title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. októbra 2016.#Evelyn Danqua proti Minister for Justice and Equality a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Appeal.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2004/83/ES – Minimálne ustanovenia pre podmienky priznania postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu – Vnútroštátne procesné pravidlo, ktoré na podanie žiadosti o doplnkovú ochranu stanovuje lehotu pätnástich pracovných dní od doručenia zamietnutia žiadosti o azyl – Procesná autonómia členských štátov – Zásada ekvivalencie – Zásada efektivity – Riadny priebeh konania o preskúmaní žiadosti o doplnkovú ochranu – Riadny priebeh konania o vyhostení – Nezlučiteľnosť.#Vec C-429/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 20. októbra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2004/83/ES — Minimálne ustanovenia pre podmienky priznania postavenia utečenca alebo postavenia osoby oprávnenej na doplnkovú ochranu — Vnútroštátne procesné pravidlo, ktoré na podanie žiadosti o doplnkovú ochranu stanovuje lehotu pätnástich pracovných dní od doručenia zamietnutia žiadosti o azyl — Procesná autonómia členských štátov — Zásada ekvivalencie — Zásada efektivity — Riadny priebeh konania o preskúmaní žiadosti o doplnkovú ochranu — Riadny priebeh konania o vyhostení — Nezlučiteľnosť“
      Vo veci C‑429/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko) z 29. júla 2015 a doručený Súdnemu dvoru 5. augusta 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Evelyn Danqua

      proti

         Minister for Justice and Equality,

         Ireland,

         Attorney General,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen (spravodajca), sudcovia M. Vilaras, J. Malenovský, M. Safjan a D. Šváby,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: K. Malacek, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. júna 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               E. Danqua, v zastúpení: M. Trayers, solicitor, P. O’Shea, BL, a C. Power, SC,

               —

               Minister for Justice and Equality, v zastúpení: R. Cotter a E. Creedon, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci F. O’Sullivan, BL, a R. Barron, SC,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande a X. Lewis, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. júna 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásady ekvivalencie.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Evelyn Danqua, ghanskou štátnou príslušníčkou, na jednej strane a Minister for Justice and Equality (minister spravodlivosti a rovnosti, Írsko, ďalej len „minister“), Írskom a Attorney General na strane druhej, v súvislosti s tým, že minister odmietol skúmať žiadosť pani Danqua o priznanie postavenia doplnkovej ochrany.

         Právny rámec

         Smernica 2004/83/ES

               3

               Podľa článku 2 písm. a), e) a f) smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, 2004, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96):

                        „a)

                        ‚medzinárodná ochrana‘ znamená postavenie utečenca a postavenie doplnkovej ochrany ako je definované v písm. d) a f);

                  …

                        e)

                        ‚osoba oprávnená na doplnkovú ochranu‘ znamená štátneho príslušníka tretej krajiny…, ktorá nie je oprávnená ako utečenec, ale vzhľadom, ku ktorej boli preukázané podstatné dôvody domnievať sa, že dotknutá osoba v prípade, ak by bola vrátená do svojej krajiny pôvodu…, čelila by reálnemu riziku utrpenia vážneho bezprávia, ako je definované v článku 15…

                        f)

                        ‚postavenie doplnkovej ochrany‘ znamená uznanie členským štátom štátneho príslušníka tretej krajiny… za osobu oprávnenú na doplnkovú ochranu“.

               4

               Článok 18 tejto smernice uvádzal:
               „Členské štáty priznajú postavenie doplnkovej ochrany štátnemu príslušníkovi tretej krajiny… [oprávnenému] na doplnkovú ochranu v súlade s kapitolami II a V.“

         Smernica 2005/85/ES

               5

               Smernica Rady 2005/85/ES z 1. decembra 2005 o minimálnych štandardoch pre konanie v členských štátoch o priznávaní a odnímaní postavenia utečenca (Ú. v. EÚ L 326, 2005, s. 13) okrem iného spresňuje práva žiadateľov o azyl.

               6

               Táto smernica sa podľa svojho článku 3 ods. 1 uplatňuje na všetky žiadosti o azyl podané na území členských štátov.

               7

               Článok 3 ods. 3 uvedenej smernice stanovuje:
               „Ak členské štáty použijú alebo zavedú konanie, v ktorom sa skúma žiadosť o azyl ako žiadosť na základe [dohovoru týkajúceho sa postavenia utečencov, podpísaného v Ženeve 28. júla 1951] [Zbierka zmlúv Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], a aj ako žiadosť o iný druh medzinárodnej ochrany za okolností, vymedzených článkom 15 smernice [2004/83], počas celého tohto konania uplatňujú túto smernicu.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, vyplýva, že pani Danqua, ghanská štátna príslušníčka, podala 13. apríla 2010 v Írsku žiadosť o priznanie postavenia utečenca, pričom táto žiadosť bola odôvodnená jej obavou, že bude vystavená praktikám trokosi, istej forme rituálneho otroctva postihujúceho najmä ženy, ktoré sa praktizuje v Ghane.

               9

               Refugee Applications Commissionner (Komisár pre žiadosti o priznanie postavenia utečenca, Írsko) vo svojej správe zo 16. júna 2010 vydal k tejto žiadosti negatívne odporúčanie z dôvodu jej nedostatočnej dôveryhodnosti. Refugee Appeals Tribunal (Odvolací azylový súd, Írsko) toto odporúčanie potvrdil rozhodnutím z 13. januára 2011.

               10

               Dňa 9. februára 2011 minister doručil pani Danqua rozhodnutie o zamietnutí jej žiadosti o azyl a oznámil jej svoj úmysel vydať príkaz na jej vyhostenie (proposal to deport), pričom ju okrem iného informoval, že v lehote pätnástich pracovných dní od doručenia tohto oznámenia môže podať žiadosť o doplnkovú ochranu.

               11

               Úrad pre právnu pomoc utečencom v nadväznosti na toto rozhodnutie informoval pani Danqua, že vzhľadom na toto zamietnutie jej nebude poskytnutá pomoc pri jej ďalších krokoch sledujúcich priznanie doplnkovej ochrany.

               12

               Úrad pre právnu pomoc utečencom však v mene pani Danqua podal žiadosť o povolenie na pobyt z humanitárnych dôvodov.

               13

               Listom z 23. septembra 2013 minister informoval pani Danqua, že táto žiadosť bola zamietnutá a že 17. septembra 2013 bolo voči nej prijaté rozhodnutie o vyhostení.

               14

               Pani Danqua podala 8. októbra 2013 žiadosť o doplnkovú ochranu.

               15

               Listom z 5. novembra 2013 minister informoval pani Danqua, že jej žiadosti o priznanie postavenia doplnkovej ochrany nemožno vyhovieť, pretože nebola podaná v lehote pätnástich pracovných dní uvedenej v oznámení o rozhodnutí ministra z 9. februára 2011, ktorým sa zamieta žiadosť pani Danqua o azyl.

               16

               Pani Danqua napadla toto rozhodnutie na High Court (Vyšší súd, Írsko), odvolávajúc sa predovšetkým na porušenie zásady ekvivalencie z dôvodu, že žiadateľ o doplnkovú ochranu je pri podaní žiadosti o doplnkovú ochranu povinný dodržať lehotu, o akú ide vo veci samej, kým pri podaní žiadosti o azyl sa dodržanie podobnej lehoty nevyžaduje.

               17

               High Court (Vyšší súd) rozsudkom zo 16. októbra 2014 zamietol žalobu pani Danqua, pričom okrem iného rozhodol, že zásada ekvivalencie nebola v predmetnej veci uplatniteľná, keďže pani Danqua porovnávala dve procesné pravidlá založené na práve Únie.

               18

               Dňa 13. novembra 2014 pani Danqua podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Court of Appeal (Odvolací súd, Írsko). Na tomto súde zopakovala svoju argumentáciu, že povinnosť žiadateľa o doplnkovú ochranu dodržať lehotu, o akú ide vo veci samej, porušuje zásadu ekvivalencie, pokiaľ neexistuje podobná lehota uplatniteľná na osoby, ktoré podávajú žiadosť o priznanie postavenia utečenca.

               19

               Court of Appeal (Odvolací súd) si síce kladie otázky o relevantnosti zásady ekvivalencie v tejto veci, no usudzuje pritom, že žiadosť o azyl môže na účely zabezpečenia dodržiavania tejto zásady predstavovať vhodný porovnávací prvok.

               20

               V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že hoci je väčšina žiadostí o azyl posudzovaná podľa režimu zavedeného smernicou 2004/83, členské štáty stále môžu, prinajmenšom teoreticky, poskytnúť azyl v súlade so svojím vnútroštátnym právom. V takom prípade by sa na žiadosti o azyl mohlo sčasti vzťahovať právo Únie a sčasti vnútroštátne právo.

               21

               Pokiaľ ide o povinnosť žiadateľa o doplnkovú ochranu dodržať pri podaní žiadosti o doplnkovú ochranu lehotu, o akú ide vo veci samej, vnútroštátny súd usudzuje, že táto lehota je odôvodnená objektívnymi dôvodmi. Vnútroštátna právna úprava účinná pred vyhlásením rozsudku z 8. mája 2014, N. (C‑604/12, EU:C:2014:302) bola totiž charakteristická existenciou dvoch oddelených a po sebe nasledujúcich konaní, prvého, v ktorom sa skúmala žiadosť o azyl, a druhého, v ktorom sa skúmala žiadosť o doplnkovú ochranu, pričom skúmanie žiadosti o doplnkovú ochranu bolo podmienené predchádzajúcim zamietnutím žiadosti o priznanie postavenia utečenca.

               22

               Podľa tohto súdu cieľom právnej úpravy účinnej v čase skutkových okolností veci samej bolo zabezpečiť posudzovanie žiadostí o medzinárodnú ochranu v primeranej lehote.

               23

               V tomto kontexte Court of Appeal (Odvolací súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Možno žiadosť o azyl, ktorú upravujú vnútroštátne predpisy odrážajúce povinnosti členského štátu podľa [smernice 2004/83], považovať za vhodný porovnávací prvok vo vzťahu k žiadosti o doplnkovú ochranu na účely zásady ekvivalencie?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku je na tento účel relevantné, že lehota stanovená pre žiadosti o doplnkovú ochranu slúži dôležitému záujmu na zabezpečení posúdenia žiadostí o medzinárodnú ochranu v primeranej lehote?“

         O prejudiciálnych otázkach

               24

               Svojimi dvoma otázkami, ktoré je vhodné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada ekvivalencie vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu procesnému pravidlu, o aké ide vo veci samej, ktoré podriaďuje žiadosť o priznanie postavenia doplnkovej ochrany prekluzívnej lehote pätnástich pracovných dní odo dňa, kedy príslušný orgán oboznámil neúspešného žiadateľa o azyl s možnosťou podať takúto žiadosť.

               25

               Na úvod treba pripomenúť, že smernica 2004/83 neobsahuje procesné pravidlá vzťahujúce sa na skúmanie žiadosti o medzinárodnú ochranu.

               26

               Minimálne štandardy pre konania o skúmaní žiadostí o medzinárodnú ochranu stanovuje smernica 2005/85, ktorá spresňuje aj práva žiadateľov o azyl. Článok 3 ods. 1 a 3 tejto smernice spresňuje, že táto smernica sa uplatňuje na žiadosti o azyl, ktoré boli skúmané ako žiadosti založené na dohovore týkajúcom sa postavenia utečencov, podpísanom v Ženeve 28. júla 1951, a ako žiadosti o iný druh medzinárodnej ochrany poskytnutej za okolností vymedzených článkom 15 smernice 2004/83.

               27

               Súdny dvor v dôsledku toho rozhodol, že smernica 2005/85 sa v prípade žiadostí o doplnkovú ochranu uplatní len vtedy, ak členský štát zaviedol jediné konanie, v rámci ktorého skúma žiadosť s ohľadom na oba druhy medzinárodnej ochrany, konkrétne na prvý týkajúci sa postavenia utečenca a na druhý týkajúci sa postavenia doplnkovej ochrany (rozsudok z 8. mája 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 39).

               28

               Zo spisu však vyplýva, že v čase skutkových okolností veci samej to v prípade Írska tak nebolo.

               29

               Z toho vyplýva, že v prípade neexistencie pravidiel stanovených právom Únie, pokiaľ ide o procesné postupy týkajúce sa podania a skúmania žiadosti o doplnkovú ochranu, uplatniteľných v Írsku, prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku tohto členského štátu, aby upravil tieto postupy, pokiaľ na jednej strane uvedené postupy nie sú menej výhodné ako postupy upravujúce podobné situácie vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie), a na druhej strane v praxi neznemožňujú alebo nadmerne nesťažujú výkon práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2014, N., C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 41 a citovanú judikatúru).

               30

               Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, treba pripomenúť, že dodržiavanie tejto zásady vyžaduje, aby sa vnútroštátne pravidlo bez rozdielu uplatňovalo na konania založené na práve Únie a na konania založené na vnútroštátnom práve (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. januára 2015, ÖBB Personenverkehr, C‑417/13, EU:C:2015:38, bod 74).

               31

               Vnútroštátny súd vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či na účely zabezpečenia dodržania tejto zásady predstavuje žiadosť o priznanie postavenia utečenca vhodný základ na porovnanie so žiadosťou o priznanie postavenia doplnkovej ochrany.

               32

               Ako však uviedol generálny advokát v bodoch 54 a 58 svojich návrhov, v tomto prípade sa situácia, o ktorú ide vo veci samej, týka dvoch žiadostí založených na práve Únie, a to žiadosti dotknutej osoby o priznanie postavenia utečenca a jej žiadosti o priznanie postavenia doplnkovej ochrany.

               33

               Navyše treba zdôrazniť, že podľa samotného znenia prvej otázky vnútroštátna právna úprava upravujúca skúmanie žiadostí o azyl „odráža“ povinnosti členských štátov podľa smernice 2004/83.

               34

               Okrem toho z podkladov, ktoré má k dispozícii Súdny dvor, nevyplýva, že by írske právo týkajúce sa azylu zahŕňalo vnútroštátne hmotnoprávne pravidlá dopĺňajúce právo Únie.

               35

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že v situácii, o akú ide vo veci samej, týkajúcej sa dvoch typov žiadostí, pričom tak jedna, ako aj druhá sú založené na práve Únie, je odvolávanie sa na zásadu ekvivalencie irelevantné.

               36

               Podľa ustálenej judikatúry však v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť o spore, ktorý prejednáva. Vzhľadom na to Súdnemu dvoru prináleží v prípade potreby preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (rozsudok z 28. apríla 2016, Oniors Bio, C‑233/15, EU:C:2016:305, bod 30 a citovaná judikatúra).

               37

               Okrem iného Súdnemu dvoru prináleží poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Únie, ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutie v prejednávanej veci, bez ohľadu na to, či na ne vnútroštátny súd odkázal v znení svojej otázky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. februára 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, EU:C:2006:123, bod 29 a citovanú judikatúru).

               38

               V tomto prípade treba na tento účel chápať dve otázky položené vnútroštátnym súdom tak, že hľadajú odpoveď na to, či sa má zásada efektivity vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu procesnému pravidlu, o aké ide vo veci samej, ktoré podriaďuje žiadosť o priznanie postavenia doplnkovej ochrany prekluzívnej lehote pätnástich pracovných dní odo dňa, kedy príslušný orgán oboznámil neúspešného žiadateľa o azyl s možnosťou podať takúto žiadosť.

               39

               Pokiaľ ide o takúto zásadu, ako bolo pripomenuté v bode 29 tohto rozsudku, vnútroštátne procesné pravidlo, o aké ide vo veci samej, nemôže byť takej povahy, že prakticky znemožňuje alebo nadmerne sťažuje výkon práv priznaných právnym poriadkom Únie. V tomto prípade musí takéto pravidlo umožniť účinný prístup osôb žiadajúcich o priznanie doplnkovej ochrany prístup k právam, ktoré im priznáva smernica 2004/83.

               40

               Preto treba skúmať otázku, či má osoba ako pani Danqua, ktorá žiada o priznanie doplnkovej ochrany, konkrétnu možnosť uplatniť svoje práva, ktoré jej vyplývajú zo smernice 2004/83, a to v tomto prípade právo predložiť žiadosť o priznanie tejto ochrany, a pokiaľ sú podmienky vyžadované na priznanie uvedenej ochrany splnené, právo na priznanie postavenia doplnkovej ochrany.

               41

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, vyplýva, že podľa pravidla vnútroštátneho práva, o ktoré ide vo veci samej, žiadateľ o doplnkovú ochranu po uplynutí lehoty pätnástich pracovných dní odo dňa oznámenia zamietnutia jeho žiadosti o priznanie postavenia utečenca už v zásade nemôže podať žiadosť o priznanie postavenia doplnkovej ochrany.

               42

               V tejto súvislosti je dôležité uviesť, že Súdny dvor už rozhodol, že každý prípad, v ktorom sa vynára otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, na priebeh konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov. Z tohto hľadiska treba v prípade potreby okrem iného vziať do úvahy ochranu práv na obranu, zásadu právnej istoty a zásadu riadneho priebehu konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. novembra 2015, Klausner Holz Niedersachsen, C‑505/14, EU:C:2015:742, bod 41 a citovanú judikatúru).

               43

               V tomto prípade treba konkrétnejšie skúmať, či možno prekluzívnu lehotu, o akú ide vo veci samej, odôvodniť cieľom zabezpečiť riadny priebeh konania o skúmaní žiadosti o doplnkovú ochranu z hľadiska dôsledkov, ktoré z toho vyplývajú pre uplatňovanie práva Únie (pozri analogicky rozsudok z 3. septembra 2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, EU:C:2009:506, bod 28).

               44

               Pokiaľ ide o prekluzívne lehoty, Súdny dvor rozhodol, že vo vnútroštátnych právnych úpravách, ktoré patria do pôsobnosti práva Únie, majú určiť lehoty členské štáty, a to najmä vzhľadom na význam rozhodnutí, ktoré sa majú prijať, pre zúčastnené osoby, na komplexnosť postupov a právnych predpisov, ktoré sa majú uplatniť, na počet osôb, ktoré môžu byť dotknuté, a na ďalšie verejné a súkromné záujmy, na ktoré treba prihliadnuť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. októbra 2009, Pontin, C‑63/08, EU:C:2009:666, bod 48).

               45

               Pokiaľ ide o právnu úpravu spornú vo veci samej, treba uviesť, ako zdôraznil generálny advokát v bodoch 75 až 78 svojich návrhov, že konanie o skúmaní žiadostí o doplnkovú ochranu má osobitný význam, keďže umožňuje zabezpečiť žiadateľom hľadajúcim medzinárodnú ochranu zachovanie ich najpodstatnejších práv priznaním takejto ochrany.

               46

               V tomto kontexte vzhľadom na ťažkosti, akým môžu byť takíto žiadatelia vystavení najmä z dôvodu ľudsky a materiálne ťažkej situácie, v ktorej sa môžu nachádzať, treba konštatovať, že prekluzívna lehota, o akú ide vo veci samej, sa zdá obzvlášť krátka a v praxi nezabezpečuje všetkým žiadateľom účinnú možnosť predložiť žiadosť o priznanie doplnkovej ochrany a prípadne dosiahnuť priznanie postavenia doplnkovej ochrany. Preto nemožno takúto lehotu rozumne odôvodniť cieľom zabezpečiť riadny priebeh konania o skúmaní žiadosti o priznanie tohto postavenia.

               47

               Tento záver napokon nemožno spochybniť ani potrebou zabezpečiť účinnosť konaní o vyhostení, keďže lehota sporná vo veci samej nie je priamo spojená s konaním o vyhostení, ale so zamietnutím žiadosti o priznanie postavenia utečenca.

               48

               Preto treba dospieť k záveru, že vnútroštátne procesné pravidlo, o aké ide vo veci samej, je spôsobilé ohroziť účinný prístup žiadateľov o doplnkovú ochranu k právam, ktoré im priznáva smernica 2004/83.

               49

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položené otázky odpovedať, že zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu procesnému pravidlu, o aké ide vo veci samej, ktoré podriaďuje žiadosť o priznanie postavenia doplnkovej ochrany prekluzívnej lehote pätnástich pracovných dní odo dňa, kedy príslušný orgán oboznámil neúspešného žiadateľa o azyl s možnosťou podať takúto žiadosť.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu procesnému pravidlu, o aké ide vo veci samej, ktoré podriaďuje žiadosť o priznanie postavenia doplnkovej ochrany prekluzívnej lehote pätnástich pracovných dní odo dňa, kedy príslušný orgán oboznámil neúspešného žiadateľa o azyl s možnosťou podať takúto žiadosť.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. septembra 2012.#Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens a i. proti Hendrikusovi Cornelisovi Kortekaasovi a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden.#Nariadenie (ES) č. 1206/2001 – Spolupráca pri vykonaní dôkazov v občianskych alebo obchodných veciach – Vecná pôsobnosť – Výsluch svedka, ktorý je účastníkom konania vo veci samej a ktorého trvalé bydlisko sa nachádza v inom členskom štáte, súdom členského štátu – Možnosť predvolať pred príslušný súd osobu ako svedka podľa práva členského štátu uvedeného súdu.#Vec C-170/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 6. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Nariadenie (ES) č. 1206/2001 — Spolupráca pri vykonaní dôkazov v občianskych alebo obchodných veciach — Vecná pôsobnosť — Výsluch svedka, ktorý je účastníkom konania vo veci samej a ktorého trvalé bydlisko sa nachádza v inom členskom štáte, súdom členského štátu — Možnosť predvolať pred príslušný súd osobu ako svedka podľa práva členského štátu uvedeného súdu“
      Vo veci C-170/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) z 1. apríla 2011 a doručený Súdnemu dvoru 7. apríla 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Maurice Robert Josse Marie Ghislain Lippens,

         Gilbert Georges Henri Mittler,

         Jean Paul François Caroline Votron

      proti

         Hendrikusovi Cornelisovi Kortekaasovi,

         Kortekaas Entertainment Marketing BV,

         Kortekaas Pensioen BV,

         Dirkovi Robbard De Katovi,

         Johannesovi Hendrikusovi Vischovi,

         Euphemii Joanne Bökkerinkovej,

         Laminco GLD N-A,

         Ageas NV, predtým Fortis NV,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič (spravodajca), E. Levits a J.-J. Kasel,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. marca 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               M. R. J. M. G. Lippens, G. G. H. Mittler a J. P. F. C. Votron, v zastúpení: P. D. Olden a H. M. H. Speyart, advokáti,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, K. Petersen a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Írsko, v zastúpení: P. Dillon Malone, BL,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, splnomocnený zástupca,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: J. Heliskoski a H. Leppo, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: R. Troosters, splnomocnený zástupca,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. mája 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 174, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 121).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánmi Lippensom, Mittlerom a Votronom (ďalej spolu len „Lippens a i.“), členmi vedenia spoločnosti Ageas NV, predtým Fortis NV (ďalej len „Fortis“), ktorých bydlisko sa nachádza v Belgicku, na jednej strane a pánom Kortekaasom, Kortekaas Entertainment Marketing BV, Kortekaas Pensioen BV, pánmi De Katom, Vischom, pani Bökkerinkovou a Laminco GLD N-A (ďalej spolu len „Kortekaas a i.“), držiteľmi cenných papierov spoločnosti Fortis, na druhej strane, ktorého predmetom je náhrada škody, ktorá bola týmto držiteľom údajne spôsobená z dôvodu, že sa spoliehali na informácie týkajúce sa finančnej situácie spoločnosti Fortis, ktoré boli zverejnené uvedenými členmi vedenia.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V zmysle odôvodnení 2, 7, 8, 10 a 11 nariadenia č. 1206/2001:

                        „(2)

                        Správne fungovanie vnútorného trhu vyžaduje zlepšenie spolupráce súdov pri vykonávaní dôkazov a najmä jej zjednodušenie a urýchlenie.
                        …

                        (7)

                        Nakoľko je často nevyhnutné na vydanie rozhodnutia v občianskej alebo obchodnej veci pred súdom členského štátu vykonať dôkaz v inom členskom štáte, činnosť spoločenstva sa nemôže obmedziť len na oblasť doručovania súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach, ktoré je predmetom úpravy nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (Ú. v. ES L 160, s. 37; Mim. vyd. 19/001. s. 227). Je preto potrebné pokračovať v zlepšovaní spolupráce medzi súdmi členských štátov v oblasti vykonávania dôkazov.

                        (8)

                        Efektívnosť súdneho konania v občianskych alebo obchodných veciach vyžaduje, aby sa zasielanie a vykonávanie dožiadaní o vykonanie dôkazu uskutočňovalo v priamom styku a najrýchlejším možným spôsobom medzi súdmi členských štátov.
                        …

                        (10)

                        Dožiadanie o vykonanie dôkazu by sa malo vybaviť urýchlene. Ak nemožno dožiadanie vybaviť do 90 dní od doručenia dožiadania dožiadanému súdu, tento súd by mal o tom informovať dožadujúci súd s uvedením dôvodov, ktoré bránia rýchlemu vybaveniu dožiadania.

                        (11)

                        Na dosiahnutie efektívnosti tohto nariadenia by sa možnosť odmietnuť vybavenie dožiadania o vykonanie dôkazu mala obmedziť len na veľmi úzko vymedzené výnimočné situácie.“

               4

               Článok 1 nariadenia č. 1206/2001 s názvom „Predmet úpravy“ stanovuje:
               „1.   Toto nariadenie sa uplatní v občianskych alebo obchodných veciach, ak súd členského štátu podľa vlastných právnych predpisov žiada:

                        a)

                        príslušný súd iného členského štátu o vykonanie dôkazu; alebo

                        b)

                        aby mohol sám vykonať dôkaz v inom členskom štáte.

                  2.   Dožiadaním nemožno žiadať o vykonanie dôkazu, ktorý nie je určený na použitie v súdnom konaní, ktoré sa začalo alebo sa má začať.
               3.   V tomto nariadení pojem ‚členský štát‘ znamená členský štát s výnimkou Dánska.“

               5

               Články 10 až 16 rovnakého nariadenia sa týkajú vykonania dôkazu dožiadaným súdom.

               6

               V zmysle článku 10 nariadenia č. 1206/2001 s názvom „Všeobecné ustanovenia o vykonaní dožiadania“:
               „1.   Dožiadaný súd vykoná dožiadanie bez odkladu najneskôr do 90 dní od doručenia dožiadania.
               2.   Dožiadaný súd vykoná dožiadania podľa právneho poriadku tohto členského štátu.
               3.   Dožiadaný súd [Dožadujúci súd – neoficiálny preklad] môže… žiadať, aby sa dožiadanie vykonalo osobitným postupom upraveným právnym poriadkom jeho členského štátu. Dožiadaný súd nevyhovie tejto požiadavke len, ak takýto postup je nezlučiteľný s právnym poriadkom členského štátu dožiadaného súdu alebo z dôvodu závažných praktických problémov. Ak dožiadaný súd nevyhovie požiadavke z niektorého z týchto dôvodov, informuje o tom dožadujúci súd…
               4.   Dožadujúci súd môže žiadať, aby dožiadaný súd použil pri vykonaní dôkazu komunikačnú technológiu, najmä videokonferenciu a telekonferenciu.
               Dožiadaný súd nevyhovie tejto požiadavke, len ak by bola nezlučiteľná s právnym poriadkom členského štátu dožiadaného súdu alebo z dôvodu závažných praktických problémov.
               …“

               7

               Článok 12 uvedeného nariadenia s názvom „Vykonanie v prítomnosti a za účasti zástupcov dožadujúceho súdu“ zdôrazňuje:
               „1.   Ak je to zlučiteľné s právnym poriadkom členského štátu dožadujúceho súdu majú zástupcovia dožadujúceho súdu právo byť prítomní na vykonaní dôkazu dožiadaným súdom.
               2.   Na účely tohto článku pojem ‚zástupcovia‘ zahŕňa členov justičného personálu určených dožadujúcim súdom v súlade s právnym poriadkom tohto členského štátu. Dožadujúci súd môže určiť v súlade s právnym poriadkom tohto členského štátu aj akúkoľvek inú osobu, ako napríklad znalca.
               …
               4.   Ak sa žiada, aby zástupcovia dožadujúceho súdu sa mohli podieľať na vykonaní dôkazu, dožiadaný súd určí v súlade s článkom 10 podmienky, za ktorých sa môžu na vykonaní dôkazu podieľať.
               …“

               8

               Článok 17 nariadenia č. 1206/2001, ktorý upravuje priamy výkon dôkazu dožadujúcim súdom, stanovuje:
               „1.   Ak súd požiada, aby mohol vykonať dôkaz priamo v inom členskom štáte, zašle žiadosť… ústrednému orgánu alebo príslušnému orgánu…
               …
               3.   Dôkaz vykoná člen justičného personálu alebo akákoľvek iná určená osoba, napríklad znalec, podľa právneho poriadku členského štátu dožadujúceho súdu.
               4.   Ústredný orgán alebo príslušný orgán dožiadaného členského štátu informuje… do 30 dní od doručenia žiadosti dožadujúci súd, či sa žiadosť prijala a v prípade potreby o podmienkach podľa právneho poriadku tohto členského štátu, za ktorých sa dôkaz má vykonať.
               Ústredný orgán alebo príslušný orgán môže najmä určiť, aby sa vykonania dôkazu podieľal súd tohto členského štátu, aby sa zaručilo správne uplatnenie tohto článku a stanovených podmienok.
               Ústredný orgán alebo príslušný orgán podporuje využívanie komunikačných technológií, akými sú videokonferencie a telekonferencie.
               5.   Ústredný orgán alebo príslušný orgán môže odmietnuť priame vykonanie dôkazu, len ak

                        a)

                        žiadosť nespadá do predmetu úpravy tohto nariadenia vymedzeného v článku 1;

                        b)

                        žiadosť neobsahuje všetky potrebné informácie podľa článku 4; alebo

                        c)

                        priame vykonanie dôkazu je v rozpore so základnými princípmi právneho poriadku tohto členského štátu.

                  6.   Bez vplyvu na podmienky uložené v súlade s odsekom 4 dožadujúci súd vykoná dôkaz podľa právneho poriadku svojho členského štátu.“

               9

               Článok 21 uvedeného nariadenia s názvom „Vzťah k existujúcim alebo budúcim dohodám alebo dojednaniam medzi členskými štátmi“ vo svojom odseku 2 uvádza:
               „Toto nariadenie nebráni dvom alebo viacerým členským štátom, aby naďalej uplatňovali alebo prijali dohody alebo dojednania na ďalšie uľahčenie vykonávania dôkazov za predpokladu, že sú zlučiteľné s týmto nariadením.“

         Holandské právo

               10

               V Holandsku je svedecký výsluch, ako aj predbežný svedecký výsluch upravený občianskym súdnym poriadkom (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering, ďalej len „WBR“).

               11

               V zmysle § 164 WBR:
               „1.   Účastníci konania môžu byť predvolaní aj ako svedkovia.
               …
               3.   Ak sa účastník konania, ktorý má podať svedeckú výpoveď, nedostaví na pojednávanie, neodpovie na položené otázky alebo odmietne podpísať svoju výpoveď, sudca z toho môže vyvodiť dôsledky, ktoré považuje za nevyhnutné.“

               12

               § 165 ods. 1 WBR stanovuje, že „každá osoba predvolaná na svedecký výsluch v súlade so zákonom stanovenými podmienkami je povinná dostaviť sa a poskytnúť svedeckú výpoveď“.

               13

               § 176 ods. 1 WBR uvádza:
               „Pokiaľ zmluva alebo nariadenie Únie nestanovuje opak, súd môže, ak má svedok bydlisko v cudzine, dožiadať ním určený orgán štátu, v ktorom má svedok bydlisko, o vykonanie výsluchu, ak je to možné, pod prísahou, alebo poveriť týmto výsluchom holandského konzulárneho úradníka, v ktorého pôsobnosti sa nachádza bydlisko tohto svedka.“

               14

               § 186 WBR znie:
               „1.   Pokiaľ zákon umožňuje dôkaz v podobe svedeckej výpovede, je možné pred podaním žaloby na návrh dotknutej osoby bezodkladne nariadiť predbežný svedecký výsluch.
               2.   Sudca môže na návrh účastníka konania bezodkladne nariadiť predbežný svedecký výsluch aj v prípade, že konanie už prebieha.“

               15

               § 189 WBR stanovuje, že „ustanovenia týkajúce sa svedeckého výsluchu sa použijú aj na predbežný výsluch“.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               16

               Dňa 3. augusta 2009 podali Kortekaas a i., držitelia cenných papierov spoločnosti Fortis, žalobu na Rechtbank Utrecht (Holandsko) proti Lippens a i., členom vedenia spoločnosti Fortis, ako aj proti samotnej spoločnosti. V rámci tohto konania Kortekaas a i. požadovali náhradu škody, ktorá im bola údajne spôsobená z dôvodu kúpy a držania cenných papierov po tom, čo Lippens a i. zverejnili v priebehu rokov 2007 a 2008 informácie týkajúce sa finančnej situácie spoločnosti Fortis a dividend, ktoré mala táto spoločnosť v roku 2008 vyplatiť.

               17

               S účelom objasniť tvrdenia Lippens a i. a údaje, s ktorými sa oboznámili v priebehu uvedeného obdobia, podali Kortekaas a i. 6. augusta 2009 návrh na Rechtbank Utrecht na vykonanie predbežného výsluchu Lippens a i. ako svedkov. Uvedený súd tomuto návrhu rozhodnutím z 25. novembra 2009 vyhovel, pričom zdôraznil, že výsluch uskutoční príslušný menovaný sudca.

               18

               Dňa 9. decembra 2009 podali Lippens a i. na Rechtbank Utrecht návrh, podľa ktorého mali byť vypočutí francúzsky hovoriacim sudcom v Belgicku, v štáte ich bydliska, prostredníctvom žiadosti o právnu pomoc. Návrh bol zamietnutý uznesením z 3. februára 2010.

               19

               V konaní o odvolaní podanom zo strany Lippens a i. proti tomuto uzneseniu ho Gerechtshof te Amsterdam uznesením z 18. mája 2010 potvrdil, pričom sa opieral o § 176 ods. 1 WBR, podľa ktorého má sudca, ktorý má vypočuť svedka s bydliskom v inom členskom štáte, možnosť, a nie povinnosť postupovať prostredníctvom žiadosti o právnu pomoc. Tento súd zdôraznil, že svedkov v zásade vypočúva súd, na ktorom prebieha konanie vo veci samej, a že v tomto prípade nijaká okolnosť neodôvodňuje výnimku z tohto pravidla v prospech Lippens a i. aj vzhľadom na nesúhlas zo strany Kortekaas a i. Vykonanie výsluchu v Belgicku nemôže byť opodstatnené ani jazykovými dôvodmi, keďže Lippens a i. budú mať možnosť využiť počas svojho výsluchu v Holandsku služby tlmočníka.

               20

               Lippens a i. podali proti uzneseniu Gerechtshof te Amsterdam kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

               21

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že nariadenie č. 1206/2001 nebráni tomu, aby jednak súd jedného členského štátu predvolal podľa právneho poriadku platného v tomto štáte svedka s bydliskom v inom členskom štáte, a jednak tomu, aby nedostavenie sa tohto svedka pred súd malo za následok dôsledky upravené v tomto právnom poriadku.

               22

               V tejto súvislosti vnútroštátny súd zastáva názor, že žiadne ustanovenie nariadenia č. 1206/2001 neumožňuje vyvodiť záver, že v ňom upravené prostriedky na vykonanie dôkazov vylučujú použitie prostriedkov na vykonanie dôkazov, ktoré sú upravené v právnych poriadkoch členských štátov. Podľa tohto súdu cieľom nariadenie č. 1206/2001 je len zjednodušiť vykonávanie dôkazov, pričom členským štátom neukladá povinnosť zmeniť postupy vykonávania dôkazov upravené ich vnútroštátnym procesným právom. Napriek tomu si súd kladie otázku, či z rozsudku z 28. apríla 2005, St. Paul Dairy (C-104/03, Zb. s. I-3481, bod 23), nevyplýva, že členské štáty sú povinné použiť uvedené nariadenie v prípade vykonania dôkazov nachádzajúcich sa v inom členskom štáte.

               23

               Za týchto okolností Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa nariadenie [č. 1206/2001], a najmä jeho článok 1 ods. 1, vykladať v tom zmysle, že súd, ktorý chce vypočuť svedka bývajúceho v inom členskom štáte, musí na túto formu dokazovania vždy uplatniť postup stanovený v uvedenom nariadení alebo je oprávnený uplatniť postup stanovený v jeho vlastnom vnútroštátnom procesnom práve, ako napríklad predvolanie svedka na tento súd?“

         O prejudiciálnej otázke

               24

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú ustanovenia nariadenia č. 1206/2001, predovšetkým jeho článok 1 ods. 1, vykladať v tom zmysle, že príslušný súd členského štátu, ktorý chce vypočuť ako svedka účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte, musí na vykonanie takéhoto výsluchu vždy uplatniť prostriedky na vykonanie dokazovania upravené v danom nariadení, alebo či má tento súd naopak možnosť predvolať tohto účastníka konania a vypočuť ho v súlade s právom členského štátu uvedeného súdu.

               25

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1206/2001 sa toto nariadenie uplatní v občianskych alebo obchodných veciach, ak súd členského štátu žiada podľa vlastných právnych predpisov, buď aby príslušný súd iného členského štátu vykonal dôkaz, alebo aby mohol sám vykonať dôkaz v tomto inom štáte.

               26

               V tejto súvislosti je potrebné najskôr konštatovať, že vecná pôsobnosť nariadenia č. 1206/2001, ako je určená v tomto článku a ako vyplýva zo systému daného nariadenia, sa obmedzuje na dva spôsoby vykonania dôkazov, t. j. jednak na vykonanie dôkazu dožiadaným súdom v súlade s článkami 10 až 16 uvedeného nariadenia po prijatí dožiadania dožadujúceho súdu iného členského štátu a jednak na priame vykonanie dôkazu samotným dožadujúcim súdom v inom členskom štáte, ktorého spôsoby vykonania sú upravené v článku 17 daného nariadenia.

               27

               Naopak nariadenie č. 1206/2001 neobsahuje ustanovenia, ktoré by upravovali alebo vylučovali možnosť súdu členského štátu predvolať účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte, aby sa dostavil na tento súd a priamo pred ním vypovedal.

               28

               Z toho vyplýva, že nariadenie č. 1206/2001 sa v zásade uplatňuje len pod podmienkou, že sa súd členského štátu rozhodne vykonať dokazovanie jedným z týchto dvoch spôsobov upravených v danom nariadení, pričom v danom prípade je povinný dodržiavať postupy, ktoré sa ich týkajú.

               29

               Následne treba uviesť, že podľa odôvodnení 2, 7, 8, 10 a 11 je cieľom nariadenia č. 1206/2001 jednoduché, efektívne a rýchle vykonanie dôkazov v cudzine. Vykonávanie dôkazov súdom členského štátu v inom členskom štáte nemá viesť k predĺženiu vnútroštátnych konaní. Z tohto dôvodu vytvorilo uvedené nariadenie systém záväzný pre všetky členské štáty – s výnimkou Dánskeho kráľovstva –, ktorý má odstrániť prekážky, ktoré by mohli v tejto oblasti vznikať (pozri rozsudok zo 17. februára 2001, Weryński, C-283/09, Zb. s. I-601, bod 62).

               30

               Tomuto cieľu však nezodpovedá taký výklad ustanovení nariadenia č. 1206/2001, ktorý všeobecne zakazuje súdu členského štátu predvolať v súlade s vnútroštátnym právom ako svedka účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte a vypočuť ho podľa uvedeného vnútroštátneho práva. Tak ako to totiž uviedla česká a poľská vláda, ako aj generálny advokát v bode 44 svojich návrhov, takýto výklad by viedol k obmedzeniu možností tohto súdu na vykonanie výsluchu daného účastníka konania.

               31

               Je tak zrejmé, že za určitých okolností, predovšetkým ak účastník konania predvolaný ako svedok je ochotný dobrovoľne sa dostaviť na súd, môže byť pre príslušný súd jednoduchšie, efektívnejšie a rýchlejšie ho vypočuť podľa ustanovení vnútroštátneho práva namiesto toho, aby využil spôsoby vykonania dôkazov upravené v nariadení č. 1206/2001.

               32

               V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že výsluch vykonaný príslušným súdom podľa vnútroštátneho práva poskytuje tomuto súdu možnosť nie len vypočuť účastníka konania priamo, ale ho aj konfrontovať s vyhláseniami iných strán alebo svedkov, ktorí môžu byť prítomní na výsluchu, pričom si súd môže prípadnými dodatočnými otázkami sám preveriť hodnovernosť jeho svedectva pri zohľadnení všetkých skutkových a právnych aspektov veci. Takýto výsluch sa odlišuje od priameho výkon dôkazu dožiadaným súdom podľa článkov 10 až 16 uvedeného nariadenia napriek tomu, že jeho článok 12 umožňuje za určitých podmienok vykonanie dokazovania v prítomnosti a za účasti zástupcov dožadujúceho súdu. Priamy výkon dôkazu podľa článku 17 rovnakého nariadenia napriek tomu, že umožňuje dožadujúcemu súdu, aby sám vykonal výsluch v súlade s právnym poriadkom svojho členského štátu, ostáva podriadený povoleniu a požiadavkám, ktoré určil ústredný orgán alebo príslušný orgán dožiadaného členského štátu, ako aj ostatným podmienkam upraveným v tomto článku.

               33

               Nakoniec výklad, podľa ktorého nariadenie č. 1206/2001 neupravuje vykonanie medzištátneho dokazovania taxatívne, ale jeho cieľom je len ho uľahčiť, a ktorý umožňuje na tento účel využiť aj iné nástroje, potvrdzuje článok 21 ods. 2 nariadenia č. 1206/2001, ktorý vyslovene povoľuje dohody alebo dojednania medzi členskými štátmi na ďalšie uľahčenie vykonávania dôkazov za predpokladu, že sú zlučiteľné s týmto nariadením.

               34

               Je pravda, že Súdny dvor v bode 23 už citovaného rozsudku St. Paul Dairy konštatoval, že návrh na výsluch svedka by za takých okolností, akými sú okolnosti vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, mohol byť použitý ako prostriedok na obchádzanie pravidiel nariadenia č. 1206/2001 upravujúcich zasielanie a vykonávanie dožiadaní vyhotovených súdmi členského štátu s rovnakými zárukami a s rovnakým účinkom pre všetky osoby podliehajúce súdnej právomoci.

               35

               Toto konštatovanie však nemožno vykladať tak, že nariaďuje súdu členského štátu, ktorý je príslušný rozhodnúť vo veci samej a ktorý si praje vypočuť svedka s bydliskom v inom členskom štáte, vykonať výsluch podľa pravidiel uvedených v nariadení č. 1206/2001.

               36

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že okolnosti vedúce k prijatiu uvedeného rozsudku boli charakterizované skutočnosťou, že návrh na predbežný svedecký výsluch podaný jednou zo strán, bol adresovaný priamo súdu členského štátu bydliska svedka, ktorý však nebol príslušný rozhodnúť vo veci samej. Takýto návrh však naozaj môže byť použitý ako spôsob na obchádzanie pravidiel nariadenia č. 1206/2001, keďže je schopný obrať príslušný súd, ktorému by daný návrh mal byť určený, o možnosť vykonať výsluch uvedeného svedka podľa pravidiel uvedených v danom nariadení. Naopak, okolnosti tejto veci sú odlišné od okolností, ktoré viedli k prijatiu už citovaného rozsudku St. Paul Dairy, lebo návrh na predbežný výsluch bol podaný na príslušný súd.

               37

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že príslušný súd členského štátu má možnosť predvolať ako svedka účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte a vypočuť ho v súlade s právom členského štátu uvedeného súdu.

               38

               Okrem toho má tento súd možnosť pri nedostavení sa účastníka konania ako svedka bez uvedenia zákonného dôvodu vyvodiť z tejto skutočnosti prípadné dôsledky upravené v právnom poriadku členského štátu uvedeného súdu za predpokladu, že sú zlučiteľné s právom Únie.

               39

               Za týchto podmienok je potrebné na položenú otázku odpovedať, že ustanovenia nariadenia č. 1206/2001, predovšetkým jeho článok 1 ods. 1, sa majú vykladať v tom zmysle, že príslušný súd členského štátu, ktorý chce vypočuť ako svedka účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte, má na vykonanie takéhoto výsluchu možnosť predvolať tohto účastníka a vypočuť ho v súlade s právom členského štátu uvedeného súdu.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Ustanovenia nariadenia Rady (ES) č. 1206/2001 z 28. mája 2001 o spolupráci medzi súdmi členských štátov pri vykonávaní dôkazov v občianskych a obchodných veciach, predovšetkým jeho článok 1 ods. 1, sa majú vykladať v tom zmysle, že príslušný súd členského štátu, ktorý chce vypočuť ako svedka účastníka konania s bydliskom v inom členskom štáte, má na vykonanie takéhoto výsluchu možnosť predvolať tohto účastníka a vypočuť ho v súlade s právom členského štátu uvedeného súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. augusta 1994. # Spolková republika Nemecko proti Rade Európskej únie. # Žaloba o neplatnosť - Právny základ. # Vec C-359/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júna 2005.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 93/38/EHS - Verejné obstarávanie vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore - Zákazka na výrobu systému pásových dopravníkov pre tepelnú elektráreň v Megalopolise - Neuverejnenie oznámenia - Technická osobitosť - Nepredvídateľné okolnosti - Časová tieseň.#Vec C-394/02.

text:
      Vec C‑394/02
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Helénskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 93/38/EHS – Verejné zmluvy vo vodohospodárskom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom odvetví – Zmluva na výrobu systému pásových dopravníkov pre tepelnú elektráreň v Megalopolise – Neuverejnenie oznámenia – Technická osobitosť – Nepredvídateľná okolnosť – Časová tieseň“
      Návrhy prednesené 24. februára 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júna 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Právo Komisie podať žalobu – Výkon nezávislý od existencie osobitného záujmu na konaní
      (Článok 226 ES)
      2.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Konanie pred podaním žaloby – Predmet – Odôvodnené stanovisko – Obsah
      (Článok 226 ES)
      3.     Aproximácia právnych predpisov – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác a vo vodnom, energetickom,
            dopravnom a telekomunikačnom odvetví – Smernice 89/665 a 92/13 – Konanie povoľujúce Komisii preventívne zasiahnuť v prípade
            jasného a zrejmého porušenia pravidiel Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania – Konanie nesúvisiace s konaním o nesplnení
            povinnosti podľa článku 226 ES
      (Článok 226 ES; smernice Rady 89/665, článok 3, a 92/13, článok 8)
      4.     Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom odvetví
            – Smernica 93/38 – Výnimky zo spoločných pravidiel – Podmienky – Doslovný výklad – Dôkazné bremeno
      [Smernica Rady 93/38, článok 20 ods. 2 písm. c) a d)]
      1.     V rámci právomocí, ktoré Komisii vyplývajú z článku 226 ES, Komisia nepreukázala existenciu záujmu na konaní. V skutočnosti
         je úlohou Komisie z úradnej povinnosti a vo všeobecnom záujme dbať na uplatňovanie práva Spoločenstva členskými štátmi a nechať
         určiť existenciu prípadných nesplnení povinností, ktoré z toho vyplývajú, s cieľom ich odstránenia. Cieľom článku 226 ES teda
         nie je chrániť vlastné práva tejto inštitúcie. Jej samotnej prináleží rozhodnúť, či je vhodné alebo nie začať konanie o určenie
         nesplnenia povinnosti a prípadne z dôvodu akého konania alebo nekonania sa toto konanie má začať.

      (pozri body 14 – 16)
      2.     Hoci v rámci konania o nesplnení povinnosti odôvodnené stanovisko musí obsahovať koherentný a podrobný výklad dôvodov, ktoré
         viedli Komisiu k presvedčeniu, že predmetný členský štát si nesplnil jednu z povinností, ktoré mu vyplývajú zo zmluvy, Komisia
         nie je povinná uviesť v tomto stanovisku opatrenia, ktoré umožňovali vylúčiť vytýkané nesplnenie.

      V skutočnosti cieľom konania predchádzajúcemu podaniu žaloby je popísať predmet žaloby o nesplnenie, aby mal uvedený členský
         štát príležitosť podriadiť sa svojim povinnostiam vyplývajúcim z práva Spoločenstva alebo účinne uplatniť svoje prostriedky
         obhajoby proti výhradám formulovaným Komisiou.

      V dôsledku toho Komisia musí uviesť konkrétnym spôsobom tieto opatrenia v odôvodnenom stanovisku iba v prípade, ak má v úmysle
         to, aby bolo neprijatie opatrení, ktoré by umožňovali napraviť vytýkané nesplnenie, predmetom jej žaloby o nesplnenie povinnosti.

      (pozri body 21 – 23)
      3.     Postup priameho zásahu stanovený článkom 8 smernice 92/13, ktorou sa koordinujú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
         o uplatňovaní právnych predpisov spoločenstva, o postupoch verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom,
         dopravnom a telekomunikačnom sektore a článkom 3 smernice 89/665 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych
         opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, na základe ktorého
         Komisia môže zasiahnuť v členskom štíte, ak sa domnieva, že došlo k jasnému a zrejmému porušeniu ustanovení Spoločenstva v oblasti
         postupov verejného obstarávania, predstavuje preventívne opatrenie, ktoré nemôže ani zrušiť, ani nahradiť právomoci Komisie
         podľa článku 226 ES, takže skutočnosť, či Komisia použila alebo nie uvedený postup, nemá vplyv na posúdenie prípustnosti žaloby
         o nesplnenie povinnosti. Teda výber medzi dvoma postupmi patrí do jej diskrečnej právomoci.

      (pozri body 27 – 28)
      4.     Ustanovenia článku 20 ods. 2 písm. c) a d) smernice 93/38 o koordinácii postupov verejného obstarávania subjektov pôsobiacich
         vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore, ktoré dovoľujú v určitých prípadoch obstarávateľom použiť postup
         bez predchádzajúceho vyhlásenia zadávacieho konania, musia byť ako výnimky z pravidiel týkajúcich sa postupov verejného obstarávania
         vykladané doslovne. Okrem toho dôkazné bremeno je na subjekte, ktorý ich chce použiť.

      V prvom rade, pokiaľ ide o článok 20 ods. 2 písm. c) uvedenej smernice, uplatnenie tohto ustanovenia podlieha splneniu dvoch
         kumulatívnych podmienok, teda na jednej strane, že existuje technická špecifickosť prác, ktoré sú predmetom zmluvy, a na druhej
         strane, že na základe tejto technickej špecifickosti je úplne nevyhnutné uzavrieť uvedenú zmluvu s určitým podnikom.

      Pokiaľ ide v druhom rade o výnimku stanovenú v článku 20 ods. 2 písm. d) uvedenej smernice, podlieha splneniu troch kumulatívnych
         podmienok, a to existencie nepredvídateľnej udalosti, časovej tiesne, pre ktorú nie je možné dodržať lehoty stanovené v prípade
         vyhlásenia verejnej súťaže, a príčinnej súvislosti medzi nepredvídateľnou udalosťou a časovou tiesňou, ktorá z nej vyplynula.

      Skutočnosť, že orgán, ktorý má schváliť príslušný projekt, môže stanoviť lehoty, predstavuje v tomto ohľade predvídateľný
         prvok schvaľovacieho postupu uvedeného projektu.

      (pozri body 33 – 34, 40, 43)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 2. júna 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 93/38/EHS – Verejné zmluvy vo vodohospodárskom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom odvetví – Zmluva na výrobu systému pásových dopravníkov pre tepelnú elektráreň v Megalopolise – Neuverejnenie oznámenia – Technická osobitosť – Nepredvídateľná okolnosť – Časová tieseň“
      Vo veci C‑394/02,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 8. novembra 2002,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Nolin a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Helénskej republike, v zastúpení: P. Mylonopoulos, D. Tsagkaraki a S. Chala, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann (spravodajca), sudcovia K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič, a E. Levits,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. decembra 2004,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. februára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev sa vo svojej žalobe domáha, aby Súdny dvor určil, že tým, že verejný elektrárenský podnik
         Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy (ďalej len „DEI“) uzavrel zmluvu na výstavbu systému pásových dopravníkov pre tepelnú elektráreň
         v Megalopolise na základe rokovacieho konania bez uverejnenia oznámenia, si Helénska republika nesplnila povinnosti, ktoré
         jej vyplývajú zo smernice Rady 93/38/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania subjektov pôsobiacich
         vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore (Ú. v. ES L 199, s. 84; Mim. vyd. 06/002, s. 194) v znení smernice
         Európskeho parlamentu a Rady 98/4/ES zo 16. februára 1998 (Ú. v. ES L 101, s. 1; Mim. vyd. 06/003, s. 91, ďalej len „smernica
         93/38“) a osobitne článkov 20 a nasl. uvedenej smernice.

       Právny rámec
      2       Podľa článku 15 smernice 93/38 „zmluvy na… zhotovenie práce… sa uzatvárajú podľa ustanovení hláv III, IV a V“.
      3       Článok 20 ods. 1 tej istej smernice stanovuje, že „bez toho, aby bol dotknutý odsek 2, si obstarávatelia môžu zvoliť ktorýkoľvek
         z postupov opísaných v článku 1 ods. 7 [teda otvorené konanie, užšie konanie alebo rokovacie konanie], ak bola vyhlásená súťaž
         podľa článku 21“.

      4       Podľa odseku 2 tohto článku 20:
      „Obstarávatelia môžu použiť postup bez predchádzajúceho vyhlásenia súťaže…:
      …
      c)      ak z technických dôvodov…, môže byť zmluva realizovaná len určitým... zhotoviteľom…;
      d)      pokiaľ je to striktne nevyhnutné, z dôvodu extrémnej naliehavosti [časovej tiesne – neoficiálny preklad] vyvolanej udalosťami, ktoré obstarávatelia nemohli predvídať, nemôžu byť viazané [viazaní – neoficiálny preklad] lehotami, ktoré platia pre otvorené a užšie súťaže [konania – neoficiálny preklad];

      …“.
      5       Článok 21 ods. 1 smernice 93/38 stanovuje spôsoby, ako možno vyhlásenie zadávacieho konania vykonať, teda v zásade uverejnením
         oznámenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev v súlade so vzormi obsiahnutými v prílohách tej istej smernice.

       Skutkové okolnosti a konanie pred podaním žaloby
      6       V októbri 1997 na účely posúdenia vplyvu na životné prostredie podľa smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní
         vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. ES L 175, s. 40; Mim. vyd. 15/001, s. 248)
         predložila spoločnosť DEI príslušnému orgánu, teda ministerstvu životného prostredia, plánovania a verejných prác, projekt
         týkajúci sa inštalácie systému na odsírenie, stabilizáciu, prepravu a skladovanie pevného odpadu z tepelnej elektrárne Megalopolis.

      7       Rozhodnutiami z 29. októbra 1998 a 30. decembra 1999 udelilo uvedené ministerstvo svoj súhlas s týmto projektom, vyžadujúc
         však, aby DEI jednak podala žiadosť o záverečné povolenie na zneškodňovanie odpadu vznikajúceho v uvedenej elektrárni v lehote
         deviatich mesiacov, teda do septembra 2000, a jednak inštalovala systém pásových dopravníkov na prepravu popola medzi uvedenou
         tepelnou elektrárňou a baňou v Thoknia, kde by bol popol spracúvaný v lehote dvanástich mesiacov, teda do decembra 2000.

      8       Zohľadňujúc tieto lehoty sa spoločnosť DEI rozhodla 27. júla 1999 uskutočniť rokovacie konanie bez uverejnenia oznámenia a vyzvala
         skupinu podnikov Koch/Metka, ako aj podnik Dosco Overseas Engineering Ltd (ďalej len „podnik Dosco“), aby predložili ponuky.

      9       Tento posledný uvedený podnik 18. januára 2000 vyhlásil, že si neželá zúčastniť sa na uvedenom rokovacom konaní.
      10     Po rokovaniach, ktoré trvali viac mesiacov, spoločnosť DEI 29. augusta 2000 poverila výrobou systému pásových dopravníkov
         na prepravu popola medzi tepelnou elektrárňou v Megalopolise a baňou v Thoknii (ďalej len „sporná zmluva“) skupinu podnikov
         Koch/Metka.

      11     Po tom, čo vyzvala Helénsku republiku, aby jej predložila svoje pripomienky, Komisia 21. decembra 2001 vydala odôvodnené stanovisko,
         v ktorom uviedla, že sporná zmluva mala byť predmetom oznámenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev v súlade so smernicou 93/38. Vyzvala preto tento členský štát, aby prijal všetky potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu
         s odôvodneným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďou gréckych orgánov
         v liste z 3. apríla 2002, rozhodla sa podať túto žalobu.

       O žalobe
       O prípustnosti
      12     Grécka vláda uvádza štyri námietky neprípustnosti, ktoré sa zakladajú v príslušnom poradí na nedostatku záujmu Komisie na
         konaní, bezpredmetnosti žaloby, nepresnosti odôvodneného stanoviska a zneužití úradného postupu.

       O nedostatku záujmu Komisie na konaní
      13     Podľa gréckej vlády Komisia nemá oprávnený záujem začať konanie o nesplnení povinnosti, keďže údajné porušenie práva Spoločenstva
         bolo úplne alebo prinajmenšom v rozsiahlej miere dokončené v čase uplynutia lehoty stanovenej na dosiahnutie súladu s odôvodneným
         stanoviskom.

      14     V tomto smere je potrebné pripomenúť, že v rámci právomocí, ktoré jej vyplývajú z článku 226 ES, Komisia nemusí preukazovať
         existenciu záujmu na konaní (pozri rozsudky zo 4. apríla 1974, Komisia/Francúzsko, 167/73, Zb. s. 359, bod 15, a z 10. apríla
         2003, Komisia/Nemecko, C‑20/01 a C‑28/01, Zb. s. I‑3609, bod 29).

      15     V skutočnosti je úlohou Komisie z úradnej povinnosti a vo všeobecnom záujme dbať na uplatňovanie práva Spoločenstva členskými
         štátmi a nechať určiť existenciu prípadných nesplnení povinností, ktoré z toho vyplývajú, s cieľom ich odstránenia (pozri
         rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 15 a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 29, ako aj citovanú judikatúru).

      16     Cieľom článku 226 ES teda nie je chrániť vlastné práva tejto inštitúcie. Jej samotnej prináleží rozhodnúť, či je vhodné alebo
         nie začať konanie o určenie nesplnenia povinnosti a prípadne z dôvodu akého konania alebo nekonania sa toto konanie má začať
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. augusta 1995, Komisia/Nemecko, C‑431/92, Zb. s. I‑2189, bod 22; z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko,
         C-476/98, Zb. s. I‑9855, bod 38, a z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 30).

       O bezpredmetnosti žaloby
      17     Grécka vláda uvádza, že žaloba je bezpredmetná, keďže zmluva o prácach uzavretá medzi spoločnosťou DEI a skupinou podnikov
         Koch/Metka v rámci pridelenej zákazky už bola takmer úplne splnená v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.
         K tomuto dátumu boli predmetné práce takmer skončené, to znamená na 85 %. De facto, už nebolo možné dosiahnuť súlad s odôvodneným stanoviskom.

      18     V tomto smere je pravda, že vo vzťahu k verejným obstarávaniam Súdny dvor rozhodol, že žaloba o nesplnenie povinnosti je neprípustná,
         ak k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku predmetná zmluva už bola splnená (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko, C‑362/90, Zb. s. I‑2353, body 11 a 13).

      19     V prejednávanej veci však sporná zmluva uzatvorená medzi spoločnosťou DEI a skupinou podnikov Koch/Metka v rámci pridelenej
         zákazky bola k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku v priebehu realizácie, pričom bolo dokončených
         iba 85 % prác. Uvedená zmluva nebola teda úplne splnená.

       O nepresnosti odôvodneného stanoviska
      20     Grécka vláda uvádza, že tým, že Komisia nešpecifikovala opatrenia, ktoré majú byť prijaté, aby sa dosiahol súlad s odôvodneným
         stanoviskom, bolo toto odôvodnené stanovisko príliš nepresné.

      21     V tomto smere z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci odôvodnené stanovisko musí obsahovať koherentný a podrobný výklad dôvodov,
         ktoré viedli Komisiu k presvedčeniu, že predmetný členský štát si nesplnil jednu z povinností, ktoré mu vyplývajú zo zmluvy
         ES, Komisia nie je však povinná uviesť v tomto stanovisku opatrenia, ktoré umožňovali vylúčiť vytýkané nesplnenie (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 11. júla 1991, Komisia/Portugalsko, C‑247/89, Zb. s. I‑3659, bod 22, a z 28. októbra 1999, Komisia/Rakúsko,
         C‑328/96, Zb. s. I‑7479, bod 39).

      22     V skutočnosti cieľom konania predchádzajúcemu podaniu žaloby je popísať predmet žaloby o nesplnenie povinnosti, aby mal uvedený
         členský štát príležitosť podriadiť sa svojim povinnostiam vyplývajúcim z práva Spoločenstva alebo účinne uplatniť svoje prostriedky
         obhajoby proti výhradám formulovaným Komisiou (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 34, a rozsudok
         z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko, už citovaný, body 46 a 47).

      23     V dôsledku toho Komisia musí uviesť konkrétnym spôsobom tieto opatrenia v odôvodnenom stanovisku iba v prípade, ak má v úmysle
         to, aby bolo neprijatie opatrení, ktoré by umožňovali napraviť vytýkané nesplnenie, predmetom jej žaloby o nesplnenie povinnosti
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 39).

      24     V prejednávanej veci je však predmet žaloby obmedzený na určenie nesplnenia z dôvodu uzavretia spornej zmluvy bez predchádzajúceho
         uverejnenia oznámenia. Jeho cieľom teda nie je určenie dodatočného nesplnenia založeného na neprijatí opatrení, ktoré by umožňovali
         napraviť prvé uvedené nesplnenie.

       O zneužití úradného postupu
      25     Grécka vláda uvádza, že namiesto toho, aby sa Komisia uchýlila k žalobe o nesplnenie povinnosti, mala priamo konať a nariadiť
         prerušenie verejného obstarávania vedúceho k uzavretiu spornej zmluvy v zmysle článku 3 smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra
         1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania
         v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246).

      26     V tomto smere je potrebné skonštatovať, že na energetické odvetvie sa nevzťahuje smernica 89/665, ale smernica Rady 92/13/EHS
         z 25. februára 1992, ktorou sa koordinujú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia o uplatňovaní právnych predpisov
         spoločenstva, o postupoch verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom
         sektore (Ú. v. ES L 76, s. 14; Mim. vyd. 06/001, s. 315).

      27     Aj keby grécka vláda odkazovala na článok 8 smernice 92/13, ktorý stanovuje postup v podstate zhodný s postupom stanoveným
         v článku 3 smernice 89/665, z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci mohlo mať prednosť to, že Komisia by použila postup priameho
         zásahu stanovený uvedenými smernicami, tento postup predstavuje preventívne opatrenie, ktoré nemôže ani zrušiť, ani nahradiť
         právomoci Komisie podľa článku 226 ES (pozri v kontexte smernice 89/665 rozsudky z 24. januára 1995, Komisia/Holandsko, C‑359/93,
         Zb. s. I‑157, bod 13; zo 4. mája 1995, Komisia/Grécko, C‑79/94, Zb. s. I‑1071, bod 11; zo 17. decembra 1998, Komisia/Írsko,
         C‑353/96, Zb. s. I‑8565, bod 22, a Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 57). Skutočnosť, či Komisia použila alebo nie uvedený
         postup, nemá teda vplyv na posúdenie prípustnosti žaloby o nesplnenie povinnosti.

      28     Komisia je jediná oprávnená rozhodnúť, či je vhodné začať konanie o nesplnenie povinnosti v zmysle článku 226 ES (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 11. augusta 1995, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 22, a z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko, už citovaný,
         bod 38). Teda výber medzi dvoma postupmi patrí do jej diskrečnej právomoci.

      29     Z vyššie uvedeného vyplýva, že námietky neprípustnosti musia byť zamietnuté.
       O veci samej
      30     Na podporu svojej žaloby Komisia uvádza jedinú výhradu založenú v podstate na porušení článku 15 smernice 93/38 v spojení
         s článkom 20 ods. 1 a článkom 21 tej istej smernice z dôvodu, že spoločnosť DEI uzavrela spornú zmluvu bez predchádzajúceho
         uverejnenia oznámenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

      31     V tomto smere je potrebné skonštatovať, že grécka vláda nenamieta, že na spornú zmluvu sa vzťahuje článok 15 smernice 93/38,
         a teda mala byť v zásade uzavretá v súlade s hlavami III až V tejto smernice, ktoré stanovujú najmä vyhlásenie súťaže uverejnením
         oznámenia v uvedenom úradnom vestníku.

      32     Grécka vláda však uvádza, že podľa článku 20 ods. 2 písm. c) a d) smernice 93/38 sporná zmluva môže byť výnimočne uzavretá
         bez uverejnenia oznámenia. Podľa nej bola na jednej strane iba skupina podnikov Koch/Metka schopná vykonať predmetné práce
         vzhľadom na osobitosti produktu, ktorý mal byť predmetom prepravy a podložia lokality, ako aj potrebu pripojiť dopravníkové
         pásy k už existujúcemu systému. Na druhej strane výkon týchto prác bol veľmi naliehavý z dôvodu lehôt stanovených ministerstvom
         životného prostredia, plánovania a verejných prác.

      33     V tomto smere je potrebné v úvode pripomenúť, že ako výnimky z pravidiel týkajúcich sa postupov verejného obstarávania musia
         byť ustanovenia článku 20 ods. 2 písm. c) a d) smernice 93/38 vykladané doslovne. Okrem toho dôkazné bremeno je na subjekte,
         ktorý ich chce použiť (pozri v tomto zmysle v kontexte smerníc 71/305 a 93/37 rozsudky z 10. marca 1987, Komisia/Taliansko,
         199/85, Zb. s. 1039, bod 14; z 18. mája 1995, Komisia/Taliansko, C‑57/94, Zb. s. I‑1249, bod 23, a zo 14. septembra 2004,
         Komisia/Taliansko, C‑385/02, Zb. s. I‑8121, bod 19).

      34     V prvom rade, pokiaľ ide o článok 20 ods. 2 písm. c) smernice 93/38, z ustálenej judikatúry vyplýva, že uplatnenie tohto ustanovenia
         podlieha splneniu dvoch kumulatívnych podmienok, teda na jednej strane, že existuje technická špecifickosť prác, ktoré sú
         predmetom zmluvy, a na druhej strane, že na základe tejto technickej špecifickosti je úplne nevyhnutné uzavrieť uvedenú zmluvu
         s určitým podnikom (pozri v tomto zmysle v kontexte smerníc 71/305 a 93/37 rozsudky z 18. mája 1995, Komisia/Taliansko, už
         citovaný, bod 24, a zo 14. septembra 2004, Komisia/Taliansko, už citovaný, body 18, 20 a 21).

      35     V prejednávanej veci však platí, ako to uviedol generálny advokát v bodoch 40 až 45 svojich návrhov, že ak predmetné práce
         majú technickú osobitosť v zmysle článku 20 ods. 2 písm. c) smernice 93/38, je potrebné skonštatovať, že grécka vláda nepreukázala
         presvedčivým spôsobom, že iba skupina podnikov Koch/Metka ich mohla vykonať, a preto bolo úplne nevyhnutné uzavrieť s ňou
         zmluvu.

      36     V skutočnosti ani osobitné charakteristiky prepravovaného produktu, ani nestabilná povaha podložia, alebo potreba pripojiť
         systém dopravníkových pásov na už existujúci systém nepreukazujú, samy osebe, že uvedená skupina podnikov bola jediným podnikateľom
         v Spoločenstve, ktorý mal potrebné know-how na uskutočnenie predmetných prác.

      37     Napokon tým, že oslovila takisto podnik Dosco, spoločnosť DEI sama usúdila, že iný podnik ako skupina Koch/Metka v zásade
         bol takisto schopný vykonať tieto práce.

      38     Okrem toho zo spisu vyplýva, že pokiaľ ide o podobné práce, ktoré sa majú uskutočniť na tom istom mieste, spoločnosť DEI už
         v minulosti použila postupy verejného obstarávania s uverejnením oznámenia.

      39     Nemožno teda uznať, že z dôvodu technickej osobitosti mohlo byť vykonanie spornej zmluvy pridelené iba skupine podnikov Koch/Metka.
      40     Pokiaľ ide v druhom rade o výnimku stanovenú v článku 20 ods. 2 písm. d) smernice 93/38, judikatúra ju spája s tromi kumulatívnymi
         podmienkami, teda existenciou nepredvídateľnej udalosti, časovej tiesne, pre ktorú nie je možné dodržať lehoty stanovené v prípade
         vyhlásenia verejnej súťaže, a príčinnou súvislosťou medzi nepredvídateľnou udalosťou a časovou tiesňou, ktorá z nej vyplynula
         (pozri v tomto zmysle v kontexte smernice 71/305 rozsudky z 2. augusta 1993, Komisia/Taliansko, C‑107/92, Zb. s. I‑4655, bod
         12, a z 28. marca 1996, Komisia/Nemecko, C‑318/94, Zb. s. I‑1949, bod 14).

      41     Grécka vláda však nepreukázala, že by tieto podmienky boli v danom prípade naozaj splnené.
      42     Potreba vykonať predmetné práce v lehotách stanovených príslušným orgánom na posúdenie vplyvov projektu na životné prostredie
         nemôže byť považovaná za časovú tieseň vyplývajúcu z nepredvídateľnej udalosti.

      43     Skutočnosť, že orgán, ktorý má schváliť príslušný projekt, môže stanoviť lehoty, predstavuje predvídateľný prvok schvaľovacieho
         postupu uvedeného projektu (pozri v tomto zmysle v kontexte smernice 71/305 rozsudok z 28. marca 1996, Komisia/Nemecko, už
         citovaný, bod 18).

      44     Okrem toho, spoločnosť DEI mohla, pokiaľ ide o spornú zmluvu, začať postup verejného obstarávania s uverejnením oznámenia
         od začiatku postupu posudzovania vplyvov na životné prostredie, teda približne tri roky pred uplynutím stanovených lehôt.

      45     Nemožno teda uznať, že časová tieseň vyplývajúca z udalostí, ktoré spoločnosť DEI nemohla predvídať, jej neumožnila dodržať
         lehoty vyžadované v prípade vyhlásenia verejnej súťaže.

      46     Vzhľadom na všetky vyššie uvedené skutočnosti je potrebné skonštatovať, že Helénska republika si z dôvodu uzavretia zmluvy
         na výstavbu systému pásových dopravníkov pre tepelnú elektráreň v Megalopolise zo strany spoločnosti DEI na základe rokovacieho
         konania bez uverejnenia oznámenia, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice 93/38 a najmä z článkov 20 ods. 1
         a 21 tejto smernice.

       O trovách
      47     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania a Helénska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Helénska republika si tým, že verejný elektrárenský podnik Dimosia Epicheirisi Ilektrismoy uzavrel zmluvu na výrobu systému
            dopravníkových pásov pre tepelnú elektráreň v Megalopolise na základe rokovacieho konania bez predchádzajúceho uverejnenia
            oznámenia, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice Rady 93/38/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného
            obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore v znení zmien a doplnení
            smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/4/ES zo 16. februára 1998 a osobitne článku 20 ods. 1 a článku 21 uvedenej smernice.
      2.      Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 12. júla 1990. # Hans Scheuer proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Služobný záujem. # Vec T-108/89.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 7. februára 1991. # Ana Fernandes Ferreira de Freitas proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-2/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. mája 2008. # Evonik Degussa GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Hospodárska súťaž - Kartel - Trh s metionínom - Pokuta - Nariadenie č. 17 - Článok 15 ods. 2 - Zásada zákonnosti trestov - Skreslenie skutkových okolností - Zásada proporcionality - Zásada rovnosti zaobchádzania. # Vec C-266/06 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. mája 2008 – Degussa/Komisia
      (vec C‑266/06 P)
      „Odvolanie – Hospodárska súťaž – Kartel – Trh s metionínom – Pokuta – Nariadenie č. 17 – Článok 15 ods. 2 – Zásada zákonnosti trestov – Skreslenie skutkových okolností – Zásada proporcionality – Zásada rovnosti zaobchádzania“
      1.                     Právo Spoločenstva – Všeobecné zásady práva – Právna istota – Zákonnosť trestov – Rozsah (pozri body 38 – 40, 44 – 46)
      2.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Voľná úvaha priznaná Komisii článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17 (nariadenie
            Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03) (pozri body 50 – 62)
      3.                     Odvolanie – Dôvody – Nesprávne posúdenie skutkového stavu – Neprípustnosť – Preskúmanie posúdenia dôkazov Súdnym dvorom –
            Vylúčenie s výnimkou skreslenia (článok 225 ods. 1 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 58 prvý odsek) (pozri body 72 – 74, 86,
            94)
      4.                     Odvolanie – Právomoc Súdneho dvora – Spochybnenie posúdenia Súdu prvého stupňa o výške pokuty uloženej podniku z dôvodov spravodlivého
            zaobchádzania – Vylúčenie – Spochybnenie tohto posúdenia z dôvodov založených na porušení zásady zákazu diskriminácie – Zahrnutie
            (článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2) (pozri body 95, 114)
      5.                     Odvolanie – Dôvody – Nedostatočné alebo rozporné odôvodnenie – Prípustnosť – Použitie implicitného odôvodnenia Súdom prvého
            stupňa – Prípustnosť – Podmienky (článok 225 ods. 1 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 36, článok 53 prvý odsek a článok 58
            prvý odsek) (pozri body 102, 103)
      6.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Kritériá – Nevyhnutnosť rozlišovať medzi podnikmi, ktoré sa dopustili rovnakého
            porušenia, v závislosti od ich celkového obratu – Neexistencia (nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie
            98/C 9/03, bod 1 A piaty odsek) (pozri body 119 – 123)
      Predmet

         Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 5. apríla 2006, Degussa AG/Komisia (T‑279/02), ktorým
                  Súd prvého stupňa čiastočne zamietol žalobu o zrušenie rozhodnutia Komisie 2003/674/ES z 2. júla 2002 týkajúceho sa konania
                  o uplatnení článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Dohody o EHP [

               neoficiálny preklad
               ] (Ú. v. EÚ L 255, 2003, s. 1) – Kartel týkajúci sa trhu s metionínom – Požiadavky zásady zákonnosti vo vzťahu k protiprávnym
                  konaniam a trestom, pokiaľ ide o systém pokút upravený článkom 15 ods. 2 nariadenia č. 17/62

            Výrok

                  1.

                  	Odvolanie sa zamieta.

                  2.

                  	Evonik Degussa GmbH je povinný nahradiť trovy konania.

                  3.

                  	Rada Európskej únie znáša svoje vlastné trovy konania.