title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. februára 2006. # Belgische Staat proti Molenbergnatie NV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hof van beroep te Antwerpen - Belgicko. # Colný kódex Spoločenstva - Dodatočné vyberanie dovozného alebo vývozného cla - Povinnosť oznámiť dlžníkovi výšku dlžného cla po zapísaní do účtovnej evidencie a pred uplynutím lehoty troch rokov odo dňa vzniku dlhu - Pojem "ustanovené postupy". # Vec C-201/04.

text:
      Vec C‑201/04
      Belgické kráľovstvo
      proti
      Molenbergnatie NV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van Beroep te Antwerpen)
      „Colný kódex Spoločenstva – Dodatočné vyberanie dovozného alebo vývozného cla – Povinnosť oznámiť dlžníkovi výšku dlžného cla po zapísaní do účtovnej evidencie a pred uplynutím lehoty troch rokov odo dňa
         vzniku dlhu – Pojem ‚stanovené postupy‘“

      Návrhy prednesené 30. júna 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Akty inštitúcií – Časová pôsobnosť – Procesné predpisy – Hmotnoprávne predpisy – Rozlišovanie
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, články 217 až 232)
      2.     Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 221 ods. 1)
      3.     Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla
      (Nariadenie Rady č. 2913/92, článok 221)
      1.     Procesné predpisy sa všeobecne vzťahujú na všetky spory prejednávané v čase nadobudnutia účinnosti týchto predpisov na rozdiel
         od hmotnoprávnych predpisov, ktoré sa spravidla vykladajú tak, že sa nevzťahujú na skutočnosti existujúce pred nadobudnutím
         ich účinnosti.

      Teda len procesné predpisy obsiahnuté v článkoch 217 až 232 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva,
         sa od dátumu nadobudnutia účinnosti uvedeného kódexu uplatnia na vyberanie colného dlhu začaté po 1. januári 1994, hoci colný
         dlh vznikol pred uvedeným dátumom.

      Článok 221 ods. 3 colného kódexu sa musí považovať vzhľadom na odseky 1 a 2 tohto článku za hmotnoprávne ustanovenie, ktoré
         sa nemôže uplatňovať na vyberanie colného dlhu, ktorý vznikol pred 1. januárom 1994. Uplynutím lehoty stanovenej v tomto článku
         sa totiž právo na vybratie colného dlhu premlčuje, s výnimkou prípadu stanoveného v tom istom článku, čo sa rovná premlčaniu
         samotného dlhu, a teda jeho zániku. Navyše článok 233 toho istého kódexu upresňuje, že výpočtom rôznych prípadov zániku colného
         dlhu, ktorý je uvedený v písmenách a) až d) tohto článku, nie sú dotknuté najmä ustanovenia týkajúce sa premlčania colného
         dlhu.

      Keďže colný dlh vznikol pred 1. januárom 1994, vzťahujú sa naň len ustanovenia o premlčaní platné pred týmto dátumom, aj keď
         sa k vyberaniu dlhu pristúpilo po 1. januári 1994.

      (pozri body 31, 40, 42, body 1 a 3 výroku)
      2.     Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva, vyžaduje, aby suma dovozného alebo
         vývozného cla bola zapísaná do účtovnej evidencie pred jeho oznámením dlžníkovi. V skutočnosti zo znenia uvedeného ustanovenia
         úplne jednoznačne vyplýva, že zápis do účtovnej evidencie spočívajúci v zápise sumy cla do účtovných kníh alebo do akýchkoľvek
         iných účtovných dokladov colnými orgánmi musí nevyhnutne predchádzať oznámeniu výšky dovozného alebo vývozného cla dlžníkovi.

      (pozri body 46, 49, bod 2 výroku)
      3.     Členské štáty nie sú povinné prijať osobitné procesné predpisy upravujúce postupy, akými sa musí osobe zodpovednej za zaplatenie
         cla oznámiť suma dovozného alebo vývozného cla, stanovené v článku 221 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa stanovuje Colný kódex
         Spoločenstva, pokiaľ možno uplatniť na takéto oznámenie všeobecné vnútroštátne procesné predpisy zabezpečujúce adekvátne informovanie
         osoby zodpovednej za zaplatenie, ktoré jej umožnia zabezpečiť obhajobu jej práv s úplnou znalosťou skutkového stavu.

      (pozri bod 54, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 23. februára 2006 (*)

      „Colný kódex Spoločenstva – Dodatočné vyberanie dovozného alebo vývozného cla – Povinnosť oznámiť dlžníkovi výšku dlžného cla po zapísaní do účtovnej evidencie a pred uplynutím lehoty troch rokov odo dňa
         vzniku dlhu – Pojem ‚stanovené postupy‘“

      Vo veci C‑201/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Antwerpen
         (Belgicko) z 27. apríla 2004 a doručený Súdnemu dvoru 5. mája 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Belgické kráľovstvo
      proti
      Molenbergnatie NV,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. Makarczyk (spravodajca) a R. Silva de Lapuerta,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Molenbergnatie NV, v zastúpení: E. Gevers a J. Gevers, advocaten,
      –       belgická vláda, v zastúpení: D. Haven, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: X. Lewis a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. júna 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu ustanovení nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým
         sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“) upravujúcich
         vyberanie sumy colného dlhu.

      2       Tento návrh bol predložený v rámci konania pred vnútroštátnym súdom v spore medzi Belgickým kráľovstvom a Molenbergnatie NV,
         colný zástupca (ďalej len „colný zástupca“), vo veci dodatočného vyberania dovozného a antidumpingového cla.

       Právny rámec
      3       Kapitola 3 hlavy VII colného kódexu sa týka vyberania sumy colného dlhu definovaného v článku 4 ods. 9 tohto kódexu ako povinnosť
         osoby zaplatiť dovozné alebo vývozné clo, ktoré sa vzťahuje na konkrétny tovar podľa platných predpisov Spoločenstva.

      4       Oddiel 1 tejto kapitoly 3 s názvom „Zápis colného dlhu do účtovnej evidencie a jeho oznámenie dlžníkovi“ obsahuje články 217
         až 221.

      5       Podľa článku 217 ods. 1 colného kódexu:
      „Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú
         potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie [do účtovných dokladov – neoficiálny preklad] alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis) [(zápis do účtovnej evidencie) – neoficiálny preklad].

      Prvý pododsek sa nepoužije:
      a)      ak bolo zavedené dočasné antidumpingové alebo vyrovnávacie clo;
      b)      tam, kde suma cla splatná podľa zákona prevyšuje sumu určenú [ak je výška cla, ktorá je dlžná podľa zákona, vyššia ako výška
         určená – neoficiálny preklad] na základe záväznej tarifnej informácie;

      c)      pokiaľ predpisy prijaté v súlade s postupom výboru zbavujú colné orgány povinnosti zapisovať do účtovnej evidencie sumy cla
         nižšej než stanovenej výšky.

      Colné orgány nemusia po uplynutí stanovenej lehoty zapísať do účtovnej evidencie sumy cla, ktoré nebolo možné oznámiť dlžníkovi
         v súlade s článkom 221 ods. 3.“

      6       Článok 220 tohto kódexu znie takto:
      „1.      Ak suma cla vyplývajúca z colného dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkami 218 a 219 alebo ak bola zapísaná
         do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť vybratá
         alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať sumu dlžnú
         na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie). Táto lehota môže byť predĺžená
         v súlade s článkom 219.

      2.      S výnimkou prípadov uvedených v článku 217 ods. 1 druhý a tretí pododsek sa dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie nevykoná,
         pokiaľ:

      a)      bolo pôvodné rozhodnutie nezapísať clo do účtovnej evidencie alebo zapísať ho do účtovnej evidencie vo výške, ktorá je nižšia
         ako suma cla dlžná na základe právnych predpisov, vykonané na základe všeobecných predpisov, ktoré boli neskôr vyhlásené za
         neplatné rozhodnutím súdu;

      b)      sa suma cla dlžná podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov [do účtovnej evidencie – neoficiálny preklad] v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná za zaplatenie cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane
         konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce z platných právnych predpisov týkajúcich colného vyhlásenia;

      c)      predpisy prijaté v súlade s postupom výboru zbavujú colné orgány povinnosti zapísať do účtovnej evidencie sumy cla nižšej
         než stanovenej výšky.“

      7       Článok 221 colného kódexu stanovuje:
      „1.      Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.
      2.      Ak je suma splatného cla zapísaná do colného vyhlásenia z informatívnych dôvodov, môžu colné orgány stanoviť že nebude oznámená
         v súlade s odsekom 1, s výnimkou ak takto uvedená suma cla nezodpovedá sume nimi stanovenej.

      Bez toho, aby tým bolo dotknuté uplatňovanie článku 218 ods. 1 druhý pododsek, a ak je využitá možnosť uvedená v predchádzajúcom
         pododseku, má prepustenie tovaru colnými orgánmi rovnaký účinok ako oznámenie sumy cla zapísanej v účtovnej evidencii dlžníkovi.

      3.      Oznámenie dlžníkovi sa neuskutočňuje po uplynutí lehoty troch rokov odo dňa, kedy vznikol colný dlh. Avšak tam, kde colné
         orgány nemohli určiť presnú sumu splatnú podľa zákona v dôsledku konania, ktoré by mohlo viesť k trestnému súdnemu konaniu,
         sa môže takéto oznámenie, pokiaľ to povoľujú platné právne predpisy, urobiť po uplynutí takejto trojročnej lehoty.“

      8       Kapitola 4 hlavy VII colného kódexu má názov „Zánik colného dlhu“. Obsahuje dva články a článok 233 znie:
      „Bez tohto, aby tým boli dotknuté platné právne predpisy týkajúce sa premlčania colného dlhu a nevybratia tohto dlhu z dôvodu
         vyhlásenia platobnej neschopnosti dlžníka súdom, colný dlh zaniká:

      a)      zaplatením sumy cla;
      b)      odpustením sumy cla;
      c)      ak je pri tovare navrhnutom v colnom vyhlásení do režimu s povinnosťou zaplatiť clo:
      –       platnosť colného vyhlásenia zrušená v súlade s článkom 66,
      –       tovar pred jeho prepustením zaistený a súčasne alebo následne zhabaný, zničený na pokyn colných orgánov, zničený alebo prenechaný
         v prospech štátu podľa článku 182, alebo zničený či nenahraditeľne stratený v dôsledku jeho povahy alebo nepredvídateľných
         okolností alebo vyššej moci;

      d)      ak je tovar, pri ktorom vznikol colný dlh podľa článku 202, zaistený pri nezákonnom dovoze a súčasne alebo následne zhabaný.
      V prípade zaistenia a zhabania pre účely trestného práva sa považuje colný dlh za nezaniknutý, ak sú podľa trestného práva
         členského štátu colné platby základom pre určenie trestu alebo ak je existencia colného dlhu podkladom na začatie trestného
         konania.“

      9       Colný kódex sa podľa článku 253 druhého odseku uplatňuje od 1. januára 1994.
      10     Pred účinnosťou kódexu bola táto oblasť upravená v nariadení Rady (EHS) č. 1697/79 z 24. júla 1979 o dodatočnom vyberaní dovozného
         alebo vývozného cla, ktoré sa od dlžníka nevyžadovalo pre tovary deklarované v colnom režime, na ktorý sa vzťahuje povinnosť
         zaplatiť takéto clo [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 197, s. 1), ktoré nadobudlo účinnosť 1. júla 1980, a v nariadení Rady (EHS) č. 1854/89 zo 14. júna 1989 o zápise
         do účtovnej evidencie a podmienkach platenia súm dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcich z colného dlhu [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 186, s. 1), posledné uvedené sa uplatňuje na sumy cla zapísané do účtovnej evidencie od 1. júla 1990.

      11     Podľa článku 2 nariadenia č. 1697/79:
      „1.      Keď príslušné orgány zistia, že celá suma alebo časť sumy dovozného alebo vývozného cla dlžná na základe zákona u tovaru deklarovanom
         v colnom režime, na ktorý sa vzťahuje povinnosť zaplatiť takéto clo, nebola od osoby zodpovednej za zaplatenie požadovaná,
         uskutočnia úkon smerujúci k vybratiu sumy nezaplateného cla.

      Taký úkon však nemôže byť uskutočnený po uplynutí obdobia troch rokov odo dňa zápisu do účtovnej evidencie súm pôvodne požadovaných
         od osoby zodpovednej za zaplatenie, alebo keď neexistuje zápis do účtovnej evidencie, odo dňa vzniku colného dlhu týkajúceho
         sa predmetného tovaru.

      2.      V zmysle odseku 1 bude úkon smerujúci k vybratiu sumy cla uskutočnený oboznámením dotknutej osoby o sume dovozného alebo vývozného
         cla, za ktorého zaplatenie je zodpovedná.“ [neoficiálny preklad]

      12     Nariadenie č. 1854/89 obsahuje vo svojom článku 1 ods. 2 písm. c) definíciu pojmu „zápisu do účtovnej evidencie“, ktorá znie
         takto:

      „… zápis sumy dovozného alebo vývozného cla zodpovedajúceho colnému dlhu do účtovných dokladov alebo na akýkoľvek iný nosič
         používaný namiesto nich colným orgánom.“ [neoficiálny preklad]

      13     Článok 2 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
      „Každá suma dovozného alebo vývozného cla vyplývajúca z colného dlhu ďalej nazývaná ‚suma cla‘ bude colným orgánom vypočítaná
         hneď, ako bude mať potrebné údaje a bude uvedeným orgánom zapísaná do účtovnej evidencie.“ [neoficiálny preklad]

      14     Článok 5 nariadenia č. 1854/89 znie takto:
      „Keď nebola suma cla vyplývajúceho z colného dlhu zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkami 3 a 4, alebo bola do
         účtovnej evidencie zapísaná vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť
         vybratá alebo zostáva na vybratie do účtovnej evidencie do dvoch dní odo dňa, keď sa colný orgán o skutočnosti dozvedel a dokáže
         vypočítať sumu dlžnú na základe právnych predpisov a určiť osobu zodpovednú za zaplatenie uvedenej sumy. Táto lehota môže
         byť predĺžená v súlade s článkom 4.“ [neoficiálny preklad]

      15     Článok 6 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
      „Hneď po jej zápise do účtovnej evidencie bude suma cla oznámená osobe zodpovednej za jej zaplatenie, v súlade so stanovenými
         postupmi.“

      16     Colný kódex bol zmenený a doplnený predovšetkým nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra
         2000 (Ú. v. ES L 311, s. 17; Mim. vyd. 02/010, s. 239).

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17     Od 9. apríla 1992 do 23. júna 1994 colný zástupca v mene a na účet inej spoločnosti deklaroval v Belgicku dovozy videokaziet
         z provincie Macao dovezené cez Honkong.

      18     Podľa všeobecného systému preferenčných colných sadzieb uplatňovaného na tovary majúce pôvod v rozvojových krajinách boli
         tieto dovozy oslobodené od cla.

      19     Po prešetrení v Macau sa výbor pôvodu zriadený článkom 12 nariadenia Rady (EHS) č. 802/68 z 27. júna 1968 o spoločnej definícii
         pojmu pôvod tovarov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 148, s. 1) rozhodol vylúčiť tieto tovary z preferenčnej colnej sadzby z toho dôvodu, že v skutočnosti pochádzali
         z Číny a v dôsledku toho podliehali tak dovoznému clu uplatňovanému na tretie štáty, ako aj antidumpingovému clu. Rozhodnutie
         výboru bolo oznámené členským štátom 10. augusta 1994.

      20     Listom doručeným 27. februára 1995 colno-pátracia služba v Antverpách informovala colného zástupcu o tomto prešetrení a oznámila
         mu sumy dlžného dovozného a antidumpingového cla.

      21     Podľa belgickej vlády boli uvedené sumy cla zapísané do účtovnej evidencie 7. marca 1995.
      22     Listom z 29. septembra 1995 oblastné riaditeľstvo pre clá a spotrebné dane (ďalej len „správny orgán“) oznámilo colnému zástupcovi
         dodatočné vybratie týchto ciel v súlade s článkom 220 ods. 1 colného kódexu.

      23     Po námietke podanej colným zástupcom správny orgán potvrdil svoje stanovisko a 3. júla 2000 začal voči nemu súdne konanie.
         Rozsudkom z 22. apríla 2002 Rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (Súd prvého stupňa v Antverpách) rozhodol, že návrh správneho
         orgánu nie je dôvodný, pretože postupoval pri dodatočnom vyberaní predmetného cla v rozpore so zákonom. Súd predovšetkým rozhodol,
         že trojročná prekluzívna lehota uvedená v článku 221 ods. 3 colného kódexu uplynula v čase, keď suma colného dlhu, ktorý vznikol
         9. apríla 1992, bola oznámená colnému zástupcovi. Správny orgán podal proti tomuto rozsudku odvolanie.

      24     Za týchto okolností Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd v Antverpách) konanie prerušil a položil Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Uplatňujú sa články 217 až 232 colného kódexu…, konkrétne ustanovenia kapitoly 3 (‚Vyberanie sumy colného dlhu‘) hlavy VII
         (‚Colný dlh‘), ktorá sa skladá z oddielu 1 (‚Zápis colného dlhu do účtovnej evidencie a jeho oznámenie dlžníkovi‘ – články
         217 až 221) a oddielu 2 (‚Lehoty a postupy pri platbe sumy cla‘ – články 222 až 232), na vyberanie colného dlhu, ktorý vznikol
         pred 1. januárom 1994, ale vybratie sa neuskutočnilo alebo nezačalo pred týmto dátumom?

      2.      Pokiaľ bude odpoveď na prvú otázku kladná, musí sa oznámenie, ktoré ukladá článok 221 colného kódexu…, uskutočniť vždy po
         zapísaní sumy cla do účtovnej evidencie, alebo, inými slovami, musí oznámeniu, ktoré ukladá článok 221 colného kódexu…, vždy
         predchádzať zápis sumy cla do účtovnej evidencie?

      3.      Vedie oneskorené oznámenie sumy cla dlžníkovi, teda oznámenie po uplynutí trojročnej lehoty stanovenej v článku 221 ods. 3
         colného kódexu… v pôvodnom znení [v platnosti pred nahradením (od 19. decembra 2000) článkom 1 bodom 17 nariadenia Európskeho
         parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra 2000, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92, ktorým
         sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 311, s. 17; Mim. vyd. 02/010, s. 239)], hoci colné orgány mali možnosť
         v rámci tejto lehoty zistiť presnú výšku cla, ktoré bolo dlžné podľa zákona, k nemožnosti vyberať sumu predmetného colného
         dlhu alebo k zániku tohto dlhu, alebo k inému právnemu následku?

      4.      Musia členské štáty určiť spôsoby, akými musí byť suma cla v zmysle článku 221 colného kódexu… oznámená dlžníkovi?
      Ak áno, môže členský štát, ktorý neupresnil, ako má byť dlžníkovi oznámená suma cla, v zmysle článku 221 colného kódexu… tvrdiť,
         že akýkoľvek dokument, v ktorom je uvedená suma ciel a ktorá (po zápise do účtovnej evidencie) bola oznámená dlžníkovi, môže
         predstavovať oznámenie sumy ciel dlžníkovi, ako je to predpísané v článku 221 colného kódexu…, hoci uvedený dokument nijakým
         spôsobom neodkazuje na článok 221 colného kódexu… ani nenaznačuje, že sa vzťahuje na oznámenie sumy cla dlžníkovi?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a tretej otázke
      25     Prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta na časovú pôsobnosť ustanovení článkov 217 až 232 colného kódexu obsiahnutých v kapitole
         3 hlave VII tohto kódexu, ktoré sa týkajú dodatočného vyberania sumy colného dlhu, keďže colný kódex sa v zmysle jeho článku
         253 druhého odseku uplatňuje od 1. januára 1994.

      26     Treťou otázkou tento vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby upresnil dôsledky vyplývajúce z nedodržania lehoty stanovenej
         v článku 221 ods. 3 colného kódexu.

      27     Na začiatku treba vzhľadom na odôvodnenie rozhodnutia vnútroštátneho súdu upresniť, ako uvádza generálny advokát v bode 47
         svojich návrhov, že aj keď prvá otázka sa všeobecne týka článkov 217 až 232 colného kódexu, predovšetkým sa vzťahuje na článok
         221 tohto kódexu a vnútroštátny súd chce v prvom rade vedieť, či posledný uvedený článok sa uplatňuje na colný dlh vzniknutý
         pred 1. januárom 1994, k vyberaniu ktorého sa pristúpilo po tomto dátume a pred účinnosťou nariadenia č. 2700/2000.

      28     Z tohto dôvodu, keďže prvá a tretia otázka spolu súvisia a obe žiadajú preskúmať účinky článku 221 colného kódexu, treba sa
         týmito dvoma otázkami zaoberať spoločne.

      29     Čo sa týka prvej otázky, belgická vláda sa domnieva, že uvedené články obsahujú len hmotnoprávne predpisy a z tohto dôvodu
         sa neuplatňujú na colné dlhy, ktoré vznikli pred 1. januárom 1994.

      30     Komisia Európskych spoločenstiev a colný zástupca, opierajúc sa o rozsudok z 12. novembra 1981, Salumi a i. (212/80 až 217/80,
         Zb. s. 2735, bod 9), sa domnievajú, že predmetné články obsahujú tak hmotnoprávne predpisy, ako aj procesné predpisy, ktoré
         nemožno posudzovať oddelene z hľadiska ich časovej účinnosti, ak tvoria neoddeliteľný celok. Ich závery sú však rozdielne.
         Komisia sa domnieva, že jednotlivé ustanovenia nariadenia č. 1697/79 sa musia uplatňovať na dodatočné vybratie colného dlhu,
         ktorý vznikol pred 1. januárom 1994 a s vyberaním ktorého sa začalo až po tomto dátume. Colný zástupca tvrdí, že podľa jeho
         názoru sa články 217 až 232 colného kódexu uplatnia na vyberanie tohto dlhu.

      31     Treba zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry sa procesné predpisy všeobecne vzťahujú na všetky spory prejednávané v čase
         nadobudnutia účinnosti týchto predpisov na rozdiel od hmotnoprávnych predpisov, ktoré sa spravidla vykladajú tak, že sa nevzťahujú
         na skutočnosti existujúce pred nadobudnutím ich účinnosti [pozri najmä rozsudky Salumi a i., už citovaný, bod 9; zo 6. júla
         1993, CT Control (Rotterdam) a JCT Benelux/Komisia, C‑121/91 a C‑122/91, Zb. s. I‑3873, bod 22; zo 7. septembra 1999, De Haan,
         C‑61/98, Zb. s. I‑5003, bod 13, a zo 14. novembra 2002, Ilumitrónica, C‑251/00, Zb. s. I‑10433, bod 29].

      32     V bode 11 už citovaného rozsudku Salumi a i. Súdny dvor odchylne od pravidla výkladu uvedeného vyššie rozhodol, že nariadenie
         č. 1697/79 obsahujúce komplexnú právnu úpravu dodatočného vyberania cla zahŕňa tak procesné, ako aj hmotnoprávne pravidlá,
         ktoré tvoria neoddeliteľný celok, a jednotlivé ustanovenia nemôžu byť posudzované oddelene z hľadiska ich časovej účinnosti.
         Ako uvádza generálny advokát v bodoch 42 až 46 svojich návrhov, takáto výnimka je opodstatnená v prípade nahradenia predtým
         existujúcich vnútroštátnych režimov novým režimom Spoločenstva, ktorého cieľom je zavedenie koherentnej a jednotnej právnej
         úpravy Spoločenstva v colnej oblasti.

      33     Pokiaľ sa v predmetnom prípade predložená otázka týka výlučne časovej pôsobnosti colného kódexu, ktorého cieľom je zaviesť
         novú právnu úpravu Spoločenstva, ktorá preberá a v určitých hľadiskách mení staršiu právnu úpravu uplatňovanú v oblasti colného
         práva, najmä predtým platné nariadenia č. 1697/79 a č. 1854/89, potom nemožno uplatňovať výnimku zo zásady výkladu uvedenú
         v bode 31 tohto rozsudku vyššie.

      34     Treba teda rozlišovať medzi hmotnoprávnymi a procesnými predpismi. Z tohto dôvodu bude úlohou vnútroštátneho súdu v súvislosti
         so skutkovými okolnosťami colného dlhu, ktorý vznikol pred platnosťou kódexu, opierať sa na jednej strane o staršie hmotnoprávne
         predpisy obsiahnuté v staršej právnej úprave platnej pred týmto dátumom a na druhej strane o procesné predpisy obsiahnuté
         v colnom kódexe (pozri v tomto zmysle rozsudky De Haan, už citovaný, bod 14, a z 13. marca 2003, Holandsko/Komisia, C‑156/00,
         Zb. s. I‑2527, body 35 a 36).

      35     V rozsahu, v akom sa otázka vnútroštátneho súdu týka najmä článku 221 colného kódexu, treba v tomto štádiu určiť povahu ustanovení
         obsiahnutých v tomto článku z hľadiska rozlišovania medzi hmotnoprávnymi a procesnými predpismi.

      36     Treba konštatovať, že odseky 1 a 2 tohto článku sú výlučne procesnými predpismi.
      37     Pokiaľ ide o oblasť pôsobnosti, a teda povahu predpisu uvedeného v článku 221 ods. 3, tento predpis je osobitným predmetom
         tretej otázky vnútroštátneho súdu. Tento súd sa pýta takto na účinky oneskoreného oznámenia sumy cla dlžníkovi zaslaného po
         uplynutí lehoty troch rokov stanovenej v tomto ustanovení, ktorý má v podstate rovnaké znenie, aké mal článok 2 ods. 1 nariadenia
         č. 1697/79 (pozri v tomto zmysle rozsudok Holandsko/Komisia, už citovaný, bod 6).

      38     V tejto súvislosti belgická vláda, colný zástupca a Komisia tvrdia, že oznámenie sumy cla dlžníkovi po uplynutí lehoty troch
         rokov tak podľa colného kódexu, ako aj podľa predtým platných ustanovení neumožňuje pristúpiť k vymáhaniu colnej pohľadávky.
         Podľa nich však táto nemožnosť nemá za následok zánik dlhu.

      39     Je nesporné, že uplynutie lehoty troch rokov stanovenej v článku 221 ods. 3 colného kódexu na oznámenie výšky colného dlhu
         dlžníkovi zo strany colných orgánov je pre tieto colné orgány právnou prekážkou začatia vyberania tohto dlhu, s výnimkou prípadu,
         keď colné orgány neboli schopné určiť presnú výšku dlžného cla v zmysle právnych predpisov v dôsledku konania, ktoré by mohlo
         viesť k trestnému konaniu. Predmetné ustanovenie však súčasne stanovuje pravidlo upravujúce colný dlh ako taký a následkom
         toho zakotvuje pravidlo preklúzie tohto colného dlhu.

      40     Navyše článok 233 colného kódexu upresňuje, že výpočtom rôznych prípadov zániku colného dlhu, ktorý je uvedený v písmenách
         a) až d) tohto článku, nie sú dotknuté najmä ustanovenia týkajúce sa premlčania colného dlhu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         zo 14. novembra 2002, SPKR, C‑112/01, Zb. s. I‑10655, body 30 a 31).

      41     Pretože po uplynutí lehoty stanovenej článkom 221 ods. 3 colného kódexu nastáva preklúzia dlhu a v dôsledku toho dlh zaniká,
         toto ustanovenie je hmotnoprávnym predpisom.

      42     Na základe vyššie uvedeného treba na predloženú prvú a tretiu otázku odpovedať takto:
      –       Len procesné predpisy obsiahnuté v článkoch 217 až 232 colného kódexu sa uplatnia na vyberanie colného dlhu začaté po 1. januári
         1994, hoci colný dlh vznikol pred uvedeným dátumom.

      –       Uplynutím lehoty stanovenej v článku 221 ods. 3 colného kódexu právo na vybratie colného dlhu zaniká, s výnimkou prípadu stanoveného
         v tom istom článku, čo sa rovná premlčaniu samotného dlhu, a teda jeho zániku. Pokiaľ ide o predpis tiež obsiahnutý v článku
         221 ods. 3, musí sa považovať vzhľadom na odseky 1 a 2 tohto článku za hmotnoprávne ustanovenie, ktoré sa nemôže uplatňovať
         na vyberanie colného dlhu, ktorý vznikol pred 1. januárom 1994. Keďže colný dlh vznikol pred 1. januárom 1994, vzťahujú sa
         naň len ustanovenia o premlčaní platné pred týmto dátumom, aj keď sa k vyberaniu dlhu pristúpilo po 1. januári 1994.

       O druhej otázke
      43     Druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa za predpokladu uplatňovania článku 221 colného kódexu môže oznámenie sumy cla
         dlžníkovi uvedené v odseku 1 tohto článku uskutočniť pred „zapísaním tohto dlhu do účtovnej evidencie“.

      44     Treba uviesť, že colný kódex v podstate prebral ustanovenia nariadenia č. 1854/89 o výpočte dovozného alebo vývozného cla,
         ktorým začína konanie smerujúce k vyberaniu colného dlhu, ustanovenia týkajúce sa definície pojmu „zapísania do účtovnej evidencie“,
         ako aj ustanovenia o požiadavke oznámenia sumy cla ustanovenými postupmi po ich zapísaní do účtovnej evidencie.

      45     Belgická vláda sa domnieva, že vzhľadom na neuplatňovanie colného kódexu nie je potrebné odpovedať na predmetnú otázku. Komisia
         odpovedá vzhľadom na nariadenie č. 1697/79 a uvádza, že zapísanie tejto sumy do účtovných kníh nie je nevyhnutnou podmienkou
         na začatie postupu vyberania. Colný zástupca zo svojho hľadiska tvrdí, že oznámenie sumy cla sa musí zakaždým uskutočniť až
         po zápise do účtovnej evidencie.

      46     Zo znenia článku 221 ods. 1 colného kódexu úplne jednoznačne vyplýva, ako uvádza generálny advokát v bode 68 svojich návrhov,
         že zápis do účtovnej evidencie spočívajúci v zápise sumy cla do účtovných kníh alebo do akýchkoľvek iných účtovných dokladov
         colnými orgánmi musí nevyhnutne predchádzať oznámeniu výšky dovozného alebo vývozného cla dlžníkovi.

      47     Takýto chronologický postup realizácie zápisu do účtovnej evidencie a oznámenia sumy cla stanovený v samotnom názve oddielu
         1 kapitoly 3 hlavy VII colného kódexu „Zápis colného dlhu do účtovnej evidencie a jeho oznámenie dlžníkovi“ sa musí dodržať,
         aby neprichádzalo k rozdielnemu zaobchádzaniu s osobami zodpovednými za zaplatenie a najmä k narušovaniu harmonického fungovania
         colnej únie. Takýto istý postup bol aj v nariadení č. 1854/89, ktorého štvrté odôvodnenie stanovovalo „lehoty, v ktorých sa
         musia zaplatiť sumy dovozného alebo vývozného cla“.

      48     S týmto riešením nie je v rozpore ani judikatúra Súdneho dvora, na ktorú sa odvoláva Komisia, podľa ktorej nedodržanie lehôt
         stanovených pre zápis výšky cla do účtovných dokladov colnými orgánmi nepredstavuje prekážku pre dodatočné vyberanie a nedodržanie
         lehôt stanovených pre zápis do účtovnej evidencie môže mať za následok výlučne vznik povinnosti zaplatiť úroky z omeškania
         dotknutým členským štátom v rámci poskytovania vlastných zdrojov (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 26. novembra 1998,
         Covita, C‑370/96, Zb. s. I‑7711, body 36 a 37, a De Haan, už citovaný, bod 34). Tieto rozsudky rozhodujú totiž len o otázke
         účinkov spojených s oneskoreným zápisom do účtovnej evidencie a týkajú sa výlučne vzťahov medzi členskými štátmi a Spoločenstvom.

      49     V dôsledku toho treba na druhú otázku odpovedať, že článok 221 ods. 1 colného kódexu vyžaduje, aby suma dovozného alebo vývozného
         cla bola zapísaná do účtovnej evidencie pred jeho oznámením dlžníkovi.

       O štvrtej otázke
      50     Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či členské štáty sú povinné upraviť spôsoby, akými má byť podľa článku
         221 colného kódexu oznámená suma cla dlžníkovi colného dlhu.

      51     Belgická vláda a Komisia uvádzajú, že členské štáty nie sú povinné v ich vnútroštátnej právnej úprave upraviť spôsoby oznámenia
         colného dlhu. Podľa colného zástupcu musia členské štáty tieto spôsoby upraviť, a ak by tomu tak nebolo, mohol by sa považovať
         za oznámenie v zmysle tohto článku dokument, v ktorom sa jednoznačne odkazuje na článok 221 colného kódexu.

      52     Na účely odpovede na predloženú otázku treba pripomenúť, že podľa všeobecných zásad, ktoré sú základom Spoločenstva a ktoré
         upravujú vzťahy medzi Spoločenstvom a členskými štátmi, a na základe článku 10 ES prináleží členským štátom zabezpečiť na
         svojom území výkon predpisov Spoločenstva. Pokiaľ právo Spoločenstva neobsahuje na tento účel predpisy Spoločenstva vrátane
         všeobecných zásad, riadia sa vnútroštátne orgány pri vykonávaní týchto predpisov vnútroštátnymi procesnými a hmotnoprávnymi
         predpismi (pozri najmä rozsudky z 23. novembra 1995, Dominikanerinnen-Kloster Altenhohenau, C‑285/93, Zb. s. I‑4069, bod 26,
         a z 25. marca 2004, Azienda Agricola Giorgio, Giovanni a Luciano Visentin a i., C‑495/00, Zb. s. I‑2993, bod 39).

      53     V prípade, že sa v colnej právnej úprave Spoločenstva nenachádzajú ustanovenia týkajúce sa obsahu pojmu „stanovené postupy“
         ani ustanovenia splnomocňujúce iný subjekt ako členské štáty a ich orgány upraviť tieto postupy, treba konštatovať, že tieto
         postupy upravia členské štáty vo vnútroštátnom právnom poriadku. Za predpokladu, že členské štáty neprijali žiadne osobitné
         procesné predpisy, je úlohou príslušných štátnych orgánov zabezpečiť oznámenie, ktoré umožní osobe zodpovednej za zaplatenie
         colného dlhu presne sa oboznámiť s jej právami.

      54     Na základe vyššie uvedeného treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že členské štáty nie sú povinné prijať osobitné procesné
         predpisy upravujúce postupy, akými sa musí osobe zodpovednej za zaplatenie cla oznámiť suma dovozného alebo vývozného cla,
         pokiaľ možno uplatniť na takéto oznámenie všeobecné vnútroštátne procesné predpisy zabezpečujúce adekvátne informovanie osoby
         zodpovednej za zaplatenie, ktoré jej umožnia zabezpečiť obhajobu jej práv s úplnou znalosťou skutkového stavu.

       O trovách
      55     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Len procesné predpisy obsiahnuté v článkoch 217 až 232 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje
            Colný kódex spoločenstva, sa uplatnia na vyberanie colného dlhu začaté po 1. januári 1994, hoci colný dlh vznikol pred uvedeným
            dátumom.
      2.      Článok 221 ods. 1 nariadenia č. 2913/92 vyžaduje, aby suma dovozného alebo vývozného cla bola zapísaná do účtovnej evidencie
            pred jeho oznámením dlžníkovi.
      3.      Uplynutím lehoty stanovenej v článku 221 ods. 3 nariadenia č. 2913/92 sa právo na vybratie colného dlhu premlčuje, s výnimkou
            prípadu stanoveného v tom istom článku, čo sa rovná premlčaniu samotného dlhu, a teda jeho zániku. Pokiaľ ide o predpis tiež
            obsiahnutý v článku 221 ods. 3, musí sa považovať vzhľadom na odseky 1 a 2 tohto článku za hmotnoprávne ustanovenie, ktoré
            sa nemôže uplatňovať na vyberanie colného dlhu, ktorý vznikol pred 1. januárom 1994. Keďže colný dlh vznikol pred 1. januárom
            1994, vzťahujú sa naň len ustanovenia o zániku platné pred týmto dátumom, aj keď sa k vyberaniu dlhu pristúpilo po 1. januári
            1994.
      4.      Členské štáty nie sú povinné prijať osobitné procesné predpisy upravujúce postupy, akými sa musí osobe zodpovednej za zaplatenie
            cla oznámiť suma dovozného alebo vývozného cla, pokiaľ možno uplatniť na takéto oznámenie všeobecné vnútroštátne procesné
            predpisy zabezpečujúce adekvátne informovanie osoby zodpovednej za zaplatenie, ktoré jej umožnia zabezpečiť obhajobu jej práv
            s úplnou znalosťou skutkového stavu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 27. júna 2000. # K proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Hranice. # Vec T-67/99.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 24. apríla 2007.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Uzavretie dvojstrannej dohody o leteckej doprave medzi členským štátom a Spojenými štátmi americkými - Právo usadiť sa - Sekundárne právo upravujúce vnútorný trh s leteckou dopravou - Vonkajšia právomoc Spoločenstva.#Vec C-523/04.

text:
      Vec C‑523/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Holandskému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Uzavretie dvojstrannej dohody o leteckej doprave medzi členským štátom a Spojenými štátmi americkými – Právo usadiť sa – Sekundárne právo upravujúce vnútorný trh s leteckou dopravou – Vonkajšia právomoc Spoločenstva“
      Návrhy prednesené 16. novembra 2006 – generálny advokát P. Mengozzi
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 24. apríla 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Členské štáty – Povinnosti – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie – Zásada ochrany legitímnej dôvery
      (Článok 226 ES)
      2.     Medzinárodné dohody – Dohody členských štátov – Skoršie dohody predchádzajúce Zmluve ES – Článok 307 ES – Pôsobnosť
      (Článok 226 ES)
      3.     Doprava – Letecká doprava – Ceny na linkách vnútri Spoločenstva a počítačové rezervačné systémy používané v členských štátoch
      [Zmluva ES, článok 5 (teraz článok 10 ES); nariadenia Rady č. 2299/89 a č. 2409/92]
      4.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Dvojstranná dohoda v oblasti leteckej dopravy medzi členským štátom a tretím štátom
      [Zmluva ES, článok 52 (zmenený, teraz článok 43 ES)]
      1.     Konanie o nesplnení povinnosti spočíva na objektívnom zistení, že členský štát nedodržal povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva
         Spoločenstva, a preto sa nemôže dovolávať zásady rešpektovania legitímnej dôvery v snahe zabrániť objektívnemu zisteniu nedodržania
         jeho povinností, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy alebo z aktu sekundárneho práva, pretože prijatie takéhoto odôvodnenia by bolo
         v rozpore s cieľom sledovaným v konaní podľa článku 226 ES.

      (pozri bod 28)
      2.     Zmeny dvojstrannej dohody v oblasti leteckej dopravy uzavretej medzi členským štátom a tretím štátom prijaté po pristúpení
         tohto členského štátu k Európskym spoločenstvám svedčia o opätovnom prerokovaní dohody ako celku. Ak aj určité ustanovenia
         tejto dohody neboli formálne zmenené prostredníctvom uvedených zmien alebo v ich prípade došlo len k okrajovým redakčným zmenám,
         záväzky vyplývajúce z týchto ustanovení sa predsa len potvrdili v rámci tohto opätovného prerokovania. V takejto situácii
         pritom členské štáty nesmú ani dohodnúť nové medzinárodné záväzky, ale ani ponechať v platnosti takéto záväzky v prípade,
         že porušujú právo Spoločenstva.

      (pozri bod 51)
      3.     Článok 5 Zmluvy (teraz článok 10 ES) ukladá členským štátom, aby uľahčovali Spoločenstvu uskutočňovanie jeho úlohy a zdržali
         sa akýchkoľvek opatrení, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov Zmluvy. V oblasti medzinárodných vzťahov by úloha Spoločenstva
         a ciele Zmluvy boli ohrozené, ak by členské štáty mohli prijímať medzinárodné záväzky obsahujúce ustanovenia, ktoré by mohli
         mať vplyv na pravidlá prijaté Spoločenstvom alebo upravovať ich dosah.

      Členský štát si tým, že napriek opätovnému prerokovaniu dvojstrannej dohody v oblasti leteckej dopravy uzavretej s tretím
         štátom zachoval v platnosti medzinárodné záväzky týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami určenými týmto
         štátom na linkách vnútri Spoločenstva, ako aj počítačové rezervačné systémy ponúkané a používané na svojom vnútroštátnom území,
         nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 5 Zmluvy, ako aj z nariadenia č. 2409/92 o cestovnom a sadzbách v leteckých
         dopravných službách a nariadenia č. 2299/89 o kódexe správania pre používanie počítačových rezervačných systémov.

      (pozri body 74 – 76)
      4.     Ustanovenie uvedené v dvojstrannej dohode o leteckej doprave uzavretej medzi členským štátom a tretím štátom, ktoré umožňuje
         okrem iného tretiemu štátu odmietnuť poskytnúť alebo odobrať koncesiu alebo povolenie leteckej spoločnosti určenej týmto členským
         štátom, ktorej podstatnú časť nevlastní alebo skutočne neovláda tento členský štát alebo jeho štátni príslušníci, je v rozpore
         s článkom 52 Zmluvy (zmenený, teraz článok 43 ES).

      Také ustanovenie sa totiž nepochybne dotýka leteckých spoločností usadených v uvedenom členskom štáte, ktorých podstatnú časť
         vlastnia alebo ktoré sú skutočne ovládané buď iným členským štátom ako hostiteľským štátom, alebo štátnymi príslušníkmi takého
         iného členského štátu. Tieto letecké spoločnosti, tzv. letecké spoločnosti Spoločenstva, môžu byť vylúčené z požívania výhody
         tejto dvojstrannej dohody, pričom však vnútroštátne letecké spoločnosti túto výhodu majú, ak ich podstatnú časť vlastnia alebo
         ak sú skutočne ovládané členským štátom alebo štátnymi príslušníkmi tohto štátu. V dôsledku toho teda dochádza k diskriminácii
         leteckých spoločností Spoločenstva, ktorá im znemožňuje požívať výhodu tuzemského zaobchádzania v hostiteľskom členskom štáte.

      (pozri body 86 – 90)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 24. apríla 2007 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Uzavretie dvojstrannej dohody o leteckej doprave medzi členským štátom a Spojenými štátmi americkými – Právo usadiť sa – Sekundárne právo upravujúce vnútorný trh s leteckou dopravou – Vonkajšia právomoc Spoločenstva“
      Vo veci C‑523/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 23. decembra 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Huttunen a W. Wils, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Holandskému kráľovstvu, v zastúpení: H. G. Sevenster a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporuje:
      Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a A. Hare, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a J. Klučka,
         sudcovia J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh,

      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. novembra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol, že Holandské kráľovstvo si tým, že napriek
         opätovnému prerokovaniu dohody o leteckej doprave uzavretej medzi Holandským kráľovstvom a Spojenými štátmi americkými 3. apríla
         1957 (Tractatenblad 1957, č. 53, ďalej len „dohoda z roku 1957“) dohodlo alebo ponechalo v platnosti medzinárodné záväzky vo vzťahu k Spojeným
         štátom:

      –       týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami určenými Spojenými štátmi na letecké linky vnútri Spoločenstva,
      –       týkajúce sa počítačových rezervačných systémov (ďalej len „PRS“) ponúkaných alebo používaných na holandskom území a
      –       na základe ktorých sa Spojeným štátom priznáva právo odobrať, pozastaviť alebo obmedziť prepravné práva v prípadoch, keď leteckých
         dopravcov určených Holandským kráľovstvom nevlastní ono samo alebo holandskí štátni príslušníci,

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 5 Zmluvy ES (teraz článok 10 ES) a článku 52 Zmluvy ES (zmeneného, teraz
         článok 43 ES), ako aj z nariadenia Rady (EHS) č. 2409/92 z 23. júla 1992 o cestovnom a sadzbách v leteckých dopravných službách
         (Ú. v. ES L 240, s. 15; Mim. vyd. 07/001, s. 427) a nariadenia Rady (EHS) č. 2299/89 z 24. júla 1989 o kódexe správania pre
         používanie počítačových rezervačných systémov (Ú. v. ES L 220, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 277), zmeneného a doplneného nariadením
         Rady (EHS) č. 3089/93 z 29. októbra 1993 (Ú. v. ES L 278, s. 1; Mim. vyd. 07/002, s. 94).

      2       Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 6. júna 2005 sa Francúzskej republike povolil vstup vedľajšieho účastníka do konania na
         podporu návrhov Holandského kráľovstva.

       Právny rámec
      3       Článok 1 nariadenia č. 2299/89 stanovuje:
      „Toto nariadenie sa vzťahuje na [PRS] ponúknuté na využitie a/alebo používané na území spoločenstva pre distribúciu a predaj
         produktov leteckej dopravy bez ohľadu na:

      –       status alebo štátnu príslušnosť predajcu systému,
      –       zdroj používaných informácií alebo umiestnenie príslušných centrálnych jednotiek spracúvajúcich údaje,
      –       geografickú polohu príslušného produktu leteckej dopravy.“
      4       Článok 7 ods. 1 a 2 tohto nariadenia stanovuje:
      „1.      Povinnosti predajcu systému podľa článku 3 až 6 sa neuplatnia, pokiaľ pôjde o materského dopravcu tretieho štátu v prípade,
         že jeho PRS nie je v súlade s týmto nariadeniu alebo neponúka leteckým dopravcom spoločenstva zaobchádzanie ekvivalentné tomu,
         aké upravuje toto nariadenie.

      2.      Povinnosti materských a zúčastnených dopravcov podľa článku 8 sa neuplatnia vo vzťahu ku PRS, ktorý kontrolujú leteckí dopravcovia
         tretieho štátu v tom prípade, ak materskému alebo zúčastnenému dopravcovi nie je poskytnuté v danom štáte zaobchádzanie ekvivalentné
         tomu, ktoré upravuje toto nariadenie a nariadenie Komisie (EHS) č. 2672/88.“

      5       Nariadenie č. 2409/92 v zmysle svojho článku 1 ods. 1 vymedzuje kritériá a postupy, ktoré majú byť použité pre stanovenie
         cestovného a sadzieb v leteckých dopravných službách pre prepravu výlučne v rámci Spoločenstva.

      6       Odseky 2 a 3 tohto článku stanovujú toto:
      „2.      Bez toho, aby bol dotknutý odsek 3, toto nariadenie neplatí:
      a)      pre cestovné a sadzby účtované leteckými dopravcami inými ako leteckými dopravcami spoločenstva;
      b)      pre cestovné a sadzby stanovené na základe záväzku služby vo verejnom záujme v súlade s nariadením Rady (EHS) č. 2408/92 z 23. júla
         1992 o prístupe leteckých dopravcov spoločenstva k letovým trasám v rámci spoločenstva...

      3.      Výlučne leteckí dopravcovia spoločenstva sú oprávnení zaviesť nové produkty alebo nižšie cestovné než aké existuje pre identické
         produkty.“

      7       Článok 12 nariadenia č. 2409/92 stanovuje:
      „Toto nariadenie nadobudne účinnosť 1. januára 1993“
       Okolnosti predchádzajúce sporu
       Dohoda z roku 1957
      8       Dňa 3. apríla 1957 Holandské kráľovstvo a Spojené štáty uzavreli dohodu z roku 1957.
      9       Táto dohoda bola doplnená protokolom z 31. marca 1978 (Tractatenblad 1978, č. 55, ďalej len „protokol z roku 1978“) a zmenená výmenami nót z 13. októbra a 22. decembra 1987 (Tractatenblad 1988, č. 12), z 29. januára a 13. marca 1992 (Tractatenblad 1992, č. 63) a zo 14. októbra 1992 (Tractatenblad 1992, č. 177, ďalej len „výmena nót z októbra 1992“).

      10     Protokol z roku 1978 bol zmenený protokolom z 11. júna 1986 (Tractatenblad 1986, č. 88), ako aj výmenou nót z októbra 1992.

      11     Výmena nót z októbra 1992 zmenila viacero ustanovení dohody z roku 1957, najmä jej články 1 (vymedzenia pojmov), 2 (poskytnutie
         práv), 3 (určenie leteckých spoločností), 4 (vlastníctvo a ovládanie leteckých spoločností), 6 (bezpečnosť), 7 (clá a poplatky
         za použitie), 8 (poctivá súťaž), 13 (urovnávanie sporov), 16 (vypovedanie dohody), ako aj jej prílohu, ktorá obsahovala tabuľku
         leteckých liniek. Okrem toho k určitému množstvu zmien došlo aj v protokole z roku 1978.

      12     Na druhej strane však výmenou nót z októbra 1992 nedošlo k zmene ustanovení dohody z roku 1957 týkajúcich sa cien leteckých
         služieb a PRS.

      13     Táto výmena nót z októbra 1992 stanovovala, že sa dočasne uplatní odo dňa jej uskutočnenia, konkrétne od 14. októbra 1992.
         Potom ako Holandský parlament túto výmenu nót 26. apríla 1993 ratifikoval, nadobudla účinnosť 11. mája 1993 (pozri Tractatenblad 1993, č. 84 a č. 85).

       Právne veci „otvorené nebo“ a ich dôsledky
      14     Pre začatím tohto konania proti Holandskému kráľovstvu Komisia už viedla konanie o nesplnení povinnosti proti iným ôsmim členským
         štátom, ktoré so Spojenými štátmi uzavreli dohody o leteckej doprave.

      15     Komisia každému z týchto členských štátov zaslala v období od júna 1995 do mája 1996 výzvu a v období od marca do apríla 1998
         odôvodnené stanovisko a následne proti nim 18. decembra 1998 podala žalobu. Holandské kráľovstvo vstúpilo do konania ako vedľajší
         účastník na podporu žalovaného členského štátu v každej z týchto vecí. Súdny dvor rozhodol tieto veci (nazývané „veci ‚otvorené
         nebo‘“) 5. novembra 2002 rozsudkami Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑466/98, Zb. s. I‑9427), Komisia/Dánsko (C‑467/98, Zb. s. I‑9519),
         Komisia/Švédsko (C‑468/98, Zb. s. I‑9575), Komisia/Fínsko (C‑469/98, Zb. s. I‑9627), Komisia/Belgicko (C‑471/98, Zb. s. I‑9681),
         Komisia/Luxembursko (C‑472/98, Zb. s. I‑9741), Komisia/Rakúsko (C‑475/98, Zb. s. I‑9797) a Komisia/Nemecko (C‑476/98, Zb.
         s. I‑9855).

      16     V posledných siedmich z týchto rozsudkov (žaloba proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska sa totiž týkala
         osobitnej situácie) Súdny dvor rozhodol, že žalované členské štáty si tým, že napriek opätovnému prerokovaniu existujúcich
         dohôd dohodli alebo ponechali v platnosti medzinárodné záväzky vo vzťahu k Spojeným štátom týkajúce sa cien leteckých služieb
         uplatňovaných dopravcami určenými Spojenými štátmi na letecké linky vnútri Spoločenstva, týkajúce sa PRS ponúkaných alebo
         používaných na území žalovaného členského štátu, a tým, že priznali Spojeným štátom právo zrušiť, pozastaviť alebo obmedziť
         výkon prepravných práv v prípadoch, keď leteckých dopravcov určených žalovaným členským štátom nevlastní tento štát alebo
         jeho štátni príslušníci, nesplnili povinnosti, ktoré im vyplývali z článkov 5 a 52 Zmluvy, ako aj z nariadení č. 2409/92 a
         č. 2299/89, zmeneného a doplneného nariadením č. 3089/93.

      17     V nadväznosti na tieto rozsudky Komisia 25. novembra 2002, 30. júla 2004 a 10. marca 2005 písomne požiadala Holandské kráľovstvo,
         aby nepokračovalo v dvojstranných rokovaniach so Spojenými štátmi a aby vypovedalo dohodu z roku 1957.

       Konanie pred podaním žaloby a návrhy
      18     V súvislosti s výmenou nót z októbra 1992 zaslala Komisia Holandskému kráľovstvu 19. januára 1999 výzvu, na ktorú ono odpovedalo
         listom z 1. júna 1999.

      19     Dňa 24. októbra 2000 Komisia zaslala Holandskému kráľovstvu odôvodnené stanovisko, v ktorom ho vyzývala, aby v lehote dvoch
         mesiacom od jeho doručenia prijalo nevyhnutné opatrenia pre dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom. Holandské kráľovstvo na
         uvedené stanovisko odpovedalo listom z 23. februára 2001.

      20     Dňa 23. decembra 2004 podala Komisia túto žalobu.
       O námietke neprípustnosti založenej na neprimeranej dĺžke konania pred podaním žaloby
       Argumentácia účastníkov konania
      21     Holandské kráľovstvo zdôrazňuje príliš dlhé trvanie konania pred podaním žaloby v prejednávanej veci. Komisia totiž nechala
         uplynúť viac ako šesť rokov medzi výmenou nót z októbra 1992 a zaslaním výzvy (január 1999) a viac ako štyri roky medzi zaslaním
         odôvodneného stanoviska (október 2000) a podaním tejto žaloby (december 2004). Na základe tejto skutočnosti Komisia dostala
         Holandské kráľovstvo do natoľko nevýhodnej situácie, že stratila svoje právo žalovať ho v tejto veci na Súdnom dvore.

      22     Napriek tomu, že Komisia začala v roku 1995 konania o nesplnenie povinnosti proti ôsmim iným členských štátom vo veciach „otvorené
         nebo“, nenamietala proti výmene nót z októbra 1992. Komisia tým, že so zaslaním výzvy Holandskému kráľovstvu čakala šesť rokov,
         vyvolala v holandskej vláde legitímnu dôveru, že nedošlo k porušeniu právnej úpravy Spoločenstva.

      23     Komisia nedodržala povinnosť rešpektovania primeranej lehoty, ktorá je súčasťou zásady riadneho úradného postupu a taktiež
         vyplýva zo zásady právnej istoty.

      24     Podľa Holandského kráľovstva, ktoré je v tomto bode podporované francúzskou vládou, dohoda z roku 1957, v znení zmien a doplnení,
         poskytuje dotknutým dopravcom, ktorí majú na jej základe prístup na americký trh, právnu istotu. Medzitým Komisia schválila
         alianciu medzi podnikmi KLM Royal Dutch Airlines (ďalej len „KLM“) a Northwest Airlines. Spojené štáty sa domnievajú, že záväzky
         uvedené v tejto dohode sú podmienkou udelenia „antitrustovej imunity“, ktorá je pre túto alianciu nevyhnutná. Zrušenie dohody
         z roku 1957 by spôsobilo okamžité odobratie tejto „antitrustovej imunity“ americkými orgánmi a z možnosti získania takejto
         imunity pre spoluprácu medzi podnikmi KLM a Air France (už schválenej Komisiou) by sa stala len ilúzia. Škoda spôsobená odobratím
         tejto „antitrustovej imunity“ by dosiahla milióny eur.

      25     Komisia odpovedá, že podľa ustálenej judikatúry nie je povinná rešpektovať lehoty stanovené pre konanie podľa článku 226 ES.
      26     Navyše skutočnosť, že Komisia začala konanie o nesplnení povinnosti proti Holandskému kráľovstvu neskôr ako proti iným ôsmim
         členským štátom, tento štát neznevýhodňuje, práve naopak. Na rozdiel od iných ôsmich členských štátov malo Holandské kráľovstvo
         výhodu v tom, že disponovalo dodatočnou lehotou na zabránenie podaniu žaloby, ak by vypovedalo výmenu nót z októbra 1992.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      27     Je pravda, že za určitých podmienok môže neprimeraná dĺžka trvania konania pred podaním žaloby upraveného v článku 226 ES
         sťažiť žalovanému štátu možnosť vyvrátiť tvrdenia Komisie, a tým porušiť jeho práva na obranu. Napriek tomu však holandská
         vláda v prejednávanej veci nepreukázala, že neprimeraná dĺžka konania mala vplyv na spôsob, akým táto vláda uskutočnila svoju
         obranu (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, Zb. s. I‑2461, body 15 a 16, ako aj Komisia/Rakúsko,
         už citovaný, bod 36).

      28     Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že konanie o nesplnení povinnosti spočíva na objektívnom zistení, že členský štát nedodržal
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, a preto nemôže sa v prípade, akým je prejednávaná vec, dovolávať zásady
         rešpektovania legitímnej dôvery v snahe zabrániť objektívnemu zisteniu nedodržania jeho povinností, ktoré mu vyplývajú zo
         Zmluvy ES alebo z aktu sekundárneho práva, pretože prijatie takéhoto odôvodnenia by bolo v rozpore s cieľom sledovaným v konaní
         podľa článku 226 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 38).

      29     Okolnosť, že vypovedanie dohody z roku 1957 by mohlo spôsobiť odobratie „antitrustovej imunity“ americkými orgánmi a prípadné
         z toho vyplývajúce škody, nemá vplyv na prípustnosť tejto žaloby. Táto žaloba podľa článku 226 ES totiž smeruje výlučne k tomu,
         aby sa určilo, že prijatím záväzkov Holandským kráľovstvom a Spojenými štátmi došlo k porušeniu práva Spoločenstva.

      30     Táto námietka sa preto musí zamietnuť.
       O tvrdení týkajúcom sa vývoja situácie, ku ktorému došlo po zaslaní odôvodneného stanoviska
       Argumentácia účastníkov konania
      31     Holandské kráľovstvo podporované francúzskou vládou tvrdí, že Komisia podala túto žalobu bez dostatočného zohľadnenia vývoja
         situácie, ku ktorému došlo po zaslaní odôvodneného stanoviska. V nadväznosti na vyhlásenie rozsudkov vo veciach „otvorené
         nebo“ totiž Rada Európskej únie udelila 5. júna 2003 na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 847/2004 z 29. apríla
         2004 o rokovaniach a vykonávaní dohôd o leteckej dopravnej službe medzi členskými štátmi a tretími krajinami (Ú. v. EÚ L 157
         s. 7) Komisii dve poverenia, aby prerokovala dohody o leteckej doprave so Spojenými štátmi a s ostatnými tretími štátmi. Komisia
         viackrát žiadala členské štáty, aby neuskutočňovali dvojstranné rokovania v oblasti leteckej dopravy, aby tým neohrozili prebiehajúce
         rokovania Spoločenstva.

      32     Ak Súdny dvor vyhovie tejto žalobe, Holandské kráľovstvo bude musieť zrušiť ustanovia, o ktorých nesúlade s právom Spoločenstva
         sa rozhodne. Z tohto dôvodu sa tento členský štát ocitne v bezvýchodiskovej situácii. Rokovania Holandského kráľovstva so
         Spojenými štátmi o tomto zrušení sa totiž budú prekrývať s prebiehajúcimi rokovaniami Spoločenstva.

      33     Navyše podľa Holandského kráľovstva podporovaného v tomto konaní francúzskou vládou Komisia nezohľadnila dve poverenia udelené
         Komisii Radou v júni 2003, ani nariadenie č. 847/2004. Preto nedošlo k žiadnemu ohodnoteniu značnej škody, ktorú by zrušenie
         dvojstranných zmlúv o leteckej doprave mohlo spôsobiť leteckým spoločnostiam.

      34     Zásada lojálnej spolupráce medzi inštitúciami Spoločenstva a členskými štátmi uznaná článkom 5 Zmluvy sa vzájomne uplatňuje
         tak, že aj Komisia je povinná spolupracovať pri zachovávaní účinnosti práva Spoločenstva. K lojálnej spolupráci by nedošlo,
         ak by Komisia účinne bránila Holandskému kráľovstvu v splnení jeho povinností v rámci Spoločenstva. Komisia tým, že podala
         túto žalobu napriek skutočnosti, že jej členské štáty a Rada poskytli nevyhnutné právne prostriedky na zosúladenie transatlantickej
         leteckej dopravy s právom Spoločenstva, porušila článok 5 Zmluvy.

      35     Zrušenie dohody z roku 1957 by spôsobilo vznik právneho vákua, ktoré by poškodilo záujmy Holandského kráľovstva, ako aj ostatných
         členských štátov. Aj keby boli lety naďalej možné na základe zásady zdvorilosti, ako to tvrdí Komisia, uplatnenie tejto zásady
         by už dopravcom Spoločenstva neumožnilo požívať výhodu právnej a hospodárskej istoty, ktorú zaručuje existencia dohody, akou
         je dohoda v prejednávanej veci. Schválenie ich leteckých programov by sa muselo obnovovať každú ďalšiu sezónu a stalo by sa
         neistým. Potvrdenie alebo odmietnutie ich prevádzkových podmienok by spôsobilo ďalšiu administratívnu záťaž a vystavovalo
         by dopravcov Spoločenstva možnosti zamietnutia určitých letov orgánmi Spojených štátov.

      36     Komisia odpovedá, že v listoch zaslaných Holandskému kráľovstvu 25. novembra 2002, 30. júla 2004 a 10. marca 2005 tento členský
         štát žiadala, aby nezačínal rokovania so Spojenými štátmi, ale by uplatnil ustanovenia týkajúce sa vypovedania uvedené v dohode
         z roku 1957. Táto skutočnosť by neuviedla Holandské kráľovstvo do neúnosnej situácie.

      37     Navyše obava, že vypovedanie tejto dohody spôsobí vznik právneho vákua, je nedôvodná. Ak by aj nedošlo k uzavretiu novej dohody
         medzi Spoločenstvom a Spojenými štátmi, lety by ostali naďalej možné na základe zásady zdvorilosti.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      38     Okrem domnienok vyjadrených v bode 29 tohto rozsudku je potrebné pripomenúť, že ustanovenia článku 226 ES sa musia uplatňovať
         bez toho, aby bola Komisia povinná dodržiavať určitú lehotu. V prejednávanej veci Komisia vysvetlila, že pred podaním tejto
         žaloby sa rozhodla počkať, kým Súdny dvor v roku 2002 vyhlásil rozsudky vo veciach „otvorené nebo“, ako aj na reakciu holandskej
         vlády na tieto rozsudky. Týmto spôsobom Komisia nepoužila voľnú úvahu, ktorou disponuje na základe článku 226 ES, spôsobom
         odporujúcim Zmluve.

      39     Podľa ustálenej judikatúry však treba existenciu nesplnenia povinnosti posudzovať v závislosti od situácie, aká bola v členskom
         štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, pričom zmeny, ku ktorým došlo po uplynutí tejto lehoty,
         nemôže Súdny dvor brať do úvahy (pozri najmä rozsudok zo 14. júla 2005, Komisia/Nemecko, C‑433/03, Zb. s. I‑6985, bod 32 a citovanú
         judikatúru).

      40     V prejednávanej veci uplynula lehota stanovená v odôvodnenom stanovisku 24. decembra 2000, a teda zmeny, na ktoré sa Holandské
         kráľovstvo odvoláva, nemajú na tento spor žiadny vplyv.

      41     Preto sa toto tvrdenie musí zamietnuť.
       O veci samej
       O nevyhnutnosti rozhodnúť o existencii novej dohody v dôsledku zmien prijatých výmenou nót z októbra 1992
       Argumentácia účastníkov konania
      42     Zmeny prijaté výmenou nót z októbra 1992 podľa Komisie podstatne zmenili povahu dohody z roku 1957 tým spôsobom, že ju premenili
         na úplne novú dohodu typu „otvorené nebo“, teda na dohodu, ktorá musela rešpektovať viaceré kritériá vymedzené vládou Spojených
         štátov, akými sú voľný prístup na všetky trasy, udelenie neobmedzených práv letovej prevádzky a používania trás, určenie cien
         pre letecké linky medzi zmluvnými stranami na základe takzvaného systému „dvojitého zamietnutia“ a možnosť spoločného označovania
         liniek. V dôsledku týchto zmien došlo k vytvoreniu užšieho rámca spolupráce medzi Spojenými štátmi a Holandským kráľovstvom,
         z ktorého Holandskému kráľovstvu vyplývajú nové a zároveň dôležité medzinárodné záväzky. Tieto zmeny svedčia o opätovnom prerokovaní
         dohody z roku 1957 ako celku. V takejto situácii by sa členským štátom malo brániť nielen dohodnúť nové medzinárodné záväzky,
         ale aj ponechať v platnosti takéto záväzky v prípade, že by porušovali právo Spoločenstva.

      43     Holandské kráľovstvo proti tomu namieta, že výmena nót z októbra 1992 by predstavovala novú dohodu. Podľa neho dohoda z roku
         1957 ako taká ostala nedotknutá. Ustanovenia, ktoré sa pridali, upevňujú ustanovenia obsiahnuté v pôvodnej dohode. Zmeny z októbra
         1992 sú zavŕšením pred mnohými rokmi začatej liberalizácie v prospech leteckých spoločností týchto dvoch zmluvných strán.
         Dohoda z roku 1957 obsahovala už pred rokom 1992 podstatné ustanovenia dohody typu „otvorené nebo“, a preto výmena nót z októbra
         1992 nemala za následok jej zmenu na novú dohodu tohto typu.

      44     Podľa Holandského kráľovstva sa na dohodu z roku 1957 vzhľadom na to, že bola uzavretá pred 1. januárom 1958, vzťahuje článok
         307 prvý odsek ES, podľa ktorého Zmluva ES nemá vplyv na povinnosť dotknutého členského štátu rešpektovať práva, ktoré tretím
         štátom vyplývajú z dohôd uzavretých pred nadobudnutím platnosti Zmluvy EHS. Toto pravidlo sa vzťahuje aj na neskoršiu sekundárnu
         právnu úpravu: dôsledkom samotnej existencie takejto právnej úpravy nemôže byť uloženie povinnosti členskému štátu vypovedať
         záväzky prijaté voči tretím štátom.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      45     Je potrebné uviesť, že dohoda z roku 1957 pôvodne neobsahovala žiadne ustanovenie týkajúce sa PRS. Výmenou nót z 29. januára
         a 13. marca 1992 sa k tejto dohode pripojila príloha týkajúca sa zásad zákazu diskriminácie a hospodárskej súťaže v rámci
         PRS. Výmena nót z októbra 1992 nepriniesla žiadnu zmenu vo vzťahu k tejto prílohe.

      46     Rovnako tiež ustanovenia dohody z roku 1957 týkajúce sa cien leteckých služieb, konkrétne ustanovenia článku 11 tejto dohody,
         sú výsledkom výmeny nót z 29. januára a 13. marca 1992, pričom výmena nót z októbra 1992 neobsahuje žiadne ustanovenia týkajúce
         sa tejto oblasti.

      47     Je pravdou, že Komisia vo svojej žalobe uznáva, že výmena nót z októbra 1992 ponechala bez zmien ustanovenia týkajúce sa PRS
         a cien leteckých služieb uvedené v dohode z roku 1957, v znení zmien a doplnení uskutočnených pred októbrom 1992.

      48     Navyše, ako to zdôraznil generálny advokát v bode 136 svojich návrhov, výmena nót z októbra 1992 vyjadruje vôľu zmluvných
         strán nenahradiť dohodu z roku 1957, ale zmeniť výlučne niektoré jej ustanovenia, hoci aj tie dôležité.

      49     Zo spisu vyplýva, že zmeny dohody z roku 1957 prijaté v októbri 1992, ktoré sú opísané v bode 11 tohto rozsudku, mali za následok
         úplnú liberalizáciu leteckej dopravy medzi Spojenými štátmi a Holandským kráľovstvom v tom zmysle, že zabezpečili voľný prístup
         na všetky trasy medzi všetkými miestami nachádzajúcimi sa v týchto dvoch štátoch, a to bez obmedzenia kapacity a frekvencie,
         bez obmedzení týkajúcich sa miest medzipristátia a pristátí predtým alebo potom („behind, between and beyond rights“) a s použitím
         akejkoľvek želanej kombinácie lietadiel („change of gauge“). Táto úplná sloboda bola doplnená ustanoveniami týkajúcimi sa
         možností dotknutých leteckých spoločností uzavrieť dohody o spoločnom označení liniek („code sharing“) a ustanoveniami podporujúcimi
         hospodársku súťaž.

      50     Z toho vyplýva, že zmeny dohody z roku 1957 prijaté v októbri 1992 mali za následok vytvorenie rámca užšej spolupráce medzi
         Spojenými štátmi a Holandským kráľovstvom, z ktorých preň vyplývajú nové a zároveň dôležité medzinárodné záväzky.

      51     Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že zmeny prijaté v októbri 1992 svedčia o opätovnom prerokovaní dohody z roku 1957 ako celku.
         Ak aj určité ustanovenia tejto dohody neboli formálne zmenené prostredníctvom zmien prijatých v októbri 1992 alebo v ich prípade
         došlo len k okrajovým redakčným zmenám, záväzky vyplývajúce z týchto ustanovení sa predsa len potvrdili v rámci tohto opätovného
         prerokovania. V takejto situácii pritom členské štáty nesmú ani dohodnúť nové medzinárodné záväzky, ale ani ponechať v platnosti
         takéto záväzky v prípade, že porušujú právo Spoločenstva.

      52     Navyše, je potrebné považovať za nesporné, že zmeny dohody z roku 1957 prijaté v októbri 1992 ako celok majú vplyv na dosah
         určitých ustanovení, ktoré neboli formálne zmenené prostredníctvom uvedených zmien alebo boli zmenené len v obmedzenej miere.

      53     Z toho vyplýva, že všetky medzinárodné záväzky, proti ktorým sa v tejto žalobe namieta, sa musia posudzovať vo vzťahu k ustanoveniam
         práva Spoločenstva, na ktoré sa na podporu svojej žaloby odvoláva Komisia (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Dánsko, už
         citovaný, body 36 až 42; Komisia/Švédsko, už citovaný, body 34 až 40; Komisia/Fínsko, už citovaný, body 36 až 42; Komisia/Belgicko,
         už citovaný, body 47 až 53; Komisia/Luxembursko, už citovaný, body 42 až 48, a Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 46 až 52).

      54     Z tejto analýzy vyplýva, že tvrdenie holandskej vlády vychádzajúce z článku 307 prvého odseku ES nie je dôvodné.
       O nesplnení povinnosti, ktoré vyplýva z neoprávneného zásahu do vonkajšej právomoci Spoločenstva
       Argumentácia účastníkov konania
      55     Komisia sa domnieva, že vždy keď Spoločenstvo z dôvodu uskutočnenia spoločnej politiky stanovenej v Zmluve ES prijme predpisy,
         ktoré v akejkoľvek forme zavádzajú spoločné pravidlá, členské štáty tým stratia právo dohodnúť s tretími štátmi povinnosti,
         ktoré by ovplyvňovali tieto pravidlá alebo upravovali ich dosah. V tomto ohľade Komisia Holandskému kráľovstvu vytýka, že
         neoprávnene zasiahlo do výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva, keď vo vzťahu k Spojeným štátom prijalo záväzky týkajúce
         sa jednak cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami určenými Spojenými štátmi na letecké linky vnútri Spoločenstva,
         a jednak PRS ponúkaných alebo používaných na holandskom území.

      56     V súvislosti cenami leteckých služieb Komisia vo svojej žalobe tvrdí, že od nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 2409/92 Holandské
         kráľovstvo nemohlo samo dohodnúť ani zachovať medzinárodné záväzky týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami
         tretích štátov na leteckých linkách vnútri Spoločenstva. Napriek tomu článok 11 dohody z roku 1957, zmenený a doplnený výmenou
         nót z 29. januára a 13. marca 1992 a článkom 6 protokolu z roku 1978 obsahuje takýto záväzok. Navyše počas uskutočnenia výmeny
         nót z októbra 1992, Holandské kráľovstvo zachovalo toto ustanovenie. Tým tento členský štát zasiahol do výlučnej vonkajšej
         právomoci, ktorú Spoločenstvu zveruje článok 1 ods. 3 nariadenia č. 2409/92.

      57     V súvislosti s PRS Komisia tvrdí, že Holandské kráľovstvo zachovalo prílohu dohody z roku 1957, keďže v rámci opätovného prerokovania
         tejto dohody v októbri 1992 prevzalo zásady PRS. Týmto Holandské kráľovstvo zasiahlo do výlučnej vonkajšej právomoci, ktorá
         Spoločenstvu vyplýva z nariadenia č. 2299/89.

      58     Holandské kráľovstvo tvrdí, že za súčasného právneho stavu majú členské štáty právomoc na uzavretie dvojstranných zmlúv, až
         kým Komisia nezíska výslovné poverenie. Toto pravidlo platí aj v prípade, keby dvojstranné záväzky členského štátu mohli mať
         vplyv na spoločné pravidlá, o čo však v tejto veci nejde.

      59     Ak sa aj pripustí, že Spoločenstvo môže nadobudnúť výlučnú vonkajšiu právomoc na základe prijatia vnútornej právnej úpravy
         Spoločenstva, takúto právomoc získa až od nadobudnutia účinnosti tejto právnej úpravy. Keďže nariadenie č. 2409/92 nadobudlo
         účinnosť 1. januára 1993, nemohlo sa na Holandské kráľovstvo vzťahovať v októbri 1992.

      60     Vo svojej replike sa Komisia analogicky odvoláva na rozsudok z 18. decembra 1997, Inter-Environnement Wallonie (C‑129/96,
         Zb. s. I‑7411, bod 45), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že členské štáty sa musia počas lehoty na prebratie smernice zdržať
         prijímania opatrení, ktoré by mohli vážne ohroziť uskutočnenie cieľa stanoveného touto smernicou. Komisia v tomto ohľade zdôrazňuje,
         že holandský parlament ratifikoval výmenu nót z októbra 1992 26. apríla 1993, teda až po 1. januári 1993, ktorý je dňom nadobudnutia
         účinnosti nariadenia č. 2409/92.

      61     Na toto tvrdenie Holandské kráľovstvo podporované v tomto bode francúzskou vládou odpovedá, že tvrdiť, a to po prvýkrát v replike,
         ako to urobila Komisia, že Spoločenstvo nadobúda výlučnú vonkajšiu právomoc prijatím nariadenia č. 2409/92 a nie dňom, kedy
         toto nariadenie nadobudne účinnosť, predstavuje nový žalobný dôvod, ktorý smeruje k zmene predmetu sporu a ktorého predloženie
         článok 42 ods. 2 rokovacieho poriadku zakazuje. V každom prípade však už citovaný rozsudok Inter-Environnement Wallonie nie
         je pre prejednávanú vec relevantný, na jednej strane preto, že táto vec sa týka nariadenia a nie smernice, a na druhej strane
         preto, že žiadne ustanovenie dohody z roku 1957 nie je takej povahy, aby mohlo vážne ohroziť uskutočnenie cieľa stanoveného
         nariadením č. 2409/92. Na záver nie je relevantnou ani ratifikácia výmeny nót z októbra 1992 holandským parlamentom, pretože
         táto výmena nót sa uplatňovala už od 14. októbra 1992.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      62     Po prvé, v súvislosti s cenami leteckých služieb je potrebné zdôrazniť, že podľa článku 1 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 2409/92
         sa toto nariadenie neuplatňuje na cestovné a sadzby účtované inými leteckými dopravcami, ako sú leteckí dopravcovia Spoločenstva,
         toto obmedzenie je však stanovené „bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 3“ toho istého článku. V zmysle tohto článku
         ods. 3 sú výlučne leteckí dopravcovia Spoločenstva oprávnení zaviesť nové produkty alebo nižšie ceny, než aké existujú pre
         identické produkty.

      63     Zo spoločného výkladu týchto ustanovení vyplýva, že nariadenie č. 2409/92 nepriamo, ale jasne zakazuje leteckým dopravcom
         tretích štátov, ktorí svoju činnosť prevádzkujú v rámci Spoločenstva, aby zavádzali nové produkty alebo nižšie ceny, než aké
         existujú pre identické produkty. Týmto spôsobom zákonodarca Spoločenstva obmedzil slobodnú tvorbu cien týmito dopravcami v prípade,
         že prevádzkujú linky vnútri Spoločenstva. Preto Spoločenstvo v rozsahu krytom článkom 1 ods. 3 nariadenia č. 2409/92 získalo
         výlučnú vonkajšiu právomoc dohodnúť s tretími štátmi záväzky týkajúce sa tohto obmedzenia slobodnej tvorby cien dopravcami,
         ktorí nie sú usadení v Spoločenstve.

      64     Z toho vyplýva, že Holandské kráľovstvo už nemohlo od nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 2409/92 samo prijímať, ani zachovať
         v platnosti medzinárodné záväzky týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami tretích štátov na linkách vnútri
         Spoločenstva, a to ani napriek opätovného prerokovaniu dohody z roku 1957.

      65     Záväzok tohto druhu totiž vyplýva z článku 11 dohody z roku 1957, zmenenej a doplnenej výmenou nót z 29. januára a 13. marca
         1992, a článkom 6 protokolu z roku 1978. Holandské kráľovstvo zachovalo tento záväzok napriek opätovnému prerokovaniu dohody
         z roku 1957, ktoré viedlo k výmene nót z októbra 1992. Postupujúc týmto spôsobom, Holandské kráľovstvo teda neoprávnene zasiahlo
         do výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva, ktorá mu vyplýva z článku 1 ods. 3 nariadenia č. 2409/92 (pozri v tomto zmysle
         rozsudky Komisia/Dánsko, už citovaný, body 97 až 100; Komisia/Švédsko, už citovaný, body 93 až 96; Komisia/Fínsko, už citovaný,
         body 98 až 101; Komisia/Belgicko, už citovaný, body 110 až 113; Komisia/Luxembursko, už citovaný, body 103 až 106; Komisia/Rakúsko,
         už citovaný, body 112 až 115, a Komisia/Nemecko, už citovaný, body 123 až 126).

      66     Tento záver nemožno spochybniť tvrdením holandskej vlády, podľa ktorého k výmene nót z októbra 1992 došlo pred nadobudnutím
         účinnosti nariadenia č. 2409/92. Ako totiž zdôraznil generálny advokát v bodoch 153 až 158 svojich návrhov, ak sa aj uvedená
         výmena nót dočasne uplatňovala od 14. októbra 1992, dohoda medzi Holandským kráľovstvom a Spojenými štátmi bola konečným spôsobom
         uzavretá až 26. apríla 1993, teda po jej ratifikácii holandským parlamentom. Ide teda o dátum nasledujúci po nadobudnutí účinnosti
         nariadenia č. 2409/92.

      67     Po druhé, v súvislosti s PRS Komisia navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol, že Holandské kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré
         mu vyplývajú z nariadenia č. 2299/89, zmeneného a doplneného nariadením č. 3089/93.

      68     Nariadenie č. 3089/93 bolo prijaté 29. októbra 1993 a účinnosť podľa ustanovení svojho článku 2 ods. 1 nadobudlo 11. decembra
         1993.

      69     Či už ide o prijatie tohto nariadenia alebo o jeho nadobudnutie účinnosti, oba tieto dátumy nasledujú po ratifikácii výmeny
         nót z októbra 1992. Z toho vyplýva, že výlučná vonkajšia právomoc Spoločenstva, na ktorú sa Komisia odvoláva, nemôže vyplývať
         z nariadenia č. 3089/93.

      70     Preto je potrebné posudzovať výhradu týkajúcu sa PRS vo vzťahu k samotnému nariadeniu č. 2299/89 bez zohľadnenia nariadenia
         č. 3089/93.

      71     Z článkov 1 a 7 nariadenia č. 2299/89 vyplýva, že na základe reciprocity sa toto nariadenie uplatňuje taktiež na štátnych
         príslušníkov tretích štátov v prípade, že ponúkajú alebo používajú PRS na území Spoločenstva.

      72     Na základe uvedeného nariadenia Spoločenstvo získalo výlučnú právomoc dohodnúť s tretími štátmi povinnosti týkajúce sa PRS
         ponúkaných alebo používaných na jeho území.

      73     Nenamieta sa proti tomu, že výmenou nót z 29. januára a 13. marca 1992 Holandské kráľovstvo a Spojené štáty doplnili do dohody
         z roku 1957 prílohu preberajúcu zásady, ktorými sa riadia PRS a najmä PRS používané alebo ponúkané na holandskom území. Holandské
         kráľovstvo zachovalo túto prílohu v platnosti napriek opätovnému prerokovaniu dohody z roku 1957, ktoré bolo zavŕšené výmenou
         nót z októbra 1992. Postupujúc týmto spôsobom, tento členský štát neoprávnene zasiahol do výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva,
         ktorá vyplýva z nariadenia č. 2299/89 (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Dánsko, už citovaný, body 102 až 104; Komisia/Švédsko,
         už citovaný, body 98 až 100; Komisia/Fínsko, už citovaný, body 103 až 105; Komisia/Belgicko, už citovaný, body 115 až 117;
         Komisia/Luxembursko, už citovaný, body 108 až 110; Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 117 až 119, a Komisia/Nemecko, už citovaný,
         body 128 až 130).

      74     Navyše článok 5 Zmluvy ukladá členským štátom, aby uľahčovali Spoločenstvu uskutočňovanie jeho úlohy a zdržali sa akýchkoľvek
         opatrení, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov Zmluvy ES.

      75     V oblasti medzinárodných vzťahov Súdny dvor rozhodol, že úloha Spoločenstva a ciele Zmluvy ES by boli ohrozené, ak by členské
         štáty mohli prijímať medzinárodné záväzky obsahujúce ustanovenia, ktoré by mohli mať vplyv na pravidlá prijaté Spoločenstvom
         alebo upravovať ich dosah.

      76     Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Holandské kráľovstvo si tým, že napriek opätovnému prerokovaniu dohody z roku 1957 zachovalo
         v platnosti medzinárodné záväzky týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami určenými Spojenými štátmi na
         linkách vnútri Spoločenstva, ako aj PRS ponúkané a používané na holandskom území, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
         z článku 5 Zmluvy, ako aj z nariadení č. 2409/92 a č. 2299/89 (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Dánsko, už citovaný,
         body 110 až 112; Komisia/Švédsko, už citovaný, body 106 až 108; Komisia/Fínsko, už citovaný, body 111 až 113; Komisia/Belgicko,
         už citovaný, body 124 až 126; Komisia/Luxembursko, už citovaný, body 116 až 118; Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 124 až
         126, a Komisia/Nemecko, už citovaný, body 135 až 137).

       O nesplnení povinnosti vyplývajúcom z porušenia článku 52 Zmluvy
       Argumentácia účastníkov konania
      77     Komisia tvrdí, že výmenou nót z októbra 1992 bol článok 4 dohody z roku 1957 týkajúci sa vlastníctva a ovládania leteckých
         spoločností úplne nahradený.

      78     Komisia tvrdí, že na základe tohto článku 4, v znení zmien a doplnení (ďalej len „ustanovenie o vlastníctve a ovládaní leteckých
         spoločností“), letecké spoločnosti iných členských štátov ako Holandské kráľovstvo môžu byť naďalej vylúčené z uplatňovania
         dohody z roku 1957, kým na holandské letecké spoločnosti sa táto dohoda uplatňuje automaticky. Letecké spoločnosti týchto
         členských štátov by boli teda diskriminované tým, že by v Holandsku nemohli požívať výhodu tuzemského režimu, čo by bolo v rozpore
         s článkom 52 Zmluvy.

      79     Holandská vláda odpovedá, že na rozdiel od toho čo tvrdí Komisia, výmena nót z októbra 1992 nenahrádza v plnom rozsahu článok
         4 dohody z roku 1957, ale sa obmedzuje na objasnenie jeho ustanovení. Podstata tohto článku 4 ostala nezmenená. V tomto ohľade
         výmena nót z októbra 1992 nepredstavuje novú dohodu a dohoda z roku 1957 je chránená článkom 307 prvým odsekom ES.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      80     Článok 4 dohody z roku 1957 vo svojej pôvodnej verzii stanovoval:
      „Každá zo zmluvných strán si vyhradzuje právo odmietnuť udeliť alebo odobrať oprávnenie na výkon práv uvedených v článku 3
         tejto dohody leteckej spoločnosti určenej druhou zmluvnou stranou vo všetkých prípadoch, v ktorých sa bude domnievať, že nie
         je dostatočne preukázané, že štátni príslušníci druhej zmluvnej strany vlastnia podstatnú časť tejto leteckej spoločnosti
         alebo ju skutočne ovládajú...“

      81     Výmena nót z októbra 1992 zmenila úvod tohto článku nasledujúcim spôsobom, pričom zvyšok tohto článku ponechala nezmenený:
      „Každá zo zmluvných strán si vyhradzuje právo odmietnuť udeliť, pozastaviť, obmedziť, podmieniť splnením podmienok alebo odobrať
         oprávnenie na výkon práv uvedených v tejto dohode...“

      82     Zjavne z toho vyplýva, že článok 4 dohody z roku 1957 nebol na základe výmeny nót z októbra 1992 v plnom rozsahu nahradený,
         ako to tvrdí Komisia.

      83     Je však tiež potrebné si uvedomiť, ako to zdôraznil generálny advokát v bode 170 svojich návrhov, že ak aj bol článok 4 dohody
         z roku 1957 z formálneho hľadiska zmenený výmenou nót z októbra 1992 len v malom rozsahu, jeho obsah a dosah boli touto výmenou
         nót zmenené podstatným spôsobom, keďže táto výmena nót mala nevyhnutne vplyv na pôsobnosť tohto článku v nadväznosti na úplnú
         liberalizáciu liniek piatej slobody v zmysle článku 1 Dohody o medzinárodnej leteckej doprave (Chicago, 7. december 1944;
         1953 UNTS 389).

      84     Z toho na jednej strane vyplýva, že ustanovenie týkajúce sa vlastníctva a ovládania leteckých spoločností sa musí posudzovať
         vo vzťahu k ustanoveniam práva Spoločenstva, na ktoré sa odkazovalo, a na druhej strane, že tvrdenie, ktoré holandská vláda
         vyvodzovala z článku 307 prvého odseku ES nie je dôvodné.

      85     V súvislosti s uplatniteľnosťou článku 52 Zmluvy je potrebné zdôrazniť, že toto ustanovenie sa uplatňuje aj v oblasti leteckej
         dopravy a osobitne ho možno uplatniť na letecké spoločnosti usadené v členskom štáte, ktoré poskytujú služby leteckej dopravy
         medzi členským štátom a tretím štátom.

      86     Ustanovenie týkajúce sa vlastníctva a ovládania leteckých spoločností umožňuje v prejednávanej veci predovšetkým Spojeným
         štátom odmietnuť poskytnúť alebo odobrať koncesiu alebo povolenie leteckej spoločnosti určenej Holandským kráľovstvom, ktorej
         podstatnú časť nevlastní alebo skutočne neovláda tento členský štát alebo holandskí štátni príslušníci.

      87     Nie sú žiadne pochybnosti o tom, že týmto ustanovením môžu byť dotknuté letecké spoločnosti usadené v Holandsku, ktorých podstatnú
         časť vlastnia alebo ktoré sú skutočne ovládané buď iným členským štátom, alebo štátnymi príslušníkmi takéhoto iného členského
         štátu (ďalej len „letecké spoločnosti Spoločenstva“).

      88     Zo znenia tohto ustanovenia naopak vyplýva, že Spojené štáty sú v zásade povinné poskytnúť požadované koncesie alebo povolenia
         leteckým spoločnostiam, ktorých podstatnú časť vlastnia alebo ktoré sú skutočne ovládané Holandským kráľovstvom alebo holandskými
         štátnymi príslušníkmi (ďalej len „holandské letecké spoločnosti“).

      89     Z vyššie uvedeného vyplýva, že letecké spoločnosti Spoločenstva môžu byť vylúčené z požívania výhody dohody z roku 1957, pričom
         však holandské letecké spoločnosti túto výhodu majú. V dôsledku toho teda dochádza k diskriminácii leteckých spoločností Spoločenstva,
         ktorá im znemožňuje požívať výhodu tuzemského zaobchádzania v hostiteľskom členskom štáte, teda v Holandskom kráľovstve.

      90     Z toho vyplýva, že ustanovenie týkajúce sa vlastníctva a ovládania leteckých spoločností je v rozpore s článkom 52 Zmluvy
         (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Dánsko, už citovaný, body 122 až 124 a 128 až 133; Komisia/Švédsko, už citovaný, body
         113 až 115 a 119 až 124; Komisia/Fínsko, už citovaný, body 118 až 120 a 124 až 129; Komisia/Belgicko, už citovaný, body 131
         až 133 a 137 až 142; Komisia/Luxembursko, už citovaný, body 122 až 124 a 128 až 133; Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 130
         až 134 a 138 až 143, ako aj Komisia/Nemecko, už citovaný, body 144 až 146 a 150 až 156).

      91     Za týchto podmienok sa nesplnenie povinnosti vytýkané Holandskému kráľovstvu na základe uvedené článku javí ako dôvodné.
      92     Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné uviesť, že Holandské kráľovstvo si tým, že napriek opätovnému prerokovaniu
         dohody z roku 1957 dohodlo alebo ponechalo v platnosti medzinárodné záväzky vo vzťahu k Spojeným štátom:

      –       týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami určenými Spojenými štátmi na letecké linky vnútri Spoločenstva,
      –       týkajúce sa PRS ponúkaných alebo používaných na holandskom území a
      –       na základe ktorých sa Spojeným štátom priznáva právo zrušiť, pozastaviť alebo obmedziť prepravné práva v prípadoch, keď leteckých
         dopravcov určených Holandským kráľovstvom nevlastní Holandské kráľovstvo alebo holandskí štátni príslušníci,

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 5 a 52 Zmluvy, ako aj z nariadení č. 2409/92 a 2299/89.
       O trovách
      93     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Holandské kráľovstvo na náhradu trov konania a Holandské
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      94     V súlade s článkom 69 ods. 4 rokovacieho poriadku Francúzska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Holandské kráľovstvo si tým, že napriek opätovnému prerokovaniu dohody o leteckej doprave uzavretej medzi Holandským kráľovstvom
            a Spojenými štátmi americkými 3. apríla 1957 dohodlo alebo ponechalo v platnosti medzinárodné záväzky vo vzťahu k Spojeným
            štátom americkým:
      –       týkajúce sa cien leteckých služieb uplatňovaných dopravcami určenými Spojenými štátmi americkými na letecké linky vnútri Spoločenstva,
      –       týkajúce sa počítačových rezervačných systémov ponúkaných alebo používaných na holandskom území a
      –       na základe ktorých sa Spojeným štátom americkým priznáva právo zrušiť, pozastaviť alebo obmedziť prepravné práva v prípadoch,
            keď leteckých dopravcov určených Holandským kráľovstvom nevlastní Holandské kráľovstvo alebo holandskí štátni príslušníci,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 5 Zmluvy ES (teraz článok 10 ES) a článku 52 Zmluvy ES (zmeneného, teraz
            článok 43 ES), ako aj z nariadenia Rady (EHS) č. 2409/92 z 23. júla 1992 o cestovnom a sadzbách v leteckých dopravných službách
            a nariadenia Rady (EHS) č. 2299/89 z 24. júla 1989 o kódexe správania pre používanie počítačových rezervačných systémov.
      2.      Holandské kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Francúzska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. apríla 2004. # Trestné konanie proti Felix Kapper. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Amtsgericht Frankenthal - Nemecko. # Vec C-476/01.