title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 29. marca 2012.#Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung proti Pfeifer & Langen KG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesverwaltungsgericht.#Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Články 3 a 4 – Správne opatrenia – Vymáhanie neoprávnene získaných výhod – Kompenzačné úroky a úroky z omeškania dlžné podľa vnútroštátneho práva – Uplatnenie pravidiel o premlčaní stanovených v nariadení č. 2988/95 na vymáhanie týchto úrokov z omeškania – Dies a quo premlčacej doby – Pojem ,pozastavenie‘ – Pojem ,prerušenie‘.#Vec C-564/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 29. marca 2012 (
            *1
         )
      „Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 — Ochrana finančných záujmov Európskej únie — Články 3 a 4 — Správne opatrenia — Vymáhanie neoprávnene získaných výhod — Kompenzačné úroky a úroky z omeškania dlžné podľa vnútroštátneho práva — Uplatnenie pravidiel o premlčaní stanovených v nariadení č. 2988/95 na vymáhanie týchto úrokov z omeškania — Dies a quo premlčacej doby — Pojem ‚pozastavenie‘ — Pojem ‚prerušenie‘“
      Vo veci C-564/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht (Nemecko) z 21. októbra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 2. decembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung

      proti

         Pfeifer & Langen KG,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.-C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. novembra 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung, v zastúpení: W. Wolski, B. Messerschmidt a J. Jakubiec, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Pfeifer & Langen KG, v zastúpení: D. Ehle a C. Hagemann, Rechtsanwälte,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. von Rintelen a P. Rossi, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 26. januára 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Pfeifer & Langen KG (ďalej len „Pfeifer & Langen“) a Bundesanstalt für Landwirtschaft und Ernährung (Spolkový úrad pre poľnohospodárstvo a výživu, ďalej len „Bundesanstalt“) vo veci vymáhania nárokov na úroky súvisiacich s neoprávneným preplatením nákladov na uskladnenie na úkor finančných záujmov Európskej únie.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Nariadenie č. 2988/95

               3

               Podľa tretieho odôvodnenia nariadenia č. 2988/95 „sa… treba brániť vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy spoločenstiev“.

               4

               Podľa piateho odôvodnenia uvedeného nariadenia „protiprávne konanie [konanie predstavujúce nezrovnalosti – neoficiálny preklad] a správne opatrenia a sankcie, ktoré sa naň vzťahujú, sú ustanovené v odvetvových predpisoch v súlade s týmto nariadením“.

               5

               Článok 1 toho istého nariadenia stanovuje:
               „1.   Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania [nezrovnalostí – neoficiálny preklad] s ohľadom na právo spoločenstva.
               2.   ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných, buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou výdajovou položkou.“

               6

               Článok 3 nariadenia č. 2988/95 stanovuje:
               „1.   Premlčacia doba konania [na začatie stíhania – neoficiálny preklad] je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.
               V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila. V prípade mnohoročných programov plynie premlčacia doba až do úplného skončenia programu.
               Premlčacia doba sa prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená a týka sa vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou. Premlčacia doba začína plynúť znova po každom akte prerušenia.
               …
               2.   Lehota na vykonanie rozhodnutia ukladajúceho správnu sankciu je tri roky. Toto obdobie sa začína dňom, keď sa rozhodnutie stáva konečným.
               Prípady prerušenia premlčacej doby a prerušenia správneho konania [Prípady prerušenia a pozastavenia – neoficiálny preklad] sú upravené príslušnými ustanoveniami vnútroštátneho práva.
               3.   Členské štáty si zachovávajú možnosť uplatňovať… dlhšie doby a lehoty ako tie, ktoré sú ustanovené v odsekoch 1…“

               7

               Článok 4 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „1.   Je všeobecným pravidlom, že pri akejkoľvek nezrovnalosti sa neprávom získaná výhoda odníme:

                        —

                        povinnosťou zaplatiť alebo vrátiť dlžné alebo neprávom získané sumy,

                  …
               2.   Uplatnenie opatrení uvedených v odseku 1 sa obmedzí na zrušenie poskytnutej výhody chody [zvýšenej – neoficiálny preklad], ak je tak ustanovené, na úrok [o úrok – neoficiálny preklad] určený na základe paušálnej sadzby.“

         Nariadenie (ES) č. 1258/1999

               8

               Článok 8 nariadenie Rady (ES) č. 1258/1999 zo 17. mája 1999 o financovaní Spoločnej poľnohospodárskej politiky (Ú. v. ES L 160, s. 103; Mim. vyd. 03/025, s. 414) znie:
               „1.   Členské štáty v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami stanovenými zákonmi, nariadeniami alebo administratívnymi opatreniami vykonajú [v súlade so svojimi zákonmi, inými právnymi predpismi a správnymi opatreniami prijmú – neoficiálny preklad] opatrenia potrebné na:

                        a)

                        uistenie sa o tom, že transakcie financované [Európskym poľnohospodárskym usmerňovacím a záručným fondom (EPUZF)] sa skutočne správne uskutočnili a vykonali [skutočne a správne vykonali – neoficiálny preklad];

                        b)

                        predchádzanie nezrovnalostiam a ich riešenie [stíhanie – neoficiálny preklad];

                        c)

                        vymáhanie čiastok stratených v dôsledku nezrovnalostí alebo nedbalosti.

                  Členské štáty oznámia Komisii opatrenia vykonané za tento účel a najmä stav správnych a súdnych konaní.
               2.   Ak sa stratené čiastky nevymôžu úplne, hradí finančné následky nezrovnalostí alebo nedbalosti spoločenstvo, s výnimkou následkov nezrovnalostí alebo nedbalosti, ktoré možno prisúdiť správnym orgánom alebo iným organizáciám členských štátov.
               Čiastky, ktoré sa vymôžu, sa vyplatia akreditovaným platobným agentúram, ktoré ich odčítajú od výdavkov financovaných [EPUZF]. Úroky z vymožených alebo oneskorene splatených čiastok sa vyplatia [EPUZF].
               3.   Rada, konajúc na základe rozhodnutia kvalifikovanej väčšiny, stanoví všeobecné pravidlá pre uplatňovanie tohto článku.“

         Nariadenie (ES) č. 1290/2005

               9

               Článok 32 nariadenia Rady (ES) č. 1290/2005 z 21. júna 2005 o financovaní Spoločnej poľnohospodárskej politiky (Ú. v. EÚ L 209, s. 1) stanovuje:
               „1.   Čiastky vymožené následkom nezrovnalostí alebo nedbanlivosti a úroky s nimi spojené sú prevedené platobným agentúram a nimi pripísané ako príjem pridelený [Európskemu poľnohospodárskemu záručnému fondu (EPZF)] k mesiacu ich reálneho prijatia.
               2.   Pri prevode do rozpočtu Spoločenstva si členský štát môže strhnúť 20 % zodpovedajúcich čiastok ako paušálne uhradenie nákladov na vymáhanie okrem prípadov [súm – neoficiálny preklad] týkajúcich sa nezrovnalostí alebo nedbanlivostí pripísateľných správnym orgánom alebo iným úradom príslušného členského štátu.
               3.   Pri príležitosti predloženia ročnej účtovnej závierky, uvedenej v článku 8 ods. 1 písm. c) bode iii), členské štáty odovzdajú Komisii súhrnnú správu o vymáhacích konaniach začatých na základe nezrovnalostí a zároveň poskytnú rozpis čiastok ešte nevymožených správnym alebo súdnym konaním podľa jednotlivých administratívnych a/alebo súdnych konaní a podľa jednotlivých rokov prvého správneho alebo súdneho zistenia nezrovnalostí.
               Členské štáty sprístupnia Komisii podrobný zoznam jednotlivých vymáhacích konaní, ako aj zoznam jednotlivých, ešte nevymožených čiastok.
               …“

               10

               Podľa článku 49 nariadenia č. 1290/2005 sa článok 32 tohto nariadenia uplatní na prípady oznámené v rámci článku 3 nariadenia Rady (EHS) č. 595/91 zo 4. marca 1991 o nezrovnalostiach a vymáhaní čiastok neoprávnene vyplatených v súvislosti s financovaním Spoločnej poľnohospodárskej politiky a organizácie informačného systému v tejto oblasti, ktorým sa ruší nariadenie (EHS) č. 283/72 (Ú. v. ES L 67, s. 11; Mim. vyd. 03/011, s. 171) a ktoré sa ešte celkom nevymohli k 16. októbru 2006.

         Vnútroštátne právo

               11

               Podľa § 6 ods. 1 bodu 11 a § 14 ods. 1 prvej vety zákona, ktorým sa vykonávajú spoločné organizácie trhu (Gesetz zur Durchführung der Gemeinsamen Marktorganisationen), v znení vyplývajúcom zo zákona, ktorým sa menia a dopĺňajú ustanovenia správneho práva procesného (Gesetz zur Änderung verwaltungsverfahrensrechtlicher Vorschriften) z 2. mája 1996 (BGBl. 1996 I, s. 656, ďalej len „zákon o organizácii trhu“) sa nároky na vrátenie takých osobitných zvýhodnení, ako sú zvýhodnenia prijaté v oblasti kompenzácie nákladov na uskladnenie, zúročujú od okamihu ich vzniku sadzbou, ktorá je o 3 % vyššia než diskontná sadzba Deutsche Bundesbank, pokiaľ právny akt Rady alebo Komisie Európskej únie neustanoví inak.

               12

               Podľa údajov vnútroštátneho súdu v súlade s § 197 a § 201 nemeckého občianskeho zákonníka (Bürgerlisches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“) v znení platnom do 31. decembra 2001 premlčacia doba uplatňovaná na nároky spočívajúce v nezaplatených úrokoch bola štyri roky, počnúc 31. decembrom toho roku, v ktorom nárok na tieto úroky vznikol. Tieto ustanovenia sa analogicky uplatňovali na verejnoprávne nároky na úroky.

               13

               Od 1. januára 2002, keď nadobudol účinnosť zákon o modernizácii záväzkového práva (Gesetz zur Modernisierung des Schuldrechts) z 26. novembra 2001 (BGBl. 2001 I, s. 3138), § 195 BGB v znení platnom od tohto dátumu stanovuje, že bežná premlčacia doba nárokov na nezaplatené úroky je tri roky, zatiaľ čo štvorročná premlčania doba sa naďalej uplatňuje na uvedené nároky, ktoré vznikli pred 1. januárom 2002.

               14

               Na základe § 217 BGB v znení platnom do 31. decembra 2001, „ak dôjde k prerušeniu premlčacej doby, čas, ktorý uplynul do prerušenia sa nezohľadní; nová premlčacia doba môže začať plynúť až po skončení prerušenia“.

               15

               V súlade s § 53 ods. 1 zákona o správnom konaní (Verwaltungsverfahrensgesetz) v znení uplatniteľnom do 31. decembra 2001 platí, že „správny akt prijatý na účely zavedenia nároku subjektu verejného práva prerušuje premlčaciu dobu na uplatnenie tohto nároku. Toto prerušenie sa predlžuje až dovtedy, kým sa správny akt stane právoplatný, alebo dovtedy, kým správne konanie, v rámci ktorého bol tento akt prijatý, nebude ukončené iným spôsobom. § 212 a § 217 [BGB v znení platnom do 31. decembra 2001] sa uplatnia analogicky“.

               16

               Uvedený § 53 ods. 1 v znení uplatniteľnom od 1. januára 2002 stanovuje, že „správny akt prijatý na účely stanovenia alebo zavedenia nároku subjektu verejného práva pozastavuje premlčaciu dobu na uplatnenie tohto nároku. Toto pozastavenie skončí, keď sa správny akt stane právoplatný, alebo po uplynutí šiestich mesiacov od jeho vykonania iným spôsobom“.

               17

               § 80 ods. 1 súdneho správneho poriadku (Verwaltungsgerichtsordnung) stanovuje, že „odvolanie a žaloba o neplatnosť majú odkladný účinok“.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               18

               V hospodárskych rokoch v odvetví cukru 1994/1995, 1995/1996 a 1996/1997 boli spoločnosti Pfeifer & Langen na základe jej žiadosti poskytnuté náhrady nákladov za uskladnenie, ktoré sú stanovené v článku 8 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1785/81 z 30. júna 1981 o spoločnej organizácii trhov v sektore cukru [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 177, s. 4) za uskladnenie cukru v rámci spoločnej organizácie trhov.

               19

               Bundesanstalt tromi rozhodnutiami z 30. januára 2003 rozhodol, že bolo potrebné vymáhať predmetné náhrady nákladov na uskladnenie z dôvodu, že Pfeifer & Langen vo svojich žiadostiach uviedla nadhodnotené množstvá cukru. V týchto rozhodnutiach sa okrem iného konštatovalo, že sumy, ktorých vrátenie sa požadovalo, sa úročia a že neskoršie akty stanovia presnú sumu dlžných úrokov.

               20

               Pfeifer & Langen sa proti uvedeným rozhodnutiam odvolala. Bundesanstalt rozhodnutiami z 10. októbra 2006 znížil sumy, ktoré mali byť vrátené, avšak odvolanie v zostávajúcej časti zamietol.

               21

               Pfeifer & Langen podala žaloby smerujúce k čiastočnému zrušeniu rozhodnutí o odvolaniach, o týchto žalobách však ešte nebolo doposiaľ rozhodnuté.

               22

               Rozhodnutia o odvolaniach podaných spoločnosťou Pfeifer & Langen sa stali právoplatnými, pokiaľ ide o sumu nenapadnutú na súde, a to 469421,12 eura, ktorú žalobkyňa vo veci samej zaplatila 15. novembra 2006.

               23

               Bundesanstalt rozhodnutím z 13. apríla 2007 konštatoval, že z tejto sumy sú dlžné úroky a vyzval tak spoločnosť Pfeifer & Langen na zaplatenie úrokov vo výške 298650,93 eura.

               24

               Pfeifer & Langen sa proti tomuto rozhodnutiu odvolala, pričom najmä tvrdila, že nároky na úroky boli sčasti premlčané.

               25

               Bundesanstalt v rozhodnutí o uvedenom odvolaní z 22. októbra 2007 tomuto odvolaniu sčasti vyhovel v rozsahu, v akom smerovalo proti nárokom na úroky za roky 1997 a 1998. Tento spolkový úrad zastával názor, že na tieto nároky sa uplatnila štvorročná premlčacia doba stanovená vo vnútroštátnom práve, takže ku dňu prijatia rozhodnutí o vymáhaní preplatených nákladov na uskladnenie, a to k 30. januáru 2003, boli uvedené nároky premlčané. Pokiaľ však ide o nároky na úroky, ktoré vznikli po 31. decembri 1998 vo výške 237644,17 eura, Bundesanstalt zastával názor, že tieto nároky na úroky vzniknuté v neskorších rokoch neboli premlčané najmä preto, že uvedené rozhodnutia z 30. januára 2003 prerušili plynutie premlčacej doby. V dôsledku toho bolo odvolanie podané spoločnosťou Pfeifer & Langer, pokiaľ ide o posledné uvedené nároky na úroky, zamietnuté.

               26

               Pfeifer & Langen podala 14. novembra 2007 na Verwaltungsgericht Köln žalobu smerujúcu k čiastočnému zrušeniu rozhodnutia z 22. októbra 2007, ktorým bolo rozhodnuté o jej odvolaní v rozsahu, v akom sa týka nárokov na úroky za obdobie od 1. januára 1999 do 31. decembra 2002, ktoré dosahovali výšku 119984,27 eura. Pokiaľ ide o nároky na úroky vzniknuté v priebehu neskorších rokov, žalobkyňa vo veci samej ich zaplatila.

               27

               Verwaltungsgericht Köln rozsudkom vydaným 25. novembra 2009 zrušil uvedené rozhodnutie z 22. októbra 2007 do výšky sumy, ktorá bola predmetom žaloby. Tento súd totiž zastával názor, že podľa § 14 zákona o organizácii trhu, pohľadávky súvisiace s náhradou osobitných výhod sa úročia odo dňa svojho vzniku. Podľa názoru uvedeného súdu však dotknutý nárok na úroky z omeškania vznikol až oznámením rozhodnutí z 30. januára 2003, teda 31. januára 2003, takže povinnosť platiť úroky za obdobie predchádzajúce tomuto dátumu neexistovala.

               28

               Bundesanstalt teda podal na Bundesverwaltungsgericht opravný prostriedok „Revision“ s cieľom dosiahnuť zamietnutie žaloby spoločnosti Pfeifer & Langen.

               29

               Bundesverwaltungsgericht súhlasí s názorom Verwaltungsgerichtu Köln, podľa ktorého je povinnosť vo veci samej vybrať úroky z omeškania zo súm zodpovedajúcich výhodám, ktoré boli neoprávnene získané z rozpočtu Únie, upravená vnútroštátnym právom, v danom prípade § 14 zákona o organizácii trhu, keďže nijaká právna úprava Únie uplatniteľná v odvetví cukru takúto povinnosť nestanovuje.

               30

               Bundesverwaltungsgericht však zastáva názor, že Verwaltungsgericht Köln tento § 14 vyložil nesprávne. Podľa Bundesverwaltungsgerichtu totiž nároky týkajúce sa náhrad neoprávnene získaných výhod sa skutočne úročia od svojho vzniku. Za týchto podmienok tento súd zastáva názor, že keďže predmetom rozhodnutí z 30. januára 2003 bolo odňatie neoprávnene získanej výhody s retroaktívnym účinkom, úroky sú skutočne vymáhateľné za obdobia, ktoré týmto rozhodnutiam predchádzajú.

               31

               Uvedený súd vyvodzuje záver, že predmetné nároky na úroky nie sú premlčané, keďže podľa § 53 ods. 1 zákona o správnom konaní v znení uplatniteľnom od 1. januára 2002 bolo plynutie premlčacej doby pozastavené prijatím rozhodnutí o vymáhaní z 30. januára 2003. Zastáva však názor, že prípadné uplatnenie pravidiel o premlčaní stanovených v článku 3 nariadenia č. 2988/95, vrátane tých, ktoré sa týkajú dies a quo a prerušenia premlčania, môžu mať vplyv na smer, akým sa bude uberať rozhodnutie o opravnom prostriedku „Revision“.

               32

               Pochybnosti súdu, pokiaľ ide o uplatniteľnosť článku 3 nariadenia č. 2988/95 za takých okolností, o aké ide vo veci samej, vyplývajú najmä zo skutočnosti, že Bundesfinanzhof zastával vo veci, ktorá sa týkala vývozných náhrad, názor, že tento článok 3 sa uplatní na premlčanie úrokov súvisiacich s vrátením neoprávnene získaných výhod v zmysle článku 4 ods. 2 uvedeného nariadenia.

               33

               Vnútroštátny súd však zastáva názor, že takýto výklad sa nevyhnutne neuplatní a že vzhľadom na to, že tento článok 4 ods. 2 nebráni tomu, aby vo vnútroštátnom práve existovala povinnosť vyberať úroky tam, kde právna úprava Únie takúto povinnosť nestanovila, alebo doposiaľ nestanovila, mohlo by byť logické, aby nároky na úroky, ktoré sú stanovené vo vnútroštátnom práve, boli týmto vnútroštátnym právom tiež upravené z hľadiska ich premlčania. Tento súd okrem iného uvádza, že pokiaľ by sa pravidlá podľa článku 3 nariadenia č. 2988/95 na takéto nároky na úroky uplatňovali, vznikli by určité ťažkosti s uplatnením zásady, podľa ktorej premlčanie začína plynúť od „nezrovnalosti“ v zmysle článku 1 tohto nariadenia, keďže nároky na úroky nevznikajú v okamihu, keď došlo k nezrovnalosti, ale v priebehu času, ktorý nasleduje po tejto nezrovnalosti.

               34

               Za týchto okolností sa Bundesverwaltungsgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Uplatňuje sa článok 3 nariadenia [č. 2988/95] nielen na vrátenie výhody protiprávne získanej z dôvodu nezrovnalosti, ale aj na premlčanie nárokov na úroky, ktoré sú dlžné podľa vnútroštátneho práva?
                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:

                        2.

                        Má sa pri porovnaní premlčacích dôb požadovanom v článku 3 ods. 3 nariadenia [č. 2988/95] zohľadniť iba dĺžka tejto doby, alebo sa musia zohľadniť aj vnútroštátne ustanovenia, ktoré posúvajú začiatok plynutia premlčacej doby na koniec kalendárneho roka, v ktorom vznikol nárok (v danom prípade na úroky) bez toho, aby museli nastať ďalšie okolnosti?

                        3.

                        Začína premlčacia doba plynúť aj pre nároky na úroky okamihom vzniku nezrovnalosti, resp. skončením pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, dokonca aj vtedy, keď sa nároky na úroky týkajú neskorších časových období, a preto vznikajú až neskôr? Posúva sa začiatok premlčania pri pokračujúcich alebo opakujúcich sa nezrovnalostiach podľa článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia [č. 2988/95] na okamih ukončenia nezrovnalosti aj v prípade nárokov na úroky?

                        4.

                        Kedy sa končí účinok prerušenia spôsobený rozhodnutím príslušného orgánu podľa článku 3 ods. 1 tretieho pododseku druhej vety nariadenia [č. 2988/95], ktorým bol stanovený predmetný nárok (v prejednávanej veci nárok na úroky)?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               35

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 3 nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že premlčacia doba, ktorú stanovuje, sa uplatňuje nielen na vymáhanie hlavnej pohľadávky, ktorá zodpovedá vráteniu výhody, ktorá bola neoprávnene získaná z rozpočtu Únie, ale tiež na vymáhanie úrokov vzniknutých z tejto pohľadávky, aj keď tieto úroky nie sú dlžné na základe práva Únie, ale výlučne na základe povinnosti vyplývajúcej z vnútroštátneho práva.

               36

               Treba pripomenúť, že článok 1 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 zavádza „všeobecnú úpravu týkajúcu sa jednotných kontrol a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva“ a ako vyplýva z tretieho odôvodnenia tohto nariadenia, s cieľom „brániť vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné záujmy spoločenstiev“.

               37

               Prijatím nariadenia č. 2988/95 a osobitne článku 3 ods. 1 prvého pododseku tohto nariadenia normotvorca Únie zamýšľal zaviesť všeobecné pravidlo premlčania uplatniteľné v danej oblasti, prostredníctvom ktorého mienil jednak určiť minimálnu dobu uplatňovanú vo všetkých členských štátoch a jednak vzdať sa možnosti vymáhať sumy neoprávnene získané z rozpočtu Únie po uplynutí štyroch rokov od okamihu, keď došlo k nezrovnalosti, ktorou sú postihnuté sporné platby (rozsudky z 22. decembra 2010, Corman, C-131/10, Zb. s. I-14199, bod 39; z 5. mája 2011, Ze Fu Fleischhandel a Vion Trading, C-201/10 a C-202/10, Zb. s. I-3545, bod 24, ako aj z 21. decembra 2011, Chambre de commerce et d’industrie de l’Indre, C-465/10, Zb. s. I-14081, bod 52).

               38

               Pokiaľ ide o také náhrady nákladov na uskladnenie, ktoré príjemca neoprávnene získal, ako sú náklady, o ktoré ide vo veci samej, treba uviesť, že článok 8 nariadenia č. 1258/1999 stanovuje, že členské štáty prijmú v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie účinnej ochrany finančných záujmov Únie a osobitne na vymáhanie súm stratených v dôsledku nezrovnalosti alebo nedbalosti.

               39

               Pravidlo o štvorročnej premlčacej dobe stanovené v článku 3 ods. 1 prvom odseku nariadenia č. 2988/95 sa pri neexistencii odvetvovej právnej úpravy, ktorá by stanovila niečo iné, uplatňuje na nezrovnalosti uvedené v článku 4 uvedeného nariadenia, ktoré poškodzujú finančné záujmy Únie (pozri rozsudky z 24. júna 2004, Handlbauer, C-278/02, Zb. s. I-6171, bod 34, ako aj z 29. januára 2009, Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a i., C-278/07 až C-280/07, Zb. s. I-457, bod 22).

               40

               V prípade, ak ani nariadenie č. 1258/1999, ani nariadenie č. 1785/81 neobsahujú ustanovenie týkajúce sa režimu premlčania uplatniteľného v danej oblasti, môže byť vymáhanie neoprávnene získaných náhrad nákladov na uskladnenie podľa článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95, ak nebol vykonaný úkon, ktorého účinkom by bolo pozastavenie premlčacej doby, premlčané po uplynutí štyroch rokov od vzniku nezrovnalosti, avšak pod podmienkou, že členský štát, v ktorom k nezrovnalostiam došlo, nevyužil možnosť, ktorú mu ponúka článok 3 ods. 3 uvedeného nariadenia, stanoviť dlhšiu premlčaciu dobu (pozri rozsudky Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb a i., už citovaný, bod 36, ako aj Corman, už citovaný, bod 48).

               41

               Článok 4 nariadenia č. 2988/95 okrem toho v odseku 2 stanovuje, že odňatie neoprávnene získanej výhody môže byť tiež rozšírené, ak je tak ustanovené, o úroky, ktoré môžu byť určené paušálne.

               42

               Výber takýchto úrokov, ktoré sa spájajú s hlavnou pohľadávkou, ktorú predstavuje výhoda neoprávnene získaná z rozpočtu Únie, môže byť stanovený odvetvovou právnou úpravou Únie. Tak je to napríklad v prípade nariadenia Komisie (ES) č. 800/1999 z 15. apríla 1999, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (Ú. v. ES L 102, s. 11; Mim. vyd. 03/025, s. 129), alebo aj nariadenia Komisie (EHS) č. 1957/69 z 30. septembra 1969, ktorým sa ustanovujú doplnkové podrobné pravidlá uplatňovania týkajúce sa poskytovania vývozných náhrad v odvetví výrobkov podliehajúcich režimu jednotnej ceny [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 350, s. 1).

               43

               Naopak, pokiaľ ide o náhrady nákladov na uskladnenie neoprávnene získaných, o aké ide vo veci samej, ani nariadenie č. 1258/1999, ani nariadenie č. 1785/81 nestanovujú, že vymáhanie týchto náhrad, pokiaľ boli neoprávnene získané, musí byť sprevádzané výberom úrokov.

               44

               Článok 8 nariadenia č. 1258/1999 a článok 32 ods. 1 nariadenia č. 1290/2005 síce stanovujú, že úroky súvisiace so sumami vymoženými v dôsledku nezrovnalosti alebo nedbalosti, ktoré sú s nimi spojené, sú prevedené platobným agentúram a nimi pripísané ako príjem EPUZF alebo EPZF, k mesiacu ich reálneho prijatia. Tieto ustanovenia, ktoré obsahujú len jednoduché pravidlo o rozpočtovom určení takýchto príjmov, však členským štátom neukladajú povinnosť vyžadovať úroky z takýchto vymožených súm, pokiaľ sa tieto sumy týkajú náhrady nákladov na uskladnenie.

               45

               V konaní vo veci samej sa preto nastoľuje otázka, či pri neexistencii odvetvovej právnej úpravy stanovujúcej vymáhanie úrokov, právo Únie, konkrétne článok 4 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, bráni tomu, aby členský štát uplatnil povinnosť vyplývajúcu z jeho vnútroštátneho práva, ktoré vyžaduje vymáhanie takýchto úrokov popri výhode neoprávnene získanej z rozpočtu Únie, a v prípade zápornej odpovede, či vymáhanie pohľadávky, ktorú tvoria takéto úroky, musí podliehať premlčacej dobe stanovenej v článku 3 tohto nariadenia alebo, či zostáva upravené vnútroštátnym právom tohto členského štátu.

               46

               Pokiaľ ide po prvé o samotnú zásadu výberu úrokov stanovenú vo vnútroštátnom práve v situácii, keď právo Únie nestanovuje výber takýchto úrokov, bolo už rozhodnuté, že s právom Únie je zlučiteľné, aby členský štát pri vymáhaní výhody, ktorá bola z rozpočtu Únie neoprávnene získaná, vymáhal v súlade so svojím vnútroštátnym právom, úroky, ktoré sú pri neexistencii pravidiel, ktoré by vyžadovali ich zaplatenie do fondov Spoločenstva, príjmom jeho vlastného rozpočtu (pozri rozsudok zo 6. mája 1982, Fromme, 54/81, Zb. s. 1449, bod 8).

               47

               Nemôže to byť inak, ak tieto úroky, ktorých výber nie je stanovený právom Únie, sú v rámci opatrení financovaných EPZF, vrátené do rozpočtu Únie. V dôsledku toho v takej situácii, o akú ide vo veci samej, právo Únie, konkrétne článok 4 ods. 2 nariadenia č. 2988/95, nebráni tomu, aby členské štáty vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch stanovili vymáhanie úrokov z omeškania a/alebo kompenzačných úrokov popri vymáhaní výhod, ktoré boli neoprávnene získané z rozpočtu Únie, pričom uvedené úroky sú v rámci opatrení financovaných EPZF vrátené do rozpočtu Únie.

               48

               Pokiaľ ide po druhé o pravidlá a podmienky výberu týchto úrokov v situácii, v ktorej ako v konaní vo veci samej existuje na základe vnútroštátneho práva členského štátu popri vymáhaní výhody neoprávnene získanej z rozpočtu Únie nárok na úroky, je na vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, aby stanovila takéto podrobné pravidlá a podmienky uplatniteľné na vymáhanie týchto úrokov, ktoré sú vo vzťahu k vymáhaniu neoprávnene získaných súm akcesorické (pozri rozsudok z 21. mája 1976, Roquette frères/Komisia, 26/74, Zb. s. 677, bod 12).

               49

               Pri neexistencii relevantného odvetvového ustanovenia uplatniteľného v tejto oblasti tak uvedenému členskému štátu tiež prislúcha, aby definoval a uplatňoval režim premlčania uplatniteľný na vymáhanie takéhoto nároku na úroky, ktorý je stanovený jeho vnútroštátnym právom a považovaný týmto právom za autonómny nárok vo vzťahu k výhodám neoprávnene získaným z rozpočtu Únie, ktorých vymáhanie zostáva naďalej upravené pravidlami o premlčaní a výnimkami stanovenými v článku 3 nariadenia č. 2988/95.

               50

               Aj keď sa v tejto súvislosti na vymáhanie výhody, ktorá bola z rozpočtu Únie neoprávnene získaná, vzťahuje režim premlčania stanovený v článku 3 nariadenia č. 2988/95, ani zo znenia tohto článku, ani zo štruktúry tohto nariadenia však nevyplýva, že tento režim je určený na úpravu vymáhania nárokov na úroky, pokiaľ, ako je to v prejednávanej veci, nie je vymáhanie tohto nároku na úroky v každom prípade uložené odvetvovou právnou úpravou, ale vnútroštátnym právom.

               51

               Vzhľadom na akcesorickú povahu uvedeného nároku na úroky však nemožno tento nárok vymáhať, pokiaľ je hlavná pohľadávka, teda výhoda neoprávnene získaná z rozpočtu Únie, na základe článku 3 nariadenia č. 2988/95 alebo odvetvovej právnej úpravy Únie, sama osebe premlčaná.

               52

               Navyše keďže členské štáty sú na základe článku 325 ZFEÚ povinné prijať rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy, sú pri neexistencii právnej úpravy Únie, a pokiaľ ich vnútroštátne právo stanovuje výber úrokov v rámci vymáhania rovnakého typu výhod, ktoré boli neoprávnene získané z ich vnútroštátnych rozpočtov, povinné obdobným spôsobom vyberať úroky pri vymáhaní výhod neoprávnene získaných z rozpočtu Únie, a to osobitne v prípade, ak na rozdiel od toho, ako to bolo vo veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Fromme, sumy vybrané z dôvodu týchto úrokov, ktorých vymáhanie je stanovené vnútroštátnym právom, sú napokon vrátené do rozpočtu Únie.

               53

               Vzhľadom na predchádzajúce treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 3 nariadenia č. 2988/95 sa má vykladať v tom zmysle, že premlčacia doba, ktorú stanovuje na vymáhanie hlavnej pohľadávky, ktorá zodpovedá vráteniu výhody, ktorá bola neoprávnene získaná z rozpočtu Únie, sa neuplatní na vymáhanie úrokov vzniknutých z tejto pohľadávky, pokiaľ tieto úroky nie sú dlžné na základe práva Únie, ale len na základe povinnosti vyplývajúcej z vnútroštátneho práva.

         O druhej až štvrtej otázke

               54

               Druhá až štvrtá otázka boli položené subsidiárne pre prípad kladnej odpovede na prvú otázku.

               55

               Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú otázku teda netreba na druhú až štvrtú otázku odpovedať.

         O trovách

               56

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa má vykladať v tom zmysle, že premlčacia doba, ktorú stanovuje na vymáhanie hlavnej pohľadávky, ktorá zodpovedá vráteniu výhody, ktorá bola neoprávnene získaná z rozpočtu Únie, sa neuplatní na vymáhanie úrokov vzniknutých z tejto pohľadávky, pokiaľ tieto úroky nie sú dlžné na základe práva Únie, ale len na základe povinnosti vyplývajúcej z vnútroštátneho práva.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 1989. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (Fediol) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spoločná obchodná politika. # Vec 70/87.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. marca 2009.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Spoločná poľnohospodárska politika -- Poplatky v oblasti veterinárnych inšpekcií a kontrol - Smernica 85/73/EHS - Nariadenie (ES) č. 882/2004.#Vec C-270/07.

text:
      Vec C‑270/07
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Spoločná poľnohospodárska politika – Poplatky v oblasti veterinárnych inšpekcií a kontrol – Smernica 85/73/EHS – Nariadenie (ES) č. 882/2004“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov v oblasti politiky hygieny – Financovanie veterinárnych inšpekcií a kontrol
            čerstvého mäsa – Smernica 85/73 – Osobitný poplatok pokrývajúci skutočne vynaložené náklady
      [Smernica Rady 85/73, zmenená a doplnená smernicou 97/79, príloha A kapitola I bod 4 písm. b)]
      2.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie počas konania pred podaním žaloby – Prispôsobenie z dôvodu zmeny
            práva Spoločenstva – Prípustnosť – Podmienky
      (Článok 226 ES)
      1.        Poplatok stanovený v prílohe A kapitole I bode 4 písm. b) smernice 85/73 o financovaní veterinárnych inšpekcií a kontrol,
         ktoré stanovujú smernice 89/662, 90/425, 90/675 a 91/496, zmenenej a doplnenej smernicou 97/79, nemôže na jednej strane presiahnuť
         výšku skutočne vynaložených nákladov na inšpekcie a kontroly a na druhej strane musí zohľadňovať všetky tieto náklady, aby
         nebolo možné niektoré z nich vynechať. Tento poplatok nemôže mať preto podobu „paušálneho“ poplatku, pretože poplatok stanovený
         paušálne vzhľadom na svoju podstatu prekročí v niektorých prípadoch skutočné náklady opatrení, ktoré má pokryť, a v iných
         prípadoch môže byť zase nižší ako tieto náklady.

      Naopak skutočnosť, že poplatok vyberaný podľa uvedeného ustanovenia je zložený z viacerých nákladových položiek, nemôže sama
         osebe urobiť poplatok nezlučiteľný s týmto ustanovením.

      Cieľ transparentnosti nebráni vyberaniu takéhoto poplatku, pod podmienkou, že jasne a detailne zobrazuje povahu jednotlivých
         položiek, z ktorých je zložený, pričom poplatníkovi umožňuje poznať presné zloženie celkového poplatku.

      Okrem toho v rozsahu, v akom tento poplatok nepokrýva položky iných nákladov ako sú náklady stanovené právnou úpravou Spoločenstva
         a nepresahuje výšku skutočne vynaložených nákladov, tento poplatok nespochybňuje cieľ boja proti narušeniu hospodárskej súťaže,
         ktorý sleduje smernica 85/73.

      (pozri body 32, 37, 41, 43)
      2.        V rámci žaloby o nesplnenie povinnosti, aj keď návrhy obsiahnuté v návrhu na začatie konania v zásade nemôžu byť rozšírené
         nad rámec nesplnení si povinností uvádzaných vo výroku odôvodneného stanoviska a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená
         domáhať sa určenia nesplnenia si povinností majúcich svoj pôvod v pôvodnej verzii aktu Spoločenstva, následne zmenenej alebo
         zrušenej, ktoré nové ustanovenia zachovali. Naopak predmet sporu nemožno rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení,
         ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého aktu, inak dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí
         riadneho konania o nesplnenie povinností.

      (pozri bod 50)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 19. marca 2009 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Spoločná poľnohospodárska politika – Poplatky v oblasti veterinárnych inšpekcií a kontrol – Smernica 85/73/EHS – Nariadenie (ES) č. 882/2004“
      Vo veci C‑270/07,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 6. júna 2007,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Erlbacher a A. Szmytkowska, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: M. Lumma a C. Schulze‑Bahr, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci U. Karpenstein, Rechtsanwalt,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Borg Barthet, E. Levits a J.‑J. Kasel (spravodajca),
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. septembra 2008,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že
         neprispôsobila § 4 vykonávacieho zákona, ktorým sa stanovujú hygienické pravidlá pre mäso a hydinu spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko
         (Ausführungsgesetzt zum Fleischhygienerecht und zum Geflügelfleischrecht des Landes Schleswig‑Holstein) z 12. januára 1998
         (GVOBl. Schl.‑H. 1998, s. 2, ďalej len „vykonávací zákon spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko“) predpisom Spoločenstva,
         nesplnila alebo si neplní povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 1 a 5 ods. 3 a 4 smernice Rady 85/73/EHS z 29. januára
         1985 o financovaní veterinárnych inšpekcií a kontrol spadajúcich pod smernice 89/662/EHS, 90/425/EHS, 90/675/EHS a 91/496/EHS
         (Ú. v. ES L 32, s. 14; Mim. vyd. 03/006, s. 1), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 97/79/ES z 18. decembra 1997 (Ú. v. ES
         L 24, s. 31; Mim. vyd. 03/022; s. 269, ďalej len „smernica 85/73“), ako aj po 1. januári 2007 z článku 27 ods. 2, 4 a 10 nariadenia
         Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 882/2004 z 29. apríla 2004 o úradných kontrolách uskutočňovaných s cieľom zabezpečiť
         overenie dodržiavania potravinového a krmivového práva a predpisov o zdraví zvierat a o starostlivosti o zvieratá (Ú. v. EÚ
         L 165, s. 1 a korigendum Ú. v. EÚ L 191, s. 1; Mim. vyd. 03/045, s. 200), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 776/2006
         z 23. mája 2006 (Ú. v. EÚ L 136, s. 3, ďalej len „nariadenie č. 882/2004“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Zo znenia článku 3 ods. 1 bodu A písm. d) v spojení s článkom 5 ods. 1 písm. a) bodom ii), ako aj s prílohou I kapitolou VIII
         bodom 40 písm. e) smernice Rady 64/433/EHS z 26. júna 1964 o zdravotných podmienkach výroby čerstvého mäsa a obchodovania
         s ním (Ú. v. ES 1964, 121, s. 2012), zmenenej, doplnenej a konsolidovanej smernicou Rady 91/497/EHS z 29. júla 1991 (Ú. v. ES
         L 268, s. 69; Mim. vyd. 03/012, s. 72, ďalej len „smernica 64/433“) vyplýva, že prehliadky post mortem čerstvého mäsa prípadne zahŕňajú laboratórne vyšetrenie vrátane, ak je to potrebné, bakteriologického vyšetrenia a zisťovania
         rezíduí látok s farmakologickým účinkom.

      3        Smernica 64/433 bola s účinnosťou od 1. januára 2006 zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/41/ES z 21. apríla
         2004, ktorou sa zrušujú určité smernice týkajúce sa hygieny potravín a zdravotných podmienok výroby a uvádzania určitých produktov
         živočíšneho pôvodu určených pre ľudskú spotrebu na trh a ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 89/662/EHS a 92/118/EHS
         a rozhodnutie Rady 95/408/ES (Ú. v. EÚ L 157, s. 33; Mim. vyd. 03/044, s. 407).

      4        Podľa článku 4 ods. 1 smernice 2004/41 sa odkazy okrem iného na smernicu 64/433 vykladajú podľa súvislosti ako odkazy na nariadenie
         Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 853/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú osobitné hygienické predpisy pre potraviny
         živočíšneho pôvodu (Ú. v. EÚ L 139, s. 55; Mim. vyd. 03/045, s. 14), ako aj na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES)
         č. 854/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú osobitné predpisy na organizáciu úradných kontrol produktov živočíšneho
         pôvodu určených na ľudskú spotrebu (Ú. v. EÚ L 139, s. 206 a korigendum Ú. v. EÚ L 226, s. 83; Mim. vyd. 03/045, s. 75).

      5        Zo znenia článku 5 ods. 1 písm. d) v spojení s písmenom f) nariadenia č. 854/2004, ako aj s prílohou I kapitolou II bodmi
         D a F tohto nariadenia vyplýva, že prehliadky čerstvého mäsa post mortem musia, keď sa to považuje za potrebné, zahŕňať laboratórne testy na dosiahnutie konečnej diagnózy alebo najmä na zisťovanie
         prítomnosti choroby zvierat alebo faktorov, ktoré by mohli vyžadovať, aby bolo mäso posúdené ako nepožívateľné pre ľudskú
         spotrebu alebo aby bolo obmedzené jeho použitie. Úradný veterinárny lekár zabezpečí, aby boli vykonané všetky ostatné potrebné
         laboratórne testy.

      6        Pokiaľ ide o financovanie predmetných inšpekcií a kontrol, článok 1 smernice 85/73 stanovuje, že členské štáty zabezpečia,
         aby sa účtoval poplatok Spoločenstva na krytie dodatočných nákladov spôsobených týmito inšpekciami a kontrolami.

      7        V súlade s článkom 5 ods. 1 smernice 85/73 sa poplatky Spoločenstva stanovia tak, aby pokryli náklady príslušného orgánu,
         pokiaľ ide o mzdové náklady a náklady na sociálne zabezpečenie inšpekčných služieb, ako aj administratívne náklady, ktoré
         sa vyskytli pri vykonávaní kontrol a inšpekcií, ktoré môžu zahŕňať výdavky požadované na nepretržité doškoľovanie inšpektorov.
         Členské štáty sú okrem toho na základe odseku 3 tohto článku oprávnené účtovať sumu presahujúcu výšku poplatkov Spoločenstva
         za predpokladu, že celkové poplatky účtované každým členským štátom nepresahujú skutočné náklady inšpekcie. Pokiaľ ide o odsek
         4 toho istého článku 5, tento odsek stanovuje, že poplatky Spoločenstva nahrádzajú všetky ostatné náklady alebo poplatky za
         zdravotnú inšpekciu uložené národnými, regionálnymi alebo miestnymi orgánmi členských štátov za inšpekcie a kontroly uvedené
         v článkoch 1 tej istej smernice.

      8        Príloha A kapitola I bod 1 smernice 85/73 stanovuje paušálne poplatky za náklady na inšpekciu spojenú s porážkou zvierat.
         Spôsoby financovania kontrol a inšpekcií spojených s činnosťami rozrábky sú stanovené v bode 2 tej istej kapitoly. V zmysle
         uvedenej kapitoly I bodu 4 písm. a) a b):

      „Za účelom krytia zvýšených nákladov členské štáty môžu:
      a)      zvýšiť štandardné čiastky poplatkov, ako sú stanovené v bodoch 1 a 2 písm. a) pre jednotlivé prevádzkarne.
      …
      b)      alebo: účtovať osobitný poplatok kryjúci skutočné náklady.“
      9        Článok 27 nariadenia č. 882/2004 stanovuje:

      „1.      Členské štáty môžu vyberať poplatky alebo sadzby na pokrytie nákladov spôsobených úradnými kontrolami.
      2.      Pokiaľ však ide o činnosti uvedené v oddiele A prílohy IV a oddiele A prílohy V, členské štáty zabezpečia vyberanie poplatku.
      …
      4.      Poplatky vyberané na účely úradných kontrol podľa odseku 1 alebo 2:
      a)      nebudú vyššie než náklady, ktoré znášajú zodpovedné príslušné orgány v súvislosti s položkami uvedenými v prílohe VI
      a
      b)      môžu byť pevne stanovené ako jednorazový poplatok na základe nákladov, ktoré znášajú príslušné orgány za dané obdobie, alebo,
         kde to prichádza do úvahy, vo výške, uvedenej v oddiele B prílohy IV a v oddiele B prílohy V.

      …
      10.      Bez toho, aby boli dotknuté náklady odvodené z výdavkov uvedených v článku 28, členské štáty nebudú za výkon tohto nariadenia
         vyberať nijaké iné poplatky než sú poplatky uvedené v tomto článku.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      10      Článok 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko znie:

      „1)      Výšky poplatkov za výkon prehliadky ante a post mortem, vrátane testov zisťovania rezíduí, trichinely a hygienických kontrol, sa stanovujú od zvieraťa v závislosti od jeho druhu;
         v rozrábkach, v ktorých je mäso rozrobené a odkostené, sa stanovujú od tony neodkosteného mäsa.

      2)      Do výpočtu výšky poplatkov sú zahrnuté:
      1.      Mzdové náklady a náklady na sociálne zabezpečenie inšpekčných služieb.
      2.      Administratívne náklady, ktoré sa vyskytli pri vykonávaní kontrol a inšpekcií, ktoré môžu zahŕňať výdavky požadované na nepretržité
         doškoľovanie inšpektorov.

      3)      Administratívne náklady sa zvyšujú proporcionálne:
      1.      Až o 100 %, ak je administratívny úkon vykonaný na žiadosť medzi 18. hodinou a 7. hodinou rannou, vo veľkopodnikoch medzi
         18. hodinou a 6. hodinou rannou, v sobotu po 15. hodine a v nedeľu alebo v dni pracovného pokoja zo zákona.

      2.      Až o 50 %, ak je administratívny úkon vykonaný na žiadosť mimo stanovených inšpekčných hodín alebo porážkových dní.
      4)      …
      Okrem poplatkov je potrebné účtovať… tieto náklady:
      …
      2.      náklady na dopravu na bakteriologické skúmania (bakteriologické vzorky, vzorky spongiformnej encefalopatie hovädzieho dobytka
         a iné podozrivé vzorky s výnimkou vzoriek z testov zisťovania rezíduí…) a

      3.      náklady na výskum vzoriek uvedených v odseku 2…“
       Konanie pred podaním žaloby
      11      Komisia v nadväznosti na sťažnosť zaslala 21. marca 2005 Spolkovej republike Nemecko výzvu, ktorou tento členský štát informovala,
         že usúdila, že § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko nie je v súlade s relevantnými ustanoveniami
         smernice 85/73 tak, ako o nej podal Súdny dvor výklad vo svojom rozsudku z 30. mája 2002, Stratmann a Fleischversorgung Neuss
         (C‑284/00 a C‑288/00, Zb. s. I‑4611).

      12      Dňa 20. mája 2005 nemecké orgány odpovedali na uvedenú výzvu, že pochybnosti Komisie v súvislosti so správnym prebratím smernice
         85/73 do vnútroštátneho práva nie sú dôvodné a že citovaný rozsudok Stratmann a Fleischversorgung Neuss nie je v predmetnej
         veci relevantný.

      13      Komisia nepovažovala túto odpoveď za uspokojivú a 4. júla 2006 vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom zopakovala výhrady,
         ktoré uviedla vo výzve, a vyzvala Spolkovú republiku Nemecko na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto
         stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      14      Vzhľadom na to, že uvedený členský štát neodpovedal na odôvodnené stanovisko, Komisia sa rozhodla podať žalobu, na základe
         ktorej sa začalo toto konanie.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      15      Komisia uvádza, že na základe § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko môžu príslušné orgány
         tejto krajiny účtovať okrem paušálnej sadzby poplatkov Spoločenstva sumy, ktoré zodpovedajú nákladom vynaloženým na uskutočnenie
         bakteriologických výskumov čerstvého mäsa. Súdny dvor však vo svojom už citovanom rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss
         rozhodol, že tak zo znenia smerníc 64/433 a 85/73, ako aj z ich účelu vyplýva, že náklady na tieto výskumy sú kryté poplatkami
         Spoločenstva, ktoré členský štát účtuje na základe smernice 85/73.

      16      Nadobudnutím účinnosti novej právnej úpravy Spoločenstva, a to nariadení č. 853/2004 a 854/2004 s účinnosťou od 1. januára
         2007 sa nič nezmenilo na tejto situácii. Na jednej strane totiž z relevantných ustanovení týchto nariadení vyplýva, že bakteriologické
         výskumy zostávajú súčasťou povinných hygienických inšpekcií a kontrol, ktorých náklady sú kryté poplatkom Spoločenstva. Tieto
         výskumy nemôžu teda podliehať iným platbám ako platba súvisiaca s týmto poplatkom. Na druhej strane § 4 ods. 4 vykonávacieho
         zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko je v rozpore s účelom relevantných ustanovení práva Spoločenstva, keďže, ako
         to Súdny dvor konštatoval vo svojom už citovanom rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss, analogicky uplatniteľnom aj
         na novú právnu úpravu Spoločenstva, cieľom týchto ustanovení je predchádzať narušeniu hospodárskej súťaže, ktoré môže byť
         spôsobené rozdielmi v rámci financovania inšpekcií a kontrol. Tento cieľ však nemusí byť dosiahnutý, ak sa niektoré inšpekčné
         opatrenia stanovené právom Spoločenstva odchýlia od takto zosúladeného systému financovania Spoločenstva a stanú sa predmetom
         osobitných vnútroštátnych poplatkov.

      17      V rozpore s tvrdeniami Spolkovej republiky Nemecko nemôže ustanovenie, akým je § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny
         Šlezvicko‑Holštajnsko, nájsť oporu v prílohe A kapitole I bode 4 smernice 85/73. V už citovanom rozsudku Stratmann a Fleischversorgung
         Neuss Súdny dvor totiž výslovne vylúčil možnosť domáhať sa tohto bodu 4 ods. b) s cieľom účtovať okrem paušálnej sadzby poplatkov
         aj náklady vynaložené na bakteriologické výskumy. Súdny dvor v tomto rozsudku okrem toho rozhodol, že poplatok účtovaný podľa
         uvedeného ustanovenia má mať podobu paušálnej sadzby. V tejto veci však nejde o celkové zvýšenie paušálnej sadzby poplatku
         Spoločenstva, ktorou sa kryjú všetky skutočne vynaložené náklady. § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko
         je preto v rozpore s článkom 5 ods. 4 prvého pododseku smernice 85/73.

      18      Komisia navyše uvádza, že rozsudok z 9. septembra 1999, Feyer (C‑374/97, Zb. s. I‑5153), na ktorý odkazuje Spolková republika
         Nemecko na podporu svojho stanoviska, nie je relevantný v tomto prípade. Otázky, ktorými sa zaoberá Súdny dvor v tomto rozsudku,
         sú veľmi rozdielne od otázok, ktoré boli Súdnemu dvoru položené v tomto spore.

      19      Spolková republika Nemecko tvrdí, že vykonávací zákon spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko bol prijatý na základe ustanovení
         článku 1 smernice 85/73 v spojení s prílohou A kapitolou I bodom 4 písm. b) tejto smernice, podľa ktorých môžu členské štáty
         účtovať poplatok na krytie dodatočných nákladov, ktoré vznikli pri inšpekciách mäsa z porazených zvierat a hygienických kontrolách
         tohto mäsa.

      20      Uvedený členský štát najprv uvádza, že poplatok, ktorý stanovuje vykonávací zákon spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko
         za vyšetrenie porazených zvierat a hygienické kontroly, nezahŕňa náklady za prepravu a kontrolu vzoriek odobratých na uskutočnenie
         bakteriologických výskumov. Táto skutočnosť je okrem toho v súlade s vnútroštátnym právom, podľa ktorého poplatok nemôže v žiadnom
         prípade kryť takéto náklady. Je preto legitímne účtovať oddelene sumy, ktoré sú určené na krytie takýchto nákladov.

      21      Spolková republika Nemecko ďalej tvrdí, že spolková krajina Šlezvicko‑Holštajnsko neúčtuje v rámci vyberania poplatkov za
         inšpekcie a kontroly čerstvého mäsa ani paušálne poplatky stanovené v prílohe A kapitole I bodoch 2 a 3 smernice 85/73, ani
         prirážku k paušálnym poplatkom podľa bodu 4 písm. a) tejto istej kapitoly. Vzhľadom na to nemožno tvrdiť, ako to uvádza Komisia,
         že uvedené sumy sa účtujú „dodatočne“ k paušálnemu poplatku Spoločenstva. V tejto súvislosti existuje veľmi dôležitý rozdiel
         medzi právnou úpravou spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko a predmetnou právnou úpravou v už citovanom rozsudku Stratmann
         a Fleischversorgung Neuss. Okrem toho môžu členské štáty v súlade s bodom 32 už citovaného rozsudku Feyrer využiť bez akejkoľvek
         predbežnej podmienky možnosť, ktorú im dáva príloha A kapitola I bod 4 písm. b) smernice 85/73, pokiaľ osobitné poplatky nepresahujú
         skutočne vynaložené náklady. Preto, ak je táto podmienka dodržaná, môžu byť osobitné poplatky účtované za jednotlivé výkony.
         Nemôže však, ako v predmetnej veci, existovať žiadne dvojité financovanie.

      22      Spolková republika Nemecko nakoniec tvrdí, že § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko nie
         je v rozpore ani so znením, ani s účelom prílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) smernice 85/73. Na jednej strane totiž zo znenia
         viacerých jazykových verzií tohto ustanovenia vyplýva, že toto ustanovenie nebráni účtovaniu viacerých čiastočných poplatkov,
         ani súbežnému účtovaniu poplatkov a príspevkov, ktoré predstavujú „celkový poplatok“. Na druhej strane cieľ, ktorý sleduje
         táto smernica, konkrétne zosúladenie platobných základov na výpočet poplatkov, by nemal viesť k zosúladeniu uplatniteľných
         sadzieb, keďže samotná smernica stanovuje výnimky, ktoré dovoľujú členským štátom prihliadať na jednotlivé štruktúry nákladov.

      23      Uvedený členský štát dodáva, že okrem toho sa nemožno vyhnúť tomu, že výška dotknutého poplatku sa mení od prípadu k prípadu
         vzhľadom k tomu, že zohľadnené náklady sa odlišujú v závislosti od existujúcich podmienok v kafilériách a druhu inšpekcie,
         ktorá ma byť uskutočnená. Poplatok, ktorý má kryť skutočne vynaložené dodatočné náklady, sa odlišuje od paušálneho poplatku
         práve skutočnosťou, že v prvom prípade náklady závisia od dotknutej kafilérie, zatiaľ čo v druhom prípade sa tieto náklady
         týkajú všetkých kafilérií. Ustanovenie, ako je § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko, nijako
         neporušuje zákaz presiahnutia skutočných nákladov inšpekcií uvedených v článku 5 ods. 3 smernice 85/73.

      24      Nariadenia č. 853/2004 a č. 854/2004, ktoré sa uplatňujú od 1. januára 2006, ako aj č. 882/2004, ktoré sa uplatňuje od 1. januára
         2007, nič nemenia na tejto situácii, pretože tvrdenia Spolkovej republiky Nemecko v bodoch 19 až 23 tohto rozsudku sa analogicky
         týkajú týchto nových nariadení.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      25      Treba najprv uviesť, že Komisia na podporu svojej žaloby uvádza dve výhrady založené na porušení povinností, ktoré Spolkovej
         republike Nemecko vyplývajú po prvé z článkov 1 a 5 ods. 3 a 4 smernice 85/73 a po druhé z nariadenia č. 882/2004.

       O prvej výhrade
      26      Na účely rozhodnutia o dôvodnosti prvej výhrady je potrebné najprv zistiť, či už citovaný rozsudok Stratmann a Fleischversorgung
         Neuss, ktorý uvádza Komisia, je v prejednávanej veci relevantný a odpovedať na otázku, či sa príloha A kapitola I bod 4 písm. b)
         smernice 85/73 má vykladať v zmysle, ako to odporúča Komisia, podľa ktorej poplatok účtovaný podľa tohto ustanovenia má mať
         podobu paušálu.

      27      Po prvé, pokiaľ ide o analogické uplatnenie už citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss na právnu situáciu
         v prejednávanej veci, je potrebné uviesť, ako to uvádza aj Spolková republika Nemecko a čo Komisia nespochybňuje, že spolková
         krajina Šlezvicko‑Holštajnsko v rámci poplatkov za inšpekcie a kontroly čerstvého mäsa neúčtuje ani paušálne poplatky stanovené
         v prílohe A kapitole I bodoch 2 a 3 smernice 85/73, ani prirážky k paušálnym poplatkom podľa tej istej kapitoly bodu 4 písm. a).

      28      Keďže je nepopierateľné, že v predmetnej veci príslušné vnútroštátne orgány účtujú len osobitný poplatok, aj keď tento poplatok
         je zložený z viacerých položiek, je potrebné vyvodiť záver, že právna úprava spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko je v jednom
         dôležitom bode odlišná od právnej úpravy vo veci, v ktorej bolo rozhodnuté už citovaným rozsudkom Stratmann a Fleischversorgung
         Neuss.

      29      Z toho vyplýva, že riešenie prijaté Súdnym dvorom v jeho už citovanom rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss nemožno
         analogicky uplatniť na situáciu, akou je tá v prejednávanej veci.

      30      Po druhé, pokiaľ ide o výklad prílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) smernice 85/73, je potrebné najprv konštatovať, že na rozdiel
         od toho, čo tvrdí Komisia, Súdny dvor v bode 56 svojho už citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss nerozhodol,
         že poplatok stanovený v tomto ustanovení má mať podobu paušálu.

      31      Prirážkami uvádzanými Súdnym dvorom v tomto bode 56 sú totiž tie, ktoré stanovuje príloha A kapitola I bod 4 písm. a) smernice
         85/73, keďže toto ustanovenie je jediné, ktoré používa pojem „zvýšenie“ a „paušálne poplatky“. Druhá časť uvedeného bodu 56,
         ktorá sa týka možnosti, podľa ktorej môžu členské štáty účtovať osobitný poplatok vyššej sadzby, ako je výška poplatkov Spoločenstva,
         vôbec neodkazuje na paušál, ale podriaďuje zavedenie tejto možnosti jedinej podmienke, že tento poplatok pokrýva všetky skutočne
         vynaložené náklady.

      32      Z toho vyplýva, že uvedený poplatok nemôže na jednej strane presiahnuť výšku skutočne vynaložených nákladov a na druhej strane
         musí zohľadňovať všetky tieto náklady, aby nebolo možné niektoré z nich vynechať. Tento poplatok nemôže mať preto podobu „paušálneho“
         poplatku v zmysle, v akom tento pojem chápe Komisia, pretože, ako to konštatoval aj Súdny dvor v bode 52 svojho už citovaného
         rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss, poplatok stanovený paušálne vzhľadom na svoju podstatu prekročí v niektorých
         prípadoch skutočné náklady opatrení, ktoré má pokryť, a v iných prípadoch môže byť zase nižší ako tieto náklady.

      33      Treba dodať, že toto znenie bodu 56 už citovaného rozsudku Stratmann a Fleischversorgung Neuss je úplne v súlade s jeho účelom,
         keďže tento bod je súčasťou širšieho odôvodnenia odpovede na otázku, či sú náklady, ktoré zodpovedajú bakteriologickým výskumom
         a zisťovaniu trichínu uskutočneným v súlade so sekundárnym právom Spoločenstva, kryté poplatkom Spoločenstva účtovaným členskými
         štátmi za inšpekcie a hygienické kontroly čerstvého mäsa podľa tohto istého práva Spoločenstva, alebo či toto právo oprávňuje
         členské štáty na účtovanie osobitného poplatku, ktorý sa pripočítava k poplatku Spoločenstva na účely pokrytia týchto nákladov.

      34      Keďže v rámci prejednania návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci, v ktorej bolo rozhodnuté už citovaným rozsudkom
         Stratmann a Fleischversorgung Neuss, Súdny dvor nemal odpovedať na otázku, či poplatok, ktorý sa účtuje podľa prílohy A kapitoly
         I bodu 4 písm. b) smernice 85/73, má mať podobu paušálu, nemožno z tohto rozsudku vyvodiť akýkoľvek záver v súvislosti s odpoveďou,
         ktorá sa má dať na túto otázku.

      35      Ďalej treba uviesť, že výklad prílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) smernice 85/73, podľa ktorého poplatok účtovaný na základe
         tohto ustanovenia nemôže byť zložený z viacerých položiek, je vyvrátený už citovaným rozsudkom Feyrer.

      36      V bode 26 uvedeného rozsudku Feyrer, ktorý odkazuje na prílohu A kapitolu I bod 4 písm. b) smernice 85/73, Súdny dvor pripomenul,
         že podľa článku 2 ods. 3 tejto smernice, zmeneného na článok 5 ods. 3 tejto smernice, „celkové účtované poplatky“, na ktoré
         odkazuje toto ustanovenie, nesmú presiahnuť skutočné náklady inšpekcie. „Celkový“ poplatok teda nevyhnutne vyplýva zo súčtu
         viacerých základných položiek tohto poplatku.

      37      Skutočnosť, že dotknutý poplatok v prejednávanej veci je zložený z viacerých nákladových položiek, nemôže sama osebe urobiť
         poplatok nezlučiteľný s prílohou A kapitolou I bodom 4 písm. b) smernice 85/73.

      38      V tejto súvislosti je potrebné dodať, že v prejednávanej veci nie je spochybnené, že dotknutý poplatok nepresahuje skutočne
         vynaložené náklady. Z toho vyplýva, že ani z tohto hľadiska nie je tento poplatok v rozpore s prílohou A kapitolou I bodom
         4 písm. b) smernice 85/73 (pozri v tomto zmysle rozsudok Feyrer, už citovaný, body 27 a 29).

      39      Z toho istého dôvodu nie je uvedený poplatok ani v rozpore s článkami 1 a 5 ods. 4 smernice 85/73.

      40      Nakoniec je potrebné konštatovať, že v rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, ciele transparentnosti a boja proti narušeniu hospodárskej
         súťaže nebránia účtovaniu poplatku, akým je poplatok napadnutý v prvej výhrade Komisie.

      41      Po prvé, pokiaľ ide o cieľ transparentnosti, je potrebné uviesť, že vzhľadom na to, že uvedený poplatok jasne a detailne zobrazuje
         povahu jednotlivých položiek, z ktorých je zložený, umožňuje poplatníkovi poznať presné zloženie celkového poplatku a umožňuje
         mu tak na jednej strane uskutočnenie zmien v organizácii jeho činnosti na účely zefektívnenia jej fungovania, najmä ušetrením
         niektorých nákladov, a na druhej strane prípadné porovnanie jeho nákladov s nákladmi iných hospodárskych subjektov.

      42      Po druhé, pokiaľ ide o cieľ boja proti narušeniu hospodárskej súťaže, je potrebné pripomenúť, že tento boj nepredstavuje zavedenie
         poplatku v jednotnej výške pre celé Európske spoločenstvo, ale prijatie zosúladených pravidiel v oblasti financovania zdravotných
         inšpekcií a kontrol čerstvého mäsa (pozri v tomto zmysle rozsudok Feyrer, už citovaný, bod 40). Takto boli zosúladené aj inšpekčné
         a kontrolné opatrenia, rovnako ako aj, ako to vyplýva aj z článku 5 ods. 1 smernice 85/73 a prílohy A kapitoly I bodov 4 a 5
         tejto smernice, jednotlivé položky nákladov, ktoré môžu byť zohľadnené pri výpočte poplatku Spoločenstva.

      43      Keďže nebolo zistené a ani potvrdené, že poplatok stanovený v § 4 ods. 4 vykonávacieho zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko
         pokrýva položky iných nákladov ako sú náklady stanovené právnou úpravou Spoločenstva, alebo že presahuje výšku skutočne vynaložených
         nákladov, tento poplatok nespochybňuje cieľ boja proti narušeniu hospodárskej súťaže, ktorý sleduje smernica 85/73.

      44      Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné konštatovať, že nemožno prijať argumentáciu Komisie, ktorú uviedla na podporu svojej prvej
         výhrady.

      45      Z toho vyplýva, že prvá výhrada uvedená Komisiou sa musí zamietnuť ako nedôvodná.

       O druhej výhrade
      46      Svojou druhou výhradou Komisia vytýka Spolkovej republike Nemecko, že po 1. januári 2007 si nesplnila povinnosti, ktoré jej
         vyplývajú z článku 27 ods. 2, 4 a 10 nariadenia č. 882/2004 tým, že nezosúladila s týmito ustanoveniami § 4 ods. 4 vykonávacieho
         zákona spolkovej krajiny Šlezvicko‑Holštajnsko.

      47      Pokiaľ ide o túto výhradu, je potrebné hneď na úvod uviesť, že výrok odôvodneného stanoviska zo 6. júla 2006 neuvádza nesplnenie
         si povinnosti vyplývajúcej z článku 27 nariadenia č. 882/2004 Spolkovou republikou Nemecko, keďže toto nariadenie nadobudlo
         účinnosť po doručení tohto stanoviska uvedenému členskému štátu.

      48      Za týchto podmienok treba skúmať, či je druhá výhrada uvedená Komisiou na podporu jej žaloby prípustná.

      49      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora existencia nesplnenia si povinností v rámci žaloby
         založenej na článku 226 ES musí byť posúdená s ohľadom na právnu úpravu Spoločenstva účinnú ku koncu lehoty, ktorú Komisia
         vymedzila pre uvedený členský štát na dosiahnutie súladu s odôvodneným stanoviskom (pozri najmä rozsudky z 9. novembra 1999,
         Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod 32, a z 5. októbra 2006, Komisia/Belgicko, C‑275/04, Zb. s. I‑9883, bod 34).

      50      Aj keď návrhy obsiahnuté v žalobe v zásade nemôžu byť rozšírené nad rámec nesplnení si povinností uvádzaných vo výroku odôvodneného
         stanoviska a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená domáhať sa určenia nesplnenia si povinností majúcich svoj pôvod
         v pôvodnej verzii aktu Spoločenstva, následne zmenenej alebo zrušenej, ktoré nové ustanovenia zachovali. Naopak predmet sporu
         nemožno rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého
         aktu, inak dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnenie si povinností (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, C‑363/00, Zb. s. I‑5767, bod 22, a Komisia/Belgicko, už citovaný, bod
         35).

      51      V predmetnej veci je nepopierateľné, že poplatky alebo sadzby uvedené v článku 27 ods. 2, 4 a 10 nariadenia č. 882/2004 môžu
         byť, ako to vyplýva najmä z druhého z týchto ustanovení písmena b), stanovené v podobe jednorazovej sadzby.

      52      Za týchto podmienok treba konštatovať, že tieto poplatky a sadzby sú od základu odlišné od poplatkov, ktoré členské štáty
         môžu účtovať podľa prílohy A kapitoly I bodu 4 písm. b) smernice 85/73, ktoré, ako to vyplýva aj z bodu 32 tohto rozsudku,
         nemôžu mať podobu paušálneho poplatku, ale musia zodpovedať skutočne vynaloženým nákladom.

      53      Z toho vyplýva, že svojou druhou výhradou Komisia rozšírila predmet sporu, ktorý je uvedený v odôvodnenom stanovisku, o povinnosť
         vyplývajúcu z nariadenia č. 882/2004, ktorú smernica 85/73 nepozná, a preto táto inštitúcia porušila podstatné formálne náležitosti
         riadneho konania, ktoré ma dospieť k určeniu nesplnenia si povinnosti.

      54      Preto musí byť druhá výhrada Komisie zamietnutá ako neprípustná.

      55      Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, treba zamietnuť žalobu Komisie v plnom rozsahu.

       O trovách
      56      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Spolková republika Nemecko navrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. marca 1984. # C. Razzouk a A. Beydoun proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Spojené veci 75 a 117/82.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 25. septembra 2015. # Carsten Bopp proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-209/14.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) zo 14. septembra 2011. # André Hecq proti Európskej komisii. # Verejná služba - Úradníci - Sociálne zabezpečenie. # Vec F-47/10.


Rozsudok Súdneho dvora z 26. októbra 1983. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami. # Vec 163/82.