title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 24. novembra 2005.#Sadas SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-346/04.

text:
      Vec T‑346/04
      Sadas SA
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ARTHUR ET FELICIE – Skoršia obrazová ochranná známka obsahujúca slovný prvok ‚Arthur‘ – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 24. novembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Podobnosť
            medzi dotknutými tovarmi a službami – Kritériá posúdenia
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 43 ods. 2 a 3]
      2.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Slovná ochranná známka ARTHUR ET FELICIE a obrazová ochranná známka obsahujúca slovný
            prvok „Arthur“
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      3.     Ochranná známka Spoločenstva – Rozhodnutia Úradu – Zákonnosť – Preskúmanie súdom Spoločenstva – Kritériá
      (Nariadenie Rady č. 40/94)
      1.     Pri skúmaní námietky podanej majiteľom skoršej ochrannej známky na základe článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady č. 40/94
         o ochrannej známke spoločenstva je na posúdenie podobnosti medzi dotknutými tovarmi alebo službami potrebné vziať do úvahy
         všetky relevantné faktory, ktoré charakterizujú vzťah medzi výrobkami alebo službami. Medzi tieto faktory patrí predovšetkým
         ich povaha, určenie, použitie, ako aj skutočnosť, že si navzájom konkurujú alebo sa dopĺňajú.

      Keďže výrobky, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, zahŕňajú výrobky, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná
         známka, považujú sa tieto výrobky za zhodné.

      Okrem toho porovnanie výrobkov sa musí týkať výrobkov, na ktoré sa vzťahuje zápis dotknutých ochranných známok, a nie výrobkov,
         v súvislosti s ktorými sa ochranná známka skutočne používala, s výnimkou prípadu, že sa po podaní prihlášky podľa článku 43
         ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 preukáže, že sa skoršia ochranná známka používala iba pre časť výrobkov, pre ktoré bola zapísaná.
         V takom prípade sa na účely preskúmania námietky skoršia ochranná známka považuje za zapísanú iba pre túto časť výrobkov.

      (pozri body 33 – 35)
      2.     Pre priemerného francúzskeho spotrebiteľa existuje pravdepodobnosť zámeny medzi slovným označením ARTHUR ET FELICIE, ktorého
         zápis ako ochrannej známky Spoločenstva sa požaduje pre „oblečenie (odev), obuv (s výnimkou ortopedickej obuvi), pokrývky
         hlavy, všetky tieto výrobky pre deti a predávané prostredníctvom zásielkového predaja a v obchodoch špecializovaných na distribúciu
         výrobkov z katalógu“ patriacich do triedy 25 v zmysle Niceskej dohody a obrazovou ochrannou známkou obsahujúcou slovný prvok
         „Arthur“ zapísanou skôr vo Francúzsku pre „textil, konfekciu aj na mieru, vrátane vysokej obuvi, topánok a papúč“ patriacich
         do tej istej triedy, berúc do úvahy zhodnosť dotknutých výrobkov, určitú podobnosť ich označení a vysokú rozlišovaciu spôsobilosť
         skoršej ochrannej známky, a to minimálne z dôvodu jej známosti na trhu.

      (pozri bod 69)
      3.     Rozhodnutia týkajúce sa zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva, ktoré sú odvolacie senáty Úradu pre harmonizáciu
         vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) povinné prijímať v zmysle nariadenia č. 40/94, patria do oblasti pevne vymedzenej,
         a nie diskrečnej právomoci. Skutočnosť, či možno označenie zapísať ako ochrannú známku Spoločenstva, preto možno posúdiť len
         na základe tohto nariadenia v zmysle výkladu súdu Spoločenstva, a nie na základe predchádzajúcej rozhodovacej praxe odvolacích
         senátov.

      (pozri bod 71)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      z 24. novembra 2005 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ARTHUR ET FELICIE – Skoršia obrazová ochranná známka obsahujúca slovný prvok ‚Arthur‘ – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č.°40/94“
      Vo veci T‑346/04,
      Sadas SA, so sídlom v Tourcoing (Francúzsko), v zastúpení: A. Bertrand, advokát,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard-Monguiral a G. Schneider, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Súdom prvého stupňa:
      LTJ Diffusion SA, so sídlom v Colombes (Francúzsko), v zastúpení: F. Fajgenbaum a S. Lederman, advokáti,

      ktorej predmetom je žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 7. júna 2004 (vec R 393/2003‑1), týkajúcemu
         sa námietkového konania medzi Sadas SA a LTJ Diffusion SA,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),

      v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia V. Tiili a O. Czúcz,
      tajomník: I. Natsinas, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 17. augusta 2004,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 31. januára 2005,
      so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. januára 2005,
      po pojednávaní zo 6. júla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       Žalobca podal 9. septembra 1996 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej
         známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11,
         1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2       Prihlasovanou ochrannou známkou je slovné označenie ARTHUR ET FELICIE.
      3       Výrobky uvedené v prihláške patria do tried 16, 24 a 25 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb
         pre zápis známok z 15. júna 1957, v revidovanom a doplnenom znení, a zodpovedajú nasledujúcemu opisu:

      –       trieda 16: „Katalóg zásielkového predaja“,
      –       trieda 24: „Textil; posteľné prikrývky a prikrývky na stôl“,
      –       trieda 25: „Oblečenie (odev), obuv (s výnimkou ortopedickej obuvi), pokrývky hlavy, všetky tieto výrobky pre deti a predávané
         prostredníctvom zásielkového predaja a v obchodoch špecializovaných na distribúciu výrobkov z katalógu“.

      4       Táto prihláška bola zverejnená 6. apríla 1998 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 24/98.

      5       Vedľajší účastník konania podal 2. júla 1998 proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky námietku podľa článku 42 nariadenia
         č. 40/94. Námietka bola na jednej strane založená na francúzskom zápise č. 17 731 zo 16. júna 1983 obnovenom 14. júna 1993
         a na druhej strane na medzinárodnom zápise č. 539 689 z 31. mája 1989 účinnom v Nemecku, Rakúsku, Španielsku a krajinách Beneluxu.
         Obe uvedené skoršie obrazové ochranné známky sú znázornené takto:

      6       Námietka bola podaná proti časti výrobkov označených v prihláške ochrannej známky Spoločenstva, konkrétne výrobkom patriacom
         do tried 24 a 25. Zakladala sa na všetkých výrobkoch, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, teda „textile, konfekčnom
         aj na mieru, vrátane vysokej obuvi, topánok a papúč“, patriacich do triedy 25.

      7       Na podporu námietky boli uplatnené dôvody uvedené v článku 8 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 40/94.
      8       Rozhodnutím z 8. októbra 1999 (ďalej len „rozhodnutie námietkového oddelenia z 8. októbra 1999“) námietkové oddelenie námietku
         zamietlo. Usúdilo, že kolidujúce označenia nie sú ani zhodné, ani podobné a že vzhľadom na to, že vedľajší účastník konania
         nepredložil žiaden dôkaz, ktorý by mohol mať vplyv na posúdenie pravdepodobnosti zámeny, ako napríklad dokumenty, na základe
         ktorých by bolo možné posúdiť známosť skorších ochranných známok v dotknutých krajinách, nemôže v tomto prípade vzniknúť pravdepodobnosť
         zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, a to bez ohľadu na mieru zhodnosti alebo podobnosti výrobkov
         chránených dotknutými známkami, a teda nie je potrebné pristúpiť k porovnaniu výrobkov.

      9       Dňa 7. decembra 1999 podal vedľajší účastník konania na ÚHVT proti rozhodnutiu námietkového oddelenia z 8. októbra 1999 odvolanie
         podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94.

      10     Rozhodnutím z 19. júna 2002 tretí odvolací senát odvolanie zamietol, pokiaľ sa týkalo uplatnenia článku 8 ods. 1 písm. a)
         nariadenia č. 40/94 a zrušil rozhodnutie námietkového oddelenia z 8. októbra 1999 v rozsahu, v akom zamietlo námietku z dôvodu
         neexistencie pravdepodobnosti zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami. Odvolací senát sa domnieval, že ochranné známky
         vykazujú významné prvky podobnosti, a postúpil vec námietkovému oddeleniu, aby rozhodlo o existencii pravdepodobnosti zámeny,
         berúc do úvahy najmä porovnanie výrobkov, obmedzenie zoznamu výrobkov, ktorých ochrany sa domáha žalobca, ako aj význam nových
         dokumentov, ktoré predložili účastníci konania a ktoré odvolací senát považoval za prípustné.

      11     Rozhodnutím z 22. apríla 2003 (ďalej len „rozhodnutie námietkového oddelenia“) námietkové oddelenie námietku čiastočne prijalo.
         Po prvé usúdilo, že dotknuté ochranné známky nie sú zhodné a že článok 8 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 40/94 uplatniť nemožno.
         Po druhé námietkové oddelenie dospelo k záveru, že vo vzťahu k výrobkom patriacim do triedy 25 existuje pravdepodobnosť zámeny
         vrátane pravdepodobnosti asociácie. Takisto určilo, že skoršia francúzska ochranná známka bola na francúzskom trhu do určitej
         miery známa.

      12     Dňa 18. júna 2003 podal žalobca na ÚHVT proti rozhodnutiu námietkového oddelenia odvolanie podľa článkov 57 až 62 nariadenia
         č. 40/94.

      13     Prvý odvolací senát odvolanie zamietol rozhodnutím zo 7. júna 2004 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Usúdil, že vzhľadom
         na významné prvky podobnosti medzi dotknutými ochrannými známkami, zhodnosť výrobkov, na ktoré sa vzťahujú, ako aj skutočne
         vysokú rozlišovaciu spôsobilosť a známosť skoršej ochrannej známky na trhu, nie sú vizuálne a fonetické rozdiely vyplývajúce
         z prítomnosti výrazov „et“ a „Félicie“ v prihlasovanej ochrannej známke dostatočné na to, aby odvrátili pravdepodobnosť zámeny
         u francúzskeho spotrebiteľa v súvislosti s výrobkami triedy 25.

       Návrhy účastníkov konania
      14     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zmenil napadnuté rozhodnutie,
      –       zrušil rozhodnutie námietkového oddelenia,
      –       zaviazal vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania.
      15     ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      16     Vedľajší účastník konania navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       potvrdil napadnuté rozhodnutie,
      –       potvrdil rozhodnutie námietkového oddelenia,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania podľa článku 81 nariadenia č. 40/94.
       O prípustnosti dokumentov po prvýkrát predložených až v konaní pred Súdom prvého stupňa
      17     Vedľajší účastník konania tvrdí, že prílohy žaloby 15 a 21 až 30 sú novými dokumentmi, keďže neboli predložené ÚHVT. Z toho
         dôvodu sú neprípustné.

      18     Prílohy 22 až 24, 26 a 27 pozostávajú z výpisov z internetových stránok, ktoré boli vytlačené po správnom konaní pred ÚHVT.
         Príloha 25 poukazuje na výsledky ankety uskutočnenej medzi 22. a 28. júlom 2003 výskumným ústavom Ipsos (ďalej len „anketa
         Ipsos“), ktorá sa nenachádza ani v administratívnom spise. Okrem toho ani príloha 16, ktorá obsahuje výsledky internetového
         prieskumu zo 17. júna 2003, nebola predložená ÚHVT.

      19     Na tieto dokumenty po prvýkrát predložené až Súdu prvého stupňa preto prihliadnuť nemožno. Podanie žaloby na Súd prvého stupňa
         totiž smeruje k preskúmaniu zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94 v tom zmysle,
         že úlohou Súdu prvého stupňa nie je znovu skúmať skutkové okolnosti vo svetle nových predložených dokumentov. Vyššie uvedené
         dokumenty je preto potrebné zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné skúmať ich dôkaznú silu [rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. februára
         2004, Koubi/ÚHVT – Flabesa (CONFORFLEX), T‑10/03, Zb. s. II‑719, bod 52; z 29. apríla 2004, Eurocermex/ÚHVT (Tvar pivovej
         fľaše), T‑399/02, Zb. s. II‑1391, bod 52; z 10. novembra 2004, Storck/ÚHVT (Tvar cukríka), T‑396/02, Zb. s. II-3821, bod 24,
         a z 21. apríla 2005, Ampafrance/ÚHVT – Johnson & Johnson (monBeBé), T‑164/03, Zb. s. II-1401, bod 29].

      20     Prílohy 15 a 21 obsahujú rozhodnutie prvého odvolacieho senátu z 25. júla 2001 a rozsudok Tribunal de grande instance de Paris
         z 23. januára 2004. Hoci boli po prvýkrát predložené až Súdu prvého stupňa, tieto dokumenty nie sú dôkazmi v pravom zmysle
         slova, ale len poukazujú na rozhodovaciu prax ÚHVT a vnútroštátnu judikatúru, na ktorú má účastník konania právo poukázať
         aj po ukončení konania na ÚHVT.

      21     Prílohy 28 až 30 pozostávajúce z dokumentov, ktoré vyžaduje Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, teda výpisu z obchodného
         registra a registra spoločností týkajúceho sa žalobcu, kópie preukazu totožnosti zástupcu žalobcu a jeho splnomocnenia, sú
         ako také prípustné.

       O veci samej
      22     Na podporu svojej žaloby sa žalobca v podstate opiera o jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94.

      23     Žalobca hlavne tvrdí, že odvolací senát nevzal do úvahy viaceré faktory, na základe ktorých by mal dospieť k záveru, že medzi
         kolidujúcimi ochrannými známkami nie je pravdepodobnosť zámeny. Týmito faktormi sú najmä skutočne nízka rozlišovacia spôsobilosť
         skoršej ochrannej známky vzhľadom na zápis viacerých dizajnov ochranných známok oblečenia obsahujúcich výraz „Arthur“, známosť
         prihlasovaného označenia na trhu pred začatím námietkového konania, súčasné pôsobenie dotknutých ochranných známok na francúzskom
         trhu, rozdiely medzi distribučnými štruktúrami a kanálmi, ako aj medzi kategóriami výrobkov ponúkanými na predaj žalobcom
         a vedľajším účastníkom konania, a na koniec anketa Ipsos, ktorá ukázala, že pravdepodobnosť zámeny by mala byť úplne odvrátená.

      24     ÚHVT a vedľajší účastník konania tvrdia, že odvolací senát posúdil existenciu pravdepodobnosti zámeny správne.
      25     Súd prvého stupňa pripomína, že v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 na základe námietky majiteľa skoršej
         ochrannej známky ochranná známka, o zápis ktorej sa žiada, nebude zapísaná, ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou
         ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje
         pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená. Pravdepodobnosť
         zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou. Okrem toho podľa článku 8 ods. 2 písm. a) bodov ii)
         a iii) nariadenia č. 40/94 je potrebné pod pojmom skoršie ochranné známky rozumieť ochranné známky zapísané v členskom štáte
         a ochranné známky zapísané na základe medzinárodných dohôd, ktoré majú účinnosť v členskom štáte, ktorých dátum podania prihlášky
         je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva.

      26     Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje pravdepodobnosť, že sa verejnosť môže domnievať, že predmetné
         výrobky alebo služby pochádzajú od jedného podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené.

      27     Podľa tejto judikatúry sa musí pravdepodobnosť zámeny posudzovať celkovo podľa toho, ako vníma príslušná skupina verejnosti
         označenia a predmetné tovary alebo služby, so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci, najmä vzájomnej
         závislosti medzi podobnosťou označení a podobnosťou označených tovarov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla
         2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb. s. II‑2821, body 31 až 33 a tam
         citovanú judikatúru].

       O príslušnej skupine verejnosti
      28     V tomto prípade sú skoršími ochrannými známkami francúzska národná ochranná známka a medzinárodná ochranná známka, ktorá je
         účinná v Nemecku, Rakúsku, Španielsku a krajinách Beneluxu. Napadnuté rozhodnutie je založené len na skoršej francúzskej ochrannej
         známke, v čom sú účastníci konania zajedno. Preto sa preskúmanie Súdu prvého stupňa musí obmedziť na pravdepodobnosť zámeny
         medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršou francúzskou ochrannou známkou (ďalej len „ochranná známka Arthur“), a teda
         na francúzske územie.

      29     Žalobca kritizuje definíciu príslušnej skupiny verejnosti, ktorá je iná v prípade výrobkov, ktoré uvádza na trh vedľajší účastník
         konania, a iná v prípade výrobkov uvádzaných na trh žalobcom, pretože len jeho výrobky sú určené pre deti vo veku od dvoch
         do dvanástich rokov. Toto tvrdenie nemožno prijať. Pokiaľ totiž odevy určené pre deti kupujú dospelí, vzťahujú sa výrobky
         chránené prihlasovanou ochrannou známkou rovnako na deti ako na dospelých. To isté platí pre výrobky vedľajšieho účastníka
         konania, keďže medzi ne možno zahrnúť oblečenie určené pre deti.

      30     Keďže predmetné výrobky sú výrobkami bežnej spotreby, za cieľovú skupinu verejnosti sa považuje priemerný francúzsky spotrebiteľ,
         o ktorom sa predpokladá, že je riadne informovaný a primerane pozorný a obozretný.

       O porovnaní výrobkov
      31     Odvolací senát usúdil, že výrobky chránené skoršou ochrannou známkou sú zhodné s výrobkami, ktorých ochrany sa domáha žalobca.
      32     Žalobca toto stanovisko kritizuje a zdôrazňuje, že hoci sa obe ochranné známky týkajú oblečenia, tovar, ktorý predáva vedľajší
         účastník konania, pozostáva takmer výlučne z domáceho oblečenia (pánske spodky, pyžamá atď.) pre mužov, ženy a deti, zatiaľ
         čo žalobca uvádza na trh vychádzkové oblečenie a topánky určené výhradne pre deti vo veku od dvoch do dvanástich rokov. Oblečenie
         ponúkané žalobcom preto nemá rovnakú funkciu ako oblečenie ponúkané vedľajším účastníkom konania. Okrem toho sa spôsoby uvádzania
         na trh líšia, pretože žalobca distribuuje svoj tovar prostredníctvom zásielkového predaja a na diaľku, zatiaľ čo vedľajší
         účastník konania svoje výrobky distribuuje najmä do veľkopredajní a obchodov. Nízke percento (5 %) predaja, ktoré vedľajší
         účastník konania dosiahol v oblasti zásielkového predaja, ako aj nízke percento (5 %) predaja dosiahnutého žalobcom prostredníctvom
         obchodov neumožňujú dospieť k záveru o rovnakom spôsobe uvádzania na trh.

      33     Na účely posúdenia podobnosti medzi dotknutými výrobkami a službami je potrebné vziať do úvahy všetky relevantné faktory,
         ktoré charakterizujú vzťah medzi výrobkami alebo službami. Medzi tieto faktory patrí predovšetkým ich povaha, určenie, použitie,
         ako aj skutočnosť, že si navzájom konkurujú alebo sa dopĺňajú (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1998,
         Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507, bod 23).

      34     Okrem toho, keďže výrobky, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, zahŕňajú výrobky, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná
         ochranná známka, považujú sa tieto výrobky za zhodné [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002,
         Oberhauser/ÚHVT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Zb. s. II‑4359, body 32 a 33].

      35     Je potrebné pripomenúť, že porovnanie výrobkov sa musí týkať výrobkov, na ktoré sa vzťahuje zápis dotknutých ochranných známok,
         a nie výrobkov, v súvislosti s ktorými sa ochranná známka skutočne používala, s výnimkou prípadu, že sa po podaní prihlášky
         podľa článku 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 preukáže, že sa skoršia ochranná známka používala iba pre časť výrobkov, pre
         ktoré bola zapísaná. V takom prípade sa na účely preskúmania námietky skoršia ochranná známka považuje za zapísanú iba pre
         túto časť výrobkov. V tomto prípade však takáto prihláška podaná nebola. Výrobkami pokrytými skoršou ochrannou známkou, ktoré
         je potrebné v rámci porovnania výrobkov vziať do úvahy, sú teda bez výnimky všetky výrobky, pre ktoré bola táto ochranná známka
         zapísaná.

      36     V tomto prípade sú výrobkami, pre ktoré bola skoršia ochranná známka zapísaná, „textil, konfekčný aj na mieru, vrátane vysokej
         obuvi, topánok a papúč“, ktoré patria do triedy 25. Výrobkami, ktorých ochrany sa domáha žalobca a ktoré sú predmetom tohto
         sporu, sú „oblečenie (odev), obuv (s výnimkou ortopedickej obuvi), pokrývky hlavy, všetky tieto výrobky pre deti a predávané
         prostredníctvom zásielkového predaja a v obchodoch špecializovaných na distribúciu výrobkov z katalógu“, ktoré tiež patria
         do triedy 25.

      37     Je potrebné poukázať na to, že posledné uvedené výrobky patria medzi výrobky, pre ktoré bola zapísaná skoršia ochranná známka.
         Výrobky, pre ktoré bola zapísaná skoršia ochranná známka, sa totiž neobmedzujú ani na vekovú kategóriu, ani na konkrétny spôsob
         uvádzania na trh.

      38     Ako správne konštatoval ÚHVT, keďže výrobky, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, môžu byť určené aj pre deti, nemá
         odkaz v prihláške ochrannej známky na túto konkrétnu časť verejnosti žiaden vplyv na zhodnosť uvedených výrobkov. Navyše,
         keďže v zápise skoršej ochrannej známky nebol uvedený žiaden konkrétny spôsob uvádzania na trh, výrobky, na ktoré sa vzťahuje,
         môžu byť distribuované tiež v sieti zásielkového predaja, najmä prostredníctvom katalógu, rovnako ako výrobky, na ktoré sa
         vzťahuje prihlasovaná ochranná známka.

      39     Je preto potrebné uviesť, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď určil, že výrobky označené kolidujúcimi
         ochrannými známkami sú zhodné.

       O porovnaní označení
      40     Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vo vzťahu k vizuálnej, fonetickej alebo koncepčnej
         podobnosti kolidujúcich označení sa má zakladať na celkovom dojme, ktorý tieto označenia vytvárajú, so zohľadnením najmä ich
         rozlišujúcich a prevládajúcich prvkov [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. októbra 2003, Phillips-Van Heusen/ÚHVT‑ Pash
         Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Zb. s. II‑4335, bod 47 a tam citovanú judikatúru].

      41     Žalobca sa domnieva, že dotknuté označenia nie sú podobné, zatiaľ čo ÚHVT a vedľajší účastník konania tvrdia, že medzi nimi
         podobnosť existuje.

      42     Porovnávané označenia vyzerajú takto:

               ARTHUR ET FELICIE

               skoršia ochranná známka

               prihlasovaná ochranná známka

      43     Je potrebné poukázať na to, že v napadnutom rozhodnutí odvolací senát prihliada len na „významné prvky podobnosti medzi ochrannými
         známkami“. Dôvody, na ktorých sa zakladá posúdenie odvolacieho senátu, sa nachádzajú v rozhodnutí námietkového oddelenia v nasledujúcom
         znení:

      „Je totiž zjavné, že tieto ochranné známky majú spoločný výraz ‚Arthur‘. Tento výraz je jediným slovom skoršej ochrannej známky
         a napadnutým vizuálnym a zvukovým prvkom v prihláške ochrannej známky Spoločenstva. Aj keď je písmo použité v prípade skoršej
         ochrannej známky špecifické, nie je potrebné preceňovať vplyv obrazového aspektu tejto ochrannej známky. Slovo ‚Arthur‘ je
         v skoršej ochrannej známke bez problémov čitateľné. Dokonca predstavuje dominantný a rozlišujúci prvok ochrannej známky. Pridané
         slovo ‚Félicie‘ síce v prihláške ochrannej známky Spoločenstva predstavuje rozlišujúci prvok, ale jeho dosah zmierňuje skutočnosť,
         že sa nachádza na konci označenia. Pozornosť priemerného a primerane pozorného spotrebiteľa najprv a v podstatnej miere zaujme
         napadnutý prvok: výraz ‚Arthur‘. Z koncepčného hľadiska nemôže odvolací senát vylúčiť predpoklad, že prihláška ochrannej známky
         Spoločenstva môže v mysli verejnosti vyvolať predstavu rozšírenia škály výrobkov označených ochrannou známkou Arthur. Prihláška
         ochrannej známky Spoločenstva by bola vnímaná ako variant skoršej ochrannej známky, ktorý má poukazovať na to, že ochranná
         známka sa bude odteraz vzťahovať aj na zákazníčky. Odvolací senát sa preto domnieva, že medzi ochrannými známkami existujú
         významné prvky podobnosti.“

      44     Žalobca tvrdí, že prihlasovaná ochranná známka je zloženou ochrannou známkou pozostávajúcou z troch výrazov a je znázornená
         tlačeným písmom typu „bâton simple“, zatiaľ čo skoršia ochranná známka pozostáva z jediného výrazu znázorneného vo forme súvislého
         rukou napísaného podpisu s bodkou, ktorá sa nachádza medzi dvoma ramenami písmena „a“. Rozdielne znázornenie spoločného výrazu
         „Arthur“, ktorý má sám osebe nízku rozlišovaciu spôsobilosť, ako aj prítomnosť výrazu „Félicie“ v prihlasovanej ochrannej
         známke predstavujú podstatné rozlišujúce prvky. Okrem toho, napadnuté umiestnenie výrazu „Arthur“ v rámci prihlasovanej ochrannej
         známky značne tlmí zrejmá prítomnosť výrazov „et“ a „Félicie“, aj keď sú umiestnené na konci označenia.

      45     Tieto tvrdenia nemožno prijať.
      46     Slovný prvok „Arthur“ sa musí považovať za dominantný prvok skoršej ochrannej známky, pretože obrazové prvky sú druhoradé,
         bodka je zanedbateľná a osobitný druh písma neumožňuje identifikovať pôvod označených výrobkov nezávisle od slova „Arthur“.
         Pokiaľ ide o prihlasovanú ochrannú známku, tvorí ju priraďovacia spojka „et“ (a), ako aj dva výrazy „Arthur“ a „Félicie“,
         ktoré a priori, nezávisle od ich umiestnenia, nemožno odlíšiť. Berúc však do úvahy, že táto ochranná známka začína výrazom „Arthur“, môže
         sa tento výraz považovať za dominantný prvok prihlasovanej ochrannej známky.

      47     Z vizuálneho hľadiska možno porovnať označenia výlučne na základe slovného prvku, keďže obrazové prvky skoršej ochrannej známky
         sú vo vzťahu s jej slovným prvkom druhoradé, a to pri dodržiavaní zásady, podľa ktorej sa posúdenie pravdepodobnosti zámeny
         v súvislosti s podobnosťou označení musí založiť na celkovom dojme, ktorý vyvoláva. Keďže skoršia ochranná známka Arthur je
         celá zahrnutá v prihlasovanej ochrannej známke ARTHUR ET FELICIE, nie je rozdiel spočívajúci v pridaní výrazov „et“ a „Félicie“
         na konci prihlasovanej ochrannej známky natoľko významný, aby negoval podobnosť spočívajúcu v zhode dominantného prvku prihlasovanej
         ochrannej známky, teda výrazu „Arthur“. Okrem toho, keďže bola ochranná známka ARTHUR ET FELICIE prihlásená ako slovná ochranná
         známka, nič nebráni tomu, aby sa používala v odlišných písomných prevedeniach, ako napríklad vo forme, ktorá je porovnateľná
         s formou skoršej ochrannej známky. Z toho vyplýva, že dotknuté označenia sa musia považovať za vizuálne podobné.

      48     Z fonetického hľadiska žalobca tvrdí, že výslovnosť ochrannej známky ARTHUR ET FELICIE, ktorá obsahuje šesť slabík, je „oveľa
         bohatšia a dlhšia“ ako v prípade ochrannej známky Arthur pozostávajúcej z dvoch slabík. Ochranné známky sa teda výrazne líšia
         jednak na úrovni svojej sekvencie a rytmu, ako aj na úrovni počtu svojich slovných prvkov.

      49     Tieto tvrdenia nemožno prijať. Skutočnosť, že označenie, ktoré tvorí skoršiu ochrannú známku je ako celok obsiahnuté v dominantnom
         prvku prihlasovanej ochrannej známky, umožňuje dospieť k záveru o významnej fonetickej podobnosti [pozri v tejto súvislosti
         rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. októbra 2004, New Look/ÚHVT – Naulover (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection), T‑117/03
         až T‑119/03 a T‑171/03, Zb. s. II-3471, bod 37].

      50     Z koncepčného hľadiska žalobca tvrdí, že ochranná známka ARTHUR ET FELICIE označuje na rozdiel od ochrannej známky Arthur
         zmiešaný pár.

      51     Je potrebné poukázať na to, že skoršiu ochrannú známku tvorí mužské krstné meno Arthur, kým prihlasovaná ochranná známka je
         vytvorená z toho istého mužského krstného mena, priraďovacej spojky a ženského krstného mena. Keďže ochranné známky zahŕňajú
         rovnaké mužské krstné meno, nie je vylúčená určitá koncepčná podobnosť, aj keď sa zdá, že prihlasovaná ochranná známka označuje
         pár. Pridanie ženského krstného mena ku krstnému menu Arthur však môže vyvolať dojem, že ide o rozšírenie alebo obmenu ochrannej
         známky, ktorú tvorí len krstné meno Arthur.

      52     Z toho vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď usúdil, že medzi dotknutými označeniami existujú
         významné prvky podobnosti.

      53     Ďalej je potrebné pristúpiť k všeobecnému posúdeniu dotknutých označení, aby bolo možné určiť, či medzi nimi existuje pravdepodobnosť
         zámeny.

       O pravdepodobnosti zámeny
      54     Podľa ustálenej judikatúry je pravdepodobnosť zámeny o to väčšia, o čo silnejšia sa zdá rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej
         známky (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1997, SABEL, C‑251/95, Zb. s. I‑6191, bod 24). Ochranné známky
         s vyššou rozlišovacou spôsobilosťou, či už vo svojej podstate, alebo z dôvodu, že sú na trhu známe, požívajú väčšiu ochranu
         ako tie, ktorých rozlišovacia spôsobilosť je nižšia (pozri analogicky rozsudok Canon, už citovaný, bod 18, a rozsudok Súdneho
         dvora z 22. júna 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Zb. s. I‑3819, bod 20).

      55     Na určenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky a následného posúdenie, či je táto rozlišovacia spôsobilosť vysoká,
         je potrebné celkovo posúdiť väčšiu či menšiu spôsobilosť ochrannej známky identifikovať tovary a služby, pre ktoré bola zapísaná
         ako ochranná známka patriaca konkrétnemu podniku, a teda odlíšiť tieto tovary a služby od tovarov a služieb iných podnikov
         (pozri analogicky rozsudky Súdneho dvora zo 4. mája 1999, Windsurfing Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, Zb. s. I‑2779, bod 49,
         a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný, bod 22).

      56     Pri takomto posúdení je potrebné zobrať do úvahy najmä vlastné kvality ochrannej známky a medzi nimi skutočnosti, či obsahuje,
         alebo nie akýkoľvek opisný prvok tovarov alebo služieb, pre ktoré bola zapísaná, podiel ochrannej známky na trhu, intenzitu,
         geografický rozsah a dĺžku používania tejto ochrannej známky, význam investícií podniku na propagáciu ochrannej známky, podiel
         zainteresovaných kruhov identifikujúcich tovary alebo služby ako pochádzajúce vďaka ochrannej známke od daného podniku, ako
         aj stanoviská obchodných a priemyselných komôr alebo iných profesijných združení (pozri analogicky rozsudky Windsurfing Chiemsee,
         už citovaný, bod 51, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný, bod 23).

      57     Rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky, a najmä jej dobré meno, je teda prvok, na ktorý sa musí prihliadať pri
         posúdení, či je podobnosť medzi označeniami alebo medzi tovarmi a službami dostatočná pre vznik pravdepodobnosti zámeny [pozri
         analogicky rozsudok Canon, už citovaný, bod 24, rozsudky Súdu prvého stupňa z 22. októbra 2003, Éditions Albert René/ÚHVT
         – Trucco (Starix), T‑311/01, Zb. s. II‑4625, bod 61, a z 22. júna 2004, „Drie Mollen sinds 1818“/ÚHVT – Nabeiro Silveira (Galáxia),
         T‑66/03, Zb. s. II-1765, bod 30].

      58     V tomto prípade sa odvolací senát domnieva, že skoršia ochranná známka má výrazný rozlišovací potenciál jednak sama osebe
         a jednak vzhľadom na jej intenzívne používanie. V čase, keď bola podaná prihláška tejto ochrannej známky, teda roku 1983,
         nebol vo Francúzsku preukázaný výskyt iných ochranných známok tvorených menom Arthur, či už stojacom samostatne, alebo v spojení
         s iným výrazom, ktoré by označovali výrobky triedy 25, a prihlášky všetkých ochranných známok uvedených žalobcom boli podané
         neskôr. Rovnako nebolo preukázané, že toto krstné meno patrí medzi krstné mená bežne používané v oblasti módy. Podľa odvolacieho
         senátu, keďže medzi výrobkami označenými skoršou ochrannou známkou a krstným menom Arthur nemožno vidieť žiaden koncepčný
         vzťah, má táto ochranná známka sama osebe spôsobilosť, ktorú nemožno označiť za málo rozlišujúcu. Okrem toho odvolací senát
         určil, že táto ochranná známka sa od svojho zápisu stala používaním nepopierateľne do určitej miery známa, najmä vo vzťahu
         k spodnej bielizni a domácemu oblečeniu pre dospelých i deti.

      59     Žalobca napáda vo svojej podstate vysokú rozlišovacou spôsobilosť skoršej ochrannej známky. Nenapáda však známosť skoršej
         ochrannej známky na trhu ako takú, ale len skutočnosť, že samotné dobré meno postačuje na vytvorenie pravdepodobnosti zámeny.

      60     Je potrebné pripomenúť, že ochranná známka môže mať vysokú rozlišovaciu spôsobilosť buď sama osebe, alebo z dôvodu, že je
         na trhu známa. Berúc do úvahy, že žalobca nenapadol dobré meno skoršej ochrannej známky, ktoré ÚHVT uznal po preskúmaní dôkazov
         v tejto súvislosti spontánne predložených vedľajším účastníkom konania, musí sa toto dobré meno považovať za dokázané a skoršia
         ochranná známka preto musí požívať širšiu ochranu ako ochranné známky, ktorých rozlišovacia spôsobilosť je nižšia, aj keď
         sama osebe nemá vysokú rozlišovaciu spôsobilosť. Za týchto okolností nie je na mieste skúmať, či skoršia ochranná známka má
         sama osebe nízku rozlišovaciu spôsobilosť z dôvodu údajnej koexistencie viacerých dizajnov ochranných známok pre oblečenie
         obsahujúcich výraz „Arthur“, ako to tvrdí žalobca.

      61     Hoci je totiž pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny nutné zohľadniť rozlišovaciu spôsobilosť skoršej ochrannej známky (pozri
         analogicky rozsudok Canon, už citovaný, bod 24), pri takom posudzovaní ide len o jeden z viacerých intervenujúcich prvkov.
         Dokonca aj v prípade, keď má skoršia ochranná známka nízku rozlišovaciu spôsobilosť, môže existovať pravdepodobnosť zámeny
         predovšetkým pre podobnosť dotknutých označení a podobnosť dotknutých tovarov alebo služieb [pozri v tejto súvislosti rozsudok
         Súdu prvého stupňa zo 16. marca 2005, L’Oréal/ÚHVT - Revlon (FLEXI AIR), T‑112/03, Zb. s. II-949, bod 61].

      62     Ďalej je potrebné preskúmať tvrdenie žalobcu, podľa ktorého údajné súčasné pôsobenie skoršej ochrannej známky a francúzskej
         ochrannej známky žalobcu ARTHUR ET FELICIE odvracia v tomto prípade akúkoľvek pravdepodobnosť zámeny.

      63     Iste, nie je úplne vylúčené, že by v určitých prípadoch takéto súčasné pôsobenie mohlo znížiť pravdepodobnosť zámeny medzi
         dvomi kolidujúcimi ochrannými známkami konštatovanú orgánmi ÚHVT. Takúto možnosť však možno brať do úvahy len vtedy, ak aspoň
         v priebehu konania pred ÚHVT týkajúceho sa relatívnych dôvodov pre zamietnutie zápisu prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva
         riadne preukázal, že predmetné súčasné pôsobenie spočíva v neexistencii pravdepodobnosti zámeny zo strany príslušnej skupiny
         verejnosti medzi francúzskou ochrannou známkou ARTHUR ET FELICIE a skoršou ochrannou známkou vedľajšieho účastníka konania,
         na ktorej sú založené námietky, a s výhradou, že francúzska ochranná známka ARTHUR ET FELICIE a kolidujúce ochranné známky
         sú zhodné [pozri v tejto súvislosti rozsudok z 11. mája 2005, Grupo Sada/ÚHVT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, Zb. s. II‑1667,
         bod 86].

      64     V tomto prípade postačí konštatovať, že francúzska ochranná známka žalobcu a skoršia ochranná známka vedľajšieho účastníka
         konania nie sú zhodné. Ďalej, žalobca nepreukázal, že uvedené súčasné pôsobenie ochranných známok je založené na neexistencii
         pravdepodobnosti zámeny. Zo spisu vyplýva, že francúzska ochranná známka bola zapísaná roku 1994 a že vedľajší účastník konania
         podal roku 1998 na Tribunal de grande instance de Paris proti francúzskej ochrannej známke ARTHUR ET FELICIE žalobu o porušovanie
         práv z ochrannej známky. Rozsudkom z 23. januára 2004 Tribunal de grande instance vyhlásil túto ochrannú známku za neplatnú.
         Tento rozsudok bol potvrdený rozsudkom Cour d'appel de Paris z 11. mája 2005. To jasne poukazuje na to, že uvedené údajné
         súčasné pôsobenie nebolo nerušené. Toto tvrdenie nespochybňuje skutočnosť, že žaloba o porušovanie práv z ochrannej známky
         bola podaná až 4 roky po zápise francúzskej ochrannej známky ARTHUR ET FELICIE, keďže žalobca nepreukázal, že vedľajší účastník
         konania skutočne vedel o uvedenej ochrannej známke pred rokom 1998 od chvíle jej zápisu.

      65     Ďalej tvrdenia žalobcu o známosti prihlasovanej ochrannej známky a o tom, že odo dňa podania prihlášky ochrannej známky ARTHUR
         ET FELICIE vo Francúzsku a uvádzania na trh pod touto ochrannou známkou oblečenia prostredníctvom jeho katalógu od roku 1994
         žalobca nerušene využíval svoju ochrannú známku bez akýchkoľvek ťažkostí, presnejšie, toto využívanie nebolo narušené uplatnením
         nároku akejkoľvek tretej osoby, nie sú dostatočné. V období medzi rokom 1994 a 1998 sa vo Francúzsku distribuovalo viac ako
         11 miliónov katalógov vytvárajúcich pre ochrannú známku ARTHUR ET FELICIE obrat viac ako 35 miliónov eur, čím sa ochranná
         známka stala naozaj známou, a verejnosť si ju spájala s katalógom Vertbaudet a so žalobcom, čo potvrdzuje neexistenciu pravdepodobnosti
         zámeny.

      66     V tejto súvislosti sa žalobca opiera o anketu Ipsos, podľa ktorej zo strany verejnosti nehrozí nebezpečenstvo zámeny medzi
         kolidujúcimi ochrannými známkami. To potvrdil aj internetový prieskum, v rámci ktorého nebolo zistené súčasné pôsobenie týchto
         ochranných známok. Pritom, ako bolo uvedené vyššie, tieto dokumenty boli po prvýkrát predložené až Súdu prvého stupňa, a preto
         ich treba zamietnuť.

      67     Pokiaľ ide o podmienky, za ktorých sa dotknuté výrobky uvádzajú na trh, je tvrdenie žalobcu, že sa výrobky chránené skoršou
         ochrannou známkou predávajú takmer výlučne v obchodoch alebo veľkopredajniach, zatiaľ čo sa prihlasovaná ochranná známka vzťahuje
         výlučne na výrobky predávané prostredníctvom zásielkového predaja, nedôvodné. Ako už bolo uvedené pri porovnávaní výrobkov,
         nič nebráni tomu, aby sa výrobky chránené skoršou ochrannou známkou predávali tiež prostredníctvom zásielkového predaja. Zo
         spisu vyplýva, že vedľajší účastník konania uskutočňuje 5 % svojich obchodov prostredníctvom zásielkového predaja. Navyše
         je potrebné pripomenúť, že porovnanie dotknutých výrobkov sa musí uskutočniť na základe opisu výrobkov, ktorých sa týka zápis
         skoršej ochrannej známky. Tento opis však nijako neobmedzuje spôsoby, akými sa výrobky chránené skoršou ochrannou známkou
         uvádzajú na trh.

      68     Okrem toho je potrebné poukázať na to, že v sektore oblečenia sa často stáva, že tá istá ochranná známka je prezentovaná v rôznych
         konfiguráciách podľa typu výrobku, ktorý označuje. Rovnako je bežné, že ten istý podnik používa vedľajšie ochranné známky,
         teda označenia vychádzajúce z hlavnej ochrannej známky, s ktorou majú spoločný dominantný prvok, určené na rozlíšenie rôznych
         zameraní výroby (muži, ženy, mládež) [rozsudky Súdu prvého stupňa Fifties, už citovaný, bod 49; z 3. júla 2003, Alejandro/ÚHVT
         – Anheuser-Busch (BUDMEN), T‑129/01, Zb. s. II‑2251, bod 57, a NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection, už citovaný, bod
         51]. Za týchto podmienok je pochopiteľné, že sa príslušná skupina verejnosti domnieva, že oblečenie označené kolidujúcimi
         ochrannými známkami patrí do dvoch odlišných skupín výrobkov, ale pochádza od jedného podniku (pozri v tejto súvislosti rozsudok
         Fifties, už citovaný, bod 49). Z toho vyplýva, že odvolací senát správne rozhodol, že sa príslušná skupina verejnosti môže
         domnievať, že výrobky označené ochrannou známkou ARTHUR ET FELICIE sú súčasťou novej skupiny výrobkov a sú uvádzané na trh
         majiteľom ochrannej známky Arthur alebo podnikom, ktorý je s ním ekonomicky spojený (pozri v tejto súvislosti rozsudok BUDMEN,
         už citovaný, bod 57). Je nepochybné, že vedľajší účastník konania upravil svoju ochrannú známku pre niektoré výrobky ženskej
         spodnej bielizne na obrazovú ochrannú známku obsahujúcu slovný prvok „La fiancée d'Arthur“.

      69     Za týchto okolností, berúc do úvahy zhodnosť dotknutých výrobkov, určitú podobnosť ich označení a vysokú rozlišovaciu spôsobilosť
         skoršej ochrannej známky, a to minimálne z dôvodu jej známosti na trhu, je potrebné určiť, že odvolací senát sa nedopustil
         nesprávneho posúdenia, keď dospel k záveru, že medzi kolidujúcimi ochrannými známkami existuje pravdepodobnosť zámeny. Okrem
         toho, na rozdiel od tvrdenia žalobcu na pojednávaní a ako jasne vyplýva z článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, ako
         aj z ustálenej judikatúry, nie je potrebné preukázať skutočnú zámenu ale len existenciu jej pravdepodobnosti.

      70     Nakoniec, pokiaľ ide o rozhodnutia a vnútroštátne rozsudky, na ktoré sa účastníci konania odvolávajú, postačí uviesť, že režim
         ochranných známok Spoločenstva je autonómnym systémom, ktorý pozostáva zo súboru pravidiel, sleduje osobitné ciele a je nezávislý
         na akomkoľvek inom vnútroštátnom systéme [rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. decembra 2000, Messe München/ÚHVT (electronica),
         T‑32/00, Zb. s. II‑3829, bod 47]. Z toho vyplýva, že skutočnosť, či možno označenie zapísať ako ochrannú známku Spoločenstva,
         možno posúdiť len na základe relevantnej právnej úpravy Spoločenstva.

      71     Pokiaľ ide o prax ÚHVT, z judikatúry vyplýva, že rozhodnutia týkajúce sa zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva,
         ktoré sú odvolacie senáty povinné prijímať v zmysle nariadenia č. 40/94, patria do oblasti pevne vymedzenej, a nie diskrečnej
         právomoci. Skutočnosť, či možno označenie zapísať ako ochrannú známku Spoločenstva, preto možno posúdiť len na základe tohto
         nariadenia v zmysle výkladu súdu Spoločenstva, a nie na základe predchádzajúcej rozhodovacej praxe odvolacích senátov [rozsudky
         Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Streamserve/ÚHVT (STREAMSERVE), T‑106/00, Zb. s. II‑723, bod 66; z 20. novembra 2002,
         Bosch/ÚHVT (Kit Pro a Kit Super Pro), T‑79/01 a T‑86/01, Zb. s. II‑4881, bod 32, a z 9. marca 2005, Osotspa/ÚHVT – Distribution
         & Marketing (Hai), T‑33/03, Zb. s. II-763, bod 69].

      72     Následne je potrebné jediný žalobný dôvod žalobcu zamietnuť bez toho, aby Súd prvého stupňa musel rozhodnúť o prípustnosti
         návrhov týkajúcich sa zrušenia a potvrdenia rozhodnutia námietkového oddelenia.

       O trovách
      73     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom ÚHVT. Návrh vedľajšieho účastníka konania týkajúci sa trov konania sa týka výlučne trov vynaložených v konaní
         na ÚHVT. Vedľajší účastník konania preto znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania s výnimkou trov konania vynaložených vedľajším účastníkom konania.
      3.      Vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

               Jaeger

               Tiili

               Czúcz

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. novembra 2005.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     M. Jaeger

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 7. septembra 2004.#Petri Manninen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Korkein hallinto-oikeus - Fínsko.#Daň z príjmov - Zápočet dane pri dividendách vyplácaných fínskymi spoločnosťami - Články 56 ES a 58 ES - Koherencia daňového systému.#Vec C-319/02.

text:
      Vec C-319/02
      Konanie, ktoré začal Petri Manninen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Korkein hallinto-oikeus)
      „Daň z príjmov – Zápočet dane pri dividendách vyplácaných fínskymi spoločnosťami – Články 56 ES a 58 ES – Koherencia daňového systému“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Zápočet dane priznaný daňovníkom pri dividendách vyplácaných akciovými spoločnosťami –
            Obmedzenie na vnútroštátne spoločnosti – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Nedostatok
      (Články 56 ES a 58 ES)
      Článkom 56 ES a 58 ES odporuje právna úprava, podľa ktorej sa osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou v jednom členskom štáte
         nepriznáva nárok na zápočet dane pri dividendách, ktoré sú jej vyplatené akciovými spoločnosťami, t. j. nárok na zápočet splatnej
         dane z príjmov právnických osôb dlhovanej týmito akciovými spoločnosťami na splatnú daň z príjmov z kapitálového majetku dlhovanú
         akcionárom, z toho dôvodu, že tieto spoločnosti nemajú sídlo v tomto členskom štáte.

      Takáto daňová právna úprava je prekážkou voľného pohybu kapitálu, pretože odrádza osoby s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         v dotknutom členskom štáte od investovania svojho kapitálu do spoločností so sídlom v inom členskom štáte a taktiež má obmedzujúce
         účinky vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v iných členských štátoch, pretože je určitou prekážkou v získavaní kapitálu v dotknutom
         členskom štáte.

      Táto právna úprava nemôže byť odôvodnená rozdielnosťou objektívnej situácie, ktorá môže založiť rozdielne daňové zaobchádzanie
         v súlade s článkom 58 ods. 1 písm. a) ES. Z pohľadu daňovej právnej úpravy, ktorá má za cieľ predchádzať dvojitému zdaneniu
         – daňou z príjmov právnických osôb a následne daňou z príjmov – ziskov vyplácaných vo forme dividend spoločnosťou, v prospech
         ktorej bolo investovanie kapitálu realizované, sa totiž akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom členskom
         štáte nachádzajú v porovnateľnej situácii, či už poberajú dividendy od spoločnosti so sídlom v tomto členskom štáte alebo
         od spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, v rozsahu, v akom v obidvoch prípadoch dividendy, odhliadnuc od zápočtu dane,
         podliehajú dvojitému zdaneniu.

      Navyše uvedená právna úprava nemôže byť považovaná za prejav princípu teritoriality, tomuto princípu neodporuje priznanie
         zápočtu dane pri dividendách, ktoré boli vyplatené spoločnosťami so sídlom v iných členských štátoch. V žiadnom prípade, s ohľadom
         na ustanovenie článku 58 ods. 1 písm. a) ES, princíp teritoriality nemôže odôvodniť rozdielne zaobchádzanie s dividendami
         vyplácanými spoločnosťami so sídlom v dotknutom členskom štáte a dividendami vyplácanými spoločnosťami so sídlom v iných členských
         štátoch, ak druhy dividend dotknuté týmto rozdielnym zaobchádzaním zdieľajú rovnakú objektívnu situáciu.

      Okrem toho, aj keď táto daňová právna úprava spočíva na prepojení daňovej výhody a kompenzačného daňového odvodu, predpokladajúc,
         že nárok na zápočet dane priznaný akcionárovi s neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom členskom štáte je vypočítaný
         v závislosti na splatnej dani z príjmov právnických osôb spoločnosti so sídlom v tomto členskom štáte zo zisku, ktorý je ňou
         vyplácaný vo forme dividend, táto právna úprava sa nezdá byť nevyhnutnou na zachovanie koherencie vnútroštátneho daňového
         systému. So zreteľom na cieľ predchádzania dvojitému zdaneniu priznanie akcionárovi, ktorý je zároveň držiteľom akcií spoločnosti
         so sídlom v inom členskom štáte, nároku na zápočet dane, ktorý by bol vypočítaný v závislosti na splatnej dani tejto spoločnosti
         z titulu dane z príjmov právnických osôb v štáte, v ktorom sídli, by totiž nespochybnilo koherenciu vnútroštátneho daňového
         systému a vytvorilo by menej reštriktívne opatrenie pre voľný pohyb kapitálu.

      Pokiaľ ide o zníženie daňových príjmov pochádzajúcich z dividend vyplácaných spoločnosťami so sídlom v iných členských štátoch,
         toto zníženie sa nemôže považovať za naliehavý dôvod všeobecného záujmu, na ktorý by sa bolo možné odvolávať pri odôvodnení
         opatrenia, ktoré by bolo v protiklade so základnou slobodou.

      (porovnaj body 20, 22 – 24, 32 – 36, 38 – 39, 44 – 46, 49, 55 a výrok rozsudku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 7. septembra 2004 (*)

      „Daň z príjmov – Zápočet dane pri dividendách vyplácaných fínskymi spoločnosťami – Články 56 ES a 58 ES – Koherencia daňového systému“
      Vo veci C‑319/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES,
      podaný rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus (Fínsko) z 10. septembra 2002 a doručený Súdnemu dvoru 12. septembra 2002, ktorý
         súvisí s konaním:

      Petri Manninen,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann, J.-P. Puissochet a J. N. Cunha
         Rodrigues, sudcovia R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr a K. Lenaerts (spravodajca),

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. februára 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Manninen, osobne,
      –        fínska vláda, v zastúpení: E. Bygglin a T. Pynnä, splnomocnené zástupkyne,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a D. Petrausch, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Manji, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Hoskins, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a I. Koskinen, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. marca 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 56 ES a 58 ES.

      2        Tento návrh predložil pán Manninen v rámci konania vedeného na Korkein hallinto-oikeus, ktorou spochybnil zlučiteľnosť fínskej
         daňovej právnej úpravy týkajúcej sa zdaňovania dividend (ďalej len „fínska daňová úprava“) s právom Spoločenstva.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 56 ods. 1 ES uvádza:

      „V rámci ustanovení tejto kapitoly sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami.“
      4        Článok 58 ods. 1 ES znie:

      „Ustanovenia článku 56 majú bez toho, aby boli dotknuté práva členských štátov:
      a)      uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov podľa miesta bydliska alebo podľa
         miesta, kde investovali kapitál;

      b)      prijať všetky potrebné opatrenia na zabránenie porušovania ich vnútroštátnych predpisov, najmä v oblasti daní...“
      5        Článok 58 ods. 3 ES stanovuje:

      „Opatrenia a postupy uvedené v odsekoch 1 a 2 však nesmú byť prostriedkom pre svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie
         voľného pohybu kapitálu a platieb vymedzených v článku 56.“

       Fínske právo
      6        Podľa článku 32 tuloverolaki (zákon o dani z príjmov) (1535/1992) dividendy, ktoré osoba s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         vo Fínsku, dostáva od fínskej alebo zahraničnej akciovej spoločnosti, ktorej akcie sú kótované na burze, sú zdaňované ako
         príjmy z kapitálového majetku.

      7        Na základe článku 124 tuloverolaki (novelizovaného zákonom 1459/2001) podliehajú príjmy z kapitálového majetku dani, ktorej
         sadzba je 29 %.

      8        Obchodné spoločnosti so sídlom vo Fínsku platia zo svojich ziskov daň, ktorej sadzba je takisto 29 %. Aby sa predišlo dvojitému
         zdaneniu týchto príjmov viažucich sa na vyplácanie dividend, článok 4 ods. 1 laki yhtiöveron hyvityksestä (zákon o zápočte
         dane) (1232/1988), zmenený zákonom 1224/1999, priznáva akcionárom právo na zápočet dane vo výške 29/71 hodnoty dividend, ktoré
         podliehajú dani za predmetný finančný rok.

      9        Podľa článku 4 ods. 2 zákona o zápočte dane, zmenený zákonom 1224/1999, dividenda a priznaný zápočet dane sú zdaniteľné príjmy
         akcionára. Priznanie práva na zápočet dane má za následok, že celková daň zaťažujúca rozdeľovaný zisk spoločnosti, ktorej
         akcie sú kótované na burze, dosahuje 29 %.

      10      Podľa článku 1 zákona o zápočte dane priznanie práva na zápočet dane sa uplatňuje iba na dividendy vyplácané fínskymi spoločnosťami
         v prospech osôb s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku.

      11      Ak sa preukáže, že daň odvedená fínskou spoločnosťou z titulu dane z príjmov právnických osôb je nižšia ako 29/71 hodnoty
         vyplácaných dividend v predmetnom finančnom roku, rozdiel podľa článku 9 zákona o zápočte dane, ktorý bol zmenený zákonom
         1542/1992, podlieha dodatočnému odvodu dane touto spoločnosťou.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      Pán Manninen má neobmedzenú daňovú povinnosť vo Fínsku. Je vlastníkom akcií švédskej spoločnosti, ktorej akcie sú kótované
         na štokholmskej burze (Švédsko).

      13      Zisk rozdeľovaný touto švédskou spoločnosťou vo forme dividend, ktoré obdržal pán Manninen, už bol vo Švédsku zdanený z titulu
         dane z príjmov právnických osôb. Dividendy podliehajú takisto vo Švédsku prostredníctvom priamej zrážky z príjmu, dani z príjmov
         z kapitálového majetku spoločnosti. Keďže s dividendami vyplácanými zahraničnými obchodnými spoločnosťami fínskym daňovníkom
         nie je spojené právo na zápočet dane vo Fínsku, tieto podliehajú vo Fínsku dani z príjmov postihujúcej príjmy z kapitálového
         majetku sadzbou vo výške 29 %. Podľa dohody (26/1997) uzatvorenej medzi členskými štátmi Severskej rady na účely zamedzenia
         dvojitého zdanenia v oblasti dane z príjmov a dane z majetku sa však daň vyberaná zrážkou vo Švédsku, ktorej sadzba by nemala
         presahovať 15 % podľa článku 10 tejto dohody, započítava na vyrubenú daň z titulu dane z príjmov postihujúcej príjmy z kapitálového
         majetku akcionára s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku.

      14      Pán Manninen sa 23. novembra 2000 obrátil na keskusverolautakunta (ústredná daňová komisia) s otázkou, či s prihliadnutím
         na články 56 ES a 58 ES dividendy, ktoré poberá od švédskej obchodnej spoločnosti, podliehajú zdaneniu vo Fínsku.

      15      Vo svojom predbežnom rozhodnutí zo 7. februára 2001 keskusverolautakunta rozhodla, že pán Manninen nemá nárok na zápočet dane
         pri dividendách, ktoré sú mu vyplácané švédskou obchodnou spoločnosťou.

      16      Pán Manninen podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Korkein hallinto-oikeus (Najvyšší správny súd).

      17      Za týchto podmienok sa Korkein hallinto-oikeus rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1)      Má sa článok 56 ES vykladať v tom zmysle, že mu odporujú ustanovenia o zápočte dane zmienenej fínskej právnej úpravy [pozri
         body 6 až 11 tohto rozsudku], podľa ktorej osoba s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku má právo na zápočet dane pri
         dividendách, ktoré sú jej vyplácané domácou akciovou spoločnosťou, ale toto právo nemá, ak ide o dividendy vyplácané akciovou
         spoločnosťou zapísanou do obchodného registra vo Švédsku?

      2)      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku má sa článok 58 ES vykladať v tom zmysle, že ustanovenia článku 56 ES neobmedzujú
         právo Fínska uplatňovať predmetné ustanovenia zákona o zápočte dane, keďže priznanie nároku na zápočet dane je podmienené
         tým, že obchodná spoločnosť, ktorá vypláca dividendy, odvádza daň alebo príslušnú dodatočnú daň vo Fínsku, čo však nie je
         tento prípad, keďže ide o dividendy vyplácané zahraničnou spoločnosťou tak, že sa daň vôbec nevyberá?“

       O prejudiciálnych otázkach
      18      Svojimi otázkami, ktoré treba posúdiť spoločne, sa vnútroštátny súd dožaduje vyjadrenia, či článkom 56 ES a 58 ES odporuje
         právna úprava, ktorá je predmetom sporu v konaní vo veci samej a podľa ktorej právo osoby s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         v jednom členskom štáte na zápočet dane pri dividendách, ktoré sú jej vyplácané akciovými spoločnosťami, je jej odopreté,
         pretože tieto spoločnosti nemajú sídlo v tomto členskom štáte.

      19      V úvode treba pripomenúť, že aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, podľa ustálenej judikatúry musia členské
         štáty napriek tomu skúmať, či sú v súlade s právom Spoločenstva (rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493,
         bod 16; zo 16. júla 1998, ICI, C‑264/96, Zb. s. I‑4695, bod 19, a z 29. apríla 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Zb.
         s. I‑2651, bod 19).

      20      Pokiaľ ide o otázku, či daňová právna úprava, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, je prekážkou voľného pohybu kapitálu
         v zmysle článku 56 ES, je dôležité uviesť, že účelom zápočtu dane v zmysle fínskej právnej úpravy je predísť dvojitému zdaneniu
         zisku obchodných spoločností, ktorý je vyplácaný akcionárom, a to započítaním splatnej dane z príjmov právnických osôb vyrubenej
         obchodnej spoločnosti, ktorá vypláca dividendy, na splatnú daň z príjmov postihujúcu príjmy z kapitálového majetku vyrubenú
         akcionárovi. Konečným výsledkom takéhoto systému je, že dividendy sa u akcionára už viac nezdaňujú. Keďže zápočet dane sa
         uplatňuje len na dividendy vyplácané spoločnosťami so sídlom vo Fínsku, táto právna úprava znevýhodňuje osoby s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou vo Fínsku, poberajúce dividendy od spoločností so sídlom v iných členských štátoch, ktoré sú zdaňované
         29 % daňou z príjmov vzťahujúcou sa na príjmy z kapitálového majetku.

      21      Je zrejmé, že daňová dohoda uzatvorená medzi krajinami Severskej rady je zameraná na predchádzanie dvojitého zdanenia a jej
         účelom nie je eliminovať znevýhodňujúcu úpravu. Táto dohoda totiž nepredpokladá žiadny systém započítania splatnej dane z príjmov
         právnických osôb na splatnú daň z príjmov postihujúcu príjmy z kapitálového majetku. Jej cieľom je iba zmierniť účinky dvojitého
         zdanenia z pohľadu akcionára z titulu dane z príjmov z kapitálového majetku.

      22      Z toho vyplýva, že účelom fínskej daňovej úpravy je odradiť osoby s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku od investovania
         svojho kapitálu do spoločností so sídlom v inom členskom štáte.

      23      Zmienená právna úprava má rovnako obmedzujúce účinky vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v iných členských štátoch, keďže
         je určitou prekážkou v získavaní kapitálu vo Fínsku. Tým, že kapitálové príjmy, ktoré nemajú pôvod vo Fínsku, sú zdaňované
         menej výhodným spôsobom ako dividendy vyplácané spoločnosťami so sídlom vo Fínsku, sú akcie spoločností so sídlom v iných
         členských štátoch pre investorov s bydliskom vo Fínsku menej atraktívne ako akcie spoločností, ktoré majú sídlo v tomto členskom
         štáte (pozri rozsudky zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod 35, a zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko,
         C‑334/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 24).

      24      Z uvedeného vyplýva, že právna úprava, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, vytvára určité obmedzenie voľného pohybu kapitálu,
         ktoré je v zásade zakázané článkom 56 ES.

      25      Rovnako treba skúmať, či toto obmedzenie voľného pohybu kapitálu je možné zdôvodniť z pohľadu ustanovení Zmluvy o Európskom
         spoločenstve.

      26      Z tohto pohľadu je dôležité pripomenúť, že v súlade s článkom 58 ods. 1 písm. a) ES „ustanovenia článku 56 majú bez toho,
         aby boli dotknuté práva členských štátov… uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových
         poplatníkov podľa… miesta, kde investovali kapitál“.

      27      Podľa vlád Fínska, Francúzska a Spojeného kráľovstva z tohto ustanovenia jasne vyplýva, že členské štáty sú oprávnené vyhradiť
         prospech zápočtu dane len pre tie dividendy, ktoré sú vyplácané spoločnosťami so sídlom na ich území.

      28      V tomto smere je dôležité zdôrazniť, že článok 58 ods. 1 písm. a) ES, ktorý ako výnimku zo základnej zásady voľného pohybu
         kapitálu treba vykladať reštriktívne, by nemal byť vykladaný v tom zmysle, že každá daňová právna úprava pripúšťajúca rozlišovanie
         medzi daňovými poplatníkmi podľa miesta, kde investovali svoj kapitál, je v súlade so Zmluvou. Výnimka obsiahnutá v ustanovení
         článku 58 ods. 1 písm. a) ES je totiž obmedzená článkom 58 ods. 3 ES, ktorý stanovuje, že vnútroštátne právne úpravy podľa
         odseku 1 tohto článku „nesmú byť prostriedkom svojvoľnej diskriminácie a ani skrytým obmedzením voľného pohybu kapitálu a platieb,
         definovaného v článku 56“.

      29      Treba preto rozlišovať medzi dovoleným nerovným zaobchádzaním podľa článku 58 ods. 1 písm. a) ES a zakázanou svojvoľnou diskrimináciou
         podľa odseku 3 tohto článku. Z judikatúry vyplýva, že aby vnútroštátna daňová právna úprava, aká je predmetom sporu vo veci
         samej, ktorá z pohľadu osoby s neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom členskom štáte rozlišuje medzi príjmami z domácich
         dividend a príjmami zo zahraničných dividend, mohla byť považovaná za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu,
         je potrebné, aby sa toto rozdielne zaobchádzanie vzťahovalo na situácie, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo sú odôvodnené
         naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, akým je potreba zachovať koherenciu daňového systému (rozsudok Verkooijen, už citovaný,
         bod 43). Okrem toho je rozdielne zaobchádzanie s rozdielnymi kategóriami dividend odôvodnené len vtedy, ak nepresahuje rámec
         toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného predmetnou právnou úpravou.

      30      Vlády Fínska, Francúzska a Spojeného kráľovstva zastávajú v prvom rade názor, že vyplácané dividendy majú zásadne odlišné
         vlastnosti podľa toho, či pochádzajú od fínskych spoločností alebo od iných ako fínskych spoločností. Na tento účel tvrdia,
         že na rozdiel od ziskov rozdeľovaných inými ako fínskymi spoločnosťami zisky vyplácané vo forme dividend spoločnosťami so
         sídlom vo Fínsku sú zdaňované v tomto členskom štáte daňou z príjmov právnických osôb s priznaním práva na zápočet dane, pokiaľ
         ide o akcionára s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku. Rozdielne zaobchádzanie s dividendami vyplácanými spoločnosťami
         so sídlom v tomto štáte a dividendami vyplácanými spoločnosťami, ktoré túto podmienku nespĺňajú, by bolo teda odôvodnené ustanovením
         článku 58 ods. 1 písm. a) ES.

      31      Francúzska vláda napriek tomu trvá na tom, že fínska daňová právna úprava je v súlade s princípom teritoriality, a teda by
         nemala byť považovaná za odporujúcu ustanoveniam Zmluvy týkajúcim sa voľného pohybu kapitálu (rozsudok z 15. mája 1997, Futura
         Participations a Singer, C‑250/95, Zb. s. I‑2471, body 18 až 22).

      32      V tomto smere treba skúmať, či v súlade s článkom 58 ods. 1 písm. a) ES sa rozdielne zaobchádzanie s akcionárom s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou vo Fínsku podľa toho, či poberá dividendy od spoločností so sídlom v tomto členskom štáte alebo od spoločností
         so sídlom v iných členských štátoch, vzťahuje na situácie, ktoré nie sú objektívne porovnateľné.

      33      Treba pripomenúť, že zámerom fínskej daňovej právnej úpravy je predísť dvojitému zdaneniu ziskov spoločností priznaním určitého
         daňového zvýhodnenia akcionárovi, ktorý poberá dividendy viažuce sa na splatnú daň spoločnosti, ktorá vypláca dividendy z titulu
         dane z príjmov právnických osôb.

      34      Podľa takejto právnej úpravy situácia osôb s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku by určite mohla byť rozdielna v závislosti
         od miesta, kde investujú svoj kapitál. Tak by tomu bolo aj v prípade, keď daňová právna úprava členského štátu, v ktorom sa
         kapitál investuje, už odstraňuje riziko dvojitého zdanenia zisku spoločností, ktorý je vyplácaný vo forme dividend, a to tak,
         že dani z príjmov právnických osôb podlieha len zisk, ktorý nie je vyplácaný vo forme dividend.

      35      Toto však nie je tento prípad. Ako vyplýva z uznesenia, ktorým boli položené prejudiciálne otázky, dividendy vyplácané spoločnosťou
         so sídlom vo Fínsku, ako aj dividendy vyplácané spoločnosťou so sídlom vo Švédsku, odhliadnuc od zápočtu dane, podliehajú
         dvojitému zdaneniu. V obidvoch prípadoch sú príjmy najprv zdanené daňou z príjmov právnických osôb a potom – v rozsahu, v akom
         sú vyplácané vo forme dividend – aj daňou z príjmov zo strany príjemcov.

      36      Skutočnosť, že osoba s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku investuje kapitál do spoločnosti so sídlom vo Švédsku, neumožňuje
         vyhnúť sa dvojitému zdaneniu ziskov vyplácaných vo forme dividend spoločnosťou, v prospech ktorej bolo investovanie kapitálu
         realizované. V prípade daňovej právnej úpravy, ktorá s cieľom zamedziť dvojitému zdaneniu prihliada na splatnú daň obchodnej
         spoločnosti z titulu dane z príjmov právnických osôb, sa akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku nachádzajú
         v porovnateľnej situácii, či už poberajú dividendy od spoločnosti so sídlom vo Fínsku alebo od spoločnosti so sídlom vo Švédsku.

      37      Z toho vyplýva, že fínska daňová úprava podmieňuje priznanie zápočtu dane skutočnosťou, že dividendy sú vyplácané spoločnosťami
         so sídlom vo Fínsku, zatiaľ čo akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku sú v porovnateľnej situácii, či už poberajú
         dividendy od spoločností v tomto členskom štáte alebo od spoločností so sídlom v iných členských štátoch (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 27. júna 1996, Asscher, C‑107/94, Zb. s. I‑3089, body 41 až 49, a z 12. júna 2003,Gerritse, C‑234/01, Zb. s. I‑5933,
         body 47 až 54).

      38      Navyše na rozdiel od právnej úpravy, ktorá bola predmetom už citovaného sporu Futura Participations a Singer, fínska daňová
         právna úprava by nemala byť považovaná za prejav princípu teritoriality. Ako to správne uviedla generálna advokátka v bode
         42 svojich návrhov, tomuto princípu totiž neodporuje priznanie zápočtu dane osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku
         aj pri dividendách, ktoré jej boli vyplatené spoločnosťami so sídlom v iných členských štátoch (pozri rozsudok Futura Participations
         a Singer, už citovaný, body 18 až 22).

      39      V žiadnom prípade, s ohľadom na ustanovenie článku 58 ods. 1 písm. a) ES, princíp teritoriality nemôže odôvodniť rozdielne
         zaobchádzanie s dividendami vyplácanými spoločnosťami so sídlom vo Fínsku a dividendami vyplácanými spoločnosťami so sídlom
         v iných členských štátoch, ak druhy dividend dotknuté týmto rozdielnym zaobchádzaním zdieľajú rovnakú objektívnu situáciu.

      40      Vlády Fínska, Francúzska a Spojeného kráľovstva na druhom mieste uvádzajú, že fínska daňová úprava je objektívne odôvodnená
         nutnosťou zabezpečiť koherenciu daňového systému (rozsudky oba z 28. januára 1992, Bachmann, C‑204/90, Zb. s. I‑249, a Komisia/Belgicko,
         C‑300/90, Zb. s. I‑305). Zvlášť trvajú na tom, že na rozdiel od právnej úpravy, ktorá bola predmetom sporu v už citovanej
         veci Verkooijen, v tomto konaní existuje priama spojitosť medzi zdanením zisku spoločnosti a priznaním nároku na zápočet dane
         v prospech akcionára, ktorému boli dividendy vyplatené. Nárok na zápočet dane by mal byť akcionárovi priznaný iba pod podmienkou,
         že obchodná spoločnosť aj v skutočnosti už zaplatila daň zo zisku. Ak táto daň nepokryje minimálnu daň z vyplácaných dividend,
         uvedená akciová spoločnosť by mala zaplatiť ešte dodatočnú daň.

      41      Vláda Fínska ešte dodáva, že ak by bol nárok na zápočet dane priznaný poberateľom dividend vyplatených švédskou spoločnosťou
         akcionárom s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku, úrady tohto štátu by potom boli povinné priznať určitú daňovú výhodu
         z titulu dane z príjmov právnických osôb, ktorá by však týmto štátom nebola vybratá, čo by spochybnilo koherenciu vnútroštátneho
         daňového systému.

      42      V tomto ohľade treba pripomenúť, že v príslušných bodoch 28 a 21 už citovaných rozsudkov Bachmann a Komisia/Belgicko Súdny
         dvor pripustil, že nevyhnutnosť zachovania koherencie daňového systému môže odôvodniť určité obmedzenie výkonu základných
         slobôd garantovaných Zmluvou. Aby však argument založený na takomto zdôvodnení mohol obstáť, je potrebné aby tu existovala
         priama spojitosť medzi predmetnou daňovou výhodou a kompenzáciou tejto výhody prostredníctvom určitého daňového odvodu (pozri
         v tejto súvislosti rozsudok zo 14. novembra 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93, Zb. s. I‑3955, bod 18; rozsudky Asscher,
         už citovaný bod 58; ICI, už citovaný bod 29; rozsudky z 28. októbra 1999, Vestergaard, C‑55/98, Zb. s. I‑7641, bod 24, rovnako
         ako z 21. novembra 2002, X a Y, C‑436/00, Zb. s. I‑10829, bod 52). Ako vyplýva z bodov 21 až 23 už citovaného rozsudku Bachmann
         a z bodov 14 až 16 už citovaného rozsudku Komisia/Belgicko, tieto rozsudky spočívajú na zistení, že v belgickom práve existovala
         priama súvislosť, z pohľadu samotného daňovníka odvádzajúceho daň z príjmov, medzi možnosťou odpočtu platieb poistného od
         zdaniteľných príjmov a neskorším zdanením poistného plnenia vyplateného poisťovateľom.

      43      Je dôležité potom pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry, že argument založený na potrebe zachovať koherenciu daňového systému,
         musí byť skúmaný z pohľadu sledovaného cieľa predmetnej právnej úpravy (pozri rozsudok z 11. marca 2004, De Lasteyrie du Saillant,
         C‑9/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 67).

      44      Rovnako ako už bolo uvedené v bode 33 tohto rozsudku, zámerom fínskej daňovej právnej úpravy je predísť dvojitému zdaneniu
         zisku spoločností, ktorý je rozdelený medzi akcionárov. Tento cieľ je dosiahnutý priznaním nároku na zápočet dane akcionárovi,
         pričom tento nárok sa vypočítava v závislosti na sadzbe zdanenia ziskov spoločnosti z titulu dane z príjmov právnických osôb
         (pozri bod 8 tohto rozsudku). Majúc na zreteli jednotnú sadzbu dane zo zisku obchodných spoločností a dane z príjmov z kapitálového
         majetku, ktorá je 29 %, sú v tomto daňovom systéme v konečnom dôsledku zdaňované výlučne zisky rozdeľované obchodnými spoločnosťami
         so sídlom vo Fínsku medzi akcionárov s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku, ktorí sú jednoducho oslobodení od povinnosti
         odviesť daň z prijatých dividend. Ak sa preukáže, že daň zaplatená fínskou spoločnosťou vyplácajúcou dividendy je nižšia ako
         suma priznaného nároku na zápočet dane, rozdiel je zdanený na ťarchu tejto spoločnosti formou dodatočnej dane.

      45      Aj keď táto daňová právna úprava spočíva na prepojení daňovej výhody a kompenzačného daňového odvodu, predpokladajúc, že nárok
         na zápočet dane priznaný akcionárovi s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku je vypočítaný v závislosti na splatnej dani
         z príjmov právnických osôb spoločnosti so sídlom v tomto členskom štáte zo zisku, ktorý je ňou vyplácaný vo forme dividend,
         táto právna úprava sa nezdá byť nevyhnutnou na zachovanie koherencie fínskeho daňového systému.

      46      Majúc totiž na zreteli cieľ, ktorý fínska daňová právna úprava sleduje, ostáva koherencia jej daňového systému zabezpečená,
         pretože je zachovaná súvzťažnosť medzi daňovou výhodou priznanou akcionárovi a sadzbou splatnej dane z titulu dane z príjmov
         právnických osôb. Preto v prípade ako je tento, priznanie akcionárovi s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku, ktorý
         je zároveň držiteľom akcií spoločnosti so sídlom vo Švédsku, nároku na zápočet dane, ktorý by bol vypočítaný v závislosti
         na splatnej dani tejto spoločnosti z titulu dane z príjmov právnických osôb v štáte, v ktorom sídli, by nespochybnilo koherenciu
         fínskeho daňového systému a vytvorilo by menej reštriktívne opatrenie pre voľný pohyb kapitálu, než ako ho predpokladá fínska
         daňová právna úprava.

      47      Okrem toho treba uviesť, že v už citovaných rozsudkoch Bachmann a Komisia/Belgicko bolo účelom dotknutých daňových právnych
         úprav tiež zamedzenie dvojitého zdanenia. Možnosť odpočtu splátok poistného na základe zmluvy o životnom poistení od zdaniteľného
         príjmu fyzických osôb, ktorú pripúšťa belgická právna úprava, čo napokon viedlo k nezdaneniu príjmu použitého na tieto splátky,
         bola odôvodnená tým, že kapitál použitý na tieto splátky poistného by bol neskôr zdanený z pohľadu poisteného. V takomto systéme
         sa zamedzí dvojitému zdaneniu tak, že k uvedenému zdaneniu dôjde jednorázovo až v okamihu, keď je poistné plnenie vyplatené.
         Koherencia daňového systému je zachovaná tým, že pokiaľ belgické daňové úrady na jednej strane pripustili odpočet splátok
         poistného zo životnej poistky od zdaniteľných príjmov, na druhej strane majú istotu, že pri skončení poistného vzťahu poistné
         plnenie vyplatené poisťovacou spoločnosťou bude skutočne následne zdanené. V tomto úzkom kontexte Súdny dvor dospel k názoru,
         že v tomto prípade nejde o menej reštriktívne opatrenia, ako boli predmetom v zmienených sporoch Bachmann a Komisia/Belgicko,
         ktoré zachovávajú koherenciu predmetného daňového systému.

      48      V spore vo veci samej sú však skutkové okolnosti odlišné. V čase, kedy akcionár s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku
         obdrží dividendy, totiž takto rozdelený zisk už bol zdanený z titulu dane z príjmov právnických osôb, nezávisle na tom, či
         dividendy pochádzajú od fínskych alebo švédskych spoločností. Cieľ sledovaný fínskou daňovou úpravou, ktorým je zamedzenie
         dvojitého zdanenia ziskov vyplácaných vo forme dividend, môže byť dosiahnutý priznaním nároku na zápočet dane rovnako na zisky
         vyplácané vo forme dividend švédskymi spoločnosťami v prospech osôb s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku.

      49      Je zrejmé, že priznanie nároku na zápočet dane na základe splatnej dane z príjmov právnických osôb v inom členskom štáte,
         by spôsobilo Fínskej republike zníženie jej daňových príjmov pochádzajúcich z dividend vyplácaných spoločnosťami so sídlom
         v iných členských štátoch. Ako však vyplýva z ustálenej judikatúry, zníženie príjmov z daní sa nemôže považovať za naliehavý
         dôvod všeobecného záujmu, na ktorý by sa bolo možné odvolávať pri odôvodnení opatrenia, ktoré by bolo v protiklade so základnou
         slobodou (rozsudok Verkooijen, už citovaný, bod 59; rozsudok z 3. októbra 2002, Danner, C‑136/00, Zb. s. I‑8147, bod 56, ako
         aj rozsudok X a Y, už citovaný, bod 50).

      50      Na pojednávaní vlády Fínska a Spojeného kráľovstva uviedli rôzne praktické prekážky, ktoré bránia priznaniu akcionárovi s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou vo Fínsku nároku na zápočet dane, ktorý sa viaže na splatnú daň z príjmov právnických osôb spoločnosti
         so sídlom v inom členskom štáte. Tiež zdôraznili, že ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu kapitálu sa uplatňujú nielen
         na pohyb kapitálu medzi členskými štátmi, ale aj na pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami. Podľa týchto
         vlád, berúc do úvahy rozmanitosť platných daňových systémov, je prakticky nemožné určiť presne výšku dane z titulu dane z príjmov
         právnických osôb, ktorá bola uplatnená na dividendy vyplatené spoločnosťou so sídlom v inom členskom štáte alebo v nečlenskom
         štáte. Je to nemožné zvlášť z toho dôvodu, že daňový základ pre daň z príjmov právnických osôb je v každej krajine iný a sadzba
         dane sa môže z roka na rok líšiť. Navyše uvádzajú, že dividendy vyplatené spoločnosťou nemusia nutne pochádzať zo zisku za
         dané účtovné obdobie.

      51      V tomto smere je dôležité predovšetkým zdôrazniť, že predmet sporu vo veci samej sa nijakým spôsobom nedotýka voľného pohybu
         kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami. V skutočnosti sa tento spor týka odmietnutia daňového úradu jedného členského
         štátu priznať daňové zvýhodnenie osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou v tomto členskom štáte, ktorá obdržala dividendy
         od spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte.

      52      Ďalej treba tiež zdôrazniť, ako vyplýva z uznesenia vnútroštátneho súdu, že vo Fínsku nárok na zápočet dane priznaný akcionárovi
         sa rovná 29/71 hodnoty dividend vyplatených spoločnosťou so sídlom v tomto členskom štáte. Na účely výpočtu nároku na zápočet
         dane čitateľ aplikovaného zlomku sa rovná sadzbe dane zo zisku spoločností z titulu dane z príjmov právnických osôb a menovateľ
         zlomku sa rovná výsledku, ktorý sa dosiahne, keď sa od základu 100 odpočíta táto sadzba dane.

      53      Napokon treba uviesť, že nárok na zápočet dane podľa fínskeho práva vždy zodpovedá sume, ktorú spoločnosť vyplácajúca dividendy
         aj v skutočnosti zaplatila ako daň z titulu dane z príjmov právnických osôb. Ak sa preukáže, že daň zaplatená z titulu dane
         z príjmov právnických osôb je nižšia ako suma nároku na zápočet dane, tento rozdiel sa zdaňuje na ťarchu spoločnosti, ktorá
         dividendy vypláca, formou dodatočnej dane.

      54      Za týchto podmienok, výpočet nároku na zápočet dane priznaného akcionárovi s neobmedzenou daňovou povinnosťou vo Fínsku, ktorému
         boli vyplatené dividendy spoločnosťou so sídlom vo Švédsku, musí vychádzať z dane skutočne zaplatenej spoločnosťou so sídlom
         v tomto inom členskom štáte, ako to vyplýva zo všeobecných pravidiel uplatňovaných na výpočet daňového základu, ako aj sadzby
         dane z príjmov právnických osôb v tomto inom členskom štáte. Prípadné ťažkosti v súvislosti s určením skutočne zaplatenej
         dane nemôžu v žiadnom prípade odôvodniť prekážku voľného pohybu kapitálu, akou je tá, ktorá vyplýva z právnej úpravy, ktorá
         je predmetom sporu vo veci samej (pozri rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný bod 29).

      55      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článkom 56 ES a 58 ES odporuje právna úprava,
         podľa ktorej sa osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou v jednom členskom štáte nepriznáva nárok na zápočet dane pri dividendách,
         ktoré sú jej vyplatené akciovými spoločnosťami, z toho dôvodu, že tieto spoločnosti nemajú sídlo v tomto členskom štáte.

       O trovách
      56      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článkom 56 ES a 58 ES odporuje právna úprava, podľa ktorej sa osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou v jednom členskom štáte
            nepriznáva nárok na zápočet dane pri dividendách, ktoré sú jej vyplatené akciovými spoločnosťami, z toho dôvodu, že tieto
            spoločnosti nemajú sídlo v tomto členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. júla 1982. # COGIS (Compagnia Generale Interscambi) proti Amministrazione delle Finanze dello Stato. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale civile e penale di Milano - Taliansko. # Vec 216/81.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. apríla 2004. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Odôvodnenie. # Vec C-372/97.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. januára 1985. # Henri Cullet a Chambre syndicale des réparateurs automobiles et détaillants de produits pétroliers proti Centre Leclerc à Toulouse a Centre Leclerc à Saint-Orens-de-Gameville. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de commerce de Toulouse - Francúzsko. # Vec 231/83.


Rozsudok Súdneho dvora zo 6. júna 2000. # Staatssecretaris van Financiën proti B.G.M. Verkooijen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Vec C-35/98.