title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. novembra 2016.#Stadt Wiener Neustadt proti Niederösterreichische Landesregierung.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Posudzovanie vplyvov určitých verejných alebo súkromných projektov na životné prostredie – Smernica 85/337/EHS – Smernica 2011/92/EÚ – Rozsah pôsobnosti – Pojem ‚osobitný vnútroštátny právny predpis‘ – Neposúdenie vplyvov na životné prostredie – Právoplatné povolenie – Legislatívna náprava neposúdenia vplyvov na životné prostredie a posteriori – Zásada spolupráce – Článok 4 ZEÚ.#Vec C-348/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 17. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Posudzovanie vplyvov určitých verejných alebo súkromných projektov na životné prostredie — Smernica 85/337/EHS — Smernica 2011/92/EÚ — Rozsah pôsobnosti — Pojem ‚osobitný vnútroštátny právny predpis‘ — Neposúdenie vplyvov na životné prostredie — Právoplatné povolenie — Legislatívna náprava neposúdenia vplyvov na životné prostredie a posteriori — Zásada spolupráce — článok 4 ZEÚ“
      Vo veci C‑348/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof (Správny súdny dvor, Rakúsko) z 25. júna 2015 a doručený Súdnemu dvoru 10. júla 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Stadt Wiener Neustadt

      proti

         Niederösterreichische Landesregierung,

      za účasti:

         .A.S.A. Abfall Service AG,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia E. Regan, J.‑C. Bonichot (spravodajca), A. Arabadžiev a S. Rodin,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Stadt Wiener Neustadt, v zastúpení: E. Allinger, Rechtsanwalt,

               —

               A.S.A. Abfall Service, v zastúpení: H. Kraemmer, Rechtsanwalt,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Pignataro‑Nolin a C. Hermes, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 8. septembra 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 5 smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. EÚ L 175, 1985, s. 40; Mim. vyd. 15/001, s. 248), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 97/11/ES z 3. marca 1997 (Ú. v. ES L 73, 1997, s. 5; Mim. vyd. 15/003, s. 151) (ďalej len „smernica 85/337“), článku 1 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/92/EÚ z 13. decembra 2011 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. EÚ L 26, 2012, s. 1), ako aj zásad právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Stadt Wiener Neustadt (Mesto Wiener Neustadt, Rakúsko) a Niederösterreichische Landesregierung (vláda spolkovej krajiny Dolné Rakúsko) vo veci zákonnosti rozhodnutia, ktorým táto vláda zastávala názor, že prevádzka zariadenia na spracovanie náhradného paliva spoločnosťou.A.S.A. Abfall Service sa považuje za povolenú.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 1 ods. 1 smernice 85/337, ktorého obsah prebral článok 1 ods. 1 smernice 2011/92, stanovuje:
               „Táto smernica sa vzťahuje na posudzovanie vplyvov tých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, ktoré môžu mať pravdepodobne významný vplyv na životné prostredie.“

               4

               Článok 1 ods. 2 smernice 85/337, ktorého obsah v podstate prebral článok 1 ods. 2 písm. c) smernice 2011/92, stanovuje:
               „Na účely tejto smernice:
               …
               ‚povolenie‘ je:
               rozhodnutie príslušného orgánu alebo orgánov, ktoré oprávňuje navrhovateľa realizovať projekt.
               …“

               5

               Článok 1 ods. 5 smernice 85/337, ktorého obsah v podstate prebral článok 1 ods. 4 smernice 2011/92, stanovuje:
               „Táto smernica sa nevzťahuje na projekty, ktorých podrobnosti sú upravené osobitným vnútroštátnym právnym predpisom, keďže ciele tejto smernice vrátane poskytovania informácií sa dosiahli prostredníctvom legislatívneho procesu.“

               6

               Článok 2 ods. 1 smernice 85/337 stanovuje:
               „Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že pred udelením povolenia sa pre projekty, ktoré pravdepodobne budú mať významné vplyvy na životné prostredie okrem iného z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia, bude vyžadovať povolenie a budú posúdené z hľadiska ich vplyvov na životné prostredie. Tieto projekty sú definované v článku 4.“

         Rakúske právo

               7

               Ustanovenie § 3 ods. 6 Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz (UVP‑G 2000) (zákon o posudzovaní vplyvov na životné prostredie z roku 2000) (BGBl. 697/1993) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „UVP‑G 2000“) upravuje:
               „Pred ukončením posudzovania vplyvov na životné prostredie alebo posúdenia konkrétneho prípadu nesmú byť vydané povolenia na projekty, na ktoré sa vzťahuje posúdenie podľa odsekov 1, 2 alebo 4, a oznámenia uskutočnené podľa právnych predpisov správneho práva nemajú pred ukončením posudzovania vplyvov na životné prostredie právne účinky. Povolenia vydané v rozpore s týmto ustanovením môžu byť vyhlásené za neplatné príslušným orgánom podľa § 39 ods. 3 v lehote troch rokov.“

               8

               § 46 ods. 20 bod 4 UVP‑G 2000 stanovuje:
               „Pri nadobudnutí účinnosti novo formulovaných alebo vložených ustanovení prostredníctvom spolkového zákona BGBl. I, 87/2009, ako aj pri prechode na nový právny stav, platí:
               …

                        4.

                        Projekty, v prípade ktorých sa na povolenie v čase nadobudnutia účinnosti spolkového zákona BGBL I, 87/2009 už nevzťahuje hrozba vyhlásenia neplatnosti stanovená v § 3 ods. 6, sa považujú za povolené v súlade s týmto spolkovým zákonom.“

               9

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že znenie § 46 ods. 20 bodu 4 UVP‑G 2000, ako bolo uvedené v bode 8 tohto rozsudku, vychádza zo spolkového zákona Bundesgesetz, mit dem das Umweltverträglichkeitsprüfungsgesetz 2000 geändert wird (UVP‑G‑Novelle 2009) [spolkový zákon, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o posudzovaní vplyvov na životné prostredie z roku 2000 (UVP‑G‑Novela 2009), BGBl. I, 87/2009], ktorý nadobudol účinnosť 19. augusta 2009.

         Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka

               10

               .A.S.A. Abfall Service prevádzkuje na území mesta Wiener Neustadt zariadenie na spracovanie náhradného paliva, v ktorom dochádza v zásade k drveniu plastového odpadu, až kým vznikne priemyselne využiteľné náhradné palivo, ktoré sa využíva predovšetkým v cementárskom priemysle. V tomto zariadení sa teda vykonáva fyzikálne spracovanie odpadov, ktoré nie sú nebezpečné.

               11

               V rokoch 1986 a 1993 primátor mesta Wiener Neustadt vydal povolenia na prevádzku zariadenia s kapacitou spracovania 9990 ton za rok.

               12

               Predseda krajinskej vlády Dolného Rakúska rozhodnutím z 10. decembra 2002 povolil v zmysle predpisov odpadového hospodárstva zvýšenie kapacity zariadenia na spracovanie maximálne 34000 ton ročne. Toto zvýšenie kapacity sa malo dosiahnuť rozšírením existujúcej spracovateľskej linky, ako aj zriadením druhej spracovateľskej linky.

               13

               Toto povolenie bolo udelené bez toho, aby projekt rozšírenia bol predmetom posudzovania jeho vplyvov na životné prostredie stanoveného UVP‑G 2000.

               14

               Listom z 30. apríla 2014 Umweltanwalt (zástupca vo veciach ochrany životného prostredia) spolkovej krajiny Dolné Rakúsko požiadal vládu tejto spolkovej krajiny, aby určila, či sa na toto zariadenie vzťahuje povinnosť vykonať posudzovanie vplyvov na životné prostredie podľa UVP‑G 2000.

               15

               Rozhodnutím z 27. júna 2014 vláda tejto spolkovej krajiny odpovedala záporne na uvedenú otázku, usudzujúc, že toto zariadenie sa má považovať za povolené podľa § 46 ods. 20 bodu 4 UVP‑G 2000.

               16

               Mesto Wiener Neustadt podalo na Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd, Rakúsko) návrh na zrušenie tohto rozhodnutia.

               17

               Rozsudkom z 12. septembra 2014 tento súd žalobu zamietol ako nedôvodnú.

               18

               Bundesverwaltungsgericht (spolkový správny súd) v podstate zastával názor, že nie je potrebné preskúmať, či rozšírenie kapacity spracovania, ako bolo povolené rozhodnutím z 10. decembra 2002, malo predtým podliehať posúdeniu vplyvov na životné prostredie na základe UVP‑G 2000, pretože § 46 ods. 20 bod 4 UVP‑G 2000 umožňoval domnievať sa, že také povolenie sa má pre prevádzku vo veci samej považovať za legálne udelené. Navyše toto ustanovenie nie je v rozpore s právom Únie.

               19

               Mesto Wiener Neustadt podalo proti tomuto rozsudku opravný prostriedok „Revision“ na Verwaltungsgerichtshof (Správny súdny dvor, Rakúsko). Tvrdí, že ustanovenie § 46 ods. 20 bodu 4 UVP‑G 2000 je v rozpore s právom Únie. Predovšetkým sa domnieva, že podmienky, na základe ktorých projekt môže byť na základe vnútroštátnej právnej úpravy vylúčený z pôsobnosti smernice 85/337 alebo smernice 2011/92, nie sú vo veci samej splnené.

               20

               Za týchto okolností Verwaltungsgerichtshof (Správny súdny dvor) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
               „Bráni právo Únie, predovšetkým smernica 2011/92 a najmä jej článok 1 ods. 4, resp. smernica 85/337, najmä článok 1 ods. 5, vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej sa projekty, ktoré podliehali povinnému posudzovaniu vplyvov, ale neboli povolené v súlade s ustanoveniami vnútroštátneho zákona UVP‑G 2000, ale iba na základe osobitných hmotnoprávnych zákonov [ako Abfallwirtschaftsgesetz (zákon o odpadovom hospodárstve)], ktoré 19. augusta 2009… nemohli byť v dôsledku uplynutia trojročnej lehoty stanovenej vo vnútroštátnom práve (§ 3 ods. 6 UVP‑G 2000) už vyhlásené za neplatné, sa považujú za povolené podľa ustanovení UVP‑G 2000, alebo je takáto právna úprava v súlade so všeobecnými zásadami právnej istoty a legitímnej dôvery zakotvenými v práve Únie?“

         O prejudiciálnej otázke

               21

               Na úvod je potrebné poukázať na to, že projekt zvýšenia kapacity spracovania v zariadení, o aké ide vo veci samej, mohol vzhľadom na dátum, kedy bol povolený na základe právnej úpravy o odpadovom hospodárstve, t. j. 10. decembra 2002, spadať pod právo Únie a z tohto dôvodu byť predmetom posúdenia jeho vplyvov na životné prostredie. To však neplatí v prípade povolení na prevádzku udelených v rokoch 1986 a 1993, teda pred pristúpením Rakúska k Únii.

               22

               Je potrebné tiež spresniť, že vnútroštátnemu súdu prislúcha posúdiť, či tento projekt mal podliehať posúdeniu jeho vplyvov na životné prostredie podľa článku 2 ods. 1 smernice 85/337, a prípadne, či odvetvové povolenie udelené rozhodnutím z 10. decembra 2002 podľa právnych predpisov o odpadovom hospodárstve v praxi umožňuje dodržanie požiadaviek životného prostredia stanovených v tejto smernici, ako to tvrdí prevádzkovateľ.

               23

               Na záver treba zdôrazniť, že vzhľadom na dátum predmetných rozhodnutí vo veci samej nie je potrebné odkazovať na smernicu 2011/92.

               24

               Preto sa treba domnievať, že svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, po prvé, či článok 1 ods. 5 smernice 85/337 sa má vykladať v tom zmysle, že do jej pôsobnosti spadá také zákonné ustanovenie, ako je § 46 ods. 20 bod 4 UVP‑G 2000, podľa ktorého sa projekt, ktorý bol predmetom rozhodnutia prijatého za porušenia povinnosti posúdenia vplyvov na životné prostredie, v súvislosti s ktorým uplynula lehota na podanie žaloby o zrušenie rozhodnutia, má považovať za legálne povolený.

               25

               Všeobecnejšie, vnútroštátny súd chce, po druhé, tiež vedieť, či také zákonné ustanovenie môže byť odôvodnené v práve Únie zásadami právnej istoty a legitímnej dôvery.

               26

               Pokiaľ ide o prvý aspekt prejudiciálnej otázky, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že článok 1 ods. 5 smernice 85/337 stanovuje dve podmienky na vylúčenie projektu z pôsobnosti tejto smernice. Prvou podmienkou je, že projekt musí byť podrobne upravený a prijatý prostredníctvom osobitného právneho predpisu. Druhou podmienkou je, že ciele tejto smernice vrátane cieľa poskytovať informácie sa majú dosiahnuť prostredníctvom legislatívneho procesu (rozsudky zo 16. septembra 1999, WWF a i., C‑435/97, EU:C:1999:418, bod 57, ako aj z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 37).

               27

               Prvá podmienka znamená, že právny predpis má rovnaké vlastnosti ako povolenie v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 85/337. Musí najmä poskytovať navrhovateľovi oprávnenie realizovať projekt a musí rovnako ako povolenie obsahovať všetky náležitosti projektu, ktoré sú relevantné na posudzovanie vplyvov na životné prostredie, a to po tom, ako boli zohľadnené zákonodarcom (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. septembra 1999, WWF a i., C‑435/97, EU:C:1999:418, body 58 a 59, ako aj z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, body 38 a 39). Právny predpis tak musí potvrdzovať, že ciele smernice 85/337 boli v súvislosti s dotknutým projektom dosiahnuté (rozsudok z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 39 a citovaná judikatúra).

               28

               Tak to nie je v prípade, ak právny predpis neobsahuje náležitosti potrebné na účely posudzovania vplyvov tohto projektu na životné prostredie (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. septembra 1999, WWF a i., C‑435/97, EU:C:1999:418, bod 62, a z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 40).

               29

               Druhá podmienka znamená, že ciele smernice 85/337 sú dosiahnuté prostredníctvom legislatívneho procesu. Z článku 2 ods. 1 tejto smernice totiž vyplýva, že jej hlavným cieľom je zabezpečiť, aby projekty, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie najmä z dôvodu ich charakteru, veľkosti alebo umiestnenia, boli „pred vydaním povolenia“ posúdené z hľadiska ich vplyvov na životné prostredie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 41 a citovanú judikatúru).

               30

               Z uvedeného vyplýva, že zákonodarca musí mať v čase schvaľovania projektu k dispozícii dostatočné informácie. V tejto súvislosti informácie, ktoré má poskytnúť navrhovateľ, musia obsahovať minimálne opis projektu s informáciami o mieste, projektovom riešení a veľkosti projektu, opis predpokladaných opatrení na zabránenie, zníženie a na prípadné odstránenie významných nepriaznivých vplyvov, ako aj údaje potrebné na identifikáciu a posúdenie hlavných vplyvov, ktoré projekt pravdepodobne bude mať na životné prostredie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 43).

               31

               Hoci vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či tieto podmienky boli splnené, pričom zohľadní tak obsah prijatého právneho predpisu, ako aj celý legislatívny proces, ktorý viedol k jeho prijatiu, a najmä prípravné akty a parlamentné rozpravy (rozsudok z 18. októbra 2011, Boxus a i., C‑128/09 až C‑131/09, C‑134/09 a C‑135/09, EU:C:2011:667, bod 47), predsa sa zdá, že zákonné ustanovenie, ako je § 46 ods. 20 bod 4 UVP‑G 2000, nedodržuje tieto požiadavky.

               32

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru totiž vyplýva, že toto ustanovenie nemá vo vzťahu k projektu, ktorého sa týka, rovnaké vlastnosti ako povolenie v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 85/337.

               33

               Navyše sa ani nezdá, že by ciele smernice bolo možné dosiahnuť prostredníctvom § 46 ods. 20 bodu 4 UVP G‑2000, keďže vnútroštátny zákonodarca nedisponoval pri prijímaní tohto ustanovenia informáciami o vplyvoch projektu na životné prostredie, ktorých sa mohlo týkať, a keďže sa toto ustanovenie má v každom prípade uplatňovať na projekty, ktoré už sú zrealizované.

               34

               V dôsledku toho sa nezdá, že zákonné ustanovenie, ako je § 46 ods. 20 bod 4 UVP‑G 2000, spĺňa podmienky stanovené v článku 1 ods. 5 smernice 85/337, takže nemohlo viesť k vylúčeniu postupu, na ktorý sa vzťahuje, z pôsobnosti smernice. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha, aby túto skutočnosť overil vzhľadom na všetky charakteristické znaky vnútroštátneho práva a presný dosah, ktorý sa má priznať predmetnému ustanoveniu.

               35

               Pokiaľ ide o druhý aspekt prejudiciálnej otázky, ktorý sa týka možnosti odôvodniť v práve Únie zákonné ustanovenie, ako je zákonné ustanovenie vo veci samej, zásadami právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, je potrebné uviesť nasledujúce spresnenie.

               36

               Právo Únie nebráni vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré za určitých okolností pripúšťajú konvalidáciu postupov alebo aktov, ktoré mu odporujú. Vyžaduje sa však, aby sa takáto možnosť pripustila iba za podmienky, že dotknuté osoby nemajú nijakú možnosť obchádzať alebo neuplatniť právo Únie, a teda si zachová výnimočnú povahu (rozsudok z 3. júla 2008, Komisia/Írsko,C‑215/06, EU:C:2008:380, bod 57).

               37

               Súdny dvor teda rozhodol, že právna úprava umožňujúca priznať povoleniu nápravy, ktoré možno udeliť bez ohľadu na akékoľvek preukázané mimoriadne okolnosti, rovnaké účinky, ako sú tie, ktoré sa spájajú s povolením v oblasti územného plánovania, nerešpektuje požiadavky smernice 85/337. Projekty, pri ktorých sa vyžaduje posúdenie vplyvov na životné prostredie, musia byť podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice identifikované a následne pred udelením povolenia – a teda nevyhnutne pred tým, ako sú realizované, – podriadené konaniu o povolenie a uvedenému posúdeniu (rozsudok z 3. júla 2008, Komisia/Írsko,C‑215/06, EU:C:2008:380, bod 61).

               38

               To isté platí pre zákonné ustanovenie, ako je § 46 ods. 20 bod 4 UVP‑G 2000, ktoré zrejme umožňuje, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu, aby sa projekt, ktorý mal byť predmetom posudzovania vplyvov na životné prostredie v zmysle článku 2 ods. 1 smernice 85/337, považoval za takto posúdený bez toho, aby sa aspoň uložila povinnosť dodatočného posúdenia, a mimo akýchkoľvek osobitných mimoriadnych okolností.

               39

               Je pravda, že ustanovenie dotknuté vo veci samej sa vzťahuje len na „projekty, v prípade ktorých sa na povolenie už nevzťahuje hrozba vyhlásenia neplatnosti“ v dôsledku uplynutia trojročnej lehoty stanovenej v § 3 ods. 6 UVP‑G 2000.

               40

               Táto okolnosť sama osebe nemôže zmeniť tento záver. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora nepochybne vyplýva, že v prípade neexistencie právnej úpravy Únie v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby stanovil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie plnej ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako podmienky vzťahujúce sa na podobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a že jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity).

               41

               Súdny dvor sa tiež domnieva, že stanovenie primeraných lehôt na podanie žaloby je v záujme právnej istoty, ktorá chráni jednak jednotlivcov a jednak orgány, je v súlade s právom Únie. Konkrétne usudzuje, že tieto lehoty totiž nie sú takej povahy, aby viedli k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. apríla 2010, Barth,C‑542/08, EU:C:2010:193, bod 28, a zo 16. januára 2014, Pohl,C‑429/12, EU:C:2014:12, bod 29).

               42

               V dôsledku toho právo Únie, ktoré nestanovuje pravidlá týkajúce sa lehôt na podanie žaloby proti povoleniu vydanému za porušenia povinnosti uskutočniť predchádzajúce posúdenie vplyvov na životné prostredie uvedené v článku 2 ods. 1 smernice 85/337, v zásade nebráni tomu, aby dotknutý členský štát stanovil lehotu troch rokov na podanie žaloby, ako je trojročná lehota stanovená v § 3 ods. 6 UVP‑G 2000, na ktorú odkazuje § 46 ods. 20 bod 4 UVP G 2000, ak pri tom dodrží zásadu rovnocennosti.

               43

               Také vnútroštátne ustanovenie, z ktorého vyplýva, že projekty, ktorých povolenie už z dôvodu uplynutia lehoty na podanie žaloby stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou nepodliehajú priamym opravným prostriedkom, sa jednoducho považujú za legálne povolené v súvislosti s povinnosťou posúdenia vplyvov na životné prostredie, čo však prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu, nie je v súlade s touto smernicou.

               44

               Ako v podstate uviedla generálna advokátka v bodoch 42 až 44 svojich návrhov, smernici 85/337 ako takej odporuje ustanovenie takej povahy, a to už z dôvodu, že právnym účinkom tohto ustanovenia je zbaviť príslušné orgány povinnosti zohľadniť skutočnosť, že projekt v zmysle tejto smernice bol zrealizovaný bez toho, aby boli posúdené jeho vplyvy na životné prostredie, ako aj dbať na to, aby sa také posúdenie uskutočnilo, pokiaľ práce alebo fyzické zásahy spojené s týmto projektom vyžadujú neskoršie povolenie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. marca 2011, Brussels Hoofdstedelijk Gewest a i., C‑275/09, EU:C:2011:154, bod 37).

               45

               Ďalej z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členské štáty sú povinné nahradiť každú škodu, ktorá vznikla z dôvodu neuskutočnenia posúdenia vplyvov na životné prostredie (rozsudok zo 7. januára 2004, Wells,C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 66).

               46

               Na tieto účely sú príslušné vnútroštátne orgány povinné prijať všetky všeobecné alebo osobitné opatrenia, aby bolo napravené také opomenutie (rozsudok zo 7. januára 2004, Wells,C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 68).

               47

               V tejto súvislosti je potrebné spresniť, že hoci podmienky takej žaloby na náhradu škody, zvlášť podmienky týkajúce sa toho, či sa má každá nezákonnosť považovať za pochybenie, ako i podmienky stanovenia príčinnej súvislosti spadajú v prípade neexistencie ustanovení práva Únie do vnútroštátneho práva, a aj keď taká žaloba musí byť, ako vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, obmedzená určitou lehotou, ak budú dodržané zásady ekvivalencie a efektivity, nič to však nemení na tom, že musí byť možné podať za primeraných podmienok takú žalobu na základe zásady efektivity.

               48

               Z uvedeného vyplýva, že určité vnútroštátne ustanovenie, pokiaľ bráni po uplynutí danej lehoty akejkoľvek žalobe na nápravu porušenia povinnosti posúdenia vplyvov na životné prostredie stanovenej v článku 2 ods. 1 smernice 85/337 napriek tomu, že lehota, ktorou vnútroštátne právo obmedzuje možnosť podať žalobu na nápravu, neuplynula, je tiež z tohto dôvodu nezlučiteľné s právom Únie.

               49

               Preto treba odpovedať na položenú otázku tak, že článok 1 ods. 5 smernice 85/337 sa má vykladať v tom zmysle, že z pôsobnosti smernice nevylučuje projekt, na ktorý sa vzťahuje zákonné ustanovenie, ako je ustanovenie vo veci samej, podľa ktorého sa projekt, ktorý bol predmetom rozhodnutia prijatého za porušenia povinnosti posúdenia jeho vplyvov na životné prostredie, pričom uplynula lehota na podanie žaloby o neplatnosť rozhodnutia, má považovať za legálne povolený. Právu Únie odporuje také zákonné ustanovenie v rozsahu, v akom stanovuje, že predchádzajúce posudzovanie vplyvov na životné prostredie sa má považovať za uskutočnené pre daný projekt.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 1 ods. 5 smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 97/11/ES z 3. marca 1997, sa má vykladať v tom zmysle, že z pôsobnosti smernice nevylučuje také zákonné ustanovenie, ako je ustanovenie vo veci samej, podľa ktorého sa projekt, ktorý bol predmetom rozhodnutia prijatého za porušenia povinnosti posúdenia vplyvov na životné prostredie, pri ktorom uplynula lehota na podanie žaloby o zrušenie rozhodnutia, má považovať za legálne povolený. Právu Únie odporuje také zákonné ustanovenie v rozsahu, v akom stanovuje, že predchádzajúce posudzovanie vplyvov na životné prostredie sa má považovať za uskutočnené pre daný projekt.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	* Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 30. marca 2000. # Jämställdhetsombudsmannen proti Örebro läns landsting. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arbetsdomstolen - Švédsko. # Sociálna politika. # Vec C-236/98.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 12. decembra 1989. # Evagelos Adamou Exarchos proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Vec C-331/87.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. januára 1985. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Vec 290/83.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 15. októbra 2008.#Ashley Neil Mote proti Európskemu parlamentu.#Výsady a imunity - Člen Európskeho parlamentu - Zbavenie imunity.#Vec T-345/05.

text:
      Vec T‑345/05
      Ashley Neil Mote
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Výsady a imunity – Člen Európskeho parlamentu – Zbavenie imunity“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Akty Parlamentu určené na vytvorenie právnych účinkov vo vzťahu
            k tretím osobám
      (Článok 230 prvý odsek ES; Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev)
      2.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú
      (Článok 230 štvrtý odsek ES; Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, články 9 a 10)
      3.      Parlament – Právomoci – Výsady a imunity členov Parlamentu
      (Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, články 8 a 10)
      4.      Konanie – Uvedenie nových dôvodov v priebehu konania – Podmienky
      [Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 44 ods. 1 písm. c) a článok 48 ods. 2]
      1.      Rozhodnutie, ktorým Parlament zbavuje jedného zo svojich členov imunity, môže byť predmetom preskúmania zákonnosti súdom Spoločenstva
         podľa článku 230 prvého odseku ES v rozsahu, v akom predstavuje akt, ktorý má alebo je prijatý s cieľom, aby mal právne účinky
         vo vzťahu k tretím osobám.

      Toto rozhodnutie má totiž právne účinky, ktoré prekračujú rámec vnútornej organizácie Parlamentu, keďže umožňuje súdne stíhať
         dotknutého poslanca Parlamentu spôsobom zbavenia imunity.

      V tejto súvislosti, hoci výsady a imunity uvedené v Protokole o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev boli priznané
         výlučne v záujme Spoločenstva, je pravda, že boli výslovne priznané úradníkom a iným zamestnancom inštitúcií Spoločenstva
         vrátane členov Parlamentu. Skutočnosť, že výsady a imunity sú stanovené vo verejnom záujme Spoločenstva, odôvodňuje právomoc
         inštitúcií odňať imunitu, ale neznamená, že tieto výsady a imunity sú priznané Spoločenstvu a nie priamo jeho úradníkom, iným
         zamestnancom a členom Parlamentu. Protokol teda vytvára subjektívne právo dotknutých osôb, ktorého dodržiavanie je zabezpečené
         právom podať žalobu podľa článku 230 ES.

      (pozri body 28, 29, 31)
      2.      Priama dotknutosť vyžaduje, aby sporné opatrenie Spoločenstva bezprostredne ovplyvňovalo právne postavenie jednotlivca a neponechávalo
         priestor na voľnú úvahu adresátom tohto opatrenia povereným jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva
         zo samotnej právnej úpravy Spoločenstva bez uplatnenia iných sprostredkujúcich ustanovení.

      Keďže imunita stanovená v článkoch 9 a 10 Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev chráni členov Parlamentu
         proti určitým opatreniam, ktoré im môžu brániť vo výkone ich funkcie, rozhodnutie Parlamentu o zbavení jedného z jeho členov
         imunity mení jeho právne postavenie tým, že zruší uvedenú ochranu a obnoví jeho postavenie ako osoby, ktorá podlieha všeobecnému
         právu členských štátov, čím ho bez toho, aby boli potrebné akékoľvek sprostredkujúce ustanovenia, vystaví opatreniam uvedeného
         všeobecného práva, najmä obmedzeniu osobnej slobody a súdnemu stíhaniu.

      Právomoc voľnej úvahy ponechaná vnútroštátnym orgánom následne po rozhodnutí o zbavení imunity, pokiaľ ide o pokračovanie
         alebo ukončenie trestného stíhania voči členovi Parlamentu, nemá vplyv na priamu dotknutosť právneho postavenia tejto osoby,
         pretože účinky spojené s rozhodnutím o zbavení imunity sa obmedzujú na zrušenie ochrany, na ktorú mala táto osoba nárok ako
         poslanec, a nevyžadujú žiadne doplňujúce opatrenie na uskutočnenie tohto zrušenia.

      (pozri body 33 – 35)
      3.      Z článku 10 posledného odseku Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, podľa ktorého imunita nemôže brániť
         Parlamentu vo výkone svojho práva zbaviť niektorého zo svojich členov imunity, vyplýva, že Parlament je príslušný rozhodovať
         o žiadosti o zbavenie európskeho poslanca imunity. Naopak, ani v protokole, ani v Rokovacom poriadku Parlamentu sa nenachádza
         ustanovenie, podľa ktorého by bol Parlament orgánom zodpovedným konštatovať existenciu výsady podľa článku 8 protokolu.

      Články 8 a 10 protokolu nemajú ani rovnaký rámec pôsobnosti. Článok 10 má za cieľ zabezpečiť nezávislosť členov Parlamentu
         tým, že bráni, aby bol na poslancov počas zasadnutí Parlamentu vykonávaný nátlak pozostávajúci z hrozieb uväznenia alebo súdneho
         stíhania, zatiaľ čo účelom článku 8 je chrániť členov Parlamentu proti iným ako súdnym obmedzeniam ich voľného pohybu.

      Pokiaľ Parlament nemá právomoc rozhodovať o zbavení výsady stanovenej v článku 8, nedopustí sa žiadneho nesprávneho právneho
         posúdenia, ak rozhodol o zbavení imunity poslanca bez tohto, aby sa vyjadril k výsade, ktorá mu bola priznaná ako členovi
         Parlamentu.

      (pozri body 45 – 47, 50, 51, 69)
      4.      Z ustanovení článku 44 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa vyplýva, že žaloba,
         ktorou sa začína konanie, musí obsahovať predmet konania a zhrnutie žalobných dôvodov a nové dôvody možno počas konania uviesť
         len vtedy, ak sú založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania.

      (pozri bod 85)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (siedma komora)
      z 15. októbra 2008 (*)

      „Výsady a imunity – Člen Európskeho parlamentu – Zbavenie imunity“
      Vo veci T‑345/05,
      Ashley Neil Mote, člen Európskeho parlamentu, v zastúpení: J. Lofthouse a C. Hayes, barristers, a M. Monan, solicitor,

      žalobca,
      proti
      Európskemu parlamentu, v zastúpení: H. Krück, D. Moore a M. Windisch, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Parlamentu z 5. júla 2005 o zbavení žalobcu parlamentnej imunity,
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (siedma komora),

      v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia D. Šváby a L. Truchot (spravodajca),
      tajomník: K. Pocheć, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. februára 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
      1        Podľa hlavy III Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev z 8. apríla 1965, pripojeného k Zmluve o založení
         jednotnej Rady a Komisie [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1967, 152, s. 13) (ďalej len „protokol“):

      „Hlava III
      Členovia Európskeho parlamentu
      Článok 8
      Voľný pohyb členov Európskeho parlamentu do a z miesta jeho zasadnutia nepodlieha žiadnym správnym ani iným obmedzeniam.
      …
      Článok 9
      Členovia Európskeho parlamentu nepodliehajú žiadnej forme vyšetrovania, zadržania alebo súdneho stíhania vo vzťahu k vyjadreným
         názorom alebo hlasovaniu pri výkone svojich úloh.

      Článok 10
      Členovia Európskeho parlamentu požívajú v priebehu zasadnutia:
      a)      na území ich vlastného štátu imunitu priznanú členom ich parlamentu;
      b)      na území ktoréhokoľvek iného členského štátu imunitu proti zadržaniu a právomoci súdov.
      Imunita sa obdobne vzťahuje na členov Európskeho parlamentu počas ich cesty z miesta a do miesta jeho zasadnutia.
      Imunita sa neuplatní, ak je člen Európskeho parlamentu pristihnutý pri páchaní trestného činu, a tiež nezabráni Európskemu
         parlamentu vo výkone jeho práva zbaviť imunity niektorého zo svojich členov.“ [neoficiálny preklad]

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      2        Pán Ashley Neil Mote, občan Spojeného kráľovstva, prijal v rokoch 1996 a 2002 rôznu verejnú pomoc. V novembri 2003 bolo voči
         nemu začaté trestné stíhanie z dôvodu, že tieto pomoci mu boli priznané na základe nepravdivých vyhlásení. Predvolaný bol
         v januári 2004, obvinený 27. apríla 2004, obžaloba a zhrnutie skutkov, pre ktoré je stíhaný, mu boli doručené 10. júna 2004.

      3        Po svojom zvolení do Európskeho parlamentu žalobca požiadal o prerušenie trestného stíhania, pričom sa odvolával na výsady
         a imunity, ktoré mu patria ako poslancovi Európskeho parlamentu. Chichester Crown Court (Korunný súd v Chichestri) prerušil
         trestné stíhanie 25. novembra 2004. Tento súd sa domnieval, že podmienečné prepustenie, ktoré bolo pánovi Moteovi udelené,
         predstavuje prekážku voľného pohybu členov Parlamentu, a preto je v rozpore s článkom 8 protokolu.

      4        Žiadosťou z 3. februára 2005 Attorney General (generálny prokurátor Anglicka a Walesu) požiadal, aby Parlament:

      –        potvrdil, že trestné stíhanie začaté voči žalobcovi neporušuje protokol, najmä jeho článok 8,
      –        v prípade, ak pán Mote požíva výsadu alebo imunitu na základe protokolu, zbavil ho tejto výsady alebo imunity.
      5        Žiadosť bola postúpená výboru pre právne záležitosti Parlamentu (ďalej len „výbor pre právne záležitosti“) a 21. apríla, 24. mája
         a 20. júna 2005 bola predmetom diskusií v rámci tohto výboru. Na výsluchu, ktorý výbor pre právne záležitosti uskutočnil 24. mája
         2005, bol pán Mote zastúpený iným členom Parlamentu. Vo vyjadrení, ktoré bolo uvedenému výboru predložené v tento deň (ďalej
         len „vyjadrenie“), pán Mote žiadal o zamietnutie žiadosti o zbavenie imunity.

      6        Dňa 20. júna 2005 výbor pre právne záležitosti jednohlasne prijal správu, v ktorej Parlamentu odporučil zbaviť pána Motea
         imunity (ďalej len „správa“). Táto správa zahŕňa odôvodnenie a návrh rozhodnutia Európskeho parlamentu.

      7        Rozhodnutím z 5. júla 2005 plenárne zasadnutie Parlamentu rozhodlo o zbavení imunity a o oznámení rozhodnutia a správy príslušným
         orgánom Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

      8        Na základe zbavenia pána Motea imunity, o ktorom rozhodol Parlament, sa orgán Spojeného kráľovstva poverený trestným stíhaním
         obrátil na High Court of Justice (England & Wales) [vyšší súd (Anglicko a Wales)] na účely dosiahnutia pokračovania v trestnom
         stíhaní. Rozhodnutím zo 17. októbra 2006 tento súd nariadil pokračovať v konaní proti žalobcovi.

      9        Dňa 4. mája 2007 žalobca podal žiadosť o ochranu svojej imunity a výsad, ktorú Parlament zamietol rozhodnutím z 10. júla 2007.

      10      Portsmouth Crown Court (Korunný súd v Portsmouth) rozsudkom zo 17. augusta 2007 uznal pána Motea za vinného a rozsudkom zo
         4. septembra 2007 ho odsúdil na trest odňatia slobody v trvaní deväť mesiacov. Rozsudkom z 21. decembra 2007, Court of Appeal
         (England & Wales) [odvolací súd (Anglicko a Wales)] zamietol okrem jedného všetky dôvody odvolania proti rozsudku zo 17. augusta.
         Žalobca 18. januára 2008 podal žiadosť o povolenie podať kasačný opravný prostriedok.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      11      Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 5. septembra 2002 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
         konanie.

      12      Dňa 3. novembra 2005 žalobca požiadal o anonymitu, ktorá mu bola priznaná 14. novembra 2005. Predseda siedmej komory po tom,
         ako mu boli na pojednávaní 21. februára 2008 predložené pripomienky účastníkov konania, zbavil žalobcu anonymity.

      13      Návrhom na nariadenie predbežného opatrenia podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 28. decembra 2006 žalobca požiadal o odklad
         výkonu napadnutého rozhodnutia podľa článku 225 ods. 1 ES, článkov 242 ES a 243 ES. Predseda Súdu prvého stupňa uznesením
         zo 16. marca 2007 návrh zamietol.

      14      Návrhom na nariadenie predbežného opatrenia podaným 8. mája 2007 žalobca znovu požiadal o odklad výkonu napadnutého rozhodnutia.
         Tento návrh bol zamietnutý uznesením predsedu Súdu prvého stupňa z 27. júna 2007.

      15      Dňa 29. augusta 2007 žalobca podal tretí návrh na nariadenie predbežného opatrenia založený na tých istých dôvodoch, ktorý
         bol zamietnutý uznesením predsedu Súdu prvého stupňa z 22. novembra 2007.

      16      Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        vyhlásil toto rozhodnutie v každom prípade za neplatné, pokiaľ ide o zbavenie výsady, akou je tá podľa článku 8 protokolu,
         keďže sa v ňom uvádza len imunita,

      –        zaviazal žalovaného na náhradu trov konania.
      17      Európsky parlament navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        v prvom rade odmietol žalobu ako neprípustnú,
      –        subsidiárne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
       O prípustnosti
      18      Parlament uvádza, že žaloba je neprípustná, keďže rozhodnutie o zbavení imunity sa podľa článku 230 štvrtého odseku ES žalobcu
         priamo netýka, a to najmä preto, že takéto rozhodnutie ponecháva svojmu adresátovi voľnú úvahu.

      19      Pán Mote na podporu prípustnosti svojej žaloby uvádza, že pokiaľ sa výsady a imunity týkajú Spoločenstiev, členom Parlamentu
         sú priznané podľa článku 5 Rokovacieho poriadku Parlamentu (Ú. v. EÚ L 44, 2005, s. 1), a z toho dôvodu každé rozhodnutie
         vzťahujúce sa na uvedené výsady a imunity sa priamo týka dotknutého člena Parlamentu.

      20      V prvom rade je potrebné preskúmať, či rozhodnutie o zbavení poslaneckej imunity z 5. júla 2005 predstavuje napadnuteľné rozhodnutie.

      21      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že Európske spoločenstvo je spoločenstvom práva, pretože akty tak jeho členských štátov, ako
         aj jeho inštitúcií podliehajú preskúmaniu ich súladu so základnou ústavnou listinou, ktorou je Zmluva, a pretože táto Zmluva
         ustanovila úplnú sústavu žalôb a konaní, ktorých cieľom je zveriť Súdnemu dvoru právomoc preskúmavať zákonnosť aktov inštitúcií
         (rozsudky Súdneho dvora z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament, 294/83, Zb. s. 1339, bod 23, a z 23. marca 1993, Weber/Parlament,
         C‑314/91, Zb. s. I‑1093, bod 8; rozsudok Súdu prvého stupňa z 2. októbra 2001, Martinez a i./Parlament, T‑222/99, T‑327/99
         a T‑329/99, Zb. s. II‑2823, bod 48). Súdny dvor takisto uviedol, že akty Parlamentu zo zásady neboli vylúčené z možnosti podať
         proti nim žalobu o neplatnosť (rozsudok Les Verts/Parlament, už citovaný, bod 24).

      22      Podľa článku 230 prvého odseku ES Súdny dvor preskúmava zákonnosť aktov Parlamentu, ktoré majú právne účinky vo vzťahu k tretím
         osobám, a na tieto účely rozlišuje dve kategórie aktov.

      23      Akty Parlamentu, ktoré sa vzťahujú výhradne na vnútornú organizáciu práce Parlamentu, nemôžu byť predmetom žaloby o neplatnosť
         (uznesenia Súdneho dvora zo 4. júna 1986, Skupina európskej pravice/Parlament, 78/85, Zb. s. 1753, bod 11, a z 22. mája 1990,
         Blot a Front national/Parlament, C‑68/90, Zb. s. I‑2101, bod 11; rozsudok Weber/Parlament, už citovaný, bod 9).

      24      Do tejto kategórie aktov patria akty Parlamentu, ktoré buď nemajú právne účinky, alebo majú právne účinky len v rámci Parlamentu
         vo vzťahu k organizácii jeho práce a sú predmetom postupov preskúmania, ktoré sú upravené v Rokovacom poriadku Parlamentu
         (rozsudok Weber/Parlament, už citovaný, bod 10, a rozsudok Martinez a i./Parlament, už citovaný, bod 52).

      25      Naopak na súde Spoločenstva možno napadnúť akty Parlamentu, ktoré majú právne účinky alebo sú prijaté s cieľom, aby mali právne
         účinky vo vzťahu k tretím osobám, alebo inými slovami, akty, ktorých právne účinky prekračujú rámec vnútornej organizácie
         práce inštitúcie (rozsudok Weber/Parlament, už citovaný, bod 11, a rozsudok Martinez a i./Parlament, už citovaný, bod 53).

      26      Súd prvého stupňa pripomenul, že členovia Parlamentu ako zástupcovia ľudu štátov spojených v Spoločenstve, musia byť v súvislosti
         s aktom, ktorý pochádza z Parlamentu a ktorý má právne účinky, pokiaľ ide o podmienky výkonu tohto mandátu, považovaní za
         tretie osoby v zmysle článku 230 prvého odseku ES (rozsudok Martinez a i./Parlament, už citovaný, bod 61).

      27      Najmä pokiaľ ide o protokol, výsady a imunity, ktoré tento dokument priznáva Spoločenstvám, majú len funkčný charakter, keďže
         ich účelom je vyhnúť sa tomu, aby vznikla prekážka činnosti a nezávislosti Spoločenstiev (uznesenia Súdneho dvora z 11. apríla
         1989, Générale de Banque/Komisia, 1/88 SA, Zb. s. 857, bod 9, a z 13. júla 1990, Zwartveld a i., C‑2/88 IMM, Zb. s. I‑3365,
         bod 19).

      28      Hoci výsady a imunity boli priznané výlučne v záujme Spoločenstva, pravda je, že boli výslovne priznané úradníkom a iným zamestnancom
         inštitúcií Spoločenstva vrátane členov Parlamentu. Skutočnosť, že výsady a imunity sú stanovené vo verejnom záujme Spoločenstva,
         odôvodňuje právomoc inštitúcií odňať imunitu, ale neznamená, že tieto výsady a imunity sú priznané Spoločenstvu a nie priamo
         jeho úradníkom, iným zamestnancom a členom Parlamentu. Protokol teda vytvára subjektívne právo dotknutých osôb, ktorého dodržiavanie
         je zabezpečené právom podať žalobu podľa článku 230 ES (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1960, Humblet/Belgicko,
         6/60, Zb. s. 1125).

      29      Je potrebné konštatovať, že rozhodnutie, ktorým Parlament zbavuje jedného zo svojich členov imunity, má právne účinky, ktoré
         prekračujú rámec jeho vnútornej organizácie, keďže toto rozhodnutie umožňuje súdne stíhať dotknutého člena Parlamentu za uvedené
         skutky.

      30      Podmienky výkonu mandátu daného člena Parlamentu sú ovplyvnené takýmto rozhodnutím, ktoré umožňuje, aby bolo proti tomuto
         poslancovi začaté trestné stíhanie alebo sa v tomto stíhaní pokračovalo, prípadne z neho vyplývajú opatrenia obmedzujúce slobodu,
         ktoré tomuto poslancovi môžu brániť vo výkone jeho mandátu. V prejednávanej veci napadnuté rozhodnutie umožnilo orgánu Spojeného
         kráľovstva poverenému trestným stíhaním požiadať o pokračovanie v trestnom konaní voči pánovi Moteovi, ktoré High Court of
         Justice (England & Wales) priznal uznesením zo 17. októbra 2006.

      31      Napadnuté rozhodnutie je preto potrebné vnímať ako akt, ktorý má alebo je prijatý s cieľom, aby mal právne účinky vo vzťahu
         k tretím osobám. Z toho vyplýva, že podľa kritérií stanovených Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Weber/Parlament musí
         mať súd Spoločenstva možnosť preskúmať zákonnosť tohto rozhodnutia podľa článku 230 prvého odseku ES.

      32      Pokiaľ ide o námietku založenú na neprípustnosti žaloby, ktorú vzniesol Parlament na základe článku 230 štvrtého odseku ES,
         je opodstatnené konštatovať, že Parlament pripúšťa, že žalobca je osobne dotknutý, ale nesúhlasí s tým, že je dotknutý priamo.

      33      V súlade s ustálenou judikatúrou priama dotknutosť vyžaduje, aby sporné opatrenie Spoločenstva bezprostredne ovplyvňovalo
         právne postavenie jednotlivca a neponechávalo priestor na voľnú úvahu adresátom tohto opatrenia povereným jeho uplatňovaním,
         keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Spoločenstva bez uplatnenia iných sprostredkujúcich
         ustanovení (pozri rozsudok Súdneho dvora z 5. mája 1998, Glencore Grain/Komisia, C‑404/96 P, Zb. s. I‑2435, bod 41 a tam citovanú
         judikatúru; rozsudky z 29. júna 2004, Front national/Parlament, C‑486/01 P, Zb. s. I‑6289, bod 34, a z 2. mája 2006, Regione
         Siciliana/Komisia, C‑417/04 P, Zb. s. I‑3881, bod 28).

      34      V prejednávanej veci imunita stanovená v článkoch 9 a 10 protokolu chráni členov Parlamentu proti určitým opatreniam, ktoré
         im môžu brániť vo výkone ich funkcie v tom zmysle, že rozhodnutie o zbavení imunity mení právne postavenie člena Parlamentu
         tým, že zruší uvedenú ochranu a obnoví jeho postavenie ako osoby, ktorá podlieha všeobecnému právu členských štátov, čím ho
         bez toho, aby boli potrebné akékoľvek sprostredkujúce ustanovenia, vystaví opatreniam uvedeného všeobecného práva, najmä obmedzeniu
         osobnej slobody a súdnemu stíhaniu. Z toho vyplýva, že žalobca je priamo dotknutý napadnutým rozhodnutím.

      35      Právomoc voľnej úvahy ponechaná vnútroštátnym orgánom následne po rozhodnutí o zbavení imunity, pokiaľ ide o pokračovanie
         alebo ukončenie trestného stíhania voči členovi Parlamentu, nemá vplyv na priamu dotknutosť právneho postavenia tejto osoby,
         pretože účinky spojené s rozhodnutím o zbavení imunity sa obmedzujú na zrušenie ochrany, na ktorú mala táto osoba nárok ako
         poslanec, a nevyžadujú žiadne doplňujúce opatrenie na uskutočnenie tohto zrušenia.

      36      Z uvedeného vyplýva, že žaloba o neplatnosť musí byť vyhlásená za prípustnú.

       O veci samej
      37      Na podporu svojej žaloby o neplatnosť pán Mote uvádza štyri žalobné dôvody. Prvým žalobným dôvodom založeným na nesprávnom
         právnom posúdení žalobca tvrdí, že Parlament mal konštatovať, že bola porušená výsada stanovená v článku 8 protokolu. Druhý
         žalobný dôvod má dve časti. Prvá vychádza z porušenia Rokovacieho poriadku Parlamentu, keďže Parlament vyjadril svoje stanovisko
         k vhodnosti trestného stíhania začatého voči pánovi Moteovi. V druhej časti žalobca tvrdí, že Parlament nezohľadnil spravodlivo
         a úplne skutkové okolnosti a tvrdenia, ktoré žalobca predložil výboru pre právne záležitosti. Tretí žalobný dôvod sa zakladá
         na chýbajúcom úplnom a primeranom odôvodnení napadnutého rozhodnutia. Posledný žalobný dôvod vychádza z neodôvodnenej a neprimeranej
         povahy rozhodnutia. Podľa žalobcu tvrdenia, ktoré predložil, mali viesť k zamietnutiu jeho zbavenia imunity.

       O nesprávnom právnom posúdení
       Tvrdenia účastníkov konania
      38      Žalobca tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je nesprávne z právneho hľadiska z dôvodu, že Parlament mal konštatovať porušenie
         výsady, ktorú žalobcovi priznáva článok 8 protokolu. Podľa neho by totiž bolo vhodné rozlišovať výsadu priznanú článkom 8,
         ktorá sa týka voľného pohybu členov Parlamentu, a imunitu podľa článku 10, ktorá sa týka nedotknuteľnosti poslancov v prípade
         súdneho stíhania. V prejednávanej veci podľa žalobcu povaha podmienečného prepustenia v trestnom práve Spojeného kráľovstva
         ovplyvňuje výsadu podľa článku 8, keďže obvinený musí zostať k dispozícii vnútroštátnemu súdu. Účasť na zasadnutiach Parlamentu
         a na prácach vo výbore teda závisí od voľnej úvahy súdu, čo predstavuje obmedzenie voľného pohybu členov Parlamentu a zásah
         do nezávislosti Parlamentu bez ohľadu na ochotu spolupracovať prejavenú súdnymi orgánmi Spojeného kráľovstva. Takýto výklad
         článku 8 viedol Chischester Crown Court k prerušeniu trestného stíhania, kým Parlament neodpovie na žiadosť o zbavenie imunity.
         Podľa žalobcu sa Parlament odlišným výkladom článku 8 v odôvodnení správy a tým, že nerozhodol o zbavení výsady, dopustil
         nesprávneho právneho posúdenia.

      39      Parlament sa domnieva, že tento žalobný dôvod je nedôvodný. Vysvetľuje, že považoval za dostatočné odpovedať na žiadosť o zbavenie
         imunity. Spresňuje, že odôvodnenie nemusí odzrkadľovať jeho stanovisko ako inštitúcie a uvádza svoj výklad článkov 8 a 10
         protokolu, pričom zdôrazňuje funkčný charakter týchto ustanovení.

      40      Podľa Parlamentu sa článok 8 protokolu, prijatý v období, keď pohyb v rámci Spoločenstiev nebol taký jednoduchý ako dnes,
         týka najmä odstránenia prekážok administratívnej, policajnej a colnej povahy brániacich pohybu člena Parlamentu. Sám osebe
         neposkytuje imunitu v súdnej oblasti. Článok 10 protokolu stanovuje nedotknuteľnosť členov Parlamentu, pokiaľ ide o ich činnosť
         na území ich členského štátu alebo na území ostatných členských štátov, okrem vyjadrených názorov alebo hlasovania pri výkone
         ich úloh, na ktoré sa vzťahuje článok 9. Okrem toho článok 10 priznáva poslancom imunitu počas cesty z miesta a do miesta
         zasadnutia Parlamentu. Tieto ustanovenia by neboli účinné, ak by výsada priznaná článkom 8 mohla byť prekážkou súdneho stíhania.
         Parlament dodáva, že žiadna výsada priznaná článkom 8 nemohla byť odňatá na základe článku 10.

      41      Pokiaľ ide o možnosť brániť činnosti Európskeho parlamentu ponechanú vnútroštátnemu súdu, pokiaľ tento súd môže kontrolovať
         pohyb žalobcu, Parlament pripomína, že vzťahy medzi členskými štátmi a inštitúciami Spoločenstva sa riadia zásadou lojálnej
         spolupráce podľa článku 10 ES. Vnútroštátne súdne orgány sú povinné čo najviac uľahčiť správnu činnosť inštitúcií Spoločenstva
         a rešpektovať ich práva prednosti, tak ako súd Spojeného kráľovstva, v opačnom prípade by mohla byť vyvodená zodpovednosť
         členského štátu pred súdom Spoločenstva.

      42      Žalobca pripúšťa, že výsady a imunity Spoločenstiev majú predovšetkým funkčný charakter, a popiera, že niekedy prirovnal ustanovenia
         článku 8 k absolútnej imunite voči trestnému stíhaniu. Uvádza však, že zotrváva v presvedčení, že spôsob, ktorým sa má vykladať
         článok 8, je veľmi všeobecný a za osobitných okolností môže byť prekážkou trestného stíhania, ktoré zahŕňa opatrenia obmedzujúce
         slobodu. Táto výsada bráni zasahovaniu do činnosti poslanca odlišným spôsobom ako ustanovenia článku 10.

      43      Parlament sa domnieva, že je potrebné odmietnuť spôsob, ktorým pán Mote vykladá článok 8, pretože zákaz obmedzení voľného
         pohybu poslancov nemôže poskytovať vyššiu ochranu ako imunita priznaná podľa článku 10. V tomto prípade by bola imunita priznaná
         poslancom absolútna, keďže výsadu na rozdiel od imunity nemožno odňať.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      44      Žalobca vytýka Parlamentu, že nerozhodol tak, že žalobca je chránený výsadou stanovenou článkom 8 protokolu, a že táto výsada
         bola porušená trestným stíhaním začatým voči žalobcovi, pričom je úlohou Parlamentu a nie vnútroštátneho súdu vyjadriť sa
         k tejto otázke tým, že rozhodne o nebezpečenstve, ktoré môže súdne konanie predstavovať pre výkon poslaneckých činností člena
         Parlamentu.

      45      Z článku 10 posledného odseku protokolu, podľa ktorého imunita nemôže brániť Parlamentu vo výkone svojho práva zbaviť niektorého
         zo svojich členov imunity, vyplýva, že Parlament je príslušný rozhodovať o žiadosti o zbavenie európskeho poslanca imunity.
         Články 6 a 7 Rokovacieho poriadku Parlamentu dopĺňajú tento text spresnením pravidiel vzťahujúcich sa na konanie o zbavení
         imunity.

      46      Naopak, ani v protokole, ani v Rokovacom poriadku Parlamentu sa nenachádza ustanovenie, podľa ktorého by bol Parlament orgánom
         zodpovedným konštatovať existenciu výsady podľa článku 8 protokolu.

      47      Okrem toho je potrebné spresniť, že články 8 a 10 protokolu nemajú rovnaký rámec pôsobnosti.

      48      Súdny dvor rozhodol, že cieľom článku 8 prvého odseku protokolu je zakázať členským štátom vytvárať, najmä svojou činnosťou
         v oblasti daní, správne obmedzenia voľného pohybu členov Parlamentu (rozsudok Súdneho dvora z 15. septembra 1981, Bruce of
         Donington, 208/80, Zb. s. 2205, bod 14). Ako spresňuje toto ustanovenie, účelom výsady je zabezpečiť, aby členovia Parlamentu
         mohli vykonávať svoju slobodu cestovať do miesta zasadnutia Parlamentu a späť.

      49      Je však potrebné zdôrazniť, že uvedené obmedzenia, hoci nie sú podrobne vymenované v článku 8 prvom odseku protokolu, ktorý
         sa odvoláva na správne „alebo iné“ obmedzenia, nezahŕňajú obmedzenia vyplývajúce zo súdneho stíhania, keďže tie patria do
         pôsobnosti článku 10, ktorý definuje právny systém imunity mimo osobitného rámca hlasovania a názorov vyjadrených poslancami
         počas výkonu svojej funkcie podľa článku 9. Súdne stíhanie je totiž výslovne uvedené v článku 10 prvom odseku písm. b) protokolu
         ako stíhanie, ktorému členovia Parlamentu v priebehu zasadnutia nepodliehajú na území ktoréhokoľvek iného členského štátu
         ako je ich štát pôvodu. Takisto podľa článku 10 prvého odseku písm. a) protokolu člen Parlamentu v tomto období požíva na
         území svojho vlastného štátu imunitu priznanú členom parlamentu tohto štátu, pričom niektoré štáty chránia vnútroštátnych
         poslancov proti prípadnému súdnemu stíhaniu. Napokon článok 10 druhý odsek stanovuje, že imunita sa vzťahuje na členov Parlamentu
         počas ich cesty do miesta a z miesta jeho zasadnutia. Existencia tohto ustanovenia, ktoré podobne ako článok 8 prvý odsek
         protokolu chráni členov Parlamentu pred zásahmi do ich voľného pohybu, potvrdzuje, že obmedzenia, ktoré sú uvedené v článku
         8 prvom odseku, nezahŕňajú všetky možné zásahy do voľného pohybu členov Parlamentu a, ako vyplýva z ustanovení článku 10 preskúmaných
         vyššie, súdne stíhanie treba považovať za súčasť súdneho systému stanoveného článkom 10 protokolu.

      50      Článok 10 protokolu má za cieľ zabezpečiť nezávislosť členov Parlamentu tým, že bráni, aby bol na poslancov počas zasadnutí
         Parlamentu vykonávaný nátlak pozostávajúci z hrozieb uväznenia alebo súdneho stíhania (uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa
         z 2. mája 2000, Rothley a i./Parlament, T‑17/00 R, Zb. s. II‑2085, bod 90).

      51      Účelom článku 8 protokolu je chrániť členov Parlamentu proti iným ako súdnym obmedzeniam ich voľného pohybu.

      52      Keďže sa nepreukázalo, že nebezpečenstvo ohrozenia výkonu činnosti poslanca, ktorú pán Mote vykonáva, predstavovali obmedzenia
         inej povahy ako obmedzenia vyplývajúce zo súdneho stíhania na súde jeho štátu pôvodu, je potrebné konštatovať, že Parlament
         sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol o zbavení pána Motea imunity bez toho, aby sa vyjadril k výsade,
         ktorá mu bola priznaná ako členovi Parlamentu, alebo rozhodol, že v prejednávanej veci bol porušený článok 8.

      53      Z uvedeného vyplýva, že tento žalobný dôvod musí byť zamietnutý.

       O vyjadrení stanoviska výboru pre právne záležitosti k vhodnosti trestného stíhania, ktorým bol porušený Rokovací poriadok
            Parlamentu, a o nedostatku spravodlivého a úplného zohľadnenia skutkových okolností a tvrdení
       Tvrdenia účastníkov konania
      54      Žalobný dôvod uvedený žalobcom je rozdelený na dve časti.

      –       O prvej časti založenej na porušení Rokovacieho poriadku Parlamentu a vyjadrení stanoviska k vhodnosti trestného stíhania
      55      Žalobca tvrdí, že podľa článku 7 ods. 7 Rokovacieho poriadku Parlamentu výbor pre právne záležitosti nebol oprávnený sa v svojej
         správe vyjadriť k vhodnosti trestného stíhania vedeného voči žalobcovi. Porušenie tohto ustanovenia má vplyv na zákonnosť
         napadnutého rozhodnutia. Dodáva, že stanovisko vyjadrené Parlamentom v tej istej správe sa nezhoduje s pripomienkami, ktoré
         Parlament predložil v tejto otázke.

      56      Parlament namieta, že žalobný dôvod je zjavne nedôvodný. Zdôrazňuje, že odôvodnenie zahrnuté v správe zostavil spravodajca
         a že stanovisko, ktoré vyjadril, nemožno uvádzať na účely spochybnenia rozhodnutia prijatého Parlamentom. V každom prípade
         sa konštatovania spravodajcu netýkali dôvodnosti samotného trestného stíhania, ale len jeho dostatočne odôvodneného charakteru.

      –       O druhej časti založenej na nedostatku spravodlivého a úplného zohľadnenia skutkových okolností a tvrdení
      57      Žalobca zastáva názor, že nič v správe výboru pre právne záležitosti nenaznačuje, že tento výbor, a tým aj Parlament, skutočne
         a primerane preskúmal tvrdenia týkajúce sa veci samej, ktoré uviedol žalobca. Tento nedostatok je podľa neho prekážkou práva
         žalobcu oboznámiť sa so závermi výboru pre právne záležitosti a preto spôsobuje neplatnosť rozhodnutia.

      58      Parlament považuje tento žalobný dôvod za nedôvodný. Pripomína, že podľa ustanovení článku 7 ods. 3 Rokovacieho poriadku Parlamentu
         mal pán Mote 24. mája 2005 možnosť vyjadriť sa pred výborom pre právne záležitosti tak, že sa nechá zastupovať iným členom
         Parlamentu. Tvrdí, že napadnuté rozhodnutie sa v úvode výslovne týka tohto výsluchu.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      –       O prvej časti žalobného dôvodu
      59      V prvom rade treba konštatovať, že Parlament tým, že vyhovel návrhu výboru pre právne záležitosti zbaviť pána Motea imunity
         a v napadnutom rozhodnutí sa odvolal na správu tohto výboru, pričom nemal výhrady k obsahu odôvodnenia uvedeného v danom dokumente,
         prevzal odôvodnenie správy. Z toho vyplýva, že kritiku uvedenú v prvej časti tohto žalobného dôvodu je potrebné považovať
         za smerujúcu proti dôvodom napadnutého rozhodnutia.

      60      Článok 7 ods. 7 Rokovacieho poriadku Parlamentu stanovuje, že „výbor [pre právne záležitosti]… [sa] za žiadnych okolností
         nevyslovuje o vine či nevine [člena Parlamentu] alebo o tom, či názory a činy pripisované poslancovi sú dôvodom na trestné
         stíhanie, a to ani v prípade, že výbor [pre právne záležitosti] pri posudzovaní žiadosti nadobudol podrobnú znalosť okolností
         prípadu“.

      61      Je opodstatnené preskúmať, či výbor pre právne záležitosti vo svojej správe zaujal stanovisko v prospech začatého trestného
         stíhania a vyjadril sa k vine pána Motea. V bode II. 2 správy spravodajca najskôr konštatuje „podrobný“ charakter žiadosti.
         Toto posúdenie, ktoré vyjadruje názor spravodajcu o tom, že trestné stíhanie začaté proti pánovi Moteovi je dostatočne odôvodnené,
         nemožno prirovnať k stanovisku o vine alebo vhodnosti uvedeného trestného stíhania. To isté platí aj v bode II. 3 výlučne
         objektívneho konštatovania spravodajcu o závažnosti dotknutého porušenia vzhľadom na Spojené kráľovstvo a väčšinu členských
         štátov. Napokon spravodajca potvrdením v tom istom bode, že „trestné stíhanie zjavne už prebieha“ bez toho, aby predpovedal
         výsledok konania, len uviedol, že toto stíhanie už pokročilo a má byť nariadené pojednávanie.

      62      Z uvedeného vyplýva, že článok 7 Rokovacieho poriadku Parlamentu nebol porušený a prvá časť tohto žalobného dôvodu musí byť
         preto zamietnutá.

      –       O druhej časti žalobného dôvodu
      63      Tvrdenia vo veci samej, o ktorých žalobca tvrdí, že neboli skutočne a primerane preskúmané, sú tieto: neskoré začatie trestného
         stíhania voči nemu, čo v rozpore s článkom 10 ES viedlo k poškodeniu správnej činnosti Parlamentu; spôsob, akým orgány Spojeného
         kráľovstva zostavili žiadosť o jeho zbavenie imunity; nedostatočná jasnosť žiadosti o zbavenie imunity, pokiaľ ide o závažnosť
         skutkov, ktoré sa mu pripisujú a vhodnosť trestného stíhania; možnosť Parlamentu zbaviť žalobcu výsady.

      64      Po prvé, pokiaľ ide o nezohľadnenie výhrady založenej na neskorom začatí trestného stíhania pána Motea vnútroštátnymi súdmi,
         toto oneskorenie podľa neho bránilo výkonu jeho funkcie poslanca a následne aj činnosti Parlamentu, čo viedlo k tomu, že Spojené
         kráľovstvo porušilo zásady lojálnej spolupráce podľa článku 10 ES.

      65      Je potrebné uviesť, že Parlament s uvedením, že nič nespochybňovalo tvrdenia Attorney General, podľa ktorých „názory alebo
         politická zodpovednosť pána Motea nemali v žiadnom prípade vplyv na trestné stíhanie… a vyšetrovanie [bolo] vedené so zabezpečením
         čo najväčšej dôvernosti“ a Chichester Crown Court bol oprávnený predložiť žiadosť o zbavenie imunity za predpokladu, že „mal
         pochybnosti o zámeroch prokurátora alebo ktoréhokoľvek iného účastníka (k čomu zjavne nedošlo)“, nepriamo, ale s určitosťou
         zamietol výhradu založenú na oneskorení. Domnieval sa, že cieľom tohto trestného stíhania v žiadnom prípade nie je brániť
         pánovi Moteovi vo vykonávaní funkcie poslanca, pričom okrem informácií poskytnutých zo strany Attorney General sa opieral
         aj o preskúmanie vykonané Chichester Crown Court.

      66      Je opodstatnené dodať, že z tvrdení uvedených žalobcom pred výborom pre právne záležitosti nevyplýva, že dĺžka vyšetrovania,
         a tým aj oneskorenie jeho predvolania na trestný súd svedčia o vôli ohroziť jeho činnosť európskeho poslanca. Pripomienky,
         ktoré predložil pán Mote, totiž zodpovedajú tvrdeniam Attorney General, podľa ktorých možno dĺžku vyšetrovania pripísať zatajovaniu
         informácií z jeho strany, najmä pokiaľ ide o bankový účet na ostrove Man, a jeho neochote spolupracovať. Pán Mote uviedol,
         že nesúhlasí s tvrdením, že odmietol spolupracovať s vyšetrovateľmi a že uprednostnil nevypovedať, čo patrí k jeho právam
         na obhajobu. Okrem toho sa domnieval, že vyšetrovatelia preukázali neodôvodnené oneskorenie pri získavaní výpovede banky Barclays
         na ostrove Man. Žiadny z týchto dôkazov nemohol preukázať akúkoľvek vôľu ohroziť jeho činnosť poslanca.

      67      Po druhé, pokiaľ ide o postoj orgánov Spojeného kráľovstva pri zostavovaní žiadosti o zbavenie imunity, treba uviesť, že podľa
         Parlamentu nebolo spochybnené, že žiadosť bola podaná v predpísanej forme. Zároveň Parlament zohľadnil tvrdenia žalobcu týkajúce
         sa spôsobu zostavenia žiadosti a dospel k záveru, že žiadne z nich nepredstavuje prekážku preskúmania tejto žiadosti.

      68      Po tretie je potrebné konštatovať, že Parlament nezaujal stanovisko k tvrdeniam týkajúcim sa nedostatočnej jasnosti žiadosti
         o zbavenie imunity a závažnosti vytýkaných porušení vrátane vhodnosti trestného stíhania. Parlament sa teda zdržal akéhokoľvek
         posúdenia vhodnosti trestného stíhania, čo vyžadovalo preskúmanie tejto výhrady, čím konal v súlade s ustanoveniami článku
         7 ods. 7 svojho rokovacieho poriadku.

      69      Napokon, pokiaľ ide o výhradu založenú na možnosti Parlamentu odňať výsadu stanovenú v článku 8 protokolu, Parlament sa nedopustil
         žiadneho nesprávneho právneho posúdenia, ako sa uvádza v bodoch 44 až 52 vyššie, keď rozhodol o imunite pána Motea bez toho,
         aby sa vyjadril k výsade, ktorá mu bola priznaná ako členovi Parlamentu, alebo aby rozhodol o tom, že v danej veci bol porušený
         článok 8 protokolu. Pokiaľ Parlament nemá právomoc rozhodovať o zbavení výsady stanovenej v článku 8, nemožno mu vytýkať,
         že nezohľadnil tvrdenia uvedené k tejto otázke.

      70      Z uvedeného vyplýva, že nebolo preukázané, že napadnuté rozhodnutie skutočne a primerane nezohľadnilo skutkové okolnosti a tvrdenia
         uvedené žalobcom.

      71      Z toho vyplýva, že druhá časť žalobného dôvodu musí byť zamietnutá.

       O chýbajúcom úplnom a primeranom odôvodnení
       Tvrdenia účastníkov konania
      72      Žalobca tvrdí, že Parlament je povinný odôvodniť rozhodnutie o zbavení imunity. Chýbajúce odôvodnenie podľa neho porušuje
         demokratické požiadavky, ktoré zaväzujú Európsky parlament na základe článku 6 EÚ, ale tiež na základe zásady transparentnosti
         jeho činnosti, ktorá je uvedená v jeho rokovacom poriadku.

      73      V prejednávanej veci sa žalobca domnieva, že správa výboru pre právne záležitosti poskytuje odôvodnenie napadnutého rozhodnutia,
         ale spochybňuje jeho úplný a primeraný charakter z dôvodu, že neboli preskúmané všetky tvrdenia uvedené v prospech zachovania
         jeho imunity. Podľa neho predchádzajúce rozhodnutia Parlamentu týkajúce sa imunity mali viesť k primeranému odôvodneniu, zatiaľ
         čo poskytnuté odôvodnenie neumožňovalo čitateľom rozhodnutia pochopiť dôvody, ktoré viedli k jeho prijatiu, ani účastníkom
         konania posúdiť jeho platnosť a prípadne ho spochybniť.

      74      Parlament navrhuje žalobný dôvod zamietnuť.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      75      Je potrebné pripomenúť, že na základe článku 21 štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu
         prvého stupňa každý návrh na začatie konania musí obsahovať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený.
         Podľa ustálenej judikatúry na to, aby bol návrh prípustný, je potrebné, aby základné skutkové a právne okolnosti tohto návrhu
         vyplývali, aj keď len vo forme zhrnutia, ktoré však musí byť súvislé a zrozumiteľné, z textu samotnej žaloby. Hoci obsah žaloby
         môže byť v určitých bodoch podporený a doplnený odvolaním sa na konkrétne časti dokumentov v prílohe, celkové odvolanie sa
         na iné písomnosti, aj keď sú priložené k žalobe, nemôže zakryť nedostatok základných prvkov právnej argumentácie, ktoré na
         základe vyššie uvedených ustanovení musia byť uvedené v žalobe (rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1992, Komisia/Dánsko, C‑52/90,
         Zb. s. I‑2187, bod 17; uznesenia Súdu prvého stupňa z 29. novembra 1993, Koelman/Komisia, T‑56/92, Zb. s. II‑1267, bod 21,
         a z 21. mája 1999, Asia Motor France a i./Komisia, T‑154/98, Zb. s. II‑1703, bod 49; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 17. septembra
         2007, Microsoft/Komisia, T‑201/04, Zb. s. II‑3601, bod 94). V dôsledku toho nie je úlohou Súdu prvého stupňa vyhľadávať a identifikovať
         v prílohách žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré by mohol považovať za základ žaloby, keďže prílohy majú len kontrolnú a podpornú
         povahu (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 7. novembra 1997, Cipeke/Komisia, T‑84/96, Zb. s. II‑2081, bod 34, a Microsoft/Komisia,
         už citovaný, bod 94).

      76      V prejednávanej veci sa žalobca odvoláva na chýbajúce úplné a primerané odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, pričom neuvádza
         body, v ktorých podľa neho chýba odôvodnenie. Žaloba len pripomína potrebu moderného demokratického subjektu úplne a primerane
         odôvodniť svoje rozhodnutia a preskúmať všetky uvedené body, ako aj význam tohto odôvodnenia. Pán Mote nespresňuje právne
         a skutkové okolnosti, ktoré podľa neho vyžadujú doplňujúce odôvodnenie zo strany Parlamentu. Jediná presná výhrada sa týka
         vyjadrenia stanoviska porušením článku 7 ods. 7 Rokovacieho poriadku Parlamentu a je predmetom prvej časti druhého žalobného
         dôvodu, ktorá bola týmto rozsudkom zamietnutá.

      77      Z uvedeného vyplýva, že tento žalobný dôvod musí byť vyhlásený za neprípustný.

       O neodôvodnenej a neprimeranej povahe rozhodnutia
       Tvrdenia účastníkov konania
      78      Žalobca uvádza, že tvrdenia, ktoré uviedol voči svojmu zbaveniu imunity, mali podnietiť Parlament, aby prijal odôvodnené a primerané
         rozhodnutie, a teda odmietol zbaviť ho imunity. Odvoláva sa na tvrdenia uvedené vo vyjadrení pripojenom k žalobe, pričom dodáva,
         že ich nebude uvádzať v plnom rozsahu.

      79      Žalobca tvrdí, že ak neexistuje dôvod, ktorý by odôvodňoval zamietnutie tvrdenia týkajúceho sa oneskoreného trestného stíhania,
         žiadny rozhodovací orgán nemôže odôvodnene odňať imunitu a Parlament mal odmietnuť zbaviť ho výsady alebo imunity.

      80      Predkladá otázku týkajúcu sa právomoci Parlamentu odňať výsadu namiesto imunity, keďže Rokovací poriadok Parlamentu neobsahuje
         žiadne ustanovenie týkajúce sa odňatia výsady.

      81      Žalobca zdôrazňuje, že úplné a primerané preskúmanie jeho tvrdení by Parlament neviedlo k jeho zbaveniu imunity, a odvoláva
         sa na správu výboru pre právne záležitosti vo veci Sichrowsky na účely odôvodnenia, že Parlament uplatňuje túto domnienku
         za predpokladu fumus persecutionis.

      82      Žalobca zdôrazňuje oneskorenú povahu trestného stíhania voči nemu, ktoré podľa neho porušilo činnosť Parlamentu a ohrozilo
         zásadu lojálnej spolupráce medzi inštitúciami Spoločenstva a členskými štátmi. Vysvetľuje, že chcel poznať posúdenie, ktoré
         Parlament v tejto veci poskytol.

      83      Napokon vo svojej replike uvádza, že výbor pre právne záležitosti nepreskúmal žiadosti o doplňujúce informácie, ktoré žalobca
         uviedol vo svojom vyjadrení.

      84      Parlament tvrdí, že tento žalobný dôvod je nedôvodný.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      85      Pokiaľ ide o výhradu založenú na nepreskúmaní žiadostí o doplňujúce informácie, ktoré boli uvedené vo vyjadrení predloženom
         v štádiu repliky, je potrebné pripomenúť, že z ustanovení článku 44 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 48 ods. 2 rokovacieho
         poriadku vyplýva, že žaloba, ktorou sa začína konanie, musí obsahovať predmet konania a zhrnutie žalobných dôvodov a že nové
         dôvody možno počas konania uviesť len vtedy, ak sú založené na nových právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo
         v priebehu konania. Ak však ide o žalobný dôvod, ktorý priamo alebo nepriamo dopĺňa žalobný dôvod už uvedený v žalobe a je
         s ním úzko spojený, tento žalobný dôvod musí byť vyhlásený za prípustný (rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. septembra 1990,
         Hanning/Parlament, T‑37/89, Zb. s. II‑463, bod 38). Podobné riešenie sa uplatní aj v prípade výhrady uvedenej na podporu žalobného
         dôvodu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. marca 2002, Joynson/Komisia, T‑231/99, Zb. s. II‑2085, bod 156).

      86      V prejednávanej veci žalobca uvádza po prvýkrát v replike výhradu založenú na nepreskúmaní výborom pre právne záležitosti
         svojich žiadostí alebo otázok určených na získanie podrobnejších informácií. Túto výhradu, ktorá sa výslovne týka preskúmania
         žiadosti o zbavenie imunity výborom pre právne záležitosti a nie preskúmania okolností, ktoré mal zohľadniť Parlament pri
         prijatí napadnutého rozhodnutia, nemožno považovať za doplnenie výhrad uvedených v žalobe, ktorou sa začalo konanie.

      87      Uvedená výhrada musí byť preto vyhlásená za neprípustnú.

      88      Pokiaľ ide o výhradu založenú na tom, že tvrdenia mali podnietiť Parlament k tomu, aby prijal odôvodnené a primerané rozhodnutie
         tým, že odmietne zbaviť pána Motea imunity, treba konštatovať, že tieto tvrdenia neboli vyjadrené v žalobe a žalobca sa odvoláva
         na uvedené vyjadrenie, ktoré je prílohou žaloby. V súlade s ustálenou judikatúrou uvedenou v bode 75 vyššie nie je úlohou
         Súdu prvého stupňa vyhľadávať a identifikovať v prílohách žalobné dôvody a tvrdenia, ktoré by mohol považovať za základ žaloby.

      89      Túto výhradu je preto nutné vyhlásiť za neprípustnú okrem časti, v ktorej sa týka oneskoreného konania vnútroštátnych súdov.
         V každom prípade, keďže Súd prvého stupňa sa už k tomuto tvrdeniu vyjadril v bodoch 64 až 66 vyššie, je potrebné zamietnuť
         ju ako nedôvodnú.

      90      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod musí byť vyhlásený za čiastočne neprípustný a čiastočne nedôvodný
         a žaloba musí byť zamietnutá.

       O trovách
      91      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom Parlamentu.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (siedma komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Pán Ashley Neil Mote znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskemu parlamentu.

               Forwood

               Šváby

               Truchot

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. októbra 2008.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     N. J. Forwood

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. decembra 1984. # Trestné konanie proti J. G. Abbink. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Arnhem - Holandsko. # Vec 134/83.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. mája 2005. # Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA) proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vývozné náhrady - Hovädzie mäso - Účelové núdzové zabitie - Nariadenie (EHS) č. 3665/87 - Článok 13 - Primeraná a prijateľná predajná kvalita - Obchodovateľný charakter za normálnych podmienok. # Vec C-409/03.

text:
      Vec C‑409/03
      Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA)
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Vývozné náhrady – Hovädzie a teľacie mäso – Účelové núdzové zabitie – Nariadenie (EHS) č. 3665/87 – Článok 13 – Primeraná a prijateľná obchodná kvalita – Obchodovateľný charakter za normálnych podmienok“
      Návrhy prednesené 3. februára 2005 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. mája 2005
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Vývozné náhrady – Podmienky priznania – Výrobky primeranej a prijateľnej
            obchodnej kvality – Pojem – Mäso, s ktorým za normálnych podmienok nemožno obchodovať – Vylúčenie
      (Nariadenie Komisie č. 3665/87, článok 13)
      Článok 13 nariadenia č. 3665/87 ustanovujúceho spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie systému vývozných náhrad na poľnohospodárske
         výrobky sa má vykladať v tom zmysle, že mäso zodpovedajúce kritériám zdravotnej neškodnosti, obchodovanie s ktorým je na účely
         ľudskej spotreby v Európskom spoločenstve obmedzené právnou úpravou Spoločenstva na miestny trh z dôvodu skutočnosti, že pochádza
         zo zvierat, ktoré boli podrobené účelovému núdzovému zabitiu, sa nemá považovať za mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej
         kvality“, čo je nevyhnutná podmienka na poskytnutie vývozných náhrad. Takéto mäso, s ktorým nemožno obchodovať za normálnych
         podmienok, aj keď vyhovuje kritériám zdravotnej neškodnosti a je predmetom obchodnej transakcie, totiž nespĺňa uvedenú podmienku
         na poskytnutie náhrad.

      (pozri body 22, 30, 32 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 26. mája 2005 (*)

      „Vývozné náhrady – Hovädzie a teľacie mäso – Účelové núdzové zabitie – Nariadenie (EHS) č. 3665/87 – Článok 13 – Primeraná a prijateľná obchodná kvalita – Obchodovateľný charakter za normálnych podmienok“
      Vo veci C‑409/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 15. júla 2003 a doručený Súdnemu dvoru 1. októbra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Société d'exportation de produits agricoles SA (SEPA)
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Lenaerts, N. Colneric, K. Schiemann a E. Juhász (spravodajca),
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní 18. novembra 2004,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –       SEPA, v zastúpení: D. Ehle, Rechtsanwalt,
      –       Hauptzollamt Hamburg-Jonas, v zastúpení: M. Blaesing, splnomocnený zástupca,
      –       grécka vláda, v zastúpení: G. Kanellopoulos, V. Kontolaimos, ako aj E. Svolopoulou, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Paasivirta a G. Braun, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 3. februára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987
         stanovujúceho spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie systému vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky (Ú. v. ES L 351,
         s. 1).

      2       Prejudiciálne otázky vyvstali v rámci sporu medzi Société d'exportation de produits agricoles SA (ďalej len „SEPA“) a Hauptzollamt
         Hamburg-Jonas (hlavný colný úrad pre Hamburg-Jonas, ďalej len „Hauptzollamt“), ktorého predmetom je zamietnutie poskytnutia
         vývozných náhrad na hovädzie a teľacie mäso pochádzajúce zo zvierat, ktoré boli podrobené účelovému núdzovému zabitiu a ktoré
         SEPA vyviezla do tretích krajín.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Nariadenie č. 3665/87 vo svojom deviatom odôvodnení uvádza:
      „[V]ýrobky by mali byť takej kvality, že sa môžu predávať za normálnych podmienok“. [neoficiálny preklad]

      4       Článok 13 toho istého nariadenia stanovuje:
      „Na výrobky, ktoré nie sú primeranej a prijateľnej obchodnej kvality, a ak sú takéto výrobky určené na ľudskú potravu, ktorých
         použitie na tento účel je vylúčené alebo podstatne narušené z dôvodu ich vlastností alebo stavu, sa neposkytuje žiadna náhrada.“
         [neoficiálny preklad]

      5       Nariadenie č. 3665/87 bolo od 1. júla 1999 nahradené nariadením Komisie (ES) č. 800/1999 z 15. apríla 1999, ktorým sa ustanovujú
         spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (Ú. v. ES L 102, s. 11; Mim. vyd.
         03/25, s. 129), ktoré vo svojom článku 11 ods. 1 stanovuje:

      „Náhrady sa poskytujú len na výrobky, ktoré… sú vo voľnom obehu v spoločenstve…“.
      6       Článok 21 ods. 1 prvý, druhý a tretí pododsek toho istého nariadenia znie takto:
      „1.      Na výrobky, ktoré nie sú primeranej a prijateľnej [obchodnej – neoficiálny preklad] kvality ku dňu prijatia vývozného colného vyhlásenia, sa neposkytuje žiadna náhrada.

      Výrobky sa považujú za spĺňajúce požiadavku ustanovenú v prvom pododseku, ak sú predajné na území spoločenstva za normálnych
         podmienok pod opisom uvedeným v žiadosti o náhradu a ak v prípadoch, keď sú takéto výrobky určené na ľudskú spotrebu, ich
         použitie na tento účel nie je vylúčené alebo podstatne narušené z dôvodu ich vlastností alebo podmienok [stavu – neoficiálny preklad].

      To, či výrobky spĺňajú požiadavky ustanovené v prvom pododseku, sa preskúma v súlade s normami alebo praxou platnou v spoločenstve.“
      7       Článok 2 písm. n) smernice Rady 64/433/EHS z 26. júna 1964 o zdravotných problémoch, ktoré ovplyvňujú obchod s čerstvým mäsom
         v rámci spoločenstva (Ú. v. ES 121, 1964, s. 2012), ktorá bola zmenená a doplnená a ktorej úplné znenie bolo vyhlásené smernicou
         Rady 91/497/EHS z 29. júla 1991 (Ú. v. ES L 268, s. 69; Mim. vyd. 03/012, s. 72, ďalej len „smernica 64/433“) udáva nasledujúcu
         definíciu:

      „‚Účelové núdzové zabitie‘ znamená každé zabitie nariadené veterinárnym lekárom po úraze alebo vážnych fyziologických a funkčných
         problémoch. Účelové núdzové zabitie sa môže uskutočniť mimo bitúnku, ak veterinárny lekár usúdi, že preprava zvieraťa by nebola
         možná, alebo by spôsobila zvieraťu zbytočné utrpenie.“

      8       Článok 6 ods. 1 tejto smernice je formulovaný takto:
      „Členské štáty zabezpečia, aby:
      ...
      e)      zvieratá, ktoré sa museli podrobiť [účelovému – neoficiálny preklad] núdzovému zabitiu, môžu [mohli – neoficiálny preklad] byť schválené iba na ľudskú spotrebu na miestnom trhu a iba ak boli splnené tieto podmienky: …“.

       Vnútroštátna právna úprava
      9       Paragraf 13 nemeckého zákona o zdravotnej neškodnosti mäsa z 19. januára 1996 (Fleischhygienegesetz, BGBl. 1996 I, s. 59)
         znie takto:

      „§ 13 – Zabitie v prípade choroby
      (1) Zvieratá, ktoré
      1. musia byť zabité z osobitného dôvodu, alebo
      2. vylučujú choroboplodné zárodky,
      môžu byť zabité len v osobitných bitúnkoch (nazývaných izolačné bitúnky). Po každom zabití v izolačnom bitúnku sa musí miesto
         a použité nástroje vyčistiť a dezinfikovať.

      (2) Mäso získané z takto zabitých chorých zvierat môže byť uvedené na trh ako potravina len prostredníctvom predajných miest
         uvedených bitúnkov, ktoré sú na ten účel osobitne schválené a kontrolované príslušným orgánom, a musí byť osobitne rozpoznateľné.

      ...
      (4) Spolkové ministerstvo je oprávnené stanoviť v rozsahu nevyhnutnom pre ochranu spotrebiteľov alebo z dôvodu uplatnenia
         právnych aktov orgánov Európskych spoločenstiev, v nariadení, ktoré schváli Bundesrat, opatrenia upravujúce nasledujúce body:

      1.      minimálne hygienické normy uplatňované na izolačné bitúnky pre zabránenie akéhokoľvek rizika šírenia choroboplodných zárodkov,
      2.      označovanie predmetného mäsa,
      3.      minimálne hygienické normy uplatňované na predajné miesta, ich schvaľovanie a kontrolu, ako aj podmienky a postup pri ich
         schvaľovaní alebo pozastavení schválenia,

      4.      minimálne hygienické normy uplatňované na skladovanie, prepravu a predaj v predajných miestach mäsa pochádzajúceho z chorých
         zvierat zabitých za už popísaných podmienok,

      5.      minimálne hygienické normy uplatňované na núdzové zabitia a predaj mäsa pochádzajúceho z tohto typu zabitia.“
      10     Ustanovenia uvedeného zákona boli vykonané nariadením o zdravotnej neškodnosti mäsa (Fleischhygieneverordnung, BGBl. 1997
         I, s. 1138), ktorého § 10 stanovuje, že mäso získané v izolačných bitúnkoch „... sa môže predávať len vo schválených predajných
         miestach... a výlučne konečným spotrebiteľom...“.

       Skutkový stav vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11     Francúzsky podnik SEPA vyviezol do tretích krajín mäso pochádzajúce z nemeckých izolačných bitúnkov, kde sa zabíjali choré
         zvieratá a zvieratá, ktoré sa museli zabiť núdzovým spôsobom z osobitných dôvodov (napríklad v dôsledku úrazu). Do októbra
         1997 mu boli za tieto vývozy poskytované náhrady.

      12     SEPA podal v novembri 1997 vývozné colné vyhlásenie týkajúce sa zásielky mrazeného hovädzieho a teľacieho mäsa pochádzajúceho
         zo zvierat zabitých v uvedených bitúnkoch, pre ktoré žiadal Hauptzollamt o poskytnutie náhrad. Toto poskytnutie bolo zamietnuté
         z dôvodu skutočnosti, že tieto výrobky neboli „prijateľnej obchodnej kvality“ v zmysle článku 13 nariadenia č. 3665/87, pretože
         distribučný okruh mäsa získaného za týchto podmienok bol podľa vnútroštátnej právnej úpravy prísne obmedzený.

      13     Žaloba, ktorú SEPA podal proti zamietavému rozhodnutiu na Finanzgericht Hamburg, bola zamietnutá z dôvodu, že podmienky poskytnutia
         vývoznej náhrady neboli splnené. Tento súd sa domnieval, že mäso nebolo „prijateľnej obchodnej kvality“ vzhľadom na skutočnosť,
         že obchodovanie s mäsom pochádzajúcim z izolačných bitúnkov podliehalo v nemeckom práve osobitným obmedzeniam.

      14     Keďže izolačné bitúnky mali veterinárne osvedčenia, podľa ktorých mäso bolo vhodné na ľudskú spotrebu a zodpovedalo požiadavkám
         nemeckej právnej úpravy zdravotnej neškodnosti mäsa, a na účely colných formalít boli takisto predložené ďalšie zdravotné
         osvedčenia, podal SEPA odvolanie „Revision“ na Bundesfinanzhof proti rozhodnutiu Finanzgericht Hamburg.

      15     Usúdiac, že vyriešenie sporu si vyžaduje výklad práva Spoločenstva, Bundesfinanzhof sa rozhodol prerušiť konanie a položiť
         Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Vyžaduje článok 13 nariadenia č. 3665/87... prostredníctvom pojmu ‚prijateľná obchodná kvalita‘, aby výroba a distribúcia
         predmetných tovarov podliehali iba všeobecne uplatňovaným ustanoveniam práva, aké sa uplatňujú na každý tovar tohto typu,
         a vylučuje preto poskytnutie vývozných náhrad za tovary, na ktoré sa uplatňujú osobitné obmedzenia, najmä pokiaľ ide o ich
         nadobudnutie, spracovanie alebo distribúciu, ako napríklad povinnosť podrobiť sa osobitnej kontrole zdravotnej neškodnosti
         alebo obmedzenie na určité distribučné okruhy?

      2.      Vyžaduje článok 13 nariadenia č. 3665/87 prostredníctvom pojmu ‚prijateľná obchodná kvalita‘ priemernú kvalitu vyvážaného
         tovaru, a vylučuje tým z poskytnutia vývozných náhrad tovar nízkej kvality, s ktorým sa však bežne obchoduje pod označením
         uvedeným v žiadosti o náhradu? Je to tak aj vtedy, ak nízka kvalita nemala žiadny vplyv na uskutočnenie obchodnej transakcie?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      16     SEPA uvádza, že jedinou podmienkou na poskytnutie vývoznej náhrady je vydanie zdravotného osvedčenia na tovar. Podľa neho
         sa „prijateľná obchodná kvalita“ posudzuje v závislosti od objektívnych vlastností samotného tovaru, ktoré sú mu vlastné,
         a existujú nezávisle od otázok „neobmedzenej distribúcie“ alebo „distribučných kanálov“. Preto obmedzenie určitých distribučných
         okruhov nemôže obmedziť obchodovateľný charakter tovaru. Zdôrazňuje, že v zmysle článku 13 nariadenia č. 3665/87 na priznanie
         „obchodnej kvality“ postačuje možnosť obchodovať s výrobkom na miestnom trhu. SEPA okrem toho upresňuje, že zásady rovnakého
         zaobchádzania a právnej istoty, ktoré majú v rámci režimu náhrad Spoločenstva osobitný význam, si vyžadujú, aby právne úpravy
         ukladajúce povinnosti boli jasné a presné, takže oprávnený na náhradu môže jednoznačne poznať svoje práva a povinnosti a vykonať
         príslušné opatrenia.

      17     Hauptzollamt, ktorý nepredložil písomné pripomienky, na pojednávaní tvrdil, že ak aj mäso pochádzajúce zo zvierat podrobených
         účelovému núdzovému zabitiu, nemá samo osebe z právneho hľadiska nízku kvalitu, ale považuje sa za požívateľné po veterinárnej
         kontrole, môže sa predávať len na miestnom trhu a v osobitných predajných miestach. Vzhľadom na relevantnú právnu úpravu Spoločenstva
         a nemeckú právnu úpravu sú možnosti obchodovania s takým mäsom veľmi obmedzené, a teda nie je ani predajné, ani obchodovateľné
         v zmysle článku 13 nariadenia č. 3665/87. Pokiaľ ide o významný trh, možné odbytiská, hospodársku súťaž a režim týkajúci sa
         mäsa, rozdiely medzi týmto mäsom a mäsom, ktoré vstupuje do obchodnej siete bez obmedzení, sú také početné, že jedinou podobnosťou
         je, že ide o mäso. Navyše tvrdí, že účelom uvedeného článku 13 nie je len ochrana zdravia, ale aj obmedzenie vývozných náhrad
         iba na výrobky, ktoré si ich nejakým spôsobom zasluhujú.

      18     Helénska republika sa domnieva, že „normálne podmienky“ obchodovania s poľnohospodárskymi výrobkami môžu predstavovať rámec
         situácií, ktoré sú upravované tak všeobecne uplatňovanými normami týkajúcimi sa výroby a distribúcie týchto výrobkov a platnými
         pre všetky výrobky rovnakej kategórie, ako aj osobitnými obmedzeniami ovplyvňujúcimi najmä výrobu, spracovanie a distribúciu
         určitých výrobkov. Všeobecne uplatňované právne úpravy na strane jednej a osobitné obmedzenia na strane druhej tvoria spoločne
         kritériá súladu poľnohospodárskych výrobkov s požadovanou „prijateľnou obchodnou kvalitou“, takže otázka rozlišovania so zreteľom
         na „normálne podmienky“ obchodovania nevzniká.

      19     Podľa Komisie Európskych spoločenstiev znamená pojem „primeraná a prijateľná obchodná kvalita“ to, že s výrobkom musí byť
         možné obchodovať za normálnych podmienok. Usudzuje, že mäso, o aké ide vo veci samej, pochádzajúce z izolačných bitúnkov,
         tomuto kritériu nezodpovedá, pretože obchodovanie s ním je obmedzené. Komisia teda tvrdí, že taký výrobok, aj keď je nesporná
         jeho zdravotná neškodnosť, nespĺňa povinnosť „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, pretože s ním nemožno obchodovať
         za normálnych podmienok.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      20     Touto otázkou sa vnútroštátny súd chce dozvedieť, či sa vzhľadom na skutkové súvislosti veci samej má článok 13 nariadenia
         č. 3665/87 vykladať v tom zmysle, že mäso zodpovedajúce kritériám zdravotnej neškodnosti, obchodovanie s ktorým je na účely
         ľudskej spotreby v Európskom spoločenstve obmedzené právnou úpravou Spoločenstva na miestny trh z dôvodu skutočnosti, že pochádza
         zo zvierat, ktoré boli podrobené účelovému núdzovému zabitiu, sa má alebo nemá považovať za mäso „primeranej a prijateľnej
         obchodnej kvality“, čo je nevyhnutná podmienka na poskytnutie vývozných náhrad.

      21     Nariadenie č. 3665/87 vo svojom článku 13 stanovuje, že na výrobky, ktoré nie sú „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“,
         a ak sú takéto výrobky určené na ľudskú potravu, ktorých použitie na tento účel je vylúčené alebo podstatne narušené z dôvodu
         ich vlastností alebo stavu, sa neposkytuje žiadna náhrada.

      22     Súdny dvor v tomto smere v kontexte nariadenia Komisie č. 1041/67/EHS z 21. decembra 1967, ktorým sa stanovujú pravidlá pre
         uplatňovanie vývozných náhrad v odvetví výrobkov podliehajúcich režimu jednotnej ceny, rozhodol, že požiadavka „primeranej
         a prijateľnej obchodnej kvality“ je všeobecnou a objektívnou podmienkou na poskytnutie náhrady, akékoľvek sú typové alebo
         kvalitatívne požiadavky stanovené v právnych úpravách stanovujúcich čiastky náhrad za každý výrobok. Výrobok, s ktorým nemožno
         obchodovať na území Spoločenstva za normálnych podmienok a pod opisom uvedeným v žiadosti o poskytnutie náhrady, nespĺňa tieto
         kvalitatívne požiadavky (pozri rozsudok z 9. októbra 1973, Muras, 12/73, Zb. s. 963, bod 12).

      23     Tento výklad je zopakovaný v deviatom odôvodnení nariadenia č. 3665/87, ktoré uvádza, že výrobky by mali byť takej kvality,
         že sa môžu predávať za normálnych podmienok (pozri rozsudok z 19. novembra 1998, Francúzsko/Komisia, C‑235/97, Zb. s. I‑7555,
         bod 77).

      24     Súdny dvor okrem toho rozhodol, že ak pri absencii normy Spoločenstva definujúcej pojem „primeraná a prijateľná obchodná kvalita“
         prináleží členským štátom prijať podrobnejšie relevantné ustanovenia, tieto vnútroštátne ustanovenia nesmú byť v rozpore so
         všeobecnou osnovou uplatniteľnej právnej úpravy Spoločenstva, ktorá vyžaduje kvalitu umožňujúcu obchodovanie za normálnych
         podmienok (pozri najmä rozsudky z 8. júna 1994, Ellinika Dimitriaka, C‑371/92, Zb. s. I‑2391, bod 23, a Francúzsko/Komisia,
         už citovaný, body 76 a 77).

      25     Členské štáty majú preto možnosť prijať podrobnejšie vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa pojmu práva Spoločenstva „primeraná
         a prijateľná obchodná kvalita“, ale ich zákonodarná právomoc je obmedzená právnou úpravou Spoločenstva, najmä kritériami,
         ktoré sú stanovené v článku 13 nariadenia č. 3665/87 vykladanom vo svetle deviateho odôvodnenia toho istého nariadenia.

      26     Skutočnosť, že obchodovateľný charakter výrobku „za normálnych podmienok“ je prvok vlastný pojmu „primeraná a prijateľná obchodná
         kvalita“, vyplýva okrem toho jasne z právnej úpravy týkajúcej sa vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky, keďže všetky
         relevantné nariadenia počnúc nariadením č. 1041/67 opakujú tak pojem „primeraná a prijateľná obchodná kvalita“, ako aj kritérium
         obchodovateľného charakteru výrobku „za normálnych podmienok“, ako požiadavky na to, aby výrobok bol spôsobilý na vývoznú
         náhradu.

      27     Vo vzťahu k nariadeniu č. 800/1999 je potrebné uviesť, že jeho článok 21 ods. 1 prvý a druhý pododsek stanovuje, že na výrobky,
         ktoré nie sú „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“ ku dňu prijatia vývozného colného vyhlásenia, sa neposkytuje žiadna
         náhrada a výrobky spĺňajú túto požiadavku, „ak sú predajné na území spoločenstva za normálnych podmienok“. Je namieste konštatovať,
         že toto ustanovenie, ktoré nadobudlo účinnosť po predmetnom skutkovom stave vo veci samej, zopakovalo už uvedené pojmy, teda
         ich nemenilo, ale naopak potvrdilo existujúci právny stav.

      28     Pokiaľ ide o slovné spojenie „obchodovať za normálnych podmienok“, tézu, podľa ktorej osobitné obmedzenia ovplyvňujúce výrobu,
         spracovanie a distribúciu výrobkov predstavujú rámec právne upravených situácií, a teda patria do „normálnych podmienok“,
         nemožno schváliť, pretože zbavuje posledne uvedený pojem svojho obsahu. Pridŕžanie sa tejto argumentácie by viedlo k uznaniu,
         že akýkoľvek výrobok, ktorý sa môže stať predmetom právne dovolenej obchodnej transakcie, sa má označiť za „obchodovateľný
         za normálnych podmienok“.

      29     V tomto smere je potrebné odcitovať smernicu 64/433, ktorá vo svojom článku 6 ods. 1 písm. e) stanovuje, že členské štáty
         zabezpečia, aby zvieratá, ktoré sa museli podrobiť účelovému núdzovému zabitiu, mohli byť schválené na ľudskú spotrebu iba
         na miestnom trhu a iba ak boli splnené rozličné dodatočné podmienky.

      30     Pritom mäso, o aké ide vo veci samej, ktorého výroba, spracovanie a distribúcia sú značne obmedzené, aj keď vyhovuje kritériám
         zdravotnej neškodnosti a je predmetom obchodnej transakcie, nemožno považovať za mäso, ktoré má obchodovateľný charakter „za
         normálnych podmienok“.

      31     Navyše sa v každom prípade javí ako nekoherentné podporovať vývozy týchto výrobkov do tretích krajín, zatiaľ čo v Spoločenstve
         s nimi možno obchodovať len na miestnych trhoch.

      32     Z uvedeného vyplýva, že na prvú otázku je namieste odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 3665/87 sa má vykladať v tom
         zmysle, že mäso zodpovedajúce kritériám zdravotnej neškodnosti, obchodovanie s ktorým je na účely ľudskej spotreby v Európskom
         spoločenstve obmedzené právnou úpravou Spoločenstva na miestny trh z dôvodu skutočnosti, že pochádza zo zvierat, ktoré boli
         podrobené účelovému núdzovému zabitiu, sa nemá považovať za mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, čo je nevyhnutná
         podmienka na poskytnutie vývozných náhrad.

       O druhej otázke
      33     Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 13 nariadenia č. 3665/87 vykladať v tom zmysle,
         že vyvážaný tovar, s ktorým sa bežne obchoduje, sa má alebo nemá považovať za tovar „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“,
         čo je nevyhnutná podmienka na poskytnutie vývozných náhrad, pokiaľ je jeho kvalita nižšia ako priemerná kvalita tohto typu
         tovaru.

      34     Vzhľadom na odpoveď danú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
       O trovách
      35     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 13 nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987 ustanovujúceho spoločné podrobné pravidlá pre uplatňovanie
            systému vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky sa má vykladať v tom zmysle, že mäso zodpovedajúce kritériám zdravotnej
            neškodnosti, obchodovanie s ktorým je na účely ľudskej spotreby v Európskom spoločenstve obmedzené právnou úpravou Spoločenstva
            na miestny trh z dôvodu skutočnosti, že pochádza zo zvierat, ktoré boli podrobené účelovému núdzovému zabitiu, sa nemá považovať
            za mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, čo je nevyhnutná podmienka na poskytnutie vývozných náhrad.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina


ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora) z 28. októbra 2010.#Soukaïna Fares proti Európskej komisii.#Verejná služba – Zmluvní zamestnanci – Zaradenie do platovej triedy – Zohľadnenie odbornej praxe.#Vec F‑6/09.