title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. decembra 2011. # Ministre de l’Intérieur, de l’Outre-mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration proti Chambre de commerce et d'industrie de l'Indre. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Conseil d'État - Francúzsko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Ochrana finančných záujmov Európskej únie - Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 - Článok 3 - Štrukturálne fondy - Nariadenie (EHS) č. 2052/88 - Nariadenie (EHS) č. 4253/88 - Verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom dotácie zo štrukturálnych fondov - Nedodržanie pravidiel verejného obstarávania príjemcom dotácie EFRR - Základ pre povinnosť vymáhať dotáciu Únie v prípade nezrovnalosti - Pojem ,nezrovnalosť‘ - Pojem ,pokračujúca nezrovnalosť‘ - Spôsoby vymáhania - Premlčacia doba - Dlhšie vnútroštátne premlčacie doby - Zásada proporcionality. # Vec C-465/10.

text:
      Vec C‑465/10
      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      proti
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d’État (Francúzsko)]
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článok 3 – Štrukturálne fondy – Nariadenie (EHS) č. 2052/88 – Nariadenie (EHS) č. 4253/88 – Verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom dotácie zo štrukturálnych fondov – Nedodržanie pravidiel verejného obstarávania príjemcom dotácie EFRR – Základ pre povinnosť vymáhať dotáciu Únie v prípade nezrovnalosti – Pojem ,nezrovnalosť‘ – Pojem ,pokračujúca nezrovnalosť‘ – Spôsoby vymáhania – Premlčacia doba – Dlhšie vnútroštátne premlčacie doby – Zásada proporcionality“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska a sociálna súdržnosť – Štrukturálna pomoc – Financovanie Spoločenstvom – Zrušenie finančnej pomoci z dôvodu nezrovnalostí
            – Povinnosť vymáhania – Právny základ
      (Nariadenie Rady č. 2052/88, článok 7 ods. 1, a nariadenie Rady č. 4253/88, článok 23 ods. 1 tretia zarážka; smernica Rady
            92/50)
      2.        Vlastné zdroje Európskej únie – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Únie – Nezrovnalosť – Pojem
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 1; smernica Rady 92/50)
      3.        Vlastné zdroje Európskej únie – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Únie – Pokračujúca nezrovnalosť – Premlčacia doba
            – Akt prerušenia
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 3 ods. 1 druhý a tretí pododsek; smernica Rady 92/50)
      4.        Vlastné zdroje Európskej únie – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Únie – Konanie o nezrovnalostiach – Premlčacia doba
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 3 ods. 3)
      1.        Článok 23 ods. 1 tretia zarážka nariadenia č. 4253/88, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2052/88 v súvislosti s koordináciou
         činností rozličných štrukturálnych fondov navzájom a s operáciami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými
         nástrojmi, zmeneného a doplneného nariadením č. 2082/93, v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88 o úlohách štrukturálnych
         fondov a ich účinnosti, o vzájomnej koordinácii ich aktivít a koordinácii s operáciami Európskej investičnej banky a ďalších
         existujúcich finančných nástrojov, zmeneného a doplneného nariadením č. 2081/93, predstavuje právny základ, ktorý vnútroštátnym
         orgánom umožňuje, a to bez potreby úpravy zverenia tejto právomoci v rámci vnútroštátneho práva, vymáhať od príjemcu späť
         celú dotáciu poskytnutú z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj z dôvodu, že príjemca ako „verejný obstarávateľ“ v zmysle
         smernice 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej smernicou 93/36, nedodržal požiadavky
         podľa tejto smernice, pokiaľ ide o uzavretie verejnej zmluvy na poskytnutie služieb, ktorej predmetom bolo uskutočnenie operácie,
         na základe ktorej bola tomuto príjemcovi táto dotácia poskytnutá.

      (pozri bod 41, bod 1 výroku)
      2.        Skutočnosť, že verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom dotácie poskytnutej z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj, nedodrží
         pri uzavretí verejnej zmluvy, ktorej predmetom je uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá verejného obstarávania podľa smernice
         92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej smernicou 93/36, predstavuje „nezrovnalosť“
         v zmysle článku 1 nariadenia č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, aj keď príslušný vnútroštátny
         orgán nemohol pri poskytnutí tejto dotácie nevedieť, že príjemca sa už rozhodol, ktorého poskytovateľa poverí uskutočnením
         dotovanej činnosti.

      (pozri bod 49, bod 2 výroku)
      3.        Keď príjemca dotácie poskytnutej z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj v postavení verejného obstarávateľa nedodržal pri
         uzavretí verejnej zmluvy, ktorej predmetom bolo uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá verejného obstarávania podľa smernice
         92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej smernicou 93/36:

      –        nezrovnalosť sa má považovať za pokračujúcu nezrovnalosť v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95
         o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev a v dôsledku toho štvorročná premlčacia doba stanovená v tomto ustanovení
         na účely vymáhania dotácie, ktorá bola tomuto príjemcovi neoprávnene vyplatená, začína plynúť odo dňa ukončenia plnenia protiprávne
         uzavretej verejnej zmluvy,

      –        predloženie správy o kontrole príjemcovi dotácie, ktorá konštatuje nedodržanie pravidiel verejného obstarávania a vnútroštátnemu
         orgánu odporúča, aby v dôsledku toho prikročil k vymáhaniu vyplatených súm, predstavuje dostatočne presný akt týkajúci sa
         vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s „nezrovnalosťou“ v zmysle článku 3 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia
         č. 2988/95.

      (pozri bod 62, bod 3 výroku)
      4.        Zásada proporcionality bráni, aby sa v prípade, keď členské štáty využívajú možnosť, ktorú im ponúka článok 3 ods. 3 nariadenia
         č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, uplatňovala tridsaťročná premlčacia doba na vymáhanie výhody,
         ktorá bola z rozpočtu Únie poskytnutá neoprávnene.

      So zreteľom na cieľ ochrany finančných záujmov Únie, pre ktorý normotvorca Únie považuje štvorročnú, či dokonca trojročnú
         premlčaciu dobu za dobu, ktorá je už sama osebe dostatočná na to, aby sa vnútroštátnym orgánom umožnilo stíhať nezrovnalosť
         poškodzujúcu finančné záujmy a dosiahnuť prijatie opatrenia, ako je vrátenie neoprávnene získanej výhody, sa totiž zdá, že
         poskytnúť uvedeným orgánom tridsaťročnú premlčaciu dobu ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na správu s náležitou starostlivosťou.

      (pozri body 65, 66, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 21. decembra 2011 (*)

      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Článok 3 – Štrukturálne fondy – Nariadenie (EHS) č. 2052/88 – Nariadenie (EHS) č. 4253/88 – Verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom dotácie zo štrukturálnych fondov – Nedodržanie pravidiel verejného obstarávania príjemcom dotácie EFRR – Základ pre povinnosť vymáhať dotáciu Únie v prípade nezrovnalosti – Pojem ,nezrovnalosť‘ – Pojem ,pokračujúca nezrovnalosť‘ – Spôsoby vymáhania – Premlčacia doba – Dlhšie vnútroštátne premlčacie doby – Zásada proporcionality“
      Vo veci C‑465/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Francúzsko)
         z 5. júla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 27. septembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de l’Immigration
      proti
      Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a B. Cabouat, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: A. Steiblytė a J.‑P. Keppenne, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 15. septembra 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka najmä výkladu nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995
         o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340), ako aj nariadenia
         Rady (EHS) č. 4253/88 z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88 v súvislosti s koordináciou činností
         rozličných štrukturálnych fondov navzájom a s operáciami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými nástrojmi
         [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 374, s. 1), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2082/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 20,
         ďalej len „nariadenie č. 4253/88“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales et de
         l’Immigration (minister vnútra, zámorských teritórií, územnosprávnych celkov a prisťahovalectva) a Chambre de commerce et
         d’industrie de l’Indre (obchodná a priemyselná komora departementu Indre ďalej len „CCI de l’Indre“) vo veci najmä vrátenia
         dotácie zo strany CCI de l’Indre, ktorá jej bola poskytnutá z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj (EFRR) (ďalej len „dotácia
         EFRR“).

       Právny rámec
       Právna úprava týkajúca sa štrukturálnych fondov
      3        Článok 7 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2052/88 z 24. júna 1988 o úlohách štrukturálnych fondov a ich účinnosti, o vzájomnej
         koordinácii ich aktivít a koordinácii s operáciami Európskej investičnej banky a ďalších existujúcich finančných nástrojov
         [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 185, s. 9), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2081/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 5, ďalej
         len „nariadenie č. 2052/88“) stanovuje:

      „Zlučiteľnosť a kontroly
      1.      Činnosti financované štrukturálnymi fondmi, [Európskou investičnou bankou (EIB)] alebo iným existujúcim finančným nástrojom
         musia byť v súlade s ustanoveniami zmlúv a na základe nich prijatých aktov, ako aj s politikami Spoločenstva vrátane politiky
         v oblasti… verejného obstarávania…“ [neoficiálny preklad]

      4        Článok 23 nariadenia č. 4253/88 stanovuje:

      „Finančná kontrola
      1.      Na zabezpečenie úspechu činností vykonávaných verejnými alebo súkromnými subjektmi členské štáty pri uskutočňovaní týchto
         činností prijmú opatrenia nevyhnutné na:

      –        pravidelnú kontrolu správneho vykonávania činností financovaných Spoločenstvom,
      –        predchádzanie a zisťovanie nezrovnalostí,
      –        vymáhanie súm stratených v nadväznosti na zneužitie alebo nedbanlivosť. S výnimkou prípadu, keď členský štát a/alebo sprostredkovateľ
         a/alebo investor predložia dôkaz, že nie sú zodpovední za zneužitie alebo nedbanlivosť, je za vrátenie neoprávnene vyplatených
         súm subsidiárne zodpovedný členský štát. …

      Členské štáty informujú Komisiu o opatreniach prijatých na tento účel a najmä poskytujú Komisii opis systémov kontroly a riadenia
         ustanovených s cieľom zaistiť efektívne vykonanie príslušných činností. Pravidelne Komisiu informujú o priebehu správnych
         a súdnych konaní.

      …“ [neoficiálny preklad]

      5        Článok 8 rozhodnutia Komisie 94/1060/ES zo 16. decembra 1994 o schválení jednotného programového dokumentu o štrukturálnych
         zásahoch Spoločenstva v centrálnej oblasti, na ktorú sa vzťahuje cieľ č. 2 vo Francúzsku [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 384, s. 83), stanovuje:

      „Jednotný programový dokument sa musí vykonať v súlade s ustanoveniami práva Spoločenstva, a najmä ustanoveniami… smerníc
         Spoločenstva o koordinácii postupov verejného obstarávania.“ [neoficiálny preklad]

       Smernica 92/50/EHS
      6        Článok 1 písm. a) bod i) smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES
         L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 93/36/EHS zo 14. júna 1993 (Ú. v. ES L 199, s. 1;
         Mim. vyd. 06/002, s. 110, ďalej len „smernica 92/50“) definuje „verejné zmluvy na poskytnutie služieb“ v zásade ako odplatné
         zmluvy uzavreté písomne medzi poskytovateľom služieb a obstarávateľom, zatiaľ čo v článku 1 písm. b) prvom odseku tejto smernice
         sa uvádza, že „obstarávateľom“ sú v zásade štátne, regionálne alebo miestne orgány, verejnoprávne inštitúcie, združenia tvorené
         jedným alebo viacerými takýmito orgánmi alebo verejnoprávnymi inštitúciami.

      7        Článok 7 smernice 92/50 stanovuje, že táto smernica sa vzťahuje na verejné zmluvy na poskytnutie služieb, ktorých predpokladaná
         cena bez dane z pridanej hodnoty nie je nižšia ako 200 000 eur.

       Nariadenie č. 2988/95
      8        Podľa tretieho a piateho odôvodnenia nariadenia č. 2988/95 „sa… treba brániť vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú
         finančné záujmy Spoločenstiev“ a v tejto súvislosti „protiprávne konanie a správne opatrenia a sankcie, ktoré sa naň vzťahujú,
         sú ustanovené v odvetvových predpisoch v súlade s týmto nariadením“.

      9        Článok 1 nariadenia č. 2988/95 stanovuje:

      „1.      Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol
         a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva.

      2.      ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho
         subjektu, dôsledkom čoho je, alebo by bolo, poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných,
         buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou
         výdajovou položkou.“

      10      Článok 3 nariadenia č. 2988/95 stanovuje:

      „1.      Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však
         môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.

      V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila.
         V prípade mnohoročných programov plynie premlčacia doba až do úplného skončenia programu.

      Premlčacia doba sa prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená a týka sa vyšetrovania
         alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou. Premlčacia doba začína plynúť znova po každom akte prerušenia.

      …
      3.      Členské štáty si zachovávajú možnosť uplatňovať dlhšie doby a lehoty ako tie, ktoré sú ustanovené v odsek[u] 1…“
      11      Článok 4 ods. 1 a 4 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „1.      Je všeobecným pravidlom, že pri akejkoľvek nezrovnalosti sa neprávom získaná výhoda odníme:
      –      povinnosťou zaplatiť alebo vrátiť dlžné alebo neprávom získané sumy,
      …
      4.      Opatrenia ustanovené v tomto článku sa nepovažujú za tresty.“
       Skutkový stav vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      CCI de l’Indre požiadala 5. decembra 1995 prefekta departementu Indre o dotáciu EFRR na uskutočnenie operácie s názvom „Objectif
         Entreprises“ (Zameranie na podniky), ktorej cieľom bolo nájsť francúzskych a zahraničných investorov, ktorí sa budú chcieť
         usadiť v departemente Indre.

      13      Táto žiadosť viedla 20. decembra 1996 k podpísaniu dohody medzi prefektom departementu Indre a CCI de l’Indre o poskytnutí
         dotácie EFRR v celkovej výške 400 000 FRF (60 979,60 eura). Dohoda obsahovala najmä odkazy na nariadenia č. 2081/93 a 2082/93.
         Táto pomoc bola vyplatená v dvoch splátkach, pričom prvá splátka vo výške 100 000 FRF bola vyplatená 17. decembra 1997 a druhá
         splátka vo výške 300 000 FRF 8. decembra 1998.

      14      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tiež vyplýva, že CCI de l’Indre prijala na túto istú operáciu dve vnútroštátne dotácie.
         Aj iné územnosprávne celky poskytli na uvedenú operáciu ďalšie finančné prostriedky.

      15      Výkon operácie „Objectif Entreprises“ viedol ku kontrole, ktorá bola vykonaná v súlade s poverovacou listinou prefekta centrálnej
         oblasti z 9. mája 2000. Táto kontrola, ktorá bola uskutočnená v priestoroch CCI 14. júna 2000, skončila prijatím správy zo
         14. marca 2001, ktorá bola CCI de l’Indre oznámená 18. júla 2001. V závere tejto správy s názvom „Audit sur l’utilisation
         des fonds structurels européens“ (Kontrola využitia prostriedkov z európskych štrukturálnych fondov) sa najmä uvádzalo, že
         CCI de l’Indre pri uzavretí verejnej zmluvy o uskutočnení tejto operácie so spoločnosťou DDB‑Needham nerešpektovala právnu
         úpravu o verejnom obstarávaní.

      16      V tejto súvislosti sa v predmetnej správe uvádzalo, že CCI de l’Indre zorganizovala verejné obstarávanie, ktoré bolo uverejnené
         v bulletin officiel des annonces des marchés publics (B.O.A.M.P.) zo 4. novembra 1995. Z tejto správy rovnako vyplýva, že komisia pre verejné obstarávanie CCI de l’Indre na zasadnutí
         8. decembra 1995 rozhodla uzavrieť predmetnú verejnú zmluvu so spoločnosťou DDB‑Needham, pričom uviedla, že táto ponuka sa
         musela vybrať prednostne pred ešte jednou prípustnou ponukou, a to z dôvodu zaujímavého obsahu projektu a nižších nákladoch,
         ktoré táto spoločnosť ponúkala.

      17      V tejto správe sa však tvrdilo, že zmluva uzavretá medzi CCI de l’Indre a spoločnosťou DDB‑Needham neobsahuje dátum podpisu,
         a ďalej, že súhrnnú správu týkajúcu sa projektu CCI de l’Indre adresovala 27. septembra 1995 prefektovi departementu Indre,
         pričom uviedla, že „[CCI] si vybrala agentúru DDB‑Needham“.

      18      V závere tejto správy tak bolo uvedené, že „na základe týchto skutočností sa možno domnievať, že cieľom následného verejného
         obstarávania bola len formálna úprava právnej situácie, ktorá už existovala na základe (nedatovanej) zmluvy“. Keďže tieto
         rozpory v dátume de facto znamenajú, že išlo o nezrovnalosť, v tej istej správe sa uvádzalo, že dodržanie pravidiel o uzatváraní verejných zmlúv, najmä
         uverejnenie v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, mohlo viesť k ponuke za nižšiu cenu. V dôsledku toho sa autori tejto správy domnievali, že táto možnosť odôvodňovala žiadosť
         o vrátenie celej dotácie EFRR.

      19      Rozhodnutím z 23. januára 2002 prefekt departementu Indre oznámil CCI de l’Indre, že vzhľadom na nedodržanie pravidiel verejného
         obstarávania pri výbere poskytovateľa služieb povereného uskutočnením operácie „Objectif Entreprises“ je potrebné vrátiť dotácie,
         a najmä tie, ktoré boli získané z EFRR.

      20      CCI de l’Indre podala námietku proti výkonu platobných výmerov vydaných prefektom departementu Indre, ktoré zodpovedajú požadovaným
         sumám. Táto námietka bola zamietnutá implicitným rozhodnutím hlavného účtovníka departementu.

      21      CCI de l’Indre tak podala na Tribunal administratif de Limoges (Správny súd v Limoges) žaloby smerujúce najmä k zrušeniu rozhodnutia
         prefekta departementu Indre z 23. januára 2002, ktoré uvedený súd zamietol rozsudkami z 3. júna 2004.

      22      Cour administrative d’appel de Bordeaux (Správny odvolací súd v Bordeaux) na základe odvolania, ktoré podala CCI de l’Indre,
         zrušil rozsudkom z 12. júna 2007 uvedené rozsudky, ako aj najmä rozhodnutie prefekta departementu Indre z 23. januára 2002
         a platobné výmery vydané týmto prefektom. V uvedenej súvislosti tento súd zastával názor, že oddelenia prefektúry boli listom,
         ktorý im CCI de l’Indre zaslala 27. septembra 1995, informované o tom, že CCI de l’Indre sa rozhodla využiť služby spoločnosti
         DDB‑Needham. Tieto oddelenia tak boli informované o tomto výbere pred vyhlásením verejného obstarávania, keďže komisia pre
         verejné obstarávanie, ktorá navrhovala prijať žiadosť o účasť tejto spoločnosti, zasadala 8. decembra 1995 a ďalej verejná
         zmluva bola podpísaná 29. mája 1996 za prítomnosti uvedeného prefekta.

      23      Aj keď Cour administrative d’appel de Bordeaux konštatoval, že CCI de l’Indre porušila pravidlá verejného obstarávania, ktoré
         sa na ňu vzťahovali pri uzatváraní tejto verejnej zmluvy, ktorá navyše nebola uverejnená v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, zastával však názor, že dohoda uzavretá medzi prefektom departementu Indre a CCI de l’Indre o poskytnutí dotácie EFRR nijako
         neodkazuje na uzavretie verejnej zmluvy, že táto dohoda neupravuje predloženie všetkých dokumentov umožňujúcich kontrolovať
         dodržiavanie pravidiel verejného obstarávania a napokon, že cieľom alebo následkom článku 4 nariadenia č. 2988/95 nie je umožniť
         vnútroštátnym orgánom zrušiť pomoc financovanú z fondov Spoločenstva v iných než vnútroštátnym právom stanovených prípadoch.

      24      Cour administrative d’appel de Bordeaux tak dospel k záveru, že nijaké z ustanovení, na ktoré sa odvoláva žalovaný správny
         orgán, ani nijaké z ustanovení dohody z 20. decembra 1996 o dotácii EFRR, neupravuje, že poskytnutie tejto dotácie podlieha
         podmienke, že verejné zmluvy, ktoré CCI de l’Indre môže prípadne uzavrieť na uskutočnenie tejto operácie, dodržiavajú pravidlá
         verejného obstarávania. Ďalej tejto súd zastával názor, že keďže štátne orgány boli informované o výbere spoločnosti DDB‑Needham
         od 27. septembra 1995, v prejednávanom prípade pred vyhlásením verejného obstarávania, neskôr poskytnuté dotácie nemožno považovať
         za dotácie, ktoré implicitne podliehali dodržaniu takejto podmienky.

      25      Návrhom doručeným 16. augusta 2007 na Conseil d’État podal Ministre de l’Intérieur, de l’Outre‑mer, des Collectivités territoriales
         et de l’Immigration kasačný opravný prostriedok proti rozsudku z 12. júna 2007, ktorý vydal Cour administrative d’appel de
         Bordeaux.

      26      Za týchto okolností Conseil d’État rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Pokiaľ ide o existenciu právneho základu, z ktorého by vyplývala povinnosť vymáhať späť pomoc vyplatenú CCI:
      Existuje v prípade, že verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom dotácií z prostriedkov EFRR, nedodrží jedno alebo viaceré
         pravidlá verejného obstarávania vzťahujúce sa na uskutočňovanie dotovanej činnosti, pričom nie je spochybnená oprávnenosť
         financovania tejto činnosti z daného fondu ani jej uskutočnenie, v právnych predpisoch Spoločenstva, predovšetkým v nariadení…
         (EHS) č. 2052/88… a v nariadení… (EHS) č. 4253/88…, ustanovenie, ktoré by zakladalo povinnosť vymáhať dotácie späť? Ak áno,
         vzťahuje sa takáto povinnosť na všetky alebo len na niektoré porušenia pravidiel verejného obstarávania? Ak len na niektoré,
         na ktoré?

      2.      V prípade aspoň sčasti kladnej odpovede na prvú otázku, pokiaľ ide o spôsob spätného vymáhania neoprávnene vyplatenej pomoci:
      a)      Ak verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom pomoci z prostriedkov EFRR, nedodrží jedno alebo viaceré pravidlá verejného obstarávania
         vzťahujúce sa na výber poskytovateľa služieb povereného uskutočnením dotovanej činnosti, predstavuje to nezrovnalosť v zmysle
         nariadenia č. 2988/95? Môže mať na kvalifikáciu nezrovnalosti v zmysle nariadenia č. 2988/95 vplyv okolnosť, že príslušný
         vnútroštátny orgán nemohol v čase, keď rozhodol o poskytnutí pomoci požadovanej z prostriedkov EFRR, nevedieť, že prijímajúci
         subjekt porušil pravidlá verejného obstarávania, keďže ešte pred poskytnutím pomoci vybral poskytovateľa služieb povereného
         uskutočnením činnosti financovanej z tejto pomoci?

      b)      V prípade kladnej odpovede na… otázku 2 a) a vzhľadom na to, že – ako Súdny dvor rozhodol [v rozsudku z 29. januára 2009,
         Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i. (C‑278/07 až C‑280/07, Zb. s. I‑457)] – premlčacia lehota v zmysle
         článku 3 nariadenia č. 2988/95 sa vzťahuje na správne opatrenia, napríklad na vymáhanie pomoci neoprávnene získanej subjektom
         v dôsledku nezrovnalostí, ktorých sa tento subjekt dopustil:

      –        je potrebné stanoviť ako začiatok plynutia premlčacej doby dátum vyplatenia pomoci príjemcovi alebo dátum, ku ktorému príjemca
         použil získanú dotáciu na odmenu pre poskytovateľa, pri výbere ktorého sa nedodržalo jedno alebo viaceré pravidlá verejného
         obstarávania?

      –        má sa táto doba považovať za prerušenú tým, že príslušný vnútroštátny orgán predložil príjemcovi dotácie správu o kontrole,
         ktorá konštatuje nedodržanie pravidiel verejného obstarávania, a vnútroštátnemu orgánu odporúča, aby v dôsledku toho prikročil
         k vymáhaniu vyplatených súm?

      –        ak členský štát využije možnosť uplatniť dlhšiu premlčaciu dobu, ktorá mu vyplýva z článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95,
         najmä v prípade, keď sa vo Francúzsku v čase skutkových okolností vo veci samej uplatňuje všeobecná lehota stanovená v článku 2262
         Občianskeho zákonníka, podľa ktorého ‚všetky úkony, tak vecnej, ako aj osobnej povahy sa premlčujú po uplynutí tridsiatich
         rokov…‘, má sa zlučiteľnosť takejto premlčacej doby s právom Spoločenstva, predovšetkým so zásadou proporcionality, posudzovať
         z hľadiska maximálnej premlčacej doby vyplývajúcej z vnútroštátneho právneho predpisu slúžiaceho vnútroštátnemu správnemu
         orgánu ako právny základ na vymáhanie vyplatenej pomoci alebo z hľadiska lehoty, ktorá bola v danom prípade reálne uplatnená?

      c)      V prípade zápornej odpovede na otázku 2 písm. a) bránia finančné záujmy Spoločenstva tomu, aby pri vyplatení takej pomoci,
         ako je predmetná pomoc v konaní vo veci samej, súd uplatnil vnútroštátne predpisy týkajúce sa zrušenia rozhodnutí zakladajúcich
         práva, podľa ktorých môže správny orgán – okrem prípadov neexistencie, podvodného nadobudnutia a žiadosti samotného príjemcu
         – zrušiť nezákonné individuálne rozhodnutie zakladajúce práva len v lehote štyroch mesiacov od jeho prijatia, pričom však
         individuálne správne rozhodnutie, hlavne ak sa týka vyplatenia pomoci, môže obsahovať rozväzovacie podmienky, ktorých splnenie
         umožňuje okamžité odňatie danej pomoci – v súvislosti s čím Conseil d’État rozhodla, že tento vnútroštátny predpis sa má vykladať
         tak, že príjemca neoprávnene poskytnutej pomoci na základe právneho predpisu EÚ sa naň môže odvolávať, len ak konal v dobrej
         viere?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      27      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, článok 23
         ods. 1 tretia zarážka nariadenia č. 4253/88 v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88 predstavuje právny základ,
         ktorý vnútroštátnym orgánom umožňuje vymáhať od príjemcu späť celú dotáciu poskytnutú z EFRR z dôvodu, že tento príjemca ako
         „verejný obstarávateľ“ v zmysle smernice 92/50 nedodržal požiadavky podľa tejto smernice, pokiaľ ide o uzavretie verejnej
         zmluvy na poskytnutie služieb, ktorej predmetom bolo uskutočnenie operácie, na základe ktorej bola tomuto príjemcovi táto
         dotácia poskytnutá.

      28      Treba uviesť, že vo veci samej je nesporné, že CCI de l’Indre bola verejným obstarávateľom, že výška predmetnej verejnej zmluvy
         na poskytnutie služieb prekračovala prahovú hodnotu 200 000 eur stanovenú v článku 7 smernice 92/50 a že pri uzavretí tejto
         verejnej zmluvy CCI de l’Indre nedodržala pravidlá uzatvárania tohto typu verejných zmlúv stanovené v smernici 92/50, a to
         najmä tým, že si už pred uverejnením oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania vybrala svojho zmluvného partnera a že toto
         oznámenie nebolo okrem toho uverejnené v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

      29      V tejto súvislosti je podľa článku 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88 financovanie projektu Spoločenstvom podmienené dodržiavaním
         postupov „pri uzatváraní verejných zmlúv na poskytnutie služieb“ v zmysle smernice 92/50 zo strany príjemcu, pokiaľ takýto
         príjemca je „verejným obstarávateľom“ v zmysle tejto smernice a že verejná zmluva, prostredníctvom ktorej tento príjemca zamýšľa
         uskutočniť uvedený projekt, prekračuje prahovú hodnotu stanovenú v článku 7 smernice 92/50 (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 15. januára 1998, Mannesmann Anlagenbau Austria a i., C‑44/96, Zb. s. I‑73, body 48 a 49).

      30      Podľa článku 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 členské štáty prijmú na zabezpečenie úspechu činností vykonávaných verejnými
         alebo súkromnými subjektmi nevyhnutné opatrenia pri uskutočňovaní uvedených činností na pravidelnú kontrolu správneho vykonávania
         činností Európskou úniou, predchádzanie a zisťovanie nezrovnalostí, ako aj na vymáhanie súm stratených v nadväznosti na zneužitie
         alebo nedbanlivosť (pozri rozsudok z 13. marca 2008, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a i., C‑383/06
         až C‑385/06, Zb. s. I‑1561, bod 37).

      31      Keďže z článku 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88 výslovne vyplýva, že činnosti financované z rozpočtu Únie musia byť uskutočnené
         v plnom súlade so smernicami o verejnom obstarávaní, porušenie pravidiel stanovených v smernici 92/50 príjemcom dotácie Únie
         ako verejným obstarávateľom na účely uskutočnenia operácie, ktorá je predmetom tejto dotácie, predstavuje takú nezrovnalosť,
         ktorá je uvedená v článku 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88, a konanie tohto príjemcu sa musí v zmysle tohto ustanovenia kvalifikovať
         buď ako „zneužitie“, alebo prípadne „nedbanlivosť“.

      32      Podľa článku 23 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 4253/88 v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88, pokiaľ skúmanie
         činnosti financovanej z EFRR odhalí porušenie podmienok stanovených na uskutočnenie tejto činnosti, v prejednávanom prípade
         podmienky spojenej s dodržiavaním právnej úpravy Únie o verejnom obstarávaní v prípade, ak príjemca finančných prostriedkov
         je verejným obstarávateľom, členský štát, ktorý poskytol finančnú pomoc z EFRR, môže na to, aby predchádzal nezrovnalostiam
         a riešil ich, zrušiť uvedenú pomoc a požiadať tohto príjemcu o vrátenie uvedených finančných prostriedkov (pozri v tomto zmysle
         rozsudok z 22. januára 2004, COPPI, C‑271/01, Zb. s. I‑1029, bod 48).

      33      V tejto súvislosti nariadenie č. 4253/88 predstavuje relevantný právny základ na účely vymáhania, a nie nariadenie č. 2988/9,
         ktoré len upravuje všeobecné pravidlá týkajúce sa kontrol a sankcií s cieľom ochrany finančných záujmov Únie. Toto vymáhanie
         sa musí uskutočniť práve na základe uvedeného článku 23 ods. 1 (pozri rozsudok Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale
         Werkvoorziening a i., už citovaný, bod 39).

      34      Treba však pripomenúť, že akýkoľvek výkon voľnej úvahy predmetného členského štátu, pokiaľ ide o možnosť požadovať či nepožadovať
         vrátenie neoprávnene alebo protiprávne vyplatených prostriedkov Spoločenstva, je nezlučiteľný s povinnosťou, ktorú článok 23
         ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 4253/88 ukladá správnym orgánom, aby vymáhali neoprávnene alebo protiprávne vyplatené prostriedky
         (pozri rozsudok Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a i., už citovaný, bod 38).

      35      Z toho vyplýva, že článok 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 ukladá členským štátom povinnosť vymáhať prostriedky stratené v nadväznosti
         na zneužitie alebo nedbanlivosť, a to bez potreby úpravy zverenia tejto právomoci v rámci vnútroštátneho práva (pozri rozsudok
         Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening a i., už citovaný, bod 40).

      36      V súvislosti s týmto aspektom treba poznamenať, ako to urobila francúzska vláda, že z dôvodu takejto nezrovnalosti neoprávnene
         získané prostriedky možno považovať za prostriedky „stratené v nadväznosti na zneužitie alebo nedbanlivosť“ tohto príjemcu
         v zmysle tohto ustanovenia. Článok 23 ods. 1 nariadenia č. 4253/88 odkazujúc totiž na povinnosť vymáhať „prostriedky stratené
         v nadväznosti na zneužitie alebo nedbanlivosť“ následne spresňuje, že s výnimkou prípadu, keď členský štát a/alebo sprostredkovateľ
         a/alebo investor predložia dôkaz, že nie sú zodpovední za zneužitie alebo nedbanlivosť, je za vrátenie „neoprávnene vyplatených
         súm“ subsidiárne zodpovedný členský štát. Toto ustanovenie tak stavia oba tieto pojmy na rovnakú úroveň.

      37      V konaní vo veci samej vzniká tiež otázka, či v prípade, ak príjemca dotácie ako verejný obstarávateľ porušil v rámci uskutočňovania
         činnosti pravidlá uplatňované na verejné obstarávanie, môže vnútroštátny orgán na základe článku 23 ods. 1 tretej zarážky
         nariadenia č. 4253/88 požiadať o vrátenie celej uvedenej dotácie, aj keď už došlo k uskutočneniu činnosti, ktorá bola čiastočne
         financovaná z EFRR.

      38      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že porušenie povinností, ktorých dodržiavanie má zásadný význam pre riadne fungovanie
         systému Spoločenstva, ako sú povinnosti vyplývajúce zo smernice 92/50, pokiaľ ide o uskutočnenie činností financovaných z EFRR,
         môže byť sankcionované stratou práva priznaného právnou úpravou Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. októbra 1995, Cereol
         Italia, C‑104/94, Zb. s. I‑2983, bod 24; z 24. januára 2002, Conserve Italia/Komisia, C‑500/99 P, Zb. s. I‑867, body 100 až
         102, ako aj uznesenie zo 16. decembra 2004, APOL a AIPO/Komisia, C‑222/03 P, bod 53).

      39      Ďalej vymáhanie súm stratených v nadväznosti na zneužitie alebo nedbanlivosť sa nemôže uplatniť výlučne v prípadoch, keď činnosť
         financovaná štrukturálnymi fondmi sa neuskutočnila vôbec alebo len sčasti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. januára 2006,
         Comunità montana della Valnerina/Komisia, C‑240/03 P, Zb. s. I‑731, bod 77).

      40      Aj keď síce nie je vylúčené, ako zdôrazňuje Komisia, že podľa zásady proporcionality vedie zistenie menej závažnej nezrovnalosti
         len k čiastočnému vráteniu vyplatených prostriedkov, treba však uviesť, že v každom prípade, pokiaľ sa v rámci činnosti financovanej
         z EFRR zistí, že príjemca porušil jednu zo základných povinností stanovených v smernici 92/50, akou je skutočnosť, že sa rozhodol
         uzavrieť verejnú zmluvu na poskytovanie služieb pred začatím postupu verejného obstarávania a neuverejnením okrem iného oznámenia
         v Úradnom vestníku Európskej únie, možnosť, že takáto nezrovnalosť bude sankcionovaná úplným zrušením pomoci, je jedinou možnosťou, ktorou možno vyvolať odradzujúci
         účinok potrebný na účely riadnej správy štrukturálnych fondov (pozri analogicky rozsudok Conserve Italia/Komisia, už citovaný,
         bod 101).

      41      Vzhľadom na predchádzajúce treba na prvú otázku odpovedať tak, že za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, článok 23
         ods. 1 tretia zarážka nariadenia č. 4253/88 v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88 predstavuje právny základ,
         ktorý vnútroštátnym orgánom umožňuje, a to bez potreby úpravy zverenia tejto právomoci v rámci vnútroštátneho práva, vymáhať
         od príjemcu späť celú dotáciu poskytnutú z EFRR z dôvodu, že tento príjemca ako „verejný obstarávateľ“ v zmysle smernice 92/50
         nedodržal požiadavky podľa tejto smernice, pokiaľ ide o uzavretie verejnej zmluvy na poskytnutie služieb, ktorej predmetom
         bolo uskutočnenie operácie, na základe ktorej bola tomuto príjemcovi táto dotácia poskytnutá.

       O druhej otázke písm. a)
      42      Svojou druhou otázkou písm. a) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či skutočnosť, že verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom
         dotácie EFRR, nedodrží pri uzavretí verejnej zmluvy, ktorej predmetom je uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá verejného
         obstarávania stanovené v smernici 92/50, predstavuje „nezrovnalosť“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 2988/95, a v prípade kladnej
         odpovede, či na takúto kvalifikáciu má vplyv okolnosť, že príslušný vnútroštátny orgán nemohol pri poskytovaní tejto subvencie
         nevedieť, že príjemca sa už rozhodol, ktorého poskytovateľa poverí uskutočnením dotovanej činnosti.

      43      Podľa článku 1 nariadenia č. 2988/95 „nezrovnalosť“ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva Únie vyplývajúce z konania alebo
         opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov
         nimi spravovaných buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene Únie alebo neoprávnenou
         výdajovou položkou.

      44      Pojem „nezrovnalosť“ v zmysle nariadenia č. 2988/95 sa týka porušenia ustanovenia práva Únie, ktoré vyplýva z konania alebo
         opomenutia hospodárskeho subjektu, takže pravidlo týkajúce sa premlčacej doby stanovené v článku 3 ods. 1 prvom pododseku
         uvedeného nariadenia sa nepoužije na stíhanie nezrovnalostí, ktoré vznikli v dôsledku pochybení vnútroštátnych orgánov poskytujúcich
         finančné zvýhodnenie v mene a na účet Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. januára 2009, Bayerische Hypotheken‑ und Vereinsbank,
         C‑281/07, Zb. s. I‑91, body 20 až 22).

      45      Za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, možno CCI de l’Indre ako príjemcu dotácie z rozpočtu Únie, a to bez
         ohľadu na jej postavenie právnickej osoby verejného práva, považovať na účely uplatnenia nariadenia č. 2988/95 za hospodársky
         subjekt, ktorému je vytýkané porušenie ustanovenia práva Únie. V tejto súvislosti je však nesporné, že vytýkané porušenie
         pravidiel verejného obstarávania stanovených v smernici 92/50 vyplýva z konania CCI de l’Indre a nie z konania orgánu, ktorý
         mu poskytol dotáciu EFRR v mene a na účet Únie.

      46      Keďže, ako vyplýva najmä z článku 7 ods. 1 nariadenia č. 2052/88, štrukturálne fondy nemôžu slúžiť na financovanie činností
         vykonávaných v rozpore so smernicou 92/50, porušenie pravidiel uzatvárania verejných zmlúv na poskytovanie služieb príjemcom
         dotácie EFRR ako verejným obstarávateľom na účely uskutočnenia dotovanej činnosti vedie k neoprávnenej výdajovej položke,
         a poškodzuje tak rozpočet Únie.

      47      Treba totiž zdôrazniť, že aj nezrovnalosti, ktoré nemajú presný finančný dosah, môžu vážne poškodiť finančné záujmy Únie (pozri
         rozsudok z 15. septembra 2005, Írsko/Komisia, C‑199/03, Zb. s. I‑8027, bod 31).

      48      Pokiaľ ide o okolnosť, že príslušné orgány boli informované príjemcom dotácie o výbere zmluvného partnera pred začatím postupu
         verejného obstarávania smerujúceho k uzavretiu predmetnej verejnej zmluvy, tá je sama osebe bez vplyvu na kvalifikáciu „nezrovnalosti“
         v zmysle článku 1 druhého odseku nariadenia č. 2988/95 (pozri analogicky rozsudok zo 16. marca 2006, Emsland‑Stärke, C‑94/05,
         Zb. s. I‑2619, bod 62).

      49      Vzhľadom na predchádzajúce treba na druhú otázku písm. a) odpovedať tak, že skutočnosť, že verejný obstarávateľ, ktorý je
         príjemcom dotácie EFRR, nedodrží pri uzavretí verejnej zmluvy, ktorej predmetom je uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá
         verejného obstarávania podľa smernice 92/50, predstavuje „nezrovnalosť“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 2988/95, aj keď príslušný
         vnútroštátny orgán nemohol pri poskytnutí tejto dotácie nevedieť, že príjemca sa už rozhodol, ktorého poskytovateľa poverí
         uskutočnením dotovanej činnosti.

       O druhej otázke písm. b) prvej a druhej zarážke
      50      Svojou druhou otázkou písm. b) prvou a druhou zarážkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, od ktorého okamihu za okolností,
         keď príjemca dotácie EFRR ako verejný obstarávateľ nedodržal pri uzavretí verejnej zmluvy, ktorej predmetom je uskutočnenie
         dotovanej činnosti, pravidlá verejného obstarávania podľa smernice 92/50, začína plynúť štvorročná premlčacia doba stanovená
         v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95 a či sa takáto premlčacia doba preruší v zmysle uvedeného článku 3
         ods. 1 tretieho pododseku tým, že sa príjemcovi dotácie predloží správa o kontrole, ktorá konštatuje nedodržanie pravidiel
         verejného obstarávania, a vnútroštátnemu orgánu odporúča, aby v dôsledku toho prikročil k vymáhaniu vyplatených súm.

      51      Treba pripomenúť, že článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 zavádza „všeobecnú úpravu týkajúcu sa jednotných kontrol a správnych
         opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva“, a to, ako vyplýva z tretieho odôvodnenia
         tohto nariadenia, s cieľom „brániť sa vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy spoločenstiev“.

      52      Prijatím nariadenia č. 2988/95 a osobitne článku 3 ods. 1 prvého pododseku tohto nariadenia však normotvorca Únie zamýšľal
         vytvoriť jednotné pravidlo premlčania uplatniteľné v danej oblasti, prostredníctvom ktorého mienil jednak určiť minimálnu
         dobu uplatňovanú vo všetkých členských štátoch a jednak vzdať sa možnosti vymáhať sumy neoprávnene vyplatené z rozpočtu Únie
         po uplynutí štyroch rokov od okamihu, keď došlo k nezrovnalosti týkajúcej sa sporných platieb (rozsudky z 22. decembra 2010,
         Corman, C‑131/10, Zb. s. I‑14199, bod 39, ako aj z 5. mája 2011, Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C‑201/10 a C‑202/10,
         Zb. s. I‑3545, bod 24).

      53      Toto pravidlo premlčania sa uplatňuje na nezrovnalosti uvedené v článku 4 uvedeného nariadenia, ktoré poškodzujú finančné
         záujmy Únie (pozri rozsudok z 24. júna 2004, Handlbauer, C‑278/02, Zb. s. I‑6171, bod 34, ako aj Josef Vosding Schlacht‑,
         Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., už citovaný, bod 22).

      54      V konaní vo veci samej a vzhľadom na jej okolnosti sa vnútroštátny súd pýta, či za začiatok plynutia premlčacej doby treba
         stanoviť dátum vyplatenia pomoci jej príjemcovi alebo dátum, ku ktorému tento príjemca použil túto dotáciu na odmenu pre poskytovateľa,
         pri výbere ktorého sa nedodržali pravidlá uzatvárania verejných zmlúv na poskytovanie služieb podľa smernice 92/50.

      55      Keďže prostriedky z rozpočtu Únie nemôžu byť použité na činnosti uskutočnené v rozpore s ustanoveniami smernice 92/50, treba
         v tejto súvislosti zastávať názor, že za takých okolností, o aké ide v konaní veci samej, sa prostriedky poskytnuté príjemcovi
         stanú neoprávnené v okamihu, keď dôjde k porušeniu týchto ustanovení týmto príjemcom.

      56      Pokiaľ ide o takéto porušenie pravidiel verejného obstarávania podľa smernice 92/50, ktorá bola prijatá s cieľom odstránenia
         obmedzení voľného poskytovania služieb, a teda má za cieľ chrániť záujmy hospodárskych subjektov usadených v jednom členskom
         štáte, ktorí by chceli ponúknuť svoje služby obstarávateľom usadeným v inom členskom štáte (pozri najmä rozsudok z 18. októbra
         2001, SIAC Construction, C‑19/00, Zb. s. I‑7725, bod 32), treba pripomenúť, že zásah do slobody voľného poskytovania služieb
         spôsobený porušením ustanovení smernice 92/50 pretrváva počas celého obdobia vykonávania zmlúv uzavretých v rozpore s touto
         smernicou (pozri rozsudky z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, C‑20/01 a C‑28/01, Zb. s. I‑3609, bod 36, ako aj z 18. júla
         2007, Komisia/Nemecko, C‑503/04, Zb. s. I‑6153, bod 29).

      57      Aj keď je síce pravda, že niektoré ustanovenia smerníc o verejnom obstarávaní umožňujú členským štátom zachovať účinky zmlúv
         uzavretých v rozpore s týmito smernicami a chránia tak legitímnu dôveru zmluvných strán, nemôžu však bez toho, aby oslabili
         pôsobnosť ustanovení Zmluvy o fungovaní EÚ vytvárajúcich vnútorný trh, mať za následok to, že na konanie verejného obstarávateľa
         voči rozpočtu Únie sa bude hľadieť tak, že je v súlade s právom Únie po uzavretí takýchto zmlúv (pozri v tomto zmysle rozsudky
         z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 39, a z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 33).

      58      Z toho vyplýva, že za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, porušenie pravidiel stanovených v smernici 92/50
         príjemcom dotácie EFRR na účely uskutočnenia dotovanej činnosti, ktorej porušenie má za následok neoprávnenú výdajovú položku
         a poškoduje tak rozpočet Únie, trvá počas celej doby plnenia zmluvy, ktorá bola medzi poskytovateľom a príjemcom tejto dotácie
         uzavretá protiprávne, takže takúto nezrovnalosť treba považovať za „pokračujúcu nezrovnalosť“ v zmysle článku 3 ods. 1 druhého
         pododseku nariadenia č. 2988/95.

      59      V súlade s týmto ustanovením premlčacia doba uplatňovaná na vymáhanie dotácie, ktorá bola príjemcovi neoprávnene vyplatená,
         začína plynúť odo dňa, keď nezrovnalosť skončila. V dôsledku toho za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, pokiaľ
         zmluva na uskutočnenie činnosti dotovanej z EFRR nebola ukončená, ale došlo k jej plneniu, štvorročná premlčacia doba stanovená
         v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95 začína plynúť odo dňa ukončenia plnenia protiprávne uzavretej verejnej
         zmluvy.

      60      Pokiaľ ide o to, či predloženie správy o kontrole, ktorá konštatuje porušenie pravidiel verejného obstarávania predstavuje
         úkon vyšetrovania alebo právneho konania týkajúceho sa nezrovnalosti takej povahy, aby prerušil premlčaciu dobu podľa článku 3
         ods. 1 tretej zarážky nariadenia č. 2988/95, treba pripomenúť, že premlčacia lehota spĺňa všeobecne funkciu zabezpečenia právnej
         istoty a že takáto funkcia nie je úplne splnená, ak premlčacia doba uvedená v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 môže byť
         prerušená akýmkoľvek úkonom kontroly všeobecnej povahy zo strany vnútroštátneho orgánu bez súvislosti s podozrením na nezrovnalosti
         týkajúce sa dostatočne presne vymedzených činností (pozri rozsudok Handlbauer, už citovaný, bod 40).

      61      Pokiaľ však vnútroštátne orgány vyzývajúce osobu na predloženie ďalších informácií týkajúcich sa tejto transakcie odovzdajú
         tejto osobe správu konštatujúcu nezrovnalosť, ku ktorej prispela v súvislosti s touto transakciou, a uložia jej sankciu v súvislosti
         s uvedenou transakciou, prijmú tým akty, ktoré sú dostatočne presné a týkajú sa vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti
         s nezrovnalosťou v zmysle článku 3 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2988/95 (rozsudok z 28. októbra 2010, SGS Belgium
         a i., C‑367/09, Zb. s. I‑10761, bod 69).

      62      Vzhľadom na predchádzajúce treba na druhú otázku písm. b) v prvej a druhej zarážke odpovedať tak, že za takých okolností,
         o aké ide v konaní vo veci samej, keď príjemca dotácie EFRR ako verejný obstarávateľ nedodržal pri uzavretí verejnej zmluvy
         na poskytnutie služieb, ktorej predmetom bolo uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá verejného obstarávania podľa smernice
         92/50:

      –        sa predmetná nezrovnalosť má považovať za „pokračujúcu nezrovnalosť“ v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia
         č. 2988/95 a v dôsledku toho štvorročná premlčacia doba stanovená v tomto ustanovení na účely vymáhania dotácie, ktorá bola
         tomuto príjemcovi neoprávnene vyplatená, začína plynúť odo dňa ukončenia plnenia protiprávne uzavretej verejnej zmluvy,

      –        predloženie správy o kontrole príjemcovi dotácie, ktorá konštatuje nedodržanie pravidiel verejného obstarávania a vnútroštátnemu
         orgánu odporúča, aby v dôsledku toho prikročil k vymáhaniu vyplatených súm, predstavuje dostatočne presný akt týkajúci sa
         vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s „nezrovnalosťou“ v zmysle článku 3 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia
         č. 2988/95.

       O druhej otázke písm. b) tretej zarážke
      63      Svojou druhou otázkou písm. b) treťou zarážkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vzhľadom na zásadu proporcionality
         môže členský štát uplatniť tridsaťročnú premlčaciu dobu na vymáhanie výhody, ktorá bola z rozpočtu Únie neoprávnene vyplatená,
         ako dlhšiu premlčaciu dobu v zmysle článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95.

      64      V rámci možnosti stanovenej v tomto ustanovení si členské štáty ponechávajú širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o stanovenie
         dlhších premlčacích dôb, ktoré zamýšľajú uplatňovať v prípade nezrovnalostí poškodzujúcich finančné záujmy Únie (rozsudok
         Corman, už citovaný, bod 54).

      65      So zreteľom na cieľ ochrany finančných záujmov Únie, pre ktorý normotvorca Únie považuje štvorročnú, či dokonca trojročnú
         premlčaciu dobu za dobu, ktorá je už sama osebe dostatočná na to, aby sa vnútroštátnym orgánom umožnilo stíhať nezrovnalosť
         poškodzujúcu finančné záujmy a dosiahnuť prijatie opatrenia, ako je vrátenie neoprávnene získanej výhody, sa zdá, že poskytnúť
         uvedeným orgánom tridsaťročnú premlčaciu dobu ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na správu s náležitou starostlivosťou (pozri
         rozsudok Ze Fu Fleischhandela a Vion Trading, už citovaný, bod 43).

      66      Na druhú otázku písm. b) tretiu zarážku treba teda odpovedať tak, že zásada proporcionality bráni, aby sa v prípade, keď členské
         štáty využívajú možnosť, ktorú im ponúka článok 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, uplatňovala tridsaťročná premlčacia doba na
         vymáhanie výhody, ktorá bola z rozpočtu Únie poskytnutá neoprávnene.

       O druhej otázke písm. c)
      67      Táto otázka bola položená len pre prípad zápornej odpovede na druhú otázku písm. a).

      68      Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na túto poslednú otázku netreba na druhú otázku písm. c) položenú vnútroštátnym súdom odpovedať.

       O trovách
      69      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, článok 23 ods. 1 tretia zarážka nariadenia Rady (EHS) č. 4253/88 z 19. decembra
            1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88 v súvislosti s koordináciou činností rozličných štrukturálnych fondov
            navzájom a s operáciami Európskej investičnej banky a inými existujúcimi finančnými nástrojmi [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2082/93 z 20. júla 1993 v spojení s článkom 7 ods. 1 nariadenia Rady (EHS)
            č. 2052/88 z 24. júna 1988 o úlohách štrukturálnych fondov a ich účinnosti, o vzájomnej koordinácii ich aktivít a koordinácii
            s operáciami Európskej investičnej banky a ďalších existujúcich finančných nástrojov [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2081/93 z 20. júla 1993, predstavuje právny základ, ktorý vnútroštátnym
            orgánom umožňuje, a to bez potreby úpravy zverenia tejto právomoci v rámci vnútroštátneho práva, vymáhať od príjemcu späť
            celú dotáciu poskytnutú z Európskeho fondu pre regionálny rozvoj (EFRR) z dôvodu, že tento príjemca ako „verejný obstarávateľ“
            v zmysle smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb, zmenenej a doplnenej
            smernicou Rady 93/36/EHS zo 14. júna 1993, nedodržal požiadavky podľa tejto smernice, pokiaľ ide o uzavretie verejnej zmluvy
            na poskytnutie služieb, ktorej predmetom bolo uskutočnenie operácie, na základe ktorej bola tomuto príjemcovi táto dotácia
            poskytnutá.
      2.      Skutočnosť, že verejný obstarávateľ, ktorý je príjemcom dotácie EFRR, nedodrží pri uzavretí verejnej zmluvy, ktorej predmetom
            je uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá verejného obstarávania podľa smernice 92/50, zmenenej a doplnenej smernicou 93/36,
            predstavuje „nezrovnalosť“ v zmysle článku 1 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných
            záujmov Európskych spoločenstiev, aj keď príslušný vnútroštátny orgán nemohol pri poskytnutí tejto dotácie nevedieť, že príjemca
            sa už rozhodol, ktorého poskytovateľa poverí uskutočnením dotovanej činnosti.
      3.      Za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, keď príjemca dotácie EFRR ako verejný obstarávateľ nedodržal pri uzavretí
            verejnej zmluvy na poskytnutie služieb, ktorej predmetom bolo uskutočnenie dotovanej činnosti, pravidlá verejného obstarávania
            podľa smernice 92/50:
      –        sa predmetná nezrovnalosť má považovať za „pokračujúcu nezrovnalosť“ v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia
            č. 2988/95 a v dôsledku toho štvorročná premlčacia doba stanovená v tomto ustanovení na účely vymáhania dotácie, ktorá bola
            tomuto príjemcovi neoprávnene vyplatená, začína plynúť odo dňa ukončenia plnenia protiprávne uzavretej verejnej zmluvy,
      –        predloženie správy o kontrole príjemcovi dotácie, ktorá konštatuje nedodržanie pravidiel verejného obstarávania a vnútroštátnemu
            orgánu odporúča, aby v dôsledku toho prikročil k vymáhaniu vyplatených súm, predstavuje dostatočne presný akt týkajúci sa
            vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s „nezrovnalosťou“ v zmysle článku 3 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia
            č. 2988/95.
      4.      Zásada proporcionality bráni, aby sa v prípade, keď členské štáty využívajú možnosť, ktorú im ponúka článok 3 ods. 3 nariadenia
            č. 2988/95, uplatňovala tridsaťročná premlčacia doba na vymáhanie výhody, ktorá bola z rozpočtu Únie poskytnutá neoprávnene.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. decembra 2008.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Rakúskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 43 ES - Vnútroštátna právna úprava stanovujúca podmienky zápisu spoločností na návrh štátnych príslušníkov nových členských štátov - Konanie o overení postavenia samostatne zárobkovo činných osôb.#Vec C-161/07.

text:
      Vec C‑161/07
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Rakúskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 43 ES – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca podmienky zápisu spoločností na návrh štátnych príslušníkov nových členských štátov
         – Konanie o overení postavenia samostatne zárobkovo činných osôb“

      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Obmedzenia
      (Články 43 ES a 46 ES)
      Členský štát, ktorého vnútroštátna právna úprava vyžaduje pre zápis spoločností do obchodného registra na návrh štátnych príslušníkov
         členských štátov, ktoré vstúpili do Európskej únie 1. mája 2004, s výnimkou Cyperskej republiky a Maltskej republiky, pričom
         títo príslušníci sú spoločníkmi osobnej spoločnosti alebo menšinovými spoločníkmi spoločnosti s ručením obmedzeným, rozhodnutie
         potvrdzujúce ich postavenie ako samostatne zárobkovo činných osôb vydané oddelením úradu práce alebo predloženie potvrdenia
         o oslobodení od povinnosti mať pracovné povolenie, si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES. Článok 43 ES
         totiž každému členskému štátu zakazuje, aby vo svojej právnej úprave stanovil pre osoby, ktoré využijú slobodu usadiť sa v tomto
         štáte, podmienky výkonu ich činností, ktoré sa líšia od podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov. Preto uloženie
         len štátnym príslušníkom ôsmich nových členských štátov povinnosti dodatočných formalít vo vzťahu k tým, ktoré sa uplatňujú
         na vlastných štátnych príslušníkov pri ich prístupe k uvedeným činnostiam, je v rozpore práve s týmto zákazom.

      Rozdielne zaobchádzanie môže vyplývať len z výnimky stanovenej v článku 46 ES, podľa ktorej diskriminačné opatrenia možno
         odôvodniť iba dôvodmi verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia. V tomto ohľade, aj za predpokladu, že
         by nebezpečenstvo obchádzania prechodných pravidiel upravujúcich voľný pohyb pracovníkov pochádzajúcich z ôsmich nových členských
         štátov mohlo spôsobiť narušenie verejného poriadku dotknutého členského štátu, pokiaľ posledný uvedený z právneho hľadiska
         dostatočne nepreukáže, že dosiahnutie cieľa riadneho fungovania trhu práce, ktorý sleduje dotknutá právna úprava, si vyžaduje
         zavedenie systému všeobecného a predchádzajúceho povoľovania, ktorý sa bude uplatňovať na všetky dotknuté subjekty z ôsmich
         nových členských štátov a že tento cieľ nemožno dosiahnuť opatreniami, ktoré menej obmedzujú slobodu usadiť sa, dotknuté obmedzenie
         slobody usadiť sa nie je odôvodnené.

      (pozri body 28 – 30, 32, 38, 41, 42 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 22. decembra 2008 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 43 ES – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca podmienky zápisu spoločností na návrh štátnych príslušníkov nových členských štátov
         – Konanie o overení postavenia samostatne zárobkovo činných osôb“

      Vo veci C‑161/07,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 23. marca 2007,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a G. Braun, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      ktorú v konaní podporuje:
      Litovská republika, v zastúpení: D. Kriaučiūnas, splnomocnený zástupca,

      vedľajší účastník konania,
      proti
      Rakúskej republike, v zastúpení: C. Pesendorfer a M. Winkler, splnomocnené zástupkyne, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano (spravodajca), A. Borg Barthet a J.‑J. Kasel,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. júna 2008,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. septembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Rakúska republika si tým, že pre zápis
         spoločností do obchodného registra na návrh štátnych príslušníkov členských štátov, ktoré vstúpili do Európskej únie 1. mája
         2004, s výnimkou Cyperskej republiky a Maltskej republiky (ďalej len „osem nových členských štátov“), vyžaduje overenie ich
         postavenia ako samostatne zárobkovo činných osôb vydané Arbeitsmarktservice (oddelenie úradu práce, ďalej len „AMS“) alebo
         predloženie potvrdenia o oslobodení od povinnosti mať pracovné povolenie, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku
         43 ES.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      2        Článok 24 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky,
         Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky
         a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, s. 33, ďalej len „akt o pristúpení“), znie takto:

      „Opatrenia uvedené v prílohách V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII a XIV k tomuto aktu sa budú vo vzťahu k novým členským
         štátom uplatňovať za podmienok stanovených v týchto prílohách.“

      3        Tieto prílohy stanovujú najmä v bode 2 ods. 1, pod názvom „Sloboda pohybu osôb“, možnosť pre členské štáty, ktoré boli už
         členmi Únie v čase tohto pristúpenia, naďalej uplatňovať „vnútroštátne opatrenia... ktorými sa spravuje prístup štátnych príslušníkov
         [nových členských štátov] na ich trh práce“ do uplynutia piatich rokov odo dňa pristúpenia.

       Vnútroštátne právo
      4        Podľa ustanovenia § 32a v spojení s § 1 ods. 2 písm. l) a m) Ausländerbeschäftigungsgesetz (zákon o zamestnávaní cudzincov)
         z 20. marca 1975 (BGBl. 218/1975) v platnom znení (BGBl. I, 99/2006, ďalej len „AuslBG“) sa tento zákon uplatňuje na štátnych
         príslušníkov ôsmich nových členských štátov.

      5        § 2 ods. 2 AuslBG definuje zamestnanie ako činnosť vykonávanú „v rámci pracovnoprávneho vzťahu“ alebo „v rámci vzťahu podobného
         pracovnoprávnemu vzťahu“.

      6        § 2 ods. 4 AuslBG má toto znenie:

      „Pre posúdenie, či ide o zamestnanie v zmysle odseku 2, je potrebné zohľadniť skutočnú ekonomickú podstatu a nie vonkajší
         prejav skutkových znakov. O zamestnanie v zmysle odseku 2 ide vtedy, ak

      1.      spoločník osobnej spoločnosti založenej na účely dosiahnutia spoločného cieľa spoločnosti alebo
      2.      spoločník spoločnosti s ručením obmedzeným s obchodným podielom nižším ako 25 % vykonáva v prospech tejto spoločnosti činnosti,
         ktorých vykonávanie je typické pre pracovný pomer, okrem prípadu, že regionálny úrad [AMS] na základe návrhu do troch mesiacov
         konštatuje, že spoločník má skutočne významný osobný vplyv na riadenie spoločnosti. Dôkazné bremeno nesie navrhovateľ. Po
         uplynutí tejto lehoty možno uvedenú činnosť začať vykonávať aj bez požadovaného rozhodnutia úradu. Ak je návrh zamietnutý
         po uplynutí lehoty, musí byť už začatá činnosť okamžite ukončená, najneskôr však do jedného týždňa od oznámenia rozhodnutia.“

      7        § 15 AuslBG stanovuje podmienky na vydávanie potvrdenia o oslobodení od povinnosti mať pracovné povolenie:

      „1.      Cudzincovi, ktorý ešte nemá časovo neobmedzené pracovné povolenie (§ 17), môže byť na návrh vydané potvrdenie o oslobodení:
      1.      ak v posledných ôsmich rokoch vykonával na území štátu činnosť na základe povolenia minimálne počas piatich rokov... a ak
         má riadne povolenie usadiť sa...

      ...“
       Konanie pred podaním žaloby
      8        Keďže Komisia sa domnievala, že metóda rozlišovania medzi samostatne zárobkovo činnými osobami a zamestnancami vyplývajúca
         z § 2 ods. 4 AuslBG predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa zaručenej článkom 43 ES, 21. marca 2005 zaslala v tejto súvislosti
         výzvu rakúskym orgánom, ktoré na ňu odpovedali listom z 19. mája 2005, v ktorom spochybnili akékoľvek porušenie uvedeného
         článku.

      9        Dňa 6. júla 2006 zaslala Komisia Rakúskej republike odôvodnené stanovisko, v ktorom tento členský štát vyzval na prijatie
         opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Rakúske orgány odpovedali
         na toto stanovisko 7. septembra 2006, pričom zopakovali svoj postoj.

      10      V dôsledku toho sa Komisia rozhodla podať predmetnú žalobu.

      11      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 19. septembra 2007 bolo Litovskej republike povolené vstúpiť do predmetného konania ako
         vedľajší účastník podporujúci návrhy Komisie.

       O žalobe
       Tvrdenia účastníkov konania
      12      Komisia tvrdí, že povinnosť stanovená dotknutou vnútroštátnou právnou úpravou, spočívajúca v tom, že štátni príslušníci ôsmich
         nových členských štátov, ktorí si želajú zápis spoločnosti do obchodného registra, musia získať rozhodnutie AMS o tom, že
         sú samostatne zárobkovo činné osoby, alebo predložiť potvrdenie o oslobodení od povinnosti mať pracovné povolenie, predstavuje
         neodôvodnené obmedzenie výkonu slobody usadiť sa.

      13      Tvrdenia Komisie sa prevažne sústreďujú na výhradu týkajúcu sa nezlučiteľnosti konania o overení postavenia samostatne zárobkovo
         činnej osoby upraveného v § 2 ods. 4 AuslBG s článkom 43 ES, keďže iba výnimočne budú môcť štátni príslušníci týchto členských
         štátov preukázať, že vykonávali činnosť na základe povolenia počas piatich rokov v období posledných ôsmich rokov predchádzajúcich
         podaniu návrhu, čo je nevyhnutnou podmienkou na vydanie potvrdenia o oslobodení podľa § 15 AuslBG.

      14      Komisia v prvom rade zdôrazňuje, že podľa uvedeného § 2 ods. 4 platí domnienka, že štátny príslušník niektorého z uvedených
         členských štátov je zamestnancom, pokiaľ ako spoločník osobnej spoločnosti alebo spoločnosti s ručením obmedzeným s obchodným
         podielom nižším ako 25 % vykonáva v prospech tejto spoločnosti „činnosti, ktorých vykonávanie je typické pre pracovný pomer“.
         Toto ustanovenie tým, že vyžaduje od spoločníka, aby vyvrátil túto domnienku predložením dôkazu o postavení samostatne zárobkovo
         činnej osoby, nielenže viaže prístup k samostatnej zárobkovej činnosti na dodatočnú podmienku vo vzťahu k podmienkam platným
         pre iné hospodárske subjekty, ale navyše bráni vykonávaniu tejto ekonomickej činnosti počas konania o vydávaní potvrdenia.
         V dôsledku toho je narušená sloboda usadiť sa dotknutých hospodárskych subjektov z ôsmich nových členských štátov.

      15      Komisia sa ďalej domnieva, že obmedzenie uložené v § 2 ods. 4 AuslBG má diskriminačnú povahu z dôvodu, že dotknuté konanie
         sa uplatňuje na štátnych príslušníkov nových členských štátov na základe ich štátnej príslušnosti.

      16      Toto obmedzenie navyše nemožno odôvodniť na základe článku 46 ES dôvodmi verejného poriadku v zmysle judikatúry Spoločenstva,
         keďže Rakúska republika nepreukázala existenciu skutočného a dostatočne závažného ohrozenia základného záujmu spoločnosti.

      17      Povinnosť podrobiť sa spornému overovaciemu konaniu v každom prípade nie je nevyhnutná a ani primeraná cieľu uvádzanému týmto
         členským štátom, ktorým je boj proti prípadnému zneužívaniu slobody usadiť sa tým, že sa predchádza akémukoľvek zneužitiu
         tejto slobody a že sa odstránia obmedzenia voľného pohybu pracovníkov.

      18      Predovšetkým obrátené dôkazné bremeno stanovené dotknutým ustanovením s cieľom získať od spoločníka informácie, ktoré by umožňovali
         overiť, či vykonávaná ekonomická činnosť má skutočne povahu samostatnej činnosti, nie je, na rozdiel od tvrdenia uvedeného
         členského štátu, jediným prostriedkom, ktorým možno dosiahnuť, aby dotknuté subjekty spolupracovali. Podľa Komisie totiž tento
         cieľ možno dosiahnuť aj opatreniami menej obmedzujúcimi, ako sú povinnosti spolupráce stanovené zákonom, prípadne sprevádzané
         sankciami.

      19      Okrem toho predchádzajúce povoľovacie konanie môže byť nahradené následnou kontrolou vykonanou po zápise spoločnosti. Takýmto
         spôsobom môžu dotknuté samostatne zárobkovo činné osoby začať výkon svojej činnosti a príslušné orgány môžu v prípade, ak
         sa kontrolou zistí zneužitie, nariadiť zastavenie výkonu činnosti.

      20      Vo svojom vyjadrení k žalobe Rakúska republika vychádza z toho, že Komisia svoju žalobu nesprávne opiera o porušenie slobody
         usadiť sa zaručenej článkom 43 ES. Domnieva sa totiž, že overovacie konanie upravené v § 2 ods. 4 AuslBG patrí do oblasti
         voľného pohybu pracovníkov a vzťahuje sa naň právo členských štátov obmedziť na prechodné obdobie prístup štátnych príslušníkov
         nových členských štátov na trh práce, priznané článkom 24 aktu o pristúpení.

      21      Iba zamestnanci a „zdanlivo samostatne zárobkovo činné osoby“, teda spoločníci nachádzajúci sa „netypickým spôsobom“ v situácii,
         ktorá je podobná situácii zamestnancov, podliehajú predchádzajúcemu povoľovaciemu konaniu. Naopak, samostatne zárobkovo činné
         osoby, akými sú spoločníci, ktorí nevykonávajú v prospech spoločnosti pracovné činnosti typické pre zamestnancov, ale sa obmedzujú
         iba na riadenie a nakladanie so svojimi podielmi, nespadajú, napriek odlišnému tvrdeniu Komisie, do pôsobnosti § 2 ods. 4
         AuslBG.

      22      Rakúska republika ďalej uvádza, že cieľom tohto ustanovenia je eliminovať prax spočívajúcu v obchádzaní povinnosti získať
         predchádzajúce povolenie na prístup k zamestnaneckej činnosti prostredníctvom zakladania spoločností jedným z dvoch spôsobov
         opísaných v uvedenom ustanovení. Na rozdiel od tvrdenia Komisie na účely boja proti takejto praxi neexistujú menej obmedzujúce
         prostriedky. Predovšetkým následná kontrola by bola vykonaná veľmi neskoro a neumožňovala by vyhnúť sa narušeniam trhu práce,
         ako rozhodol Súdny dvor vo svojom rozsudku z 22. januára 2002, Canal Satélite Digital (C‑390/99, Zb. s. I‑607). Rovnako pravidlo
         o dôkaznom bremene, kritizované Komisiou, predstavuje jediný primeraný prostriedok, ktorým možno overiť, či činnosť vykonávaná
         spoločníkom má skutočne povahu samostatnej zárobkovej činnosti, keďže obyčajná povinnosť spolupráce nepostačuje na kontrolu
         dodržiavania tejto podmienky. Dotknuté subjekty totiž v prípadoch obchádzania zákona nemajú nijaký záujem o spoluprácu.

      23      Napokon uvedený členský štát uvádza, že maximálna lehota troch mesiacov je primeraná, keďže v praxi je overovacie konanie
         často ukončené počas čakacej lehoty, ktorá nie je pre dotknutý subjekt dôležitá, najmä ak je jeho postavenie samostatne zárobkovo
         činnej osoby zjavne preukázané.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      24      Na úvod je potrebné pripomenúť, že pojem usadenie sa v zmysle Zmluvy o ES je veľmi široký pojem, ktorý zahŕňa možnosť štátneho
         príslušníka Spoločenstva trvale a nepretržite sa zúčastňovať na hospodárskom živote v inom členskom štáte, ako je štát jeho
         pôvodu, a mať z toho prospech, čo podporuje vzájomné hospodárske a sociálne prelínanie vnútri Európskeho spoločenstva v oblasti
         samostatných zárobkových činností (pozri rozsudok zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04,
         Zb. s. I‑8203, bod 18 a citovanú judikatúru).

      25      Vo svetle takto definovaného pojmu je potrebné v prvom rade odmietnuť tvrdenie Rakúskej republiky, že sporná vnútroštátna
         úprava spadá výlučne do oblasti voľného pohybu pracovníkov a konkrétnejšie pod prechodnú výnimku stanovenú v bode 2 ods. 1
         príloh V až XIV aktu o pristúpení.

      26      Zo spisu a predovšetkým z argumentácie tohto členského štátu totiž vyplýva, že uvedená úprava za určitých podmienok ukladá
         administratívne formality všetkým štátnym príslušníkom ôsmich nových členských štátov, ktorí zamýšľajú vykonávať ekonomickú
         činnosť v Rakúsku ako spoločníci osobných spoločností alebo spoločností s ručením obmedzeným, s cieľom rozlíšiť tých štátnych
         príslušníkov, ktorí skutočne vykonávajú samostatnú zárobkovú činnosť, od osôb, ktoré majú v skutočnosti postavenie pracovníkov.
         Z toho vyplýva, že Komisia oprávnene spochybňuje zlučiteľnosť § 2 a § 15 AuslBG s článkom 43 ES, keďže sa tieto vnútroštátne
         ustanovenia uplatňujú najmä na samostatne zárobkovo činné osoby a keďže upravujú výkon ich slobody usadiť sa.

      27      Ďalej treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sloboda usadiť sa, priznaná príslušníkom Spoločenstiev článkom 43 ES,
         im zabezpečuje právo začať a vykonávať samostatné zárobkové činnosti, ako aj právo zakladať a riadiť podniky za tých istých
         podmienok, aké stanovujú právne predpisy členského štátu usadenia pre svojich vlastných príslušníkov (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 9. marca 1999, Centros, C‑212/97, Zb. I‑1459, bod 19, a zo 14. decembra 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit
         France, C‑170/05, Zb. s. I‑11949, bod 20).

      28      Inými slovami povedané, článok 43 ES každému členskému štátu zakazuje, aby vo svojej právnej úprave stanovil pre osoby, ktoré
         využijú slobodu usadiť sa v tomto štáte, podmienky výkonu ich činností, ktoré sa líšia od podmienok stanovených pre vlastných
         štátnych príslušníkov (rozsudok z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 24).

      29      V prejednávanej veci je pritom sporná vnútroštátna úprava v rozpore práve s týmto zákazom, keďže ukladá iba štátnym príslušníkom
         ôsmich nových členských štátov požiadavku preukázania absencie výkonu činnosti zamestnanca, a to predložením rozhodnutia podľa
         § 2 ods. 4 AuslBG alebo potvrdenia o oslobodení podľa § 15 ods. 1 tohto zákona.

      30      Prístup týchto štátnych príslušníkov Spoločenstva k výkonu ekonomickej činnosti ako spoločníkov osobnej spoločnosti alebo
         spoločnosti s ručením obmedzeným, v ktorej vlastnia menej ako 25 % kapitálu, teda na jednej strane podlieha dodatočným podmienkam
         a formalitám vo vzťahu k podmienkam uplatniteľným na vlastných štátnych príslušníkov. Na strane druhej v prípade uplatnenia
         overovacieho konania podľa § 2 ods. 4 AuslBG štátni príslušníci ôsmich nových členských štátov nevykonávajú ekonomickú činnosť
         počas uvedeného konania, čiže počas maximálne troch mesiacov.

      31      Vnútroštátna právna úprava teda zavádza rozdiel v zaobchádzaní z dôvodu štátnej príslušnosti, ktorý článok 43 ES v zásade
         zakazuje.

      32      Je teda potrebné preskúmať, či sa na toto rozdielne zaobchádzanie vzťahuje výnimka stanovená v článku 46 ES, podľa ktorej
         diskriminačné opatrenia možno odôvodniť iba dôvodmi verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia.

      33      Rakúska republika, ktorá sa v tejto súvislosti odvoláva na dôvod spočívajúci v ochrane verejného poriadku, uvádza, že dotknuté
         opatrenia sú zamerané hlavne na boj proti možným zneužitiam slobody usadiť sa tým, že majú brániť akémukoľvek obchádzaniu
         prechodných pravidiel uplatniteľných na voľný pohyb pracovníkov, s cieľom chrániť záujem rakúskej spoločnosti na riadnom fungovaní
         trhu práce a rovnosti podmienok hospodárskej súťaže na uvedenom trhu.

      34      Túto argumentáciu nemožno prijať.

      35      Súdny dvor totiž viackrát opakovane konštatoval, že pojem verejný poriadok jednak predpokladá skutočné a dostatočne závažné
         ohrozenie základného záujmu spoločnosti a jednak tento pojem musí byť ako odôvodnenie výnimky zo základnej zásady Zmluvy vykladaný
         reštriktívne (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko, C‑355/98, Zb. s. I‑1221, bod 28; z 13. decembra
         2007, Komisia/Taliansko, C‑465/05, Zb. s. I‑11091, bod 49, a z 19. júna 2008, Komisia/Luxembursko, C‑319/06, Zb. s. I‑4323,
         bod 50).

      36      Z judikatúry rovnako vyplýva, že k dôvodom, na ktoré sa môže členský štát odvolávať s cieľom odôvodniť výnimku zo zásady slobody
         usadiť sa, musí byť pripojená analýza účelnosti a primeranosti obmedzujúceho opatrenia prijatého týmto členským štátom, ako
         aj presné údaje, ktoré umožňujú podporiť jeho argumentácie (pozri analogicky rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod
         51 a citovanú judikatúru).

      37      V prejednávanej veci je však potrebné konštatovať, že Rakúska republika sa iba všeobecným spôsobom odvolala na nebezpečenstvo,
         že údajné „zdanlivo samostatne zárobkovo činné osoby“ môžu obchádzať prechodné pravidlá upravujúce voľný pohyb pracovníkov,
         ktorí pochádzajú z ôsmich nových členských štátov, bez toho, aby predložila akýkoľvek konkrétny dôkaz, ktorým by bolo možné
         preukázať, že možnosť porušení týchto pravidiel predstavuje skutočné a dostatočne závažné ohrozenie základného záujmu spoločnosti.

      38      Navyše aj za predpokladu, že by nebezpečenstvo obchádzania uvedených pravidiel mohlo spôsobiť takéto narušenie verejného poriadku,
         je potrebné konštatovať, že žalovaný členský štát z právneho hľadiska dostatočne nepreukázal, že dosiahnutie cieľa riadneho
         fungovania trhu práce, ktorý sleduje sporná právna úprava, si vyžaduje zavedenie systému všeobecného a predchádzajúceho povoľovania,
         ktorý sa bude uplatňovať na všetky dotknuté subjekty z ôsmich nových členských štátov, a ani nepreukázal, že tento cieľ nemožno
         dosiahnuť opatreniami, ktoré menej obmedzujú slobodu usadiť sa.

      39      Ako totiž Komisia a Litovská republika naznačujú, opatrenia menej obmedzujúce ako opatrenia prijaté spornou vnútroštátnou
         úpravou, ako je zavádzanie pravidelných administratívnych kontrol, prípadne spojených s povinnosťami v oblasti oznamovania
         informácií zo strany potenciálnych dotknutých ekonomických subjektov, môžu zabezpečiť podobný výsledok, keďže umožňujú overiť,
         či určité ekonomické činnosti sú v skutočnosti vykonávané ako samostatné zárobkové činnosti, alebo v rámci pracovného pomeru.

      40      Takýto systém by tým viac prichádzal do úvahy azda vtedy, ak by sa, ako to potvrdila Rakúska republika na pojednávaní, dotknuté
         vnútroštátne ustanovenia zameriavali najmä na oblasť stavebníctva, a teda na vytváranie spoločností vykonávajúcich činnosti
         trvajúce určitú dobu. Na rozdiel od tvrdenia tohto členského štátu by kontrola uskutočňovaná a posteriori, po zápise spoločnosti, nemusela nevyhnutne nastať neskoro, ale umožnila by jednak dotknutým samostatne zárobkovým osobám
         začať vykonávať činnosť a jednak príslušným orgánom nariadiť zastavenie jej výkonu v prípadoch, ak by sa kontrolou zistili
         zneužitia.

      41      V dôsledku toho obmedzenie slobody usadiť sa, ktoré vyplýva zo spornej vnútroštátnej úpravy, nie je odôvodnené.

      42      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že Rakúska republika si tým, že pre zápis spoločností do obchodného registra
         na návrh štátnych príslušníkov ôsmich nových členských štátov, ktorí sú spoločníkmi osobnej spoločnosti alebo menšinovými
         spoločníkmi spoločnosti s ručením obmedzeným, vyžaduje rozhodnutie potvrdzujúce ich postavenia ako samostatne zárobkovo činných
         osôb, vydané AMS, alebo predloženie potvrdenia o oslobodení od povinnosti mať pracovné povolenie, nesplnila povinnosti, ktoré
         jej vyplývajú z článku 43 ES.

       O trovách
      43      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Rakúsku republiku na náhradu trov konania a Rakúska republika
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rakúska republika si tým, že pre zápis spoločností do obchodného registra na návrh štátnych príslušníkov členských štátov,
            ktoré vstúpili do Európskej únie 1. mája 2004, s výnimkou Cyperskej republiky a Maltskej republiky, vyžaduje rozhodnutie potvrdzujúce
            ich postavenie ako samostatne zárobkovo činných osôb vydané Arbeitsmarktservice alebo predloženie potvrdenia o oslobodení
            od povinnosti mať pracovné povolenie, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES.
      2.      Rakúska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 25. marca 2009. # L’Oréal SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SPALINE - Skoršia slovná národná ochranná známka SPA - Relatívny dôvod zamietnutia - Zásah do dobrého mena - Neoprávnene získaný prospech z dobrého mena skoršej ochrannej známky - Neexistencia oprávneného dôvodu pre používanie prihlasovanej ochrannej známky - Článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-21/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 25. marca 2009 – L’Oréal/ÚHVT – Spa Monopole (SPALINE)
      (vec T‑21/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SPALINE – Skoršia národná slovná ochranná známka SPA – Relatívny dôvod zamietnutia – Poškodenie dobrého mena – Neoprávnene získaný prospech z dobrého mena skoršej ochrannej známky – Neexistencia náležitého dôvodu na používanie prihlasovanej ochrannej známky – Článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky, ktorá má dobré meno – Ochrana skoršej ochrannej známky s dobrým menom rozšírená na výrobky alebo služby, ktoré nie sú podobné (nariadenie Rady
         č. 40/94, článok 8 ods. 5) (pozri body 21, 24, 25, 35, 36, 40)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 18. októbra 2006 (vec R 415/2005‑1) týkajúcemu sa námietkového konania
                  medzi Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV, a L’Oréal SA

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               L’Oréal SA

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               ochranná známka Spoločenstva SPALINE pre tovary triedy 3 – prihláška č. 989236

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Spa Monopole, compagnie fermière de Spa SA/NV

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               národné a medzinárodné slovné ochranné známky SPA, LIP SPA, SPA SKIN CARE a Les Thermes de Spa pre tovary tried 3, 32 a 42

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť L’Oréal SA je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 20. marca 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-135/01.