Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 19. novembra 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-319/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 25. marca 2010. # Európska komisia proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 96/82/ES - Kontrola nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok - Článok 11 ods. 1 písm. c) - Povinnosť vypracovať externé núdzové plány - Lehota. # Vec C-392/08.

text:
      Vec C‑392/08
      Európska komisia
      proti
      Španielskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 96/82/ES – Kontrola nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok – Článok 11 ods. 1 písm. c) – Povinnosť vypracovať externé núdzové plány – Lehota“
      Abstrakt rozsudku
      Životné prostredie – Kontrola nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok – Smernica 96/82
      [Smernica Rady 96/82, článok 11 ods. 1 písm. c)]
      Vypracovanie externých núdzových plánov stanovené v článku 11 ods. 1 písm. c) smernice 96/82 o kontrole nebezpečenstiev veľkých
         havárií s prítomnosťou nebezpečných látok patrí do procesu pozostávajúceho z viacerých etáp, po prvé z vypracovania interných
         núdzových plánov prevádzkovateľmi podnikov, v ktorých sa nachádzajú veľké množstvá nebezpečných látok, a poskytnutia potrebných
         informácií príslušným orgánom, po druhé z vypracovania externých núdzových plánov týmito orgánmi a po tretie z preskúmania
         a v prípade potreby prepracovania a aktualizácie interných a externých núdzových plánov uvedenými prevádzkovateľmi a orgánmi.

      Je nesporné, že článok 11 ods. 1 a 4 uvedenej smernice stanovuje lehotu len pre prvú a tretiu etapu. Neexistencia presnej
         lehoty na vypracovanie externých núdzových plánov v tomto ustanovení však sama osebe neznamená, že na splnenie tejto povinnosti
         členskými štátmi nie je stanovená žiadna lehota.

      Zo vzájomnej závislosti medzi internými a externými núdzovými plánmi, ktorých koordinácia zabezpečuje účinnosť mechanizmu
         stanoveného v článku 11 smernice, vyplýva, že príslušné orgány sú povinné vypracovať externé núdzové plány v lehote, ktorá
         na jednej strane neohrozí potrebný účinok ustanovení uvedeného článku, ale na druhej strane zohľadní čas potrebný na dokončenie
         týchto plánov, teda v primeranej lehote od poskytnutia potrebných informácií prevádzkovateľmi.

      Okrem toho, hoci sa podľa článku 11 ods. 1 uvedenej smernice povinnosť vypracovať externé núdzové plány spája s povinnosťou
         prevádzkovateľov dotknutých podnikov poskytnúť potrebné informácie príslušným orgánom, aby mohli tieto plány vypracovať, nemení
         to nič na skutočnosti, že toto ustanovenie ukladá členským štátom povinnosť dohliadnuť na to, aby uvedení prevádzkovatelia
         poskytli potrebné informácie v stanovených lehotách. Za týchto okolností skutočnosť, že v niektorých prípadoch príslušné orgány
         nemajú v stanovených lehotách k dispozícii potrebné informácie, nemôže odôvodniť neexistenciu externých núdzových plánov.

      (pozri body 13, 14, 17, 21, 25)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 25. marca 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 96/82/ES – Kontrola nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok – Článok 11 ods. 1 písm. c) – Povinnosť vypracovať externé núdzové plány – Lehota“
      Vo veci C‑392/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES podaná 9. septembra 2008,
      Európska komisia, v zastúpení: S. Pardo Quintillán a A. Sipos, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Španielskemu kráľovstvu, v zastúpení: B. Plaza Cruz, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. decembra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Španielske kráľovstvo si tým, že nevypracovalo
         externé núdzové plány pre všetky podniky, na ktoré sa uplatňuje článok 9 smernice Rady 96/82/ES z 9. decembra 1996 o kontrole
         nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok (Ú. v. ES L 10, 1997, s. 13; Mim. vyd. 05/002, s. 410),
         nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 11 ods. 1 písm. c) tejto smernice.

       Právny rámec
      2        Smernica 96/82 sa podľa svojho článku 1 zameriava na prevenciu veľkých havárií za prítomnosti nebezpečných látok a na obmedzenie
         ich následkov pre človeka a životné prostredie s ohľadom na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany v rámci Európskeho spoločenstva
         zodpovedajúcim a účinným spôsobom.

      3        Článok 11 smernice 96/82 stanovuje:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, že pre všetky podniky, na ktoré sa uplatňuje článok 9:
      a)      prevádzkovateľ vytvára interný núdzový plán na prijatie opatrení v rámci podniku:
      –        pre nové podniky pred začatím prevádzky,
      –        pre existujúce podniky, na ktoré sa predtým smernica [Rady] 82/501/EHS [z 24. júna 1982 o nebezpečenstvách veľkých havárií
         pri niektorých priemyselných činnostiach (neoficiálny preklad) (Ú. v. ES L 230, s. 1)] nevzťahovala, tri roky od dátumu uvedeného v článku 24 ods. 1,

      –        pre ostatné podniky dva roky od dátumu uvedeného v článku 24 ods. 1;
      b)      prevádzkovateľ poskytuje príslušným orgánom potrebné informácie, aby tieto mohli navrhnúť externý núdzový plán v nasledujúcich
         termínoch:

      –        pre nové podniky pred začatím prevádzky,
      –        pre existujúce podniky, na ktoré sa predtým smernica 82/501/EHS nevzťahovala, tri roky od dátumu uvedeného v článku 24 ods. 1,
      –        pre ostatné podniky dva roky od dátumu uvedeného v článku 24 ods. 1;
      c)      orgány určené na tento účel členskými štátmi navrhnú externý núdzový plán na prijatie opatrení mimo podniku.
      2.      Núdzové plány musia byť vytvorené tak, aby:
      –        obsahovali a kontrolovali incidenty tak, aby minimalizovali účinky, ako aj obmedzovali škody na človeku, životnom prostredí
         a majetku,

      –        zaviedli opatrenia potrebné na ochranu človeka a životného prostredia pred účinkami veľkých havárií,
      –        oznamovali potrebné informácie verejnosti a službám alebo orgánom, ktoré sa zaoberajú danou oblasťou,
      –        zabezpečovali obnovenie a očistenie životného prostredia po veľkej havárii.
      Núdzové plány obsahujú informácie, ktoré sú uvedené v prílohe IV.
      …
      4.      Členské štáty zabezpečia, že interný a externý núdzový plán sa preskúmajú, preskúšajú a tam, kde je to potrebné, zrevidujú
         a aktualizujú prevádzkovateľmi a určenými orgánmi vo vhodných intervaloch, avšak nie neskôr ako po troch rokoch. Prieskum
         zohľadňuje zmeny, ktoré sa uskutočnili v daných podnikoch alebo v rámci súvisiacich núdzových služieb, nové technické poznatky
         a poznatky týkajúce sa ohlasu na veľké havárie.

      …“
      4        Na základe článkov 24 a 25 smernice 96/82 boli členské štáty povinné prijať opatrenia potrebné na vykonanie tejto smernice
         najneskôr 3. februára 1999.

       Konanie pred podaním žaloby
      5        Vzhľadom na to, že Komisia dospela k záveru, že Španielske kráľovstvo nesplnilo povinnosti stanovené v článku 11 ods. 1 písm. c)
         smernice 96/82, 23. marca 2007 začala konanie o nesplnení povinnosti podľa článku 226 ES a vyzvala tento členský štát, aby
         v tejto súvislosti predložil pripomienky.

      6        V listoch z 12. a 25. júna 2007 odpovedali španielske orgány na výzvu Komisie a informovali ju o počte podnikov dotknutých
         ustanoveniami smernice 96/82 a o počte podnikov, ktoré disponujú externým núdzovým plánom.

      7        Na základe týchto informácií Komisia konštatovala, že stále existovali podniky, ktoré taký plán nemali, a 23. októbra 2007
         vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom Španielske kráľovstvo vyzvala, aby prijalo opatrenia na vykonanie tohto stanoviska
         v lehote dvoch mesiacov odo dňa jeho doručenia.

      8        V odpovedi na toto stanovisko z 10. januára 2008 španielske orgány spresnili, že z celkového počtu dotknutých podnikov, ktorý
         predstavoval 238 podnikov v roku 2005 a 280 podnikov v decembri 2007, 186 podnikov malo schválený externý núdzový plán. Okrem
         toho uviedli, že článok 11 ods. 1 písm. b) smernice 96/82 síce stanovuje lehotu týkajúcu sa povinnosti prevádzkovateľa dotknutého
         podniku poskytnúť potrebné informácie príslušným orgánom, ale naproti tomu nestanovuje žiadnu lehotu týkajúcu sa povinnosti
         týchto orgánov vypracovať externé núdzové plány.

      9        Keďže Komisia naďalej považovala situáciu za neuspokojivú, podala predmetnú žalobu.

       O žalobe
      10      Španielske kráľovstvo pripúšťa, že ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, čiže k 23. decembru 2007,
         94 podnikov na jeho území, na ktoré sa vzťahoval článok 9 smernice 96/82, nemalo externý núdzový plán.

      11      Napriek tomu tvrdí, že článok 11 ods. 1 písm. c) smernice 96/82 nestanovuje lehotu, v ktorej musia príslušné orgány vypracovať
         externé núdzové plány, a že im nemožno stanoviť rovnakú lehotu, akú stanovuje článok 11 ods. 1 písm. a) tejto smernice na
         vypracovanie interných núdzových plánov prevádzkovateľmi dotknutých podnikov. Podporne dodáva, že skutočnosť, že títo prevádzkovatelia
         neposkytli potrebné informácie podľa článku 11 ods. 1 písm. b) smernice 96/82, v každom prípade odôvodňuje neexistenciu externých
         núdzových plánov pre určitý počet dotknutých podnikov. Na záver uvádza, že počas roka 2008 bolo vypracovaných sedem externých
         núdzových plánov.

      12      V prvom rade treba uviesť, že ustanovenia článku 11 smernice 96/82 týkajúce sa podnikov, v ktorých sa nachádzajú veľké množstvá
         nebezpečných látok, tvoria súbor noriem, ktorých cieľom je zaistiť koherentný a účinný systém obmedzenia dôsledkov veľkých
         havárií.

      13      Vypracovanie externých núdzových plánov tak patrí do procesu pozostávajúceho z viacerých etáp, po prvé z vypracovania interných
         núdzových plánov prevádzkovateľmi dotknutých podnikov a poskytnutia potrebných informácií príslušným orgánom, po druhé z vypracovania
         externých núdzových plánov týmito orgánmi a po tretie z preskúmania a v prípade potreby prepracovania a aktualizácie interných
         a externých núdzových plánov uvedenými prevádzkovateľmi a orgánmi.

      14      Je nesporné, že článok 11 ods. 1 a 4 smernice 96/82 stanovuje lehotu len pre prvú a tretiu etapu. Neexistencia presnej lehoty
         na vypracovanie externých núdzových plánov v tomto ustanovení však sama osebe neznamená, že na splnenie tejto povinnosti členskými
         štátmi nie je stanovená žiadna lehota.

      15      Táto povinnosť by totiž bola zbavená svojho obsahu a systém ochrany zavedený článkom 11 smernice 96/82 by nemal žiadny potrebný
         účinok, pokiaľ by vypracovanie týchto plánov príslušnými orgánmi mohlo byť odložené na neurčito.

      16      V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako to vyplýva z článku 11 ods. 2 smernice 96/82, že interné a externé núdzové plány
         sú vypracúvané najmä s cieľom obsahovať a kontrolovať incidenty tak, aby minimalizovali účinky, ako aj obmedzovali škody na
         človeku, životnom prostredí a majetku a aby zaviedli opatrenia potrebné na ochranu človeka a životného prostredia pred účinkami
         veľkých havárií.

      17      Okrem toho najmä z prílohy IV smernice 96/82 týkajúcej sa informácií, ktoré sa majú nachádzať v núdzovom pláne, vyplýva, že
         medzi internými a externými núdzovými plánmi existuje vzájomná závislosť a ich koordinácia zabezpečuje účinnosť mechanizmu
         stanoveného v článku 11 smernice 96/82.

      18      Z toho vyplýva, že príslušné vnútroštátne orgány musia informácie poskytnuté prevádzkovateľmi dotknutých podnikov bezodkladne
         použiť na účely vypracovania externých núdzových plánov.

      19      Ide predovšetkým o situácie, keď sa požadujú určité informácie, ktorých krátka aktuálnosť môže spôsobiť neúčinnosť núdzového
         plánu, ktorý sa na nich zakladá. Z tohto dôvodu sú členské štáty povinné zaviesť systém podľa článku 11 ods. 4 smernice 96/82,
         v rámci ktorého sa interné a externé núdzové plány preskúmajú, a ak je to potrebné, prepracujú a aktualizujú vo vhodných intervaloch
         nie dlhších ako tri roky.

      20      Lehota na splnenie povinnosti stanovenej v článku 11 ods. 1 písm. c) tejto smernice preto v zásade môže začať plynúť až od
         poskytnutia uvedených informácií.

      21      Na základe týchto úvah treba vyvodiť záver, že príslušné orgány sú povinné vypracovať externé núdzové plány stanovené v článku
         11 smernice 96/82 v lehote, ktorá na jednej strane neohrozí potrebný účinok ustanovení tohto článku, ale na druhej strane
         zohľadní čas potrebný na dokončenie týchto plánov, teda v primeranej lehote od poskytnutia potrebných informácií prevádzkovateľmi.

      22      V prejednávanej veci je nesporné, že externé núdzové plány neexistovali pre všetky dotknuté podniky už niekoľko rokov.

      23      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 11 ods. 1 písm. b) smernice 96/82 stanovuje niekoľko lehôt v závislosti od
         rôznych kategórií podnikov. Treba však uviesť, že prevádzkovatelia podnikov, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, mali príslušným
         orgánom poskytnúť informácie potrebné na vypracovanie externých núdzových plánov buď pred začatím prevádzky týchto podnikov,
         alebo najneskôr do 3. februára 2002, čiže tri roky po uplynutí lehoty na prebratie smernice.

      24      Čas, ktorý uplynul od tohto dňa až do dňa uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, teda do 23. decembra 2007,
         je tak zjavne neprimeraný, pretože v prejednávanej veci nemôže odôvodniť neexistenciu externých núdzových plánov pre všetky
         dotknuté podniky.

      25      Okrem toho, hoci sa podľa článku 11 ods. 1 smernice 96/82 povinnosť vypracovať externé núdzové plány spája s povinnosťou prevádzkovateľov
         dotknutých podnikov poskytnúť potrebné informácie príslušným orgánom, aby mohli tieto plány vypracovať, nemení to nič na skutočnosti,
         že toto ustanovenie ukladá členským štátom povinnosť dohliadnuť na to, aby uvedení prevádzkovatelia poskytli potrebné informácie
         v stanovených lehotách. Za týchto okolností skutočnosť, že v niektorých prípadoch príslušné orgány nemajú v stanovených lehotách
         k dispozícii potrebné informácie, nemôže odôvodniť neexistenciu externých núdzových plánov, ako to uviedla aj generálna advokátka
         v bode 20 svojich návrhov.

      26      Pokiaľ ide o vypracovanie viacerých externých núdzových plánov počas roka 2008, stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry
         sa má existencia nesplnenia povinnosti hodnotiť vo vzťahu k situácii konkrétneho členského štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej
         v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudok zo 6. decembra 2007, Komisia/Nemecko,
         C‑456/05, Zb. s. I‑10517, bod 15).

      27      Za týchto okolností treba žalobu Komisie považovať za dôvodnú.

      28      V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že Španielske kráľovstvo si tým, že nevypracovalo externé núdzové plány pre všetky
         podniky, na ktoré sa uplatňuje článok 9 smernice 96/82, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 11 ods. 1 písm. c)
         tejto smernice.

       O trovách
      29      Na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu trov konania a Španielske
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Španielske kráľovstvo si tým, že nevypracovalo externé núdzové plány pre všetky podniky, na ktoré sa uplatňuje článok 9 smernice
            Rady 96/82/ES z 9. decembra 1996 o kontrole nebezpečenstiev veľkých havárií s prítomnosťou nebezpečných látok, nesplnilo povinnosti,
            ktoré mu vyplývajú z článku 11 ods. 1 písm. c) tejto smernice.
      2.      Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 10. júna 2004. # Mély Garroni proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Vec T-276/01.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 10. júna 2004
      Vec T‑276/01
      Mély Garroni
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Úradníci – Pomocný zamestnanec – Konferenčný tlmočník – Článok 74 PZOZ – Skončenie pracovného pomeru“
      Úplné znenie vo francúzštine II - 0000
      Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je jednak návrh na zrušenie rozhodnutia ďalej už nezamestnávať konferenčných tlmočníkov, ktorí dosiahli
         vek 65 rokov, jednak návrh na náhradu škody.

      Rozhodnutie:         Rozhodnutie Parlamentu z 24. januára 2001 a rozhodnutie Parlamentu z 20. júla 2001, ktorými bola zamietnutá sťažnosť žalobkyne,
         sa zrušujú. Vo zvyšnej časti sa žaloba zamieta. Parlament je povinný nahradiť všetky trovy konania.

      Abstrakt
      1.     Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Pojem – Kvalifikácia v rámci posúdenia sudcom
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 91)
      2.     Úradníci – Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov – Pomocní zamestnanci – Externí tlmočníci, na ktorých sa vzťahuje
            článok 78 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov – Stanovenie neopodstatneného vekového limitu pri zmluvách obmedzených
            na určité dni – Neuplatniteľnosť článku 74 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov
      (Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, články 74 a 78)
      3.     Úradníci – Žaloba – Žaloba o náhradu škody, podaná pri absencii konania pred podaním žaloby podľa služobného poriadku – Neprípustnosť
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 a 91)
      4.     Úradníci – Mimozmluvná zodpovednosť inštitúcií – Nesprávny služobný postup – Nepresný výklad ustanovenia služobného poriadku,
            ktorý sám osebe nepredstavuje nesprávny služobný postup
      5.     Úradníci – Žaloba – Žaloba o náhradu škody – Zrušenie napadnutého nezákonného aktu – Primerané odškodnenie morálnej ujmy
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 91)
      1.     Jedine opatrenia spôsobujúce záväzné právne účinky, ktoré môžu priamo a okamžite ovplyvniť záujmy žalobcu zrejmou zmenou jeho
         právnej situácie, predstavujú akty a rozhodnutia, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť.

      Presné právne kvalifikovanie listu alebo vyjadrenia závisí výlučne na posúdení Súdom prvého stupňa, a nie na vôli účastníkov
         konania.

      (pozri body 52 a 53)
      Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. mája 1992, Whitehead/Komisia, T‑34/91, Zb. s. II‑1723, bod 22; rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 15. júla 1993, Hogan/Parlament, T‑115/92, Zb. s. II‑895, bod 36; rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. augusta 1998,
         Collins/Výbor pre regióny, T‑132/97, Zb. VS s. I‑A-469 a II‑1379, bod 13; rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. júla 2000, Hendrickx/Cedefop,
         T‑87/99, Zb. VS s. I‑A-147 a II‑679, bod 37

      2.     Zo spoločného výkladu prvého a tretieho odseku článku 78 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov vyplýva, že ustanovenia
         hlavy III uvedených podmienok sa uplatňujú na pomocných zamestnancov zamestnaných ako konferenční tlmočníci, ktorí boli prijatí
         podľa tohto článku, len pokiaľ predstavujú podmienky, ktoré nie sú pokryté podmienkami prijímania a odmeňovania stanovenými
         dohodou uzatvorenou podľa prvého odseku.

      Pokiaľ ide o zmluvu obmedzenú na určité dni, skončenie pracovného pomeru predstavuje charakteristickú a nevyhnutnú podmienku
         prijatia tlmočníka, ktorá je stanovená v takejto zmluve. Z toho vyplýva, že článok 74 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov,
         týkajúci sa predpokladov, za akých dochádza k ukončeniu pracovného pomeru pomocného zamestnanca, nevyhnutne predstavuje jedno
         z ustanovení hlavy III uvedených podmienok, od ktorých sa odchyľuje právna úprava uplatniteľná na pomocných tlmočníkov, ktorí
         pracujú v období trvania prác schôdzí.

      Okrem toho, s ohľadom na osobitosť zamestnávania uvedených tlmočníkov, ich vek nemôže predstavovať závažnú okolnosť pre výkon
         ich práce, keďže ich zamestnávanie musí zahŕňať vekový limit, ktorý, pokiaľ nie je výslovne stanovený, musí byť taký, ako
         ho uvádza už citovaný článok 74.

      (pozri body 89, 90, 92 až 94 a 97)
      3.     V rámci systému opravných prostriedkov zavedeného článkami 90 a 91 služobného poriadku, žaloba o náhradu škody, ktorá predstavuje
         samostatný právny prostriedok vo vzťahu k žalobe o neplatnosť, je prípustná len ak jej predchádzalo konanie pred podaním žaloby
         v súlade s ustanoveniami služobného poriadku. Toto konanie sa líši podľa toho, či škoda, ktorej náhrada sa požaduje, vyplýva
         z aktu spôsobujúceho ujmu v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku, alebo zo správneho postupu, ktorý nemá rozhodovací
         charakter.

      V prvom prípade dotknutá osoba môže v stanovených lehotách predložiť orgánu poverenému menovaním sťažnosť na predmetný akt.
         Naproti tomu v druhom prípade sa správne konanie musí začať predložením žiadosti v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku
         s cieľom získať odškodnenie a prípadne pokračovať podaním sťažnosti proti rozhodnutiu, ktorým bola žiadosť zamietnutá.

      Keď existuje priama súvislosť medzi žalobou o neplatnosť a žalobou o náhradu škody, tak žaloba o náhradu škody sa pripúšťa
         ako akcesorická k žalobe o neplatnosť bez toho, aby jej muselo nevyhnutne predchádzať predloženie žiadosti orgánu poverenému
         menovaním na náhradu údajne utrpenej ujmy, či podanie sťažnosti namietajúcej dôvodnosť priameho alebo nepriameho zamietnutia
         žiadosti.

      Naproti tomu, ak uplatňovaná ujma nevyplýva z aktu, ktorého zrušenie sa sleduje, ale z viacerých údajných pochybení a opomenutí
         zo strany správy, konanie pred podaním žaloby sa musí jednoznačne začať predložením žiadosti orgánu poverenému menovaním na
         náhradu ujmy.

      (pozri body 110, 111 a 113)
      Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júla 1993, Camara Alloisio a i./Komisia, T‑17/90, T‑28/91 a T‑17/92, Zb. s. II‑841,
         bod 46; rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. júna 1996, Y/Súdny dvor, T‑500/93, Zb. VS s. I‑A-335 a II‑977, body 64 a 66

      4.     Prijatie nepresného výkladu ustanovenia služobného poriadku a analogicky aj podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov
         zo strany správy nepredstavuje samo osebe nesprávny služobný postup.

      (pozri bod 117)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1972, Heinemann/Komisia, 79/71, Zb. s. 579, bod 11; rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 9. júna 1994, X/Komisia, T‑94/92, Zb. VS s. I‑A-149 a II‑481, bod 52

      5.     Zrušenie napadnutého aktu môže predstavovať samo osebe primeranú a v zásade aj dostatočnú náhradu akejkoľvek morálnej ujmy,
         akú mohla žalobkyňa utrpieť. Zrušenie rozhodnutia inštitúcie ďalej už nezamestnávať pomocných konferenčných tlmočníkov starších
         ako 65 rokov, ktoré neobsahuje žiadne negatívne posúdenie schopností žalobkyne, treba považovať za primerané odškodnenie morálnej
         ujmy, akú mohla táto utrpieť.

      (pozri bod 118)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1990, Culin/Komisia, C‑343/87, Zb. s. I‑225, body 25 až 29; rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 26. januára 1995, Pierrat/Súdny dvor, T‑60/94, Zb. VS s. I‑A-23 a II‑77, bod 62


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 27. januára 2005.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 75/439/EHS - Zneškodňovanie odpadových olejov - Prednosť spracovania regeneráciou.#Vec C-92/03.

text:
      Vec C‑92/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Portugalskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 75/439/EHS – Zneškodňovanie odpadových olejov – Prednosť spracovania regeneráciou“
      Návrhy prednesené 28. októbra 2004 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 27.januára 2005
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Zneškodňovanie odpadových olejov – Smernica 75/439 – Povinnosť členských štátov uprednostniť
            spracovanie odpadových olejov regeneráciou – Limity – Technické, hospodárske alebo organizačné obmedzenia – Pojem
      (Smernica Rady 75/439, článok 3 ods. 1)
      Z článku 3 ods. 1 smernice 75/439 o zneškodňovaní odpadových olejov zmenenej a doplnenej smernicou 87/101 vyplýva, že odkaz
         na „obmedzenia technického, hospodárskeho alebo organizačného charakteru“ uvedené v tomto článku je súčasťou ustanovenia,
         ktoré všeobecným spôsobom vyjadruje povinnosť uloženú členským štátom a že týmto spojením zákonodarca Spoločenstva nemal v úmysle
         predvídať výnimky z pravidla všeobecného uplatňovania, ale definoval pôsobnosť a obsah pozitívnej povinnosti spočívajúcej
         v zabezpečení prednosti spracovaniu odpadových olejov regeneráciou.

      Ak by totiž existujúca technická, hospodárska a organizačná situácia v členskom štáte nevyhnutne vytvárala obmedzenia predstavujúce
         prekážky pri prijatí opatrení podľa uvedeného ustanovenia, toto ustanovenie by bolo zbavené akéhokoľvek effet utile, keďže povinnosť uložená členským štátom by bola obmedzená zachovaním status quo, a preto by neexistovala skutočná povinnosť prijať potrebné opatrenia v prospech uprednostňovaného spracovania odpadových
         olejov regeneráciou.

      (pozri body 35 – 36)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 27. januára 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 75/439/EHS – Zneškodňovanie odpadových olejov – Prednosť spracovania regeneráciou“
      Vo veci C‑92/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 28. februára 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Caeiros a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Portugalskej republike, v zastúpení: L. Fernandes a M. Lois, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Fínska republika, v zastúpení: A. Guimaraes-Purokoski, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), C. Gulmann, R. Schintgen
         a J. Klučka,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. októbra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Portugalská republika si tým, že neprijala
         opatrenia potrebné na uprednostnenie spracovania odpadových olejov regeneráciou, keď tomu nezabraňujú technické, hospodárske
         a organizačné obmedzenia, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 3 ods. 1 smernice Rady 75/439/EHS zo 16. júna
         1975 o zneškodňovaní odpadových olejov (Ú. v. ES L 194, s. 23; Mim. vyd. 15/001, s. 14) zmenenej a doplnenej smernicou Rady
         87/101/EHS z 22. decembra 1986 (Ú. v. ES L 42, 1987, s. 43; Mim. vyd. 15/001, s. 321, ďalej len „smernica“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2       Cieľom smernice je ochrana životného prostredia pred škodlivým účinkom vyplývajúcim z vypúšťania a úpravy odpadových olejov.
         Článok 3 smernice stanovuje:

      „1.      Kde to nezabraňujú technické, hospodárske a organizačné obmedzenia, členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby sa dala prednosť
         spracovaniu odpadových olejov regeneráciou.

      2.      Kde odpadové oleje nie sú regenerované, kvôli obmedzeniam uvedeným vo vyššie uvedenom odseku 1, členské štáty prijmú opatrenia
         nutné na zabezpečenie toho, že spaľovanie odpadových olejov sa uskutočňuje za prijateľných podmienok pre životné prostredie,
         v súlade s ustanoveniami tejto smernice, zabezpečujúc, že takéto spaľovanie je technicky, hospodársky a organizačne uskutočniteľné.

      3.      Kde odpadové oleje nie sú regenerované ani spálené, kvôli obmedzeniam zmieneným v odsekoch 1 a 2, členské štáty prijmú opatrenia
         nutné na zaistenie ich bezpečného zničenia, kontrolovaného skladovania alebo vyliatia.“

      3       V súlade s článkom 2 smernice 87/101 mali členské štáty prijať potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu s povinnosťami vyplývajúcimi
         z tejto smernice s účinnosťou od 1. januára 1990.

       Vnútroštátna právna úprava
      4       Vnútroštátna právna úprava v oblasti nakladania s odpadovými olejmi pozostáva z nasledujúcich právnych nástrojov:
      –       zákonného dekrétu č. 88/91 z 23. februára 1991, ktorý upravuje činnosti týkajúce sa odpadových olejov,
      –       dekrétu ministra č. 240/92 z 25. marca 1992 o úprave povoľovania činností zberu, skladovania, predbežného spracovania, regenerácie,
         zhodnocovania, spaľovania a spopolnenia odpadových olejov,

      –       dekrétu ministra č. 1028/92 z 5. novembra 1992, ktorý stanovuje bezpečnostné a identifikačné normy pri preprave odpadových
         olejov,

      –       medzirezortného rozhodnutia ministra priemyslu a ministra životného prostredia z 18. mája 1993 o uplatňovaní úpravy týkajúcej
         sa povoľovania nakladania s odpadovými olejmi..

      5       S cieľom revízie uvedenej úpravy portugalské orgány schválili 19. marca 2001 dokument s názvom „Nová národná stratégia nakladania
         s odpadovými olejmi“.

       Konanie pred podaním žaloby
      6       Komisia vyzvala 18. júla 2000 portugalské orgány, aby jej oznámili najmä údaje o množstve regenerovaného oleja za obdobie
         rokov 1995 až 1997.

      7       Portugalské orgány 4. októbra 2000 odpovedali, že regenerácia odpadových olejov sa zatiaľ nevykonáva, ale že prebieha analýza
         technickej, hospodárskej a finančnej životaschopnosti zriadenia jednotiek na regeneráciu týchto olejov. Uvedené orgány zaslali
         7. mája 2002 Komisii správu o uplatňovaní smernice počas rokov 1998 až 2000, ako aj dokument „Nová národná stratégia nakladania
         s odpadovými olejmi“.

      8       Komisia zaslala 11. apríla 2001 Portugalskej republike výzvu, v ktorej zdôraznila, že Portugalská republika si tým, že neprijala
         potrebné opatrenia, aby sa uprednostnilo spracovanie odpadových olejov regeneráciou, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z článku 3 ods. 1 smernice, pričom technické, hospodárske a organizačné obmedzenia prijatiu takýchto opatrení nezabraňovali.

      9       Portugalské orgány v odpovedi z 18. októbra 2001 uviedli, že práve prebieha vypracovanie návrhu textu zákona, ktorý priznáva
         prednosť regenerácii odpadových olejov a že dotknuté hospodárske subjekty sú pripravené spoločne zriadiť regeneračnú jednotku.

      10     Keďže sa Komisia neuspokojila s uvedenou odpoveďou, 24. októbra 2001 zaslala Portugalskej republike odôvodnené stanovisko,
         v ktorom opätovne potvrdila svoj názor, že Portugalská republika neprijala potrebné opatrenia, aby sa uprednostnilo spracovanie
         odpadových olejov regeneráciou, pričom technické, hospodárske a organizačné obmedzenia tomu nezabraňovali. Komisia 20. decembra
         2001 zaslala Portugalsku doplňujúce odôvodnené stanovisko, v ktorom uviedla, že napriek poskytnutým vysvetleniam stav nesplnenia
         povinností vyplývajúcich z ustanovení článku 3 ods. 1 smernice trvá.

      11     Na tieto odôvodnené stanoviská odpovedali portugalské orgány 7. marca 2002 tým, že zdôraznili, že technické, hospodárske a organizačné
         obmedzenia, ktoré zabraňovali tomu, aby sa pri nakladaní s odpadovými olejmi uprednostnila regenerácia, pretrvávajú.

      12     Vo svojej odpovedi portugalské orgány rovnako vysvetľovali dôvod, pre ktorý sa vnútroštátna právna úprava o odpadových olejoch
         nepremietla do výstavby regeneračného zariadenia na území Portugalska, spočívajúci v tom, že nariadenie Rady (EHS) č. 259/93
         z 1. februára 1993 o kontrole a riadení pohybu zásielok odpadov v rámci, do a z Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 30, s. 1;
         Mim. vyd. 15/002, s. 176) neumožňovalo príslušným orgánom zakázať vývoz odpadov na energetické zhodnotenie.

      13     Keďže Komisia usúdila, že v Portugalsku sa doposiaľ nezaviedla prednosť spracovania odpadových olejov regeneráciou, rozhodla
         podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

      14     Uznesením predsedu Súdneho dvora z 11. septembra 2003 sa vyhovelo návrhu na vstup Fínskej republiky do konania ako vedľajšieho
         účastníka na podporu návrhov Portugalskej republiky.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      15     Komisia tvrdí, že žiadny zo zákonných a iných právnych predpisov, na ktoré sa odvolávajú portugalské orgány, nepriznáva prednosť
         spracovaniu odpadových olejov regeneráciou.

      16     Pokiaľ ide o tvrdenie Portugalskej republiky týkajúce sa nariadenia č. 259/93, Komisia poznamenáva, že jeho ustanovenia umožňujú
         príslušným orgánom zabrániť vývozu odpadových olejov určených na energetické zhodnotenie. Portugalské orgány mohli už dlhšiu
         dobu vznášať odôvodnené námietky proti preprave odpadového oleja do iných členských štátov na energetické zhodnotenie, ak
         by sa v Portugalsku v lehote stanovenej smernicou prijali potrebné opatrenia na zavedenie prednosti spracovania odpadových
         olejov regeneráciou, ako to stanovuje článok 3 ods. 1 smernice.

      17     Komisia dodáva, že ak by portugalská právna úprava zaviedla túto prednosť, námietky proti vývozu by mohli byť založené na
         skutočnosti, že cieľom prepravy odpadových olejov bolo ich spaľovanie. Zákonodarca Spoločenstva totiž stanovil, že orgány
         štátu odoslania môžu vzniesť odôvodnené námietky proti preprave odpadov najmä do iných členských štátov na základe niektorého
         z dôvodov uvedených v článku 7 ods. 4 písm. a) nariadenia č. 259/93. Z toho vyvodzuje, že na túto prepravu odpadu sa nemožno
         odvolávať ako na prekážku zabraňujúcu zavedeniu prednosti regenerácie vyžadovanej smernicou.

      18     Komisia konštatuje, že dvanásť rokov po uplynutí lehoty na prebratie stanovenej v článku 2 smernice 87/101, portugalské orgány
         neprijali opatrenia potrebné na to, aby sa skutočne uprednostnilo spracovaniu regeneráciou odpadových olejov. V tomto prípade
         právne a praktické nedostatky, najmä v oblasti kontroly miesta určenia odpadových olejov a ich zberu prispeli v Portugalsku
         rozhodujúcim spôsobom k neexistencii podmienok umožňujúcich uprednostniť uvedené spracovanie a osobitne zabránili vybudovaniu
         aspoň jednej regeneračnej jednotky na tieto odpadové oleje na území tohto štátu.

      19     Komisia nepovažuje uverejnenie dokumentu s názvom „Nová národná stratégia nakladanie s odpadovými olejmi“ za relevantné. Rovnako
         uvažuje aj o ostatných iniciatívach oznámených portugalskými orgánmi.

      20     Portugalská vláda tvrdí, že neexistencia normatívnych textov nestačí na preukázanie nesplnenia povinnosti podľa článku 3 ods. 1
         smernice, pretože z teoretického hľadiska vnútroštátnej právnej úprave nevyhnutne nepripadá úloha konkretizovať cieľ uvedený
         v tomto ustanovení. Vnútroštátna úprava vymedzuje podmienky, ktorým podlieha činnosť regenerácie odpadových olejov spôsobom,
         ktorý neohrozuje ciele smernice.

      21     Táto vláda tvrdí, že množstvo zozbieraného odpadového oleja osobitne dobrej kvality nedosahuje hranicu hospodárskej výnosnosti.
         Okrem toho je nemožné zakázať vývoz odpadových olejov na energetické zhodnotenie, pričom táto nemožnosť odrádza potenciálnych
         investorov od investícií do regeneračnej jednotky na jej území, pretože títo investori nebudú mať záruku, že zozbierané odpadové
         oleje budú smerovať do tohto zariadenia.

      22     Pokiaľ ide o otázku vývozu odpadových olejov, portugalská vláda uvádza, že možnosť zásahu príslušných orgánov v zmysle článku
         7 ods. 4 písm. a) nariadenia č. 259/93 nepredstavuje nástroj, ktorým možno zabrániť vývozu odpadových olejov určených na energetické
         zhodnotenie, a to aj napriek tomu, ak by existovali dostatočné regeneračné kapacity na vnútroštátnej úrovni. V skutočnosti
         uvedené ustanovenie neumožňuje, aby členské štáty odôvodnili vývozné obmedzenia odpadových olejov určených na energetické
         zhodnotenie tým, že ide vlastne o opatrenia na ochranu domáceho regeneračného priemyslu týchto odpadových olejov.

      23     Portugalská vláda zdôrazňuje, že okrem finančných a technických obmedzení a obmedzení spojených s právnou úpravou, veľkosť
         portugalské trhu sa vyznačuje problémami spočívajúcimi v realizácii regenerácie odpadových olejov pri zohľadnení stanovených
         minimálnych medzných hodnôt ekonomickej výnosnosti takéhoto postupu. Tvrdí, že vynaložila skutočné úsilie na minimalizáciu
         finančných, technických a organizačných obmedzení, ktoré musela pri realizácii prednosti spracovaniu regeneráciou tohto typu
         riešiť.

      24     Portugalská vláda uvádza, že vyváženosť regeneračného zariadenia závisí od nákladov na dovoz odpadového oleja, ktoré značne
         závisia od miestneho hospodárskeho cyklu, trhovej ceny ropy a od použitej regeneračnej technológie. Iná situácia nastane,
         ak by existoval monopolný trh pre oleje vyrobené na základe regenerácie, pričom veľké zariadenia sú schopné lepšie odolávať
         veľkým výkyvom ceny ropy a zachovávať dlhodobú hospodársku výnosnosť.

      25     Portugalská vláda v tomto ohľade zdôrazňuje, že napriek technickým, hospodárskym a organizačným obmedzeniam, ktoré odradili
         hospodárske subjekty od vybudovania regeneračných jednotiek na odpadové oleje, sú vnútroštátne orgány rozhodnuté zrealizovať
         hospodárenie s týmto odpadom takým spôsobom, aby sa skutočne uprednostnila regenerácia.

      26     Fínska vláda sa na podporu návrhov Portugalskej republiky domnieva, že pri posúdení uskutočniteľnosti a ekonomickej výnosnosti
         regenerácie z hospodárskeho hľadiska treba zohľadniť najmä množstvo vyprodukovaného odpadového oleja, dopravné vzdialenosti,
         výrobné náklady, ako aj trhové podmienky. V tomto dôsledku sa podmienky regenerácie musia v dotknutom členskom štáte skúmať
         jednotlivo. V skutočnosti je stav na trhu jedným z faktorov ovplyvňujúci podmienky regenerácie.

      27     V tomto ohľade fínska vláda uvádza, že cena základného oleja silne kolísala. Takýto výkyv cien zvyšuje riziko spojené s uskutočnenými
         investíciami v odvetví regenerácie odpadových olejov. Toto riziko zvyšuje snaha znížiť spotrebu mazadiel, ktorá vyplýva zo
         skutočnosti, že súčasne používané syntetické mazadlá sú kvalitnejšie.

      28     Fínska vláda dodáva, že ak by vnútroštátna právna úprava zaviedla záväznú požiadavku regenerácie, pričom tento členský štát
         nemá regeneračné zariadenia, museli by sa odpadové oleje prepravovať na regeneráciu do iného členského štátu. V tomto prípade
         sa nezoberú do úvahy vysoké dopravné náklady vývozcu a náklady na regeneráciu, ani okolnosť, že preprava z dôvodov svojich
         účinkov na životné prostredie môže byť neracionálna.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      29     Najprv treba pripomenúť, že ako už Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku z 9. septembra 1999, Komisia/Nemecko, (C‑102/97,
         Zb. s. I‑5051, bod 35), jedným z hlavných cieľov smernice bolo priznať prednosť spracovaniu odpadových olejov regeneráciou.
         Tento cieľ vyjadrený v druhom odôvodnení smernice 87/101 je odôvodnený skutočnosťou, že so zreteľom na úspory energie, ktoré
         vznikajú pri regenerácii, tento postup predstavuje najracionálnejšie zhodnotenie odpadových olejov.

      30     Pokiaľ ide o žalobný dôvod Komisie vychádzajúci z nedodržania článku 3 ods. 1 smernice, treba zdôrazniť, že existujúca vnútroštátna
         úprava neobsahuje žiadny predpis, ktorý by tak, ako to predpisuje uvedené ustanovenie, vyjadroval, že sa dáva prednosť spracovaniu
         odpadových olejov regeneráciou.

      31     Rovnako treba skonštatovať, že Portugalská republika uznala, že príslušné orgány musia prijať konkrétne opatrenia na zaradenie
         tejto prednosti do záväzných právnych textov. Portugalská republika v tomto ohľade naznačila, že v tejto oblasti je potrebné
         zmeniť vnútroštátnu právnu úpravu, aby sa mohli vytvoriť vyžadované podmienky na zavedenie tejto prednosti a práve za týchto
         okolností bol vypracovaný dokument „Nová národná stratégia nakladania s odpadovými olejmi“.

      32     Rovnako Súdny dvor v bode 25 vo svojom rozsudku z 15. júla 2004, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑424/02, zatiaľ neuverejnený
         v Zbierke), rozhodol, že ak je prípustné, aby členský štát najprv vypracoval štúdiu a vyhotovil správy umožňujúce zadefinovať
         spôsoby zneškodňovania odpadových olejov, tak je potrebné, aby na dosiahnutie súladu s povinnosťou stanovenou v článku 3 ods. 1
         smernice na tieto predbežné práce nadväzovali konkrétne opatrenia dávajúce prednosť regenerácii.

      33     Pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého by vzhľadom na ustanovenie článku 7 ods. 4 nariadenia č. 259/93 bolo obtiažne v Portugalsku
         zabezpečiť ekonomickú výnosnosť zariadení na regeneráciu odpadových olejov, stačí podľa rovnakých ustanovení skonštatovať,
         že členské štáty majú právo vzniesť námietku proti preprave odpadu, vrátane odpadových olejov na zhodnotenie v inom členskom
         štáte.

      34     Rovnako, ako to správne zdôraznil generálny advokát v bode 52 svojich návrhov, ak by Portugalská republika zabezpečila prednosť
         regenerácii odpadových olejov na svojom území v zmysle požiadavky článku 3 ods. 1 smernice, príslušné orgány by mohli vzniesť
         námietku proti preprave tohto odpadu do iných členských štátov.

      35     Pokiaľ ide o tvrdenie uplatnené Portugalskou republikou, že umiestnenie regeneračných zariadení na jej území nie je ekonomicky
         výnosné a že za týchto podmienok a z dôvodu zásady proporcionality, povinnosti dotknutých členských štátov sa musia prispôsobovať
         ich konkrétnym existujúcim okolnostiam, treba pripomenúť, ako to už Súdny dvor vyslovil v bodoch 35 a 43 už citovaného rozsudku
         Komisia/Nemecko, že jedným z hlavných cieľov smernice bolo priznať prednosť spracovaniu regeneráciou odpadových olejov. Ak
         by existujúca technická, hospodárska a organizačná situácia v členskom štáte nevyhnutne vytvárala obmedzenia predstavujúce
         prekážky pri prijatí opatrení podľa článku 3 ods. 1 smernice, toto ustanovenie by bolo zbavené akéhokoľvek effet utile, keďže povinnosť uložená členským štátom by bola obmedzená zachovaním status quo, a preto by neexistovala skutočná povinnosť prijať potrebné opatrenia v prospech uprednostňovaného spracovania odpadových
         olejov regeneráciou.

      36     Okrem iného, pokiaľ ide o túto prednosť, treba zdôrazniť, ako to Súdny dvor uviedol v bodoch 38 a 39 už citovaného rozsudku
         Komisia/Nemecko, že odkaz na „obmedzenia technického, hospodárskeho a organizačného charakteru“ uvedené v článku 3 ods. 1
         smernice je súčasťou ustanovenia, ktoré všeobecným spôsobom vyjadruje povinnosť uloženú členským štátom a že týmto spojením
         zákonodarca Spoločenstva nemal v úmysle predvídať výnimky z pravidla všeobecného uplatňovania, ale definoval pôsobnosť a obsah
         pozitívnej povinnosti spočívajúcej v zabezpečení prednosti spracovaniu odpadových olejov regeneráciou.

      37     Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobu Komisie je potrebné považovať za dôvodnú.
      38     V dôsledku toho treba určiť, že Portugalská republika si tým že neprijala opatrenia potrebné na uprednostnenie spracovania
         odpadových olejov regeneráciou, keď tomu nezabraňujú technické, hospodárske a organizačné obmedzenia, nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú z článku 3 ods. 1 smernice.

       O trovách
      39     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. V súlade s odsekom 4 toho
         istého článku Fínska republika znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Portugalská republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na uprednostnenie spracovania odpadových olejov regeneráciou,
            keď tomu nezabraňujú technické, hospodárske a organizačné obmedzenia, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 3
            ods. 1 smernice Rady 75/439 zo 16. júna 1975 o zneškodňovaní odpadových olejov zmenenej a doplnenej smernicou Rady 87/101
            EHS z 22. decembra 1986.
      2.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Fínska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. júla 1982. # Helmut Knoeppel proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec 618/79 A.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 25. septembra 2014. # Diana Grazyte proti Európskej komisii. # Vec T-86/13 P.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu zo 17. decembra 2015.#T proti Európskej komisii.#Verejná služba – Sociálne zabezpečenie – Choroba z povolania – Článok 73 služobného poriadku – Žiadosť o uznanie choroby za chorobu z povolania – Príčinná súvislosť – Návrh na náhradu nemajetkovej ujmy spôsobenej v dôsledku lehoty, ktorú inštitúcia potrebovala na uznanie choroby za chorobu z povolania – Povinnosť rozhodnúť v primeranej lehote – Nemajetková ujma.#Vec F-134/14.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 28. októbra 1999. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-187/98.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 10. decembra 2008. # Vitro Corporativo, SA de CV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Vitro - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva VITRAL - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-295/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 10. decembra 2008 – Vitro Corporativo/ÚHVT – VKR Holding (Vitro)
      (vec T‑295/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Vitro – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva VITRAL – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri 24, 32)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 31. mája 2007 (vec R 1640/2006‑2) týkajúcemu sa námietkového konania
                  medzi spoločnosťami VKR Holding A/S a Vitro Corporativo, SA de CV

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Vitro Corporativo, SA de CV

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka Vitro pre výrobky a služby tried 1, 7, 8, 9, 12, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 27, 30, 35, 39, 40, 41,
                  42 a 43 – prihláška č. 2669497

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               VKR Holding A/S

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               slovná ochranná známka Spoločenstva (č. 651745) a dánska (č. 19561415 VR), nemecká (č. 725452) a britská (č. 1436897) slovná
                  ochranná známka VITRAL pre výrobky najmä triedy 19, proti ktorým smerovala námietka

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke a zamietnutie prihlášky pre výrobky triedy 19

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Vitro Corporativo, SA de CV, je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 4. februára 2014. # Free SAS proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-127/12.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 27. februára 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Ivo Camacho-Fernandes. # Úradníci. # Vec T-20/00 OP.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 27. februára 2014.#Greencarrier Freight Services Latvia SIA proti Valsts ieņēmumu dienests.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Augstākās tiesas Senāts.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Colný kódex Spoločenstva – Článok 70 ods. 1 a článok 78 – Colné vyhlásenia – Čiastočná prehliadka tovaru – Odber vzoriek – Nesprávny kód – Rozšírenie výsledkov na zhodný tovar zahrnutý v skorších colných vyhláseniach po jeho prepustení – Následná kontrola – Nemožnosť požiadať o dodatočnú prehliadku tovaru.#Vec C‑571/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 27. februára 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Colný kódex Spoločenstva — Článok 70 ods. 1 a článok 78 — Colné vyhlásenia — Čiastočná prehliadka tovaru — Odber vzoriek — Nesprávny kód — Rozšírenie výsledkov na zhodný tovar zahrnutý v skorších colných vyhláseniach po jeho prepustení — Následná kontrola — Nemožnosť požiadať o dodatočnú prehliadku tovaru“
      Vo veci C‑571/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Augstākās tiesas Senāts (Lotyšsko) z 21. novembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 6. decembra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Greencarrier Freight Services Latvia SIA

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. októbra 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Greencarrier Freight Services Latvia SIA, v zastúpení: A. Brunavs, za právnej pomoci B. Cera, advokāte,

               —

               lotyšská vláda, v zastúpení: I. Kucina, K. Freimanis a I. Kalninš, splnomocnení zástupcovia,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: M. J. García‑Valdecasas Dorrego, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Keppenne, A. Sauka a B.‑R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 5. decembra 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 70 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Greencarrier Freight Services Latvia SIA (ďalej len „GFSL“), spoločnosťou s ručením obmedzeným založenou podľa lotyšského práva, a Valsts ieņēmumu dienests (lotyšská daňová správa, ďalej len „VID“) vo veci výberu dovozného cla a uloženia pokuty počas následnej kontroly viacerých colných vyhlásení.

         Právny rámec

               3

               Piate a šieste odôvodnenie colného kódexu má takéto znenie:
               „keďže v záujme toho, aby sa zabezpečila rovnováha medzi požiadavkami colných orgánov na riadne uplatňovanie colných právnych predpisov na strane jednej a právom podnikateľských subjektov na spravodlivé zaobchádzanie na strane druhej, musia byť týmto orgánom okrem iného poskytnuté rozsiahle kontrolné právomoci a spomínaným podnikateľským subjektom musí byť poskytnuté právo odvolať sa; keďže odvolací systém si bude vyžadovať, aby Spojené kráľovstvo zaviedlo nové administratívne postupy, ktoré nemôžu nadobudnúť účinnosť pred 1. januárom 1995;
               keďže by sa vzhľadom na mimoriadny význam zahraničného obchodu spoločenstva mali colné formality a kontroly zrušiť alebo ich prinajmenšom zachovať na minimálnej úrovni“.

               4

               Článok 68 tohto kódexu stanovuje:
               „Colné orgány môžu s cieľom overenia prijatých colných vyhlásení:

                        a)

                        kontrolovať colné vyhlásenie a doklady k nemu priložené. Colné orgány môžu požadovať, aby im deklarant predložil ďalšie doklady potvrdzujúce správnosť údajov uvedených v colnom vyhlásení;

                        b)

                        prehliadať tovar a s cieľom jeho analýzy alebo podrobnej prehliadky odoberať vzorky.“

               5

               Podľa článku 70 uvedeného kódexu:
               „1.   Ak je prehliadaná iba časť tovaru uvedeného v colnom vyhlásení, vzťahuje sa výsledok takejto čiastočnej prehliadky na všetok tovar v ňom uvedený.
               Ak sa však deklarant domnieva, že výsledky čiastočnej prehliadky sa nevzťahujú na ostatný tovar uvedený v colnom vyhlásení, môže požiadať o vykonanie dodatočnej prehliadky.
               2.   Ak colné vyhlásenie obsahuje dve alebo viac položiek, na účely odseku 1, údaje ku každej položke sa považujú za samostatné colné vyhlásenie.“

               6

               Článok 71 tohto kódexu znie takto:
               „1.   Výsledok overovania colného vyhlásenia je podkladom pre uplatňovanie predpisov upravujúcich colný režim, do ktorého je tovar prepúšťaný.
               2.   Ak nie je colné vyhlásenie overované, sú predpisy uvedené v odseku 1 uplatňované na základe údajov uvedených v colnom vyhlásení.“

               7

               Článok 78 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Po prepustení tovaru môžu colné orgány z vlastného podnetu alebo na žiadosť deklaranta colné vyhlásenia opraviť.
               2.   Po prepustení tovaru môžu colné orgány kontrolovať obchodné doklady a iné údaje vzťahujúce sa k dovozným alebo vývozným operáciám s tovarom alebo k následným obchodným operáciám s týmto tovarom s cieľom presvedčiť sa o správnosti údajov uvedených v colnom vyhlásení. Kontrolu je možné vykonať u deklaranta alebo inej osoby, ktorá sa priamo alebo nepriamo obchodne podieľa na uvedených operáciách, alebo u akejkoľvek inej osoby, ktorá má u seba uvedené doklady a údaje na obchodné účely. Colné orgány môžu taktiež prehliadať tovar, pokiaľ ho ešte je možné predložiť.
               3.   Ak výsledky preskúmania colného vyhlásenia alebo následnej kontroly nasvedčujú tomu, že predpisy upravujúce príslušný colný režim boli uplatnené na základe nesprávnych alebo neúplných údajov, colné orgány v súlade s vydanými predpismi môžu prijať opatrenia nevyhnutné na nápravu, pričom zoberú do úvahy nové informácie, ktoré majú k dispozícii.“

               8

               Podľa článku 221 ods. 1 a 3 tohto kódexu:
               „1.   Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.
               …
               3.   Oznámenie dlžníkovi sa neuskutočňuje po uplynutí lehoty troch rokov odo dňa, kedy vznikol colný dlh. …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               GFSL dováža z Ruska na účet spoločnosti Hantas SIA keksy a čokoládové tyčinky s cieľom uviesť ich do voľného obehu v Európskej únii.

               10

               V apríli a máji 2007 VID uskutočnila kontrolu cla, ktoré zaplatila Hantas SIA od 1. mája 2004 do 31. decembra 2006 na základe 35 colných vyhlásení vyplnených GFSL, ktorá sa v prípade vzniku colného dlhu mala považovať za dlžníčku.

               11

               Táto kontrola sa uskutočnila po tom, čo VID odobrala a analyzovala vzorky týkajúce sa šiestich colných vyhlásení podaných od októbra do novembra 2005 (ďalej len „predmetné colné vyhlásenia“). Na základe výsledkov tejto kontroly VID dospela k záveru, že GFSL v 29 colných vyhláseniach podaných od 4. júna 2004 do 29. novembra 2005, vrátane šiestich predmetných colných vyhlásení, deklarovala tovar dovezený do Únie na účely prepustenia do voľného obehu pod nesprávnymi kódmi kombinovanej nomenklatúry s cieľom zaradiť ho do integrovaného colného sadzobníka Európskych spoločenstiev (TARIC) zavedeného článkom 2 nariadenia Rady (EHS) č. 2658/87 z 23. júla 1987 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku (Ú. v. ES L 256, s. 1; Mim. vyd. 02/002, s. 382), v znení zmien a doplnení.

               12

               Rozhodnutím z 31. mája 2007 VID informovala GFSL o vzniku colného dlhu, vyrubila sumy dovozného cla a dane z pridanej hodnoty zvýšené o úroky z omeškania a uložila jej pokutu za nesprávne uplatnenie kódov kombinovanej nomenklatúry.

               13

               Námietka vznesená proti tomuto rozhodnutiu bola zamietnutá rozhodnutím VID zo 14. septembra 2007.

               14

               Toto zamietavé rozhodnutie bolo predmetom žaloby o neplatnosť podanej na administratīvā rajona tiesa (regionálny správny súd), ktorý jej čiastočne vyhovel rozsudkom z 29. júna 2009, potvrdeným zo strany Administratīvā apgabaltiesa (Regionálny odvolací správny súd). Tento odvolací súd rozsudkom z 8. decembra 2011 rozhodol, že hoci dovozné clo, daň z pridanej hodnoty a pokuta za tovar uvedený v predmetných colných vyhláseniach boli vyrubené oprávnene, rozhodnutie zo 14. septembra 2007 musí byť v zostávajúcej časti zrušené z dôvodu, že VID v rozpore s článkom 70 ods. 1 colného kódexu nesprávne uplatnila výsledky kontroly tovaru uvedeného v predmetných colných vyhláseniach na tovar uvedený v 23 iných colných vyhláseniach podaných od 4. júna 2004 do 6. septembra 2005 (ďalej len „skoršie colné vyhlásenia“), teda na tovar dovezený viac ako rok pred kontrolovaným tovarom. Keďže VID nemohla preukázať, že na predmetný tovar boli uplatnené nesprávne kódy, GFSL nebola vôbec povinná poskytnúť dôkazy týkajúce sa objektívnych vlastností tohto tovaru a to o to menej, že už ani nemá možnosť nechať vykonať kontroly tohto tovaru.

               15

               Tak VID, ako aj GFSL podali kasačný opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na Augstākās tiesas Senāts (Senát Najvyššieho súdu).

               16

               Na podporu svojho opravného prostriedku VID uvádza, že tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach sa zhoduje s tovarom uvedeným v predmetných colných vyhláseniach, keďže má rovnaké zloženie, označenie, vzhľad a výrobcu, čo bolo potvrdené informáciami uvedenými v potvrdeniach, ktoré predložil výrobca. VID teda bola v zmysle zásady hospodárnosti konania oprávnená neoverovať zostávajúcu časť tovaru a uplatniť výsledky identifikácie na zostávajúci zhodný tovar, pričom GFSL bola povinná predložiť dokumenty dokazujúce rozdiel medzi tovarmi.

               17

               Vnútroštátny súd však tvrdí, že skoršie colné vyhlásenia boli vyhotovené viac ako rok pred predmetnými colnými vyhláseniami, pri ktorých boli odobraté vzorky. Podľa GFSL nie je objektívne možné vykonať prehliadku po tom, ako došlo k precleniu tovaru, ktorý bol predmetom skorších colných vyhlásení, ani uplatniť právo požadovať dodatočnú prehliadku.

               18

               Za týchto podmienok Augstākās tiesas Senāts rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Možno článok 70 ods. 1 prvý pododsek [colného kódexu] vykladať v tom zmysle, že je možné rozšíriť výsledky prehliadky časti tovaru uvedeného v colnom vyhlásení na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach, ktorý nebol predmetom čiastočnej prehliadky, ale bol deklarovaný s tým istým kódom kombinovanej nomenklatúry, pochádzal od toho istého výrobcu a podľa informácií o označení a zložení tovaru, ktoré sú uvedené v osvedčeniach uvedeného výrobcu, bol totožný s tovarom uvedeným v colnom vyhlásení, z ktorého boli odobraté vzorky na čiastočnú prehliadku?
                        Inak povedané:
                        Zahŕňa pojem ‚colné vyhlásenie‘ v zmysle článku 70 ods. 1 prvého pododseku [colného kódexu] aj colné vyhlásenia [týkajúce sa tovarov], z ktorých neboli odobraté vzorky, ale v ktorých bol deklarovaný totožný tovar (tovar je deklarovaný pod tým istým kódom kombinovanej nomenklatúry, pochádza od toho istého výrobcu a v osvedčeniach výrobcu je pre tovar uvedený to isté označenie a to isté zloženie)?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, možno pripustiť rozšírenie výsledkov čiastočnej prehliadky tovaru stanovenej v článku 70 ods. 1 prvom pododseku [colného kódexu] na colné vyhlásenia, v súvislosti s ktorými z objektívnych dôvodov deklarant nemôže požiadať o vykonanie dodatočnej prehliadky podľa článku 70 ods. 1 druhého pododseku, keďže nie je možné predložiť tovar na prehliadku podľa článku 78 ods. 2 tohto [kódexu]?“

         O prejudiciálnych otázkach

               19

               Otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 70 ods. 1 colného kódexu vykladať v tom zmysle, že umožňuje colným orgánom rozšírenie výsledkov čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení, ktorá sa uskutočnila na základe vzoriek odobratých z tohto tovaru, aj na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach podaných tým istým colným deklarantom, ktorý sa už nemôže podrobiť takejto prehliadke z dôvodu prepustenia do voľného obehu, pokiaľ z informácií, ktoré písomne predložil tento deklarant, vyplýva, že všetok tento tovar patrí pod rovnaký kód kombinovanej nomenklatúry, pochádza od rovnakého výrobcu a má totožný názov a totožné zloženie.

               20

               Treba pripomenúť, že podľa článku 68 colného kódexu môžu colné orgány na účely overenia colných vyhlásení buď kontrolovať colné vyhlásenie a doklady k nemu priložené, alebo prehliadať tovar a prípadne zároveň odoberať vzorky s cieľom jeho analýzy alebo podrobnej prehliadky.

               21

               V poslednom uvedenom prípade článok 70 ods. 1 tohto kódexu stanovuje, že ak je prehliadaná iba časť tovaru uvedeného v colnom vyhlásení, výsledok takejto čiastočnej prehliadky sa vzťahuje na všetok tovar v ňom uvedený s výhradou, že colný deklarant môže požiadať o dodatočnú prehliadku, pokiaľ sa domnieva, že výsledky čiastočnej prehliadky sa nevzťahujú na ostatný tovar uvedený v colnom vyhlásení.

               22

               Toto všeobecné ustanovenie zavádza domnienku jednotnej kvality, ktorá colným orgánom umožňuje rozšíriť výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení na všetok tovar v ňom uvedený (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. septembra 2006, Nowaco Germany, C-353/04, Zb. s. I-7357, body 54 a 55, ako aj z 24. novembra 2011, Gebr. Stolle, C‑323/10 až C‑326/10, s. I‑12177, body 100 a 101).

               23

               Cieľom uvedeného ustanovenia v tejto súvislosti je zabezpečiť rýchle a účinné prepustenie do voľného obehu bez povinnosti colných orgánov podrobne prehliadnuť všetok tovar uvedený v colnom vyhlásení, čo nie je v záujme ani hospodárskych subjektov, ktoré sa zvyčajne snažia o prepustenie tovaru do voľného obehu, aby mohli deklarovaný tovar rýchlo predať, a nie je to ani v záujme uvedených orgánov, keďže systematické prehliadanie deklarovaného tovaru by viedlo k značnému nárastu ich práce (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. marca 2004, Derudder, C-290/01, Zb. s. I-2041, bod 45).

               24

               Treba konštatovať, že zo znenia článku 70 ods. 1 colného kódexu a zo systematiky článkov 68 až 74 tohto kódexu vyplýva, že táto možnosť rozšírenia výsledkov čiastočnej prehliadky sa vzťahuje len na tovar uvedený „[v tom istom] colnom vyhlásení“, pokiaľ colné orgány prehliadajú tento tovar v období, ktoré predchádza prepusteniu uvedeného tovaru zo strany týchto orgánov (pozri v tomto zmysle rozsudok Derudder, už citovaný, bod 43).

               25

               V dôsledku toho to isté ustanovenie neumožňuje colným orgánom, aby v prípade, o aký ide vo veci samej, rozšírili výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach, ktorý už tieto orgány prepustili do voľného obehu.

               26

               Z toho však nevyplýva, že colné orgány už nemôžu spochybniť takéto skoršie colné vyhlásenia.

               27

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci procesu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, ktorý bol zavedený článkom 267 ZFEÚ, Súdnemu dvoru prináleží poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť spor, ktorý prejednáva (pozri najmä rozsudky z 8. marca 2007, Campina, C-45/06, Zb. s. I-2089, bod 30, a zo 14. októbra 2010, Fuß, C-243/09, Zb. s. I-9849, bod 39).

               28

               Ako však uviedla česká a španielska vláda vo svojich písomných pripomienkach, colné orgány v konkrétnom prípade môžu po prepustení tovaru uvedeného v colnom vyhlásení ex offo preskúmať takéto vyhlásenie podľa článku 78 colného kódexu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2005, Overland Footwear, C-468/03, Zb. s. I-8937, body 62, 64 a 66).

               29

               Podľa článku 78 ods. 2 tohto kódexu totiž môžu colné orgány po prepustení tovaru kontrolovať obchodné doklady a iné údaje vzťahujúce sa k dovozným alebo vývozným operáciám s tovarom alebo k následným obchodným operáciám s týmto tovarom a môžu taktiež prehliadať tovar, pokiaľ ho ešte je možné predložiť.

               30

               Toto ustanovenie teda umožňuje, aby colné orgány spochybnili skoršie colné vyhlásenia, ktoré boli predmetom overovania podľa článku 68 colného kódexu a s ktorými sa v dôsledku toho zaobchádzalo podľa článku 71 ods. 2 tohto kódexu na základe údajov uvedených v týchto vyhláseniach (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2011, DP grup, C-138/10, Zb. s. I-8369, bod 37).

               31

               Nič nebráni tomu, aby na tento účel colné orgány rozšírili výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach, ktorý už tie isté orgány prepustili do voľného obehu, pokiaľ sa tieto tovary zhodujú, čo prináleží overiť výlučne vnútroštátnemu súdu. Preukázanie zhodnosti tovarov sa môže zakladať najmä na kontrole obchodných dokladov a iných údajov vzťahujúcich sa k dovozným a vývozným operáciám s tovarom alebo k následným obchodným operáciám s týmto tovarom, a predovšetkým na údajoch predložených colným deklarantom, podľa ktorých tento tovar pochádza od rovnakého výrobcu a má rovnaké označenie, vzhľad a zloženie ako tovar uvedený v týchto skorších colných vyhláseniach.

               32

               Takáto možnosť rozšírenia je odôvodnená samotným cieľom colného kódexu, ktorý podľa piateho odôvodnenia tohto kódexu je zameraný na zabezpečenie riadneho uplatňovania sadzieb, ktoré sú v ňom uvedené, a súčasne, ako vyplýva z bodu 23 tohto rozsudku, na zabezpečenie rýchlych a účinných konaní tak v záujme hospodárskych subjektov, ako aj colných orgánov formou oslobodenia colných orgánov od povinnosti vykonávať systematické kontroly všetkého tovaru uvedeného v colnom vyhlásení, ako aj formou zachovania colných formalít a kontrol podľa šiesteho odôvodnenia tohto kódexu na minimálnej úrovni (pozri v tomto zmysle rozsudok Derudder, už citovaný, body 42 a 45).

               33

               Táto možnosť je zároveň v súlade so špecifickou logikou článku 78 colného kódexu, ktorá spočíva v prispôsobení colného konania reálnej situácii pomocou opravy vecných chýb alebo opomenutí, ako aj chýb vo výklade uplatniteľného práva (pozri v tomto zmysle rozsudky Overland Footwear, už citovaný, bod 63; zo 14. januára 2010, Terex Equipment a i., C-430/08 a C-431/08, Zb. s. I-321, bod 56, ako aj z 12. júla 2012, Südzucker a i., C‑608/10, C‑10/11 a C‑23/11, bod 47).

               34

               Z tohto hľadiska je irelevantné, že colný deklarant v situácii, o akú ide vo veci samej, nemá už možnosť požadovať dodatočnú prehliadku dotknutého tovaru a prípadný dodatočný odber vzoriek.

               35

               Článok 78 colného kódexu sa totiž v zásade uplatňuje po prepustení tovaru v okamihu, keď predloženie tovarov už nie je možné (pozri rozsudok Overland Footwear, už citovaný, bod 66).

               36

               V každom prípade, ako uviedla väčšina zúčastnených strán, ktoré predložili písomné pripomienky, zo samotného článku 78 ods. 2 colného kódexu vyplýva, že následná kontrola colných vyhlásení sa môže uskutočniť na základe písomných dokumentov, pričom colné orgány nie sú povinné fyzicky overiť tovar, keďže takéto overenie sa predpokladá len v prípade, že tovar „ešte je možné predložiť“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. novembra 2012, Digitalnet a i., C‑320/11, C‑330/11, C‑382/11 a C‑383/11, body 66 a 67).

               37

               Za týchto okolností, pokiaľ sa tovar, ktorý bol predmetom čiastočnej prehliadky, zhoduje s tovarom uvedeným v skorších colných vyhláseniach, najmä vzhľadom na skutočnosti, ktoré vyplývajú z kontroly obchodných dokladov a iných údajov vzťahujúcich sa k dovozným a vývozným operáciám s týmto tovarom, a predovšetkým vzhľadom na to, že podľa údajov predložených colným deklarantom tento tovar pochádza od rovnakého výrobcu a má rovnaké označenie, vzhľad a zloženie, čo prináleží overiť výlučne vnútroštátnemu súdu, colné orgány môžu rozšíriť výsledky tejto čiastočnej prehliadky na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach.

               38

               Je však dôležité, že colný deklarant má právo takéto rozšírenie spochybniť, najmä v prípade, keď sa ako vo veci samej domnieva, že napriek údajom uvedeným v colných vyhláseniach výsledok čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného vo vyhlásení nemožno uplatniť na tovar uvedený v skorších vyhláseniach, a predloží všetky dôkazy na podporu tvrdenia, že sporné tovary nie sú zhodné (pozri analogicky rozsudok Derudder, už citovaný, bod 42).

               39

               V tejto súvislosti však treba zdôrazniť, že všeobecné a abstraktné tvrdenie, ktoré uvádza GFSL vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru, podľa ktorého také potraviny, o aké ide v spore vo veci samej, môžu vplyvom rôznych faktorov zmeniť svoje zloženie, najmä obsah škrobu v nich, nie je relevantné, pretože takéto okolnosti pod podmienkou, že by sa preukázali, neviedli colného deklaranta k tomu, aby v súvislosti s tovarom uvedeným v skorších colných vyhláseniach uviedol údaje, ktoré sa odlišujú od údajov predložených v súvislosti s tovarom, ktorý bol predmetom čiastočnej prehliadky, alebo prípadne požiadal o opravu týchto vyhlásení, keďže deklarant nepreukázal a ani netvrdil, že takéto faktory by mohli mať vplyv na zaradenie týchto výrobkov do kombinovanej nomenklatúry. Vnútroštátnemu súdu však prináleží, aby v tejto súvislosti uskutočnil všetky posúdenia.

               40

               Napokon treba uviesť, že aj keď článok 78 colného kódexu nestanovuje žiadnu osobitnú lehotu na opravu colných vyhlásení, podľa článku 221 ods. 3 tohto kódexu colné orgány môžu oznámiť nový colný dlh do troch rokov odo dňa, kedy vznikol tento dlh.

               41

               Vo veci samej, s výhradou overení, ktoré prislúcha vykonať vnútroštátnemu súdu, z informácií predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že táto lehota, ako to potvrdila aj GFSL v odpovedi na otázku položenú na pojednávaní Súdnym dvorom, bola dodržaná, keďže z bodov 11 a 12 tohto rozsudku vyplýva, že prvé z overovaných colných vyhlásení je zo 4. júna 2004, zatiaľ čo oznámenie nového colného dlhu sa uskutočnilo 31. mája 2007.

               42

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 70 ods. 1 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že keďže sa uplatňuje len na tovar uvedený „[v tom istom] colnom vyhlásení“, pokiaľ colné orgány prehliadajú tento tovar v období, ktoré predchádza prepusteniu uvedeného tovaru zo strany týchto orgánov, toto ustanovenie týmto orgánom neumožňuje v prípade, o aký ide vo veci samej, rozšíriť výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach, ktorý už tie isté orgány prepustili do voľného obehu.

               43

               Naopak článok 78 uvedeného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že colným orgánom umožňuje rozšíriť výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení, uskutočnenej formou odobratia vzoriek z tohto tovaru, na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach predložených tým istým colným deklarantom, ktorý nebol a už ani nemôže byť predmetom takejto prehliadky, keďže už bol prepustený, pokiaľ sa tieto tovary zhodujú, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               44

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 70 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, sa má vykladať v tom zmysle, že keďže sa uplatňuje len na tovar uvedený „[v tom istom] colnom vyhlásení“, pokiaľ colné orgány prehliadajú tento tovar v období, ktoré predchádza prepusteniu uvedeného tovaru zo strany týchto orgánov, toto ustanovenie týmto orgánom neumožňuje v prípade, o aký ide vo veci samej, rozšíriť výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach, ktorý už tie isté orgány prepustili.

                     Naopak článok 78 uvedeného nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že colným orgánom umožňuje rozšíriť výsledky čiastočnej prehliadky tovaru uvedeného v colnom vyhlásení, uskutočnenej formou odobratia vzoriek z tohto tovaru, na tovar uvedený v skorších colných vyhláseniach, predložených tým istým colným deklarantom, ktorý nebol a už ani nemôže byť predmetom takejto prehliadky, keďže už bol prepustený, pokiaľ sa tieto tovary zhodujú, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: lotyština.