozlišovať medzi týmito dvoma druhmi činnosti? Je požiadavka
         predchádzajúceho povolenia v tomto prípade nevyhnutným a primeraným opatrením so zreteľom na články 87 ES a 88 ES?“

       O prvej až tretej otázke
      19      Prvými troma otázkami, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či skutočnosť, že členský štát
         vyžaduje od organizácie, akou je Servatius, ktorá je registrovaná v zmysle článku 70 ods. 1 zákona o bývaní ako organizácia
         vykonávajúca činnosť v oblasti bývania, aby získala predchádzajúce povolenie na uskutočňovanie investícií v oblasti výstavby
         v inom členskom štáte, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ES. V prípade kladnej odpovede na
         túto otázku uvedený súd chce vedieť, jednak či tento druh obmedzenia možno odôvodniť dôvodmi spočívajúcimi v politike bývania
         v dotknutom členskom štáte, ako aj vo financovaní takejto politiky na základe výnimky výslovne povolenej článkom 58 ES alebo
         naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu uznanými judikatúrou Súdneho dvora a jednak či takéto obmedzenie je opatrením, ktoré
         je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa.

      20      Na účely zodpovedania týchto otázok je na úvod potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry pohyby kapitálu zahŕňajú
         operácie, ktorými cudzozemci vykonávajú investície do nehnuteľného majetku na území členského štátu, ako to okrem iného vyplýva
         z nomenklatúry kapitálových pohybov uvedenej v prílohe I smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok
         67 zmluvy (ES, článok zrušený Amsterdamskou zmluvou) (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10), pričom táto nomenklatúra
         si zachováva svoju informatívnu hodnotu, ktorú mala prv, pokiaľ ide o definovanie pojmu pohybu kapitálu (pozri najmä rozsudok
         z 25. januára 2007, Festersen, C‑370/05, Zb. s. I‑1129, bod 23 a citovanú judikatúru). Inak povedané, právo nadobúdať, užívať
         a predávať nehnuteľný majetok na území iného členského štátu spôsobuje pri jeho výkone pohyby kapitálu (pozri najmä rozsudok
         z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Zb. s. I‑2157, bod 29, ako aj rozsudok
         Festersen, už citovaný, bod 22).

      21      Preto, ako už Súdny dvor rozhodol, opatrenia zakázané článkom 56 ods. 1 ES ako obmedzenia pohybu kapitálu zahŕňajú opatrenia,
         ktoré sú spôsobilé odradiť osoby s bydliskom v jednom členskom štáte od investovania do nehnuteľností v iných členských štátoch
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Festersen, už citovaný, bod 24).

      22      Tak je to najmä v prípade vnútroštátnych opatrení., ktoré na investovanie do nehnuteľností vyžadujú konanie o vydaní predbežného
         povolenia, čím teda samotným svojím predmetom obmedzujú voľný pohyb kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. júna 1999,
         Konle, C‑302/97, Zb. s. I‑3099, bod 39, ako aj Reisch a i., už citovaný, bod 32).

      23      Vo veci samej je nesporné, že na základe dotknutých vnútroštátnych ustanovení sú holandské registrované organizácie práve
         povinné podriadiť svoje cezhraničné projekty investovania do nehnuteľností správnemu konaniu o vydaní predbežného povolenia,
         v rámci ktorého musia preukázať, že dotknuté investovanie je realizované v záujme bývania v Holandsku.

      24      Za týchto podmienok je potrebné dôjsť k záveru, že povinnosť týchto organizácií získať predchádzajúce povolenie príslušného
         ministra na investovanie do nehnuteľností v iných členských štátoch ako v štáte, v ktorom majú svoje sídlo, predstavuje obmedzenie
         voľného pohybu kapitálu.

      25      Treba však pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry vnútroštátne opatrenia obmedzujúce voľný pohyb kapitálu možno odôvodniť
         dôvodmi uvedenými v článku 58 ES alebo naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu za predpokladu, že tieto opatrenia sú spôsobilé
         zaručiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nejdú nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (pozri rozsudok
         z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, C‑112/05, Zb. s. I‑8995, body 72 a 73 a citovanú judikatúru).

      26      Vo veci samej holandská vláda uvádza, že dotknutý režim predchádzajúceho povolenia je odôvodnený požiadavkami súvisiacimi
         s politikou bývania, ktorú realizuje tento členský štát, a s financovaním tejto politiky, dôvodmi verejného poriadku v zmysle
         článku 58 ES, ako aj naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu uznanými judikatúrou Súdneho dvora.

      27      Tento režim má teda zabezpečiť, aby registrované organizácie v súlade so svojimi stanovami investovali do projektov týkajúcich
         sa záujmov bývania v Holandsku, najmä s cieľom zabezpečiť dostatočnú ponuku bývania pre osoby s nízkym príjmom alebo pre iné
         znevýhodnené kategórie osôb. Ide tiež o to, aby sa zabránilo uvedeným organizáciám, ktoré majú prospech zo svojich štatutárnych
         úloh, zneužívať finančné výhody v prospech iných hospodárskych činností, čo by ohrozovalo účinnosť a financovanie uvedenej
         politiky bývania.

      28      Pokiaľ ide v prvom rade o výnimky povolené článkom 58 ES, stačí konštatovať, že ak by sme pripustili, že nevyhnutnosť, aby
         členský štát podporoval sociálne bývanie, môže predstavovať základný záujem spoločnosti, v prejednávanej veci by nebolo možné
         odvolávať sa na verejný poriadok, keďže hypotetické porušovanie štatutárnych povinností registrovaných organizácií, ako aj
         možné zneužitie prostriedkov, ktoré dostávajú na iné než sociálne činnosti, nemôže predstavovať skutočné a dostatočne závažné
         porušenie tohto základného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2000, Église de scientologie, C‑54/99, Zb. s. I‑1335,
         bod 17 a citovanú judikatúru).

      29      Pokiaľ ide ďalej o odôvodnenia prostredníctvom naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, treba pripomenúť, že Súdny dvor už
         pripustil, že vnútroštátne právne predpisy môžu obmedziť voľný pohyb kapitálu s cieľom bojovať proti tlaku dopytu alebo s cieľom
         udržať stále obyvateľstvo vo vidieckych oblastiach v rámci územného plánovania (pozri v tomto zmysle rozsudky Konle, už citovaný,
         bod 40; Reisch a i., už citovaný, bod 34, a Festersen, už citovaný, body 27 a 28).

      30      Treba preto analogicky vychádzať z toho, že požiadavky súvisiace s politikou sociálneho bývania členského štátu a s financovaním
         tejto politiky môžu takisto predstavovať naliehavé dôvody všeobecného záujmu, a teda odôvodňovať obmedzenia stanovené vnútroštátnou
         právnou úpravou dotknutou vo veci samej. Ako holandská vláda správne zdôraznila, tieto úvahy môžu byť iba podopreté niektorými
         osobitosťami, ktorými sa vyznačuje situácia na trhu členského štátu dotknutom vo veci samej, akým je napríklad štrukturálny
         nedostatok bytových jednotiek a mimoriadne vysoká hustota obyvateľstva.

      31      Navyše, ako táto vláda správne uviedla, Súdny dvor už pripustil, že riziko závažného narušenia finančnej rovnováhy sociálnej
         politiky môže rovnako predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý je spôsobilý odôvodniť obmedzenia voľného pohybu
         (k systému sociálneho zabezpečenia pozri analogicky rozsudok zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325, bod 103 a citovanú
         judikatúru).

      32      Po tomto spresnení je potrebné ešte overiť, či povinnosť registrovanej organizácie podriadiť sa správnemu konaniu o vydaní
         predbežného povolenia skôr, ako táto organizácia môže realizovať projekt výstavby v inom členskom štáte ako štát, v ktorom
         má svoje sídlo, je primeraným a nevyhnutným opatrením na dosiahnutie cieľov uvedených v bodoch 26 a 27 tohto rozsudku.

      33      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že režim predchádzajúceho povolenia môže byť v niektorých prípadoch určite primeraný
         a nevyhnutný na dosiahnutie sledovaných cieľov, ak tieto ciele nie je možné dosiahnuť menej obmedzujúcimi opatreniami, najmä
         zodpovedajúcim systémom prehlásenia (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 1995, Sanz de Lera a i., C‑163/94, C‑165/94
         a C‑250/94, Zb. s. I‑4821, body 23 až 28; Konle, už citovaný, bod 44, ako aj z 20. februára 2001, Analir a i., C‑205/99, Zb.
         s. I‑1271, bod 35).

      34      Nemožno však vylúčiť, že tak to bude v prípade politiky bývania, ktorá sleduje ciele stanovené v zákone o bývaní a v nariadení
         BBSH. Predchádzajúcou kontrolou vykonávanou príslušným správnym orgánom by sa totiž mohlo účinnejšie zabezpečiť, aby boli
         prostriedky registrovaných organizácií určené prednostne na uspokojenie potrieb bývania určitých skupín obyvateľov v Holandsku,
         zatiaľ čo systém následného overovania by niesol riziko neskorého zásahu, najmä ak už boli vynaložené značné výdavky, ktoré
         bude obtiažne vrátiť.

      35      Súdny dvor však takisto rozhodol a veľa krát zopakoval, že režim predchádzajúceho správneho povolenia nemôže zlegitímniť diskrečný
         postup vnútroštátnych orgánov, ktorý by zbavil ustanovenia Spoločenstva, najmä ustanovenia týkajúce sa základnej slobody dotknutej
         vo veci samej ich potrebného účinku. Na to, aby bol takýto režim odôvodnený, hoci porušuje takúto základnú slobodu, musí byť
         založený na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré zabezpečia, že je spôsobilý vytvoriť dostatočný
         rámec na výkon diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov (pozri najmä rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07, Zb.
         s. I‑1721, bod 64 a citovanú judikatúru).

      36      Na základe skutočností obsiahnutých v spise, ktorý bol preložený Súdnemu dvoru, však nemožno vylúčiť, že ustanovenia zákona
         o bývaní a nariadenia BBSH dotknuté vo veci samej nespĺňajú úplne tieto požiadavky.

      37      V tejto súvislosti na jednej strane z odpovede holandskej vlády na písomné otázky Súdneho dvora predovšetkým vyplýva, že uvedené
         vnútroštátne ustanovenia viažu vydanie predbežného povolenia príslušným ministrom na jedinú podmienku, podľa ktorej sa zamýšľaný
         projekt musí realizovať v záujme sociálneho bývania v Holandsku, ako to vyžaduje článok 49 ods. 1 nariadenia BBSH. Na druhej
         strane, ako sa zdá, splnenie tejto podmienky sa overuje v každom konkrétnom prípade bez toho, aby táto otázka bola upravená
         v právnom predpise, a bez toho, aby existovali akékoľvek iné špecifické a objektívne kritériá umožňujúce dotknutým organizáciám
         vopred poznať podmienky, na základe ktorých bude vyhovené ich žiadosti o vydanie povolenia, a súdom rozhodujúcim o prípadných
         žalobách proti rozhodnutiam o odmietnutí vydať povolenie plne vykonávať súdne preskúmanie.

      38      Za týchto okolností, s výhradou overovania týchto skutočností vnútroštátnym súdom, v kontexte kritérií zavedených judikatúrou
         uvedenou v bode 35 tohto rozsudku, režim predchádzajúceho povolenia dotknutý vo veci samej nie je možné považovať za režim
         založený na podmienkach spôsobilých vytvoriť dostatočný rámec na výkon diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov, a teda
         odôvodniť výnimku z voľného pohybu kapitálu.

      39      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je na prvé tri prejudiciálne otázky potrebné odpovedať tak, že článok 56 ES sa má
         vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je úprava vo veci samej, ktorá podmieňuje výkon cezhraničných
         činností registrovaných organizácií v oblasti bývania v zmysle článku 70 ods. 1 zákona o bývaní získaním prechádzajúceho povolenia
         správnych orgánov, ak sa táto právna úprava nezakladá na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré
         sú spôsobilé vytvoriť dostatočný rámec na výkon diskrečnej právomoci vnútroštátnych orgánov, pričom vnútroštátnemu súdu prináleží
         overiť túto skutočnosť.

       O štvrtej až šiestej otázke
      40      Štvrtou až šiestou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa členský štát s cieľom
         odôvodniť obmedzenie voľného pohybu kapitálu uloženého podnikom, ktoré sú poverené poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho
         záujmu a ktorým sú priznané osobitné práva, môže odvolávať na článok 86 ods. 2 ES.

      41      V rámci týchto otázok sa uvedený súd pýta, či môžu byť podniky ako Servatius, ak vykonávajú aj obchodné činnosti v oblasti
         bývania, považované pre všetky alebo časť ich úloh za podniky poverené poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu
         v zmysle článku 86 ods. 2 ES a či je na tento účel nevyhnutné, aby dotknutý podnik viedol samostatné účtovníctvo umožňujúce
         rozlišovať medzi výdavkami a príjmami, ktoré sú spojené jednak s ich sociálnymi činnosťami a jednak s ich hospodárskymi činnosťami.
         Ďalej sa vnútroštátny súd pýta na rozsah diskrečnej právomoci, ktorú majú členské štáty pri stanovení rozsahu všeobecného
         hospodárskeho záujmu v zmysle uvedeného ustanovenia, a na spôsob, akým sa tento záujem zabezpečí.

      42      V tejto súvislosti treba hneď pripomenúť, že vzhľadom na rozdelenie právomocí v rámci prejudiciálneho konania prináleží výlučne
         vnútroštátnemu súdu, aby vymedzil predmet otázok, ktoré zamýšľa predložiť Súdnemu dvoru, pričom Súdny dvor rozhodol, že za
         výnimočných okolností mu prináleží skúmať podmienky, za ktorých sa vnútroštátny súd naň obrátil, s cieľom preveriť svoju vlastnú
         právomoc.

      43      Tak by to bolo najmä vtedy, ak by otázka položená Súdnemu dvoru bola čisto hypotetická alebo ak by výklad právneho predpisu
         Spoločenstva, o ktorý vnútroštátny súd požiadal, nemal žiadnu súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 61; z 15. júna 2006, Acereda Herrera, C‑466/04,
         Zb. s. I‑5341, bod 48, a z 31. januára 2008, Centro Europa 7, C‑380/05, Zb. s. I‑349, bod 53). Súdny dvor v tejto súvislosti
         vylúčil svoju právomoc pre prípady, v ktorých je zjavné, že ustanovenie práva Spoločenstva podrobené výkladu Súdneho dvora
         sa nemôže uplatniť (rozsudok z 5. decembra 1996, Reisdorf, C‑85/95, Zb. s. I‑6257, bod 16 a citovaná judikatúra).

      44      Treba pritom zdôrazniť, že článok 86 ods. 2 ES v spojení s odsekom 1 toho istého článku umožňuje členskému štátu odôvodniť
         priznanie osobitných alebo výlučných práv, ktoré sú v rozpore so Zmluvou, podniku poverenému poskytovaním služieb všeobecného
         hospodárskeho záujmu, pokiaľ plnenie osobitných úloh, ktoré mu boli zverené, nemôže byť zabezpečené inak ako priznaním týchto
         práv a pokiaľ rozvoj obchodu nie ovplyvnený v takom rozsahu, aby to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva (rozsudok zo 17. mája
         2001, TNT Traco, C‑340/99, Zb. s. I‑4109, bod 52, a z 18. decembra 2007, Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado
         de Correspondencia, C‑220/06, Zb. s. I‑12175, bod 78).

      45      V prejednávanej veci však treba konštatovať, že to nie je cieľom režimu predchádzajúceho povolenia upraveného dotknutými vnútroštátnymi
         predpismi v rámci sporu vo veci samej.

      46      Tento spor sa netýka priznania osobitných alebo výlučných práv organizácii Servatius, ako ani kvalifikácie činností tejto
         organizácie ako služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, ale jeho predmetom je výlučne zákonnosť obmedzenia uloženého tejto
         organizácii vo forme povinnosti podriadiť sa správnemu konaniu o vydaní predbežného povolenia.

      47      Z toho vyplýva, že nie je potrebné odpovedať na štvrtú až šiestu otázku vnútroštátneho súdu týkajúcu sa výkladu článku 86
         ods. 2 ES, ktorý sa neuplatní na situáciu, akou je situácia v spore vo veci samej.

       O siedmej otázke
      48      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či po prvé, v prípade, ak členský štát poskytne finančné prostriedky podnikom
         povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, je nevyhnutné územne obmedziť činnosti týchto podnikov, a tak
         zabrániť, aby tieto finančné prostriedky mohli predstavovať nedovolenú štátnu pomoc v rozpore s článkom 87 ES a aby tieto
         podniky použitím týchto prostriedkov v inom členskom štáte mohli porušovať pravidlá hospodárskej súťaže. Po druhé sa uvedený
         súd pýta, či skutočnosť, že členský štát, v ktorom neexistuje zákonná povinnosť rozlišovať medzi hospodárskymi a sociálnymi
         činnosťami, vyžaduje, aby registrované organizácie, ktoré zamýšľajú vykonávať činnosti v inom členskom štáte, získali predchádzajúce
         povolenie, predstavuje nevyhnutné a primerané opatrenie so zreteľom na rešpektovanie článkov 87 ES a 88 ES.

      49      Pritom, ako bolo uvedené v bodoch 42 a 43 tohto rozsudku, domnienku relevantnosti, ktorá platí pre prejudiciálne otázky položené
         vnútroštátnymi súdmi, možno vyvrátiť iba vo výnimočných prípadoch. Ak sa totiž položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva,
         je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť.

      50      Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý je užitočný pre vnútroštátny
         súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého sa začleňujú ním položené otázky, alebo aby prinajmenšom
         objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa tieto otázky zakladajú (rozsudky z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo a i.,
         C‑320/90 až C‑322/90, Zb. s. I‑393, bod 6, a zo 7. septembra 2006, N, C‑470/04, Zb. s. I‑7409, bod 69, ako aj uznesenie z 9. apríla
         2008, RAI, C‑305/07, Zb. s. I‑55, bod 16).

      51      Rovnako je dôležité, aby vnútroštátny súd uviedol presné dôvody, ktoré ho viedli k tomu, aby požiadal Súdny dvor o výklad
         práva Spoločenstva, a na základe ktorých považuje predloženie prejudiciálnych otázok Súdnemu dvoru za nevyhnutné. V tomto
         kontexte je potrebné, aby vnútroštátny súd aspoň v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Spoločenstva,
         ktorých výklad navrhuje uskutočniť, a súvislosť, ktorá existuje medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami vnútroštátneho
         práva uplatniteľnými v spore vo veci samej (rozsudky zo 6. decembra 2005, ABNA a i., C‑453/03, C‑11/04, C‑12/04 a C‑194/04,
         Zb. s. I‑10423, bod 46; zo 6. marca 2007, Placanica a i., C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Zb. s. I‑1891, bod 34, ako aj Centro
         Europa 7, už citovaný, bod 54).

      52      Informácie obsiahnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž neslúžia iba na to, aby Súdnemu dvoru umožnili poskytnúť
         užitočné odpovede, ale tiež na to, aby vládam členských štátov, ako aj ďalším dotknutým stranám bola poskytnutá možnosť podať
         pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora. Súdnemu dvoru prináleží dbať na to, aby táto možnosť bola zaručená,
         keďže podľa tohto ustanovenia sa oznamujú dotknutým osobám iba návrhy na začatie prejudiciálneho konania (pozri rozsudok z 1. apríla
         1982, Holdijk a i., 141/81 až 143/81, Zb. s. 1299, bod 6, ako aj uznesenie z 28. júna 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Zb. s. I‑4979,
         bod 14).

      53      Okrem toho treba dodať, že požiadavka presnosti, najmä pokiaľ ide o skutkový a právny kontext v spore vo veci samej, sa uplatňuje
         najmä v oblasti hospodárskej súťaže, ktorá sa vyznačuje zložitými skutkovými a právnymi situáciami (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 23. novembra 2006, Asnef‑Équifax a Administración del Estado, C‑238/05, Zb. s. I‑11125, bod 23, ako aj uznesenie RAI, už
         citované, bod 18).

      54      V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že siedma otázka je založená na predpoklade, že štátna pomoc v zmysle článku
         87 ods. 1 ES môže byť v spore vo veci samej poskytnutá Servatius pod podmienkou, že by táto organizácia využila tieto verejné
         prostriedky na realizáciu budúceho projektu. Tak návrh na začatie prejudiciálneho konania, ako ani pripomienky účastníkov
         konania vo veci samej však neobsahujú skutočnosti umožňujúce prípadne preukázať, že táto výhoda bola skutočne poskytnutá v rámci
         investície do výstavby dotknutej v spore vo veci samej, ktorá navyše nebola uskutočnená, keďže Servatius nezískala požadované
         predchádzajúce povolenie.

      55      Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že spor vo veci samej sa netýka podmienok, za ktorých táto pomoc mala byť alebo mohla byť
         poskytnutá organizácii Servatius, ale týka sa úplne odlišnej a samostatnej otázky, a to spochybnenia zákonnosti zamietnutia
         žiadosti o vydanie predchádzajúceho povolenia touto organizáciou na účely realizácie projektu výstavby mimo holandského územia.

      56      V dôsledku toho je potrebné dôjsť k záveru, že siedma otázka, ktorú položil vnútroštátny súd, je neprípustná.

       O trovách
      57      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 56 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava vo veci samej,
            ktorá podmieňuje výkon cezhraničných činností registrovaných organizácií v oblasti bývania v zmysle článku 70 ods. 1 zákona
            o bývaní (Woningwet) získaním prechádzajúceho povolenia správnych orgánov, ak sa táto právna úprava nezakladá na objektívnych,
            nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré sú spôsobilé vytvoriť dostatočný rámec na výkon diskrečnej právomoci
            vnútroštátnych orgánov, pričom vnútroštátnemu súdu prináleží overiť túto skutočnosť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 6. septembra 2013. # Iran Insurance Company proti Rade Európskej únie. # Vec T-12/11.