title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. septembra 2015.#Holterman Ferho Exploitatie BV a i. proti Friedrichovi Leopoldovi Freiherr Spies von Büllesheim.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Súdna právomoc a výkon rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Článok 5 bod 1 – Právomoc vyplývajúca zo zmluvy – Článok 5 bod 3 – Právomoc vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti – Články 18 až 21 – Individuálne pracovné zmluvy – Zmluva riaditeľa spoločnosti – Zánik zmluvy – Dôvody – Nie riadny výkon mandátu a protiprávne konanie – Žaloba o určenie a náhradu škody – Pojem ‚individuálna pracovná zmluva‘.#Vec C-47/14.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑47/14,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) z 24. januára 2014 a doručený Súdnemu dvoru 30. januára 2014, ktorý súvisí s konaním:
            Holterman Ferho Exploitatie BV,
            Ferho Bewehrungsstahl GmbH,
            Ferho Vechta GmbH,
            Ferho Frankfurt GmbH
            proti
            Friedrichovi Leopoldovi Freiherr Spies von Büllesheim,
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia A. Ó Caoimh, C. Toader (spravodajkyňa), E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund,
            generálny advokát: P. Cruz Villalón,
            tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. januára 2015,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Holterman Ferho Exploitatie BV, Ferho Bewehrungsstahl GmbH, Ferho Vechta GmbH a Ferho Frankfurt GmbH, v zastúpení: P. A. Fruytier, advocaat,
            – F. L. Freiherr Spies von Büllesheim, v zastúpení: E. Jacobson a B. Verkerk, advocaten,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët, M. Wilderspin a G. Wils, splnomocnení zástupcovia,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. mája 2015,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 bodov 1 a 3, ako aj oddielu 5 kapitoly II (článkov 18 až 21) a článku 60 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 019/004, s. 42).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú na jednej strane Holterman Ferho Exploitatie BV (ďalej len „Holterman Ferho Exploitatie“), Ferho Bewehrungsstahl GmbH (ďalej len „Ferho Bewehrungsstahl“), Ferho Vechta GmbH (ďalej len „Ferho Vechta“), ako aj Ferho Frankfurt GmbH (ďalej len „Ferho Frankfurt“) (ďalej spolu „štyri spoločnosti“) a na strane druhej pán Spies von Büllesheim, ktorý sa týka zodpovednosti menovaného, ako konateľa uvedených spoločností, a návrhu uložiť mu povinnosť náhrady škody s príslušenstvom.
            Právny rámec
            Právo Únie
            Bruselský dohovor
            3. Článok 5 Dohovoru z 27. septembra 1968 o právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmeneného a doplneného neskoršími dohovormi o pristúpení nových členských štátov k tomuto dohovoru (ďalej len „Bruselský dohovor“), znie:
            „Osobu s bydliskom na území jedného zmluvného štátu možno žalovať v druhom zmluvnom štáte:
            1. v zmluvných veciach na súdoch podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby; vo veciach individuálnych pracovných zmlúv na súdoch podľa miesta, kde zamestnanec obvykle vykonáva svoju prácu; ak zamestnanec prácu nevykonáva obvykle v jednej krajine, zamestnávateľa možno žalovať tiež na súde podľa miesta, kde sa nachádza alebo nachádzala prevádzkareň, ktorá zamestnanca najala;
            …“ [ neoficiálny preklad ]
            Nariadenie č. 44/2001
            4. Odôvodnenie 13 nariadenia č. 273/2004 stanovuje:
            „V oblasti poistenia, spotrebiteľských zmlúv a pracovnoprávnych vzťahoch by slabší účastník mal byť chránený normami právomoci, ktoré lepšie chránia jej [jeho – neoficiálny preklad ] záujmy než všeobecné normy právomoci.“
            5. Článok 5 nariadenia č. 44/2001 je formulovaný takto:
            „Osobu s bydliskom na území členského štátu možno žalovať v druhom členskom štáte
            1. a) v zmluvných veciach na súde podľa miesta zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby;
            b) na účely tohto ustanovenia, ak sa účastníci zmluvy nedohodli inak, je miestom zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby:
            – pri predaji tovaru miesto v členskom štáte, kam sa podľa zmluvy tovar dodal alebo mal dodať,
            – pri poskytnutí služieb miesto v členskom štáte, kde sa podľa zmluvy služby poskytli alebo mali poskytnúť,
            c) ak sa neuplatní písmeno b), uplatní sa písmeno a);
            2. …
            3. vo veciach nárokov z mimozmluvnej zodpovednosti, na súdoch podľa miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok.
            …“
            6. Článok 18, ktorý je súčasťou oddielu 5, nazvaného „Právomoc vo veciach individuálnych pracovných zmlúv“, kapitoly II nariadenia č. 44/2001, vo svojom odseku 1 uvádza:
            „Vo veciach individuálnych pracovných zmlúv sa právomoc určí podľa tohto oddielu bez vplyvu na článok 4 a článok 5 bod 5.“
            7. Článok 20 ods. 1 toho istého nariadenia stanovuje:
            „Zamestnávateľ môže začať konanie len na súdoch členského štátu, v ktorom má zamestnanec bydlisko.“
            8. Článok 60 ods. 1 nariadenia č. 44/2001 stanovuje:
            „Na účely tohto nariadenia obchodná spoločnosť alebo iná právnická osoba alebo združenie fyzických alebo právnických osôb má bydlisko v mieste, kde má:
            a) registrované sídlo alebo
            b) ústredie riadenia alebo,
            c) hlavnú prevádzkareň.“
            Holandské právo
            9. Občiansky zákonník (Burgerlijk Wetboek, ďalej len „BW“), obsahuje knihu 2 nazvanú „Právnické osoby“, ktorá vo svojom článku 2:9 uvádza:
            „1. Každý riadiaci pracovník je povinný vykonávať svoju funkciu riadne. Pod túto funkciu patria všetky riadiace úlohy, ktoré neboli pridelené inému alebo iným riadiacim pracovníkom zákonom alebo na základe zákona alebo stanov.
            2. Každý riadiaci pracovník je zodpovedný za bežnú prevádzkovú činnosť. Zodpovedá predovšetkým za nesprávne riadenie, s výnimkou ak najmä, vzhľadom na funkcie pridelené iným, nemožno voči nemu mať žiadne výhrady a pokiaľ sa nepreukázala nedbanlivosť pri prijatí opatrení určených na predídenie dôsledkom nesprávneho riadenia.“
            10. Kniha 6 BW, ktorá upravuje „všeobecné pravidlá záväzkového práva“, obsahuje hlavu 3 nazvanú „Deliktuálna a mimozmluvná zodpovednosť“, ktorá vo svojom článku 6:162 uvádza:
            „1. Kto sa dopustí voči inému zavineného nedovoleného konania, je povinný nahradiť škodu, ktorú poškodený utrpel.
            2. Za nedovolené sa s výnimkou preukázania opaku považujú zásahy do práva, ako aj konanie alebo opomenutie, ktoré odporujú zákonnej povinnosti alebo nepísanému pravidlu, stanovujúcim to, čo je prípustné v spoločenskom živote.
            3. Za nedovolené konanie jeho páchateľ zodpovedá, ak bolo spôsobené jeho nedbanlivosťou alebo okolnosťou, za ktorú zodpovedá podľa zákona alebo ustálených spoločenských zvyklostí.“
            11. V knihe 7 BW, nazvanej „Osobitné zmluvy“, hlava 10 s nadpisom „Pracovná zmluva“ v článku 7:661 stanovuje:
            „1. Zamestnanec, ktorý pri plnení svojej pracovnej zmluvy spôsobí škodu zamestnávateľovi alebo tretej osobe, ktorej je zamestnávateľ povinný poskytnúť náhradu škody, nenesie voči zamestnávateľovi v tejto súvislosti zodpovednosť, pokiaľ škoda nebola spôsobená úmyselným konaním alebo vedomou nedbanlivosťou zamestnanca. Vzhľadom na povahu zmluvy, z okolností konkrétnej veci možno vyvodiť odlišný záver, než sa uvádza v predchádzajúcej vete.
            2. Odchýliť sa od odseku 1 a článku 170 ods. 3 knihy 6 v neprospech zamestnanca možno len na základe písomnej dohody a len ak je zamestnanec na tento účel poistený.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            12. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Holterman Ferho Exploitatie je holdingovou spoločnosťou so sídlom v Holandsku. Je majiteľkou troch dcérskych spoločností podľa nemeckého práva, a to Ferho Bewehrungsstahl, Ferho Vechta a Ferho Frankfurt, ktoré všetky majú sídlo v Nemecku.
            13. Rozhodnutím valného zhromaždenia spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie z 25. apríla 2001 bol pán Spies von Büllesheim, nemecký štátny príslušník, ktorý má bydlisko v Nemecku a ktorý bol tiež konateľom a osobou oprávnenou konať v troch nemeckých dcérskych spoločnostiach, vymenovaný za riaditeľa tejto spoločnosti.
            14. Dňa 7. mája 2001 Holterman Ferho Exploitatie a pán Spies von Büllesheim uzavreli zmluvu vyhotovenú v nemeckom jazyku, ktorá potvrdzuje jeho menovanie za riaditeľa („Geschäftsführer“) a opisuje jeho práva a povinnosti v tejto súvislosti (ďalej len „zmluva zo 7. mája 2001“).
            15. Dňa 20. júla 2001 sa pán Spies von Büllesheim stal konateľom spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            16. Ako vyplýva z dôkazov predložených účastníkmi konania na pojednávaní, pán Spies von Büllesheim bol tiež držiteľom akcií spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie, avšak väčšinu akcií tejto spoločnosti vlastnil pán Holterman.
            17. Dňa 31. decembra 2005 bola ukončená zmluva, ktorej účastníkmi boli pán Spies von Büllesheim a Ferho Frankfurt, a 31. decembra 2006 boli ukončené zmluvy, ktoré uzavrel so spoločnosťami Holterman Ferho Exploitatie, Ferho Bewehrungsstahl a Ferho Vechta.
            18. Z dôvodu údajných závažných pochybení pri výkone svojich povinností podali štyri spoločnosti na Rechtbank Almelo (Holandsko) určovaciu žalobu a žalobu o náhradu škody, ktoré smerovali proti pánovi Spies von Büllesheim.
            19. Uvedené spoločnosti uvádzajú najmä, že pán Spies von Büllesheim vykonával svoj mandát konateľa zle a že z toho dôvodu vznikla jeho zodpovednosť voči nim podľa článku 2:9 BW. Dovolávali sa tiež úmyslu alebo vedomej nedbanlivosti pri vykonávaní jeho pracovnej zmluvy podľa článku 7:661 BW. Subsidiárne štyri spoločnosti uplatňujú, že pochybenia, ktorých sa dopustil pán Spies von Büllesheim pri výkone svojich povinností, predstavujú nedovolené konanie v zmysle článku 6:162 BW.
            20. Pán Spies von Büllesheim uvádza, že holandské súdy nie sú príslušné pre rozhodovanie vo veci.
            21. Rechtbank Almelo rozhodol, že nie je príslušný ani na základe článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001, ani na základe bodu 3 tohto článku.
            22. Gerechtshof te Arnhem potvrdil rozsudok Rechtbank Almelo.
            23. Pokiaľ ide o návrh spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie, založený na tom, že pán Spies von Büllesheim túto spoločnosť nesprávne riadil, Gerechtshof te Arnhem rozhodol, že nariadenie č. 44/2001 neozn ačuje žiadny konkrétny príslušný súd, a teda v zásade treba uplatniť pravidlo uvedené v článku 2 ods. 1 nariadenia č. 44/2001. Pán Spies von Büllesheim preto môže byť žalovaný len pred nemeckými súdmi.
            24. Pokiaľ ide o návrh spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie, založený na zodpovednosti, ktorú pán Spies von Büllesheim nesie za nie riadne vykonávanie zmluvy zo 7. mája 2001, Gerechtshof te Arnhem zastáva názor, že túto zmluvu treba považovať za „individuálnu pracovnú zmluvu“ v zmysle článku 18 ods. 1 nariadenia č. 44/2001. Podľa článku 20 ods. 1 tohto nariadenia teda žalobu zamestnávateľa možno podať len na súdoch členského štátu, v ktorom má zamestnanec bydlisko. Keďže pán Spies von Büllesheim má svoje bydlisko v Nemecku, holandskému súdu nemožno priznať žiadnu príslušnosť na rozhodovanie o žalobách začatých týmto podaním.
            25. Podľa Gerechtshof te Arnhem platí toto odôvodnenie tiež pre prípad, pokiaľ by žaloba spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie patrila do oblasti deliktuálnej alebo mimozmluvnej zodpovednosti. Žaloba, ktorá sa opiera o mimozmluvnú zodpovednosť súvisiaca so žalobou v oblasti „individuálnych pracovných zmlúv“ v zmysle článku 18 nariadenia č. 44/2001, nemôže viesť k vzniku právomoci holandského súdu, pretože kapitola II oddiel 5 tohto nariadenia obsahuje osobitné pravidlo príslušnosti, ktoré sa odlišuje od pravidiel uvedených v článku 5 bodoch 1 a 3 predmetného nariadenia.
            26. Štyri spoločnosti podali proti rozsudku Gerechtshof te Arnhem kasačný opravný prostriedok pred vnútroštátnym súdom.
            27. Vo svojom kasačnom opravnom prostriedku vytýkali Gerechtshof te Arnhem, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia alebo dostatočne neodôvodnil svoj rozsudok. Tieto výhrady sa týkali výkladu a uplatnenia relevantných pravidiel príslušnosti stanovených nariadením č. 44/2001 a konkrétne spojených ustanovení článku 5 bodu 1 písm. a) a článku 5 bodu 3, článku 18 ods. 1 a článku 20 ods. 1 uvedeného nariadenia. Štyri spoločnosti vytýkajú Gerechtshof te Arnhem najmä to, že zastával názor, že holandský súd nie je príslušný, keďže ich návrhy vychádzajú z toho, že pán Spies von Büllesheim nedodržiaval svoje povinnosti v rámci svojej funkcie riaditeľa spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            28. Hoge Raad der Nederlanden poznamenáva, že v holandskom práve existuje rozdiel medzi na jednej strane zodpovednosťou osoby v postavení konateľa spoločnosti za neplnenie si povinností, ktoré jej prislúchajú na základe práva obchodných spoločností podľa článku 2:9 BW alebo za „nedovolené konanie“ podľa článku 6:162 BW, a na druhej strane zodpovednosťou, ktorú táto osoba má ako „platený zamestnanec“ tejto spoločnosti, nezávisle od jej postavenia konateľa, na základe „úmyselného konania alebo nedbanlivosti pri plnení jej pracovnej zmluvy“ v zmysle článku 7:661 BW.
            29. Otázka, či holandské súdy sú alebo nie sú príslušné pre rozhodovanie vo veci, si podľa názoru Hoge Raad der Nederlanden vyžaduje preskúmanie vzťahu, ktorý existuje medzi na jednej strane pravidlami príslušnosti stanovenými v kapitole II oddiele 5 (články 18 až 21) nariadenia č. 44/2001 a na druhej strane pravidlami, ktoré sú definované v článku 5 bode 1 písm. a) a článku 5 bode 3 tohto nariadenia. Konkrétnejšie vzniká otázka, či uvedený oddiel 5 bráni tomu, aby sa ustanovenia článku 5 bodu 1 písm. a) a článku 5 bodu 3 uplatnili v prípade ako v prejednávanej veci, v ktorom žalovaného žaluje spoločnosť nielen v jeho postavení konateľa z dôvodu, že nevykonával svoju funkciu riadne alebo že konal nedovolene, ale tiež nezávisle od tohto postavenia z dôvodu jeho úmyslu alebo vedomej nedbanlivosti pri plnení pracovnej zmluvy uzavretej s uvedenou spoločnosťou.
            30. Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
            „1. Majú sa ustanovenia kapitoly II oddielu 5 (články 18 až 21) nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že v takom prípade, ako je prejednávaný, keď spoločnosť uplatňuje voči žalovanému zodpovednosť nielen z titulu jeho postavenia jej konateľa z dôvodu neplnenia si úloh riadnym spôsobom alebo na základe nedovoleného konania, ale aj nezávisle od tohto postavenia z dôvodu úmyslu alebo vedomej nedbanlivosti pri plnení pracovnej zmluvy, ktorú s ním spoločnosť uzatvorila, bránia uplatneniu článku 5 bodu 1 písm. a) alebo článku 5 bodu 3 tohto nariadenia?
            2. a) Treba v prípade zápornej odpovede na prvú otázku pojem ‚zmluvné veci‘, ktorý sa uvádza v článku 5 na začiatku a článku 5 bode 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001, vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje najmä na taký prípad, ako je prejednávaný, keď spoločnosť žaluje osobu v jej postavení konateľa tej istej spoločnosti z dôvodu neplnenia si záväzku riadne plniť svoje povinnosti podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností?
            b) Treba v prípade kladnej odpovede na otázku 2 a) pojem ‚miesto zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby‘, uvedený v článku 5 na začiatku a článku 5 bode 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že sa ním rozumie miesto, na ktorom konateľ plnil alebo bol povinný plniť svoje povinnosti podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, čo je spravidla ústredie riadenia alebo hlavná prevádzkareň v zmysle článku 60 ods. 1 na začiatku, ako aj článku 60 písm. b), resp. písm. c) tohto nariadenia?
            3. a) Treba v prípade zápornej odpovede na prvú otázku pojem ‚mimozmluvná zodpovednosť‘ uvedený v článku 5 na začiatku článku 5 bode 3 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na taký prípad, ako je prejednávaný, keď spoločnosť žaluje osobu v jej postavení konateľa tejto spoločnosti z dôvodu neplnenia si povinností podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností riadnym spôsobom, alebo na základe mimozmluvnej zodpovednosti za nedovolené konanie?
            b) Treba v prípade kladnej odpovede na otázku 3 a) pojem ‚miesto, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti‘, v článku 5 na začiatku a článku 5 bode 3 nariadenia č. 44/2001 vykladať v tom zmysle, že sa ním rozumie miesto, v ktorom konateľ plnil alebo bol povinný plniť svoje povinnosti podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, pričom spravidla ide o ústredie riadenia alebo hlavnú prevádzkareň príslušnej spoločnosti v zmysle článku 60 ods. 1 na začiatku, ako aj článku 60 písm. b) a c) uvedeného nariadenia?“
            O prejudiciálnych otázkach
            31. Na úvod treba uviesť, že vnútroštátny súd, keďže je mu podľa predpisov vnútroštátneho práva predložená žaloba smerujúca k uplatneniu zodpovednosti osoby v jej postavení riaditeľa, ako aj v jej postavení konateľa spoločnosti, a tiež aj mimozmluvnej zodpovednosti, sa Súdneho dvora pýta na výklad ustanovení nariadenia č. 44/2001 týkajúcich sa súdnej právomoci v oblasti individuálnych pracovných zmlúv v zmysle kapitoly II oddielu 5 (články 18 až 21), nariadenia č. 44/2001 v „zmluvných veciach“ v zmysle článku 5 bodu 1 tohto nariadenia a „v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti“ v zmysle článku 5 bodu 3 uvedeného nariadenia.
            32. V tejto súvislosti jediná okolnosť, že žalobca uvádza v žalobe viacero dôvodov zodpovednosti, nepostačuje na konštatovanie, že taká žaloba môže patriť pod každé z uvádzaných ustanovení. To platí len vtedy, ak vytýkané konanie možno považovať za nedodržanie zmluvných povinností vyplývajúcich z týchto ustanovení, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu (pozri analogicky rozsudok Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 24).
            O prvej otázke
            33. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia kapitoly II oddielu 5 (články 18 až 21) nariadenia č. 44/2001 majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, ako je situácia v konaní vo veci samej, v ktorej spoločnosť žaluje osobu, ktorá vykonávala funkcie riaditeľa a konateľa tejto spoločnosti s cieľom konštatovať pochybenia, ktorých sa táto osoba dopustila pri výkone týchto funkcií, a získať náhradu škody, tieto ustanovenia bránia uplatneniu článku 5 bodu 1 a 3 tohto nariadenia.
            34. Na úvod treba poznamenať, že otázka uplatnenia osobitných pravidiel pre priznanie súdnej právomoci stanovených v uvedenom oddiele nariadenia č. 44/2001 by v prejednávanej veci vznikla iba vtedy, ak by sa pán Spies von Büllesheim považoval za osobu viazanú voči spoločnosti, ktorej bol riaditeľom a konateľom, „individuálnou pracovnou zmluvou“ v zmysle článku 18 ods. 1 tohto nariadenia, z dôvodu čoho by ho bolo možné kvalifikovať za „zamestnanca“ v zmysle odseku 2 toho istého článku.
            35. Treba konštatovať, že na jednej strane nariadenie č. 44/2001 nedefinuje pojem „individuálna pracovná zmluva“ ani pojem „zamestnanec“.
            36. Na druhej strane otázku kvalifikovania vzťahu medzi pánom Spies von Büllesheim a uvedenou spoločnosťou nemožno rozhodnúť na základe vnútroštátneho práva (pozri analogicky rozsudok Kiiski, C‑116/06, EU:C:2007:536, bod 26).
            37. V záujme zabezpečenia plnej účinnosti nariadenia č. 44/2001, a predovšetkým uvedeného článku 18, musia byť v ňom obsiahnuté právne pojmy vykladané samostatne a spoločne pre všetky členské štáty (rozsudok Mahamdia, C‑154/11, EU:C:2012:491, bod 42).
            38. Keďže nariadenie č. 44/2001 nahradilo Bruselský dohovor, výklad jeho ustanovení podaný Súdnym dvorom platí takisto pre ustanovenia uvedeného nariadenia, pokiaľ je možné považovať ustanovenia týchto právnych predpisov Spoločenstva za rovnocenné (rozsudok Zuid‑Chemie, C‑189/08, EU:C:2009:475, bod 18).
            39. Pokiaľ ide o článok 5 bod 1 Bruselského dohovoru, teda ustanovenie, ktoré slúžilo za základ pre prijatie článkov 18 až 21 nariadenia č. 44/2001, Súdny dvor už rozhodol, že pracovné zmluvy majú určité osobitosti v tom, že vytvárajú trvalý vzťah, ktorý zaraďuje zamestnanca do rámca určitej organizácie prevádzky podniku alebo zamestnávateľa a že sa lokalizujú na mieste vykonávania činností, ktoré určuje uplatnenie ustanovení kogentného práva a kolektívnych zmlúv (rozsudok Shenavai, 266/85, EU:C:1987:11, bod 16).
            40. Tento výklad podporuje bod 41 správy, ktorú vypracovali pán Jenard a pán Möller k Dohovoru o súdnej právomoci a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach, podpísanému v Lugane 16. septembra 1988 (Ú. v. ES C‑189, 1990, s. 57) podľa ktorého, pokiaľ ide o autonómny pojem „pracovná zmluva“, možno sa domnievať, že tento pojem predpokladá vzťah závislosti zamestnanca od zamestnávateľa.
            41. Okrem toho, pokiaľ ide o pojem „pracovník“, Súdny dvor rozhodol pri výklade článku 45 ZFEÚ, ako aj viacerých legislatívnych aktov Únie, ako smernice Rady 92/85/EHS z 19. októbra 1992 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok (desiata samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS) (Ú. v. ES L 348, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 110), že základnou charakteristikou pracovnoprávneho vzťahu je okolnosť, že určitá osoba uskutočňuje počas určitého času v prospech inej osoby a pod jej vedením plnenia, za ktoré dostáva odmenu (pozri v kontexte voľného pohybu pracovníkov rozsudok Lawrie‑Blum, 66/85, EU:C:1986:284, body 16 a 17, ako aj v kontexte smernice 92/85 rozsudok Danosa, C‑232/09, EU:C:2010:674, bod 39).
            42. Na tieto prvky treba prihliadnuť tiež vo vzťahu k pojmu „zamestnanec“ v zmysle článku 18 nariadenia č. 44/2001.
            43. Pokiaľ ide o cieľ kapitoly II oddielu 5 nariadenia č. 44/2001, postačuje pripomenúť, že ako vyplýva z odôvodnenia 13 tohto nariadenia, toto nariadenie má za cieľ zabezpečiť slabším účastníkom zmlúv, medzi nimi pracovných zmlúv, lepšiu ochranu odchýlením sa od všeobecných pravidiel právomoci.
            44. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ustanovenia uvádzané v predmetnom oddiele 5 sú nielen osobitnej povahy, ale navyše obsahujú vyčerpávajúcu úpravu (rozsudok Glaxosmithkline a Laboratoires Glaxosmithkline, C‑462/06, EU:C:2008:299, bod 18).
            45. Vo svetle vyššie uvedených úvah prislúcha vnútroštátnemu súdu overiť, vychádzajúc z kritérií pripomenutých v bodoch 39 a 41 tohto rozsudku, či v prejednávanej veci pán Spies von Büllesheim, v postavení riaditeľa a konateľa spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie, vykonával počas určitého času v prospech tejto spoločnosti a pod jej vedením plnenia, za ktoré dostával odmenu a bol viazaný trvalým vzťahom, ktorý ho zaraďoval do rámca určitej organizácie prevádzky tejto spoločnosti.
            46. Pokiaľ ide konkrétnejšie o vzťah podriadenosti, existencia takéhoto vzťahu podriadenosti sa musí posudzovať v každom konkrétnom prípade podľa všetkých prvkov a okolností, ktoré charakterizujú vzťahy medzi stranami (rozsudok Balkaya, C‑229/14, EU:C:2015:455, bod 37).
            47. Vnútroštátnemu súdu prislúcha preskúmať, v akom rozsahu pán Spies von Büllesheim mohol vo svojom postavení akcionára spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie vplývať na vôľu riadiacich orgánov tejto spoločnosti, ktorej bol konateľom. Za tejto hypotézy treba určiť, kto bol príslušný dávať mu pokyny a kontrolovať ich vykonávanie. Pokiaľ by sa preukázalo, že táto schopnosť vplyvu, ktorú mal pán Spies von Büllesheim na uvedený orgán, nebola zanedbateľná, bude potrebné prijať záver o absencii vzťahu podriadenosti v zmysle judikatúry Súdneho dvora k pojmu zamestnanec.
            48. V prípade, ak by vnútroštátny súd po preskúmaní všetkých vyššie uvedených prvkov konštatoval, že pán Spies von Büllesheim bol v postavení riaditeľa a konateľa voči spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie viazaný „individuálnou pracovnou zmluvou“ v zmysle článku 18 ods. 1 nariadenia č. 44/2001, prislúcha mu uplatňovať pravidlá príslušnosti stanovené v kapitole II oddiele 5 nariadenia č. 44/2001.
            49. Vzhľadom na všetky uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že ustanovenia kapitoly II oddielu 5 (články 18 až 21) nariadenia č. 44/2001 sa majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, v ktorej spoločnosť žaluje osobu, ktorá vykonávala funkcie riaditeľa a konateľa tejto spoločnosti, s cieľom konštatovať pochybenia, ktorých sa táto osoba dopustila pri výkone svojich funkcií a získať náhradu škody, tieto ustanovenia bránia uplatneniu článku 5 bodov 1 a 3 tohto nariadenia pod podmienkou, že uvedená osoba v postavení jej riaditeľa a konateľa vykonáva počas určitého času v prospech tejto spoločnosti a pod jej vedením plnenia, za ktoré dostáva odmenu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.
            O druhej otázke
            50. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 5 bod 1 nariadenia č. 44/2001 má vykladať v tom zmysle, že žaloba spoločnosti proti jej bývalému konateľovi z dôvodu jeho údajného neplnenia si povinností, ktoré mal podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, patrí pod pojem „zmluvné veci“. V prípade kladnej odpovede sa vnútroštátny súd pýta, či miesto zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby, zodpovedá miestu uvedenému v článku 60 ods. 1 písm. b) a c) tohto nariadenia.
            51. Táto otázka je relevantná pre rozhodnutie vo veci samej za predpokladu, že vnútroštátny súd po preskúmaní informácií poskytnutých v odpovedi na prvú prejudiciálnu otázku konštatuje, že pán Spies von Büllesheim nevykonával svoje funkcie ako zamestnanec spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            52. V rámci odpovede na prvú časť druhej otázky treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry pojem „zmluvné veci“ uvedený v článku 5 bode 1 nariadenia č. 44/2001 predpokladá existenciu záväzku prevzatého slobodne jednou stranou voči druhej (pozri rozsudok Česká spořitelna, C‑419/11, EU:C:2013:165, bod 46).
            53. Ako to uviedol generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, pán Spies von Büllesheim a Holterman Ferho Exploitatie slobodne prijali vzájomné záväzky v tom zmysle, že pán Spies von Büllesheim sa zaviazal, že bude riadiť túto spoločnosť a konať v jej mene, zatiaľ čo spoločnosť sa zaviazala poskytovať za túto činnosť odmenu, takže možno konštatovať, že ich vzájomný vzťah je zmluvnej povahy a v dôsledku toho, že žaloba spoločnosti proti jej bývalému konateľovi z dôvodu jeho údajného neplnenia si povinnosti vykonávať riadne funkcie, ktoré mal podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, patrí pod pojem „zmluvné veci“ v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001.
            54. V tejto súvislosti sa zdá, že činnosť konateľa vytvára úzke vzťahy rovnakého typu, ako sú vzťahy, ktoré vznikajú medzi zmluvnými stranami, a že v dôsledku toho je legitímne domnievať sa, že žaloba spoločnosti proti jej bývalému konateľovi z dôvodu jeho údajného neplnenia si povinnosti vykonávať riadne funkcie, ktoré mal podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, patrí pod pojem „zmluvné veci“ v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001 (pozri analogicky rozsudok Peters Bauunternehmung, 34/82, EU:C:1983:87, bod 13).
            55. Pokiaľ ide o otázku „miesta“ v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001, alebo zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby, treba rozlišovať, či uvedená žaloba patrí pod článok 5 bod 1 písm. a) alebo pod článok 5 bod 1 písm. b) druhú zarážku tohto nariadenia.
            56. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vzhľadom na hierarchiu, ktorú medzi písmená a) a b) stanovuje písmeno c) tohto ustanovenia, sa norma právomoci uvedená v článku 5 bode 1 písm. a) nariadenia č. 44/2001 uplatní iba alternatívne a ak sa neuplatní norma právomoci uvedená v jeho článku 5 bode 1 písm. b) (rozsudok Corman‑Collins, C‑9/12, EU:C:2013:860, bod 42).
            57. Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zmluva, ktorej charakteristickým záväzkom je poskytovanie služieb, sa kvalifikuje ako „poskytnutie služieb“ v zmysle článku 5 bodu 1 písm. b) druhej zarážky toho istého nariadenia (rozsudok Car Trim, C‑381/08, EU:C:2010:90, bod 32). Pojem „služby“ predpokladá prinajmenšom to, že strana, ktorá ich poskytuje, vykonáva určitú činnosť za odmenu (rozsudok Falco Privatstiftung a Rabitsch, C‑533/07, EU:C:2009:257, bod 29).
            58. V rámci práva obchodných spoločností, keďže povinnosť charakteristická pre právny vzťah existujúci medzi konateľom a riadenou spoločnosťou predpokladá určitú činnosť za odmenu, túto činnosť treba kvalifikovať ako „poskytnutie služieb“ v zmysle článku 5 bodu 1 písm. b) druhej zarážky nariadenia č. 44/2001.
            59. S prihliadnutím na tieto úvahy treba určiť, kde je miesto zmluvného plnenia, ktoré je predmetom žaloby.
            60. Vzhľadom na znenie článku 5 bodu 1 písm. b) druhej zarážky nariadenia, podľa ktorého je to práve miesto v členskom štáte, kde sa „podľa zmluvy“ služby poskytli alebo mali poskytnúť, ktoré je určujúce, musí byť miesto hlavného poskytnutia služieb vyvodené v rámci možností z ustanovení samotnej zmluvy (rozsudok Wood Floor Solutions Andreas Domberger, C‑19/09, EU:C:2010:137, bod 38).
            61. V konaní vo veci samej je nesporné, že zmluva zo 7. mája 2001 neobsahovala žiadne zmluvné ustanovenie vyžadujúce, aby pán Spies von Büllesheim vykonával sv oje činnosti nevyhnutne na konkrétnom mieste.
            62. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha overiť v stanovách spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie alebo v inom dokumente, ktorý definuje povinnosti konateľa voči tejto spoločnosti, či z nich možno vyvodiť miesto hlavného poskytnutia služieb pána Spies von Büllesheim.
            63. Pokiaľ ustanovenia stanov spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie ani žiadny iný dokument definujúci povinnosti konateľa voči spoločnosti neumožňuje určiť miesto, kde boli zo strany pána Spies von Büllesheim služby prevažne poskytované, v takom prípade treba zobrať do úvahy skutočnosť, že tieto služby sa poskytovali tejto spoločnosti.
            64. Ako to uviedol generálny advokát v bode 57 svojich návrhov, pri absencii akéhokoľvek derogatívneho spresnenia v stanovách spoločnosti alebo v inom dokumente prislúcha vnútroštátnemu súdu určiť miesto, kde pán Spies von Büllesheim skutočne prevažne vykonával pri plnení zmluvy svoje činnosti, pod podmienkou, že poskytovanie služieb na predmetnom mieste nebolo v rozpore s vôľou zmluvných strán, tak ako vyplýva z toho, čo bolo medzi nimi dojednané. Na tento účel možno prihliadať najmä na čas strávený na týchto miestach a význam tam vykonávanej činnosti, pričom vnútroštátny súd musí rozhodnúť o svojej príslušnosti vzhľadom na dôkazy, ktoré sú mu predložené.
            65. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že článok 5 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba spoločnosti proti jej bývalému konateľovi z dôvodu jeho údajného neplnenia si povinností, ktoré mal podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, patrí pod pojem „zmluvné veci“. Pri absencii akéhokoľvek derogatívneho spresnenia v stanovách spoločnosti alebo v inom dokumente prislúcha vnútroštátnemu súdu určiť miesto, kde konateľ skutočne prevažne vykonával pri plnení zmluvy svoje činnosti, pod podmienkou, že poskytovanie služieb na predmetnom mieste nebolo v rozpore s vôľou zmluvných strán, tak ako vyplýva z toho, čo bolo medzi nimi dojednané.
            O tretej otázke
            66. Svojou treťou otázkou sa Hoge Raad der Nederlanden v podstate pýta, či sa článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ uplatniteľné vnútroštátne právo umožňuje podať žalobu súbežne na základe zmluvného vzťahu a mimozmluvnej zodpovednosti, toto ustanovenie sa vzťahuje na prípad, ako je prípad v konaní vo veci samej, v ktorom spoločnosť žaluje osobu v jej postavení konateľa tejto spoločnosti, ako aj z dôvodu mimozmluvnej zodpovednosti. V prípade kladnej odpovede chce vnútroštátny súd vedieť, či miesto, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, zodpovedá miestu uvádzanému v článku 60 ods. 1 písm. b) a c) tohto nariadenia.
            67. Podobne ako druhá otázka, táto tretia otázka je relevantná pre rozhodnutie vo veci samej za predpokladu, že vnútroštátny súd po preskúmaní informácií poskytnutých v odpovedi na prvú položenú prejudiciálnu otázku konštatuje, že pán Spies von Büllesheim nevykonával svoje funkcie ako zamestnanec spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            68. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa uplatňuje na akúkoľvek žalobu, ktorej cieľom je vyvodiť zodpovednosť žalovaného a ktorá sa netýka „zmluvných vecí“ v zmysle článku 5 bodu 1 tohto nariadenia (pozri najmä rozsudok Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, bod 20 a citovanú judikatúru).
            69. Ako vyplýva z odpovede na druhú otázku, právny vzťah existujúci medzi spoločnosťou a jej konateľom treba kvalifikovať ako „zmluvnú vec“ v zmysle článku 5 bodu 1 nariadenia č. 44/2001.
            70. V dôsledku toho, keďže vnútroštátne právo umožňuje založiť žalobu spoločnosti proti jej bývalému konateľovi na údajnom nedovolenom konaní, takáto žaloba môže patriť pod „mimozmluvnú zodpovednosť“ v zmysle pravidla príslušnosti uvedeného v článku 5 bode 3 nariadenia č. 44/2001 iba vtedy, ak sa nespája s právnym vzťahom zmluvnej povahy medzi spoločnosťou a konateľom.
            71. Pokiaľ, čo však prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu, vytýkané konanie možno považovať za nedodržanie zmluvných povinností konateľa, treba prijať záver, že súdom príslušným na rozhodovanie o tomto konaní je súd označený v článku 5 bode 1 nariadenia č. 44/2001. Pokiaľ je to naopak, uplatní sa pravidlo právomoci uvedené v článku 5 bode 3 tohto nariadenia (pozri analogicky rozsudok Brogsitter, C‑548/12, EU:C:2014:148, body 24 až 27).
            72. V tejto súvislosti treba poznamenať, že článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať autonómne a reštriktívne (rozsudok CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 37 a citovaná judikatúra). Pokiaľ ide o „miesto, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok“, uvedený v článku 5 bode 3 nariadenia č. 44/2001, treba pripomenúť, že tieto ustanovenia sa týkajú tak miesta, kde vznikla škoda, ako aj miesta, kde došlo k príčinnej udalosti, ktorá viedla k tejto škode, takže žalovaného možno žalovať podľa výberu žalobcu pred súdom jedného alebo druhého z týchto dvoch miest (rozsudok Coty Germany, C‑360/12, EU:C:2014:1318, bod 46).
            73. Podľa ustálenej judikatúry platí, že pravidlo právomoci uvedené v článku 5 bode 3 uvedeného nariadenia je založené na existencii osobitne úzkej väzby medzi sporom a súdom miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok z mimozmluvnej zodpovednosti, čo odôvodňuje priznanie právomoci tomuto súdu z dôvodov riadneho výkonu spravodlivosti a hospodárnej organizácie konania (rozsudok CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 39 a citovaná judikatúra).
            74. V oblasti mimozmluvnej zodpovednosti je totiž súd miesta, kde došlo alebo by mohlo dôjsť k skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody, zvyčajne najlepšie spôsobilý rozhodnúť najmä z dôvodov blízkosti sporu a jednoduchšieho vykonávania dôkazov (rozsudok CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 40).
            75. Určenie jedného z faktorov väzby uznaných judikatúrou pripomenutou v bode 72 tohto rozsudku teda musí umožniť založiť právomoc súdu, ktorý je objektívne najviac spôsobilý na to, aby posúdil, či sú skutočnosti zakladajúce zodpovednosť žalovaného splnené, takže vec možno platne predložiť len súdu, v obvode ktorého sa nachádza relevantný faktor väzby (rozsudok CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 41 a citovaná judikatúra).
            76. Pokiaľ ide o miesto, kde došlo k príčinnej udalosti, ako to uviedol generálny advokát v bode 65 svojich návrhov, treba zohľadniť, že toto miesto sa môže nachádzať tam, kde pán Spies von Büllesheim vykonával svoje povinnosti konateľa spoločnosti Holterman Ferho Exploitatie.
            77. Pokiaľ ide o miesto, kde vnikla škoda, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že miesto, kde vznikla škoda, je miesto, kde sa škoda uvádzaná zo strany spoločnosti konkrétne ukáže (v tomto zmysle rozsudok CDC Hydrogen Peroxide, C‑352/13, EU:C:2015:335; bod 52).
            78. V prejednávanej veci na určenie, kde nedovolené konanie pána Spies von Büllesheim pri výkone jeho funkcií konateľa mohlo spôsobiť škodu, vnútroštátny súd na základe dôkazov, ktorými disponuje, musí zohľadniť, že pojem „miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá takýto nárok“ na náhradu škody, nemožno vykladať do tej miery extenzívne, že by zahŕňal akékoľvek miesto, kde by sa mohli ukázať škodlivé dôsledky konania, ktoré už spôsobilo škodu vzniknutú v skutočnosti inde.
            79. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať, že za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, keď spoločnosť žaluje svojho bývalého konateľa z dôvodu údajného nedovoleného konania, článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že táto žaloba patrí do oblasti mimozmluvnej zodpovednosti, pokiaľ vytýkané konanie nemožno považovať za porušenie povinností prislúchajúcich konateľovi na základe právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Na základe skutkových okolností veci prislúcha vnútroštátnemu súdu identifikovať najužší faktor väzby s miestom vzniku príčinnej udalosti, ktorá je dôvodom vzniku škody, a s miestom, kde sa škoda ukázala.
            O trovách
            80. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            1. Ustanovenia kapitoly II oddielu 5 (články 18 až 21) nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach sa majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, v ktorej spoločnosť žaluje osobu, ktorá vykonávala funkcie riaditeľa a konateľa tejto spoločnosti s cieľom konštatovať pochybenia, ktorých sa táto osoba dopustila pri výkone svojich funkcií, a získať náhradu škody, tieto ustanovenia bránia uplatneniu článku 5 bodov 1 a 3 tohto nariadenia pod podmienkou, že uvedená osoba v postavení jej riaditeľa a konateľa vykonáva počas určitého času v prospech tejto spoločnosti a pod jej vedením plnenia, za ktoré dostáva odmenu, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.
            2. Článok 5 bod 1 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že žaloba spoločnosti proti jej bývalému konateľovi z dôvodu jeho údajného neplnenia si povinností, ktoré mal podľa právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, patrí pod pojem „zmluvné veci“. Pri absencii akéhokoľvek derogatívneho spresnenia v stanovách spoločnosti alebo v inom dokumente prislúcha vnútroštátnemu súdu určiť miesto, kde konateľ skutočne prevažne vykonával pri plnení zmluvy svoje činnosti, pod podmienkou, že poskytovanie služieb na predmetnom mieste nebolo v rozpore s vôľou zmluvných strán, tak ako vyplýva z toho, čo bolo medzi nimi dojednané.
            3. Za okolností, ako sú okolnosti konania vo veci samej, keď spoločnosť žaluje svojho bývalého konateľa z dôvodu údajného nedovoleného konania, článok 5 bod 3 nariadenia č. 44/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že táto žaloba patrí do oblasti mimozmluvnej zodpovednosti, pokiaľ vytýkané konanie nemožno považovať za porušenie povinností prislúchajúcich konateľovi na základe právnej úpravy týkajúcej sa obchodných spoločností, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu. Na základe skutkových okolností veci prislúcha vnútroštátnemu súdu identifikovať najužší faktor väzby s miestom vzniku príčinnej udalosti, ktorá je dôvodom vzniku škody, a s miestom, kde sa škoda ukázala.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 1. marca 2005. # Andreas Mausolf proti Európsky policajný úrad (Europol). # Vec T-258/03.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. júna 2004.#Rudolf Kronhofer proti Marianne Maier a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko.#Bruselský dohovor - Článok 5 bod 3 - Právomoc v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti alebo kvázi mimozmluvnej zodpovednosti - Miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou - Majetková škoda, ktorá vznikla v súvislosti s investovaním kapitálových prostriedkov v inom zmluvnom štáte.#Vec C-168/02.

text:
      Vec C-168/02
      Rudolf Kronhofer
      proti
      Marianne Maier a i.
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania, podaný Oberster Gerichtshof (Rakúsko)]
      „Bruselský dohovor – Článok 5 bod 3 – Právomoc v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti alebo kvázi mimozmluvnej zodpovednosti – Miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou – Majetková škoda, ktorá vznikla v súvislosti s investovaním kapitálových prostriedkov v inom zmluvnom štáte“
      Abstrakt rozsudku
      Dohovor týkajúci sa súdnej právomoci a výkonu rozhodnutí – Osobitné právomoci – Právomoc „v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti
            a kvázi mimozmluvnej zodpovednosti“ – Miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou – Pojem – Miesto, kde má žalobca,
            ktorému vznikla majetková škoda, svoje bydlisko, resp. sídlo, pričom škoda vznikla v súvislosti s investovaním kapitálových
            prostriedkov v inom zmluvnom štáte – Vylúčenie
      (Dohovor z 27. septembra 1968, článok 5 bod 3)
      Článok 5 bod 3 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskoprávnych a v obchodných veciach,
         zmenený Dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného
         Írska, Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky, Dohovorom z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho
         kráľovstva a Portugalskej republiky a Dohovorom z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho
         kráľovstva, sa musí vykladať v tom zmysle, že výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ sa nevzťahuje
         na žalobcove bydlisko, kde sa nachádza „miesto, kde je sústredený jeho majetok“, a to len z jediného dôvodu, že znáša finančnú
         škodu vyplývajúcu zo straty častí jeho majetku, ktorá nastala a bola znášaná v ďalšom zmluvnom štáte.

      Pojem „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ totiž nemožno vykladať rozširujúcim spôsobom, a to tak, že zahrňuje
         každé miesto, kde môžu byť pociťované škodlivé následky tejto skutočnosti spôsobiacej škodu, ktorá sa skutočne objavila na
         inom mieste. Na strane jednej, tento výklad závisí od toho, ako súdny orgán, majúci právomoc, určí neisté okolnosti, v dôsledku
         toho je tento výklad v rozpore s posilnením právnej ochrany osôb usadených v Spoločenstve, ktorá umožňuje naraz navrhovateľovi
         určiť ľahko súdny orgán, na ktorý môže podať návrh, a odporcovi rozumne predvídať súd, na ktorom môže byť podaný návrh smerujúci
         proti nemu. Uvedená právna ochrana je jedným z cieľov dohovoru. Na strane druhej, na základe tohto výkladu by bolo možné najčastejšie
         uznať právomoc súdov v mieste bydliska, resp. sídla žalobcu, právomoc, voči ktorej dohovor nie je naklonený, s výnimkou prípadov,
         ktoré výslovne upravuje.

      (pozri body 19 – 21 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. júna 2004 (*)

      „Bruselský dohovor – Článok 5 bod 3 – Právomoc v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti alebo kvázi mimozmluvnej zodpovednosti – Miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou – Majetková škoda, ktorá vznikla v súvislosti s investovaním kapitálových prostriedkov v inom zmluvnom štáte“
      Vo veci C-168/02,
      ktorej predmetom je návrh predložený Súdnemu dvoru v súlade s protokolom z 3. júna 1971 o výklade podávanom Súdnym dvorom
         Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskoprávnych a v obchodných veciach, ktorým Oberster
         Gerichtshof (Rakúsko) navrhuje v súvislosti s konaním začatým pred týmto vnútroštátnym súdom medzi:

      Rudolf Kronhofer
      a
      Marianne Maier,
      Christian Möller,
      Wirich Hofius,
      Zeki Karan,
      aby Súdny dvor rozhodol v prejudiciálnom konaní týkajúcom sa výkladu článku 5 bodu 3 Dohovoru z 27. septembra 1968 už citovanom
         (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmenený Dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva
         Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 304, s. 1), Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky (Ú.
         v. ES L 388, s. 1), Dohovorom z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky (Ú. v. ES L 285,
         s. 1) a Dohovorom z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva (Ú. v. ES
         C 15, 1997, s. 1),

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), J.-P. Puissochet, R. Schintgen
         a N. Colneric,

      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Kronhofer, v zastúpení: M. Brandauer, Rechtsanwalt,
      –        Maier, v zastúpení: M. Scherbantie, Rechtsanwältin,
      –        Karan, v zastúpení: C. Ender, Rechtsanwalt,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: R. Wagner, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Manji, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci: T. Ward, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A.-M. Rouchaud a W. Bogensberger, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli pán Kronhofer, v zastúpení: M. Brandauer a R. Bickel, Rechtsanwälte, pán Karan,
         v zastúpení: C. Ender, a Komisia, v zastúpení: A.-M. Rouchaud a W. Bogensberger, na pojednávaní 20. novembra 2003,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta prednesených na pojednávaní 15. januára 2004
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 9. apríla 2002 doručeným Súdnemu dvoru 6. mája 2002 Oberster Gerichtshof v súlade s protokolom z 3. júna 1971
         o výklade Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskoprávnych a obchodných veciach podávanom
         Súdnym dvorom položil prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu článku 5 bodu 3 tohto dohovoru (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32),
         zmenený Dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného
         Írska (Ú. v. ES L 304, s.1, a – text zmenený – s. 77), Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky (Ú. v.
         ES L 388, s. 1), Dohovorom z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej republiky (Ú. v. ES L 285,
         s. 1) a Dohovorom z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva (Ú. v. ES
         C 15, 1997, s. 1, ďalej len „dohovor“).

      2        Táto otázka vyplynula zo sporu medzi, na strane jednej, pánom Kronhofer, s bydliskom v Rakúsku, a, na strane druhej, pani
         Maier a pánmi Möller, Hofius a Karan (ďalej len „žalovaní vo veci samej“), všetci s bydliskom v Nemecku, predmetom ktorého
         je náhrada majetkovej škody vzniknutá, ako tvrdí pán Kronhofer,  v dôsledku porušenia právnej povinnosti, vyplývajúcej z právnych
         predpisov, žalovanými vo veci samej, ktorí boli správcami a poradcami v oblasti investovania obchodnej spoločnosti Protectas
         Vermögensverwaltungs GmbH (ďalej len „Protectas“) so sídlom rovnako v Nemecku.

       Právny rámec
      3        Článok 2 ods. 1 dohovoru ustanovuje:

      „Ak táto zmluva neustanovuje inak, osoby s bydliskom alebo so sídlom na území zmluvného štátu sú podrobené právomoci súdov
         tohto štátu, bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť.“

      4        Podľa ustanovenia článku 5 bodu 3 dohovoru:

      „Žalovaný s bydliskom alebo so sídlom na území zmluvného štátu môže byť v inom členskom štáte podrobený právomoci:
      [...]
      3)      vo veciach nárokov na náhradu škody z iného ako zmluvného vzťahu, alebo vo veciach nárokov na náhradu škody z kvázi iného
         ako zmluvného vzťahu, súdu, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      5        Pán Kronhofer nechal predvolať žalovaných vo veci samej na Landesgericht Feldkirch (Rakúsko) v rámci konania, ktorého predmetom
         je náhrada majetkovej ujmy, ktorá mu, ako tvrdí, vznikla v dôsledku porušenia právnej povinnosti vyplývajúcej z právnych predpisov
         žalovanými.

      6        Žalovaní vo veci samej ho telefonicky povzbudili na to, aby uzavrel zmluvu, predmetom ktorej sú kúpne opcie na akcie, a to
         bez toho, aby ho upozornili na riziká súvisiace s takouto operáciou. V dôsledku toho pán Kronhofer v novembri a decembri 1997
         previedol celkom sumu 82 500 USD na investičný účet spoločnosti Protectas v Nemecku, ktorá ju následne použila na kúpu vysoko
         špekulatívnych kúpnych opcií na Londýnskej burze. Sporná operácia sa prejavila stratou časti prevádzaných peňazí a pán Kronhofer
         získal len čiastočnú náhradu investovaných peňažných prostriedkov.

      7        Právomoc Landesgericht Feldkirch vyplýva z článku 5 bodu 3 dohovoru, keďže ide o súdny orgán v mieste, kde škoda vznikla,
         v danom prípade v mieste bydliska pána Kronhofer.

      8        Táto žaloba bola zamietnutá. Pán Kronhofer napadol rozhodnutie súdu prvého stupňa odvolaním na Oberlandsgericht Innsbruck
         (Rakúsko), ktorý rozhodol v tom zmysle, že nemá vo veci právomoc konať a rozhodovať. Odvolací súd svoje rozhodnutie zdôvodnil
         tým, že súd v mieste, kde má pán Kronhofer bydlisko, nie je „súdom, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“, a to preto,
         že ani miesto, kde došlo ku skutočnosti, ktorá zakladá nárok na náhradu škody, a ani miesto, kde škoda vznikla, sa nenachádzajú
         v Rakúsku.

      9        Oberster Gerichtshof, na ktorý bol podaný „Návrh na obnovu konania“ rozhodol v tom zmysle, že Súdny dvor ešte nerozhodol o otázke,
         či výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ treba interpretovať tak široko, že v prípade čisto majetkovej
         škody postihujúcej časť majetku poškodeného, ktorá sa nachádza v ďalšom zmluvnom štáte, sa pod týmto výrazom chápe tiež miesto,
         kde má poškodený svoje bydlisko, a teda miesto, kde ma sústredený svoj majetok.

      10      Vzhľadom na to, že riešenie sporu si vyžaduje výklad dohovoru, Oberster Gerichtshof sa rozhodol prerušiť konanie a položiť
         Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ nachádzajúci sa v článku 5 bode 3 dohovoru [...] vykladať
         tak, že v prípade čisto majetkovej škody, ktorá vyplynula z investovania častí majetku poškodeného, zahŕňa tento výraz aj
         miesto bydliska poškodeného, ak investícia bola uskutočnená v inom členskom štáte Spoločenstva?“

       O prejudiciálnej otázke
      11      Svojou prejudiciálnou otázkou sa súd, ktorý podal návrh na konanie o prejudiciálnej otázke, v podstate pýta, či článok 5 bod
         3 dohovoru sa má vykladať v tom zmysle, že výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ sa môže vzťahovať
         na žalobcovo bydlisko, kde sa nachádza „miesto, kde je sústredený jeho majetok“, a to len z jediného dôvodu, že znáša finančnú
         škodu vyplývajúcu zo straty častí jeho majetku, ktorá nastala a bola znášaná v ďalšom zmluvnom štáte.

      12      Úvodom je potrebné pripomenúť, že systém rozdelenia všeobecných právomocí upravený v kapitole II dohovoru je založený na základnom
         pravidle uvedenom v článku 2 ods. 1, podľa ktorého osoby, ktoré majú sídlo alebo bydlisko na území zmluvného štátu, sú podrobené
         právomoci súdnych orgánov tohto štátu nezávisle od štátnej príslušnosti účastníkov.

      13      Odchylne od tohto základného princípu určenia právomocí súdnych orgánov v mieste sídla, resp. bydliska žalovaného, je zakotvená
         v kapitole II sekcii 2 dohovoru úprava určitého počtu rozdelenia osobitných právomocí, medzi ktorými sa nachádza právomoc
         uvedená v článku 5 bode 3 dohovoru.

      14      Tieto pravidlá osobitných právomocí treba vykladať striktne a nemožno ich vykladať mimo predpokladov výslovne zakotvených
         v dohovore (pozri rozsudky z 27. septembra 1988, Kalfelis, 189/87, Zb. s. 5565, bod 19 a z 15. januára, Blijdenstein, C-433/01,
         zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 25).

      15      Podľa ustálenej súdnej praxi pravidlo uvedené v článku 5 bode 3 dohovoru je založené na existencii osobitne úzkeho naviazania
         medzi sporom a súdnymi orgánmi inými ako tými, ktoré sú v mieste bydliska, resp. sídla žalovaného, ktoré odôvodňuje pridelenie
         právomoci týmto súdnym orgánom, a to z dôvodu dobrého riadenia spravodlivosti a účinnej organizácie konania (pozri medzi inými
         rozsudok z 30. novembra 1976, Bier, nazývaný „Mines de potasse d’Alsace“, 21/76, Zb. s. 1735, bod 11 a rozsudok z 1. októbra
         2002, Henkel, C-167/00, Zb. s. I-8111, bod 46).

      16      Súdny dvor tiež rozhodol tak, že v prípade, ak miesto, kde sa nachádza skutočnosť, na základe ktorej možno vyvodzovať mimozmluvnú
         alebo kvázi-mimozmluvnú zodpovednosť, a miesto, kde táto skutočnosť spôsobí škodu, nie sú totožné, výraz „miesto, kde došlo
         ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ uvedený v článku 5 bode 3 dohovoru sa musí chápať v tom zmysle, že súčasne je ním tak
         miesto, kde sa objavila škoda, ako aj miesto príčinnej udalosti, ktorá je pôvodom tejto škody, a to tak, že žalovaného možno
         žalovať podľa výberu žalobcu pred súdom jedného alebo druhého z týchto dvoch miest (pozri najmä rozsudok Mines de potasse
         d’Alsace, už citovaný, body 24 a 25 a rozsudok z 5. februára 2004, DSDF Torline, C-18/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod
         40).

      17      Z uznesenia, ktorým bola položená prejudiciálna otázka, vyplýva, že Oberster Gerichtshof sa domnieva, že vo veci samej miesto,
         kde sa objavila škoda, ako aj miesto príčinnej udalosti, sa nachádzajú v Nemecku. Osobitosť prejednávanej veci podľa názoru
         tohto súdu spočíva v skutočnosti, že finančná škoda, ktorú údajne znáša žalobca v ďalšom zmluvnom štáte, súčasne pôsobí na
         jeho majetok ako celok.

      18      Ako v súlade s právom zdôraznil generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, v takom prípade však nič nezdôvodňuje pridelenie
         právomocí súdnym orgánom zmluvného štátu, na území ktorého sa nenachádza ani skutočnosť, ktorá zakladá nárok na náhradu škody,
         ani zhmotnenie škody, teda súbor prvkov tvoriacich zodpovednosť. Takéto pridelenie právomoci nezodpovedá objektívnej potrebe
         z hľadiska dokazovania alebo organizácie konania.

      19      Takto Súdny dvor rozhodol, že výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ nemožno vykladať rozširujúcim
         spôsobom, a to tak, že zahrňuje každé miesto, kde môžu byť pociťované škodlivé následky tejto skutočnosti spôsobiacej škodu,
         ktorá sa skutočne objavila na inom mieste (pozri rozsudok z 19. septembra 1995, Marinari, C-364/93, Zb. s. I-2719, bod 14).

      20      Za takých okolností, ako sú okolnosti vo veci samej, tento výklad závisí od toho, ako súdny orgán, majúci právomoc, určí neisté
         okolnosti, akými je „miesto, kde je sústredený majetok“ poškodeného. V dôsledku toho je tento výklad v rozpore s posilnením
         právnej ochrany osôb usadených v Spoločenstve, ktorá umožňuje naraz navrhovateľovi určiť ľahko súdny orgán, na ktorý môže
         podať návrh, a odporcovi rozumne predvídať súd, na ktorom môže byť podaný návrh smerujúci proti nemu. Uvedená právna ochrana
         je jedným z cieľov dohovoru (pozri rozsudok z 19. februára 2002, Besix, C-256/00, Zb. s. I-1699, body 25 a 26 a už citovaný
         rozsudok DSDF Torline, bod 36). Okrem toho, na základe tohto výkladu by bolo možné najčastejšie uznať právomoc súdov v mieste
         bydliska, resp. sídla žalobcu, právomoc, voči ktorej, ako Súdny dvor uviedol v bode 14 tohto rozsudku, dohovor nie je naklonený,
         s výnimkou prípadov, ktoré výslovne upravuje.

      21      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je dôvodné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 5 bod 3 dohovoru sa musí vykladať
         v tom zmysle, že výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ sa nevzťahuje na žalobcove bydlisko, kde sa
         nachádza „miesto, kde je sústredený jeho majetok“, a to len z jediného dôvodu, že znáša finančnú škodu vyplývajúcu zo straty
         častí jeho majetku, ktorá nastala a bola znášaná v ďalšom zmluvnom štáte.

       O trovách konania
      22      Rakúska a nemecká vláda a vláda Veľkej Británie ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
         s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania
         vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách
         konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (druhá komora)
      rozhodujúc o otázke, ktorú mu položil Obster Gerichtshof svojím uznesením z 9. apríla 2002, rozhodol, že podáva tento výklad:
      Článok 5 bod 3 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskoprávnych a v obchodných veciach,
            zmenený Dohovorom z 9. októbra 1978 o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného
            Írska, Dohovorom z 25. októbra 1982 o pristúpení Helénskej republiky, Dohovorom z 26. mája 1989 o pristúpení Španielskeho
            kráľovstva a Portugalskej republiky a Dohovorom z 29. novembra 1996 o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho
            kráľovstva, sa musí vykladať v tom zmysle, že výraz „miesto, kde došlo ku skutočnosti súvisiacej so škodou“ sa nevzťahuje
            na žalobcove bydlisko, kde sa nachádza „miesto, kde je sústredený jeho majetok“, a to len z jediného dôvodu, že znáša finančnú
            škodu vyplývajúcu zo straty častí jeho majetku, ktorá nastala a bola znášaná v ďalšom zmluvnom štáte.

               Timmermans

               Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                Colneric

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 10. júna 2004.

               Tajomník

                      Predseda druhej komory

               R. Grass

                      C. W. A. Timmermans

         * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 11. apríla 2013.#Blanka Soukupová proti Ministerstvu zemědělství.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nejvyšší správní soud.#Poľnohospodárstvo – EPUZF – Nariadenie (ES) č. 1257/1999 – Podpora rozvoja vidieka – Podpora pri predčasnom odchode do dôchodku – Odovzdávajúci vo veku aspoň 55 rokov, ktorý v okamihu odovzdania nedosiahol bežný dôchodkový vek – Pojem ‚bežný dôchodkový vek‘ – Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje dôchodkový vek rozdielne v závislosti od pohlavia, ako aj v prípade žien v závislosti od počtu vychovaných detí – Všeobecné zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie.#Vec C‑401/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 11. apríla 2013 (
            *1
         )
      „Poľnohospodárstvo — EPUZF — Nariadenie (ES) č. 1257/1999 — Podpora rozvoja vidieka — Podpora pri predčasnom odchode do dôchodku — Odovzdávajúci vo veku aspoň 55 rokov, ktorý v okamihu odovzdania nedosiahol bežný dôchodkový vek — Pojem ‚bežný dôchodkový vek‘ — Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje dôchodkový vek rozdielne v závislosti od pohlavia, ako aj v prípade žien v závislosti od počtu vychovaných detí — Všeobecné zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie“
      Vo veci C-401/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Česká republika) z 12. apríla 2011 a doručený Súdnemu dvoru 28. júla 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Blanka Soukupová

      proti

         Ministerstvu zemědělství,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, vykonávajúca funkciu predsedníčky tretej komory, sudcovia K. Lenaerts, G. Arestis (spravodajca), J. Malenovský a D. Šváby,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. júna 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               B. Soukupová, v zastúpení: J. Tomášek, advokát,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek, G. von Rintelen a Z. Malůšková, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 23. októbra 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia (Ú. v. ES L 160, s. 80; Mim. vyd. 03/025, s. 391), a zásad rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie, ktoré sú všeobecnými zásadami práva Únie.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Soukupovou a Ministerstvom zemědělství vo veci zamietnutia žiadosti o poskytovanie dotácií v rámci programu podpory predčasného ukončenia vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa.

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               3

               Článok 3 ods. 1 smernice Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením (Ú. v. ES L 6, s. 24; Mim. vyd. 05/001, s. 215) stanovuje:
               „Táto smernica sa vzťahuje na:

                        a)

                        zákonné systémy, ktoré poskytujú ochranu pred týmito rizikami:

                  …

                        —

                        staroba

                  …

                        b)

                        sociálnu pomoc, pokiaľ je jej cieľom doplniť alebo nahradiť systémy uvedené pod písmenom a).“

               4

               Článok 7 tejto smernice znie takto:
               „1.   Táto smernica sa nedotýka práva členských štátov vylúčiť z jej pôsobnosti:

                        a)

                        určovanie veku odchodu do dôchodku na účely poskytovania starobného dôchodku a dôchodku za výsluhu rokov a jeho možné dôsledky na iné dávky;

                        b)

                        výhody súvisiace so systémami starobných dôchodkov poskytovaných osobám, ktoré vychovali deti; nadobudnutie nároku na dávky po dobách prerušenia zamestnania z dôvodu výchovy detí;

                  …
               2.   Členské štáty pravidelne skúmajú prípady, ktoré sú vyňaté podľa odseku 1, aby zistili, či dosiahnutá úroveň sociálneho rozvoja v danej oblasti zdôvodňuje zachovanie existujúcich výnimiek.“

               5

               Odôvodnenie 23 nariadenia č. 1257/1999 uvádza, že v poľnohospodárstve by sa mal podporovať predčasný odchod do dôchodku s cieľom zlepšiť životaschopnosť poľnohospodárskych usadlostí.

               6

               Podľa odôvodnenia 40 tohto nariadenia je potrebné najmä podporiť opatrenia na odstránenie nerovnoprávnosti a podporovať vytváranie rovnakých príležitostí pre mužov aj ženy.

               7

               Jedenásta zarážka článku 2 uvedeného nariadenia stanovuje, že podpora rozvoja vidieka, v súvislosti s poľnohospodárskymi činnosťami a ich konverziou, sa môže týkať odstránenia nerovnoprávnosti a podporovania rovnakých príležitostí pre mužov a ženy najmä podporovaním projektov, ktoré iniciovali a realizujú ženy.

               8

               Článok 10 ods. 1, ktorý sa nachádza v kapitole IV nariadenia č. 1257/1999 s názvom „Predčasný odchod do dôchodku“, znie takto:
               „Podpora pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku prispeje k nasledujúcim cieľom:

                        —

                        poskytnúť príjem poľnohospodárom v pokročilejšom veku, ktorí sa rozhodnú skončiť s hospodárením,

                        —

                        podnietiť výmenu poľnohospodárov v pokročilejšom veku za poľnohospodárov, ktorí budú schopní zlepšiť tam, kde je to potrebné, ekonomickú životaschopnosť zostávajúcich poľnohospodárskych usadlostí,

                        —

                        postúpiť poľnohospodársku pôdu na nepoľnohospodárske využitie tam, kde sa nemôže obrábať v rámci uspokojivých podmienok ekonomického rastu.“

               9

               Článok 11 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Prevádzajúci poľnohospodárskeho podniku musí:

                        —

                        úplne zastaviť všetky obchodné poľnohospodárske činnosti; môže však pokračovať v neobchodnom hospodárení a ponechať si užívanie budov,

                        —

                        mať viac ako 55 rokov, ale nesmie dosiahnuť bežný dôchodkový vek v čase prevodu poľnohospodárskeho podniku, a

                        —

                        vykonávať poľnohospodárske práce 10 rokov pred prevodom poľnohospodárskeho podniku.“

               10

               Článok 12 ods. 2 toho istého nariadenia znie:
               „Poskytovanie podpory pri predčasnom odchode do dôchodku nesmie presiahnuť celkové obdobie 15 rokov pre prevádzajúceho a 10 rokov pre poľnohospodárskeho zamestnanca. Podpora sa nesmie poskytnúť prevádzajúcemu po dosiahnutí veku 75 rokov a zamestnancovi po dosiahnutí bežného dôchodkového veku.
               V prípade, že prevádzajúcemu členský štát poskytuje starobný dôchodok, podpora pri predčasnom odchode do dôchodku sa musí poskytnúť ako doplatok so zreteľom na sumu národného starobného dôchodku.“

         Česká právna úprava

               11

               V nadväznosti na nariadenie č. 1257/1999 Česká republika prijala 26. januára 2005 nariadenie vlády č. 69/2005 o stanovení podmienok pre poskytovanie dotácií v súvislosti s predčasným ukončením vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa (nařízení vlády č. 69/2005 Sb., o stanovení podmínek pro poskytování dotace v souvislosti s předčasným ukončením provozování zemědělské činnosti zemědělského podnikatele). Podľa § 1 je predmetom úpravy uvedeného nariadenia vlády poskytovanie dotácií v rámci programu podpory predčasného ukončenia vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa.

               12

               Podľa § 3 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia vlády je žiadosť o zaradenie do programu podriadená podmienke, že žiadateľ mal ku dňu podania žiadosti aspoň 55 rokov a nedosiahol vek potrebný na vznik nároku na starobný dôchodok.

               13

               § 32 ods. 1 a 2 zákona č. 155/1995 o dôchodkovom poistení (zákon č. 155/1995 Sb., o důchodovém pojištění), v znení platnom v spore vo veci samej, na ktorý odkazuje uvedený § 3 ods. 1 písm. b), uvádza:
               „1.   Dôchodkový vek je

                        a)

                        u mužov 60 rokov,

                        b)

                        u žien

                                 (1)

                                 53 rokov, pokiaľ vychovali aspoň 5 detí,

                                 (2)

                                 54 rokov, pokiaľ vychovali 3 alebo 4 deti,

                                 (3)

                                 55 rokov, pokiaľ vychovali 2 deti,

                                 (4)

                                 56, pokiaľ vychovali jedno dieťa, alebo

                                 (5)

                                 57 rokov, pokiaľ poistenci dosiahli tento vek do 31. decembra 1995.

                  2.   U poistencov, ktorí dosiahnu vekové hranice uvedené v odseku 1 v období od 1. januára 1996 do 31. decembra 2012, sa dôchodkový vek stanoví tak, že ku kalendárnemu mesiacu, v ktorom poistenec dosiahol uvedenú hranicu, sa pripočítajú u mužov dva kalendárne mesiace a u žien štyri kalendárne mesiace za každý aj začatý kalendárny rok za obdobie od 31. decembra 1995 do dňa dosiahnutia vekových hraníc uvedených v odseku 1, a za dôchodkový vek sa považuje vek dosiahnutý v takto určenom kalendárnom mesiaci v deň, ktorý sa číselne zhoduje s dňom narodenia poistenca; ak sa v takto určenom mesiaci takýto deň nenachádza, za dôchodkový vek sa považuje vek dosiahnutý v posledný deň takto určeného kalendárneho mesiaca.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               14

               Pani Soukupová je poľnohospodárka, ktorá sa narodila 24. januára 1947 a vychovala dve deti. Dňa 24. mája 2004 dosiahla vek, keď jej vznikol nárok na starobný dôchodok podľa § 32 ods. 1 a 2 zákona č. 155/1995.

               15

               Dňa 3. októbra 2006 podala pani Soukupová na Štátny poľnohospodársky intervenčný fond žiadosť o zaradenie do programu podpory predčasného ukončenia vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa.

               16

               Rozhodnutím z 20. decembra 2006 bola táto žiadosť v súlade s § 3 ods. 1 písm. b) nariadenia vlády č. 69/2005 zamietnutá z dôvodu, že ku dňu podania tejto žiadosti dosiahla pani Soukupová vek potrebný na vznik nároku na starobný dôchodok.

               17

               Pani Soukupová podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Ministerstvo zemědělství, ktoré ho zamietlo rozhodnutím z 12. apríla 2007.

               18

               Pani Soukupová napadla posledné uvedeného rozhodnutie žalobou na Městskom soude v Prahe. V žalobe uviedla, že § 3 ods. 1 písm. b) nariadenia vlády č. 69/2005 je v rozpore s článkom 11 ods. 1 druhou zarážkou nariadenia č. 1257/1999, keďže toto nariadenie uvádza „bežný dôchodkový vek“, zatiaľ čo nariadenia vlády hovorí o „veku potrebnom na vznik nároku na starobný dôchodok“. Odvolaním sa na diskriminačný charakter podmienky upravenej v tomto § 3, ktorý vyplýva zo skutočnosti, že vek potrebný na vznik nároku na starobný dôchodok v zmysle uvedeného § 3 je pre mužov a ženy stanovený odlišne a v prípade žien sa navyše líši v závislosti od počtu vychovaných detí, požiadala pani Soukupová o výklad pojmu „bežný dôchodkový vek“ v zmysle uvedeného nariadenia, ktorý by neviedol k diskriminácii jednotlivých žiadateľov. Pani Soukupová tak uviedla, že podľa českej právnej úpravy ženy, ktoré vychovali väčší počet detí, disponujú objektívne kratšou lehotou na podanie žiadosti o zaradenie do programu podpory predčasného ukončenia vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa, ktorú majú k dispozícii muži alebo ženy, ktoré vychovali menej detí.

               19

               Městský soud v Prahe rozsudkom z 30. apríla 2009 zrušil uvedené rozhodnutie Ministerstva zemědělství s tým, že neexistuje zákonný dôvod, ktorý by umožňoval odôvodniť rozdiel medzi mužom poľnohospodárom a ženou poľnohospodárkou vo veci prístupu k poľnohospodárskym dotáciám. Tento súd tak zamietol akýkoľvek výklad, ktorý by mohol viesť k neodôvodnenému odlišnému zaobchádzaniu so žiadateľmi. Okrem toho rozhodol, že horná veková hranica umožňujúca zúčastniť sa programu podpory predčasného ukončenia vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa musí byť považovaná za bežný dôchodkový vek, ktorý je stanovený pre všetkých žiadateľov rovnako.

               20

               Ministerstvo zemědělství podalo proti tomuto rozsudku kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud. V kasačnej sťažnosti ministerstvo uvádza, že nariadenie č. 1257/1999 presne upravuje len dolnú vekovú hranicu. Ministerstvo zemědělství uvádza, že pojmy „bežný dôchodkový vek“ podľa článku 11 ods. 1 druhej zarážky tohto nariadenia a „dôchodkový vek“ v zmysle § 32 zákona č. 155/1995 majú podobný význam. Uvedené ministerstvo uvádza, že na účely presného a objektívneho určenia bežného dôchodkového veku v zmysle článku 11 sa rozhodlo stanoviť tento vek vo vnútroštátnom právnom poriadku podľa uvedeného § 32. Ministerstvo zemědělství tiež uvádza, že rovnaká metóda stanovenia bežného dôchodkového veku bola upravená v Programovom dokumente nazvanom „Horizontálny plán rozvoja vidieku v Českej republike pre obdobie 2004 – 2006“, ktorý schválila tak vláda tohto členského štátu rozhodnutím č. 671 z 9. júla 2003, ako aj Európska komisia rozhodnutím č. 2004 CZ 06 G DO 001 z 3. septembra 2004.

               21

               Keďže mal Nejvyšší správní soud pochybnosti týkajúce sa nároku pani Soukupovej na zaradenie do programu predčasného ukončenia vykonávania poľnohospodárskej činnosti poľnohospodárskeho podnikateľa upraveného v nariadení vlády č. 69/2005 a keďže považoval za nevyhnutné získať v tejto súvislosti odpoveď, pokiaľ ide tak o výklad pojmu „bežný dôchodkový vek“ uvedeného v článku 11 ods. 1 druhej zarážke nariadenia č. 1257/1999, ako aj o otázku, či právo Únie umožňuje v prípade posudzovania žiadosti o zaradenie do tohto programu rozlišovať žiadateľov v závislosti od ich pohlavia a počtu vychovaných detí, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Možno pojem ‚bežný dôchodkový vek‘ v čase odovzdania poľnohospodárskeho podniku podľa článku 11 nariadenia [č. 1257/1999] vykladať ako ‚vek potrebný pre nárok na starobný dôchodok‘ u konkrétneho žiadateľa podľa vnútroštátnej právnej úpravy?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, je v súlade s právom a všeobecnými zásadami práva Európskej únie prípustné, aby bol ‚bežný dôchodkový vek‘ v čase prevodu poľnohospodárskeho podniku u jednotlivých žiadateľov stanovený rozdielne v závislosti od ich pohlavia a počtu vychovaných detí?

                        3.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, aké kritériá by mal vnútroštátny súd zohľadniť pri výklade pojmu ‚bežný dôchodkový vek‘ v čase prevodu poľnohospodárskeho podniku podľa článku 11 nariadenia [č. 1257/1999]?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               22

               Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je v súlade s právom Únie a jeho všeobecnými zásadami rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie skutočnosť, že podľa ustanovení vnútroštátneho režimu dôchodkového zabezpečenia dotknutého členského štátu, ktoré sa týkajú veku potrebného na vznik nároku na starobný dôchodok, je „bežný dôchodkový vek“ v zmysle článku 11 ods. 1 druhej zarážky nariadenia č. 1257/1999 určený rozdielne v závislosti od pohlavia žiadateľa o podporu pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku a v prípade, ak ide o žiadateľky, v závislosti od počtu nimi vychovaných detí.

               23

               V tejto súvislosti je najskôr potrebné uviesť, ako vyplýva z článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999, že cieľom mechanizmu podpory pri predčasnom odchode do dôchodku v zmysle tohto nariadenia je prispieť a najmä poskytnúť príjem poľnohospodárom v pokročilejšom veku, ktorí sa rozhodnú skončiť s hospodárením, a podnietiť výmenu poľnohospodárov v pokročilejšom veku za poľnohospodárov, ktorí budú schopní zlepšiť tam, kde je to potrebné, ekonomickú životaschopnosť zostávajúcich poľnohospodárskych usadlostí. Druhý uvedený cieľ sa nachádza tiež v odôvodnení 23 tohto nariadenia.

               24

               Z toho vyplýva, že uvedená podpora pri predčasnom odchode do dôchodku predstavuje ekonomický stimul, ktorého cieľom je podporiť poľnohospodárov v pokročilejšom veku natrvalo ukončiť svoje hospodárenie skôr, ako by to urobili za normálnych okolností, a uľahčiť tak štrukturálnu transformáciu poľnohospodárskeho sektora v záujme lepšieho zaistenia životaschopnosti poľnohospodárskych podnikov.

               25

               Preto je nutné konštatovať, ako uviedol generálny advokát v bode 47 svojich návrhov, že podpora pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku upravená v nariadení č. 1257/1999 predstavuje nástroj spoločnej poľnohospodárskej politiky financovaný z Európskeho poľnohospodárskeho riadiaceho a záručného fondu (EPUZF), ktorý slúži na zabezpečenie životaschopnosti poľnohospodárskych usadlostí a nepredstavuje tak sociálnu dávku spadajúcu do pôsobnosti smernice 79/7.

               26

               Hoci je za týchto okolností pravda, že v prípade neexistencie harmonizácie práva Únie prináleží určenie „bežného dôchodkového veku“ v zmysle článku 11 ods. 1 druhej zarážky nariadenia č. 1257/1999 do právomocí členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že pri uplatnení tohto nariadenia sa štáty nemôžu odvolávať na odlišné zaobchádzanie, ktoré im pri stanovení dôchodkového veku v oblasti sociálneho zabezpečenia umožňuje zachovať článok 7 ods. 1 smernice 79/7. Na základe odvolania sa na pojem, ktorý nie je v práve Únie harmonizovaný, nemožno prísť k záveru, že normotvorca Únie pri vykonaní uvedeného nariadenia splnomocnil uvedené štáty prijať opatrenia, ktoré sú v rozpore so všeobecnými zásadami práva Únie, ako aj so základnými právami (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C-540/03, Zb. s. I-5769, body 22 a 23).

               27

               Navyše je potrebné uviesť, že odôvodnenie 40 nariadenia č. 1257/1999 odporúča podporiť opatrenia na odstránenie nerovnoprávnosti a podporovať vytváranie rovnakých príležitostí pre mužov aj ženy. Jedenásta zarážka článku 2 tohto nariadenia tiež upravuje, že podpora rozvoja vidieka sa môže týkať odstránenia nerovnoprávnosti a podporovania rovnakých príležitostí pre mužov a ženy. Z týchto ustanovení preto vyplýva, že v rámci podpory pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku priznanej na základe uvedeného nariadenia je dôležité zabezpečiť rovnosť zaobchádzania medzi mužmi a ženami, a teda zakázať akúkoľvek diskrimináciu na základe pohlavia.

               28

               Z toho vyplýva, že pri vykonávaní nariadenia č. 1257/1999 sú členské štáty v zmysle článku 51 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie povinné rešpektovať zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie upravené v článku 20, článku 21 ods. 1 a článku 23 uvedenej Charty.

               29

               Podľa ustálenej judikatúry zásady rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie vyžadujú, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo rôznym spôsobom a aby sa s rôznymi situáciami nezaobchádzalo rovnakým spôsobom, pokiaľ takéto zaobchádzanie nie je objektívne odôvodnené (pozri najmä rozsudky zo 17. júla 1997, National Farmers’ Union a i., C-354/95, Zb. s. I-4559, bod 61; z 11. novembra 2010, Grootes, C-152/09, Zb. s. I-11285, bod 66, ako aj z 1. marca 2011, Association belge des Consommateurs Test-Achats a i., C-236/09, Zb. s. I-773, bod 28).

               30

               V danom prípade je nutné konštatovať, že poľnohospodárky a poľnohospodári v pokročilejšom veku sú v porovnateľnej situácii, pokiaľ ide o účel podpory predčasného odchodu do dôchodku sledovaný v článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1257/1999, ktorého cieľom je podporiť poľnohospodárskych podnikateľov, bez ohľadu na ich pohlavie a počet nimi vychovaných detí, predčasne natrvalo ukončiť svoje hospodárenie v záujme lepšieho zaistenia životaschopnosti poľnohospodárskych podnikov, tak ako to vyplýva z bodu 24 tohto rozsudku. Uvedení poľnohospodári, tak muži, ako aj ženy, môžu požiadať o túto podporu, pokiaľ, ako vyplýva z článku 11 ods. 1 tohto nariadenia, natrvalo ukončili všetku obchodnú poľnohospodársku činnosť, ktorú vykonávali minimálne desať rokov pred ukončením činnosti, a majú aspoň 55 rokov, pričom v čase ukončenia činnosti nedosahovali bežný dôchodkový vek.

               31

               Za týchto podmienok je v rozpore s právom Únie a jeho všeobecnými zásadami rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie skutočnosť, že uvedené situácie sú bez objektívnych dôvodov posudzované rozdielne z dôvodu, že podľa ustanovení vnútroštátneho režimu dôchodkového zabezpečenia dotknutého členského štátu je „bežný dôchodkový vek“ v zmysle článku 11 ods. 1 druhej zarážky nariadenia č. 1257/1999 určený rozdielne v závislosti od pohlavia žiadateľa o podporu pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku a v prípade, ak ide o žiadateľky, v závislosti od počtu nimi vychovaných detí.

               32

               Toto právo a tieto zásady by boli totiž porušené v prípade, ak by sa pripustilo, že žiadatelia o podporu pri predčasnom odchode do dôchodku môžu byť bez objektívnych dôvodov predmetom znevýhodneného zaobchádzania, keďže na základe ich pohlavia a v prípade žiadateliek na základe počtu detí, ktoré vychovali, spadajú do kategórie poľnohospodárov, ktorí dosiahli vek stanovený v ustanoveniach vnútroštátneho režimu skôr ako žiadatelia patriaci do iných kategórií. V tomto prípade žiadatelia zaradení do druhej kategórie disponujú dlhšou lehotou na podanie svojej žiadosti o podporu, čím sú bez objektívnych dôvodov zvýhodnení v porovnaní so žiadateľmi zaradenými do prvej skupiny, pre ktorých platia pri rovnakej žiadosti prísnejšie podmienky na udelenie tejto podpory.

               33

               Vo veci samej má predmetná vnútroštátna právna úprava za následok, že osoba ako pani Soukupová, ktorá ukončila svoje hospodárenie vo veku medzi bežným dôchodkovým vekom určeným touto právnou úpravou v závislosti od jej pohlavia, ako aj počtu detí, ktoré vychovala, a bežným dôchodkovým vekom určeným touto právnou úpravou pre poľnohospodára – muža, nemôže požívať podporu pri predčasnom odchode do dôchodku, ale jej nároky sú počas zvyšku života obmedzené na poberanie starobného dôchodku, ktorý je nižší ako uvedená podpora, zatiaľ čo poľnohospodár – muž, ktorý ukončí svoje hospodárenie v rovnakom veku ako uvedená osoba, môže požívať túto podporu počas celkového obdobia pätnástich rokov alebo do svojich sedemdesiatich piatich rokov v súlade s článkom 12 ods. 2 nariadenia č. 1257/1999, pričom podpora, ktorá mu bude vyplácaná, bude znížená o sumu starobného dôchodku, ktorý mu vypláca dotknutý členský štát.

               34

               Na rozdiel od tvrdenia českej a poľskej vlády nie je možné objektívne odôvodniť také rozdielne zaobchádzanie, aké vyvoláva vnútroštátna právna úprava v konaní vo veci samej. Ako uviedol v bode 61 svojich návrhov generálny advokát, cieľ štrukturálnej transformácie poľnohospodárskeho sektora sledovaný prostredníctvom podpory predčasného odchodu poľnohospodárov do dôchodku na základe nariadenia č. 1257/1999 možno totiž jasne dosiahnuť aj bez toho, aby členské štáty siahli po diskriminačnom zaobchádzaní.

               35

               Pokiaľ ide o dôsledky nedodržania zásady rovnosti zaobchádzania v situácii, ako je tá v konaní vo veci samej, je potrebné pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou, ak bola konštatovaná diskriminácia odporujúca právu Únie a kým nie sú prijaté opatrenia na obnovu rovnosti zaobchádzania, rešpektovanie zásady rovnosti možno zaručiť len tým, že členom znevýhodnenej skupiny sa poskytnú rovnaké výhody, aké dostávajú členovia zvýhodnenej skupiny (pozri rozsudky z 26. januára 1999, Terhoeve, C-18/95, Zb. s. I-345, bod 57, a z 22. júna 2011, Landtová, C-399/09, Zb. s. I-5573, bod 51). Znevýhodnenú osobu treba dostať do rovnakej situácie, v akej sa nachádza osoba požívajúca predmetné výhody.

               36

               Vzhľadom na vyššie uvedené je na prvú a druhú otázku potrebné odpovedať, že skutočnosť, že „bežný dôchodkový vek“ v zmysle článku 11 ods. 1 druhej zarážky nariadenia č. 1257/1999 je podľa ustanovení vnútroštátneho režimu dôchodkového zabezpečenia dotknutého členského štátu, ktoré sa týkajú veku potrebného na vznik nároku na starobný dôchodok, určený rozdielne v závislosti od pohlavia žiadateľa o podporu pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku a v prípade žiadateliek v závislosti od počtu nimi vychovaných detí, je v rozpore s právom Únie a jeho všeobecnými zásadami rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie.

         O tretej otázke

               37

               So zreteľom na odpoveď na prvé dve otázky nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku vnútroštátneho súdu.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Skutočnosť, že „bežný dôchodkový vek“ v zmysle článku 11 ods. 1 druhej zarážky nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia je podľa ustanovení vnútroštátneho režimu dôchodkového zabezpečenia dotknutého členského štátu, ktoré sa týkajú veku potrebného na vznik nároku na starobný dôchodok, určený rozdielne v závislosti od pohlavia žiadateľa o podporu pri predčasnom odchode poľnohospodárov do dôchodku a v prípade žiadateliek v závislosti od počtu nimi vychovaných detí, je v rozpore s právom Únie a jeho všeobecnými zásadami rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: čeština.