title: Rozsudok Súdneho dvora (deviata komora) z 20. júna 2013.#Impacto Azul Lda proti BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal Judicial de Braga.#Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Spoločná a nerozdielna zodpovednosť materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností – Vylúčenie materských spoločností so sídlom v inom členskom štáte – Obmedzenie – Neexistencia.#Vec C‑186/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-186/12,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal Judicial de Braga (Portugalsko) zo 14. marca 2012 a doručený Súdnemu dvoru 23. apríla 2012, ktorý súvisí s konaním:
            Impacto Azul Lda
            proti
            BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,
            Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,
            Bouygues Immobilier SA,
            Aniceto Fernandes Viegas,
            Óscar Cabanez Rodriguez,
            SÚDNY DVOR (deviata komora),
            v zložení: predseda deviatej komory J. Malenovský, sudcovia U. Lõhmus (spravodajca) a A. Prechal,
            generálny advokát: M. Wathelet,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Impacto Azul Lda, v zastúpení: B. Faria a A. Coelho Rocha, advogados,
            – BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA, v zastúpení: M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires a A. Dias Henriques, advogados,
            – portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a C. Antunes, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: P. Guerra e Andrade a I. Rogalski, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ.
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Impacto Azul Lda (ďalej len „Impacto Azul“) na jednej strane a spoločnosťami BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (ďalej len „BPSA 9“), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda (ďalej len „SGPS“) a Bouygues Immobilier SA (ďalej len „Bouygues Immobilier“) a subsidiárne A. Fernandesom Viegasom a Ó. Cabanezom Rodriguezom na druhej strane, týkajúceho sa toho, že spoločnosť BPSA 9 nevykonala zmluvu uzavretú so spoločnosťou Impacto Azul.
            Portugalské právo
            3. Článok 481 oddielu VI kódexu obchodných spoločností (Código das sociedades comerciais, ďalej len „CSC“) stanovuje:
            „Pôsobnosť tohto oddielu
            1. Ustanovenia tohto oddielu upravujú vzťahy medzi spoločnosťami s ručením obmedzeným, akciovými spoločnosťami a komanditnými spoločnosťami.
            2. Ustanovenia tohto oddielu sa vzťahujú len na spoločnosti so sídlom v Portugalsku...
            …“
            4. Článok 482 CSC znie:
            „Na účely tohto zákona sú spriaznenými spoločnosťami:
            …
            c) spoločnosti v kontrolnom vzťahu;
            d) spoločnosti v skupinovom vzťahu.“
            5. Z článkov 488, 489, 492 a 493 CSC vyplýva, že dve spoločnosti sú v skupinovom vzťahu v prípade, ak jedna spoločnosť úplne kontroluje druhú spoločnosť (existujúca alebo následná kontrola), pričom skutočnosť, že jedna z nich bola založená skôr ako druhá, alebo naopak, je v tomto prípade bezvýznamná, alebo ak ako nezávislé spoločnosti podliehajú jednému a spoločnému vedeniu (rovnocenná skupina), prípadne ak závislá alebo nezávislá spoločnosť poverí svojou správou inú spoločnosť (vzťah podriadenosti).
            6. Článok 491 CSC znie:
            „Ustanovenia článkov 501 až 504 a ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na základe týchto článkov, sa vzťahujú na skupiny vytvorené prostredníctvom úplnej kontroly.“
            7. Článok 501 CSC znie:
            „1. Materská spoločnosť preberá zodpovednosť za záväzky dcérskej spoločnosti vzniknuté pred uzavretím zmluvy o kontrole alebo po jej uzavretí až do skončenia platnosti tejto zmluvy.
            2. Od materskej spoločnosti možno vyžadovať, aby prevzala zodpovednosť za záväzky až po uplynutí 30 dní od nesplnenia záväzku dcérskou spoločnosťou.
            3. Exekučný titul vydaný voči dcérskej spoločnosti nemožno vykonať voči materskej spoločnosti.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
            8. Impacto Azul je portugalská spoločnosť s ručením obmedzeným, ktorej hospodárska činnosť pozostáva najmä z nákupu a predaja nehnuteľností. Spoločnosti BPSA 9, SGPS a Bouygues Immobilier boli súčasťou medzinárodnej developerskej spoločnosti Bouygues a de facto vytvorili skupinu so vzťahmi úplnej kontroly v zmysle článkov 488 CSC a 489 CSC. Portugalská spoločnosť BPSA 9 totiž bola v úplnom vlastníctve spoločnosti SGPS, ktorá mala tiež sídlo v Portugalsku a ktorú úplne kontrolovala francúzska spoločnosť Bouygues Immobilier, materská spoločnosť, ktorá riadila všetky spoločnosti tejto skupiny.
            9. Dňa 28. júla 2006 spoločnosti Impacto Azul a BPSA 9 uzavreli zmluvu o budúcej kúpno-predajnej zmluve (ďalej len „zmluva“), v ktorej sa dohodli, že spoločnosť Impacto Azul predá spoločnosti BPSA 9 novú nehnuteľnosť a spoločnosť BPSA 9 ju kúpi. Podľa Impacto Azul spoločnosť BPSA 9 nedodržala svoje zmluvné záväzky. Pre hospodársku krízu a nepriaznivé trhové podmienky sa spoločnosť Bouygues Immobilier rozhodla od projektu odstúpiť a straty súvisiace s týmto odstúpením ponechala na ťarchu spoločnosti Impacto Azul.
            10. Po pokuse o priateľské urovnanie tohto sporu s BPSA 9 spoločnosť Impacto Azul podala na Tribunal Judicial de Braga žalobu o určenie zodpovednosti proti tejto spoločnosti z dôvodu nevykonania zmluvy, ktorú s ňou uzavrela.
            11. V predmetnom konaní spoločnosť Impacto Azul okrem iného tvrdila, že nesplnenie zmluvy treba pripísať v prvom rade spoločnostiam SGPS a Bouygues Immobilier, pretože ide o materské spoločnosti, ktoré sú spoločne a nerozdielne zodpovedné za záväzky svojich dcérskych spoločností podľa článku 501 CSC v spojení s článkom 491 toho istého kódexu.
            12. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, o ktorý sa žalované vo veci samej opierajú, vyplýva jednak, že spoločnosť Bouygues Immobilier nekontrolovala spoločnosti BPSA 9 a SGPS úplne, pričom takáto kontrola je základným formálnym kritériom na uplatnenie zodpovednostného právneho režimu skupín spoločností podľa článku 491 CSC, a jednak, že režim upravený v článku 501 CSC sa v prejednávanej veci neuplatňuje vzhľadom na článok 481 ods. 2 toho istého kódexu, ktorý vylučuje uplatnenie uvedeného režimu na materské spoločnosti, ktoré majú sídlo v inom členskom štáte. Keďže spoločnosť Bouygues Immobilier má sídlo vo Francúzsku, nemôže byť zodpovedná voči veriteľom spoločnosti BPSA 9.
            13. Vzhľadom na to, že toto vylúčenie vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu medzi materskými spoločnosťami so sídlom v Portugalsku a materskými spoločnosťami so sídlom v inom členskom štáte, spoločnosť Impacto Azul tvrdila, že sa porušuje článok 49 ZFEÚ.
            14. Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti portugalskej právnej úpravy s právom Únie a zastáva názor, že vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu tohto práva.
            15. Za týchto okolností sa Tribunal Judicial de Braga rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Je vylúčenie spoločností so sídlom v inom členskom štáte z uplatnenia režimu stanoveného v článku 501 CSC na základe režimu stanoveného v článku 481 ods. 2 CSC v rozpore s právom [Únie], konkrétne s článkom 49 ZFEÚ, podľa výkladu tohto ustanovenia Súdnym dvora [Európskej únie]?“
            O právomoci Súdneho dvora a prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
            16. Spoločnosť BPSA 9 na úvod nastoľuje otázku právomoci Súdneho dvora rozhodnúť o článku 49 ZFEÚ z dôvodu, že spor vo veci samej sa týka čisto vnútroštátnej situácie, a otázku prípustnosti rozhodnutia o prejudiciálnej otázke najmä z toho dôvodu, že relevancia otázky nie je podľa nej pre vyriešenie tohto sporu jednoznačná.
            17. Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého sa spor vo veci samej týka čisto vnútroštátnej situácie, Súdny dvor musí overiť, či má právomoc na to, aby sa vyjadril k výkladu uvedeného ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 31. januára 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Zb. s. I-349, bod 64; z 11. marca 2010, Attanasio Group, C-384/08, Zb. s. I-2055, bod 22, ako aj z 22. decembra 2010, Omalet, C-245/09, Zb. s. I-13771, bod 10).
            18. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor vylúčil svoju právomoc, ak je zjavné, že ustanovenie práva Únie podrobené výkladu Súdneho dvora sa nemôže uplatniť (rozsudky z 1. októbra 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Zb. s. I-9021, bod 43, a Omalet, už citovaný, bod 11).
            19. Podľa ustálenej judikatúry ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa slobody usadiť sa sa neuplatňujú v situácii, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 1990, Nino a i., C-54/88, C-91/88 a C-14/89, Zb. s. I-3537, bod 11; z 30. novembra 1995, Esso Española, C-134/94, Zb. s. I-4223, bod 17, ako aj zo 17. júla 2008, Komisia/Francúzsko, C-389/05, Zb. s. I-5397, bod 49).
            20. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nepochybne vyplýva, že spoločnosti Impacto Azul, BPSA 9 a SGPS majú svoje sídla v Portugalsku a že uplatňovanie právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa obmedzuje na tento členský štát. Skutočnosť, že spoločnosť Bouygues Immobilier je materská spoločnosť so sídlom vo Francúzsku, však v podstate predstavuje cezhraničný prvok a zároveň aj nevyhnutný predpoklad na odvolanie sa na slobodu pohybu zaručenú Zmluvou. Preto nemožno prijať názor, že otázka sa týka čisto vnútroštátnej situácie, ako to tvrdí spoločnosť BPSA 9.
            21. Súdny dvor má teda právomoc preskúmať túto otázku.
            22. Pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, spoločnosť BPSA 9 tvrdí, že položená otázka nie je relevantná, ba dokonca je hypotetická, a že vnútroštátny súd neposkytol dostatočné skutkové a právne podklady, na základe ktorých by bolo možné overiť, či je výklad článku 49 ZFEÚ potrebný na vyriešenie sporu vo veci samej.
            23. Spoločnosť BPSA 9 tvrdí, že je zbytočné zisťovať, či je článok 501 CSC zlučiteľný s článkom 49 ZFEÚ, pretože podľa portugalského práva, ktoré je uplatniteľné v prejednávanej veci, dotknuté tri spoločnosti netvoria skupinu so vzťahmi úplnej kontroly. Vnútroštátny súd však v tomto ohľade ešte nerozhodol.
            24. Spoločnosť BPSA 9 okrem toho tvrdí, že zo spoločného uplatnenia článku 491 a článku 501 ods. 2 CSC vyplýva, že od materskej spoločnosti možno vyžadovať, aby prevzala zodpovednosť za záväzky svojej dcérskej spoločnosti až po uplynutí 30 dní od nesplnenia záväzku dcérskou spoločnosťou, pričom táto lehota sa nedodržala.
            25. Z toho podľa nej vyplýva, že spoločnosť Bouygues Immobilier bez ohľadu na jej sídlo nemôže byť vo veci samej zodpovedná.
            26. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je konanie upravené v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje vnútroštátnym súdom výklad právnych predpisov Únie, ktorý potrebujú na rozhodnutie vnútroštátnych sporov (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke, C-83/91, Zb. s. I-4871, bod 22; z 24. marca 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Zb. s. I-2119, bod 65, a z 19. júna 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, bod 31).
            27. V rámci tejto spolupráce platí pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie domnienka relevancie. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu Súdnym dvorom je tak možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C-94/04 a C-202/04, Zb. s. I-11421, bod 25; z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629, bod 36, ako aj Chartered Institute of Patent Attorneys, už citovaný, bod 32 a citovanú judikatúru).
            28. V prejednávanej veci však nejde o takýto prípad. Je síce nesporné, že vo vnútroštátnom rozhodnutí sa Súdnemu dvoru predložilo len zhrnutie skutkových a právnych podkladov, faktom však zostáva, že tieto podklady zjavne súvisia s predmetom sporu vo veci samej a umožňujú, ako to vyplýva z bodov 8 až 13 tohto rozsudku, určiť rozsah prejudiciálnej otázky, ako aj obsah, v akom sa predkladá. Uvedené rozhodnutie navyše jednoznačne uvádza dôvody, ktoré viedli vnútroštátny súd k názoru, že pre jeho rozsudok je potrebný výklad článku 49 ZFEÚ.
            29. Okrem toho sa nezdá, že by požadovaný výklad práva Únie nemal žiadnu súvislosť s otázkou položenou v spore vo veci samej, teda s otázkou, či francúzsku spoločnosť Bouygues Immobilier možno považovať za zodpovednú voči veriteľom spoločnosti BPSA 9.
            30. Z uvedeného vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.
            O prejudiciálnej otázke
            31. Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či článok 49 ZFEÚ bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.
            32. Na úvod treba pripomenúť, že sloboda usadiť sa, pokiaľ ide o spoločnosti založené v súlade s právnou úpravou členského štátu, ktoré majú sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Európskej únii, zahŕňa právo vykonávať svoju činnosť v iných členských štátoch prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudky z 23. februára 2006, Keller Holding, C-471/04, Zb. s. I-2107, bod 29; z 15. mája 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Zb. s. I-3601, bod 18, a z 27. novembra 2008, Papillon, C-418/07, Zb. s. I-8947, bod 15).
            33. Článok 49 ZFEÚ ukladá povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť sa. Cieľom ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa je podľa ich znenia zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov. Navyše podľa ustálenej judikatúry článok 49 ZFEÚ vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez rozdielu na základe štátnej príslušnosti, je spôsobilé sťažiť výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou pre príslušníkov členských štátov Únie alebo urobiť ho menej príťažlivým (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. novembra 2011, National Grid Indus, C-371/10, Zb. s. I-12273, body 35 a 36, ako aj z 21. júna 2012, Susisalo a i., C-84/11, bod 31).
            34. Podľa portugalskej právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa režim spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich portugalských dcérskych spoločností neuplatňuje na materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte. Treba preto preskúmať, či táto právna úprava predstavuje obmedzenie v zmysle článku 49 ZFEÚ.
            35. Treba uviesť, že v prípade neexistencie jednotných pravidiel týkajúcich sa skupín spoločností v rámci Únie sú členské štáty v zásade príslušné určiť právo, ktoré sa uplatňuje na pohľadávku spriaznenej spoločnosti. Portugalské právo pritom stanovuje, že len materské spoločnosti so sídlom v Portugalsku sú spoločne a nerozdielne zodpovedné voči veriteľom svojich dcérskych spoločností. Ako teda Komisia správne uvádza, za okolností, aké existujú v prejednávanej veci, článok 49 ZFEÚ nebráni tomu, aby členský štát mohol legitímne zlepšiť zaobchádzanie s pohľadávkami skupín existujúcich na jeho území (pozri analogicky rozsudok zo 7. februára 1984, Jongeneel Kaas a i., 237/82, Zb. s. 483, bod 20).
            36. Vylúčenie obchodných spoločností so sídlom v inom členskom štáte z uplatňovania režimu podľa článku 501 CSC na základe režimu upraveného v článku 481 ods. 2 CSC totiž nie je takej povahy, že by sa výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou stal pre materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte menej príťažlivým.
            37. V každom prípade treba zdôrazniť, že materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte ako v Portugalskej republike sa môžu zmluvne dohodnúť na režime spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti za pohľadávky svojich dcérskych spoločností.
            38. Treba preto konštatovať, že pokiaľ ide o postavenie materských spoločností so sídlom v inom členskom štáte ako v Portugalskej republike, vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej neobmedzuje slobodu usadiť sa v zmysle článku 49 ZFEÚ.
            39. Vzhľadom na uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.
            O trovách
            40. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:
            Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.

    ---documentbreak---

         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
      z 20. júna 2013 (
            *1
         )
      „Sloboda usadiť sa — Obmedzenia — Spoločná a nerozdielna zodpovednosť materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností — Vylúčenie materských spoločností so sídlom v inom členskom štáte — Obmedzenie — Neexistencia“
      Vo veci C-186/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal Judicial de Braga (Portugalsko) zo 14. marca 2012 a doručený Súdnemu dvoru 23. apríla 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Impacto Azul Lda

      proti

         BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA,

         Bouygues Imobiliária – SGPS Lda,

         Bouygues Immobilier SA,

         Aniceto Fernandes Viegas,

         Óscar Cabanez Rodriguez,

      SÚDNY DVOR (deviata komora),
      v zložení: predseda deviatej komory J. Malenovský, sudcovia U. Lõhmus (spravodajca) a A. Prechal,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Impacto Azul Lda, v zastúpení: B. Faria a A. Coelho Rocha, advogados,

               —

               BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA, v zastúpení: M. Marques Mendes, P. Vilarinho Pires a A. Dias Henriques, advogados,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a C. Antunes, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: P. Guerra e Andrade a I. Rogalski, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Impacto Azul Lda (ďalej len „Impacto Azul“) na jednej strane a spoločnosťami BPSA 9 – Promoção e Desenvolvimento de Investimentos Imobiliários SA (ďalej len „BPSA 9“), Bouygues Immobiliária – SGPS Lda (ďalej len „SGPS“) a Bouygues Immobilier SA (ďalej len „Bouygues Immobilier“) a subsidiárne A. Fernandesom Viegasom a Ó. Cabanezom Rodriguezom na druhej strane, týkajúceho sa toho, že spoločnosť BPSA 9 nevykonala zmluvu uzavretú so spoločnosťou Impacto Azul.

         Portugalské právo

               3

               Článok 481 oddielu VI kódexu obchodných spoločností (Código das sociedades comerciais, ďalej len „CSC“) stanovuje:
               „Pôsobnosť tohto oddielu
               1.   Ustanovenia tohto oddielu upravujú vzťahy medzi spoločnosťami s ručením obmedzeným, akciovými spoločnosťami a komanditnými spoločnosťami.
               2.   Ustanovenia tohto oddielu sa vzťahujú len na spoločnosti so sídlom v Portugalsku...
               …“

               4

               Článok 482 CSC znie:
               „Na účely tohto zákona sú spriaznenými spoločnosťami:
               …

                        c)

                        spoločnosti v kontrolnom vzťahu;

                        d)

                        spoločnosti v skupinovom vzťahu.“

               5

               Z článkov 488, 489, 492 a 493 CSC vyplýva, že dve spoločnosti sú v skupinovom vzťahu v prípade, ak jedna spoločnosť úplne kontroluje druhú spoločnosť (existujúca alebo následná kontrola), pričom skutočnosť, že jedna z nich bola založená skôr ako druhá, alebo naopak, je v tomto prípade bezvýznamná, alebo ak ako nezávislé spoločnosti podliehajú jednému a spoločnému vedeniu (rovnocenná skupina), prípadne ak závislá alebo nezávislá spoločnosť poverí svojou správou inú spoločnosť (vzťah podriadenosti).

               6

               Článok 491 CSC znie:
               „Ustanovenia článkov 501 až 504 a ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na základe týchto článkov, sa vzťahujú na skupiny vytvorené prostredníctvom úplnej kontroly.“

               7

               Článok 501 CSC znie:
               „1.   Materská spoločnosť preberá zodpovednosť za záväzky dcérskej spoločnosti vzniknuté pred uzavretím zmluvy o kontrole alebo po jej uzavretí až do skončenia platnosti tejto zmluvy.
               2.   Od materskej spoločnosti možno vyžadovať, aby prevzala zodpovednosť za záväzky až po uplynutí 30 dní od nesplnenia záväzku dcérskou spoločnosťou.
               3.   Exekučný titul vydaný voči dcérskej spoločnosti nemožno vykonať voči materskej spoločnosti.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               8

               Impacto Azul je portugalská spoločnosť s ručením obmedzeným, ktorej hospodárska činnosť pozostáva najmä z nákupu a predaja nehnuteľností. Spoločnosti BPSA 9, SGPS a Bouygues Immobilier boli súčasťou medzinárodnej developerskej spoločnosti Bouygues a de facto vytvorili skupinu so vzťahmi úplnej kontroly v zmysle článkov 488 CSC a 489 CSC. Portugalská spoločnosť BPSA 9 totiž bola v úplnom vlastníctve spoločnosti SGPS, ktorá mala tiež sídlo v Portugalsku a ktorú úplne kontrolovala francúzska spoločnosť Bouygues Immobilier, materská spoločnosť, ktorá riadila všetky spoločnosti tejto skupiny.

               9

               Dňa 28. júla 2006 spoločnosti Impacto Azul a BPSA 9 uzavreli zmluvu o budúcej kúpno-predajnej zmluve (ďalej len „zmluva“), v ktorej sa dohodli, že spoločnosť Impacto Azul predá spoločnosti BPSA 9 novú nehnuteľnosť a spoločnosť BPSA 9 ju kúpi. Podľa Impacto Azul spoločnosť BPSA 9 nedodržala svoje zmluvné záväzky. Pre hospodársku krízu a nepriaznivé trhové podmienky sa spoločnosť Bouygues Immobilier rozhodla od projektu odstúpiť a straty súvisiace s týmto odstúpením ponechala na ťarchu spoločnosti Impacto Azul.

               10

               Po pokuse o priateľské urovnanie tohto sporu s BPSA 9 spoločnosť Impacto Azul podala na Tribunal Judicial de Braga žalobu o určenie zodpovednosti proti tejto spoločnosti z dôvodu nevykonania zmluvy, ktorú s ňou uzavrela.

               11

               V predmetnom konaní spoločnosť Impacto Azul okrem iného tvrdila, že nesplnenie zmluvy treba pripísať v prvom rade spoločnostiam SGPS a Bouygues Immobilier, pretože ide o materské spoločnosti, ktoré sú spoločne a nerozdielne zodpovedné za záväzky svojich dcérskych spoločností podľa článku 501 CSC v spojení s článkom 491 toho istého kódexu.

               12

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, o ktorý sa žalované vo veci samej opierajú, vyplýva jednak, že spoločnosť Bouygues Immobilier nekontrolovala spoločnosti BPSA 9 a SGPS úplne, pričom takáto kontrola je základným formálnym kritériom na uplatnenie zodpovednostného právneho režimu skupín spoločností podľa článku 491 CSC, a jednak, že režim upravený v článku 501 CSC sa v prejednávanej veci neuplatňuje vzhľadom na článok 481 ods. 2 toho istého kódexu, ktorý vylučuje uplatnenie uvedeného režimu na materské spoločnosti, ktoré majú sídlo v inom členskom štáte. Keďže spoločnosť Bouygues Immobilier má sídlo vo Francúzsku, nemôže byť zodpovedná voči veriteľom spoločnosti BPSA 9.

               13

               Vzhľadom na to, že toto vylúčenie vedie k rozdielnemu zaobchádzaniu medzi materskými spoločnosťami so sídlom v Portugalsku a materskými spoločnosťami so sídlom v inom členskom štáte, spoločnosť Impacto Azul tvrdila, že sa porušuje článok 49 ZFEÚ.

               14

               Vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti portugalskej právnej úpravy s právom Únie a zastáva názor, že vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu tohto práva.

               15

               Za týchto okolností sa Tribunal Judicial de Braga rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je vylúčenie spoločností so sídlom v inom členskom štáte z uplatnenia režimu stanoveného v článku 501 CSC na základe režimu stanoveného v článku 481 ods. 2 CSC v rozpore s právom [Únie], konkrétne s článkom 49 ZFEÚ, podľa výkladu tohto ustanovenia Súdnym dvora [Európskej únie]?“

         O právomoci Súdneho dvora a prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

               16

               Spoločnosť BPSA 9 na úvod nastoľuje otázku právomoci Súdneho dvora rozhodnúť o článku 49 ZFEÚ z dôvodu, že spor vo veci samej sa týka čisto vnútroštátnej situácie, a otázku prípustnosti rozhodnutia o prejudiciálnej otázke najmä z toho dôvodu, že relevancia otázky nie je podľa nej pre vyriešenie tohto sporu jednoznačná.

               17

               Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého sa spor vo veci samej týka čisto vnútroštátnej situácie, Súdny dvor musí overiť, či má právomoc na to, aby sa vyjadril k výkladu uvedeného ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 31. januára 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Zb. s. I-349, bod 64; z 11. marca 2010, Attanasio Group, C-384/08, Zb. s. I-2055, bod 22, ako aj z 22. decembra 2010, Omalet, C-245/09, Zb. s. I-13771, bod 10).

               18

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor vylúčil svoju právomoc, ak je zjavné, že ustanovenie práva Únie podrobené výkladu Súdneho dvora sa nemôže uplatniť (rozsudky z 1. októbra 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Zb. s. I-9021, bod 43, a Omalet, už citovaný, bod 11).

               19

               Podľa ustálenej judikatúry ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa slobody usadiť sa sa neuplatňujú v situácii, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 1990, Nino a i., C-54/88, C-91/88 a C-14/89, Zb. s. I-3537, bod 11; z 30. novembra 1995, Esso Española, C-134/94, Zb. s. I-4223, bod 17, ako aj zo 17. júla 2008, Komisia/Francúzsko, C-389/05, Zb. s. I-5397, bod 49).

               20

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nepochybne vyplýva, že spoločnosti Impacto Azul, BPSA 9 a SGPS majú svoje sídla v Portugalsku a že uplatňovanie právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa obmedzuje na tento členský štát. Skutočnosť, že spoločnosť Bouygues Immobilier je materská spoločnosť so sídlom vo Francúzsku, však v podstate predstavuje cezhraničný prvok a zároveň aj nevyhnutný predpoklad na odvolanie sa na slobodu pohybu zaručenú Zmluvou. Preto nemožno prijať názor, že otázka sa týka čisto vnútroštátnej situácie, ako to tvrdí spoločnosť BPSA 9.

               21

               Súdny dvor má teda právomoc preskúmať túto otázku.

               22

               Pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, spoločnosť BPSA 9 tvrdí, že položená otázka nie je relevantná, ba dokonca je hypotetická, a že vnútroštátny súd neposkytol dostatočné skutkové a právne podklady, na základe ktorých by bolo možné overiť, či je výklad článku 49 ZFEÚ potrebný na vyriešenie sporu vo veci samej.

               23

               Spoločnosť BPSA 9 tvrdí, že je zbytočné zisťovať, či je článok 501 CSC zlučiteľný s článkom 49 ZFEÚ, pretože podľa portugalského práva, ktoré je uplatniteľné v prejednávanej veci, dotknuté tri spoločnosti netvoria skupinu so vzťahmi úplnej kontroly. Vnútroštátny súd však v tomto ohľade ešte nerozhodol.

               24

               Spoločnosť BPSA 9 okrem toho tvrdí, že zo spoločného uplatnenia článku 491 a článku 501 ods. 2 CSC vyplýva, že od materskej spoločnosti možno vyžadovať, aby prevzala zodpovednosť za záväzky svojej dcérskej spoločnosti až po uplynutí 30 dní od nesplnenia záväzku dcérskou spoločnosťou, pričom táto lehota sa nedodržala.

               25

               Z toho podľa nej vyplýva, že spoločnosť Bouygues Immobilier bez ohľadu na jej sídlo nemôže byť vo veci samej zodpovedná.

               26

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je konanie upravené v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje vnútroštátnym súdom výklad právnych predpisov Únie, ktorý potrebujú na rozhodnutie vnútroštátnych sporov (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke, C-83/91, Zb. s. I-4871, bod 22; z 24. marca 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Zb. s. I-2119, bod 65, a z 19. júna 2012, The Chartered Institute of Patent Attorneys, C-307/10, bod 31).

               27

               V rámci tejto spolupráce platí pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie domnienka relevancie. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu Súdnym dvorom je tak možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C-94/04 a C-202/04, Zb. s. I-11421, bod 25; z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629, bod 36, ako aj Chartered Institute of Patent Attorneys, už citovaný, bod 32 a citovanú judikatúru).

               28

               V prejednávanej veci však nejde o takýto prípad. Je síce nesporné, že vo vnútroštátnom rozhodnutí sa Súdnemu dvoru predložilo len zhrnutie skutkových a právnych podkladov, faktom však zostáva, že tieto podklady zjavne súvisia s predmetom sporu vo veci samej a umožňujú, ako to vyplýva z bodov 8 až 13 tohto rozsudku, určiť rozsah prejudiciálnej otázky, ako aj obsah, v akom sa predkladá. Uvedené rozhodnutie navyše jednoznačne uvádza dôvody, ktoré viedli vnútroštátny súd k názoru, že pre jeho rozsudok je potrebný výklad článku 49 ZFEÚ.

               29

               Okrem toho sa nezdá, že by požadovaný výklad práva Únie nemal žiadnu súvislosť s otázkou položenou v spore vo veci samej, teda s otázkou, či francúzsku spoločnosť Bouygues Immobilier možno považovať za zodpovednú voči veriteľom spoločnosti BPSA 9.

               30

               Z uvedeného vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.

         O prejudiciálnej otázke

               31

               Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či článok 49 ZFEÚ bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.

               32

               Na úvod treba pripomenúť, že sloboda usadiť sa, pokiaľ ide o spoločnosti založené v súlade s právnou úpravou členského štátu, ktoré majú sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Európskej únii, zahŕňa právo vykonávať svoju činnosť v iných členských štátoch prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudky z 23. februára 2006, Keller Holding, C-471/04, Zb. s. I-2107, bod 29; z 15. mája 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Zb. s. I-3601, bod 18, a z 27. novembra 2008, Papillon, C-418/07, Zb. s. I-8947, bod 15).

               33

               Článok 49 ZFEÚ ukladá povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť sa. Cieľom ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobody usadiť sa je podľa ich znenia zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov. Navyše podľa ustálenej judikatúry článok 49 ZFEÚ vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez rozdielu na základe štátnej príslušnosti, je spôsobilé sťažiť výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou pre príslušníkov členských štátov Únie alebo urobiť ho menej príťažlivým (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. novembra 2011, National Grid Indus, C-371/10, Zb. s. I-12273, body 35 a 36, ako aj z 21. júna 2012, Susisalo a i., C-84/11, bod 31).

               34

               Podľa portugalskej právnej úpravy dotknutej vo veci samej sa režim spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich portugalských dcérskych spoločností neuplatňuje na materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte. Treba preto preskúmať, či táto právna úprava predstavuje obmedzenie v zmysle článku 49 ZFEÚ.

               35

               Treba uviesť, že v prípade neexistencie jednotných pravidiel týkajúcich sa skupín spoločností v rámci Únie sú členské štáty v zásade príslušné určiť právo, ktoré sa uplatňuje na pohľadávku spriaznenej spoločnosti. Portugalské právo pritom stanovuje, že len materské spoločnosti so sídlom v Portugalsku sú spoločne a nerozdielne zodpovedné voči veriteľom svojich dcérskych spoločností. Ako teda Komisia správne uvádza, za okolností, aké existujú v prejednávanej veci, článok 49 ZFEÚ nebráni tomu, aby členský štát mohol legitímne zlepšiť zaobchádzanie s pohľadávkami skupín existujúcich na jeho území (pozri analogicky rozsudok zo 7. februára 1984, Jongeneel Kaas a i., 237/82, Zb. s. 483, bod 20).

               36

               Vylúčenie obchodných spoločností so sídlom v inom členskom štáte z uplatňovania režimu podľa článku 501 CSC na základe režimu upraveného v článku 481 ods. 2 CSC totiž nie je takej povahy, že by sa výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou stal pre materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte menej príťažlivým.

               37

               V každom prípade treba zdôrazniť, že materské spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte ako v Portugalskej republike sa môžu zmluvne dohodnúť na režime spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti za pohľadávky svojich dcérskych spoločností.

               38

               Treba preto konštatovať, že pokiaľ ide o postavenie materských spoločností so sídlom v inom členskom štáte ako v Portugalskej republike, vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej neobmedzuje slobodu usadiť sa v zmysle článku 49 ZFEÚ.

               39

               Vzhľadom na uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:

                     Článok 49 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá vylučuje uplatnenie zásady spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti materských spoločností voči veriteľom ich dcérskych spoločností v prípade materských spoločností, ktoré majú sídlo na území iného členského štátu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. júla 2000. # Centrosteel Srl proti Adipol GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretore di Brescia - Taliansko. # Vec C-456/98.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. júla 1984. # Sophie Moussis proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 227/83.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 19. októbra 2000. # Hans Sommer GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Bremen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Bremen - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník - Colná hodnota. # Vec C-15/99.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. júna 1987. # Coöperatieve Melkproducentenbedrijven Noord-Nederland BA ("Frico") a iní proti Voedselvoorzienings In- en Verkoopbureau. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Holandsko. # Spojené veci 424/85 a 425/85.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. marca 1980. # H. Ferwerda BV proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Holandsko. # Vec 265/78.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. januára 1997. # S. Agri SNC a Agricola Veneta Sas proti Regione Veneto. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Consiglio di Stato - Taliansko. # Vec C-255/95.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. mája 1987. # Union Deutsche Lebensmittelwerke GmbH a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - "Beurre de Berlin". # Vec 97/85.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 5. decembra 2002. # Overland Footwear Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania VAT and Duties Tribunal, London - Spojené kráľovstvo. # Vec C-379/00.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. marca 1991. # Baywa AG proti Hauptzollamt Weiden. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Vec C-116/89.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata rozšírená komora) z 12. júna 2007. # Budějovický Budvar, národní podnik proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva BUD - Označenia pôvodu zapísané na základe Lisabonskej dohody - Článok 8 ods. 4 nariadenia (ES) č. 40/94 - Zamietnutie námietky. # Spojené veci T-60/04 až T-64/04.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata rozšírená komora) z 12. júna 2007 – Budĕjovický Budvar/ÚHVT – Anheuser-Busch (BUD)
      (spojené veci T‑60/04 až T‑64/04)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihlášky slovnej ochrannej známky Spoločenstva BUD – Označenie pôvodu zapísané podľa Lisabonskej dohody – Článok 8 ods. 4 nariadenia (ES) č. 40/94 – Zamietnutie námietky“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa nezapísanej ochrannej známky alebo iného označenia používaného v obchodnom styku (nariadenie Rady č. 40/94, článok
            8 ods. 4) (pozri body 68 – 72)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa nezapísanej ochrannej známky alebo iného označenia používaného v obchodnom styku (nariadenie Rady č. 40/94, článok
            8 ods. 4) (pozri bod 197)
      Predmet

               Zrušenie piatich rozhodnutí druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 3. decembra 2003 (veci R 107/2003-2, R 111/2003-2, R 114/2003-2,
                  R 115/2003‑2 a R 122/2003-2) týkajúcich sa námietkových konaní medzi Budĕjovický Budvar, národní podnik, a Anheuser-Busch,
                  Inc.

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Anheuser-Busch, Inc.

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka BUD pre tovary patriace do tried 9, 14, 16, 21, 25, 29 a 30 – prihlášky č. 739102, 24729, 24737, 24695
                  et 24679

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Budĕjovický Budvar, národní podnik

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               označenie pôvodu BUD

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietok

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloby v spojených veciach T‑60/04 až T‑64/04 sa zamietajú.

                  2.

                  	Budĕjovický Budvar, národní podnik, je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) zo 17. októbra 1991.#Henri de Compte v. Európsky parlament.#Vec T-26/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. novembra 2007.#Alfredo Nieto Nuño proti Leonci Monlleó Franquet.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona - Španielsko.#Ochranné známky - Smernica 89/104/EHS - Článok 4 ods. 2 písm. d) - Ochranné známky ‚všeobecne známe‘ v členskom štáte v zmysle článku 6 bis parížskeho dohovoru - Známosť ochrannej známky - Geografický rozsah.#Vec C-328/06.

text:
      Vec C‑328/06
      Alfredo Nieto Nuño
      proti
      Leonci Monlleó Franquet
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona)
      „Ochranné známky – Smernica 89/104/EHS – Článok 4 ods. 2 písm. d) – Ochranné známky ‚všeobecne známe‘ v členskom štáte v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru – Známosť ochrannej známky – Geografický rozsah“
      Návrhy prednesené 13. septembra 2007 – generálny advokát P. Mengozzi
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. novembra 2007
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Ochranné známky – Smernica 89/104 – Zamietnutie zápisu alebo neplatnosť – Kolízia so skoršou
            ochrannou známkou všeobecne známou v členskom štáte
      [Smernica Rady 89/104, článok 4 ods. 2 písm. d)]
      Článok 4 ods. 2 písm. d) prvej smernice 89/104 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že skoršia ochranná známka
         má byť všeobecne známa na celom území členského štátu zápisu alebo na podstatnej časti tohto územia.

      Keďže toto ustanovenie neobsahuje spresnenie v tomto smere, nemožno vyžadovať, aby všeobecná známosť existovala na celom území
         členského štátu, a postačuje, aby existovala na podstatnej časti tohto územia. Bežne chápaný význam výrazu „v členskom štáte“
         však odporuje tomu, aby sa tento výraz uplatnil na všeobecnú známosť obmedzenú na jedno mesto a jeho okolie, ktoré spolu nevytvárajú
         podstatnú časť územia členského štátu.

      (pozri body 17, 18, 20 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 22. novembra 2007 (*)

      „Ochranné známky – Smernica 89/104/EHS – Článok 4 ods. 2 písm. d) – Ochranné známky ‚všeobecne známe‘ v členskom štáte v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru – Známosť ochrannej známky – Geografický rozsah“
      Vo veci C‑328/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Juzgado de lo Mercantil
         3 de Barcelona (Španielsko) zo 17. júla 2006 a doručený Súdnemu dvoru 27. júla 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Alfredo Nieto Nuño
      proti
      Leonci Monlleó Franquet,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen (spravodajca), J. Makarczyk, P. Kūris a J.‑C. Bonichot,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       L. Monlleó Franquet, v zastúpení: C. Arcas Hernández, procurador, a C. Cardelús de Balle, abogado,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.‑C. Niollet, splnomocnení zástupcovia,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Vidal Puig a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. septembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92, ďalej
         len „smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Nieto Nuño, majiteľom zapísanej ochrannej známky FINCAS TARRAGONA vzťahujúcej
         sa na rôzne činnosti v oblasti nehnuteľností, a pánom Monlleó Franquet, realitným maklérom v Tarragone (Španielsko), ktorý
         sa týka používania pánom Monlleó Franquet v rámci jeho podnikateľskej činnosti skoršej nezapísanej ochrannej známky FINCAS
         TARRAGONA v kastílčine alebo FINQUES TARRAGONA v katalánčine.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 4 smernice nazvaný „Ďalšie dôvody zamietnutia alebo vyhlásenie neplatnosti týkajúce sa konfliktu so skoršími právami“
         stanovuje:

      „1.      Ochranná známka nebude zapísaná do registra a ak už bola zapísaná, musí byť vyhlásená za neplatnú:
      a)      ak je táto ochranná známka zhodná so skoršou ochrannou známkou a tovary alebo služby, pre ktoré je táto ochranná známka podaná,
         alebo pre ktoré je zapísaná, sú zhodné s tovarmi alebo službami, pre ktoré je chránená táto skoršia ochranná známka;

      b)      ak existuje z dôvodu totožnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a totožnosti alebo podobnosti tovarov alebo
         služieb, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, pravdepodobnosť zámeny na strane verejnosti, vrátane pravdepodobnosti asociácie
         so skoršou ochrannou známkou.

      2.      ‚Skoršími ochrannými známkami‘ v zmysle odseku 1 sú:
      …
      d)      ochranné známky, ktoré v deň podania prihlášky ochrannej známky, prípadne ku dňu priority uplatnenej vo vzťahu k prihláške
         ochrannej známky, sú v členskom štáte všeobecne známe v tom zmysle ako pojem ‚všeobecne známe‘ používa článok 6 bis Parížskeho dohovoru.

      …
      4.      Každý členský štát môže ďalej stanoviť, že ochranná známka nebude zapísaná, alebo, ak už je zapísaná, môže byť vymazaná, ak
         a v tom rozsahu, v akom:

      …
      b)      práva k nezapísanej ochrannej známke alebo k inému označeniu používanému v obchodnom styku boli získané pred dňom podania
         prihlášky neskoršej ochrannej známky alebo pred dňom priority nárokovanej vo vzťahu k prihláške neskoršej ochrannej známky,
         a táto nezapísaná ochranná známka alebo iné označenie poskytuje svojmu majiteľovi právo zakázať používanie neskoršej ochrannej
         známky;

      …“
      4       Článok 6 smernice nazvaný „Obmedzenie účinku ochrannej známky“ vo svojom odseku 2 uvádza:
      „Ochranná známka neoprávňuje majiteľa zakázať tretím stranám používať v obchodnom styku skoršie právo, ktoré sa vzťahuje len
         na istú oblasť, ak je toto právo uznané právnymi predpismi príslušného členského štátu a je využívané len na území, pre ktoré
         je uznané.“

       Parížsky dohovor
      5       Článok 6 bis dohovoru na ochranu priemyselného vlastníctva podpísaného 20. marca 1883 v Paríži poslednýkrát revidovaný v Štokholme 14. júla
         1967 a zmenený a doplnený 28. septembra 1979 (Zbierka zmlúv Organizácie spojených národov, zväzok 828, č. 11851, s. 305, ďalej len „Parížsky dohovor“), ktorý je záväzný pre všetky členské štáty Európskeho spoločenstva,
         stanovuje:

      „Ochranné známky: všeobecne známe ochranné známky

      1.      Únijné krajiny sa zaväzujú buď z úradnej povinnosti, ak to zákonodarstvo krajiny dovoľuje, alebo na žiadosť záujemcu, že odmietnu
         alebo zrušia zápis a zakážu používanie továrenskej alebo obchodnej známky, ktorá je reprodukciou, napodobením alebo prekladom,
         ktorý môže vyvolať zámenu so známkou, o ktorej podľa posudku príslušného úradu krajiny zápisu alebo používania je tam všeobecne
         známe, že je už známkou osoby oprávnenej používať výhody tohto dohovoru a používanou pre rovnaké alebo podobné výrobky. Rovnako
         tomu je, ak podstatná časť známky je reprodukciou takej známky všeobecne známej alebo napodobením, ktoré môže spôsobiť zámenu
         s ňou.

      2.      Pre domáhanie sa výmazu takej známky je povolená lehota najmenej 5 rokov odo dňa zápisu. Únijné krajiny môžu určiť lehotu,
         v ktorej sa možno domáhať zákazu používania.

      3.      Pre domáhanie sa výmazu alebo zákazu používania známok zapísaných alebo používaných v zlom úmysle sa lehota neurčuje.“
       Vnútroštátna právna úprava
      6       Článok 6 španielskeho zákona o ochranných známkach č. 17/2001 (Ley de Marcas Española 17/2001) zo 7. decembra 2001 stanovuje:
      „1.      Ochranná známka nebude zapísaná do registra:
      a)      ak je táto ochranná známka zhodná so skoršou ochrannou známkou, ktorá označuje rovnaké tovary alebo služby;
      b)      ak existuje z dôvodu totožnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a totožnosti alebo podobnosti tovarov alebo
         služieb, na ktoré sa ochranná známka vzťahuje, pravdepodobnosť zámeny na strane verejnosti vrátane pravdepodobnosti asociácie
         so skoršou ochrannou známkou.

      2.      ‚Skoršími ochrannými známkami‘ v zmysle odseku 1 sú:
      …
      d)      nezapísané ochranné známky, ktoré v deň podania prihlášky ochrannej známky, prípadne ku dňu prednosti uplatnenej vo vzťahu
         k prihláške ochrannej známky, sú v Španielsku ‚všeobecne známe‘ v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      7       Pán Nieto Nuño je majiteľom ochrannej známky FINCAS TARRAGONA zapísanej v Španielsku a vzťahujúcej sa na činnosti patriace
         do triedy 36 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom
         a doplnenom znení, a to na činnosti správy nehnuteľností a nehnuteľností v spoluvlastníctve, prenájom a predaj nehnuteľností,
         právne poradenstvo a propagáciu nehnuteľností.

      8       Pán Monlleó Franquet, realitný maklér v Tarragone, používa verejne a nepretržite označenie FINCAS TARRAGONA v kastílčine alebo
         FINQUES TARRAGONA v katalánčine na identifikáciu svojej podnikateľskej činnosti.

      9       Pán Nieto Nuño podal podľa španielskej právnej úpravy o ochranných známkach žalobu proti pánovi Monlleó Franquet na Juzgado
         de lo Mercantil 3 de Barcelona, ktorou sa domáhal určenia, že žalovaný vo veci samej porušil práva zapísanej ochrannej známky
         FINCAS TARRAGONA.

      10     Pán Monlleó Franquet vo svojom vyjadrení k žalobe uviedol, že označenie, ktoré používa pri vykonávaní svojej podnikateľskej
         činnosti, je všeobecne známou nezapísanou ochrannou známkou, ktorú používa najmenej od roku 1978. Podal vzájomný návrh, ktorým
         sa domáhal vyhlásenia neplatnosti zápisu ochrannej známky žalobcu vo veci samej.

      11     Vnútroštátny súd poznamenáva, že žalovaný vo veci samej používa svoju nezapísanú ochrannú známku iba v meste Tarragona a jeho
         okolí, takže príslušná oblasť verejnosti, zákazníkov, spotrebiteľov a súťažiteľov nebude tvorená ani celým územím Španielska
         a ani podstatnou časťou tohto územia.

      12     Za týchto okolností Juzgado de lo Mercantil 3 de Barcelona rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Vzťahuje sa pojem ochrannej známky ‚všeobecne známej‘ v členskom štáte, uvedený v článku 4 prvej [smernice], výlučne na stupeň
         známosti a zavedenia v členskom štáte Európskej únie alebo na podstatnej časti územia štátu, alebo sa všeobecná známosť ochrannej
         známky môže viazať na územie, ktoré sa nezhoduje s územím štátu, ale s územím autonómnej oblasti, regiónu, kraja alebo mesta,
         podľa toho, aký tovar alebo službu chráni ochranná známka a kto sú jej skutoční adresáti, teda podľa toho, na akom trhu ochranná
         známka pôsobí?“

       O prejudiciálnej otázke
      13     Položená otázka sa výlučne týka geografického rozsahu všeobecnej známosti skoršej ochrannej známky a netýka sa kritérií posudzovania
         tejto známosti, ktorá sa chápe ako stupeň oboznámenia verejnosti s ochrannou známkou.

      14     Čo sa týka geografického rozsahu všeobecnej známosti, treba uviesť, že podľa článku 4 ods. 2 písm. d) smernice treba existenciu
         „všeobecne známych ochranných známok“ v zmysle článku 6 bis Parížskeho dohovoru posudzovať „v členskom štáte“.

      15     Cieľom otázky vnútroštátneho súdu je, aby sa spresnil rozsah výrazu „v členskom štáte“.
      16     Vzhľadom na okolnosti sporu vo veci samej sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 2 písm. d) smernice
         vykladať v tom zmysle, že skoršia ochranná známka má byť všeobecne známa na celom území členského štátu zápisu alebo na podstatnej
         časti tohto územia alebo či sa ochrana poskytnutá týmto ustanovením vzťahuje aj na situáciu, keď je všeobecná známosť skoršej
         ochrannej známky obmedzená iba na jedno mesto a jeho okolie.

      17     V tejto súvislosti, keďže vykladané ustanovenie Spoločenstva neobsahuje spresnenie v tomto smere, nemožno vyžadovať, aby všeobecná
         známosť existovala na „celom“ území členského štátu, a postačuje, aby existovala na podstatnej časti tohto územia (pozri analogicky
         rozsudok zo 14. septembra 1999, General Motors, C‑375/97, Zb. s. I‑5421, bod 28, v súvislosti s príbuzným pojmom „dobré meno“
         ochrannej známky, pričom vo vzťahu k jeho posudzovaniu článok 5 ods. 2 smernice tiež odkazuje na výraz „v členskom štáte“).

      18     Bežne chápaný význam výrazu „v členskom štáte“ však odporuje tomu, aby sa tento výraz uplatnil na všeobecnú známosť obmedzenú
         na jedno mesto a jeho okolie, ktoré spolu nevytvárajú podstatnú časť územia členského štátu.

      19     V každom prípade treba poznamenať, že na nezapísanú skoršiu ochrannú známku sa prípadne môže vzťahovať najmä:
      –       článok 4 ods. 4 písm. b) smernice, ktorý umožňuje členskému štátu stanoviť, že ochranná známka nebude zapísaná alebo, ak už
         je zapísaná, môže byť vymazaná, ak a v tom rozsahu, v akom boli práva k nezapísanej ochrannej známke získané skôr, a táto
         nezapísaná ochranná známka poskytuje svojmu majiteľovi právo zakázať používanie neskoršej ochrannej známky,

      –       článok 6 ods. 2 smernice, ktorý oprávňuje členský štát povoliť používanie skoršieho práva, ktoré sa vzťahuje len na istú oblasť,
         len na území, pre ktoré je uznané.

      20     Bez toho, aby tým bola dotknutá pôsobnosť týchto dvoch ustanovení, treba na položenú otázku odpovedať, že článok 4 ods. 2
         písm. d) smernice sa má vykladať v tom zmysle, že skoršia ochranná známka má byť všeobecne známa na celom území členského
         štátu zápisu alebo na podstatnej časti tohto územia.

       O trovách
      21     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 4 ods. 2 písm. d) prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov
            v oblasti ochranných známok sa má vykladať v tom zmysle, že skoršia ochranná známka má byť všeobecne známa na celom území
            členského štátu zápisu alebo na podstatnej časti tohto územia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 17. decembra 2008. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Európsky sociálny fond (ESF) - Zníženie finančnej pomoci - Článok 24 nariadenia (EHS) č. 4253/88 - Vhodné preskúmanie prípadu Komisiou - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-154/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 17. decembra 2008 – Taliansko/Komisia
      (vec T‑154/06)
      „Európsky sociálny fond (ESF) – Zníženie finančnej pomoci – Článok 24 nariadenia (EHS) č. 4253/88 – Vhodné preskúmanie prípadu Komisiou – Žaloba o neplatnosť“
      Hospodárska a sociálna súdržnosť – Štrukturálna pomoc – Financovanie Spoločenstvom – Podrobná kontrola dodržiavania finančných povinností príjemcov pomoci vnútroštátnymi orgánmi – Rozsah – Vyhlásenie o zákonnosti výdavkov vystavené orgánom nezávislým od vykonávacieho orgánu – Vyhlásenie predstavujúce hlavný a spoľahlivý dôkaz – Povinnosť Komisie vykonať nové vyšetrovanie – Neexistencia (nariadenie Rady č. 4253/88, články 23 a 24; nariadenie Komisie č. 2064/97, článok 8) (pozri body 38 – 43, 50 – 52, 66 – 69, 77, 78, 91)
      Predmet

               Návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2006) 1171 z 23. marca 2006 o znížení finančnej pomoci poskytnutej z Európskeho sociálneho
                  fondu (ESF) na operatívny program pre sicílsky región, ktorý je súčasťou rámca pomoci Spoločenstva pre štrukturálnu pomoc
                  pre cieľ č. 1 v Taliansku (obdobie 1994 – 1999)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 5. februára 1991. # Deltakabel BV proti Staatssecretaris van Financiën. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Vec C-15/89.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. marca 1975. # Marie-Louise Acton a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 44, 46 a 49-74.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. septembra 1982. # G.F. Koks proti Raad van Arbeid. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Centrale Raad van Beroep - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 275/81.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 10. februára 1994. # George John White proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Vrátenie súm zaplatených bez právneho dôvodu. # Vec T-107/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. júna 2009.#Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste proti Pometon SpA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Commissione tributaria regionale di Trieste - Taliansko.#Colný kódex Spoločenstva - Nariadenie (ES) č. 384/96 - Ochrana pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva - Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 - Ochrana finančných záujmov Európskych spoločenstiev - Spracovanie v režime aktívneho zošľachťovacieho styku - Protiprávne konanie.#Vec C-158/08.

text:
      Vec C‑158/08
      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      proti
      Pometon SpA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Commissione tributaria regionale di Trieste)
      „Colný kódex Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 384/96 – Ochrana pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva – Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančných záujmov Európskych spoločenstiev – Spracovanie v režime aktívneho zošľachťovacieho styku – Protiprávne konanie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Spoločná obchodná politika – Obrana proti dumpingovým praktikám – Obchádzanie
      (Nariadenie Rady č. 384/96, článok 13)
      2.        Voľný pohyb tovaru – Obchod s tretími krajinami – Aktívny zošľachťovací styk – Rozsah
      (Nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 551 ods. 1)
      1.        Článok 13 nariadenia č. 384/96 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva,
         nie je uplatniteľný v prípade, že Rada na základe návrhu Komisie neprijala rozhodnutie o rozšírení uplatňovania antidumpingových
         ciel na dovozy podobných výrobkov z tretích krajín alebo ich častí.

      (pozri body 17 – 20, bod 1 výroku)
      2.        Operácia, ktorá spočíva v prechode tovaru cez hranicu po tom, ako bol spracovaný na tovar nepodliehajúci antidumpingovým clám,
         bez skutočného úmyslu spätného vývozu, a v jeho spätnom dovoze v krátkom čase, nemôže legálne podliehať režimu aktívneho zošľachťovacieho
         styku. V tejto súvislosti je cieľom aktívneho zošľachťovacieho styku oslobodiť od ciel iba ten tovar, ktorý je na colné územie
         Spoločenstva dovezený len dočasne, s cieľom, aby bol prepracovaný, opravený alebo spracovaný a následne spätne vyvezený tak,
         aby tým neutrpela hospodárska činnosť štátov Spoločenstva. Z toho vyplýva, že konanie, ako bolo opísané vyššie, je v rozpore
         so samotným cieľom režimu aktívneho zošľachťovacieho styku a škodí účinnosti právnej úpravy Spoločenstva.

      Dovozca, ktorý by neoprávnene deklaroval tovar v tomto režime a získal by z toho výhodu, bol by povinný zaplatiť clá vzťahujúce
         sa na dotknutý tovar bez toho, aby to malo vplyv na prípadné správne, občianskoprávne alebo trestnoprávne sankcie podľa vnútroštátneho
         práva. Príslušnému vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či sa má alebo nemá dotknutá operácia považovať za protiprávnu z hľadiska
         práva Spoločenstva.

      (pozri body 23 – 30, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 4. júna 2009 (*)

      „Colný kódex Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 384/96 – Ochrana pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva – Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančných záujmov Európskych spoločenstiev – Spracovanie v režime aktívneho zošľachťovacieho styku – Protiprávne konanie“
      Vo veci C‑158/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Commissione tributaria
         regionale di Trieste (Taliansko) z 13. marca 2008 a doručený Súdnemu dvoru 16. apríla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste
      proti
      Pometon SpA,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca), J. Makarczyk, P. Kūris a L. Bay
         Larsen,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. marca 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Pometon SpA, v zastúpení: E. Volli a F. Trevisan, avocats,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. van Vliet, E. Righini a S. Schønberg, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 nariadenia Rady (ES) č. 384/96 z 22. decembra 1995 o ochrane
         pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 56, 1996, s. 1; Mim. vyd. 11/010,
         s. 45), ako aj článkov 4, 114 a nasl., 202, 204, 212 a 214 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa
         ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „Colný kódex Spoločenstva“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste (Colný úrad v Trieste) a Pometon
         SpA vo veci dovozu ingotov zo surového horčíka pôvodom z Číny, ktoré boli deklarované v režime aktívneho zošľachťovacieho
         styku.

       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 13 nariadenia č. 384/96, v znení účinnom v čase vzniku skutkových okolností vo veci samej, stanovoval:

      „1.      Antidumpingové clá uložené v zmysle tohto nariadenia môžu byť rozšírené na dovozy podobných výrobkov z tretích krajín alebo
         ich častí v prípade, že dochádza k obchádzaniu opatrení. Obchádzanie je vymedzené ako zmena v štruktúre obchodu medzi tretími
         krajinami a spoločenstvom, ktorá je výsledkom praxe, postupu alebo činnosti, pre ktoré neexistuje iný dostatočný dôvod alebo
         hospodárske odôvodnenie než uloženie cla, a ak existuje dôkaz o tom, že nápravné účinky cla sú oslabované cenami, resp. množstvami
         obdobných výrobkov a že neexistuje žiadny dôkaz o dumpingu vo vzťahu k normálnym hodnotám predtým určeným pre takýto alebo
         podobný výrobok.

      2.      Montážna činnosť v spoločenstve alebo v tretej krajine sa považuje za obchádzanie platných opatrení, ak:
      a)      sa táto činnosť začala alebo podstatne vzrástla od začatia antidumpingového prešetrovania alebo tesne pred jeho začatím a príslušné
         diely pochádzajú z krajiny, na ktorú sa vzťahujú opatrenia; a

      b)      príslušné diely tvoria 60 % alebo viac z celkovej hodnoty zmontovaného výrobku s výnimkou prípadov, kedy v žiadnom prípade
         nemožno uvažovať, že dochádza k obchádzaniu, ak sa hodnota, ktorá je pridaná privezeným dielom počas montážnej alebo kompletizačnej
         činnosti je vyššia než 25 % výrobných nákladov; a

      c)      nápravné účinky cla sú vážne oslabené z hľadiska cien a/alebo množstiev podobného zmontovaného výrobku a existujú dôkazy o dumpingu
         vo vzťahu k predtým stanoveným normálnym hodnotám na takéto alebo podobné výrobky.

      3.      Prešetrovanie sa začne podľa tohto článku v prípade, že žiadosť obsahuje dostatok dôkazov o faktoroch uvedených v odseku 1.
         Podnet sa po konzultácii s poradným výborom zadá vo forme nariadenia Komisie, ktoré tiež nariadi colným orgánom, aby podrobili
         dovozy registrácii v súlade s článkom 14 ods. 5, alebo aby požiadali o záruky. Prešetrovanie vykoná Komisia, ktorej môžu pomáhať
         colné orgány, a ukončí sa do deviatich mesiacov. Ak sa na základe zistených skutočností ukáže, že rozšírenie opatrení je opodstatnené,
         vykoná ho Rada uznášajúca sa kvalifikovanou [nadpolovičnou – neoficiálny preklad] väčšinou na návrh Komisie, a to počínajúc dňom uloženia povinnosti registrácie v zmysle článku 14 ods. 5 alebo odo dňa,
         kedy sa požaduje záruka. Príslušné procesné ustanovenia tohto nariadenia, ktoré sa týkajú začatia a priebehu prešetrovania,
         sa uplatňujú v súlade s týmto článkom.

      …“
      4        Podľa článku 114 Colného kódexu Spoločenstva:

      „1.      Bez toho, aby tým bol dotknutý článok 115, režim aktívny zušľachťovací styk umožňuje, aby pre účely jednej alebo niekoľkých
         spracovateľských operácií na colnom území spoločenstva bol použitý:

      a)      tovar, ktorý nie je tovarom spoločenstva a ktorý má byť spätne vyvezený z colného územia spoločenstva vo forme zošľachtených
         výrobkov bez toho, aby podliehal dovoznému clu alebo obchodno-politickým opatreniam;

      b)      tovar prepustený do voľného obehu s vrátením alebo odpustením dovozného cla, ktorému tento tovar podlieha, ak je vyvezený
         z colného územia spoločenstva vo forme zošľachtených výrobkov.

      2.      Nasledujúcim výrazmi sa rozumie:
      a)      podmienečný systém: aktívny zošľachťovací styk podľa odseku 1 písmeno a);
      …“
      5        Článok 551 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92,
         ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), v znení účinnom v čase vzniku
         skutkových okolností vo veci samej, okrem iného stanovoval:

      „Povolenie na použitie podmienečného systému bude udelené len vtedy, ak má žiadateľ [skutočne v úmysle – neoficiálny preklad] opätovne vyviezť hlavné náhradné výrobky [zošľachtené výrobky – neoficiálny preklad] z colného územia spoločenstva. V tomto prípade môže byť použitie podmienečného systému povolené pre všetok tovar, ktorý
         má byť prepracovaný.“

      6        Článok 4 ods. 3 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev
         (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340) stanovuje:

      „Činy, o ktorých sa zistí, že boli úmyselne vykonané na získanie výhody v protiklade s cieľmi práva spoločenstva platného
         v danom prípade tým, že sa umelo vytvorili podmienky potrebné na získanie výhody, majú za následok neposkytnutie výhody alebo
         jej zrušenie.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      7        Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu Pometon SpA kúpil od konca roka 1998 do roku 2001 od Pometon doo, príbuznej spoločnosti
         založenej v roku 1998 so sídlom v Sezane (Slovinsko), ingoty zo surového horčíka pôvodom a pochádzajúce z Číny, pričom ich
         dovoz do Spoločenstva mal podliehať uloženiu antidumpingového cla na základe nariadenia Rady (ES) č. 2402/98 z 3. novembra
         1998, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz nelegovaného surového horčíka pochádzajúceho z Čínskej ľudovej
         republiky a s konečnou platnosťou vyberá dočasné clo (Ú. v. ES L 298, s. 1). Tento tovar bol dovážaný v rámci zmlúv o úprave
         veci s príkazcom Pometon doo, usadeným v tretej krajine. Pometon SpA požiadal a získal povolenie, aby bol tento tovar podrobený
         režimu aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením od cla na šesť mesiacov. Uvedený tovar bol prepracovaný
         spoločnosťou Pometon SpA do horčíkových granúl nepodliehajúcich antidumpingovému clu a bol spätne vyvezený cez colný priechod
         vo Fernetti (Taliansko).

      8        Rozhodnutie vnútroštátneho súdu spresňuje, že sporný tovar vo veci samej bez toho, aby bol doručený závodu v Slovinsku, bol
         len uskladnený na nákladnom termináli a spätne dovezený do Talianska ako tovar predaný spoločnosťou Pometon doo spoločnosti
         Pometon SpA. Súd vo svojom rozhodnutí ďalej uvádza, že z vykonaných šetrení vyplynulo, že asi 87 % tovaru vyvezeného spoločnosťou
         Pometon SpA sa okamžite vrátilo do Talianska a bolo uvedené na európsky trh.

      9        Vzhľadom na tieto skutočnosti sa Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste domnievala, že dočasné dovozy ingotov zo surového
         horčíka pôvodom a pochádzajúce z Číny, deklarované v režime aktívneho zošľachťovacieho styku, predstavovali v skutočnosti
         konečné dovozy tohto tovaru. V dôsledku toho Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste vydala dodatočné a opravné výmery,
         proti ktorým podal Pometon SpA žalobu a Commissione tributaria provinciale di Trieste jej vyhovela.

      10      Agenzia Dogane Ufficio delle Dogane di Trieste sa proti tomuto rozsudku odvolala, pričom Pometon SpA podal vzájomnú žalobu.
         Za týchto okolností Commissione Tributaria Regionale di Trieste rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Je odôvodnené domnievať sa, že režim aktívneho zošľachťovacieho styku, tak ako bol vykonaný spoločnosťou Pometon SpA, môže
         porušiť zásady colnej politiky Spoločenstva a predovšetkým zásady všeobecnej a osobitnej právnej úpravy v oblasti antidumpingu,
         ako aj zásady Colného kódexu Spoločenstva…? Predovšetkým sa kladie otázka, či sa článok 13 nariadenia (ES) č. 384/[96] má
         vykladať ako všeobecná zásada, ktorú možno uplatniť ako všeobecné ustanovenie právneho poriadku Spoločenstva, priamo záväzné
         aj na vzťahy medzi vnútroštátnymi orgánmi a dlžníkmi, ako aj na konanie o uložení antidumpingového cla; je možné odvolať sa
         naň napríklad pri výkone colných kontrol v zmysle pojmu stanoveného článkom 4 ods. 1 bod 14 Colného kódexu Spoločenstva…?

      2.      Majú sa ustanovenia článku 13 nariadenia (ES) č. 384/[96] týkajúce sa obchádzania právnej úpravy v oblasti antidumpingu, v spojení
         s článkami 114 a nasledujúcimi článkami Colného kódexu Spoločenstva… z oblasti režimu aktívneho zošľachťovacieho styku a s článkami
         202, 204, 212 a 214, ktoré sa týkajú vzniku colného dlhu, vykladať v tom zmysle, že uloženie antidumpingového cla na tovar
         nie je vylúčené v prípade vopred dohodnutej kúpy tohto tovaru subjektom, ktorý je štátnym príslušníkom krajiny nepodliehajúcej
         antidumpingovému clu, ktorý tento tovar nadobudol z krajiny podliehajúcej tomuto opatreniu, a bez toho, žeby tovar nejakým
         spôsobom zmenil, ho dočasne doviezol do Spoločenstva v režime aktívneho zošľachťovacieho styku, aby ho potom spracovaný spätne
         doviezol, ale len dočasne a na niekoľko hodín, a okamžite ho predal tej istej spoločnosti v štáte Spoločenstva, ktorá zabezpečila
         aktívny zošľachťovací styk?

      3.      V prípade absencie sankčných ustanovení Spoločenstva, ktoré tento súd nezistil, môže súd členského štátu uplatniť ustanovenia
         vlastného právneho poriadku, ktoré za splnených podmienok umožňujú vyhlásiť neplatnosť zmlúv o zverení do režimu aktívneho
         zošľachťovacieho styku a o predaji zošľachteného výrobku, akými sú články 1343 (protiprávnosť plnenia), 1344 (zmluva uzatvorená
         pre obídenie zákona) a 1345 (nezákonný dôvod) talianskeho občianskeho zákonníka a články 1414 a nasledujúce talianskeho občianskeho
         zákonníka týkajúce sa simulácie, v prípade domnelého a preukázaného porušenia vyššie uvedených zásad Spoločenstva?

      4.      Je vyššie opísaná operácia, prípadne aj na základe iných dôvodov alebo výkladových kritérií, ktoré určí Súdny dvor, v súlade
         s režimom aktívneho zošľachťovacieho styku, pokiaľ bola vopred určená na obídenie antidumpingového cla, alebo porušuje colné
         zásady týkajúce sa uloženia antidumpingového cla, ktoré uvedie Súdny dvor?

      5.      Predstavuje predmetná operácia, aj na základe iných dôvodov alebo výkladových kritérií, ktoré určí Súdny dvor, konečný dovoz
         tovaru podliehajúceho antidumpingovému clu?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      11      Pometon SpA v podstate tvrdí, že položené otázky sú neprípustné, keďže sa nimi vnútroštátny súd snaží získať od Súdneho dvora
         právnu konzultáciu, a nie výklad práva Spoločenstva, že boli položené súdu, ktorý nemá právomoc prejednávať a rozhodovať vo
         veci, a že vnútroštátny súd neuviedol právne predpisy Spoločenstva, ktorých výklad žiada, ani všeobecné zásady, na ktoré sa
         odvoláva.

      12      Túto argumentáciu nemožno prijať.

      13      Podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva položených vnútroštátnym súdom v právnom
         a skutkovom rámci, ktorý vymedzí na svoju zodpovednosť a ktorého presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia
         ich relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania len vtedy, ak je
         zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ
         ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na to, aby mohol dať
         užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2007, van der Weerd a i., C‑222/05
         až C‑225/05, Zb. s. I‑4233, bod 22 a citovanú judikatúru).

      14      V prejednávanej veci sa nezdá, že by požadovaný výklad nemal nijakú súvislosť s právom Spoločenstva takým spôsobom, že by
         Súdny dvor nemal právomoc prejednávať a rozhodovať vo veci alebo že by požadovaný výklad nemal zjavne žiaden vzťah k realite
         alebo predmetu sporu vo veci samej. Skutkové a právne podklady nevyhnutné na to, aby Súdny dvor užitočne zodpovedal otázky,
         ktoré sú mu položené, sú navyše uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu. Ten okrem toho označil ustanovenia, ktorých výklad
         žiada.

      15      Z uvedeného vyplýva, že prejudiciálne otázky sú prípustné.

       O prvej a druhej otázke
      16      Svojou prvou a druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta Súdneho dvora na rozsah, v akom sú ustanovenia článku 13
         nariadenia č. 384/96 uplatniteľné v spore, o ktorom rozhoduje.

      17      Článok 13 ods. 3 nariadenia č. 384/96 stanovuje, že v prípade dostatočných dôkazov o obchádzaní antidumpingových opatrení
         Komisia prijme rozhodnutie o začatí prešetrovania vo forme nariadenia. Ak je na základe tohto prešetrovania možné s konečnou
         platnosťou stanoviť skutočnosti odôvodňujúce rozšírenie uplatňovania antidumpingových ciel, o tomto rozšírení rozhodne jednoduchou
         väčšinou Rada na návrh Komisie.

      18      V prejednávanej veci stačí konštatovať, že neexistovalo nariadenie Komisie, ktorým by táto inštitúcia rozhodla o začatí prešetrovania,
         ani rozhodnutie Rady o rozšírení uplatňovania antidumpingových opatrení.

      19      Z uvedeného vyplýva, že ustanovenia článku 13 nariadenia č. 384/96 sú v každom prípade neuplatniteľné na konanie vo veci samej
         bez toho, aby bolo potrebné zaoberať sa otázkou, či sa znenie uvedeného článku 13 ods. 1, v znení účinnom v čase vzniku skutkových
         okolností vo veci samej, vzťahovalo na operácie vykonané spoločnosťou Pometon SpA.

      20      V dôsledku toho treba na prvú a druhú otázku odpovedať, že článok 13 nariadenia č. 384/96 nie je uplatniteľný v prípade, že
         Rada na základe návrhu Komisie neprijala rozhodnutie o rozšírení uplatňovania antidumpingových ciel na dovozy podobných výrobkov
         z tretích krajín alebo ich častí.

       O tretej až piatej otázke
      21      Tretia až piata otázka sa v podstate vzťahujú na otázku, či musí byť považovaná ako konečný dovoz na colné územie Spoločenstva
         operácia, ktorou spoločnosť dovezie v režime aktívneho zošľachťovacieho styku tovar, na ktorý sa vzťahuje antidumpingové clo,
         spracuje ho na tovar nepodliehajúci takému clu a spätne ho vyvezie v prospech spoločnosti, ktorá je s ňou spojená, nachádzajúcej
         sa v susednom štáte, pričom táto spoločnosť tovar ďalej spätne vyvezie do Spoločenstva tak, že ho predá spoločnosti uvedenej
         ako prvej.

      22      Podľa článku 114 Colného kódexu Spoločenstva režim aktívneho zošľachťovacieho styku umožňuje nakladať na colnom území Spoločenstva
         s tovarom nepochádzajúcim z územia Spoločenstva, ktorý je určený na spätný vývoz mimo tohto územia. Použitie spočíva v podrobení
         tohto tovaru „zušľachteniu [zošľachteniu – neoficiálny preklad]“, t. j. najmä spracovaniu. Spätne vyvezené tovary sa potom označujú výrazom „zošľachtené výrobky“.

      23      Spätný vývoz tovaru v podobe zošľachtených výrobkov mimo colného územia Spoločenstva je podmienkou uplatnenia režimu aktívneho
         zošľachťovacieho styku. Z uvedeného vyplýva, že tento režim môže byť legálne uplatnený, len ak je tovar skutočne určený na
         spätný vývoz mimo colného územia Spoločenstva, ako to stanovujú aj vyššie uvedené ustanovenia článku 551 ods. 1 nariadenia
         č. 2454/93, podľa ktorých ten, kto požiada o jeho priznanie, musí mať „[skutočne v úmysle – neoficiálny preklad] opätovne vyviezť“ daný tovar.

      24      Zo všetkých pravidiel tvoriacich právny režim aktívneho zošľachťovacieho styku totiž vyplýva, že jeho cieľom je oslobodiť
         od ciel iba ten tovar, ktorý je na colné územie Spoločenstva dovezený len dočasne, s cieľom, aby bol prepracovaný, opravený
         alebo spracovaný a následne spätne vyvezený tak, aby tým neutrpela hospodárska činnosť štátov Spoločenstva.

      25      Z toho zákonite vyplýva, že konanie, ako bolo opísané v bode 8 tohto rozsudku, ktoré spočíva v prechode tovaru cez hranice,
         bez skutočného úmyslu spätného vývozu, a v jeho spätnom dovoze v krátkom čase, je v rozpore so samotným cieľom režimu aktívneho
         zošľachťovacieho styku a škodí účinnosti právnej úpravy Spoločenstva.

      26      Len vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či skutkové okolnosti, ktoré viedli k sporu vo veci samej, predstavujú takú protiprávnosť.

      27      Čo sa týka dôsledkov, ktoré treba vyvodiť v prípade zistenia takej protiprávnosti, článok 4 ods. 3 nariadenia č. 2988/95,
         ktorý má všeobecnú pôsobnosť, stanovuje, že „činy, o ktorých sa zistí, že boli úmyselne vykonané na získanie výhody v protiklade
         s cieľmi práva spoločenstva platného v danom prípade tým, že sa umelo vytvorili podmienky potrebné na získanie výhody, majú
         za následok neposkytnutie výhody alebo jej zrušenie“.

      28      Súdny dvor už rozhodol, že povinnosť vrátiť výhodu neoprávnene získanú v dôsledku protiprávneho konania neporušuje zásadu
         zákonnosti. Táto povinnosť totiž nie je sankciou, ale len dôsledkom zistenia, že podmienky požadované na získanie výhody vyplývajúcej
         z právnej úpravy Spoločenstva boli vytvorené umelo, pričom sa tým poskytnutá výhoda stala neoprávnenou, a teda povinnosť vrátiť
         ju je odôvodnená (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 2000, Emsland-Stärke, C‑110/99, Zb. s. I‑11569, bod 56).

      29      Rovnako dovozca, ktorý neoprávnene deklaroval tovar v režime aktívneho zošľachťovacieho styku a získal z toho výhodu tým,
         že umelo vytvoril podmienky požadované na jeho uplatnenie, je povinný zaplatiť clá vzťahujúce sa na dotknutý tovar bez toho,
         aby to malo vplyv na prípadné správne, občianskoprávne alebo trestnoprávne sankcie podľa vnútroštátneho práva.

      30      Preto je potrebné na tretiu až piatu otázku odpovedať, že operácia, ktorá spočíva v prechode tovaru cez hranicu po tom, ako
         bol spracovaný na tovar nepodliehajúci antidumpingovým clám, bez skutočného úmyslu spätného vývozu, a v jeho spätnom dovoze
         v krátkom čase, nemôže legálne podliehať režimu aktívneho zošľachťovacieho styku. Dovozca, ktorý by neoprávnene deklaroval
         tovar v tomto režime a získal by z toho výhodu, by bol povinný zaplatiť clá vzťahujúce sa na dotknutý tovar bez toho, aby
         to malo vplyv na prípadné správne, občianskoprávne alebo trestnoprávne sankcie podľa vnútroštátneho práva. Príslušnému vnútroštátnemu
         súdu prináleží posúdiť, či sa má alebo nemá operácia, o ktorú ide vo veci samej, vzhľadom na vyššie uvedené úvahy považovať
         za protiprávnu z hľadiska práva Spoločenstva.

       O trovách
      31      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 13 nariadenia Rady (ES) č. 384/96 z 22. decembra 1995 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi
            Európskeho spoločenstva, nie je uplatniteľný v prípade, že Rada Európskej únie na základe návrhu Komisie Európskych spoločenstiev
            neprijala rozhodnutie o rozšírení uplatňovania antidumpingových ciel na dovozy podobných výrobkov z tretích krajín alebo ich
            častí.
      2.      Operácia, ktorá spočíva v prechode tovaru cez hranicu po tom, ako bol spracovaný na tovar nepodliehajúci antidumpingovým clám,
            bez skutočného úmyslu spätného vývozu, a v jeho spätnom dovoze v krátkom čase, nemôže legálne podliehať režimu aktívneho zošľachťovacieho
            styku. Dovozca, ktorý by neoprávnene deklaroval tovar v tomto režime a získal by z toho výhodu, bol by povinný zaplatiť clá
            vzťahujúce sa na dotknutý tovar bez toho, aby to malo vplyv na prípadné správne, občianskoprávne alebo trestnoprávne sankcie
            podľa vnútroštátneho práva. Príslušnému vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či sa má alebo nemá operácia, o ktorú ide vo
            veci samej, považovať za protiprávnu z hľadiska práva Spoločenstva.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 14. júla 1994. # Milchwerke Köln/Wuppertal eG proti Hauptzollamt Köln-Rheinau. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Düsseldorf - Nemecko. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-352/92.