title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. októbra 2017.#Konanie začaté na návrh Aleksandry Kubickej.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Nariadenie (EÚ) č. 650/2012 – Dedičské veci a európske osvedčenie o dedičstve – Rozsah pôsobnosti – Nehnuteľnosť nachádzajúca sa v členskom štáte, ktorého právny poriadok nepozná vindikačný odkaz – Odmietnutie uznať vecné účinky takéhoto odkazu.#Vec C-218/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 12. októbra 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Nariadenie (EÚ) č. 650/2012 – Dedičské veci a európske osvedčenie o dedičstve – Rozsah pôsobnosti – Nehnuteľnosť nachádzajúca sa v členskom štáte, ktorého právny poriadok nepozná vindikačný odkaz – Odmietnutie uznať vecné účinky takéhoto odkazu“
      Vo veci C‑218/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Krajský súd Gorzów Wielkopolski, Poľsko) z 8. marca 2016 a doručený Súdnemu dvoru 19. apríla 2016, ktorý súvisí s konaním začatým na návrh:

         Aleksandra Kubicka

      za účasti:

         Przemysława Bac, konajúca v postavení notárky,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory M. Ilešič, sudcovia A. Rosas, C. Toader (spravodajkyňa), A. Prechal, a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. marca 2017,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               –

               Przemysława Bac, konajúca v postavení notárky, v zastúpení: M. Margoński, zastępca notarialny,

               –

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, M. Nowak a S. Żyrek, splnomocnení zástupcovia,

               –

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, J. Möller, M. Hellmann a J. Mentgen, splnomocnení zástupcovia,

               –

               grécka vláda, v zastúpení: E. Tsaousi a A. Magrippi, splnomocnené zástupkyne,

               –

               španielska vláda, v zastúpení: V. Ester Casas a S. Jiménez García, splnomocnení zástupcovia,

               –

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér, G. Koós a M. Tátrai, splnomocnení zástupcovia,

               –

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin a A. Stobiecka‑Kuik, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. mája 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článku 31 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve (Ú. v. EÚ L 201, 2012, s. 107).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu týkajúceho sa konania začatého na návrh pani Aleksandry Kubickej na notárskom úrade so sídlom v Słubiciach (Poľsko) na účely zriadenia závetu v podobe verejnej listiny obsahujúcej vindikačný odkaz.

         Právny rámec
      Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 7, 8, 15, 18, 19 a 37 nariadenia č. 650/2012 znejú takto:

                        „(7)

                        Je potrebné uľahčiť riadne fungovanie vnútorného trhu odstránením prekážok voľného pohybu osôb, ktoré v súčasnosti narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky. V európskom priestore spravodlivosti musia mať občania možnosť usporiadať svoje dedičstvo vopred. Musia byť efektívne zaručené práva dedičov a odkazovníkov, ďalších osôb s blízkym vzťahom k zosnulému, ako aj veriteľov poručiteľa.

                        (8)

                        Na dosiahnutie týchto cieľov by toto nariadenie malo spojiť ustanovenia o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní – alebo prípadne prijímaní –, vykonateľnosti a výkone rozhodnutí, verejných listín a súdnych zmierov, ako aj o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve.

                  …

                        (15)

                        Toto nariadenie by malo umožniť vznik alebo prechod práva k nehnuteľnému alebo hnuteľnému majetku na základe dedenia, ako sa ustanovuje v rozhodnom práve na dedenie. Nemal by ním však byť dotknutý obmedzený počet (numerus clausus) vecných práv, ktoré poznajú vnútroštátne právne poriadky niektorých členských štátov. Od členského štátu by sa nemalo požadovať uznanie vecného práva, ktoré sa vzťahuje na majetok nachádzajúci sa v uvedenom členskom štáte, pokiaľ jeho právo nepozná dané vecné právo.

                  …

                        (18)

                        Požiadavky na zápis práva k nehnuteľnému alebo hnuteľnému majetku do registra by sa mali z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia vylúčiť. Zákonné podmienky a spôsob vykonania zápisu a orgány zodpovedné za kontrolu toho, či sú splnené všetky požiadavky a či je predložená alebo založená úplná dokumentácia alebo či obsahuje potrebné informácie, ako sú katastre alebo notári, by sa preto mali určiť v právnom poriadku členského štátu, v ktorom sa register vedie (v prípade nehnuteľného majetku lex rei sitae). Orgány môžu predovšetkým skontrolovať, či právo zosnulého na majetok, ktorý je predmetom dedičstva a ktorý je uvedený v dokumente predloženom na zápis, je právo, ktoré je ako také zapísané v registri alebo ktoré je inak preukázané v súlade s právnym poriadkom členského štátu, v ktorom sa register vedie. S cieľom vyhnúť sa duplicite písomností by registračné orgány mali uznať takéto písomnosti, ktoré vyhotovili príslušné orgány v inom členskom štáte a ktorých pohyb sa ustanovuje v tomto nariadení. Európske osvedčenie o dedičstve vydané podľa tohto nariadenia by predovšetkým malo predstavovať platnú písomnosť na zápis majetku, ktorý je predmetom dedičstva, do registra členského štátu. To by však orgánom, ktoré sa venujú registrácii, nemalo brániť v tom, aby osobu žiadajúcu o zápis požiadali o poskytnutie takých dodatočných informácií alebo predloženie takých dodatočných dokumentov, aké sa požadujú podľa právneho poriadku členského štátu, v ktorom sa vedie register, napríklad informácie alebo dokumenty týkajúce sa zaplatenia daní. Príslušný orgán môže osobu žiadajúcu o zápis poučiť o spôsobe doplnenia chýbajúcich informácií alebo dokumentov.

                        (19)

                        Účinky zápisu práva do registra by sa mali z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia tiež vylúčiť. To, či má zápis napríklad deklaratórny alebo konštitutívny účinok, by mal preto určiť právny poriadok členského štátu, v ktorom sa register vedie. Takže ak si napríklad nadobudnutie práva na nehnuteľný majetok podľa právneho poriadku členského štátu, v ktorom sa register vedie, vyžaduje zápis do registra s cieľom zabezpečiť účinok erga omnes alebo s cieľom chrániť právne transakcie, mal by sa moment takéhoto nadobudnutia práva riadiť právnym poriadkom tohto členského štátu.

                  …

                        (37)

                        S cieľom umožniť občanom využívať výhody vnútorného trhu pri úplnej právnej istote by im toto nariadenie malo umožniť vopred poznať rozhodné právo pre ich dedičstvo. Mali by sa zaviesť harmonizované kolízne normy, aby sa zamedzilo protichodným výsledkom. Základné pravidlo by malo zabezpečiť, že sa dedenie bude predvídateľne spravovať právnym poriadkom, s ktorým má úzku väzbu. Z dôvodu právnej istoty a s cieľom predísť rozdeleniu dedičstva na niekoľko častí by sa malo uvedeným právnym poriadkom spravovať celé dedičstvo, t. j. všetok majetok tvoriaci dedičstvo bez ohľadu na povahu majetku a bez ohľadu na to, či sa majetok nachádza v inom členskom štáte alebo v treťom štáte.“

               4

               Podľa článku 1 tohto nariadenia:
               „1.   Toto nariadenie sa vzťahuje na dedenie majetku zosnulých osôb. Nevzťahuje sa na daňové, colné a správne veci.
               2.   Z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia sú vylúčené:
               …

                        k)

                        povaha vecných práv a

                        l)

                        zápis práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam do registra vrátane právnych náležitostí takéhoto zápisu a účinky zápisu alebo opomenutia zápisu takýchto práv do registra.“

               5

               Článok 3 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia definuje „dedenie“ ako „prechod dedičstva po zosnulom a zahŕňa všetky dôvody prechodu majetku, práv a povinností z dôvodu smrti nezávisle od toho, či ide o prechod na základe právneho úkonu nakladania s majetkom pre prípad smrti, alebo zo zákona“.

               6

               Článok 22 nariadenia č. 650/2012, nazvaný „Voľba práva“, vo svojom odseku 1 prvom pododseku stanovuje:
               „Osoba si môže za rozhodné právo, ktorým sa bude spravovať dedenie jej celého dedičstva, zvoliť právny poriadok štátu, ktorého je v čase voľby alebo úmrtia štátnym príslušníkom.“

               7

               Článok 23 tohto nariadenia, nazvaný „Rozsah pôsobnosti rozhodného práva“, vo svojom odseku 1, ako aj vo svojom odseku 2 písm. b) a e) stanovuje:
               „1.   Právnym poriadkom určeným podľa článku 21 alebo článku 22 sa spravuje celé dedičstvo.
               2.   Uvedené právo upravuje najmä:
               …

                        b)

                        určenie oprávnených osôb, určenie ich príslušných dedičských podielov a povinností, ktoré im môže uložiť zosnulý, ako aj určenie iných dedičských práv vrátane dedičských práv pozostalého manžela (manželky) alebo partnera (partnerky);

                  …

                        e)

                        prechod majetku, práv a záväzkov tvoriacich časť dedičstva na dedičov, prípadne odkazovníkov vrátane podmienok a účinkov prijatia alebo odmietnutia dedičstva či odkazu.“

               8

               Podľa článku 31 uvedeného nariadenia, nazvaného „Prispôsobenie vecných práv“:
               „Ak sa osoba dovoláva vecného práva, na ktoré má nárok na základe rozhodného práva pre dedenie, a právny poriadok členského štátu, v ktorom sa práva dovoláva, dotknuté vecné právo nepozná, toto právo sa v prípade potreby čo najviac prispôsobí najbližšiemu rovnocennému vecnému právu podľa právneho poriadku tohto štátu, pričom zohľadní ciele a záujmy, ktoré dotknuté vecné právo sleduje, a s ním spojené účinky.“

               9

               Kapitola VI nariadenia č. 650/2012, nazvaná „Európske osvedčenie o dedičstve“, obsahuje články 62 až 73. článok 62 tejto kapitoly stanovuje:
               „1.   Týmto nariadením sa zavádza európske osvedčenie o dedičstve (ďalej len „osvedčenie“), ktoré sa vydá na účely použitia v inom členskom štáte a má účinky uvedené v článku 69.
               2.   Použitie osvedčenia nie je povinné.
               3.   Osvedčenie nenahrádza vnútroštátne doklady používané na podobné účely v členských štátoch. Osvedčenie, ktoré sa raz vydá na použitie v inom členskom štáte, má však účinky uvedené v článku 69 aj v členskom štáte, ktorého orgány ho vystavili v súlade s touto kapitolou.“

               10

               Článok 63 tohto nariadenia, nazvaný „Účel osvedčenia“, vo svojich odsekoch 1 a 2 stanovuje:
               „1.   Osvedčenie je určené na to, aby ho využívali dedičia, odkazovníci s priamymi právami k dedičstvu…, ktorí sa potrebujú v inom členskom štáte dovolať svojho postavenia alebo uplatniť svoje práva ako dedičia alebo odkazovníci…
               2.   Osvedčenie možno využívať najmä na preukázanie jednej alebo viacerých z týchto skutočností:

                        a)

                        postavenie a/alebo práva každého dediča, prípadne odkazovníka uvedeného v osvedčení a ich príslušné dedičské podiely;

                        b)

                        pridelenie konkrétneho majetku, ktorý je súčasťou dedičstva, dedičom, prípadne odkazovníkom uvedeným v osvedčení;

                  …“

               11

               Článok 68 uvedeného nariadenia, ktorý upravuje obsah osvedčenia, stanovuje:
               „Ak sa to požaduje na účely, na ktoré sa osvedčenie vydáva, uvedú sa v ňom tieto informácie:
               …

                        m)

                        zoznam práv a/alebo majetku pre každého odkazovníka;

                  …“

               12

               Článok 69 rovnakého nariadenia, nazvaný „Účinky osvedčenia“, stanovuje:
               „1.   Osvedčenie má účinky vo všetkých členských štátoch bez potreby osobitného konania.
               2.   Platí domnienka, že osvedčenie je dokladom o skutočnostiach, ktoré boli preukázané podľa rozhodného práva pre dedenie alebo podľa iného rozhodného práva pre konkrétne skutočnosti. O osobe, ktorá je v osvedčení uvedená ako dedič, odkazovník,… platí domnienka, že má postavenie uvedené v osvedčení a/alebo práva alebo právomoci uvedené v osvedčení, pričom tieto práva alebo právomoci podliehajú výlučne podmienkam a/alebo obmedzeniam uvedeným v osvedčení.
               …
               5.   Osvedčenie predstavuje platný doklad na zápis práva k majetku, ktorý je predmetom dedičstva, do príslušného registra členského štátu bez toho, aby bol dotknutý článok 1 ods. 2 písm. k) a l).“

         Poľské právo
      Občiansky zákonník

               13

               Článok 9811 ods. 1 Kodeks Cywilny (Občiansky zákonník) stanovuje:
               „Poručiteľ môže v závete zriadenom formou notárskej zápisnice určiť, že určená osoba nadobudne predmet odkazu ku dňu smrti (vindikačný odkaz)“.

               14

               Podľa odseku 2 bodu 2 tohto článku 9811 môže byť predmetom takého vindikačného odkazu spoluvlastnícky podiel na nehnuteľnosti, ktorý predstavuje prevoditeľné vlastnícke právo.

               15

               Článok 968 Občianskeho zákonníka sa vzťahuje na damnačný odkaz, pričom poručiteľ môže zriadiť jednoduchý odkaz závetom v akejkoľvek prípustnej forme, predovšetkým aj vlastnoručným závetom. Týmto druhom odkazu je dedič povinný previesť právo k majetku na odkazovníka, pričom odkazovník môže od dediča požadovať výkon odkazu.

         Notársky poriadok

               16

               Podľa článku 81 Prawo o notariacie (zákon, ktorým sa zavádza notársky poriadok) zo 14. februára 1991 (Dziennik Ustaw č. 22, čiastka 91) v znení zákona z 13. decembra 2013 (Dziennik Ustaw z roku 2014, čiastka 164) (ďalej len „notársky poriadok“), je notár povinný odmietnuť vykonať notárske úkony, ktoré sú v rozpore s právom.

               17

               Z článku 83 ods. 2 notárskeho poriadku vyplýva, že osoba, ktorej notár odmietol vykonať notársky úkon, môže podať proti tomuto odmietnutiu sťažnosť. Túto sťažnosť najskôr preskúma notár, ktorý odmietol úkon vykonať, a ktorý v prípade, že ju považuje za dôvodnú, požadovaný notársky úkon vykoná. Ak naopak notár sťažnosti nevyhovie, preskúma vec Sąd Okręgowy (Krajský súd, Poľsko), miestne príslušný podľa sídla notárskeho úradu.

         Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka

               18

               Pani Kubická, poľská štátna príslušníčka s bydliskom vo Frankfurte nad Odrou (Nemecko), uzavrela manželstvo s nemeckým štátnym príslušníkom. Z toho zväzku sa narodili dve, ešte maloleté deti. Manželia sú spoluvlastníkmi, každý v jednej polovici, pozemku vo Frankfurte nad Odrou, na ktorom je postavený ich rodinný dom. Pani Kubická sa obrátila na notársky úrad so sídlom v Słubiciach (Poľsko) s cieľom zriadiť svoj závet.

               19

               Pani Kubická si priala do svojho závetu vložiť vindikačný odkaz, ktorý je poľským právom dovolený, v prospech svojho manžela, a ktorého predmet je jej spoluvlastnícky podiel na spoločnej nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza vo Frankfurte nad Odrou. Pokiaľ ide o zvyšnú časť vecí tvoriacich jej dedičstvo, praje si zachovať zákonné nástupníctvo, na základe ktorého manžel a deti budú dediť rovným dielom.

               20

               Výslovne vylúčila uplatnenie jednoduchého odkazu (damnačného odkazu) upraveného v článku 968 Občianskeho zákonníka, keďže taký odkaz by spôsobil problémy súvisiace so zastupovaním jej maloletých detí, ktoré sú oprávnenými osobami, a viedol by aj k dodatočným nákladom.

               21

               Dňa 4. novembra 2015 zástupca notárky odmietol vykonať notársky úkon spočívajúci v zriadení závetu obsahujúceho vindikačný odkaz, ako požadovala pani Kubická, z dôvodu, že zriadenie závetu obsahujúceho taký odkaz je v rozpore s nemeckými právnymi predpismi a judikatúrou z oblasti vecných práv a zápisu vlastníckych práv v katastri nehnuteľností, ktoré treba zohľadniť v zmysle článku 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článku 31 nariadenia č. 650/2012, a že taký úkon je teda v rozpore s právom.

               22

               Spresnil, že v Nemecku možno odkazovníka zapísať do katastra nehnuteľností iba na základe notárskej zmluvy o prechode vlastníckeho práva k nehnuteľnosti medzi dedičmi a odkazovníkom. Cudzie vindikačné odkazy sú v Nemecku cestou takzvaného prispôsobenia upravené na damnačné odkazy podľa článku 31 nariadenia č. 650/2012. Tento výklad vyplýva z odôvodnení nemeckého zákona, ktorým bolo zmenené vnútroštátne právo v súlade s ustanoveniami nariadenia č. 650/2012 [Internationales Erbrechtsverfahrensgesetz (zákon o medzinárodnom dedičskom konaní) z 29. júna 2015, BGBl. I, s. 1042].

               23

               Dňa 16. novembra 2015 podala pani Kubická na základe článku 83 notárskeho poriadku príslušnému notárovi sťažnosť proti rozhodnutiu, ktorým bolo odmietnuté zriadiť závet obsahujúci uvedený vindikačný odkaz. Tvrdila, že ustanovenia nariadenia č. 650/2012 treba vykladať autonómne a že v podstate žiadne z jeho ustanovení neodôvodňuje obmedziť rozhodné dedičské právo takým spôsobom, ktorý by ospravedlňoval neuznanie vecných účinkov vindikačného odkazu.

               24

               Z dôvodu, že sťažnosti, ktorú podala pani Kubická na notárskom úrade, nebolo vyhovené, podala pani Kubická žalobu na Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Krajský súd Gorzów Wielkopolski, Poľsko).

               25

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že podľa článku 23 ods. 2 písm. b) a e), ako aj článku 68 písm. m) nariadenia č. 650/2012 sa na vindikačný odkaz vzťahuje rozhodné dedičské právo, avšak pýta sa, v akom rozsahu môže právo uplatniteľné v mieste, kde sa nachádza nehnuteľnosť, ktorá je predmetom tohto odkazu, obmedziť vecné účinky vindikačného odkazu, ktoré sú stanovené zvoleným dedičským právom.

               26

               Vzhľadom na to, že na základe článku 1 ods. 2 písm. k) nariadenia č. 650/2012 je „povaha vecných práv“ vylúčená z rozsahu pôsobnosti nariadenia, nemôže vindikačný odkaz, ktorý stanovuje dedičské právo, zakladať vecné práva, ktoré lex rei sitae odkázanej veci nepozná. Treba však určiť, či to isté ustanovenie tiež z oblasti pôsobnosti tohto nariadenia vylučuje možné dôvody nadobudnutia vecných práv. V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd domnieva, že otázka nadobudnutia vecných práv vindikačným odkazom spadá výlučne do pôsobnosti rozhodného dedičského práva. Poľská právna náuka zastáva v tejto oblasti rovnaké stanovisko, avšak v dôvodovej správe k návrhu zákona o medzinárodnom dedičskom práve, ktorým sa menia ustanovenia týkajúce sa osvedčenia o dedičstve a niektoré ďalšie ustanovenia [Gesetzesentwurf der Bundesregierung, BT‑Drs. 17/5451 zo 4. marca 2015], upravuje, že nemecké právo nemusí v rámci nariadenia č. 650/2012 uznať vindikačný odkaz vydaný na základe závetu zriadeného podľa práva iného členského štátu.

               27

               Vnútroštátny súd sa s odkazom na článok 1 ods. 2 písm. l) rovnakého nariadenia tiež pýta, či môže mať právo uplatniteľné na registre práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam vplyv na dedičskoprávne následky odkazu. V tejto súvislosti spresňuje, že ak sa uzná, že odkaz vyvoláva vecné účinky v oblasti dedenia, právo členského štátu, v ktorom je tento register vedený, by slúžilo len na to, aby zapísalo následky dedičskoprávneho nadobudnutia a nemalo by žiadny vplyv na nadobudnutie ako také.

               28

               Z toho dôvodu sa tento súd domnieva, že výklad článku 31 nariadenia č. 650/2012 tiež závisí od toho, či členský štát, v ktorom sa vec, ktorá je predmetom odkazu, nachádza, môže alebo nemôže spochybniť vecný účinok tohto odkazu, ktorý vyplýva zo zvoleného dedičského práva.

               29

               Za týchto okolností Sąd Okręgowy w Gorzowie Wielkopolskim (Krajský súd Gorzów Wielkopolski) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Majú sa článok 1 ods. 2 písm. k) a l) alebo článok 31 nariadenia [č. 650/2012] vykladať v tom zmysle, že umožňujú odmietnuť uznanie vecných účinkov vindikačného odkazu (legatum per vindicationem), ktorý je stanovený v rozhodnom dedičskom práve, ak sa odkaz týka vlastníckeho práva k nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v členskom štáte, ktorého právo nepozná inštitút odkazu s priamym vecným účinkom?“

         O prejudiciálnej otázke
      O prípustnosti

               30

               Nemecká a maďarská vláda namietajú prípustnosť prejudiciálnej otázky z dôvodu, že je hypotetická.

               31

               Podľa ustálenej judikatúry je postup upravený v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, ktorý súdom uvedeným ako posledné zveruje zodpovednosť posúdiť s prihliadnutím na osobitosti veci tak nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladú Súdnemu dvoru (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. apríla 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, bod 34, ako aj z 2. marca 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, bod 20 a citovanú judikatúru).

               32

               Odmietnuť tak rozhodnúť o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, možno len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k realite alebo k predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii informácie o skutkovom a právnom stave nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 3. apríla 2014, Weber, C‑438/12, EU:C:2014:212, bod 35, ako aj z 2. marca 2017, Pérez Retamero, C‑97/16, EU:C:2017:158, body 21 a 22, ako aj citovanú judikatúru).

               33

               Nemecká vláda sa domnieva, že dôvody, pre ktoré by zriadenie závetu formou notárskej zápisnice uplatnením poľského práva zvoleného poručiteľom, podľa ktorého sa zriaďuje vindikačný odkaz týkajúci sa nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Nemecku, malo byť protiprávne, jasne z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva.

               34

               V tejto súvislosti treba uviesť, že, ako uvádza vnútroštátny súd, článok 81 notárskeho poriadku stanovuje, že notár je tiež povinný odmietnuť vykonať notársky úkon, ktorý je v rozpore s právom. Okrem toho, ako bolo pripomenuté na pojednávaní, poľské súdy musia považovať ustanovenia závetu upravujúce vindikačný odkaz, ktoré sú z dôvodu ich právnej konštrukcie neúčinné, za v rozpore s právom.

               35

               V konaní vo veci samej sa pritom poručiteľka, ktorá si na základe článku 22 ods. 1 prvej vety nariadenia č. 650/2012 zvolila ako rozhodné poľské dedičské právo, usiluje o to, aby bol súčasťou jej závetu vindikačný odkaz, ktorý sa týka nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Nemecku, ktoré je členským štátom, v ktorom sa neuznávajú vecné účinky uvedeného odkazu.

               36

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tak jasne vyplýva, že výklad článku 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článku 31 nariadenia č. 650/2012 je potrebný pre rozhodnutie v konaní vo veci samej. Vnútroštátnemu súdu totiž prináleží overiť s prihliadnutím na toto nariadenie odôvodnenosť odmietnutia notára vykonať notársky úkon, ktorého sa domáha navrhovateľka v konaní vo veci samej, z dôvodu, že taký úkon by bol v rozpore s nemeckými právnymi predpismi.

               37

               Maďarská vláda na podporu neprípustnosti prejudiciálnej otázky tvrdí, že táto otázka sa týka sporu, ktorý zatiaľ nevznikol, pretože poručiteľka nezomrela a nemeckému orgánu, ktorý je zodpovedný za vedenie katastra nehnuteľností, nebol podaný príslušný návrh týkajúci sa uvedenej nehnuteľnosti.

               38

               V tejto súvislosti stačí konštatovať, ako vyplýva z odôvodnenia 7 nariadenia č. 650/2012, že jeho cieľom je umožniť občanom usporiadať svoje dedičstvo vopred. Iba na základe takej okolnosti, že v konaní vo veci samej doposiaľ nedošlo k začatiu dedičského konania, nemožno preto usudzovať, že položená otázka má hypotetickú povahu.

               39

               S prihliadnutím na vyššie uvedené treba rozhodnúť, že prejudiciálna otázka je prípustná.

         O veci samej

               40

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článok 31 nariadenia č. 650/2012 vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby orgán členského štátu odmietol uznať vecné účinky vindikačného odkazu, ktorý je stanovený v rozhodnom dedičskom práve, ktoré si poručiteľ zvolil na základe článku 22 ods. 1 tohto nariadenia, pokiaľ dôvodom tohto odmietnutia je to, že tento odkaz sa týka vlastníckeho práva k nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v tom členskom štáte, ktorého právo nepozná inštitút odkazu s priamym vecným účinkom k okamihu začatia dedičského konania.

               41

               Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 prvej vety nariadenia č. 650/2012 sa toto vzťahuje na dedenie majetku zosnulých osôb. Článok 3 ods. 1 písm. a) tohto nariadenia spresňuje, že pod dedením sa rozumie „prechod dedičstva po zosnulom a zahŕňa všetky dôvody prechodu majetku, práv a povinností z dôvodu smrti nezávisle od toho, či ide o prechod na základe právneho úkonu nakladania s majetkom pre prípad smrti, alebo zo zákona“.

               42

               Je nesporné, že skutkové okolnosti vo veci samej sa týkajú dedenia zo závetu.

               43

               Zo znenia článku 22 ods. 1 nariadenia č. 650/2012 vyplýva, že poručiteľ si môže zvoliť za právo, ktorým sa riadi jeho celé dedičstvo, právo štátu, ktorého je štátnym príslušníkom. Treba tiež spresniť, že v článku 23 ods. 1 tohto nariadenia je zakotvená zásada jednoty rozhodného dedičského práva.

               44

               Normotvorca Únie tak spresnil, ako to vyplýva z odôvodnenia 37 uvedeného nariadenia, že z dôvodu právnej istoty a s cieľom predísť rozdeleniu dedičstva na niekoľko častí sa má uvedeným právnym poriadkom spravovať celé dedičstvo, t. j. všetok majetok tvoriaci dedičstvo bez ohľadu na povahu majetku a bez ohľadu na to, či sa majetok nachádza v inom členskom štáte alebo v treťom štáte. Uvedené právo v súlade s článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 650/2012 tak upravuje najmä prechod majetku tvoriaceho súčasť dedičstva na dedičov alebo prípadne odkazovníkov.

               45

               V tejto súvislosti článok 1 ods. 2 nariadenia č. 650/2012 uvádza výpočet rôznych oblastí, ktoré sú z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia vylúčené, medzi ktorými je pod písm. k) tohto ustanovenia uvedená „povaha vecných práv“ a pod jeho písm. l) „zápis práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam do registra vrátane právnych náležitostí takéhoto zápisu a účinky zápisu alebo opomenutia zápisu takýchto práv do registra“.

               46

               Pokiaľ ide po prvé o otázku, či sa má článok 1 ods. 2 písm. k) nariadenia č. 650/2012 vykladať v tom zmysle, že bráni odmietnutiu uznania vecných účinkov vindikačného odkazu, ktorý je stanovený v poľskom práve, v Nemecku, treba uviesť, že týmto ustanovením je z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia vylúčená „povaha vecných práv“.

               47

               Uvedené ustanovenie sa týka, ako to vyplýva z dôvodovej správy k návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve [KOM(2009) 154 v konečnom znení, s. 5], kvalifikácie majetku a práva a určenia výsad držiteľa týchto práv.

               48

               Okrem toho sa rozsah pôsobnosti tohto ustanovenia tiež týka existencie a počtu vecných práv v právnom poriadku členských štátov (numerus clausus). Odôvodnenie 15 nariadenia č. 650/2012 totiž v tejto súvislosti spresňuje, že týmto nariadením nie je dotknutý obmedzený počet (numerus clausus) vecných práv, ktoré poznajú vnútroštátne právne poriadky niektorých členských štátov, a že od členského štátu by sa nemalo požadovať uznanie vecného práva, ktoré sa vzťahuje na majetok nachádzajúci sa v uvedenom členskom štáte, pokiaľ jeho právo nepozná dané vecné právo.

               49

               V prejednávanom prípade tak vindikačný odkaz podľa poľského práva, ako aj damnačný odkaz podľa nemeckého práva stanovujú podmienky prechodu vlastníctva majetku, teda, ako zdôraznil generálny advokát v bodoch 46 a 47 svojich návrhov, vecného práva, ktoré oba dotknuté právne poriadky poznajú. Priamy prechod vlastníckeho práva prostredníctvom vindikačného odkazu sa totiž týka výlučne podmienok prechodu tohto vecného práva v prípade smrti poručiteľa, ktorý, ako je uvedené v odôvodnení 15 nariadenia č. 650/2012, má toto nariadenie práve umožniť podľa rozhodného dedičského práva.

               50

               Článok 1 ods. 2 písm. k) nariadenia č. 650/2012 sa takých podmienok prechodu pritom netýka.

               51

               Treba preto konštatovať, že článok 1 ods. 2 písm. k) nariadenia č. 650/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni odmietnutiu uznania vecných účinkov vindikačného odkazu, ktoré uplatnením dedičského práva zvoleného poručiteľom taký odkaz vyvoláva k okamihu začatia dedičského konania, členským štátom, ktorého právny poriadok nepozná inštitút vindikačného odkazu.

               52

               Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či sa má článok 1 ods. 2 písm. l) nariadenia č. 650/2012 vykladať v tom zmysle, že bráni odmietnutiu uznania vecných účinkov vindikačného odkazu, treba uviesť, že podľa tohto ustanovenia je z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia vylúčený zápis práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam do registra vrátane právnych náležitostí takéhoto zápisu a účinky zápisu alebo opomenutia zápisu takýchto práv do registra.

               53

               Odôvodnenie 18 nariadenia č. 650/2012 v tejto súvislosti spresňuje, že „právny poriadok členského štátu, v ktorom sa register vedie (v prípade nehnuteľného majetku lex rei sitae), určí zákonné podmienky a spôsob vykonania zápisu [vecného práva]“. Navyše podľa odôvodnenia 19 tohto nariadenia „ak si nadobudnutie práva na nehnuteľný majetok podľa právneho poriadku členského štátu, v ktorom sa register vedie, vyžaduje zápis do registra s cieľom zabezpečiť účinok erga omnes alebo s cieľom chrániť právne transakcie, mal by sa moment takéhoto nadobudnutia práva riadiť právnym poriadkom tohto členského štátu“.

               54

               Z toho vyplýva, že ako v podstate zdôraznil generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, keďže sa článok 1 ods. 2 písm. l) nariadenia č. 650/2012 týka iba zápisu práv k nehnuteľnostiam alebo hnuteľným veciam do registra vrátane právnych náležitostí takéhoto zápisu a účinkov zápisu alebo opomenutia zápisu takýchto práv do registra, podmienky nadobudnutia takých práv nefigurujú medzi oblasťami vylúčenými z pôsobnosti tohto nariadenia na základe tohto ustanovenia.

               55

               Tento výklad je podporený zásadou jednoty dedičského práva, ktorá je stanovená v článku 23 nariadenia č. 650/2012 a predovšetkým v ods. 2 písm. e) uvedeného článku, v ktorom sa stanovuje, že uvedené právo upravuje „prechod majetku, práv a záväzkov… na dedičov, prípadne odkazovníkov“.

               56

               Taký výklad zodpovedá cieľu sledovanému nariadením č. 650/2012 uvedenému v jeho odôvodnení 7, na základe ktorého sa snaží uľahčiť riadne fungovanie vnútorného trhu odstránením prekážok voľného pohybu osôb, ktoré v súčasnosti narážajú na problémy pri uplatňovaní svojich práv v kontexte dedenia, ktoré má cezhraničné dôsledky. V súlade s tým istým odôvodnením musia mať v európskom priestore spravodlivosti občania možnosť usporiadať svoje dedičstvo vopred.

               57

               Pokiaľ by sa v tomto kontexte pripustilo, že článok 1 ods. 2 písm. l) nariadenia č. 650/2012 umožňuje, aby bolo z rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia vylúčené nadobudnutie vlastníctva k nehnuteľnostiam prostredníctvom vindikačného odkazu, viedlo by to k rozdeleniu dedičstva na niekoľko častí, čo je nezlučiteľné so znením článku 23 tohto nariadenia a s jeho cieľmi.

               58

               Článok 1 ods. 2 písm. l) nariadenia č. 650/2012 sa má preto vykladať v tom zmysle, že bráni odmietnutiu uznania vecných účinkov vindikačného odkazu, ktoré uplatnením vybraného rozhodného dedičského práva tento odkaz vyvoláva k okamihu začatia dedičského konania, v členskom štáte, ktorého právny poriadok inštitút vindikačného odkazu nepozná.

               59

               Navyše treba dodať, že nariadenie č. 650/2012 stanovuje zavedenie osvedčenia, ktoré má umožniť každému dedičovi, odkazovníkovi, či osobe, ktorá má právo uvedené v tomto osvedčení, aby v inom členskom štátu preukázal svoje postavenie a svoje práva, predovšetkým pridelenie konkrétneho majetku odkazovníkovi spomenutému v uvedenom osvedčení.

               60

               Podľa článku 69 ods. 1 tohto nariadenia má osvedčenie účinky vo všetkých členských štátoch bez potreby osobitného konania. Odsek 2 tohto článku upravuje, že o osobe, ktorá je v osvedčení uvedená ako odkazovník, platí domnienka, že má postavenie a práva uvedené v tomto osvedčení, pričom tieto práva podliehajú výlučne podmienkam a/alebo obmedzeniam uvedeným v uvedenom osvedčení.

               61

               Po tretie, pokiaľ ide o výklad článku 31 nariadenia č. 650/2012, treba pripomenúť, že podľa tohto článku, „ak sa osoba dovoláva vecného práva, na ktoré má nárok na základe rozhodného práva pre dedenie, a právny poriadok členského štátu, v ktorom sa práva dovoláva, dotknuté vecné právo nepozná, toto právo sa v prípade potreby čo najviac prispôsobí najbližšiemu rovnocennému vecnému právu podľa právneho poriadku tohto štátu, pričom zohľadní ciele a záujmy, ktoré dotknuté vecné právo sleduje, a s ním spojené účinky“.

               62

               V prejednávanom prípade treba konštatovať, že vecné právo, ktoré chce pani Kubická previesť prostredníctvom vindikačného odkazu, je vlastníckym právom k jej spoluvlastníckemu podielu na nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v Nemecku. Je nesporné, že nemecké právo pozná vlastnícke právo, ktoré by takto odkazovník na základe poľského práva nadobudol.

               63

               Článok 31 nariadenia č. 650/2012 sa netýka podmienok prechodu vecných práv, teda podmienok, ktoré sa uplatnia na vindikačné či damnačné odkazy, ale iba rešpektovania obsahu vecných práv, ktorý je vymedzený rozhodným dedičským právom (lex causae), a prebratia týchto vecných práv právnym poriadkom členského štátu, v ktorom sa uplatňujú (lex rei sitae).

               64

               Vzhľadom na to, že vecné právo, ktoré prechádza na základe vindikačného odkazu, je vlastníckym právom, ktoré je uznané v nemeckom práve, nie je tak potrebné uskutočniť prispôsobenie podľa článku 31 nariadenia č. 650/2012.

               65

               Z toho vyplýva, že článok 31 nariadenia č. 650/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni odmietnutiu uznania vecných účinkov vindikačného odkazu, ktoré uplatnením vybraného rozhodného dedičského práva tento odkaz vyvoláva k okamihu začatia dedičského konania, v členskom štáte, ktorého právny poriadok inštitút vindikačného odkazu nepozná.

               66

               S prihliadnutím na vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článok 31 nariadenia č. 650/2012 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby orgán členského štátu odmietol uznať vecné účinky vindikačného odkazu, ktorý je stanovený v rozhodnom dedičskom práve, ktoré si poručiteľ zvolil na základe článku 22 ods. 1 tohto nariadenia, pokiaľ dôvodom tohto odmietnutia je to, že tento odkaz sa týka vlastníckeho práva k nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v tom členskom štáte, ktorého právo nepozná inštitút odkazu s priamym vecným účinkom k okamihu začatia dedičského konania.

         O trovách

               67

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                     Článok 1 ods. 2 písm. k) a l), ako aj článok 31 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 650/2012 zo 4. júla 2012 o právomoci, rozhodnom práve, uznávaní a výkone rozhodnutí a prijatí a výkone verejných listín v dedičských veciach a o zavedení európskeho osvedčenia o dedičstve sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby orgán členského štátu odmietol uznať vecné účinky vindikačného odkazu, ktorý je stanovený v rozhodnom dedičskom práve, ktoré si poručiteľ zvolil na základe článku 22 ods. 1 tohto nariadenia, pokiaľ dôvodom tohto odmietnutia je to, že tento odkaz sa týka vlastníckeho práva k nehnuteľnosti, ktorá sa nachádza v tom členskom štáte, ktorého právo nepozná inštitút odkazu s priamym vecným účinkom k okamihu začatia dedičského konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 15. decembra 2010. # Nicolás Angulo Sánchez proti Rade Európskej únie. # Verejná služba. # Vec F-67/09.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. februára 2001. # Office national des pensions (ONP) proti Gioconda Camarotto (C-52/99) a Giuseppina Vignone (C-53/99). # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Cour du travail de Liège - Belgicko. # Spojené veci C-52/99 a C-53/99.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 30. júna 1983. # Bernhard Schloh proti Rade Európskych spoločenstiev. # Vec 85/82.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 23. februára 2001. # Carlo De Nicola proti Európskej investičnej banke. # Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť - Povýšenie - Žaloba o náhradu škody. # Spojené veci T-7/98, T-208/98 a T-109/99.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 24. septembra 2008. # M proti Európskemu ombudsmanovi. # Mimozmluvná zodpovednosť - Odloženie sťažnosti, ktorou sa napáda správanie členského štátu, Komisiou - Rozhodnutie Európskeho ombudsmana o vybavení sťažnosti - Omyly, ktorých sa dopustila Komisia pri konštatovaní prípadov nesprávneho úradného postupu - Menovité označenie žalobcu - Porušenie práva na ochranu súkromia, zásad proporcionality a kontradiktórnosti - Nemajetková ujma - Príčinná súvislosť. # Vec T-412/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 24. septembra 2008 – M/Médiateur
      (vec T‑412/05)
      „Mimozmluvná zodpovednosť – Odloženie sťažnosti, ktorou sa napáda správanie členského štátu, Komisiou – Rozhodnutie Európskeho ombudsmana o vybavení sťažnosti – Omyly, ktorých sa dopustila Komisia pri konštatovaní prípadov nesprávneho úradného postupu – Menovité označenie žalobcu – Porušenie práva na ochranu súkromia, zásad proporcionality a kontradiktórnosti – Nemajetková ujma – Príčinná súvislosť“
      1.                     Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Určenie predmetu konania [článok 288 ES; Štatút Súdneho dvora,
            článok 21 prvý odsek a článok 53 prvý odsek; Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 44 ods. 1 písm. c)] (pozri body
            43 – 48)
      2.                     Európsky ombudsman – Povinnosť dodržiavať zásadu dôverného zaobchádzania – Povinnosť menovite neoznačovať osoby, ktoré nepodliehajú
            jeho preskúmaniu (pozri body 126 – 133)
      3.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Dostatočne závažné porušenie vyššej právnej normy chrániacej jednotlivcov (článok 288
            druhý odsek ES) (pozri body 133 – 145)
      4.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Skutočná a určitá škoda spôsobená protiprávnym aktom (článok 288 druhý odsek ES) (pozri
            body 146 – 158)
      Predmet

               Návrh na náhradu škody na základe článku 288 druhého odseku ES, ktorá vznikla žalobcovi z dôvodu jeho menovitého označenia
                  v rozhodnutí Európskeho ombudsmana z 18. júla 2002 o sťažnosti zapísanej pod registračným číslom 1288/99/OV a nedbanlivostí,
                  ktorých sa dopustil Ombudsman, pokiaľ ide o prešetrenie uvedenej sťažnosti a pokiaľ ide o závery, ku ktorým dospel v uvedenom
                  rozhodnutí

            Výrok

                  1.

                  	Európsky ombudsman je povinný zaplatiť pánovi M sumu 10 000 eur ako náhradu škody.

                  2.

                  	Žaloba sa v zostávajúcej časti zamieta.

                  3.

                  	Každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 4. októbra 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Fínskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2000/59/ES - Prístavné zberné zariadenia na lodný odpad a zvyšky nákladu - Nevypracovanie a nevykonanie plánov zberu a spracovávania odpadu pre všetky prístavy. # Vec C-523/06.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 4. októbra 2007 – Komisia/Fínsko
      (vec C‑523/06)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2000/59/ES – Prístavné zberné zariadenia na lodný odpad a zvyšky nákladu – Nevypracovanie a nevykonanie plánov zberu a spracovávania odpadu pre všetky prístavy“
      1.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 11)
      2.                     Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi (článok 249 ES) (pozri bod 12)
      3.                     Životné prostredie – Odpady – Smernica 2000/59 – Lodný odpad a zvyšky nákladu (smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/59,
            článok 5 ods. 1) (pozri body 13, 14)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 5 ods. 1 a článok 16 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/59/ES
                  z 27. novembra 2000 o prístavných zberných zariadeniach na lodný odpad a zvyšky nákladu (Ú. v. ES L 332, s. 81; Mim. vyd.
                  07/005, s. 358) – Nevypracovanie a nevykonanie plánov zberu a spracovávania odpadu pre všetky prístavy vo Fínsku

            Výrok

                  1.

                  	Fínska republika si tým, že nevypracovala a nevykonala plány zberu a spracovávania odpadu pre všetky svoje prístavy, nesplnila
                     povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 5 ods. 1 a článku 16 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/59/ES z 27. novembra
                     2000 o prístavných zberných zariadeniach na lodný odpad a zvyšky nákladu.

                  2.

                  	Fínska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. apríla 2004. # Európsky parlament proti Carlo Ripa di Meana, Leoluca Orlando a Gastone Parigi. # Odvolanie - Neprípustnosť. # Vec C-470/00 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 30. apríla 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike a Wam SpA. # Odvolanie - Štátna pomoc - Vstup podniku na trh v niektorých tretích krajinách - Pôžičky so zníženými úrokovými sadzbami - Ovplyvnenie obchodu medzi členskými štátmi - Skreslenie hospodárskej súťaže - Obchod s tretími štátmi - Rozhodnutie Komisie - Protiprávnosť štátnej pomoci - Povinnosť odôvodnenia. # Vec C-494/06 P.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 30. apríla 2009 (*)

      „Odvolanie – Štátna pomoc – Vstup podniku na trh v niektorých tretích krajinách – Pôžičky so zníženými úrokovými sadzbami – Ovplyvnenie obchodu medzi členskými štátmi – Skreslenie hospodárskej súťaže – Obchod s tretími štátmi – Rozhodnutie Komisie – Protiprávnosť štátnej pomoci – Povinnosť odôvodnenia“
      Vo veci C‑494/06 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 24. novembra 2006,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Di Bucci a E. Righini, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:
      Talianska republika, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,

      žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
      Wam SpA, so sídlom v Cavezzo di Modena (Taliansko), v zastúpení: E. Giliani, avvocato,

      žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano, A. Borg Barthet (spravodajca) a E. Levits,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomníčka: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. februára 2008,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 20. novembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev
         zo 6. septembra 2006, Taliansko a Wam/Komisia (T‑304/04 a T‑316/04, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa
         zrušil rozhodnutie Komisie 2006/177/ES z 19. mája 2004 o štátnej pomoci č. C 4/2003 (ex NN 102/2002) implementovanej talianskom
         pre spoločnosť WAM Spa (Ú. v. EÚ L 63, 2006, s. 11, ďalej len „sporné rozhodnutie“).

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      2        Článok 2 zákona č. 394 z 29. júla 1981 (GURI č. 206, z 29. júla 1981) o podporných opatreniach pre taliansky vývoz stanovuje
         právny základ, podľa ktorého talianske orgány môžu poskytnúť dotácie exportujúcim spoločnostiam uskutočňujúcim programy obchodného
         prieniku na trhy tretích krajín.

      3        Wam SpA (ďalej len „Wam“) je talianska spoločnosť, ktorá navrhuje, vyrába a predáva priemyselné miešacie zariadenia určené
         najmä na použitie v potravinárskom, chemickom, farmaceutickom a environmentálnom priemysle.

      4        Dňa 24. novembra 1995 talianske orgány rozhodli o poskytnutí spoločnosti Wam prvej pomoci prostredníctvom zvýhodnenej pôžičky
         vo výške 2 281 450 000 ITL (približne 1,18 milióna eur) s cieľom uskutočniť programy obchodného prieniku na japonský, juhokórejský
         a thajský trh. V nadväznosti na hospodársku krízu v Kórei a Thajsku neboli plánované projekty v týchto štátoch uskutočnené.
         Wam v skutočnosti získala pôžičku vo výške 1 358 505 421 ITL (približne 700 000 eur) na pokrytie nákladov spojených s prevádzkou
         stálych štruktúr a nákladov na podporu obchodu na Ďalekom východe.

      5        Dňa 9. novembra 2000 tie isté orgány rozhodli, že spoločnosti Wam bude poskytnutá druhá pomoc prostredníctvom ďalšej zvýhodnenej
         pôžičky vo výške 3 603 574 689 ITL (približne 1,8 milióna eur). Program financovaný touto pôžičkou sa mal realizovať v Číne
         spoločnosťami Wam a Wam Bulk Handling Machinery Shanghai Co. Ltd, miestnym podnikom kontrolovaným v celom rozsahu spoločnosťou
         Wam.

      6        Komisia po prijatí sťažnosti v roku 1999 začala vyšetrovanie štátnych pomocí poskytnutých spoločnosti Wam. Dňa 21. januára
         2003 rozhodla začať konanie vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES, ktoré sa týkalo údajných pomocí v prospech
         spoločnosti Wam.

      7        Dňa 19. mája 2004 Komisia prijala sporné rozhodnutie. Čo sa týka otázky, či prvá alebo druhá pomoc (ďalej len „sporné pomoci“)
         predstavujú „štátne pomoci“ v zmysle článku 87 ods. 1 ES, sporné rozhodnutie stanovuje v bodoch 75 až 79 svojho odôvodnenia:

      „(75) [Sporné pomoci boli] realizované prostredníctvom dotácií z verejného financovania špecifickému podniku, konkrétne WAM SpA,
         a to vo forme zvýhodnených pôžičiek. Tieto príspevky zlepšujú finančnú situáciu príjemcu pomoci. Pokiaľ ide o potenciál ovplyvňovať
         obchod medzi členskými štátmi, Súdny dvor zdôraznil…, že dokonca ak sa pomoc zameriava na exportovanie mimo EÚ, napriek tomu
         môžu byť ovplyvnené intrakomunitárne výmeny. Okrem toho, s ohľadom na vzájomnú závislosť medzi trhmi, na ktorých pôsobia podniky
         Spoločenstva, je možné, že takáto pomoc by mohla narúšať hospodársku súťaž v rámci Spoločenstva.

      (76)      WAM SpA má dcérske spoločnosti všade vo svete. Niekoľko z nich je zriadených takmer vo všetkých členských štátoch EÚ, ako
         je Francúzsko, Holandsko, Fínsko, Veľká Británia, Dánsko, Belgicko a Nemecko. Sťažovateľ najmä zdôrazňoval, že na intrakomunitárnom
         trhu vážne súťažil so spoločnosťou ‚WAM Engineering Ltd‘, ktorá je dcérskou spoločnosťou spoločnosti WAM SpA pre Spojené kráľovstvo
         a Írsko, a že stratila mnoho objednávok pre taliansku spoločnosť. Okrem toho, pokiaľ ide o navonok orientovanú hospodársku
         súťaž medzi podnikmi Spoločenstva, vychádza najavo, že program financovaný druhou pomocou, zameraný na podporu komerčného
         prieniku do Číny, musí [mali –neoficiálny preklad] spoločne vykonávať spoločnosť WAM SpA a ‚WAM Bulk Handling Machinery Shangai Co Ltd‘, čo je miestna firma kontrolovaná na
         100 % spoločnosťou WAM SpA.

      (77)      Podľa prípadového práva ECG [Podľa judikatúry Európskeho Súdneho dvora – neoficiálny preklad], dokonca aj keď príjemca exportuje takmer celú produkciu mimo EÚ, EHP a pristupujúce krajiny, napriek exportným aktivitám
         môže dotovanie ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi.

      (78)      Okrem toho v predmetnom prípade sa zistilo, že odbyt v zahraničí predstavoval od roku 1995 do roku 1999 52 až 57,5 % celkového
         ročného obratu spoločnosti WAM SpA, z čoho dve tretiny vo vnútri EÚ (v absolútnom vyjadrení približne 10 miliónov eur oproti
         5 miliónom eur).

      (79)      Preto, bez ohľadu na skutočnosť, či [sporné pomoci] podporuj[ú] exporty do iných členských štátov EÚ alebo mimo EÚ, m[ajú]
         potenciál ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi, a preto podlieha[ajú] článku 87 ods. 1 [ES].“

       Žaloba na Súde prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      8        Talianska republika a Wam podali samostatne na Súd prvého stupňa žaloby o neplatnosť napadnutého rozhodnutia. Žaloby boli
         následne spojené. Talianska republika uviedla sedem žalobných dôvodov. Spoločnosť Wam ich uviedla desať. Jedným zo žalobných
         dôvodov bolo tvrdenie, že Komisia si nesplnila svoju povinnosť odôvodniť napadnuté rozhodnutie.

      9        Napadnutým rozsudkom zrušila druhá komora Súdu prvého stupňa sporné rozhodnutie. Takto Súd prvého stupňa rozhodol po tom,
         ako dospel k záveru, že Komisia porušila povinnosť odôvodnenia.

      10      Súd prvého stupňa v bode 59 napadnutého rozsudku pripomenul, že posúdenie „pomoci“ ako štátnej pomoci nezlučiteľnej so spoločným
         trhom vyžaduje, aby boli splnené všetky podmienky stanovené v článku 87 ods. 1 ES. Sú to tieto podmienky. Po prvé musí ísť
         o štátne opatrenie alebo o opatrenie financované zo štátnych prostriedkov. Po druhé toto opatrenie musí byť spôsobilé ovplyvniť
         obchod medzi členskými štátmi. Po tretie musí poskytnúť výhodu jeho príjemcovi tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo
         výrobu určitých druhov tovaru. Po štvrté musí narúšať hospodársku súťaž alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.

      11      Súd prvého stupňa sa v bode 63 napadnutého rozsudku domnieval, že nebolo automaticky preukázané, že sporné pomoci mohli ovplyvniť
         obchod medzi členskými štátmi alebo narúšali alebo hrozili narušením hospodárskej súťaže a že takú možnosť je teda potrebné
         preukázať. V tejto súvislosti mala Komisia v spornom rozhodnutí uviesť relevantné údaje týkajúce sa predvídateľných účinkov
         sporných pomocí. Súd prvého stupňa však zdôraznil, že Komisia nemusela preukázať ich skutočné účinky.

      12      Súd prvého stupňa sa v bode 66 napadnutého rozsudku domnieval, že zdôvodnenie uvedené v bodoch 75 a 77 odôvodnenia sporného
         rozhodnutia sa „zakladalo na zopakovaní zásad vyplývajúcich z judikatúry a na tom, že nebolo možné vylúčiť účinky na obchod
         alebo na hospodársku súťaž [a nebolo ho] možné ako také považovať za vyhovujúce požiadavkám článku 253 ES.“

      13      Čo sa týka konštatovania uvedeného v bode 75 odôvodnenia sporného rozhodnutia, podľa ktorého „tieto príspevky zlepšujú finančnú
         situáciu príjemcu pomoci“, Súd prvého stupňa rozhodol, že sa toto konštatovanie priamo nevzťahuje na podmienky týkajúce sa
         ovplyvnenia obchodu alebo skreslenia hospodárskej súťaže, ale všeobecnejšie na podmienku týkajúcu sa poskytnutia výhody určitému
         konkrétnemu podniku, čo predstavuje ďalšiu podmienku pojmu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES. Súd prvého stupňa ďalej v bode
         67 napadnutého rozsudku uviedol, „že poskytnutie pomoci podniku, čo je vlastné pre každú štátnu pomoc, ako aj zlepšenie finančnej
         situácie tohto podniku, nepostačuje na preukázanie, že uvedená pomoc spĺňa všetky podmienky článku 87 ods. 1 ES“.

      14      Čo sa týka prvkov zdôvodnenia uvedeného v bodoch 76 a 78 odôvodnenia sporného rozhodnutia, Súd prvého stupňa sa v bode 68
         napadnutého rozsudku domnieval, že predstavovali „údaje, ktoré mohli dokázať, že Wam pôsobí na celosvetovom trhu a na trhu
         Spoločenstva, že jej obchodné aktivity sa uskutočňujú najmä [prostredníctvom] vývozu, v čom jej konkurujú ostatné podniky“.

      15      V bode 69 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa však konštatoval, že „tieto informácie nestanovujú, ako mohol byť z dôvodu
         priznania sporných pomocí, vzhľadom na ich vlastnosti a okolnosti prejednávanej veci, ovplyvnený obchod medzi členskými štátmi,
         ani ako tým mohla byť narušená hospodárska súťaž alebo hrozilo jej narušenie. Navyše ide len o niekoľko okolností, ktoré je
         potrebné posúdiť spolu s ďalšími pri analýze možných účinkov sporných pomocí“.

      16      Súd prvého stupňa zamietol tvrdenie Komisie, podľa ktorého došlo k skresleniu hospodárskej súťaže tým, že z dôvodu sporných
         pomocí došlo k posilneniu postavenia spoločnosti Wam v porovnaní s podnikmi z iných členských štátov, ktoré jej mohli chcieť
         konkurovať.

      17      Súd prvého stupňa rozhodol, že toto tvrdenie nemôže byť relevantné, keďže sporné rozhodnutie neobsahovalo výslovnú zmienku
         v tomto zmysle a ani dostatočné dôkazy o takom posilnení. Z rovnakých dôvodov Súd prvého stupňa zamietol tvrdenie, podľa ktorého
         sporné pomoci umožnili spoločnosti Wam uskutočniť program obchodného prieniku na trhy tretích krajín a uvoľniť jej zdroje
         na iné ciele v rámci Spoločenstva.

      18      Súd prvého stupňa zamietol tvrdenie Komisie, že vzhľadom na to, že Wam sa zúčastňuje na obchode v rámci Spoločenstva, nebolo
         potrebné skúmať vzťah vzájomnej závislosti medzi trhom Spoločenstva a trhom Ďalekého východu. Súd prvého stupňa v bode 74
         napadnutého rozsudku rozhodol, že „samotné tvrdenie, že sa spoločnosť Wam podieľala na obchode vo vnútri Spoločenstva, je
         nedostatočné na preukázanie ovplyvnenia uvedeného obchodu alebo narušenia alebo hrozby narušenia hospodárskej súťaže a z uvedeného
         dôvodu bolo nevyhnutné vykonať podrobné preskúmanie účinkov pomoci, berúc do úvahy najmä okolnosť, že kryje výdavky, ktoré
         vznikli na trhu Ďalekého východu, ako aj prípadne vzájomnú závislosť medzi uvedeným trhom a európskym trhom“.

      19      Okrem toho Súd prvého stupňa uviedol v bode 74 napadnutého rozsudku, že sporné rozhodnutie odkazovalo na vzájomnú závislosť
         trhov, na ktorých podniky so sídlom v Spoločenstve pôsobia, ale že na rozdiel od rozsudku z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia,
         nazvaný „Tubemeuse“ (C‑142/87, Zb. s. I‑959, body 36 až 38), nepredložilo jasné dôkazy na podporu tvrdenia uvedeného v bode
         75 odôvodnenia sporného rozhodnutia, ktoré sa zakladá na zásade stanovenej v už citovanom rozsudku Tubemeuse, že vzhľadom
         na vzájomnú závislosť je možné, že sporná pomoc ovplyvní hospodársku súťaž v Spoločenstve.

      20      Napokon, čo sa týka bodu 79 odôvodnenia sporného rozhodnutia, ktorý stanovuje, že „bez ohľadu na skutočnosť, či [sporné pomoci]
         podporuj[ú] exporty do iných členských štátov EÚ alebo mimo EÚ, m[ajú] potenciál ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi,
         a preto podlieha[ajú] článku 87 ods. 1 [ES]“, Súd prvého stupňa v bode 75 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné rozhodnutie
         „neobsahuje formálne posúdenie týkajúce sa narušenia hospodárskej súťaže, preto zjavne neprihliada na nevyhnutnosť tejto podmienky
         na uplatnenie uvedeného článku“.

      21      Súd prvého stupňa v bode 75 napadnutého rozsudku uviedol, že na jednej strane „žiadny dôkaz nenasvedčuje tomu, že by sa sporné
         pomoci snažili o podporu vývozu do iných členských štátov, a na druhej strane, že uvedené pomoci sa nesnažili priamo a bezprostredne
         o podporu vývozu z Európskej únie, ale o financovanie programu obchodného prieniku“.

      22      Súd prvého stupňa v bode 76 napadnutého rozsudku rozhodol, že dôvody uvedené v bodoch 74 až 79 odôvodnenia sporného rozhodnutia
         nevysvetľujú, ako mohli sporné pomoci, vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci, ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi,
         ani ako mohli narúšať alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže, a že preto okolnosti uvedené v spornom rozhodnutí nepredstavujú
         dostatočné odôvodnenie na preukázanie záverov, ku ktorým dospela Komisia, týkajúcich sa uplatnia článku 87 ods. 1 ES.

      23      Súd prvého stupňa bez toho, aby preskúmal ostatné dôvody uvedené Talianskou republikou a spoločnosťou Wam, zrušil sporné rozhodnutie
         pre jeho nedostatočné odôvodnenie, keďže neobsahovalo dôkazy, ktoré by stačili na odôvodnenie záveru, že boli splnené všetky
         podmienky na uplatnenie článku 87 ods. 1 ES.

       Návrhy účastníkov konania
      24      Komisia v odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        vydal konečný rozsudok sám a odmietol uvedenú žalobu ako nedôvodnú,
      –        subsidiárne vrátil vec Súdu prvého stupňa na ďalšie konanie, ako aj
      –        zaviazal Taliansku republiku a Wam na náhradu trov obidvoch konaní.
      25      Talianska republika navrhuje, aby Súdny dvor vyhlásil odvolanie Komisie za neprípustné, alebo ho zamietol a zaviazal ju na
         náhradu trov konania.

      26      Wam žiada, aby Súdny dvor zamietol odvolanie ako neprípustné a subsidiárne ako nedôvodné. Subsidiárne v druhom rade Wam žiada,
         aby Súdny dvor zrušil sporné rozhodnutie z ďalších dôvodov, alebo subsidiárne v treťom rade vrátil vec Súdu prvého stupňa
         na ďalšie konanie, pričom v každom prípade žiada zaviazať Komisiu na náhradu všetkých trov, ako aj tých v tomto konaní.

       O odvolaní
       O prípustnosti
      27      Talianska republika a Wam spochybňujú prípustnosť odvolania.

      28      Talianska republika uvádza, že tvrdenie Komisie, podľa ktorého rozsudok Súdu prvého stupňa nie je v súlade s judikatúrou Súdneho
         dvora, je dôvodom odvolania, ktoré sa netýka právnej otázky.

      29      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 58 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora stanovuje, že odvolanie na Súdny dvor sa
         obmedzuje len na právne otázky. Môže sa zakladať najmä na porušení práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa.

      30      Ako uviedla generálna advokátka v bode 20 svojich návrhov, odvolanie Komisie je založené presne na tvrdení, že Súd prvého
         stupňa porušil právo Spoločenstva tým, že nenasledoval a neuplatnil výklad článkov 87 ES a 253 ES stanovený judikatúrou Súdneho
         dvora.

      31      Z toho vyplýva, že tvrdenie Talianskej republiky, podľa ktorého sa odvolanie nezakladá na právnej otázke, musí byť zamietnuté.

      32      Čo sa týka tvrdenia spoločnosti Wam, že odvolanie Komisie vyzýva na jednej strane Súdny dvor, aby preskúmal vecnú podstatu
         napadnutého rozsudku namiesto toho, aby sa obmedzil na preskúmanie „základných procesných požiadaviek“, ako je to stanovené
         v článku 230 ES, a na druhej strane, čo sa týka preskúmania vecnej podstaty, na ktoré nemá Súdny dvor údajne v odvolacom konaní
         právomoc, treba na úvod konštatovať, že článok 230 ES udeľuje Súdnemu dvoru právomoc preskúmavať iné akty orgánov Spoločenstva
         než rozhodnutia Súdu prvého stupňa. Odvolania proti rozsudkom Súdu prvého stupňa sa riadia článkom 225 ods. 1 ES a Štatútom
         Súdneho dvora.

      33      Okrem toho treba pripomenúť, že povinnosť odôvodnenia je podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú treba odlišovať od otázky
         dôvodnosti odôvodnenia, ktorá sa týka meritórnej zákonnosti sporného aktu (pozri rozsudok zo 7. marca 2002, Taliansko/Komisia,
         C‑310/99, Zb. s. I‑2289, bod 48). Keďže Komisia svojím jediným odvolacím dôvodom spochybňuje presne právne posúdenie povinnosti
         odôvodnenia, ako túto povinnosť posúdil Súd prvého stupňa, nie je možné Komisii vytýkať, že vyzvala Súdny dvor, aby preskúmal
         vecnú podstatu sporného rozhodnutia.

      34      Z toho vyplýva, že je potrebné zamietnuť aj tvrdenie spoločnosti Wam týkajúce sa prípustnosti jediného odvolacieho dôvodu
         Komisie.

      35      Preto treba vyhlásiť odvolanie za prípustné.

       O veci samej
       Argumentácia účastníkov konania
      36      Komisia uvádza jediný odvolací dôvod, že napadnutý rozsudok obsahuje nesprávne právne posúdenie v tom rozsahu, že sa v ňom
         konštatovalo nedostatočné odôvodnenie sporného rozhodnutia. Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil ustanovenia článkov 87
         ods. 1 ES v spojení s článkom 253 ES, keď rozhodol, že pri uplatnení článku 87 ods. 1 ES, jednoduché konštatovanie, že sa
         podnik zúčastňuje na obchode v Spoločenstve, nestačí na preukázanie existencie vplyvu na obchod alebo narušenie hospodárskej
         súťaže. Komisia tvrdí, že Súd prvého stupňa vyžaduje také odôvodnenie v rozpore s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v tejto
         oblasti.

      37      Komisia tvrdí, že účasť Wam na obchode v rámci Spoločenstva dokazuje sama osebe, že subvencia môže mať vplyv na tento obchod.

      38      Proti bodom 73 a 74 napadnutého rozsudku, ktoré vytýkajú spornému rozhodnutiu, že v ňom neboli uvedené dostatočné skutočnosti
         o posilnení pozície Wam voči jej konkurencii, Komisia tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora, ak pomoc odbremení podnik
         od nákladov, ktoré musí za bežných okolností znášať, a posilní jeho postavenie v porovnaní s ostatnými konkurujúcimi podnikmi
         pri obchode v rámci Spoločenstva, má dosah na obchod a v zásade narúša podmienky hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti Komisia
         tvrdí, že nie je povinná preskúmať skutočné dôsledky pomoci.

      39      Komisia spochybňuje napadnutý rozsudok, ktorý konštatuje nedostatočné odôvodnenie sporného rozhodnutia v tom, že neobsahuje
         nijaké tvrdenie týkajúce sa vzťahu vzájomnej závislosti medzi trhom Spoločenstva a pomocami ovplyvneným trhom Ďalekého východu.
         Podľa Komisie Súd prvého stupňa neprihliadol na zjavnú skutočnosť, že peniaze sú veci druhovo určené, takže ak podnik vykonáva
         svoju činnosť v Spoločenstve, nie je nevyhnutné osobitne preukázať možnosť, že pomoci určené na podporu prieniku na trhy mimo
         Spoločenstva majú vplyv aj na obchod medzi členskými štátmi a môžu spôsobiť narušenie hospodárskej súťaže.

      40      Napokon Komisia uvádza judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej, ak zo samotných okolností, za akých bola pomoc priznaná, vyplýva,
         že môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a narušiť alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže, stačí, že Komisia uvedie
         tieto okolnosti v odôvodnení svojho rozhodnutia. Komisia tvrdí, že presne to urobila v spornom rozhodnutí.

      41      Wam tvrdí, že odvolanie je zjavne nedôvodné. Podľa spoločnosti Wam Súd prvého stupňa správne uplatnil ustálenú judikatúru
         Súdneho dvora, podľa ktorej povinnosť odôvodnenia nie je splnená, ak sa odôvodnenie zakladá na abstraktnom alebo len hypotetickom
         posúdení. Wam tvrdí, že podmienky týkajúce sa vplyvu na obchod a narušenia hospodárskej súťaže je možné považovať za splnené
         len na základe údajov, ktoré konkrétnym spôsobom a nie len abstraktne preukazujú, ako spôsobuje pomoc poskytovaná štátom alebo
         akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov v danej veci posilnenie súťažného postavenia prijímajúceho podniku a prispieva
         k zníženiu jeho výrobných nákladov.

      42      Podľa Talianskej republiky Súd prvého stupňa neporušil článok 87 ods. 1 ES a držal sa ustálenej judikatúry. V rozsudku zo
         17. septembra 1980, Philip Morris Holland/Komisia (730/79, Zb. s. 2671) definoval ovplyvnenie obchodu v tom zmysle, že k nemu
         dôjde, keď subvencia „posilní postavenie podniku vo vzťahu k iným konkurujúcim podnikom pri obchode v rámci Spoločenstva“.

      43      Talianska republika tvrdí, že v spornom rozhodnutí chýba práve preskúmanie, hoci aj všeobecné, vlastností hospodárskej súťaže
         vnútri Spoločenstva, ktoré mohli byť ovplyvnené uvedenou pomocou, a teda aj tvrdenie „relatívneho posilnenia“, ktoré malo
         vysvetliť vplyv na obchod v rámci Spoločenstva. Poznámka uvedená v bode 15 odvolania, týkajúca sa prípadného posilňujúceho
         účinku je neprípustná, pretože Súd prvého stupňa rozhodol v bode 73 napadnutého rozsudku, že tento účinok bol uplatnený po
         prvýkrát na pojednávaní pred ním.

      44      Talianska republika vzniesla rovnakú námietku neprípustnosti proti poznámke uvedenej v bode 15 odvolania, ktorá sa týka účinku
         narušenia hospodárskej súťaže vyplývajúceho zo skutočnosti, že vďaka dotknutej subvencii by bol podnik odbremenený od nákladov,
         ktoré by musel obvykle znášať.

      45      Tento členský štát tvrdí, že z bodu 56 rozsudku z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia (C‑372/97, Zb. s. I‑3679) vyplýva, že
         odôvodnenie je dostatočné, ak Komisia aspoň všeobecne označí obvyklé náklady kategórie dotknutých podnikov a porovná ich s financiami
         tvoriacimi predmet pomoci. V prejednávanej veci nebol v odôvodnení sporného rozhodnutia uvedený dôvod, prečo uskutočnené výdavky
         predstavovali „obvyklé náklady“.

      46      Navyše Talianska republika tvrdí, že z už citovaného rozsudku Tubemeuse jasne vyplýva, že nie je možné predpokladať, že prípadná
         výhoda získaná v oblasti hospodárskej súťaže mimo Spoločenstva zahŕňa aj výhodu v rámci Spoločenstva. Súd prvého stupňa teda
         správne rozhodol, že v tejto súvislosti nebolo rozhodnutie dostatočne odôvodnené.

      47      Napokon Talianska republika uvádza, že tvrdenie Komisie, že Súd prvého stupňa nezohľadnil druhovo určenú povahu peňazí, je
         neprípustné, pretože nie je právnym dôvodom založeným na nedostatku odôvodnenia a je len ďalším odôvodnením podporujúcim odôvodnenie
         uvedené v spornom rozhodnutí. V každom prípade, ak neexistujú ďalšie spresnenia, nie je teória o „uvoľnení prostriedkov“ dostatočným
         odôvodnením, pretože je ňou možné rovnako preukázať, že dotknuté pomoci nemali nijaký vplyv na trh v Spoločenstve.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      48      Podľa ustálenej judikatúry musí byť odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES prispôsobené povahe predmetného aktu a musí jasne
         a jednoznačne uvádzať úvahy inštitúcie, autora dotknutého aktu, spôsobom, ktorý umožňuje dotknutým osobám spoznať zdôvodnenie
         prijatého opatrenia a súdu Spoločenstva vykonávať svoje preskúmanie. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie upresňovalo všetky relevantné
         skutkové a právne okolnosti, pretože otázka, či odôvodnenie určitého aktu zodpovedá požiadavkám článku 253 ES, sa musí posudzovať
         s ohľadom nielen na jeho znenie, ale tiež na jeho kontext, ako aj na súhrn právnych noriem upravujúcich predmetnú oblasť (rozsudok
         zo 6. septembra 2006, Portugalsko/Komisia, C‑88/03, Zb. s. I‑7115, bod 88 a citovaná judikatúra).

      49      Keď sa táto zásada uplatní na posúdenie opatrenia pomoci, je potrebné, aby sa uviedli dôvody, pre ktoré Komisia usúdila, že
         dotknuté opatrenie patrí do rozsahu pôsobnosti článku 87 ods. 1 ES. V tejto súvislosti aj v prípadoch, keď z okolností, za
         ktorých došlo k poskytnutiu pomoci, vyplýva, že by mohli ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi a narúšať alebo hroziť
         narušením hospodárskej súťaže, je Komisia prinajmenšom povinná spomenúť tieto okolnosti v odôvodnení svojho rozhodnutia (rozsudok
         Portugalsko/Komisia, už citovaný, bod 89 a citovaná judikatúra).

      50      V tejto súvislosti je potrebné spresniť, že z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že na účely kvalifikovania vnútroštátneho
         opatrenia ako štátnej pomoci sa nemusí zistiť skutočný dosah pomoci na obchod medzi členskými štátmi a skutočné skreslenie
         hospodárskej súťaže, ale len preskúmať, či uvedená pomoc môže tento obchod ovplyvniť a narušiť hospodársku súťaž (rozsudok
         z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, Zb. s. I‑289, bod 140 a citovaná judikatúra).

      51      Čo sa presnejšie týka podmienky ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi, z judikatúry vyplýva, že priznanie pomoci členským
         štátom vo forme úľavy na dani niektorým daňovníkom je potrebné považovať za pomoc spôsobilú ovplyvniť tento obchod, a v dôsledku
         toho spĺňajúcu túto podmienku, ak uvedení daňovníci vykonávajú podnikateľskú činnosť, ktorá súvisí s týmto obchodom, alebo
         ak sa nedá vylúčiť možnosť, že títo zvýhodnení daňovníci súťažia so subjektmi z iných členských štátov (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 3. marca 2005, Heiser, C‑172/03, Zb. s. I‑1627, bod 35, a Portugalsko/Komisia, už citovaný, bod 91).

      52      Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že ak pomoc, ktorú členský štát poskytne, v rámci obchodu v Spoločenstve posilňuje postavenie
         jedného podniku voči ostatným konkurujúcim podnikom, treba na tieto ostatné konkurujúce podniky hľadieť ako na ovplyvnené
         pomocou (rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze a i., už citovaný, bod 141 a citovaná judikatúra).

      53      V tejto súvislosti môže skutočnosť, že hospodárske odvetvie bolo predmetom liberalizácie na úrovni Spoločenstva, charakterizovať
         skutočný alebo možný dosah pomoci na hospodársku súťaž, ako aj jej účinok na obchod medzi členskými štátmi (rozsudok Cassa
         di Risparmio di Firenze a i., už citovaný, bod 142 a citovaná judikatúra).

      54      Čo sa týka podmienky narušenia hospodárskej súťaže, treba pripomenúť, že pomoci, ktorých cieľom je odbremeniť podnik od nákladov,
         ktoré by musel bežne znášať v rámci svojej bežnej prevádzky alebo bežných činností, v zásade narúšajú podmienky hospodárskej
         súťaže (rozsudky z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia, C‑156/98, Zb. s. I‑6857, bod 30, a Heiser, už citovaný, bod 55).

      55      V prejednávanej veci treba uviesť, že Súd prvého stupňa neporušil vyššie uvedenú judikatúru týkajúcu sa povinnosti odôvodnenia
         Komisie vo veciach štátnych pomocí, keď rozhodol v bode 76 napadnutého rozsudku, že dôvody uvedené v bodoch 74 až 79 odôvodnenia
         sporného rozhodnutia nevysvetľujú, ako mohli sporné pomoci, vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci, ovplyvniť obchod medzi
         členskými štátmi, ani ako mohli narúšať alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.

      56      Pokiaľ ide o uvedené okolnosti prejednávanej veci, Súd prvého stupňa totiž správne zdôraznil, najmä v bode 63 napadnutého
         rozsudku, že sporné pomoci sa snažili o financovanie prostredníctvom pôžičiek so zníženými úrokovými sadzbami nákladov spojených
         s obchodným prienikom na trhy tretích krajín, pričom tieto náklady vznikli v súvislosti s vytvorením stálych štruktúr a s podporou
         obchodu a že ich subvenčný ekvivalent je relatívne malá suma. Navyše v bode 75 uvedeného rozsudku Súd prvého stupňa zdôraznil,
         že uvedené pomoci sa nesnažili priamo a bezprostredne o podporu vývozu z Európskej únie, ale o financovanie programu obchodného
         prieniku.

      57      So zreteľom na uvedené osobitné okolnosti v tejto veci sa Súd prvého stupňa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď
         v bode 63 napadnutého rozsudku rozhodol, že Komisia mala predovšetkým preskúmať, či môžu sporné pomoci ovplyvniť obchod medzi
         členskými štátmi a narušiť hospodársku súťaž, pričom mala uviesť v spornom rozhodnutí relevantné údaje týkajúce sa ich predpokladaných
         účinkov.

      58      V tejto súvislosti Súd prvého stupňa v bode 64 napadnutého rozsudku správne spresnil, že by stačilo, aby Komisia správne uviedla,
         ako mohli sporné pomoci ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ako mohli narúšať alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.
         Súd prvého stupňa v tomto kontexte predovšetkým zdôraznil, že Komisia nemusela vykonať hospodársku analýzu skutočnej situácie
         na relevantnom trhu či daného obchodu medzi členskými štátmi, ani preukázať skutočný dosah sporných pomocí predovšetkým na
         ceny uplatňované spoločnosťou Wam, ako ani preskúmať predaj Wam na trhu v Spojenom kráľovstve.

      59      Čo sa však týka konkrétneho uplatnenia týchto zásad, Súd prvého stupňa v bode 66 napadnutého rozsudku správne konštatoval,
         že všeobecné odôvodnenie, ako bolo uvedené v bodoch 75 a 77 odôvodnenia sporného rozhodnutia, ktoré sa zakladá na zopakovaní
         zásad uvedených v už citovanom rozsudku Tubemeuse, nie je možné samo osebe považovať za zodpovedajúce požiadavkám článku 253 ES.

      60      Pokiaľ ide o dôkazy uvedené v bodoch 76 a 78 odôvodnenia sporného rozhodnutia, Súd prvého stupňa bez toho, aby sa dopustil
         nesprávneho právneho posúdenia, rozhodol v bodoch 68 až 74 napadnutého rozsudku, že uvedené body odôvodnenia, aj v spojení
         so zásadami uvedenými v bode 75 odôvodnenia sporného rozhodnutia, ako aj v spojení s konštatovaním, že finančná situácia Wam
         sa zlepšila, nevysvetľujú, ako mohli sporné pomoci v prejednávanej veci ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi ani ako mohli
         narúšať alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.

      61      V rozpore s tým, čo v tejto súvislosti tvrdí Komisia, len skutočnosť, že Wam sa zúčastňuje na obchode v rámci Spoločenstva
         a vyváža veľkú časť svojej výroby v rámci Únie, nemôže totiž stačiť, vzhľadom na osobitné okolnosti v prejednávanej veci,
         ktoré boli zopakované v bode 56 tohto rozsudku, na preukázanie uvedených účinkov.

      62      V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že síce z judikatúry citovanej v bodoch 50 a 53 tohto rozsudku vyplýva, že uvedené
         účinky môžu v zásade vyplývať zo skutočnosti, že príjemca pomoci pôsobí na liberalizovanom európskom trhu, nič to však nemení
         skutočnosti, že v prejednávanom prípade a v rozpore s okolnosťami v ostatných uvedených veciach, nie sú sporné pomoci priamo
         spojené s činnosťou príjemcu na tomto trhu, ale sa snažia o financovanie nákladov spojených s obchodným prienikom na trhy
         tretích krajín. Za týchto okolností, a o to viac, že ide o pomoci, ktorých subvenčný ekvivalent je relatívne malá suma, je
         ich vplyv na obchod a hospodársku súťaž v rámci Spoločenstva menej bezprostredný a ťažšie badateľný, čo vyžaduje, aby Komisia
         podrobnejšie odôvodnila svoje rozhodnutie.

      63      Napokon, čo sa týka judikatúry citovanej v bode 54 tohto rozsudku, že pomoci, ktorých cieľom je odbremeniť podnik od nákladov,
         ktoré by musel bežne znášať v rámci svojej bežnej prevádzky alebo bežných činností, v zásade narúšajú podmienky hospodárskej
         súťaže, stačí konštatovať, že cieľom dotknutých pomocí nebolo oslobodiť Wam presne od takých nákladov.

      64      Z uvedeného vyplýva, že keď sa Súd prvého stupňa v podstate vo svojom posúdení v bodoch 62 až 76 napadnutého rozsudku domnieval,
         že Komisia mala vykonať podrobnejšie preskúmanie možných účinkov sporných pomocí na obchod medzi členskými štátmi a hospodársku
         súťaž, a že mala v spornom rozhodnutí uviesť ďalšie údaje týkajúce sa týchto účinkov, neznamená, že sa chcel odchýliť od vyššie
         uvedenej judikatúry, ale chcel len zohľadniť konkrétne okolnosti prejednávanej veci bez toho, aby mu bolo možné vytýkať, že
         sa dopustil v tejto súvislosti nesprávneho právneho posúdenia.

      65      Navyše tento záver nie je spochybnený tvrdeniami Komisie, ktoré uviedla voči konštatovaniam Súdu prvého stupňa z bodu 74 napadnutého
         rozsudku. Tieto konštatovania týkajúce sa vzťahov vzájomnej závislosti medzi trhom Spoločenstva a trhom Ďalekého východu sa
         totiž vzťahujú na možnosť nepriameho ovplyvnenia obchodu a hospodárskej súťaže v rámci Spoločenstva, ako bolo uvedené v už
         citovanom rozsudku Tubemeuse. Je pravda, že preskúmanie takého vzťahu vzájomnej závislosti nie je možné vyžadovať, ak je dokázané,
         že pomoc má priamy vplyv na trhy v rámci Spoločenstva, treba však konštatovať, že v spornom rozhodnutí, ako bolo potvrdené
         v predchádzajúcich bodoch tohto rozsudku, to nebolo dostatočne dokázané.

      66      Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolanie musí byť zamietnuté.

       O trovách
      67      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže Talianska republika a Wam navrhli zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch,
         je opodstatnené ju zaviazať na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania na oboch stupňoch.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 26. marca 2015.#Wünsche Handelsgesellschaft International mbH & Co KG proti Európskej komisii.#Odvolanie – Colný kódex Spoločenstva – Článok 220 ods. 2 a článok 239 – Odpustenie dovozného cla – Dovoz konzervovaných húb pochádzajúcich z Číny – Rozhodnutie, ktorým sa odpustenie dovozného cla vyhlasuje za neodôvodnené.#Vec C-7/14 P.