title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 16. decembra 2008.#CARTESIO Oktató és Szolgáltató bt.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Szegedi Ítélőtábla - Maďarsko.#Premiestnenie sídla spoločnosti do členského štátu odlišného od toho, v ktorom bola spoločnosť založená - Žiadosť o zápis zmeny údaja týkajúceho sa sídla do obchodného registra - Zamietnutie - Odvolanie proti rozhodnutiu súdu povereného vedením obchodného registra - Článok 234 ES - Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Prípustnosť - Pojem ,súdny orgán‘- Pojem ,vnútroštátny súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva‘ - Odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania - Právomoc odvolacieho sudcu toto rozhodnutie zrušiť - Sloboda usadiť sa - Články 43 ES a 48 ES.#Vec C-210/06.

text:
      Vec C‑210/06
      Cartesio Oktató és Szolgáltató bt
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Szegedi Ítélőtábla)
      „Premiestnenie sídla spoločnosti do členského štátu odlišného od toho, v ktorom bola spoločnosť založená – Žiadosť o zápis zmeny údaja týkajúceho sa sídla do obchodného registra – Zamietnutie – Odvolanie proti rozhodnutiu súdu povereného vedením obchodného registra – Článok 234 ES – Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Prípustnosť – Pojem ,súdny orgán‘ – Pojem ,vnútroštátny súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva‘
         – Odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc odvolacieho súdu toto rozhodnutie zrušiť – Sloboda usadiť sa – Články 43 ES a 48 ES“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Vnútroštátny súd v zmysle článku 234 ES – Pojem
      (Článok 234 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Hranice
      (Článok 234 ES)
      3.        Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Povinnosť vnútroštátneho súdu
      (Článok 234 ods. 3 ES)
      4.        Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Právomoc vnútroštátnych súdov
      (Článok 234 ES)
      5.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa
      (Články 43 ES a 48 ES)
      1.        Súdny orgán rozhodujúci o odvolaní proti rozhodnutiu súdu povereného vedením obchodného registra, ktorým bola zamietnutá žiadosť
         o zápis zmeny údajov v tomto registri, sa má považovať za súdny orgán, ktorý má právomoc podať návrh na začatie prejudiciálneho
         konania podľa článku 234 ES, napriek tomu, že ani v prípade rozhodnutia uvedeného súdu, ani v prípade skúmania odvolania podaného
         proti tomuto rozhodnutiu vnútroštátnym súdom nejde o kontradiktórne konanie.

      Ak totiž súd poverený vedením obchodného registra vykonáva činnosť správneho orgánu bez toho, aby bol oprávnený rozhodnúť
         spor, nemožno ho považovať za vykonávajúci súdnu funkciu, na druhej strane súd, ktorý skúma odvolanie podané proti rozhodnutiu
         nižšieho súdu povereného vedením obchodného registra, ktorým bolo zamietnuté vyhovieť takémuto návrhu na zápis, pričom cieľom
         tohto odvolania je zrušenie tohto rozhodnutia, o ktorom sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa, rozhoduje o spore a vykonáva
         súdnu funkciu. Preto v takom prípade súd rozhodujúci o odvolaní musí byť považovaný v zásade za súdny orgán v zmysle článku
         234 ES, spôsobilý položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru.

      (pozri body 57 – 59, 63, bod 1 výroku)
      2.        Pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností,
         ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia
         relevantnosti. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania Súdnym dvorom je možné len vtedy,
         ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej,
         pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď
         na otázky, ktoré sa mu položili.

      Uvedený predpoklad relevantnosti nie je vyvrátený skutočnosťou, že pokiaľ ide o prejudiciálnu otázku týkajúcu sa kvalifikácie
         súdneho orgánu ako súdneho orgánu, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva
         v zmysle článku 234 tretieho odseku ES, uvedený súdny orgán už predložil prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru. Bolo by v rozpore
         s duchom spolupráce, ktorým sa majú riadiť vzťahy medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, ako aj s požiadavkou hospodárnosti
         konania vyžadovať, aby vnútroštátny súd musel najprv podať návrh na začatie prejudiciálneho konania iba s jednou otázkou,
         a to či tento súdny orgán patrí medzi tie, ktoré sú uvedené v článku 234 treťom odseku ES, predtým, ako by potom prípadne
         formuloval v druhom rozhodnutí otázky týkajúce sa ustanovení práva Spoločenstva upravujúcich podstatu sporu, ktorý rieši.

      Uvedený predpoklad relevantnosti nie je vyvrátený ani v situácii neistoty týkajúcej sa hypotetického sporu. Takáto neistota
         existuje, pokiaľ skutočnosti, ktorými disponuje Súdny dvor na účely rozhodnutia o prípadnej nezlučiteľnosti vnútroštátnej
         právnej úpravy v oblasti odvolania proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania s článkom
         234 ES, neumožňujú konštatovať, že uvedené rozhodnutie nebolo predmetom odvolania alebo že už nemôže byť predmetom odvolania
         a z toho dôvodu sa stalo res iudicata, v akom prípade by otázka tejto nezlučiteľnosti bola skutočne hypotetická.

      (pozri body 67, 70, 73, 83 – 86)
      3.        Súdny orgán, ktorého rozhodnutia vydané v rámci sporu môžu byť predmetom kasačného opravného prostriedku, nemôže byť považovaný
         za súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku
         234 tretieho odseku ES aj v prípade, pokiaľ procesný systém, v rámci akého sa má posudzovať uvedený spor, ukladá obmedzenia,
         pokiaľ ide o povahu dôvodov, na ktoré je možné sa odvolávať pred takýmto súdnym orgánom, pričom tieto dôvody musia vyplývať
         z porušenia zákona.

      Takéto obmedzenia, ako aj absencia odkladného účinku kasačného opravného prostriedku, totiž nespôsobujú to, že by účastníci
         konania pred súdnym orgánom, ktorého rozhodnutia môžu byť napadnuté takýmto opravným prostriedkom, boli zbavení možnosti vykonávať
         účinne svoje právo podať tento opravný prostriedok proti rozhodnutiu posledného uvedeného súdneho orgánu rozhodujúceho v danom
         spore. Tieto obmedzenia a táto absencia odkladného účinku preto neimplikujú, že tento súdny orgán by mal byť považovaný za
         súdny orgán vydávajúci rozhodnutie, proti ktorému nie je možné podať žiadny opravný prostriedok.

      (pozri body 77 – 79, bod 2 výroku)
      4.        V prípade pravidiel vnútroštátneho práva týkajúcich sa práva na odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na
         začatie prejudiciálneho konania, pre ktoré je typická skutočnosť, že celý spor vo veci samej zostáva v konaní na vnútroštátnom
         súde, pričom iba rozhodnutie vnútroštátneho súdu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania môže byť predmetom obmedzeného
         odvolania, sa má článok 234 druhý odsek ES vykladať v tom zmysle, že právomoc nariadiť podanie návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania, ktorú toto ustanovenie Zmluvy zveruje všetkým vnútroštátnym súdom, nemôže byť spochybnená uplatnením takých pravidiel
         vnútroštátneho práva, ktoré umožňujú súdnemu orgánu v odvolacom konaní zmeniť rozhodnutie nariaďujúce podanie návrhu na začatie
         prejudiciálneho konania na Súdny dvor, zrušiť tento návrh a nariadiť súdnemu orgánu, ktorý uvedené rozhodnutie vydal, aby
         pokračoval v prerušenom vnútroštátnom konaní.

      Ak totiž článok 234 ES nebráni tomu, aby v prípade rozhodnutí súdneho orgánu, ktorého rozhodnutia môžu byť predmetom opravných
         prostriedkov vnútroštátneho práva a ktorý sa obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou, mohli byť podané zvyčajné opravné
         prostriedky stanovené vnútroštátnym právom, avšak výsledok takéhoto opravného prostriedku by nemal obmedziť právomoc, ktorú
         zveruje článok 234 ES vnútroštátnemu súdu, obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnieva, že vo veci v konaní na tomto súde vznikli
         otázky týkajúce sa výkladu ustanovení práva Spoločenstva vyžadujúce si rozhodnutie Súdneho dvora.

      Okrem toho v situácii, keď sa vo veci koná po druhýkrát na súdnom orgáne prvého stupňa po tom, ako rozsudok ním vydaný bol
         zrušený súdnym orgánom rozhodujúcim s konečnou platnosťou, uvedený súdny orgán prvého stupňa sa môže obrátiť na Súdny dvor
         podľa článku 234 ES napriek existencii pravidla vo vnútroštátnom práve, podľa ktorého sú súdy viazané právnym názorom súdu
         vyššieho stupňa.

      V prípade uplatnenia pravidiel vnútroštátneho práva týkajúcich sa práva na odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pre ktoré je typická skutočnosť, že celý spor vo veci samej zostáva v konaní na
         vnútroštátnom súde, pričom iba rozhodnutie vnútroštátneho súdu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania bolo predmetom
         obmedzeného odvolania, samostatná právomoc obrátiť sa na Súdny dvor, ktorú článok 234 ES poskytuje prvému uvedenému súdu,
         by bola spochybnená, keby odvolací súd tým, že by zmenil rozhodnutie nariaďujúce podanie návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania, zrušil ho alebo nariadil súdu, ktorý vydal toto rozhodnutie, aby pokračoval v prerušenom vnútroštátnom konaní, mohol
         zabrániť vnútroštátnemu súdu využiť možnosť obrátiť sa na Súdny dvor, ktorú mu poskytuje Zmluva ES.

      V súlade s článkom 234 ES patrí totiž posúdenie relevantnosti a potreby prejudiciálnej otázky v zásade iba do právomoci súdneho
         orgánu, ktorý nariaďuje podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania, s výhradou obmedzeného preverenia vykonávaného
         Súdnym dvorom. Takto teda prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vyvodil dôsledky z rozsudku v odvolacom konaní proti rozhodnutiu
         nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania, a konkrétne, dospel k záveru, že je potrebné na návrhu na
         začatie prejudiciálneho konania buď trvať, zmeniť ho, alebo ho vziať späť.

      Z toho vyplýva, že v situácii, v ktorej by mohlo byť podané odvolanie proti rozhodnutiu vnútroštátneho súdu položiť prejudiciálnu
         otázku, Súdny dvor musí takisto v záujme jasnosti a právnej istoty vychádzať z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ktoré musí
         mať príslušné právne účinky, kým nebolo vzaté späť alebo zmenené súdnym orgánom, ktorý ho vydal, pričom len tento posledný
         uvedený súd môže rozhodnúť o jeho späťvzatí alebo inej zmene.

      (pozri body 93 – 98, bod 3 výroku)
      5.        V súčasnom stave práva Spoločenstva sa majú články 43 ES a 48 ES vykladať v tom zmysle, že v rozpore s nimi nie je právna
         úprava členského štátu, ktorá bráni spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva tohto členského štátu premiestniť svoje
         sídlo do iného členského štátu, pričom by si ponechala svoje postavenie spoločnosti podliehajúcej vnútroštátnemu právu členského
         štátu, podľa ktorého právnej úpravy bola založená.

      V súlade s článkom 48 ES v prípade neexistencie jednotnej definície spoločností v práve Spoločenstva, ktoré sú oprávnené využiť
         právo na usadenie sa v závislosti od jednotného kritéria väzby, určujúceho vnútroštátne právo uplatniteľné na spoločnosť,
         totiž otázka, či sa článok 43 ES vzťahuje na spoločnosť, ktorá sa odvoláva na základnú slobodu stanovenú týmto článkom, podobne
         ako otázka, či fyzická osoba je štátnym príslušníkom členského štátu, ktorý je oprávnený z tohto dôvodu využiť túto slobodu,
         predstavuje predbežnú otázku, v prípade ktorej vzhľadom na súčasný stav práva Spoločenstva je možné nájsť odpoveď len v uplatniteľnom
         vnútroštátnom práve. Iba ak sa teda preverilo, že táto spoločnosť má vzhľadom na podmienky stanovené v článku 48 ES naozaj
         slobodu usadiť sa, vzniká otázka, či uvedená spoločnosť je konfrontovaná s obmedzením tejto slobody v zmysle článku 43 ES.

      Členský štát má teda možnosť definovať tak väzbu, ktorá sa vyžaduje od spoločnosti na to, aby mohla byť považovaná za založenú
         podľa jeho vnútroštátneho práva, a preto bola oprávnená využiť právo usadiť sa, ako aj väzbu vyžadovanú na zachovanie tohto
         postavenia neskôr. Táto možnosť voľby zahŕňa možnosť pre tento členský štát, aby neumožnil spoločnosti, na ktorú sa vzťahuje
         jeho vnútroštátne právo, zachovať si toto postavenie, keď sa tá chce zreorganizovať v inom členskom štáte premiestnením svojho
         sídla na územie posledného uvedeného štátu, prerušiac tak väzbu, ktorú stanovuje vnútroštátne právo členského štátu, kde bola
         spoločnosť založená.

      Okrem toho legislatívne prípravy a prípravy dokumentov zmluvnej povahy v oblasti práva spoločností, uvedené v článku 44 ods. 2
         písm. g) ES a článku 293 ES, sa zatiaľ netýkali rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami týkajúcimi sa miesta väzby
         spoločností a teda ešte nezabezpečili ich odstránenie. Je pravda, že hoci určité nariadenia, akými je nariadenie č. 2137/85
         o Európskom zoskupení hospodárskych záujmov, nariadenie č. 2157/2001 o stanovách európskej spoločnosti a nariadenie č. 1435/2003
         o stanovách európskeho družstva, prijaté na základe článku 308 ES, stanovujú naozaj mechanizmus umožňujúci novým právnym subjektom,
         ktoré sú tam upravené, premiestniť svoje sídlo uvedené v stanovách, a teda tiež svoje skutočné sídlo, pričom tieto dve sídla
         sa musia nachádzať v tom istom členskom štáte, do iného členského štátu bez toho, aby to viedlo k zrušeniu pôvodnej právnickej
         osoby a vzniku novej právnickej osoby, takéto premiestnenie však stále nevyhnutne zahŕňa zmenu, pokiaľ ide o vnútroštátne
         právo uplatniteľné na subjekt, ktorý premiestnenie vykonáva.

      Pokiaľ však spoločnosť chce len premiestniť svoje skutočné sídlo z jedného členského štátu do iného a pritom zostať spoločnosťou
         riadiacou sa vnútroštátnym právom, a teda bez zmeny, pokiaľ ide o vnútroštátne právo, ktorým sa riadi, uplatnenie mutatis mutandis týchto nariadení nemôže aj tak viesť k želanému výsledku v takejto situácii.

      (pozri body 109, 110, 114, 115, 117, 119, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 16. decembra 2008 (*)

      „Premiestnenie sídla spoločnosti do členského štátu odlišného od toho, v ktorom bola spoločnosť založená – Žiadosť o zápis zmeny údaja týkajúceho sa sídla do obchodného registra – Zamietnutie – Odvolanie proti rozhodnutiu súdu povereného vedením obchodného registra – Článok 234 ES – Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Prípustnosť – Pojem ,súdny orgán‘ – Pojem ,vnútroštátny súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva‘
         – Odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc odvolacieho súdu toto rozhodnutie zrušiť – Sloboda usadiť sa – Články 43 ES a 48 ES“

      Vo veci C‑210/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Szegedi Ítélőtábla (Maďarsko)
         z 20. apríla 2006 a doručený Súdnemu dvoru 5. mája 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Cartesio Oktató és Szolgáltató bt,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans (spravodajca), A. Rosas, K. Lenaerts, A. Ó
         Caoimh a J.‑C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász, L. Bay Larsen a P. Lindh,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. júla 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Cartesio Oktató és Szolgáltató bt, v zastúpení: G. Zettwitz a P. Metzinger, ügyvédek,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas a P. Szabó, splnomocnení zástupcovia,
      –        česká vláda, v zastúpení: T. Boček, splnomocnený zástupca,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Collins, SC, a N. Travers, BL,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: E. Ośniecka‑Tamecka, splnomocnená zástupkyňa,
      –        slovinská vláda, v zastúpení: M. Remic, splnomocnená zástupkyňa,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: T. Harris, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Stratford, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Braun a V. Kreuschitz, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. mája 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES, 48 ES a 234 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v súvislosti so žalobou Cartesio Oktató és Szolgáltató bt (ďalej len „Cartesio“), spoločnosti so sídlom
         v Baja (Maďarsko), proti rozhodnutiu, ktorým bola zamietnutá jej žiadosť o zápis premiestnenia sídla do Talianska do obchodného
         registra.

       Vnútroštátny právny rámec
       Právna úprava v oblasti občianskeho práva procesného
      3        § 10 ods. 2 zákona č. III z roku 1952 občianskeho súdneho poriadku (z Polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény,
         ďalej len „občiansky súdny poriadok“) stanovuje:

      „Na druhom stupni rozhodujú:
      …
      b)      regionálne odvolacie súdy vo veciach, pre ktoré sú príslušné oblastné súdy (alebo súd hlavného mesta).“
      4        § 155/A tohto poriadku stanovuje:

      „1.      Súd môže navrhnúť začatie prejudiciálneho konania pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev podľa pravidiel stanovených
         v Zmluve o založení Európskeho spoločenstva.

      2.      Súd rozhodne o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania pred Súdnym dvorom Európskych spoločenstiev uznesením a zároveň
         preruší konanie. …

      3.      Proti uzneseniu o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania je prípustné odvolanie. Odvolanie nie je prípustné proti
         zamietnutiu návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

      …“
      5        Podľa § 233 ods. 1 toho istého poriadku:

      „Proti rozhodnutiu prvostupňového súdu je možné podať odvolanie, ak to zákon nevylučuje. …“
      6        § 233/A uvedeného poriadku stanovuje:

      „Odvolanie je prípustné proti uzneseniu vydanému v druhostupňovom konaní, proti ktorému by bolo prípustné odvolanie podľa
         pravidiel uplatniteľných na konania na prvom stupni…“

      7        § 249/A občianskeho súdneho poriadku stanovuje:

      „V druhostupňovom konaní je odvolanie prípustné aj proti zamietnutiu návrhu na začatie prejudiciálneho konania (§ 155/A).“
      8        § 270 tohto poriadku znie:

      „1.      Legfelsőbb Bíróság (najvyšší súd) pri konaní o preskúmaní použije primerane všeobecné predpisy, ak zákon nestanovuje inak.
      2.      Návrh na preskúmanie právoplatného rozsudku alebo právoplatného uznesenia, ktorým bolo rozhodnuté o veci samej, môže podať
         na Legfelsőbb Bíróság – s odvolaním sa na porušenie právnych predpisov – účastník, vedľajší účastník, a osoba, ktorej sa rozhodnutie
         týka v rozsahu, v akom sa naňho rozhodnutie vzťahuje.

      …“
      9        § 271 ods. 1 toho istého poriadku stanovuje:

      „Nie je možné podať návrh na preskúmanie:
      a)      proti rozhodnutiu, ktoré nadobudlo právoplatnosť po prvostupňovom konaní, ibaže to zákon umožňuje;
      b)      ak účastník nevyužil právo podať odvolanie a druhostupňový súd potvrdil rozhodnutie prvostupňového súdu po podaní odvolania
         druhým účastníkom;

      …“
      10      Podľa § 273 ods. 3 uvedeného poriadku:

      „Podanie návrhu na preskúmanie nemá odkladný účinok pre výkon rozhodnutia, ale Legfelsőbb Bíróság môže na návrh výnimočne
         odložiť výkon rozhodnutia. …“

       Právna úprava obchodných spoločností
      11      § 1 ods. 1 zákona č. CXLIV z roku 1997 o obchodných spoločnostiach (a gazdasági társaságokról szóló 1997. évi CXLIV. törvény)
         stanovuje:

      „Tento zákon upravuje založenie, organizáciu a fungovanie obchodných spoločností na území Maďarska, práva, povinnosti a zodpovednosť
         zakladateľov, resp. spoločníkov (akcionárov) uvedených spoločností, ako aj premenu, zlúčenie a rozdelenie… obchodných spoločností
         a ich zánik bez právneho nástupníctva.“

      12      Podľa § 11 tohto zákona:

      „Spoločenská zmluva (zakladateľská listina, stanovy spoločnosti) obsahuje:
      a)      obchodné meno a sídlo obchodnej spoločnosti
      …“
      13      § 1 ods. 1 zákona č. CXLV z roku 1997 o obchodnom registri, verejnosti obchodných spoločností a konaní pred registrovými súdmi
         (z cégnyilvántartásról, a cégnyilvánosságról és a bírósági cégeljárásról szóló 1997. évi CXLV. törvény, ďalej len „zákon o obchodnom
         registri“) stanovuje:

      „Spoločnosťou sa rozumie obchodná organizácia… alebo iný právny subjekt obchodného charakteru…, ktorý, pokiaľ zákon alebo
         nariadenie vlády nestanovuje inak, vzniká zápisom do obchodného registra na účely vykonávania obchodnej činnosti s cieľom
         dosiahnuť zisk…“

      14      Podľa § 2 ods. 1 tohto zákona:

      „Právny subjekt definovaný v § 1 môže byť zapísaný do obchodného registra, ak jeho zápis je povinný alebo dovolený podľa právneho
         predpisu.“

      15      § 11 uvedeného zákona stanovuje:

      „1.      Spoločnosť je registrovaná v obchodnom registri vedenom na oblastnom súde (alebo súde hlavného mesta) konajúcom ako registrový
         súd…

      2.      … na zápis spoločnosti a na iné konania, ktoré sa jej týkajú, upravené v tomto zákone je príslušný registrový súd, v ktorého
         obvode sa nachádza sídlo spoločnosti.

      …“
      16      § 12 ods. 1 toho istého zákona stanovuje:

      „Údaje týkajúce sa spoločností uvedených v tomto zákone sa zapisujú do obchodného registra. V prípade všetkých spoločností
         register obsahuje:

      …
      d)      sídlo spoločnosti…“
      17      Podľa § 16 ods. 1 zákona o obchodnom registri:

      „Sídlom spoločnosti… je miesto jej riadenia…“
      18      § 29 ods. 1 tohto zákona stanovuje:

      „Návrh na zápis zmien zapísaných údajov spoločnosti sa podá, ak zákon nestanovuje inak, do 30 dní od predmetnej zmeny na súde
         poverenom vedením obchodného registra.“

      19      § 34 ods. 1 uvedeného zákona stanovuje:

      „Každé premiestnenie sídla spoločnosti na miesto, ktoré patrí do pôsobnosti iného súdu zodpovedného za vedenie obchodného
         registra, musí byť zapísané ako zmena zapísaných údajov súdom, v ktorého pôsobnosti je oblasť pôvodného sídla. Tento súd preskúma
         návrhy vzťahujúce sa na zmeny, ktoré sa objavili pred zmenou sídla, a potvrdí premiestnenie.“

       Medzinárodné právo súkromné
      20      § 18 nariadenia so silou zákona č. 13 z roku 1979 o medzinárodnom práve súkromnom (z nemzetközi magánjogról szóló 1979. évi
         13. törvényerejű rendelet) stanovuje:

      „1.      Spôsobilosť mať práva a povinnosti, hospodársku povahu, osobné práva, ako aj právne vzťahy medzi spoločníkmi právnickej osoby
         sa posudzujú podľa jej osobného štatútu.

      2.      Osobný štatút právnickej osoby je právo štátu, na ktorého území je registrovaná.
      3.      Ak je právnická osoba registrovaná podľa práva viacerých štátov alebo ak podľa práva štátu jej sídla, nie je potrebné ju registrovať,
         jej osobným štatútom je právo platné v mieste jej sídla určeného v jej stanovách.

      4.      Ak právnická osoba nemá podľa svojich stanov sídlo alebo má sídla vo viacerých štátoch a nie je registrovaná podľa práva ani
         jedného štátu, jej osobným štatútom je právo štátu, na ktorého území sa nachádza miesto jej riadenia.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      21      Cartesio bola založená 20. mája 2004 v právnej forme „betéti társaság“ (jednoduchá komanditná spoločnosť) podľa maďarského
         práva. Jej sídlo bolo v Baji (Maďarsko). Do obchodného registra bola zapísaná 11. júna 2004.

      22      Spoločnosť má komanditistu − osobu zaväzujúcu sa k tomu, že vloží finančné prostriedky, − a komplementára − osobu, ktorá je
         neobmedzene zodpovedná za záväzky spoločnosti, − dve fyzické osoby s bydliskom v Maďarsku, ktoré majú štátnu príslušnosť tohto
         členského štátu. Podniká najmä v oblasti ľudských zdrojov, sekretárskych prác, prekladania, vyučovania a vzdelávania.

      23      Dňa 11. novembra 2005 Cartesio podala žiadosť na Bács-Kiskun Megyei Bíróság (Oblastný súd Báčsko-malokumánskej župy), ktorý
         rozhoduje vo funkcii Cégbíróság (registrového súdu) s cieľom zapísať premiestnenie svojho sídla do Gallarate (Taliansko) a v dôsledku
         toho zmeniť uvedenie svojho sídla v obchodnom registri.

      24      Táto žiadosť bola rozhodnutím z 24. januára 2006 zamietnutá z dôvodu, že platné maďarské právo neumožňuje spoločnosti založenej
         v Maďarsku premiestniť svoje sídlo do zahraničia a pritom naďalej podliehať maďarskému právu ako svojmu osobnému štatútu.

      25      Cartesio podala odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Szegedi Ítélőtábla (Oblastný odvolací súd v Segedíne).

      26      Cartesio na základe rozsudku z 13. decembra 2005, SEVIC Systems (C‑411/03, Zb. s. I‑10805), tvrdila pred vnútroštátnym súdom,
         že ak maďarský zákon rozlišuje medzi obchodnými spoločnosťami podľa toho, v ktorom členskom štáte je sídlo spoločnosti, takýto
         zákon je v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES. Z týchto článkov vyplýva, že maďarský zákon nemôže ukladať maďarským spoločnostiam
         povinnosť vybrať si Maďarsko na účely zriadenia svojho sídla.

      27      Cartesio takisto tvrdí, že vnútroštátny súd je povinný položiť prejudiciálnu otázku týkajúcu sa tejto záležitosti, pretože
         predstavuje vnútroštátny súd, proti ktorého rozhodnutiam nie je možné podať žiadny opravný prostriedok.

      28      Vnútroštátny súd tvrdí, že konanie tak pred súdmi poverenými vedením obchodného registra, ako aj pred súdmi rozhodujúcimi
         v odvolacom konaní o rozhodnutiach prvých uvedených súdov, nie je kontradiktórne podľa maďarského práva. Preto si kladie otázku,
         či takýto súd možno považovať za „súdny orgán“ v zmysle článku 234 ES.

      29      V prípade kladnej odpovede na túto otázku vnútroštátny súd okrem toho uvádza, že by bolo neistým, či na účely článku 234 tretieho
         odseku ES tento súd musí byť považovaný za súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiam nie je možné podať opravný prostriedok
         podľa vnútroštátneho práva.

      30      V tejto súvislosti tvrdí, že hoci podľa maďarského práva jeho rozhodnutia vydané v odvolacom konaní sa považujú za res iudicata a sú vykonateľné, môžu byť proti nim podané mimoriadne opravné prostriedky, napríklad kasačný opravný prostriedok na Legfelsőbb
         Bíróság.

      31      Cieľom kasačného opravného prostriedku je však zabezpečiť jednotnosť judikatúry, možnosti podať ho sú obmedzené, najmä podmienkou
         prípustnosti dôvodov, spojenou s povinnosťou odvolať sa na porušenie zákona.

      32      Ďalej vnútroštátny súd tvrdí, že vo vnútroštátnej právnej teórii a judikatúre vznikli otázky týkajúce sa zlučiteľnosti ustanovení
         obsiahnutých v § 155/A a 249/A občianskeho súdneho poriadku, týkajúcich sa opravného prostriedku proti rozhodnutiam, ktorými
         sú Súdnemu dvoru predložené prejudiciálne otázky, s článkom 234 ES.

      33      V tejto súvislosti vnútroštátny súd tvrdí, že tieto ustanovenia by mohli spôsobiť, že súdny orgán rozhodujúci v odvolacom
         konaní by bránil vnútroštátnemu súdu, ktorý sa rozhodol podať na Súdny dvor prejudiciálnu otázku, tak urobiť, hoci výklad
         ustanovenia práva Spoločenstva Súdnym dvorom by bol potrebný na riešenie sporu, ktorý rieši vnútroštátny súd.

      34      Pokiaľ ide o podstatu veci samej, vnútroštátny súd tvrdí, odkazujúc na rozsudok z 27. septembra 1988, Daily Mail and General
         Trust (81/87, Zb. s. 5483), že sloboda usadiť sa stanovená v článkoch 43 ES a 48 ES neobsahuje právo spoločnosti založenej
         podľa právnej úpravy členského štátu a zapísanej v tomto členskom štáte premiestniť svoje správne ústredie, a teda hlavnú
         prevádzkareň do iného členského štátu a pritom si ponechať právnu subjektivitu a pôvodnú štátnu príslušnosť, keď tomu bránia
         príslušné orgány.

      35      Podľa vnútroštátneho súdu však najnovšia judikatúra Súdneho dvora mohla túto zásadu ovplyvniť.

      36      V tejto súvislosti uvedený súd pripomína, že podľa judikatúry Súdneho dvora sú považované za obmedzenia slobody usadiť sa,
         ktorú majú spoločnosti, všetky opatrenia, ktoré zakazujú, sťažujú alebo znižujú zaujímavosť výkonu tejto slobody, pričom odkazuje
         v tejto súvislosti najmä na rozsudok z 5. októbra 2004, CaixaBank France (C‑442/02, Zb. s. I‑8961, body 11 a 12).

      37      Vnútroštátny súd okrem toho uvádza, že v už citovanom rozsudku SEVIC Systems Súdny dvor rozhodol správne, že článkom 43 ES
         a 48 ES odporuje, keď v členskom štáte sa vo všeobecnosti zamieta zápis fúzie dvoch spoločností na základe zrušenia jednej
         spoločnosti bez likvidácie a prevodu jej celého imania na druhú spoločnosť do vnútroštátneho obchodného registra, ak jedna
         z týchto spoločností má sídlo v inom členskom štáte, pričom takýto zápis, pokiaľ sú splnené určité podmienky, je možný, ak
         obe spoločnosti zúčastnené na fúzii majú svoje sídlo na území prvého členského štátu.

      38      Okrem toho je ustálenou zásadou judikatúry Súdneho dvora, že vnútroštátne právne poriadky nesmú rozlišovať medzi spoločnosťami
         na základe štátnej príslušnosti osôb, ktoré žiadali o ich zápis do obchodného registra.

      39      Napokon vnútroštátny súd tvrdí, že nariadenie Rady (EHS) č. 2137/85 z 25. júla 1985 o Európskom zoskupení hospodárskych záujmov
         (EZHZ) (Ú. v. ES L 199, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 83), ako aj nariadenie Rady (ES) č. 2157/2001 z 8. októbra 2001 o stanovách
         európskej spoločnosti (SE) (Ú. v. ES L 294, s. 1; Mim. vyd. 06/004, s. 251) obsahujú v prípade foriem podnikov Spoločenstva,
         ktoré zriaďujú, ustanovenia, ktoré sú pružnejšie a lacnejšie, a umožňujú im premiestniť svoje sídlo alebo prevádzkareň do
         iného členského štátu bez predchádzajúcej likvidácie.

      40      Za týchto podmienok Szegedi Ítélőtábla, keďže usúdil, že riešenie veci, v ktorej koná, závisí od výkladu práva Spoločenstva,
         rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je súd druhého stupňa rozhodujúci o odvolaní proti uzneseniu registrového súdu o zápise zmien [týkajúcich sa spoločnosti]
         oprávnený navrhnúť začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, ak uznesenie [prvostupňového] súdu sa vydá a preskúmanie
         odvolania sa udeje v rámci nekontradiktórneho konania?

      2.      Ak súd druhého stupňa spadá pod pojem súdu oprávneného na podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES,
         má sa súd druhého stupňa považovať za taký súd rozhodujúci v poslednom stupni, ktorý je v zmysle tohto článku povinný obrátiť
         sa, pokiaľ ide o výklad práva Spoločenstva, na Súdny dvor?

      3.      Je, prípadne môže byť oprávnenie maďarských súdov – vyplývajúce priamo z článku 234 ES – podať návrh na začatie prejudiciálneho
         konania obmedzené vnútroštátnym predpisom, ktorý priznáva právo podať odvolanie v zmysle vnútroštátneho práva proti uzneseniu
         o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ak v prípade odvolania vnútroštátny súd na vyššom stupni môže zmeniť [toto] uznesenie
         alebo zrušiť návrh na začatie prejudiciálneho konania, a môže nariadiť, aby súd, ktorý [uvedené] uznesenie prijal, pokračoval
         v prerušenom vnútroštátnom konaní?

      4.      a)     Ak si obchodná spoločnosť založená a zapísaná do obchodného registra v Maďarsku podľa maďarského práva želá premiestniť svoje
         sídlo do iného členského štátu [Európskej] únie, patrí táto otázka do pôsobnosti práva Spoločenstva alebo, pri nedostatku
         harmonizácie práva, sú smerodajné výlučne predpisy jednotlivých vnútroštátnych právnych poriadkov?

      b)      Môže obchodná spoločnosť zapísaná v Maďarsku žiadať o premiestnenie svojho sídla do iného členského štátu Únie priamo na základe
         práva Spoločenstva (článkov 43 ES a 48 ES)? Ak áno, môže sa takéto premiestnenie viazať na akúkoľvek podmienku alebo povolenie
         či už zo strany ,premiestňujúceho‘, alebo ,prijímajúceho‘ členského štátu?

      c)      Môžu sa články 43 ES a 48 ES vykladať v tom zmysle, že na ich základe je vnútroštátna právna úprava alebo prax, ktorá v súvislosti
         s výkonom práv obchodných spoločností rozlišuje medzi obchodnými spoločnosťami na základe miesta sídla obchodnej spoločnosti
         v jednotlivých členských štátoch, nezlučiteľná s právom Spoločenstva?

      [d)]      Môžu sa články 43 ES a 48 ES vykladať v tom zmysle, že na ich základe je vnútroštátna právna úprava alebo prax, ktorá bráni
         tomu, aby obchodná spoločnosť [dotknutého členského štátu] premiestnila svoje sídlo do iného členského štátu, nezlučiteľná
         s právom Spoločenstva…?“

       O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania
      41      Podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 9. septembra 2008 Írsko navrhlo, aby Súdny dvor nariadil opätovné otvorenie
         ústnej časti konania podľa článku 61 rokovacieho poriadku, pokiaľ ide o štvrtú prejudiciálnu otázku.

      42      Na podporu svojho návrhu Írsko uvádza, že na rozdiel od toho, čo uviedol generálny advokát vo svojich návrhoch, rozhodnutie
         vnútroštátneho súdu sa nemá chápať v tom zmysle, že štvrtá otázka sa týka premiestnenia sídla spoločnosti, definovaného v maďarskom
         práve ako miesto ústrednej správy, a teda skutočné sídlo spoločnosti.

      43      Podľa Írska z prekladu rozhodnutia vnútroštátneho súdu do anglického jazyka vyplýva, že táto otázka sa týka premiestnenia
         štatutárneho sídla.

      44      Preto Írsko v podstate tvrdí, že jeden zo skutkových predpokladov, na ktorom spočíva analýza generálneho advokáta, je nepresný.

      45      Írsko však uvádza, že keby mal Súdny dvor vychádzať z toho istého predpokladu, mal by opätovne otvoriť ústnu časť konania,
         aby dal možnosť dotknutým účastníkom tohto konania predložiť pripomienky na základe takéhoto predpokladu.

      46      Z judikatúry vyplýva, že Súdny dvor môže v súlade s článkom 61 svojho rokovacieho poriadku bez návrhu, na návrh generálneho
         advokáta alebo tiež na návrh účastníkov konania nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania, ak usúdi, že nemá dostatok
         informácií, alebo že vec má byť rozhodnutá na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania nevyjadrili (pozri najmä rozsudok
         z 26. júna 2008, Burda, C‑284/06, Zb. s. I‑4571, bod 37 a citovanú judikatúru).

      47      V tejto súvislosti je potrebné v prvom rade konštatovať, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu ako celku vyplýva, že štvrtá
         otázka sa netýka premiestnenia sídla uvedeného v stanovách spoločnosti, o ktorú ide vo veci samej, ale o premiestnenie jej
         skutočného sídla.

      48      Teda, ako sa uvádza v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, z maďarskej právnej úpravy zápisu obchodných spoločností do obchodného
         registra vyplýva, že na účely uplatnenia tejto úpravy je sídlo spoločnosti definované ako miesto, kde sa nachádza stredisko
         jej riadenia.

      49      Okrem toho vnútroštátny súd zasadil konanie vo veci samej do rámca vymedzeného situáciou, ktorá nastala vo veci, v ktorej
         bol vydaný už citovaný rozsudok Daily Mail and General Trust, ktorú opisuje ako týkajúcu sa spoločnosti založenej podľa právnej
         úpravy členského štátu a zapísanej do obchodného registra v tomto členskom štáte, ktorá chce premiestniť svoje správne ústredie,
         a teda svoju hlavnú prevádzkareň do iného členského štátu so zachovaním si svojej právnej subjektivity a pôvodnej štátnej
         príslušnosti, ale príslušné orgány tomu bránili. Konkrétnejšie si kladie otázku, či zásada uvedená v tomto rozsudku, podľa
         ktorej články 43 ES a 48 ES neposkytujú spoločnostiam právo na takéto premiestnenie ich správneho ústredia so zachovaním si
         takej právnej subjektivity, aká im vznikla v členskom štáte, podľa ktorého práva tieto spoločnosti boli založené, nebola ovplyvnená
         nedávnou judikatúrou Súdneho dvora.

      50      V druhom rade Írsko, tak ako aj ostatné dotknuté subjekty, boli výslovne vyzvané Súdnym dvorom, aby sústredili svoje prednesy
         na to, že sa vychádza z predpokladu, že vzniknutý problém v rámci sporu vo veci samej sa týka premiestnenia skutočného sídla
         dotknutej spoločnosti, teda miesta, kde sa nachádza jej sídlo riadenia do iného členského štátu.

      51      Hoci sa vo svojich prednesoch Írsko zameralo skôr na predpoklad, že ide v danom prípade o premiestnenie sídla uvedeného v stanovách
         spoločnosti, takisto v krátkosti vyjadrilo svoje stanovisko týkajúce sa predpokladu, podľa ktorého sa spor vo veci samej týkal
         premiestnenia skutočného sídla spoločnosti, pričom toto stanovisko ďalej zopakovalo vo svojom návrhu na opätovné otvorenie
         ústnej časti konania.

      52      Za týchto podmienok Súdny dvor po vypočutí generálneho advokáta dospel k záveru, že má k dispozícii všetky informácie potrebné
         na odpoveď na otázky položené vnútroštátnym súdom a že vec nebude rozhodnutá na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci
         konania nevyjadrili.

      53      Preto nie je potrebné nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      54      Súdnemu dvoru sa týmto v podstate kladie otázka, či sa súdny orgán, akým je vnútroštátny súd, rozhodujúci o odvolaní proti
         rozhodnutiu registrového súdu, ktorým bol zamietnutý zápis zmien údajov v tomto registri, má považovať za súdny orgán, ktorý
         má právomoc podať návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, napriek tomu, že ani v prípade rozhodnutia
         uvedeného súdu, ani v prípade skúmania odvolania podaného proti tomuto rozhodnutiu vnútroštátnym súdom nejde o kontradiktórne
         konanie.

      55      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pri posudzovaní, či má vnútroštátny orgán
         povahu súdneho orgánu v zmysle článku 234 ES, čo predstavuje otázku, ktorá spadá výlučne do práva Spoločenstva, berie Súdny
         dvor do úvahy ako celok všetky také skutočnosti, akými sú jeho právne postavenie, jeho trvalý charakter, zákonom daná právomoc,
         kontradiktórna povaha konania, uplatňovanie právnych predpisov týmto orgánom, ako aj jeho nezávislosť (pozri najmä rozsudok
         z 27. apríla 2006, Standesamt Stadt Niebüll, C‑96/04, Zb. s. I‑3561, bod 12 a citovanú judikatúru).

      56      Pokiaľ však ide o kontradiktórnu povahu konania na vnútroštátnom súde, článok 234 ES neviaže obrátenie sa na Súdny dvor na
         podmienku, aby toto konanie malo kontradiktórnu povahu. Na druhej strane z tohto článku vyplýva, že vnútroštátne súdy sa môžu
         obrátiť na Súdny dvor, iba ak ide o prebiehajúce konanie, ktoré prejednávajú, a ak majú rozhodnúť v rámci konania, ktoré sa
         má ukončiť rozhodnutím, ktoré má súdny charakter (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 15. januára 2002, Lutz a i., C‑182/00,
         Zb. s. I‑547, bod 13 a citovanú judikatúru).

      57      Teda, ak súd poverený vedením obchodného registra vykonáva činnosť správneho orgánu bez toho, aby bol oprávnený rozhodnúť
         spor, nemožno ho považovať za vykonávajúci súdnu funkciu. Tak je to napríklad, keď rozhoduje o návrhu na zápis spoločnosti
         do obchodného registra v rámci konania, ktorého cieľom nie je zrušenie aktu, v prípade ktorého sa zdá, že poškodzuje právo
         navrhovateľa (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Lutz a i., už citovaný, bod 14 a citovanú judikatúru).

      58      Na druhej strane súd, ktorý skúma odvolanie podané proti rozhodnutiu nižšieho súdu povereného vedením obchodného registra,
         ktorým bolo zamietnuté vyhovieť takémuto návrhu na zápis, pričom cieľom tohto odvolania je zrušenie tohto rozhodnutia, o ktorom
         sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa, rozhoduje o spore a vykonáva súdnu funkciu.

      59      Preto v takom prípade súd rozhodujúci o odvolaní musí byť považovaný v zásade za súdny orgán v zmysle článku 234 ES, spôsobilý
         položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru (pozri, pokiaľ ide o takéto prípady, najmä rozsudky z 15. mája 2003, Salzmann,
         C‑300/01, Zb. s. I‑4899; SEVIC Systems, už citovaný, ako aj z 11. októbra 2007, Möllendorf a i., C‑117/06, Zb. s. I‑8361).

      60      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že vo veci samej vnútroštátny súd rozhoduje o odvolaní navrhujúcom zrušenie rozhodnutia,
         ktorým nižší súd poverený vedením obchodného registra, zamietol návrh spoločnosti, ktorým chcela zapísať do obchodného registra
         premiestnenie svojho sídla, čo si vyžadovalo zmenu údaja zapísaného v obchodnom registri.

      61      Preto v spore vo veci samej vnútroštátny súd rieši spor a vykonáva súdnu funkciu napriek absencii kontradiktórnej povahy konania
         na tomto súde.

      62      V dôsledku toho vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 55 a 56 tohto rozsudku, vnútroštátny súd musí byť považovaný za
         „súdny orgán“ v zmysle článku 234 ES.

      63      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na prvú položenú otázku tak, že súdny orgán, akým je vnútroštátny súd rozhodujúci
         o odvolaní proti rozhodnutiu súdu povereného vedením obchodného registra, ktorým bol zamietnutý zápis zmien údajov v tomto
         registri, sa má považovať za súdny orgán, ktorý má právomoc podať návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES,
         napriek tomu, že ani v prípade rozhodnutia uvedeného súdu, ani v prípade skúmania odvolania podaného proti tomuto rozhodnutiu
         vnútroštátnym súdom nešlo o kontradiktórne konanie.

       O druhej otázke
      64      Súdnemu dvoru sa týmto v podstate kladie otázka, či súdny orgán, akým je vnútroštátny súd, ktorého rozhodnutia prijaté v rámci
         takého sporu, o aký ide vo veci samej, môžu byť predmetom kasačného opravného prostriedku, musí byť považovaný za súdny orgán,
         proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku 234 tretieho odseku ES.

       O prípustnosti
      65      Komisia Európskych spoločenstiev tvrdí, že táto otázka je neprípustná, pretože nie je relevantná na riešenie sporu vo veci
         samej, návrh na začatie prejudiciálneho konania už bol podaný na Súdny dvor, takže nie je záujem na tom, aby sa kládla otázka,
         či existovala, alebo nie povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor.

      66      Túto námietku treba odmietnuť.

      67      Podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej
         úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť Súdnemu dvoru neprináleží
         preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania Súdnym
         dvorom je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo
         predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi
         potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júna 2007, van der Weerd
         a i., C‑222/05 až C‑225/05, Zb. s. I‑4233, bod 22 a citovanú judikatúru).

      68      Ako bolo uvedené v bode 27 tohto rozsudku, Cartesio tvrdila na vnútroštátnom súde, že ten je povinný obrátiť sa na Súdny dvor
         s návrhom na začatie prejudiciálneho konania, pretože tento súdny orgán by mal byť považovaný za súdny orgán, proti ktorého
         rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku 234 tretieho odseku ES.

      69      Vnútroštátny súd, keďže mal pochybnosti o takto predloženej záležitosti, rozhodol predložiť Súdnemu dvoru v tejto súvislosti
         prejudiciálnu otázku.

      70      Bolo by v rozpore s duchom spolupráce, ktorým sa majú riadiť vzťahy medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, ako aj s požiadavkou
         hospodárnosti konania vyžadovať, aby vnútroštátny súd musel najprv podať návrh na začatie prejudiciálneho konania iba s jednou
         otázkou, a to či tento súdny orgán patrí medzi tie, ktoré sú uvedené v článku 234 treťom odseku ES, predtým, ako by potom
         prípadne formuloval v druhom rozhodnutí otázky týkajúce sa ustanovení práva Spoločenstva upravujúcich podstatu sporu, ktorý
         rieši.

      71      Okrem toho Súdny dvor už odpovedal na otázku týkajúcu sa povahy vnútroštátneho súdu vo vzťahu k článku 234 tretiemu odseku ES
         v kontexte, kde boli isté podobnosti s kontextom, o ktorý ide v tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, bez toho,
         aby spochybnil prípustnosť tejto otázky (rozsudok zo 4. júna 2002, Lyckeskog, C‑99/00, Zb. s. I‑4839).

      72      Za týchto podmienok sa nezdá, prinajmenšom nie zjavne, že by požadovaný výklad práva Spoločenstva nemal žiadnu súvislosť s existenciou
         alebo predmetom sporu vo veci samej.

      73      Preto predpoklad relevantnosti, ktorý platí v prípade návrhov na začatie prejudiciálneho konania, nie je, pokiaľ ide o túto
         prejudiciálnu otázku, vyvrátený námietkou Komisie (pozri najmä rozsudok van der Weerd a i., už citovaný, body 22 a 23).

      74      Z toho vyplýva, že druhá prejudiciálna otázka je prípustná.

       O veci samej
      75      Táto otázka sa týka teda toho, či vnútroštátny súd musí byť považovaný za „súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný
         opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva“ v zmysle článku 234 tretieho odseku ES. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu
         vyplýva, že táto otázka sa kladie vzhľadom na to, čo sa uvádza v bodoch 30 a 31 tohto rozsudku, a to, že hoci maďarské právo
         stanovuje, že rozhodnutia vydané v odvolacom konaní týmto súdnym orgánom môžu byť predmetom mimoriadneho opravného prostriedku,
         najmä kasačného opravného prostriedku podávaného na Legfelsőbb Bíróság, pričom cieľom tohto opravného prostriedku je zabezpečiť
         jednotnosť judikatúry, možnosti podať ho sú obmedzené, najmä podmienkou prípustnosti dôvodov spojenou s povinnosťou odvolať
         sa na porušenie zákona, ako aj vzhľadom na to, čo sa takisto uvádza v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, že podľa maďarského
         práva kasačný opravný prostriedok nemá v zásade odkladný účinok vo vzťahu k vykonaniu rozhodnutia vydaného v odvolacom konaní.

      76      Súdny dvor už rozhodol, že rozhodnutia vnútroštátneho odvolacieho súdu, proti ktorým môžu účastníci namietať na najvyššom
         súde, nepochádzajú od „vnútroštátneho súdneho orgánu, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
         vnútroštátneho práva“ v zmysle článku 234 ES. Okolnosť, že skúmanie podstaty takýchto námietok podlieha predchádzajúcemu určeniu
         prípustnosti zo strany najvyššieho súdu, nespôsobuje, že by účastníci konania boli zbavení opravných prostriedkov (rozsudok
         Lyckeskog, už citovaný, bod 16).

      77      To platí o to viac, pokiaľ ide o taký procesný systém, v rámci akého sa má posudzovať spor vo veci samej, keďže tento systém
         neobsahuje takéto predchádzajúce určenie prípustnosti odvolania najvyšším súdom, ale obmedzuje sa na uloženie obmedzení, pokiaľ
         ide najmä o povahu dôvodov, na ktoré je možné sa odvolávať pred takýmto súdnym orgánom, pričom tieto dôvody musia vyplývať
         z porušenia zákona.

      78      Takéto obmedzenia, ako aj absencia odkladného účinku kasačného opravného prostriedku na Legfelsőbb Bíróság, nespôsobujú to,
         že by účastníci konania pred súdnym orgánom, ktorého rozhodnutia môžu byť napadnuté takýmto opravným prostriedkom, boli zbavení
         možnosti vykonávať účinne svoje právo podať tento opravný prostriedok proti rozhodnutiu posledného uvedeného súdneho orgánu
         rozhodujúceho v spore, akým je ten, o ktorý ide vo veci samej. Tieto obmedzenia a táto absencia odkladného účinku preto neimplikujú,
         že tento súdny orgán by mal byť považovaný za súdny orgán vydávajúci rozhodnutie, proti ktorému nie je možné podať žiadny
         opravný prostriedok.

      79      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na druhú položenú otázku tak, že súdny orgán, akým je vnútroštátny súd, ktorého
         rozhodnutia prijaté v rámci takého sporu, o aký ide vo veci samej, môžu byť predmetom kasačného opravného prostriedku, nemôže
         byť považovaný za súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle
         článku 234 tretieho odseku ES.

       O tretej otázke
       O prípustnosti
      80      Írsko tvrdí, že táto otázka je hypotetická, a teda neprípustná, pretože žiadny opravný prostriedok týkajúci sa právneho aspektu
         nebol podaný proti rozhodnutiu vnútroštátneho súdu, a odpoveď na túto otázku preto nemôže byť užitočná pre vnútroštátny súd.

      81      Komisia takisto navrhla, aby Súdny dvor konštatoval, že nie je potrebné rozhodnúť o tejto otázke z dôvodu, že je hypotetická,
         pretože rozhodnutie vnútroštátneho súdu sa stalo res iudicata a už bolo doručené Súdnemu dvoru.

      82      Tieto námietky nemožno uznať.

      83      Iste, ako bolo pripomenuté v bode 67 tohto rozsudku, predpoklad relevantnosti, ktorý platí v prípade návrhov na začatie prejudiciálneho
         konania, môže byť za určitých okolností vyvrátený, najmä keď Súdny dvor konštatuje, že problém je hypotetickej povahy.

      84      Írsko a Komisia uvádzajú, že problém prípadnej nezlučiteľnosti vnútroštátnych pravidiel v oblasti odvolania proti rozhodnutiu
         nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor s článkom 234 druhým odsekom ES, ktorého sa
         týka táto otázka, je hypotetickej povahy, pretože v predmetnom prípade rozhodnutie vnútroštátneho súdu nebolo predmetom odvolania
         a stalo sa právoplatným.

      85      Ani toto rozhodnutie, ani spis odovzdaný Súdnemu dvoru však neumožňujú konštatovať, že uvedené rozhodnutie nebolo predmetom
         odvolania alebo že už nemôže byť predmetom odvolania.

      86      Vzhľadom na ustálenú judikatúru pripomenutú v bode 67 tohto rozsudku v takej situácii neistoty, keď platí, že za presnosť
         vymedzenia právneho a skutkového rámca prejudiciálnej otázky je zodpovedný vnútroštátny súd, predpoklad relevantnosti tejto
         prejudiciálnej otázky nie je vyvrátený.

      87      Z toho vyplýva, že tretia prejudiciálna otázka je prípustná.

       O veci samej
      88      Článok 234 ES poskytuje vnútroštátnym súdom možnosť a v prípade potreby im stanovuje povinnosť podať návrh na začatie prejudiciálneho
         konania, keď súd či už z vlastného podnetu, alebo na návrh účastníkov konania konštatuje, že podstata sporu obsahuje záležitosť
         uvedenú v prvom odseku. Z toho vyplýva, že vnútroštátne súdy majú čo najširšiu možnosť obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnievajú,
         že na nich prebiehajúce konanie obsahuje otázky týkajúce sa výkladu alebo posúdenia platnosti ustanovení práva Spoločenstva
         vyžadujúceho si rozhodnutie z ich strany (rozsudok zo 16. januára 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf, 166/73, Zb. s. 33, bod 3).

      89      Z judikatúry Súdneho dvora takisto vyplýva, že pokiaľ ide o súdny orgán, ktorého rozhodnutia môžu byť predmetom opravných
         prostriedkov vnútroštátneho práva, článok 234 ES nebráni tomu, aby v prípade rozhodnutí takéhoto súdneho orgánu, ktorý sa
         obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou, mohli byť podané zvyčajné opravné prostriedky stanovené vnútroštátnym právom.
         V záujme jasnosti a právnej istoty však Súdny dvor musí vychádzať z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ktoré musí mať príslušné
         právne účinky, kým nebolo vzaté späť (rozsudok z 12. februára 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf, 146/73, Zb. s. 139, bod 3).

      90      Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že systém vytvorený článkom 234 ES zakladá s cieľom zabezpečiť jednotu výkladu práva Spoločenstva
         v členských štátoch priamu spoluprácu medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, a to prostredníctvom konania bez akejkoľvek
         možnosti iniciatívy účastníkov konania (rozsudok z 12. februára 2008, Kempter, C‑2/06, Zb. s. I‑411, bod 41).

      91      Návrh na začatie prejudiciálneho konania totiž spočíva na dialógu medzi súdmi a jeho začiatok závisí výlučne na tom, ako vnútroštátny
         súd posúdi relevantnosť a potrebu takéhoto návrhu (rozsudok Kempter, už citovaný, bod 42).

      92      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa maďarského práva môže byť podané samostatné odvolanie proti rozhodnutiu
         nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor, pričom však celý spor vo veci samej zostáva
         v konaní na súde, ktorý vydal toto rozhodnutie, no konanie je prerušené až do vydania rozsudku Súdneho dvora. Odvolací súd,
         na ktorý bolo toto odvolanie podané, má podľa maďarského práva právomoc zmeniť uvedené rozhodnutie, zrušiť návrh na začatie
         prejudiciálneho konania a nariadiť prvému uvedenému súdu, aby pokračoval v prerušenom vnútroštátnom konaní.

      93      Ako totiž vyplýva z judikatúry pripomenutej v bodoch 88 a 89 tohto rozsudku, pokiaľ ide o vnútroštátny súdny orgán, ktorého
         rozhodnutia môžu byť predmetom opravných prostriedkov vnútroštátneho práva, článok 234 ES nebráni tomu, aby v prípade rozhodnutí
         takéhoto súdneho orgánu, ktorý sa obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou, mohli byť podané zvyčajné opravné prostriedky
         stanovené vnútroštátnym právom. Výsledok takéhoto opravného prostriedku by však nemal obmedziť právomoc, ktorú zveruje článok
         234 ES vnútroštátnemu súdu, obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa domnieva, že vo veci v konaní na tomto súde vznikli otázky týkajúce
         sa výkladu ustanovení práva Spoločenstva vyžadujúce si rozhodnutie Súdneho dvora.

      94      Okrem toho je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že v situácii, keď sa vo veci koná po druhýkrát na súdnom orgáne
         prvého stupňa po tom, ako rozsudok ním vydaný bol zrušený súdnym orgánom rozhodujúcim s konečnou platnosťou, uvedený súdny
         orgán prvého stupňa sa môže obrátiť na Súdny dvor podľa článku 234 ES napriek existencii pravidla vo vnútroštátnom práve,
         podľa ktorého sú súdy viazané právnym názorom súdu vyššieho stupňa (rozsudok z 12. februára 1974, Rheinmühlen-Düsseldorf,
         už citovaný).

      95      V prípade uplatnenia pravidiel vnútroštátneho práva týkajúcich sa práva na odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pre ktoré je typická skutočnosť, že celý spor vo veci samej zostáva v konaní na
         vnútroštátnom súde, pričom iba rozhodnutie vnútroštátneho súdu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania bolo predmetom
         obmedzeného odvolania, samostatná právomoc obrátiť sa na Súdny dvor, ktorú článok 234 ES poskytuje prvému uvedenému súdu,
         by bola spochybnená, keby odvolací súd tým, že by zmenil rozhodnutie nariaďujúce podanie návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania, zrušil ho alebo nariadil súdu, ktorý vydal toto rozhodnutie, aby pokračoval v prerušenom vnútroštátnom konaní, mohol
         zabrániť vnútroštátnemu súdu využiť možnosť obrátiť sa na Súdny dvor, ktorú mu poskytuje Zmluva ES.

      96      V súlade s článkom 234 ES patrí totiž posúdenie relevantnosti a potreby prejudiciálnej otázky v zásade iba do právomoci súdneho
         orgánu, ktorý nariaďuje podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania, s výhradou obmedzeného preverenia vykonávaného
         Súdnym dvorom v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 67 tohto rozsudku. Takto teda prináleží vnútroštátnemu súdu, aby vyvodil
         dôsledky z rozsudku v odvolacom konaní proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania,
         a konkrétne, dospel k záveru, že je potrebné na návrhu na začatie prejudiciálneho konania buď trvať, zmeniť ho, alebo ho vziať
         späť.

      97      Z toho vyplýva, že v situácii, o akú ide vo veci samej, Súdny dvor takisto v záujme jasnosti a právnej istoty musí vychádzať
         z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ktoré musí mať príslušné právne účinky, kým nebolo vzaté späť alebo zmenené súdnym orgánom,
         ktorý ho vydal, pričom len tento posledný uvedený súd môže rozhodnúť o jeho späťvzatí alebo inej zmene.

      98      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené okolnosti je potrebné odpovedať na tretiu položenú otázku tak, že v prípade pravidiel vnútroštátneho
         práva týkajúcich sa práva na odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania,
         pre ktoré je typická skutočnosť, že celý spor vo veci samej zostáva v konaní na vnútroštátnom súde, pričom iba rozhodnutie
         vnútroštátneho súdu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania môže byť predmetom obmedzeného odvolania, článok 234 druhý
         odsek ES sa má vykladať v tom zmysle, že právomoc nariadiť podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorú toto ustanovenie
         Zmluvy zveruje všetkým vnútroštátnym súdom, nemôže byť spochybnená uplatnením takých pravidiel vnútroštátneho práva, ktoré
         umožňujú súdnemu orgánu v odvolacom konaní zmeniť rozhodnutie nariaďujúce podanie návrhu na začatie prejudiciálneho konania
         na Súdny dvor, zrušiť tento návrh a nariadiť súdnemu orgánu, ktorý uvedené rozhodnutie vydal, aby pokračoval v prerušenom
         vnútroštátnom konaní.

       O štvrtej otázke
      99      Vnútroštátny súd sa vo svojej štvrtej otázke v podstate pýta, či sa články 43 ES a 48 ES majú vykladať v tom zmysle, že je
         v rozpore s nimi právna úprava členského štátu, ktorá bráni spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva tohto členského
         štátu premiestniť svoje sídlo do iného členského štátu, pričom by si ponechala svoje postavenie spoločnosti podliehajúcej
         vnútroštátnemu právu členského štátu, podľa ktorého právnej úpravy bola založená.

      100    Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Cartesio, spoločnosť založená v súlade s maďarskou právnou úpravou, ktorá si
         pri svojom založení zriadila sídlo v Maďarsku, premiestnila svoje sídlo do Talianska, ale chce si ponechať svoje postavenie
         spoočnosti podliehajúcej maďarskému právu.

      101    Podľa zákona o obchodnom registri sa sídlo spoločnosti založenej podľa maďarského práva nachádza v mieste, kde je miesto jej
         riadenia.

      102    Vnútroštátny súd uvádza, že návrh na zápis zmeny sídla spoločnosti Cartesio, ňou podaný, do obchodného registra bol zamietnutý
         súdom povereným vedením obchdoného registra z dôvodu, že podľa maďarského práva spoločnosť založená v Maďarsku nemôže aj premiestniť
         svoje sídlo, ako je definované v uvedenom zákone, do cudziny, aj naďalej podliehať maďarskému zákonu ako zákonu upravujúcemu
         jej osobný štatút.

      103    Takéto premiestnenie si vyžaduje, aby spoločnosť bola najprv zrušená a nanovo bola založená v súlade s právom krajiny, na
         ktorej území si želá zriadiť svoje nové sídlo.

      104    V tejto súvislosti Súdny dvor pripomenul v bode 19 už citovaného rozsudku Daily Mail and General Trust, že spoločnosť založená
         podľa vnútroštátneho právneho poriadku existuje len prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá určuje jej založenie
         a fungovanie.

      105    V bode 20 toho istého rozsudku Súdny dvor uviedol, že právne úpravy členských štátov sa odlišujú vo veľkej miere, pokiaľ ide
         tak o väzbu s vnútroštátnym územím vyžadovanú s cieľom založenia spoločnosti, ako aj o možnosť pre spoločnosť založenú v súlade
         s takouto právnou úpravou neskôr zmeniť túto väzbu. Niektoré právne úpravy vyžadujú, aby sa nielen sídlo uvedené v stanovách,
         ale aj skutočné sídlo, teda správne ústredie spoločnosti nachádzalo na území predmetných členských štátov, takže premiestnenie
         správneho ústredia mimo tohto územia predpokladá zrušenie spoločnosti so všetkými dôsledkami, ktoré takéto zrušenie spôsobuje
         z hľadiska práva spoločností. Iné právne úpravy priznávajú spoločnostiam právo premiestniť svoje správne ústredie do cudziny,
         ale niektoré podriaďujú toto právo určitým obmedzaniam a právne dôsledky prevodu sa menia v závislosti od jednotlivých členských
         štátov.

      106    Súdny dvor okrem toho uviedol v bode 21 toho istého rozsudku, že Zmluva EHS zohľadnila tento rozdiel medzi vnútroštátnymi
         právnymi úpravami. Zmluva EHS tým, že definovala v článku 58 Zmluvy (zmenený na článok 58 Zmluvy ES, teraz článok 48 ES) spoločnosti,
         ktoré sú oprávnené využiť právo usadiť sa, dala na tú istú úroveň sídlo uvedené v stanovách, správne ústredie a hlavnú prevádzkareň
         spoločnosti ako určitý druh väzby k územiu.

      107    V rozsudku z 5. novembra 2002, Überseering (C‑208/00, Zb. s. I‑9919, bod 70), Súdny dvor potvrdil tento prístup a vyvodil
         z toho, že možnosť spoločnosti založenej podľa právnej úpravy členského štátu premiestniť svoje sídlo, či už to, ktoré je
         uvedené v stanovách, alebo skutočné, do iného členského štátu bez toho, aby stratila svoju právnu subjektivitu, ktorú má v právnom
         poriadku členského štátu založenia, a prípadne spôsob tohto premiestnenia sú určené vnútroštátnou právnou úpravou, v súlade
         s ktorou uvedená spoločnosť bola založená. Vyvodil z toho, že členský štát má možnosť uložiť spoločnosti založenej podľa svojho
         právneho poriadku obmedzenia premiestnenia jej skutočného sídla mimo svojho územia, ak si má táto spoločnosť zachovať právnu
         subjektivita, ktorú má podľa práva tohto členského štátu.

      108    Je potrebné ďalej zdôrazniť, že Súdny dvor takisto dospel k tomuto záveru na základe znenia článku 58 Zmluvy EHS. Zmluva EHS
         totiž tým, že definovala v tomto článku spoločnosti, ktoré sú oprávnené využiť právo usadiť sa, považovala rozdiely v jednotlivých
         členských štátoch medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami, ktoré sa týkajú tak väzby vyžadovanej v prípade spoločností patriacich
         pod túto právnu úpravu, ako aj možnosti a prípadne spôsobu premiestnenia sídla spoločnosti, či už toho, ktoré je uvedené v stanovách,
         alebo skutočného, založenej podľa vnútroštátneho práva, za ťažkosť nevyriešenú pravidlami o práve usadiť sa, ale ktorá musí
         byť vyriešená legislatívnymi prípravami a prípravami dokumentov zmluvnej povahy, ktoré ešte neskončili (pozri v tomto zmysle
         rozsudky Daily Mail and General Trust, už citovaný, body 21 až 23 a Überseering, už citovaný, bod 69).

      109    Preto v súlade s článkom 48 ES v prípade neexistencie jednotnej definície spoločností v práve Spoločenstva, ktoré sú oprávnené
         využiť právo na usadenie sa v závislosti od jednotného kritéria väzby, určujúceho vnútroštátne právo uplatniteľné na spoločnosť,
         otázka, či sa článok 43 ES vzťahuje na spoločnosť, ktorá sa odvoláva na základnú slobodu stanovenú týmto článkom, napokon
         podobne ako otázka, či fyzická osoba je štátnym príslušníkom členského štátu, ktorý je oprávnený z tohto dôvodu využiť túto
         slobodu, predstavuje predbežnú otázku, v prípade ktorej vzhľadom na súčasný stav práva Spoločenstva je možné nájsť odpoveď
         len v uplatniteľnom vnútroštátnom práve. Iba ak sa teda preverilo, že táto spoločnosť má vzhľadom na podmienky stanovené v článku
         48 ES naozaj slobodu usadiť sa, vzniká otázka, či uvedená spoločnosť je konfrontovaná s obmedzením tejto slobody v zmysle
         článku 43 ES.

      110    Členský štát má teda možnosť definovať tak väzbu, ktorá sa vyžaduje od spoločnosti na to, aby mohla byť považovaná za založenú
         podľa jeho vnútroštátneho práva, a preto bola oprávnená využiť právo usadiť sa, ako aj väzbu vyžadovanú na zachovanie tohto
         postavenia neskôr. Táto možnosť voľby zahŕňa možnosť pre tento členský štát, aby neumožnil spoločnosti, na ktorú sa vzťahuje
         jeho vnútroštátne právo, zachovať si toto postavenie, keď sa tá chce zreorganizovať v inom členskom štáte premiestnením svojho
         sídla na územie posledného uvedeného štátu, prerušiac tak väzbu, ktorú stanovuje vnútroštátne právo členského štátu, kde bola
         spoločnosť založená.

      111    Takýto prípad premiestnenia sídla spoločnosti založenej podľa práva členského štátu do iného členského štátu bez zmeny práva,
         ktoré sa na ňu vzťahuje, však musí byť odlíšený od prípadu, keď ide o premiestnenie spoločnosti založenej v jednom členskom
         štáte do iného členského štátu so zmenou vnútroštátneho práva, ktoré sa na ňu vzťahuje, pričom v takom prípade sa spoločnosť
         zmení na formu spoločnosti upravenú vnútroštátnym právom členského štátu, do ktorého došlo k premiestneniu.

      112    V poslednom uvedenom prípade totiž možnosť uvedená v bode 110 tohto rozsudku nezahŕňa žiadnu imunitu vnútroštátnej právnej
         úpravy v otázkach založenia a zrušenia spoločnosti voči pravidlám Zmluvy ES, ktorými je upravená sloboda usadiť sa, a najmä
         nemôže odôvodniť to, aby členský štát založenia tým, že uloží povinnosť zrušiť a zlikvidovať spoločnosť, zabránil tejto spoločnosti
         premeniť sa na spoločnosť podľa vnútroštátneho práva iného členského štátu, ak to jeho právne predpisy povoľujú.

      113    Takáto prekážka uskutočnenia premeny takejto spoločnosti bez predchádzajúceho zrušenia a likvidácie na spoločnosť podliehajúcu
         vnútroštátnemu právu členského štátu, do ktorého sa táto spoločnosť chce premiestniť, by predstavovala obmedzenie slobody
         usadiť sa predmetnej spoločnosti, ktoré s výnimkou prípadu, keď je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, je zakázané
         podľa článku 43 ES (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok CaixaBank France, už citovaný, body 11 a 17).

      114    Okrem toho je potrebné konštatovať, že od už citovaných rozsudkov Daily Mail and General Trust a Überseering legislatívne
         prípravy a prípravy dokumentov zmluvnej povahy v oblasti práva spoločností, uvedené v článku 44 ods. 2 písm. g) ES a článku
         293 ES, sa zatiaľ netýkali rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami uvedených v týchto rozsudkoch, a teda ešte nezabezpečili
         ich odstránenie.

      115    Komisia však tvrdí, že neexistencia právnej úpravy Spoločenstva v danej oblasti konštatovaná Súdnym dvorom v bode 23 už citovaného
         rozsudku Daily Mail and General Trust bola riešená pravidlami Spoločenstva o premiestnení sídla do iného členského štátu,
         ktoré sú uvedené v nariadeniach, akými sú nariadenia č. 2137/85 a č. 2157/2001, ktoré sa týkajú EZHZ a SE, alebo ešte nariadenie
         Rady (ES) č. 1435/2003 z 22. júla 2003 o stanovách Európskeho družstva (SCE) (Ú. v. EÚ L 207, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 280),
         ako aj maďarskou právnou úpravou prijatou následne po týchto nariadeniach.

      116    Tvrdí, že tieto pravidlá by mohli, alebo dokonca mali byť uplatnené mutatis mutandis na cezhraničné premiestnenie skutočného sídla spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva členského štátu.

      117    V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že hoci tieto nariadenia prijaté na základe článku 308 ES stanovujú naozaj mechanizmus
         umožňujúci novým právnym subjektom, ktoré sú tam upravené, premiestniť svoje sídlo uvedené v stanovách, a teda tiež svoje
         skutočné sídlo, pričom tieto dve sídla sa musia nachádzať v tom istom členskom štáte, do iného členského štátu bez toho, aby
         to viedlo k zrušeniu pôvodnej právnickej osoby a vzniku novej právnickej osoby, takéto premiestnenie stále nevyhnutne zahŕňa
         zmenu, pokiaľ ide o vnútroštátne právo uplatniteľné na subjekt, ktorý premiestnenie vykonáva.

      118    To vyplýva napríklad v prípade SE z článku 7 a článku 9 ods. 1 písm. c) bodu ii) nariadenia č. 2157/2001.

      119    Vo veci samej však chce spoločnosť Cartesio len premiestniť svoje skutočné sídlo z Maďarska do Talianska, ale zostať spoločnosťou
         riadiacou sa maďarským právom, a teda bez zmeny, pokiaľ ide o vnútroštátne právo, ktorým sa riadi.

      120    Preto uplatnenie právnej úpravy Spoločenstva, na ktorú odkazuje Komisia mutatis mutandis, aj keby sa mala uplatniť na prípad cezhraničného premiestnenia sídla spoločnosti riadiacej sa vnútroštátnym právom členského
         štátu, nemôže aj tak viesť k želanému výsledku v situácii, akou je tá, o ktorú ide vo veci samej.

      121    Ďalej, pokiaľ ide o dopad už citovaného rozsudku SEVIC Systems na zásadu stanovenú v už citovaných rozsudkoch Daily Mail and
         General Trust a Überseering, je potrebné konštatovať, že tieto rozsudky sa netýkajú toho istého problému, takže nemožno tvrdiť,
         že prvý uvedený vymedzil rozsah tých ostatných.

      122    Vec, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok SEVIC Systems, sa týkala toho, či uznať v členskom štáte založenia spoločnosti
         transakciu spočívajúcu v založení cezhraničným zlúčením, ktoré vykonala táto spoločnosť v inom členskom štáte, čo je prípad
         úplne odlišný od situácie, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Daily Mail and General Trust. Predmetná
         situácia vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok SEVIC Systems, sa teda podobá situáciám, ktoré boli predmetom iných
         rozsudkov Súdneho dvora (pozri rozsudky z 9. marca 1999, Centros, C‑212/97, Zb. s. I‑1459; Überseering, už citovaný, ako aj
         z 30. septembra 2003, Inspire Art, C‑167/01, Zb. s. I‑10155).

      123    V takýchto situáciách však predbežná otázka, ktorá vzniká, nie je tá, ktorá je uvedená v bode 109 tohto rozsudku, teda či
         dotknutá spoločnosť môže byť považovaná za spoločnosť so štátnou príslušnosťou členského štátu, podľa ktorého právnej úpravy
         bola založená, ale skôr to, či táto spoločnosť, v prípade ktorej je nesporné, že je spoločnosťou riadiacou sa vnútroštátnym
         právom členského štátu, narazila, alebo nie na obmedzenie pri výkone svojho práva usadiť sa v inom členskom štáte.

      124    Vzhľadom na všetky vyššie uvedené okolnosti je potrebné odpovedať na štvrtú položenú otázku tak, že v súčasnom stave práva
         Spoločenstva sa majú články 43 ES a 48 ES vykladať v tom zmysle, že v rozpore s nimi nie je právna úprava členského štátu,
         ktorá bráni spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva tohto členského štátu premiestniť svoje sídlo do iného členského
         štátu, pričom by si ponechala svoje postavenie spoločnosti podliehajúcej vnútroštátnemu právu členského štátu, podľa ktorého
         právnej úpravy bola založená.

       O trovách
      125    Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Súdny orgán, akým je vnútroštátny súd, rozhodujúci o odvolaní proti rozhodnutiu súdu povereného vedením obchodného registra,
            ktorým bola zamietnutá žiadosť o zápis zmeny údajov v tomto registri, sa má považovať za súdny orgán, ktorý má právomoc podať
            návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, napriek tomu, že ani v prípade rozhodnutia uvedeného súdu, ani
            v prípade skúmania odvolania podaného proti tomuto rozhodnutiu vnútroštátnym súdom nejde o kontradiktórne konanie.
      2.      Súdny orgán, akým je vnútroštátny súd, ktorého rozhodnutia vydané v rámci takého sporu, o aký ide vo veci samej, môžu byť
            predmetom kasačného opravného prostriedku, nemôže byť považovaný za súdny orgán, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný
            opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku 234 tretieho odseku ES.
      3.      V prípade pravidiel vnútroštátneho práva týkajúcich sa práva na odvolanie proti rozhodnutiu nariaďujúcemu podanie návrhu na
            začatie prejudiciálneho konania, pre ktoré je typická skutočnosť, že celý spor vo veci samej zostáva v konaní na vnútroštátnom
            súde, pričom iba rozhodnutie vnútroštátneho súdu podať návrh na začatie prejudiciálneho konania môže byť predmetom obmedzeného
            odvolania, sa má článok 234 druhý odsek ES vykladať v tom zmysle, že právomoc nariadiť podanie návrhu na začatie prejudiciálneho
            konania, ktorú toto ustanovenie Zmluvy zveruje všetkým vnútroštátnym súdom, nemôže byť spochybnená uplatnením takých pravidiel
            vnútroštátneho práva, ktoré umožňujú súdnemu orgánu v odvolacom konaní zmeniť rozhodnutie nariaďujúce podanie návrhu na začatie
            prejudiciálneho konania na Súdny dvor, zrušiť tento návrh a nariadiť súdnemu orgánu, ktorý uvedené rozhodnutie vydal, aby
            pokračoval v prerušenom vnútroštátnom konaní.
      4.      V súčasnom stave práva Spoločenstva sa majú články 43 ES a 48 ES vykladať v tom zmysle, že v rozpore s nimi nie je právna
            úprava členského štátu, ktorá bráni spoločnosti založenej podľa vnútroštátneho práva tohto členského štátu premiestniť svoje
            sídlo do iného členského štátu, pričom by si ponechala svoje postavenie spoločnosti podliehajúcej vnútroštátnemu právu členského
            štátu, podľa ktorého právnej úpravy bola založená.
      Podpisy
      * Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 27. februára 2003. # Adolf Truley GmbH proti Bestattung Wien GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Vergabekontrollsenat des Landes Wien - Rakúsko. # Verejné obstarávanie dodania tovaru. # Vec C-373/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 24. júna 1969. # Milch-, Fett- und Eierkontor GmbH proti Hauptzollamt Saarbrücken. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht des Saarlandes - Nemecko. # Vec 29-68.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 1. októbra 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2005/60/ES - Predchádzanie využívaniu finančného systému na účely prania špinavých peňazí a financovania terorizmu - Neúplné prebratie - Neoznámenie opatrení na prebratie. # Vec C-502/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 1. októbra 2009 – Komisia/Španielsko
      (vec C‑502/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2005/60/ES – Predchádzanie využívania finančného systému na účely prania špinavých peňazí a financovania terorizmu – Neúplné prebratie – Neoznámenie opatrení na prebratie“
      1.                     Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi (článok 249 tretí odsek ES) (pozri bod 21)
      2.                     Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie založené na vnútroštátnom poriadku –
            Neprípustnosť (článok 226 ES) (pozri body 24, 25)
      3.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 27)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu
                  a Rady 2005/60/ES z 26. októbra 2005 o predchádzaní využívania finančného systému na účely prania špinavých peňazí a financovania
                  terorizmu (Ú. v. EÚ L 309, s. 15) v stanovenej lehote

            Výrok

                  1.

                  	Španielske kráľovstvo si tým, že neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
                     súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/60/ES z 26. októbra 2005 o predchádzaní využívania finančného systému
                     na účely prania špinavých peňazí a financovania terorizmu a tým, že neinformovalo Komisiu Európskych spoločenstiev o ustanoveniach
                     vnútroštátneho práva, ktoré by mali prispieť k zabezpečeniu tohto súladu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku
                     45 tejto smernice.

                  2.

                  	Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. decembra 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-395/99.