title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. júna 2013.#Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs proti Paulovi Neweymu.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Šiesta smernica o DPH – Článok 2 bod 1 a článok 6 ods. 1 – Pojem ‚poskytnutie služieb‘ – Poskytnutie reklamných služieb a služieb sprostredkovania úveru – Oslobodenia od daní – Hospodárska a obchodná realita plnení – Zneužívajúce konania – Plnenia, ktorých jediným cieľom je získať daňovú výhodu.#Vec C‑653/11.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-653/11,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené kráľovstvo) z 13. decembra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 19. decembra 2011, ktorý súvisí s konaním:
            Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs
            proti
            Paulovi Neweymu, ktorý podniká pod obchodným menom Ocean Finance,
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (spravodajkyňa) a C. G. Fernlund,
            generálny advokát: P. Mengozzi,
            tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. marca 2013,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – P. Newey, ktorý podniká pod obchodným menom Ocean Finance, v zastúpení: J. Ghosh, QC, E. Wilson a J. Bremner, barristers,
            – vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Ossowski a L. Christie, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci O. Thomas, barrister,
            – Írsko, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. Collins, SC,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. De Stefano, avvocato dello Stato,
            – Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a C. Soulay, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2000/65/ES zo 17. októbra 2000 (Ú. v. ES L 269, s. 44; Mim. vyd. 09/001, s. 338, ďalej len „šiesta smernica“).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (ďalej len „Commissioners“) a pán Newey podnikajúci pod obchodným menom Ocean Finance a ktorý sa týka dane z pridanej hodnoty (DPH) uplatniteľnej na poskytnutie reklamných služieb.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Podľa článku 299 ods. 6 ES, ustanovenia Zmluvy ES sa vzťahujú na Normanské ostrovy, z ktorých jedným ostrovom je ostrov Jersey, iba v rozsahu nevyhnutnom na zabezpečenie plnenia dojednaní pre tieto ostrovy, najmä protokolu č. 3 týkajúceho sa Normandských ostrovov a ostrova Man (Ú. v. ES L 73, 1972, s. 164) pripojeného k Aktu o podmienkach pristúpenia Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska a úprave Zmlúv (Ú. v. ES L 73, 1972, s. 14). Uvedený protokol neobsahuje ustanovenia vzťahujúce sa na DPH, takže právo Únie týkajúce sa DPH sa na ostrove Jersey neuplatňuje.
            4. Štvrté odôvodnenie šiestej smernice uvádza, že sa musí venovať pozornosť cieľu zrušiť dovoznú daň a odpustiť vývoznú daň v obchodovaní medzi členskými štátmi a zabezpečiť, aby spoločný systém daní z obratu nebol diskriminačný z pohľadu pôvodu tovaru a služieb, aby tak bol dosiahnutý spoločný trh umožňujúci zdravú súťaž s vlastnosťami porovnateľnými so skutočným vnútorným trhom.
            5. Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice DPH podlieha „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [dodanie tovaru alebo služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká – neoficiálny preklad ]“.
            6. Podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice sa za „dodávku tovarov“ považuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa a podľa článku 6 ods. 1 uvedenej smernice sa za „poskytovanie služieb“ považuje každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru v zmysle článku 5 tej istej smernice.
            7. Článok 9 šiestej smernice stanovuje:
            „1. Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik [sídlo – neoficiálny preklad ] alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad ], z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava.
            2. Ale:
            …
            e) miestom poskytovania nasledujúcich služieb zákazníkom sídliacim v spoločenstve alebo zdaniteľným osobám sídliacim v spoločenstve alebo zdaniteľným osobám sídliacim v spoločenstve [miestom poskytovania nasledujúcich služieb zákazníkom usadeným mimo Spoločenstva alebo zdaniteľným osobám usadeným v Spoločenstve – neoficiálny preklad ], ale v inej krajine ako dodávateľ je miesto, kde zákazník založil svoj podnik [sídlo – neoficiálny preklad ], alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad ], kde sa služby poskytujú, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava:
            …
            – reklamné služby,
            …
            – bankové, finančné a poistné plnenia, vrátane poisťovania poisťujúcich [zaisťovacích plnení – neoficiálny preklad ], ale s výnimkou prenajímania sejfov,
            …
            – služby agentov, ktorí pôsobia v mene a na účet iných, keď pre svojho zamestnávateľa vykonávajú služby uvedené v tomto bode e) [keď sa zapájajú do poskytovania služieb uvedených v tomto písmene e) – neoficiálny preklad ].
            3. S cieľom predchádzať dvojitému zdaneniu, nezdaneniu alebo deformáciám súťaže môžu členské štáty, pokiaľ ide o poskytovanie služieb spomenutých v odseku 2 písm. e) … a takisto pokiaľ ide o prenajímanie dopravných služieb [dopravných prostriedkov – neoficiálny preklad ], predpokladať:
            …
            b) že miesto poskytovania služieb, ktoré by sa podľa tohto článku malo nachádzať mimo spoločenstva, sa nachádza v rámci územia štátu, ak sa príslušné služby využívajú v rámci štátu.“
            8. Článok 13 šiestej smernice nazvaný „Oslobodenia od dane na území štátu“ pod nadpisom „B. Iné oslobodenia od dane“ stanovuje:
            „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:
            …
            d) nasledujúce plnenia:
            1. poskytovanie a sprostredkovanie úverov a správa úverov osobou, ktorá ich poskytla,
            2. vyjednávanie úverových záruk alebo akéhokoľvek iného zabezpečenia peňazí alebo akákoľvek činnosť súvisiaca s nimi [dojednávanie alebo prevzatie záväzkov, kaucií a iných zábezpek a záruk – neoficiálny preklad ] a správa úverových záruk osobou, ktorá poskytla úver,
            …“
            9. Článok 17 ods. 2 tejto smernice stanovuje:
            „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho [jej – neoficiálny preklad ] zdaniteľných plnení, daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad ] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:
            a) [DPH] splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad ],
            …“
            10. Podľa znenia článku 21 uvedenej smernice:
            „…
            1. Podľa vnútorného systému, nasledovn[í] daňoví dlžníci [platia DPH]:
            …
            b) zdaniteľné osoby, ktorým sa poskytnú služby zahrnuté v článku 9 ods. 2 písm. e) alebo osoby, ktoré sú určené na účely [DPH] na území krajiny, do ktorej sa poskytujú služby zahrnuté v článku 28b(C), (D), (E) a (F), ak tieto služby uskutočňuje zdaniteľná osoba neetablovaná na území danej krajiny,
            …“
            Právo Spojeného kráľovstva
            11. V čase skutkových okolností konania vo veci samej znel článok 4 ods. 1 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty (Value Added Tax Act 1994) takto:
            „DPH sa vyberá zo všetkých dodávok tovarov alebo poskytnutí služieb vykonaných v Spojenom kráľovstve, ak ide o zdaniteľnú dodávku alebo poskytnutie, ktoré vykonáva zdaniteľná osoba v rámci svojej hospodárskej činnosti.“
            12. Článok 5 ods. 2 písm. a) a b) tohto zákona stanovuje:
            „a) Na účely tohto zákona ‚dodávka tovaru‘ alebo ‚poskytnutie služieb‘ zahŕňajú všetky formy dodania tovarov alebo poskytnutia služieb s výnimkou tých, ktoré nie sú vykonané za úhradu;
            b) každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru, ale je vykonané za úhradu…, je poskytnutím služieb.“
            13. Článok 7 ods. 10 uvedeného zákona stanovuje:
            „Poskytnutie služieb je vykonané:
            a) v Spojenom kráľovstve, ak má poskytovateľ sídlo v Spojenom kráľovstve, a
            b) v inej krajine (a nie v Spojenom kráľovstve), ak má poskytovateľ sídlo v inej krajine.“
            14. Článok 8 ods. 1 a 2 toho istého zákona zaviedol mechanizmus prenesenia daňovej povinnosti k DPH, pokiaľ ide o služby, ktoré sa poskytujú z inej krajiny než zo Spojeného kráľovstva, a uvádzal:
            „1. S výhradou odseku 3 nižšie, ak relevantné služby:
            a) poskytuje osoba, ktorá sa nachádza na území inej krajiny, ako je Spojené kráľovstvo, a
            b) prijíma osoba (‚príjemca‘), ktorá sa nachádza na území Spojeného kráľovstva, na účel akejkoľvek obchodnej činnosti, ktorú vykonáva,
            potom sa všetky dôsledky riadia týmto zákonom (a najmä pokiaľ ide o účtovanie DPH za plnenie a oprávnenie zdaniteľnej osoby na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe), akoby sám príjemca poskytoval služby v Spojenom kráľovstve v rámci výkonu svojej obchodnej činnosti a toto plnenie bolo zdaniteľným plnením.
            2. Na účely tohto článku ‚relevantné služby‘ sú služby, na ktoré sa vzťahuje opis podľa prílohy 5, ktoré nie sú službami patriacimi pod niektorý z opisov podľa prílohy 9.
            3. Plnenia, ktoré sa považujú za poskytnuté príjemcom podľa odseku 1 vyššie, netreba zohľadňovať ako ním poskytnuté plnenia na určenie jeho práva na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe podľa článku 26 ods. 1.“
            15. Článok 9 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty definoval pojem „miestny hraničný určovateľ“ („place of belonging“) pre príjemcu poskytnutých služieb takto:
            „1. Odsek 2 nižšie sa uplatní na účel určenia pri každom poskytnutí služieb, či sa poskytovateľ nachádza v jednej, alebo druhej krajine, a odseky 3 a 4 sa uplatnia (s výhradou akéhokoľvek ustanovenia podľa článku 8 ods. 6) na určenie pri každom poskytnutí služieb, či sa príjemca nachádza v jednej, alebo druhej krajine.
            2. Poskytovateľa služieb treba považovať za nachádzajúceho sa na území krajiny, ak:
            a) má na jej území zriadené sídlo svojej obchodnej činnosti alebo akúkoľvek inú stálu prevádzkareň a inde nemá žiadne takéto sídlo alebo prevádzkareň, alebo
            b) nemá žiadne takéto sídlo či prevádzkareň (či už v tejto krajine, alebo inde), ale obvykle sa zdržiava v tejto krajine;
            c) má takéto sídlo alebo prevádzkareň aj v tejto krajine a aj inde, avšak sídlo či prevádzkareň, ktoré sú bezprostredne spojené s plnením, je zriadené v tejto krajine.
            3. Ak je poskytnutie služieb vykonané pre jednotlivca a jednotlivec ho prijíma na iné účely než na účely niektorej z činností, ktoré vykonáva, treba ho považovať za nachádzajúceho sa v krajine, kde má obvyklé bydlisko.
            4. Ak sa neuplatní odsek 3 vyššie, osobu, ktorá je príjemcom plnenia, treba považovať za nachádzajúcu sa na území krajiny, ak:
            a) je splnená jedna z podmienok uvedených v písmenách a) a b) odseku 2 vyššie,
            b) alebo táto osoba má sídlo alebo stálu prevádzkareň, aké sa uvádzajú v odseku 2 vyššie, zároveň v tejto krajine a aj inde a jej sídlo alebo prevádzkareň, kde, alebo pre ktorú, sa služby použili alebo použijú čo najpriamejšie, sa nachádza v tejto krajine.
            5. Na účely tohto článku (a na žiadny iný účel):
            a) osoba vykonávajúca činnosť prostredníctvom pobočky alebo zastúpenia v krajine sa má považovať za osobu so sídlom alebo stálou prevádzkarňou v tejto krajine a
            b) ‚obvyklé bydlisko‘ pre právnickú osobu znamená miesto, kde bola legálne založená.“
            16. Článok 31 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty a oddiel 5 jeho prílohy 9 vykonáva článok 13B písm. d) šiestej smernice a stanovuje, že od DPH sú oslobodené „poskytovanie pôžičky alebo úveru“, ako aj poskytovanie súvisiacich sprostredkovateľských služieb.
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            17. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že počas obdobia, ktorého sa týka konanie vo veci samej, bol pán Newey sprostredkovateľom úverov so sídlom v meste Tamworth (Spojené kráľovstvo). Poskytovanie služieb sprostredkovania úverov v Spojenom kráľovstve, ktoré vykonával pán Newey, bolo podľa článku 13B písm. d) šiestej smernice oslobodené od DPH. Naopak, reklamné služby, ktorých odberateľom bol pán Newey v Spojenom kráľovstve a ktoré mali za cieľ pritiahnuť potenciálnych záujemcov o úver, podliehali DPH, takže daň, ktorú znášal pán Newey z nákladov na reklamu, nebola odpočítateľná.
            18. S cieľom vyhnúť sa tomuto neodpočítateľnému daňovému zaťaženiu pán Newey založil spoločnosť Alabaster (CI) Ltd (ďalej len „Alabaster“) so sídlom v Jersey, teda na území, na ktorom sa šiesta smernica neuplatňuje, a poskytol tejto spoločnosti právo používať obchodné meno Ocean Finance. Pán Newey bol jediným akcionárom tejto spoločnosti.
            19. Alabaster zamestnávala aspoň jednu osobu na plný úväzok a mala svoje vlastné riadenie pozostávajúce z fyzických osôb, ktoré mali bydlisko v Jersey, nemali priamu skúsenosť v oblasti sprostredkovania úverov a boli navrhované alebo zamestnané účtovníkmi pána Newey a odmeňované v závislosti od času venovaného činnosti spoločnosti Alabaster.
            20. Podľa stanov spoločnosti Alabaster a právnej úpravy platnej v Jersey uvedení riadiaci pracovníci boli zodpovední za riadenie tejto spoločnosti a vykonávali právomoci, ktoré mala táto spoločnosť. Pán Newey nemal v riadení tejto spoločnosti nijakú úlohu.
            21. Zmluvy o sprostredkovaní boli uzavreté priamo medzi dlžníkmi a spoločnosťou Alabaster, takže provízia za sprostredkovanie nebola vyplatená pánovi Newey, ale tejto spoločnosti.
            22. Napriek tomu spoločnosť Alabaster sa sama nezaoberala spracovaním žiadostí o úver, ale využívala na tento účel služby, ktoré poskytoval pán Newey podľa zmluvy o subdodávke (ďalej len „zmluva o službách“) prostredníctvom zamestnancov vykonávajúcich svoju činnosť v meste Tamworth (Spojené kráľovstvo). Táto zmluva uvádzala zoznam služieb, ktoré mal pán Newey poskytnúť, zahŕňajúci najmä všetky úlohy spojené so spracovaním činnosti sprostredkovania úveru. Podľa uvedenej zmluvy mal pán Newey tiež právomoc dojednať podmienky zmlúv uzavretých medzi spoločnosťou Alabaster a dlžníkmi.
            23. Ako odplatu za tieto služby pán Newey získaval honorár stanovený spočiatku na 50 %, neskôr na 60 % sumy hrubej provízie získanej bezprostredne po každom úvere, ktorý poskytla spoločnosť Alabaster, ku ktorému sa pripájala náhrada nákladov a výdavkov.
            24. V praxi potenciálni záujemcovia o úver kontaktovali priamo v Spojenom kráľovstve zamestnancov pána Newey, ktorí spracovali každý spis a zasielali do Jersey riadiacim pracovníkom spoločnosti Alabaster na schválenie žiadosti, ktoré spĺňali kritériá možnosti poskytnúť úver. Proces schválenia bol vo všeobecnosti zavŕšený do jednej hodiny a v skutočnosti žiadna žiadosť o schválenie nebola zamietnutá.
            25. Reklama zameraná na potenciálnych záujemcov o úver bola nevyhnutná pre činnosť sprostredkovania úverov, a preto predstavovala významnú časť nákladov, ktoré znášala spoločnosť Alabaster.
            26. Podľa vnútroštátneho súdu reklamné služby poskytla spoločnosť Wallace Barnaby & Associates Ltd (ďalej len „Wallace Barnaby“), spoločnosť, ktorá nie je spojená so spoločnosťou Alabaster, so sídlom rovnako v Jersey, v rámci zmluvy uzavretej so spoločnosťou Alabaster. Samotná spoločnosť Wallace Barnaby tieto reklamné služby získala od reklamných agentúr so sídlom v Spojenom kráľovstve, najmä od reklamnej agentúry Ekay Advertising. Podľa právnej úpravy platnej v Jersey platby, ktoré vykonala spoločnosť Alabaster v prospech spoločnosti Wallace Barnaby za tieto služby, nepodliehali DPH.
            27. Pán Newey nebol oprávnený využívať reklamné služby na účet spoločnosti Alabaster a nepreberal žiadnu zodpovednosť za zaplatenie služieb, ktoré tejto spoločnosti poskytla spoločnosť Wallace Barnaby. Napriek tomu mal právomoc schvaľovať obsah reklám, v súvislosti s čím bol v kontakte so zamestnancom reklamnej agentúry Ekay Advertising pracujúcim v Spojenom kráľovstve. V nadväznosti na tieto stretnutia tento zamestnanec adresoval odporúčania spoločnosti Wallace Barnaby.
            28. Wallace Barnaby zase adresovala odporúčania riadiacim pracovníkom spoločnosti Alabaster, ktorí sa po ich prijatí stretávali každý týždeň, aby sa vyslovili k plánovaným výdavkom na reklamu. V praxi nebolo žiadne z týchto odporúčaní zamietnuté.
            29. Commissioners zastávajú názor, že na účely DPH boli predmetné reklamné služby na jednej strane poskytnuté pánovi Newey v Spojenom kráľovstve a podliehajú tam dani a na druhej strane služby sprostredkovania úveru boli poskytnuté v Spojenom kráľovstve zo strany pána Newey.
            30. Subsidiárne Commissioners zastávajú názor, že pokiaľ treba spoločnosť Alabaster považovať za adresáta reklamných služieb, ako aj poskytovateľa služieb sprostredkovania úveru, dohody uzavreté s cieľom dosiahnutia tohto výsledku odporujú zásade zákazu zneužívania práva, ako ju formuloval Súdny dvor v rozsudku z 21. februára 2006, Halifax a i. (C-255/02, Zb. s. I-1609), a treba ich prekvalifikovať.
            31. Preto 27. septembra 2005 Comissioners vydali platobný výmer na DPH za obdobie od 1. júla 2002 do 31. decembra 2004 na sumu 10 707 075 libier (GBP), ktorého adresátom bol pán Newey, s cieľom vymôcť od neho DPH za reklamné služby, ktoré mu boli poskytované počas uvedeného obdobia.
            32. Pán Newey uvádza, že predmetné služby sprostredkovania úveru boli poskytované z Jersey zo strany spoločnosti Alabaster a že táto spoločnosť bola príjemcom reklamných služieb. Dodáva, že zásada zákazu zneužívania práva nie je uplatniteľná, ak sú služby dodané osobou so sídlom mimo Európskej únie inej osobe so sídlom mimo Európskej únie.
            33. Pán Newey teda podal proti uvedenému platobnému výmeru odvolanie na First-tier Tribunal (Tax Chamber), ktorý tomuto odvolaniu vyhovel rozsudkom z 23. apríla 2010.
            34. Uvedený súd sa domnieval, že činnosť sprostredkovania úverov bola vykonávaná spoločnosťou Alabaster prostredníctvom služieb, ktoré poskytoval pán Newey podľa zmluvy o službách. Alabaster teda nemohla byť kvalifikovaná ako „schránková“ spoločnosť.
            35. First-tier Tribunal (Tax Chamber) tiež uviedol, že spoločnosť Alabaster poskytovala predmetné služby sprostredkovania úverov dlžníkom a že bola príjemcom reklamných služieb. Medzi pánom Newey a dlžníkmi alebo medzi ním a spoločnosťou Wallace Barnaby nedošlo k priamemu plneniu za úhradu. Hoci základným cieľom spoločnosti Alabaster bolo získanie daňovej výhody, podľa uvedeného súdu nedošlo k žiadnemu zneužitiu, keďže konštrukcia zapájajúca spoločnosť Alabaster neodporovala cieľu šiestej smernice.
            36. Commissioners podali odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).
            37. Za týchto okolností Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Aký význam by mal vnútroštátny súd za okolností prejednávaného prípadu pripisovať zmluvám pri odpovedaní na otázku, ktorá osoba uskutočnila poskytnutie služieb na účely DPH? Konkrétne, je zmluvné postavenie účastníka rozhodujúce pri určovaní postavenia tohto účastníka vo vzťahu k zdaniteľnému plneniu na účely DPH?
            2. Ak za okolností prejednávaného prípadu nie je zmluvné postavenie rozhodujúce, za akých okolností by sa mal vnútroštátny súd odchýliť od zmluvného postavenia?
            3. Predovšetkým v akom rozsahu je za okolností prejednávaného prípadu relevantné:
            a) či osoba, ktorá uskutočňuje plnenie na základe zmluvy, je úplne ovládaná inou osobou,
            b) či osoba, ktorá disponuje obchodnými znalosťami, obchodnými stykmi a skúsenosťami, je odlišná od osoby, s ktorou bola uzatvorená zmluva,
            c) či všetky alebo väčšina rozhodujúcich prvkov plnenia uskutočňuje iná osoba než tá, s ktorou bola uzatvorená zmluva,
            d) či obchodné riziko finančnej straty alebo poškodenia dobrého mena, ktoré vyplýva z plnenia, znáša iná osoba než tá, ktorá je účastníkom [zmluvy],
            e) či osoba, ktorá uskutočňuje plnenie na základe zmluvy, subkontrahovala hlavné prvky tohto plnenia na osobu, ktorá ovláda túto prvú osobu, a tieto zmluvy o subkontrahovaní nemajú určité črty obchodnej povahy?
            4. Mal by sa vnútroštátny súd za okolností prejednávaného prípadu odchýliť od zmluvnej analýzy?
            5. V prípade zápornej odpovede na štvrtú otázku, je výsledkom zmlúv, o aké ide v prejednávanom prípade, daňová výhoda, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom šiestej smernice v zmysle bodov 74 až 86 [už citovaného] rozsudku [Halifax a i.]?
            6. V prípade [kladnej] odpovede na piatu otázku, ako by mali byť prekvalifikované zmluvy, o aké ide v prejednávanom prípade?“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prvej až štvrtej otázkach
            38. Svojou prvou až štvrtou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sú zmluvné dojednania rozhodujúce na účely identifikácie poskytovateľa a príjemcu pri plnení, ktorým je „poskytovanie služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice, a v prípade zápornej odpovede, za akých okolností sa môžu uvedené dojednania prekvalifikovať.
            39. Na úvod je potrebné pripomenúť, že šiestou smernicou vznikol spoločný systém DPH, ktorý je založený najmä na jednotnej definícii zdaniteľných plnení (rozsudok Halifax a i., už citovaný, bod 48).
            40. Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani“ podlieha DPH. Pokiaľ ide konkrétnejšie o pojem poskytovanie služieb, Súdny dvor už viackrát rozhodol, že poskytnutie služieb sa vykonáva „za protihodnotu“ v zmysle článku 2 bodu 1 tejto smernice, a teda že sa zdaňuje len vtedy, ak medzi poskytovateľom a príjemcom existuje právny vzťah, v rámci ktorého dôjde k vzájomnej výmene plnení, pričom odmena prijatá poskytovateľom uvedeného plnenia predstavuje skutočnú protihodnotu za službu poskytnutú príjemcovi (rozsudok zo 16. decembra 2010, MacDonald Resorts, C-270/09, Zb. s. I-13179, bod 16 a citovaná judikatúra).
            41. Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že pojem poskytovanie služieb má objektívny charakter a uplatňuje sa nezávisle na cieľoch a výsledkoch dotknutých plnení bez toho, aby daňové orgány museli pristúpiť k vyšetrovaniu s cieľom určiť úmysel platiteľa dane (pozri v tomto zmysle rozsudok Halifax a i., už citovaný, body 56 a 57, ako aj citovanú judikatúru).
            42. Pokiaľ ide o hodnotu zmluvných dojednaní v rámci kvalifikovania plnenia ako zdaniteľného plnenia, treba pripomenúť judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej zohľadnenie hospodárskej a obchodnej reality predstavuje základné kritérium aplikácie spoločného režimu DPH (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2010, Loyalty Management UK a Baxi Group, C-53/09 a C-55/09, Zb. s. I-9187, body 39 a 40, ako aj citovanú judikatúru).
            43. Keďže zmluvná situácia obvykle odráža hospodársku a obchodnú realitu plnení a cieľom je zodpovedať požiadavkám právnej istoty, relevantné zmluvné dojednania predstavujú prvok, ktorý treba zohľadniť, keď ide o identifikovanie poskytovateľa a príjemcu pri plnení „poskytovania služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice.
            44. Môže sa však ukázať, že niekedy určité zmluvné dojednania celkom neodrážajú hospodársku a obchodnú realitu plnení.
            45. Je to tak najmä v prípade, ak sa ukazuje, že uvedené zmluvné dojednania predstavujú vyslovene umelú konštrukciu, ktorá nezodpovedá hospodárskej a obchodnej realite plnení.
            46. Súdny dvor pri rôznych príležitostiach konštatoval, že boj proti podvodom, daňovým únikom a prípadným zneužitiam je cieľom uznaným a podporovaným šiestou smernicou (pozri rozsudok Halifax a i., už citovaný, bod 71 a citovanú judikatúru) a že zásada zákazu zneužitia práva vedie k zákazu vyslovene umelých konštrukcií zbavených hospodárskej reality a vytvorených iba s cieľom dosiahnuť daňovú výhodu (pozri rozsudky z 22. mája 2008, Ampliscientifica a Amplifin, C-162/07, Zb. s. I-4019, bod 28; z 27. októbra 2011, Tanoarch, C-504/10, Zb. s. I-10853, bod 51, a z 12. júla 2012, J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, bod 35).
            47. V konaní vo veci samej nie je sporné, že formálne, teda podľa zmluvných dojednaní, spoločnosť Alabaster poskytla plnenia služieb sprostredkovania úveru dlžníkom a že bola príjemcom plnení reklamných služieb, ktoré poskytovala spoločnosť Wallace Barnaby.
            48. Vzhľadom na hospodársku realitu obchodných vzťahov, ktorých účastníkmi boli na jednej strane pán Newey, spoločnosť Alabaster a dlžníci, ako aj na druhej strane pán Newey, spoločnosť Alabaster a spoločnosť Wallace Barnaby, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a najmä skutkových informácií, ktoré uviedol Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) v tretej otázke, nemožno vylúčiť, že ku skutočnému použitiu a využitiu predmetných služieb došlo v Spojenom kráľovstve v prospech pána Newey.
            49. Prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby analýzou všetkých okolností konania vo veci samej overil, či zmluvné dojednania pravdivo odrážajú hospodársku realitu a či to nebol pán Newey namiesto spoločnosti Alabaster, kto v skutočnosti bol poskytovateľom predmetných služieb sprostredkovania úveru a príjemcom plnení reklamných služieb, ktoré poskytovala spoločnosť Wallace Barnaby.
            50. Ak je to tak, tieto zmluvné dojednania musia byť prekvalifikované tak, aby bola obnovená situácia, ktorá by existovala za absencie plnení predstavujúcich takúto zneužívajúcu prax (pozri v tomto zmysle rozsudok Halifax, už citovaný, bod 98).
            51. V prejednávanej veci by obnovenie situácie, ktorá by existovala za absencie predmetných plnení, za predpokladu, že by sa vnútroštátny súd domnieval, že tieto plnenia predstavujú zneužívajúcu prax, spočívalo najmä v nemožnosti odvolávať sa na zmluvy o službách a zmluvy o reklame uzavreté medzi spoločnosťou Alabaster a spoločnosťou Wallace Barnaby vo vzťahu ku Commissioners, pričom Commissioners by mohli účinne považovať pána Newey za poskytovateľa služieb sprostredkovania úveru a príjemcu reklamných služieb, ktorých sa týka konanie vo veci samej.
            52. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú až štvrtú otázku odpovedať, že zmluvné dojednania, hoci predstavujú prvok, ktorý treba zohľadniť, nie sú rozhodujúce na účely identifikácie poskytovateľa a príjemcu „poskytovania služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice. Možno sa od nich odchýliť najmä vtedy, ak sa ukáže, že neodrážajú hospodársku a obchodnú realitu, ale predstavujú vyslovene umelú konštrukciu zbavenú hospodárskej reality, vytvorenú iba s cieľom dosiahnuť daňovú výhodu, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.
            O piatej a šiestej otázke
            53. Vzhľadom na odpoveď na prvú až štvrtú otázku nie je potrebné odpovedať na piatu a šiestu otázku položenú vnútroštátnym súdom.
            O trovách
            54. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            Zmluvné dojednania, hoci predstavujú prvok, ktorý treba zohľadniť, nie sú rozhodujúce na účely identifikácie poskytovateľa a príjemcu „poskytovania služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2000/65/ES zo 17. októbra 2000. Možno sa od nich odchýliť najmä vtedy, ak sa ukáže, že neodrážajú hospodársku a obchodnú realitu, ale predstavujú vyslovene umelú konštrukciu zbavenú hospodárskej reality, vytvorenú iba s cieľom dosiahnuť daňovú výhodu, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.

    ---documentbreak---

         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 20. júna 2013 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Šiesta smernica o DPH — Článok 2 bod 1 a článok 6 ods. 1 — Pojem ‚poskytnutie služieb‘ — Poskytnutie reklamných služieb a služieb sprostredkovania úveru — Oslobodenia od daní — Hospodárska a obchodná realita plnení — Zneužívajúce konania — Plnenia, ktorých jediným cieľom je získať daňovú výhodu“
      Vo veci C-653/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené kráľovstvo) z 13. decembra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 19. decembra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs

      proti

         Paulovi Neweymu, ktorý podniká pod obchodným menom Ocean Finance,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh, C. Toader (spravodajkyňa) a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. marca 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               P. Newey, ktorý podniká pod obchodným menom Ocean Finance, v zastúpení: J. Ghosh, QC, E. Wilson a J. Bremner, barristers,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Ossowski a L. Christie, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci O. Thomas, barrister,

               —

               Írsko, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. Collins, SC,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. De Stefano, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a C. Soulay, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2000/65/ES zo 17. októbra 2000 (Ú. v. ES L 269, s. 44; Mim. vyd. 09/001, s. 338, ďalej len „šiesta smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Her Majesty’s Commissioners of Revenue and Customs (ďalej len „Commissioners“) a pán Newey podnikajúci pod obchodným menom Ocean Finance a ktorý sa týka dane z pridanej hodnoty (DPH) uplatniteľnej na poskytnutie reklamných služieb.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa článku 299 ods. 6 ES, ustanovenia Zmluvy ES sa vzťahujú na Normanské ostrovy, z ktorých jedným ostrovom je ostrov Jersey, iba v rozsahu nevyhnutnom na zabezpečenie plnenia dojednaní pre tieto ostrovy, najmä protokolu č. 3 týkajúceho sa Normandských ostrovov a ostrova Man (Ú. v. ES L 73, 1972, s. 164) pripojeného k Aktu o podmienkach pristúpenia Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska a úprave Zmlúv (Ú. v. ES L 73, 1972, s. 14). Uvedený protokol neobsahuje ustanovenia vzťahujúce sa na DPH, takže právo Únie týkajúce sa DPH sa na ostrove Jersey neuplatňuje.

               4

               Štvrté odôvodnenie šiestej smernice uvádza, že sa musí venovať pozornosť cieľu zrušiť dovoznú daň a odpustiť vývoznú daň v obchodovaní medzi členskými štátmi a zabezpečiť, aby spoločný systém daní z obratu nebol diskriminačný z pohľadu pôvodu tovaru a služieb, aby tak bol dosiahnutý spoločný trh umožňujúci zdravú súťaž s vlastnosťami porovnateľnými so skutočným vnútorným trhom.

               5

               Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice DPH podlieha „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [dodanie tovaru alebo služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká – neoficiálny preklad]“.

               6

               Podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice sa za „dodávku tovarov“ považuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného majiteľa a podľa článku 6 ods. 1 uvedenej smernice sa za „poskytovanie služieb“ považuje každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru v zmysle článku 5 tej istej smernice.

               7

               Článok 9 šiestej smernice stanovuje:
               „1.   Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik [sídlo – neoficiálny preklad] alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad], z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava.
               2.   Ale:
               …

                        e)

                        miestom poskytovania nasledujúcich služieb zákazníkom sídliacim v spoločenstve alebo zdaniteľným osobám sídliacim v spoločenstve alebo zdaniteľným osobám sídliacim v spoločenstve [miestom poskytovania nasledujúcich služieb zákazníkom usadeným mimo Spoločenstva alebo zdaniteľným osobám usadeným v Spoločenstve – neoficiálny preklad], ale v inej krajine ako dodávateľ je miesto, kde zákazník založil svoj podnik [sídlo – neoficiálny preklad], alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad], kde sa služby poskytujú, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo kde sa väčšinou zdržiava:
                        …

                                 —

                                 reklamné služby,

                           …

                                 —

                                 bankové, finančné a poistné plnenia, vrátane poisťovania poisťujúcich [zaisťovacích plnení – neoficiálny preklad], ale s výnimkou prenajímania sejfov,

                           …

                                 —

                                 služby agentov, ktorí pôsobia v mene a na účet iných, keď pre svojho zamestnávateľa vykonávajú služby uvedené v tomto bode e) [keď sa zapájajú do poskytovania služieb uvedených v tomto písmene e) – neoficiálny preklad].

                  3.   S cieľom predchádzať dvojitému zdaneniu, nezdaneniu alebo deformáciám súťaže môžu členské štáty, pokiaľ ide o poskytovanie služieb spomenutých v odseku 2 písm. e) … a takisto pokiaľ ide o prenajímanie dopravných služieb [dopravných prostriedkov – neoficiálny preklad], predpokladať:
               …

                        b)

                        že miesto poskytovania služieb, ktoré by sa podľa tohto článku malo nachádzať mimo spoločenstva, sa nachádza v rámci územia štátu, ak sa príslušné služby využívajú v rámci štátu.“

               8

               Článok 13 šiestej smernice nazvaný „Oslobodenia od dane na území štátu“ pod nadpisom „B. Iné oslobodenia od dane“ stanovuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:
               …

                        d)

                        nasledujúce plnenia:

                                 1.

                                 poskytovanie a sprostredkovanie úverov a správa úverov osobou, ktorá ich poskytla,

                                 2.

                                 vyjednávanie úverových záruk alebo akéhokoľvek iného zabezpečenia peňazí alebo akákoľvek činnosť súvisiaca s nimi [dojednávanie alebo prevzatie záväzkov, kaucií a iných zábezpek a záruk – neoficiálny preklad] a správa úverových záruk osobou, ktorá poskytla úver,

                           …“

               9

               Článok 17 ods. 2 tejto smernice stanovuje:
               „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho [jej – neoficiálny preklad] zdaniteľných plnení, daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

                        a)

                        [DPH] splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad],

                  …“

               10

               Podľa znenia článku 21 uvedenej smernice:
               „…
               1.   Podľa vnútorného systému, nasledovn[í] daňoví dlžníci [platia DPH]:
               …

                        b)

                        zdaniteľné osoby, ktorým sa poskytnú služby zahrnuté v článku 9 ods. 2 písm. e) alebo osoby, ktoré sú určené na účely [DPH] na území krajiny, do ktorej sa poskytujú služby zahrnuté v článku 28b(C), (D), (E) a (F), ak tieto služby uskutočňuje zdaniteľná osoba neetablovaná na území danej krajiny,

                  …“

         Právo Spojeného kráľovstva

               11

               V čase skutkových okolností konania vo veci samej znel článok 4 ods. 1 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty (Value Added Tax Act 1994) takto:
               „DPH sa vyberá zo všetkých dodávok tovarov alebo poskytnutí služieb vykonaných v Spojenom kráľovstve, ak ide o zdaniteľnú dodávku alebo poskytnutie, ktoré vykonáva zdaniteľná osoba v rámci svojej hospodárskej činnosti.“

               12

               Článok 5 ods. 2 písm. a) a b) tohto zákona stanovuje:

                        „a)

                        Na účely tohto zákona ‚dodávka tovaru‘ alebo ‚poskytnutie služieb‘ zahŕňajú všetky formy dodania tovarov alebo poskytnutia služieb s výnimkou tých, ktoré nie sú vykonané za úhradu;

                        b)

                        každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru, ale je vykonané za úhradu…, je poskytnutím služieb.“

               13

               Článok 7 ods. 10 uvedeného zákona stanovuje:
               „Poskytnutie služieb je vykonané:

                        a)

                        v Spojenom kráľovstve, ak má poskytovateľ sídlo v Spojenom kráľovstve, a

                        b)

                        v inej krajine (a nie v Spojenom kráľovstve), ak má poskytovateľ sídlo v inej krajine.“

               14

               Článok 8 ods. 1 a 2 toho istého zákona zaviedol mechanizmus prenesenia daňovej povinnosti k DPH, pokiaľ ide o služby, ktoré sa poskytujú z inej krajiny než zo Spojeného kráľovstva, a uvádzal:
               „1.   S výhradou odseku 3 nižšie, ak relevantné služby:

                        a)

                        poskytuje osoba, ktorá sa nachádza na území inej krajiny, ako je Spojené kráľovstvo, a

                        b)

                        prijíma osoba (‚príjemca‘), ktorá sa nachádza na území Spojeného kráľovstva, na účel akejkoľvek obchodnej činnosti, ktorú vykonáva,

                  potom sa všetky dôsledky riadia týmto zákonom (a najmä pokiaľ ide o účtovanie DPH za plnenie a oprávnenie zdaniteľnej osoby na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe), akoby sám príjemca poskytoval služby v Spojenom kráľovstve v rámci výkonu svojej obchodnej činnosti a toto plnenie bolo zdaniteľným plnením.
               2.   Na účely tohto článku ‚relevantné služby‘ sú služby, na ktoré sa vzťahuje opis podľa prílohy 5, ktoré nie sú službami patriacimi pod niektorý z opisov podľa prílohy 9.
               3.   Plnenia, ktoré sa považujú za poskytnuté príjemcom podľa odseku 1 vyššie, netreba zohľadňovať ako ním poskytnuté plnenia na určenie jeho práva na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe podľa článku 26 ods. 1.“

               15

               Článok 9 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty definoval pojem „miestny hraničný určovateľ“ („place of belonging“) pre príjemcu poskytnutých služieb takto:
               „1.   Odsek 2 nižšie sa uplatní na účel určenia pri každom poskytnutí služieb, či sa poskytovateľ nachádza v jednej, alebo druhej krajine, a odseky 3 a 4 sa uplatnia (s výhradou akéhokoľvek ustanovenia podľa článku 8 ods. 6) na určenie pri každom poskytnutí služieb, či sa príjemca nachádza v jednej, alebo druhej krajine.
               2.   Poskytovateľa služieb treba považovať za nachádzajúceho sa na území krajiny, ak:

                        a)

                        má na jej území zriadené sídlo svojej obchodnej činnosti alebo akúkoľvek inú stálu prevádzkareň a inde nemá žiadne takéto sídlo alebo prevádzkareň, alebo

                        b)

                        nemá žiadne takéto sídlo či prevádzkareň (či už v tejto krajine, alebo inde), ale obvykle sa zdržiava v tejto krajine;

                        c)

                        má takéto sídlo alebo prevádzkareň aj v tejto krajine a aj inde, avšak sídlo či prevádzkareň, ktoré sú bezprostredne spojené s plnením, je zriadené v tejto krajine.

                  3.   Ak je poskytnutie služieb vykonané pre jednotlivca a jednotlivec ho prijíma na iné účely než na účely niektorej z činností, ktoré vykonáva, treba ho považovať za nachádzajúceho sa v krajine, kde má obvyklé bydlisko.
               4.   Ak sa neuplatní odsek 3 vyššie, osobu, ktorá je príjemcom plnenia, treba považovať za nachádzajúcu sa na území krajiny, ak:

                        a)

                        je splnená jedna z podmienok uvedených v písmenách a) a b) odseku 2 vyššie,

                        b)

                        alebo táto osoba má sídlo alebo stálu prevádzkareň, aké sa uvádzajú v odseku 2 vyššie, zároveň v tejto krajine a aj inde a jej sídlo alebo prevádzkareň, kde, alebo pre ktorú, sa služby použili alebo použijú čo najpriamejšie, sa nachádza v tejto krajine.

                  5.   Na účely tohto článku (a na žiadny iný účel):

                        a)

                        osoba vykonávajúca činnosť prostredníctvom pobočky alebo zastúpenia v krajine sa má považovať za osobu so sídlom alebo stálou prevádzkarňou v tejto krajine a

                        b)

                        ‚obvyklé bydlisko‘ pre právnickú osobu znamená miesto, kde bola legálne založená.“

               16

               Článok 31 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty a oddiel 5 jeho prílohy 9 vykonáva článok 13B písm. d) šiestej smernice a stanovuje, že od DPH sú oslobodené „poskytovanie pôžičky alebo úveru“, ako aj poskytovanie súvisiacich sprostredkovateľských služieb.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               17

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že počas obdobia, ktorého sa týka konanie vo veci samej, bol pán Newey sprostredkovateľom úverov so sídlom v meste Tamworth (Spojené kráľovstvo). Poskytovanie služieb sprostredkovania úverov v Spojenom kráľovstve, ktoré vykonával pán Newey, bolo podľa článku 13B písm. d) šiestej smernice oslobodené od DPH. Naopak, reklamné služby, ktorých odberateľom bol pán Newey v Spojenom kráľovstve a ktoré mali za cieľ pritiahnuť potenciálnych záujemcov o úver, podliehali DPH, takže daň, ktorú znášal pán Newey z nákladov na reklamu, nebola odpočítateľná.

               18

               S cieľom vyhnúť sa tomuto neodpočítateľnému daňovému zaťaženiu pán Newey založil spoločnosť Alabaster (CI) Ltd (ďalej len „Alabaster“) so sídlom v Jersey, teda na území, na ktorom sa šiesta smernica neuplatňuje, a poskytol tejto spoločnosti právo používať obchodné meno Ocean Finance. Pán Newey bol jediným akcionárom tejto spoločnosti.

               19

               Alabaster zamestnávala aspoň jednu osobu na plný úväzok a mala svoje vlastné riadenie pozostávajúce z fyzických osôb, ktoré mali bydlisko v Jersey, nemali priamu skúsenosť v oblasti sprostredkovania úverov a boli navrhované alebo zamestnané účtovníkmi pána Newey a odmeňované v závislosti od času venovaného činnosti spoločnosti Alabaster.

               20

               Podľa stanov spoločnosti Alabaster a právnej úpravy platnej v Jersey uvedení riadiaci pracovníci boli zodpovední za riadenie tejto spoločnosti a vykonávali právomoci, ktoré mala táto spoločnosť. Pán Newey nemal v riadení tejto spoločnosti nijakú úlohu.

               21

               Zmluvy o sprostredkovaní boli uzavreté priamo medzi dlžníkmi a spoločnosťou Alabaster, takže provízia za sprostredkovanie nebola vyplatená pánovi Newey, ale tejto spoločnosti.

               22

               Napriek tomu spoločnosť Alabaster sa sama nezaoberala spracovaním žiadostí o úver, ale využívala na tento účel služby, ktoré poskytoval pán Newey podľa zmluvy o subdodávke (ďalej len „zmluva o službách“) prostredníctvom zamestnancov vykonávajúcich svoju činnosť v meste Tamworth (Spojené kráľovstvo). Táto zmluva uvádzala zoznam služieb, ktoré mal pán Newey poskytnúť, zahŕňajúci najmä všetky úlohy spojené so spracovaním činnosti sprostredkovania úveru. Podľa uvedenej zmluvy mal pán Newey tiež právomoc dojednať podmienky zmlúv uzavretých medzi spoločnosťou Alabaster a dlžníkmi.

               23

               Ako odplatu za tieto služby pán Newey získaval honorár stanovený spočiatku na 50 %, neskôr na 60 % sumy hrubej provízie získanej bezprostredne po každom úvere, ktorý poskytla spoločnosť Alabaster, ku ktorému sa pripájala náhrada nákladov a výdavkov.

               24

               V praxi potenciálni záujemcovia o úver kontaktovali priamo v Spojenom kráľovstve zamestnancov pána Newey, ktorí spracovali každý spis a zasielali do Jersey riadiacim pracovníkom spoločnosti Alabaster na schválenie žiadosti, ktoré spĺňali kritériá možnosti poskytnúť úver. Proces schválenia bol vo všeobecnosti zavŕšený do jednej hodiny a v skutočnosti žiadna žiadosť o schválenie nebola zamietnutá.

               25

               Reklama zameraná na potenciálnych záujemcov o úver bola nevyhnutná pre činnosť sprostredkovania úverov, a preto predstavovala významnú časť nákladov, ktoré znášala spoločnosť Alabaster.

               26

               Podľa vnútroštátneho súdu reklamné služby poskytla spoločnosť Wallace Barnaby & Associates Ltd (ďalej len „Wallace Barnaby“), spoločnosť, ktorá nie je spojená so spoločnosťou Alabaster, so sídlom rovnako v Jersey, v rámci zmluvy uzavretej so spoločnosťou Alabaster. Samotná spoločnosť Wallace Barnaby tieto reklamné služby získala od reklamných agentúr so sídlom v Spojenom kráľovstve, najmä od reklamnej agentúry Ekay Advertising. Podľa právnej úpravy platnej v Jersey platby, ktoré vykonala spoločnosť Alabaster v prospech spoločnosti Wallace Barnaby za tieto služby, nepodliehali DPH.

               27

               Pán Newey nebol oprávnený využívať reklamné služby na účet spoločnosti Alabaster a nepreberal žiadnu zodpovednosť za zaplatenie služieb, ktoré tejto spoločnosti poskytla spoločnosť Wallace Barnaby. Napriek tomu mal právomoc schvaľovať obsah reklám, v súvislosti s čím bol v kontakte so zamestnancom reklamnej agentúry Ekay Advertising pracujúcim v Spojenom kráľovstve. V nadväznosti na tieto stretnutia tento zamestnanec adresoval odporúčania spoločnosti Wallace Barnaby.

               28

               Wallace Barnaby zase adresovala odporúčania riadiacim pracovníkom spoločnosti Alabaster, ktorí sa po ich prijatí stretávali každý týždeň, aby sa vyslovili k plánovaným výdavkom na reklamu. V praxi nebolo žiadne z týchto odporúčaní zamietnuté.

               29

               Commissioners zastávajú názor, že na účely DPH boli predmetné reklamné služby na jednej strane poskytnuté pánovi Newey v Spojenom kráľovstve a podliehajú tam dani a na druhej strane služby sprostredkovania úveru boli poskytnuté v Spojenom kráľovstve zo strany pána Newey.

               30

               Subsidiárne Commissioners zastávajú názor, že pokiaľ treba spoločnosť Alabaster považovať za adresáta reklamných služieb, ako aj poskytovateľa služieb sprostredkovania úveru, dohody uzavreté s cieľom dosiahnutia tohto výsledku odporujú zásade zákazu zneužívania práva, ako ju formuloval Súdny dvor v rozsudku z 21. februára 2006, Halifax a i. (C-255/02, Zb. s. I-1609), a treba ich prekvalifikovať.

               31

               Preto 27. septembra 2005 Comissioners vydali platobný výmer na DPH za obdobie od 1. júla 2002 do 31. decembra 2004 na sumu 10 707 075 libier (GBP), ktorého adresátom bol pán Newey, s cieľom vymôcť od neho DPH za reklamné služby, ktoré mu boli poskytované počas uvedeného obdobia.

               32

               Pán Newey uvádza, že predmetné služby sprostredkovania úveru boli poskytované z Jersey zo strany spoločnosti Alabaster a že táto spoločnosť bola príjemcom reklamných služieb. Dodáva, že zásada zákazu zneužívania práva nie je uplatniteľná, ak sú služby dodané osobou so sídlom mimo Európskej únie inej osobe so sídlom mimo Európskej únie.

               33

               Pán Newey teda podal proti uvedenému platobnému výmeru odvolanie na First-tier Tribunal (Tax Chamber), ktorý tomuto odvolaniu vyhovel rozsudkom z 23. apríla 2010.

               34

               Uvedený súd sa domnieval, že činnosť sprostredkovania úverov bola vykonávaná spoločnosťou Alabaster prostredníctvom služieb, ktoré poskytoval pán Newey podľa zmluvy o službách. Alabaster teda nemohla byť kvalifikovaná ako „schránková“ spoločnosť.

               35

               First-tier Tribunal (Tax Chamber) tiež uviedol, že spoločnosť Alabaster poskytovala predmetné služby sprostredkovania úverov dlžníkom a že bola príjemcom reklamných služieb. Medzi pánom Newey a dlžníkmi alebo medzi ním a spoločnosťou Wallace Barnaby nedošlo k priamemu plneniu za úhradu. Hoci základným cieľom spoločnosti Alabaster bolo získanie daňovej výhody, podľa uvedeného súdu nedošlo k žiadnemu zneužitiu, keďže konštrukcia zapájajúca spoločnosť Alabaster neodporovala cieľu šiestej smernice.

               36

               Commissioners podali odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               37

               Za týchto okolností Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Aký význam by mal vnútroštátny súd za okolností prejednávaného prípadu pripisovať zmluvám pri odpovedaní na otázku, ktorá osoba uskutočnila poskytnutie služieb na účely DPH? Konkrétne, je zmluvné postavenie účastníka rozhodujúce pri určovaní postavenia tohto účastníka vo vzťahu k zdaniteľnému plneniu na účely DPH?

                        2.

                        Ak za okolností prejednávaného prípadu nie je zmluvné postavenie rozhodujúce, za akých okolností by sa mal vnútroštátny súd odchýliť od zmluvného postavenia?

                        3.

                        Predovšetkým v akom rozsahu je za okolností prejednávaného prípadu relevantné:

                                 a)

                                 či osoba, ktorá uskutočňuje plnenie na základe zmluvy, je úplne ovládaná inou osobou,

                                 b)

                                 či osoba, ktorá disponuje obchodnými znalosťami, obchodnými stykmi a skúsenosťami, je odlišná od osoby, s ktorou bola uzatvorená zmluva,

                                 c)

                                 či všetky alebo väčšina rozhodujúcich prvkov plnenia uskutočňuje iná osoba než tá, s ktorou bola uzatvorená zmluva,

                                 d)

                                 či obchodné riziko finančnej straty alebo poškodenia dobrého mena, ktoré vyplýva z plnenia, znáša iná osoba než tá, ktorá je účastníkom [zmluvy],

                                 e)

                                 či osoba, ktorá uskutočňuje plnenie na základe zmluvy, subkontrahovala hlavné prvky tohto plnenia na osobu, ktorá ovláda túto prvú osobu, a tieto zmluvy o subkontrahovaní nemajú určité črty obchodnej povahy?

                        4.

                        Mal by sa vnútroštátny súd za okolností prejednávaného prípadu odchýliť od zmluvnej analýzy?

                        5.

                        V prípade zápornej odpovede na štvrtú otázku, je výsledkom zmlúv, o aké ide v prejednávanom prípade, daňová výhoda, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom šiestej smernice v zmysle bodov 74 až 86 [už citovaného] rozsudku [Halifax a i.]?

                        6.

                        V prípade [kladnej] odpovede na piatu otázku, ako by mali byť prekvalifikované zmluvy, o aké ide v prejednávanom prípade?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej až štvrtej otázkach

               38

               Svojou prvou až štvrtou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sú zmluvné dojednania rozhodujúce na účely identifikácie poskytovateľa a príjemcu pri plnení, ktorým je „poskytovanie služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice, a v prípade zápornej odpovede, za akých okolností sa môžu uvedené dojednania prekvalifikovať.

               39

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že šiestou smernicou vznikol spoločný systém DPH, ktorý je založený najmä na jednotnej definícii zdaniteľných plnení (rozsudok Halifax a i., už citovaný, bod 48).

               40

               Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani“ podlieha DPH. Pokiaľ ide konkrétnejšie o pojem poskytovanie služieb, Súdny dvor už viackrát rozhodol, že poskytnutie služieb sa vykonáva „za protihodnotu“ v zmysle článku 2 bodu 1 tejto smernice, a teda že sa zdaňuje len vtedy, ak medzi poskytovateľom a príjemcom existuje právny vzťah, v rámci ktorého dôjde k vzájomnej výmene plnení, pričom odmena prijatá poskytovateľom uvedeného plnenia predstavuje skutočnú protihodnotu za službu poskytnutú príjemcovi (rozsudok zo 16. decembra 2010, MacDonald Resorts, C-270/09, Zb. s. I-13179, bod 16 a citovaná judikatúra).

               41

               Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že pojem poskytovanie služieb má objektívny charakter a uplatňuje sa nezávisle na cieľoch a výsledkoch dotknutých plnení bez toho, aby daňové orgány museli pristúpiť k vyšetrovaniu s cieľom určiť úmysel platiteľa dane (pozri v tomto zmysle rozsudok Halifax a i., už citovaný, body 56 a 57, ako aj citovanú judikatúru).

               42

               Pokiaľ ide o hodnotu zmluvných dojednaní v rámci kvalifikovania plnenia ako zdaniteľného plnenia, treba pripomenúť judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej zohľadnenie hospodárskej a obchodnej reality predstavuje základné kritérium aplikácie spoločného režimu DPH (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. októbra 2010, Loyalty Management UK a Baxi Group, C-53/09 a C-55/09, Zb. s. I-9187, body 39 a 40, ako aj citovanú judikatúru).

               43

               Keďže zmluvná situácia obvykle odráža hospodársku a obchodnú realitu plnení a cieľom je zodpovedať požiadavkám právnej istoty, relevantné zmluvné dojednania predstavujú prvok, ktorý treba zohľadniť, keď ide o identifikovanie poskytovateľa a príjemcu pri plnení „poskytovania služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice.

               44

               Môže sa však ukázať, že niekedy určité zmluvné dojednania celkom neodrážajú hospodársku a obchodnú realitu plnení.

               45

               Je to tak najmä v prípade, ak sa ukazuje, že uvedené zmluvné dojednania predstavujú vyslovene umelú konštrukciu, ktorá nezodpovedá hospodárskej a obchodnej realite plnení.

               46

               Súdny dvor pri rôznych príležitostiach konštatoval, že boj proti podvodom, daňovým únikom a prípadným zneužitiam je cieľom uznaným a podporovaným šiestou smernicou (pozri rozsudok Halifax a i., už citovaný, bod 71 a citovanú judikatúru) a že zásada zákazu zneužitia práva vedie k zákazu vyslovene umelých konštrukcií zbavených hospodárskej reality a vytvorených iba s cieľom dosiahnuť daňovú výhodu (pozri rozsudky z 22. mája 2008, Ampliscientifica a Amplifin, C-162/07, Zb. s. I-4019, bod 28; z 27. októbra 2011, Tanoarch, C-504/10, Zb. s. I-10853, bod 51, a z 12. júla 2012, J. J. Komen en Zonen Beheer Heerhugowaard, C-326/11, bod 35).

               47

               V konaní vo veci samej nie je sporné, že formálne, teda podľa zmluvných dojednaní, spoločnosť Alabaster poskytla plnenia služieb sprostredkovania úveru dlžníkom a že bola príjemcom plnení reklamných služieb, ktoré poskytovala spoločnosť Wallace Barnaby.

               48

               Vzhľadom na hospodársku realitu obchodných vzťahov, ktorých účastníkmi boli na jednej strane pán Newey, spoločnosť Alabaster a dlžníci, ako aj na druhej strane pán Newey, spoločnosť Alabaster a spoločnosť Wallace Barnaby, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a najmä skutkových informácií, ktoré uviedol Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) v tretej otázke, nemožno vylúčiť, že ku skutočnému použitiu a využitiu predmetných služieb došlo v Spojenom kráľovstve v prospech pána Newey.

               49

               Prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby analýzou všetkých okolností konania vo veci samej overil, či zmluvné dojednania pravdivo odrážajú hospodársku realitu a či to nebol pán Newey namiesto spoločnosti Alabaster, kto v skutočnosti bol poskytovateľom predmetných služieb sprostredkovania úveru a príjemcom plnení reklamných služieb, ktoré poskytovala spoločnosť Wallace Barnaby.

               50

               Ak je to tak, tieto zmluvné dojednania musia byť prekvalifikované tak, aby bola obnovená situácia, ktorá by existovala za absencie plnení predstavujúcich takúto zneužívajúcu prax (pozri v tomto zmysle rozsudok Halifax, už citovaný, bod 98).

               51

               V prejednávanej veci by obnovenie situácie, ktorá by existovala za absencie predmetných plnení, za predpokladu, že by sa vnútroštátny súd domnieval, že tieto plnenia predstavujú zneužívajúcu prax, spočívalo najmä v nemožnosti odvolávať sa na zmluvy o službách a zmluvy o reklame uzavreté medzi spoločnosťou Alabaster a spoločnosťou Wallace Barnaby vo vzťahu ku Commissioners, pričom Commissioners by mohli účinne považovať pána Newey za poskytovateľa služieb sprostredkovania úveru a príjemcu reklamných služieb, ktorých sa týka konanie vo veci samej.

               52

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú až štvrtú otázku odpovedať, že zmluvné dojednania, hoci predstavujú prvok, ktorý treba zohľadniť, nie sú rozhodujúce na účely identifikácie poskytovateľa a príjemcu „poskytovania služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice. Možno sa od nich odchýliť najmä vtedy, ak sa ukáže, že neodrážajú hospodársku a obchodnú realitu, ale predstavujú vyslovene umelú konštrukciu zbavenú hospodárskej reality, vytvorenú iba s cieľom dosiahnuť daňovú výhodu, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.

         O piatej a šiestej otázke

               53

               Vzhľadom na odpoveď na prvú až štvrtú otázku nie je potrebné odpovedať na piatu a šiestu otázku položenú vnútroštátnym súdom.

         O trovách

               54

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Zmluvné dojednania, hoci predstavujú prvok, ktorý treba zohľadniť, nie sú rozhodujúce na účely identifikácie poskytovateľa a príjemcu „poskytovania služieb“ v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2000/65/ES zo 17. októbra 2000. Možno sa od nich odchýliť najmä vtedy, ak sa ukáže, že neodrážajú hospodársku a obchodnú realitu, ale predstavujú vyslovene umelú konštrukciu zbavenú hospodárskej reality, vytvorenú iba s cieľom dosiahnuť daňovú výhodu, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 30. apríla 2009.#Lidl Magyarország Kereskedelmi bt proti Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Fővárosi Bíróság - Maďarsko.#Voľný pohyb tovaru - Rádiové zariadenia a koncové telekomunikačné zariadenia - Vzájomné uznávanie zhody - Neuznanie vyhlásenia o zhode vydaného výrobcom usadeným v inom členskom štáte.#Vec C-132/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
      z 30. apríla 2009 (*)

      „Voľný pohyb tovaru – Rádiové zariadenia a koncové telekomunikačné zariadenia – Vzájomné uznávanie zhody – Neuznanie vyhlásenia o zhode vydaného výrobcom usadeným v inom členskom štáte“
      Vo veci C‑132/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Fővárosi Bíróság (Maďarsko)
         z 11. marca 2008 a doručený Súdnemu dvoru 2. apríla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Lidl Magyarország Kereskedelmi bt
      proti
      Nemzeti Hírközlési Hatóság Tanácsa,
      SÚDNY DVOR (ôsma komora),
      v zložení: predseda ôsmej komory T. von Danwitz (spravodajca), sudcovia E. Juhász a G. Arestis,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Lidl Magyarország Kereskedelmi bt, v zastúpení: R. Kölcsey‑Rieden, ügyvéd,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas, R. Somssich a K. Szíjjártó, splnomocnené zástupkyne,
      –        belgická vláda, v zastúpení: T. Materne, splnomocnený zástupca,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Wils a A. Sipos, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/5/ES z 9. marca 1999 o rádiovom
         zariadení a koncových telekomunikačných zariadeniach a o vzájomnom uznávaní ich zhody (Ú. v. ES L 91, s. 10; Mim. vyd. 13/023,
         s. 254) a smernice 2001/95/ES Európskeho parlamentu a Rady z 3. decembra 2001 o všeobecnej bezpečnosti výrobkov (Ú. v. ES
         L 11, s. 4; Mim. vyd. 15/006, s. 447), ako aj článku 30 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Lidl Magyarország Kereskedelmi bt (ďalej len „Lidl“) a Nemzeti Hírközlési Hatóság
         Tanácsa (Rada maďarského telekomunikačného úradu, ďalej len „Hatóság“) v súvislosti s rozhodnutím tohto orgánu neumožniť spoločnosti
         Lidl uvádzať na trh v Maďarsku rádiové zariadenie vyrobené spoločnosťou, ktorej sídlo sa nachádzalo v Belgicku.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
       Smernica 1999/5
      3        Článok 1 ods. 1 smernice 1995/5 vymedzuje jej pôsobnosť takto:

      „Táto smernica stanovuje regulačný rámec pre uvedenie na trh, voľný pohyb a uvedenie do prevádzky rádiového zariadenia a koncových
         telekomunikačných zariadení v Spoločenstve.“

      4        Podľa článku 2 smernice 1999/5:

      „Na účely tejto smernice platia nasledovné definície:
      a)      ‚prístroj‘ znamená akékoľvek zariadenie, a to buď rádiové zariadenie alebo koncové telekomunikačné zariadenie alebo obe;
      …
      c)      ‚rádiové zariadenie‘ znamená výrobok alebo jeho príslušný komponent, schopný komunikácie prostredníctvom prostriedkov emitujúcich
         a/alebo prijímajúcich rádiové vlny, používajúc spektrum pridelené pre pozemskú alebo družicovú rádiokomunikáciu;

      d)      ‚rádiové vlny‘ znamenajú elektromagnetické vlny o frekvencii od 9 kHz do 3000 GHz, šírené vzduchom bez umelého vedenia;
      …“
      5        Pokiaľ ide o základné požiadavky bezpečnosti, ktoré musia prístroje spĺňať, článok 3 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Nasledujúce základné požiadavky sú platné pre všetky prístroje:
      a)      ochrana zdravia a bezpečnosti užívateľa alebo akejkoľvek osoby, vrátane bezpečnostných cieľov obsiahnutých v smernici 73/23/EHS,
         ale bez uplatňovania limitu napätia;

      b)      požiadavky ochrany vzhľadom na elektromagnetickú kompatibilitu obsiahnuté v smernici 89/336/EHS.“
      6        V článku 5 smernice 1999/5 sa uvádza:

      „1.      Ak zariadenie vyhovuje príslušným harmonizovaným normám alebo ich častiam, … členské štáty predpokladajú zhodu so základnými
         požiadavkami uvedenými v článku 3, keďže tieto sú pokryté spomínanými harmonizovanými normami alebo ich časťami.

      2.      Ak členský štát alebo Komisia usúdi, že zhoda s harmonizovanou normou nezaisťuje zhodu, ktorú by mala zaisťovať, so základnými
         požiadavkami uvedenými v článku 3, Komisia alebo zúčastnený členský štát predloží záležitosť skôr ako výbor [Komisia alebo
         zúčastnený členský štát predloží záležitosť výboru telekomunikačného posudzovania zhody a trhového dozoru – neoficiálny preklad].

      3.      … Po porade s výborom… môže Komisia zrušiť harmonizované normy uverejnením poznámky v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.“

      7        Článok 6 ods. 1 a 4 smernice 1995/5 stanovuje:

      „1.      Členské štáty zaistia, aby bolo zariadenie uvedené na trh, len ak vyhovuje príslušným základným požiadavkám uvedeným v článku
         3 a ďalším relevantným požiadavkám tejto smernice, keď bude správne nainštalované a udržiavané a používané na určený účel.
         Uvedenie nesmie byť viazané na ďalšie národné podmienky.

      …
      4.      V prípade rádiového zariadenia používajúceho frekvenčné pásma, ktorých použitie nie je harmonizované v celom Spoločenstve,
         výrobca alebo jeho oprávnený zástupca usadený v Spoločenstve alebo osoba zodpovedná za uvedenie na trh oznámia štátnemu úradu
         v členskom štáte zodpovednému za správu spektra zámer uviesť na jeho národnom trhu takéto zariadenie.

      Táto notifikácia má byť daná najmenej štyri týždne pred uvedením na trh a má poskytovať informácie o rádiových charakteristikách
         zariadenia… a identifikačné číslo notifikovaného orgánu uvedeného v prílohe IV alebo V.“

      8        Podľa článku 8 ods. 1 smernice 1999/5:

      „Členské štáty nesmú na svojom území zakázať, obmedziť alebo brániť uviesť na trh a do prevádzky prístroje označené značkou
         CE uvedenou v prílohe VII, ktorá svedčí o ich zhode so všetkými ustanoveniami tejto smernice…. Toto nemá dopad na uplatňovanie
         ustanovení článkov 6 ods. 4, 7 ods. 2 a 9 ods. 5.“

      9        Pokiaľ ide o označenie zhody „CE“, článok 12 ods. 1 prvý pododsek smernice 1999/5 stanovuje:

      „Prístroje vyhovujúce príslušným základným podmienkam sú označené ES značkou zhody, uvedenou v prílohe VII. Táto je pripevnená
         na zodpovednosť výrobcu, jeho oprávneného zástupcu usadeného v rámci Spoločenstva alebo osoby zodpovednej za uvedenie prístroja
         na trh. [Prístroje, ktoré spĺňajú všetky príslušné základné požiadavky, získajú označenie zhody ‚CE‘, upravené v prílohe VII.
         Za získanie tohto označenia zodpovedá výrobca, jeho oprávnený zástupca usadený v Spoločenstve alebo osoba zodpovedná za uvedenie
         prístroja na trh – neoficiálny preklad].“

       Smernica 2001/95
      10      Článok 1 smernice 2001/95 vymedzuje jej cieľ a pôsobnosť takto:

      „1.      Cieľom tejto smernice je zabezpečiť, aby výrobky uvedené na trh boli bezpečné.
      2.      Táto smernica sa uplatňuje na všetky výrobky definované v článku 2 a). Každé jej ustanovenie platí, pokiaľ neexistujú osobitné
         ustanovenia s rovnakým cieľom v právnych predpisoch spoločenstva, podľa ktorých sa riadi bezpečnosť príslušných výrobkov.

      V prípade, keď výrobok podlieha osobitným požiadavkám na bezpečnosť ustanoveným právnymi predpismi spoločenstva, uplatňuje
         sa táto smernica iba na tie aspekty, riziká a kategórie rizík, ktoré nie sú zahrnuté do týchto požiadaviek. …“

      11      Článok 2 písm. a), e) a f) smernice 2001/95 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      a)      ‚výrobok‘ znamená akýkoľvek výrobok – tiež v rámci poskytovania služby – ktorý je určený pre spotrebiteľov, alebo na základe
         racionálne predvídateľných podmienok je pravdepodobné, že ho spotrebitelia budú používať, dokonca aj keď nie je pre nich určený
         a je dodaný alebo k dispozícii, buď za odmenu alebo nie, v rámci obchodnej činnosti nezávisle na tom, či je nový, používaný
         alebo obnovený.

      …
      e)      ‚výrobca‘ znamená:
      i)      zhotoviteľ výrobku, keď má sídlo v spoločenstve a akákoľvek iná osoba, ktorá sa prezentuje ako výrobca tým, že sa jej meno,
         obchodná značka alebo iná odlišujúca značka spája s výrobkom, alebo taká osoba, ktorá výrobok obnovuje;

      ii)      zástupca zhotoviteľa, keď tento nemá sídlo v spoločenstve, alebo v prípade, že neexistuje zástupca so sídlom v spoločenstve,
         dovozca výrobku;

      iii)      iní odborníci v dodávateľskom reťazci, pokiaľ ich činnosť môže ovplyvniť bezpečnostné vlastnosti výrobku;
      f)      ‚distributér‘ znamená akýkoľvek odborník v dodávateľskom reťazci, ktorého činnosť neovplyvňuje bezpečnostné vlastnosti výrobku.“
      12      Podľa článku 6 ods. 1 smernice 2001/95:

      „Členské štáty zabezpečia, aby výrobcovia a distributéri dodržiavali svoje povinnosti na základe tejto smernice tak, aby boli
         výrobky uvedené na trh bezpečné.“

      13      V článku 8 ods. 2 prvom a druhom pododseku tejto smernice sa uvádza:

      „Keď zodpovedné orgány členských štátov prijmú také opatrenia, aké sú uvedené v odseku 1, predovšetkým tie, ktoré sú uvedené
         v písm. d) až f), budú konať v súlade so zmluvou a najmä jej článkami 28 a 30 tak, aby vykonali opatrenia spôsobom primeraným
         závažnosti rizika a náležite zohľadnili zásadu bezpečnosti.

      V tomto zmysle vyzvú a poskytnú podporu pre dobrovoľné aktivity výrobcov a distributérov v súlade s povinnosťami, ktorým podľa
         tejto smernice a najmä jej kapitoly III podliehajú vrátane, ak je to vhodné, vypracovaním zásad správnej praxe.“

       Vnútroštátne právo
      14      Podľa § 188 bodu 32 zákona C z roku 2003 o elektronickej komunikácii (2003. évi C. törvény az elektronikus hírközlésről):

      „Na účely tohto zákona:
      …
      32.      sa za ‚výrobcu‘ považuje akákoľvek hospodárska organizácia zodpovedná za vývoj zariadenia, jeho výrobu, balenie, označenie
         a uvádzanie na trh, nezávisle od toho, či tieto úlohy vykonáva na vlastný účet alebo na účet iného subjektu. Za výrobcu je
         rovnako považovaný aj ten, kto s cieľom uvedenia na trh vykoná na existujúcich zariadeniach zmeny alebo rozšírenia ovplyvňujúce
         ich základné vlastnosti, alebo ten, kto z existujúcich zariadení vyrába nové zariadenia. Ak sa sídlo spoločnosti výrobcu nenachádza
         na území Maďarska, za výrobcu prístrojov sa považuje jeho dovozca.“

      15      Podľa § 1 ods. 2 výnosu ministerstva informatiky a telekomunikácií č. 5/2004 o rádiových zariadeniach a koncových telekomunikačných
         zariadeniach a o vzájomnom uznávaní ich zhody [5/2004. (IV. 13.) IHM rendelet a rádióberendezésekről és az elektronikus hírközlő
         végberendezésekről, valamint megfelelőségük kölcsönös elismeréséről] „sa pôsobnosť uvedeného výnosu v Maďarsku vzťahuje okrem
         maďarského telekomunikačného úradu aj na každú fyzickú alebo právnickú osobu alebo organizáciu bez právnej subjektivity, ako
         aj na maďarskú prevádzkareň alebo pobočku podniku, ktorého sídlo sa nachádza v zahraničí, ktorý vyrába, dováža, uvádza na
         trh (ďalej len spoločne ‚výrobca‘), distribuuje, potvrdzuje, uvádza do prevádzky a používa zariadenia uvedené v odseku 1.“

      16      Podľa § 4 ods. 4 tohto výnosu musí výrobca oznámiť svoj úmysel uviesť na maďarský trh rádiové zariadenie, ktoré využíva frekvenciu
         alebo frekvenčné pásma neharmonizované v Európskej únii, príslušnému orgánu v súlade s relevantnými osobitnými právnymi predpismi.

      17      Podľa § 10 ods. 6 uvedeného výnosu je tento výrobca povinný „vydať vyhlásenie o tom, že zariadenie spĺňa základné požiadavky.
         Na účely uvádzania prístrojov vyrobených v Maďarsku na trh je potrebné vydať vyhlásenie o zhode v maďarskom jazyku alebo v iných
         jazykoch, ktoré zahŕňajú aj maďarčinu. Ak prístroje neboli vyrobené v Maďarsku, vyhlásenie možno vydať v úradnom jazyku ktoréhokoľvek
         členského štátu Európskej únie. Základné požiadavky na vyhlásenie o zhode sú uvedené v prílohe 6“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      18      Spoločnosť Lidl uvádza na trh v Maďarsku rádiové zariadenie „UC Babytalker 500“, vyrábané belgickou spoločnosťou, ktorá pre
         tento výrobok získala označenie „CE“ a vydala vyhlásenie o zhode. Toto zariadenie využíva neharmonizované frekvencie.

      19      V rámci kontroly vykonanej v predajni Lidl v priebehu roka 2007 Hatóság zistil, že pre uvedené zariadenie chýba vyhlásenie
         o zhode stanovené príslušnými maďarskými právnymi predpismi. Hatóság následne zakázal spoločnosti Lidl uvádzať dotknuté zariadenie
         na trh až do predloženia vyhlásenia o zhode vydaného podľa maďarského práva, pričom podľa jeho názoru má byť za výrobcu zariadení
         považovaná spoločnosť Lidl, keďže uvedená spoločnosť tieto zariadenia uvádza na trh v Maďarsku.

      20      Vzhľadom na to, že Hatóság neuznal vyhlásenie o zhode vydané belgickým výrobcom, spoločnosť Lidl napadla žalobou rozhodnutie
         o zákaze uvádzať zariadenie na trh, požadujúc zrušenie tohto rozhodnutia.

      21      Fővárosi Bíróság, ktorý sa domnieval, že dotknutý výrobok je možné v súlade s uplatniteľnými smernicami Spoločenstva uvádzať
         na trh vo všetkých členských štátoch, vzhľadom na opačný názor žalovaného v spore vo veci samej rozhodol konanie prerušiť
         a Súdnemu dvor položiť tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Možno článok 8 smernice [1999/5] vykladať tak, že toto ustanovenie týkajúce sa voľného pohybu rádiových zariadení a koncových
         telekomunikačných zariadení (ďalej len ‚zariadenia‘) neumožňuje uložiť ďalšie povinnosti, pokiaľ ide o uvádzanie na trh zariadení,
         ktoré spadajú do pôsobnosti uvedenej smernice a pre ktoré výrobca so sídlom v inom členskom štáte získal označenie ,CE‘?

      2.      Pokiaľ ide o povinnosti týkajúce sa uvádzania na trh, možno ustanovenia článku 2 písm. e) a f) smernice [2001/95] vykladať
         tak, že za výrobcu možno považovať aj subjekt, ktorý uvádza zariadenia na trh v členskom štáte (bez toho, aby sa podieľal
         na ich výrobe) a ktorého sídlo sa nenachádza v tom istom členskom štáte ako sídlo výrobcu?

      3.      Možno ustanovenia článku 2 písm. e) bodov i), ii) a iii) a písm. f) smernice [2001/95] vykladať tak, že distributér (ktorý
         nie je totožný s výrobcom) zariadení vyrábaných v inom členskom štáte môže mať povinnosť vydať vyhlásenie o zhode obsahujúce
         technické údaje o dotknutých zariadeniach?

      4.      Možno ustanovenia článku 2 písm. e) bodov i), ii) a iii) a písm. f) smernice [2001/95] vykladať tak, že subjekt, ktorý v členskom
         štáte, v ktorom sa nachádza aj jeho sídlo, iba uvádza zariadenia na trh, možno považovať súčasne za výrobcu zariadení v prípade,
         ak jeho činnosť distributéra nemôže ovplyvniť bezpečnostné vlastnosti zariadení?

      5.      Možno článok 2 písm. f) smernice [2001/95] vykladať tak, že aj od distributéra v zmysle tohto ustanovenia možno v každom prípade
         vyžadovať splnenie relevantných požiadaviek, ktorých splnenie je inak možné vyžadovať len od výrobcu v zmysle v článku 2 písm. e)
         tejto smernice, ako napr. požiadavky, aby vydal vyhlásenie o zhode obsahujúce technické údaje o dotknutých zariadeniach?

      6.      Možno článkom 30 [ES] a/alebo niektorou z kogentných požiadaviek odôvodniť výnimku zo zásady stanovenej judikatúrou [rozsudok
         z 11. júla 1974, Dassonville, 8/74, Zb. s. 837], zohľadňujúc pritom aj požiadavky vyplývajúce zo zásad ekvivalencie a vzájomného
         uznávania?

      7.      Možno článok 30 [ES] vykladať tak, že tomuto článku odporuje akékoľvek obmedzenie dovozu tovaru v tranzitnom režime a obchodovania
         s ním z iných dôvodov, než ktoré sú v ňom uvedené?

      8.      Zodpovedá označenie ‚CE‘ zásade ekvivalencie a/alebo zásade vzájomného uznávania, ako aj požiadavkám článku 30 [ES]?
      9.      Možno označenie ‚CE‘ vykladať tak, že ak zariadenia majú označenie ‚CE‘, členské štáty nie sú oprávnené uplatňovať na dotknuté
         zariadenia žiadne ďalšie technické predpisy alebo predpisy o kvalite?

      10.      Možno ustanovenia článku 6 ods. 1 a článku 8 ods. 2 druhého pododseku smernice [2001/95] vykladať tak, že ak výrobca neuvádza
         dotknuté výrobky na trh, možno na účely uvádzania tovarov na trh považovať výrobcu a distributéra za subjekty podliehajúce
         rovnakým povinnostiam?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O výklade smernice 1999/5
      22      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či členský štát môže v súlade so smernicou 1999/5 vyžadovať od subjektu,
         ktorý uvádza rádiové zariadenie na tuzemský trh, aby predložil vyhlásenie o zhode napriek tomu, že výrobca uvedeného zariadenia
         so sídlom v inom členskom štáte pre toto zariadenie získal označenie „CE“ a vydal vyhlásenie o zhode.

      23      V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že smernica 1999/5, ktorá vytvára právny rámec na uvádzanie rádiových zariadení
         na trh, voľný pohyb a uvádzanie týchto zariadení do prevádzky v Spoločenstve, obsahuje v článkoch 6, 8 a 12 pravidlá relevantné
         pre riešenie sporu vo veci samej.

      24      Články 6 a 8 tejto smernice zaručujú voľný pohyb prístrojov, ktoré spĺňajú ustanovenia uvedenej smernice (rozsudok z 8. mája
         2003, ATRAL, C‑14/02, Zb. s. I‑4431, bod 50).

      25      Hoci sú členské štáty v zmysle článku 6 ods. 1 prvej vety smernice 1999/5 povinné zaistiť, aby boli zariadenia uvádzané na
         trh len v prípade, ak spĺňajú základné požiadavky uvedené v tejto smernici, podľa druhej vety tohto ustanovenia nesmú pre
         tieto zariadenia, pokiaľ ide o ich uvádzanie na trh, stanovovať ďalšie vnútroštátne podmienky. Navyše podľa článku 8 ods. 1
         tejto smernice členské štáty nesmú na svojom území brániť uvádzaniu prístrojov označených značkou „CE“ na trh.

      26      Smernica 1999/5 totiž v prípade prístrojov s označením „CE“ vychádza z prezumpcie zhody. Toto označenie preukazuje súlad uvedených
         prístrojov so všetkými ustanoveniami tejto smernice vrátane ustanovení o postupoch posúdenia ich zhody, tak ako sú upravené
         v uvedenej smernici (pozri rozsudok ATRAL, už citovaný, bod 51).

      27      V tomto režime za získanie označenia „CE“ podľa článku 12 ods. 1 prvého odseku druhej vety smernice 1999/5 zodpovedá výrobca,
         jeho oprávnený zástupca usadený v Spoločenstve alebo aj osoba zodpovedná za uvedenie prístroja na trh.

      28      V dôsledku toho je výrobky s označením „CE“ možné uvádzať na trh bez toho, aby podliehali mechanizmu predbežného schválenia
         (pozri v tomto zmysle rozsudok ATRAL, už citovaný, bod 52) alebo akémukoľvek inému postupu rozširujúcemu počet osôb povinných
         získať označenie zhody.

      29      Členské štáty sú teda povinné bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia článku 6 ods. 4, článku 7 ods. 2 a článku 9 ods. 5
         smernice 1999/5, uznať označenie „CE“, ktoré získala niektorá z osôb vymenovaných v článku 12 ods. 1 tejto smernice. Vyžadovanie
         od niektorej z týchto osôb, aby predložila vyhlásenia o zhode pre rádiové zariadenie, pre ktoré už iná osoba uvedená v článku
         12 ods. 1 smernice 1999/5 získala označenie „CE“, by bránilo uvádzaniu tohto výrobku na trh tým, že by ho viazala na ďalšie
         požiadavky nad rámec požiadaviek smernice 1999/5.

      30      Z toho vyplýva, že smernici 1999/5 odporujú vnútroštátne predpisy, ktoré v oblasti harmonizovanej touto smernicou ukladajú
         osobám zodpovedným za uvádzanie na trh výrobkov s označením „CE“, pre ktoré výrobca vydal vyhlásenie o zhode, povinnosť rovnako
         predložiť vyhlásenie o zhode.

      31      Skutočnosť, že výrobca, ktorý získal označenie „CE“, je usadený v inom členskom štáte, než v štáte, v ktorom sa výrobok uvádza
         na trh, nemá na tento záver žiaden vplyv. Práve naopak, smernica 1999/5, keďže upravuje voľný pohyb rádiových zariadení a vzájomné
         uznávanie ich zhody, zahŕňa presne túto situáciu.

      32      Okrem toho skutočnosť, že dotknuté zariadenie v spore vo veci samej využíva neharmonizované frekvencie, nemôže vzhľadom na
         článok 6 ods. 4 smernice 1995/4 tento záver zmeniť. Procesné pravidlo zakotvené v tomto ustanovení ukladá výrobcovi alebo
         jeho oprávnenému zástupcovi usadenému v Spoločenstve alebo osobe zodpovednej za uvedenie zariadenia na trh iba povinnosť oznámiť
         štátnemu orgánu zodpovednému za správu frekvenčného spektra zámer uviesť na jeho vnútroštátnom trhu takéto zariadenia. Hoci
         toto procesné pravidlo má sprevádzať prebratie mechanizmov upravených smernicou 1999/5 do vnútroštátneho práva, členským štátom
         nijako nepriznáva oprávnenie viazať zákaz uvedený v druhej vete článku 6 ods. 1 smernice 1999/5 na podmienky alebo ho obmedziť
         (pozri rozsudok z 20. júna 2002, Radiosistemi, C‑388/00 a C‑429/00, Zb. s. I‑5845, bod 53).

      33      V dôsledku toho je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že členské štáty nemôžu podľa smernice 1999/5 vyžadovať od osoby,
         ktorá uvádza rádiové zariadenie na trh, aby predložila vyhlásenie o zhode, ak výrobca tohto zariadenia so sídlom v inom členskom
         štáte pre toto zariadenie získal označenie „CE“ a vydal vyhlásenie o zhode tohto výrobku.

       O výklade smernice 2001/95
      34      Druhou až piatou a desiatou otázkou, ktoré je potrebné skúmať súčasne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či distributéra
         rádiového zariadenia možno v zmysle ustanovení smernice 2001/95 považovať za výrobcu tohto výrobku aj vtedy, ak sa nepodieľa
         na výrobe a ak jeho činnosť neovplyvňuje bezpečnostné vlastnosti výrobku, a či možno od neho vyžadovať predloženie vyhlásenia
         o zhode, ktoré obsahuje technické údaje o dotknutých rádiových zariadeniach, alebo či mu možno uložiť povinnosti výrobcu,
         ak výrobca neuvádza dotknuté výrobky na trh.

      35      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 2 smernice 2001/95 sa táto smernica neuplatňuje, ak existujú osobitné
         ustanovenia v právnych predpisoch Spoločenstva, ktoré upravujú bezpečnosť príslušných výrobkov a sledujú rovnaký cieľ.

      36      Ako najmä belgická vláda a Komisia v podstate uvádzajú, smernica 1999/5 je takouto osobitnou právnou úpravou vo vzťahu k vyhláseniu
         o zhode rádiových zariadení.

      37      Smernica 2001/95 a definície výrazov „výrobca“ a „distributér“ uvedené v jej článku 2 pod písmenami e) a f) sa preto nebudú
         uplatňovať na posúdenie otázok, ktoré sa vzťahujú na povinnosť určitej osoby predložiť vyhlásenie o zhode rádiového zariadenia.

      38      Pokiaľ sa vnútroštátny súd pokúša zistiť, či takémuto distributérovi možno uložiť povinnosti, ktoré za bežných okolností prislúchajú
         výrobcom a ktoré vyplývajú zo smernice 2001/95, treba konštatovať, že spis predložený Súdnemu dvoru neobsahuje informácie,
         z ktorých by vyplývali iné povinnosti, ako je povinnosť distributérov rádiových zariadení v Maďarsku predložiť vyhlásenie
         o zhode.

      39      Na účely určenia osobitných povinností vyplývajúcich zo smernice 2001/95 je v každom prípade potrebné konštatovať, že osobu
         uvádzajúcu výrobok na trh je možné považovať za výrobcu iba v rámci podmienok uvedených v článku 2 písm. e) tejto smernice
         a za distributéra iba v rámci podmienok uvedených v článku 2 písm. f) uvedenej smernice. Výrobcovi a distributérovi možno
         uložiť iba povinnosti, ktoré každému z nich stanovuje smernica 2001/95.

      40      V dôsledku toho je na druhú až piatu a na desiatu otázku potrebné odpovedať tak, že smernica 2001/95 sa neuplatňuje na posúdenie
         otázok, ktoré sa vzťahujú na povinnosť osoby predložiť vyhlásenie o zhode rádiového zariadenia. Pokiaľ ide o právomoc členských
         štátov ukladať podľa smernice 2001/95 v súvislosti s uvádzaním rádiových zariadení na trh iné povinnosti, ako je povinnosť
         predložiť vyhlásenie o zhode, osobu uvádzajúcu výrobok na trh je možné považovať jednak za výrobcu iba v rámci podmienok uvedených
         v článku 2 písm. e) tejto smernice a jednak za distributéra iba v rámci podmienok uvedených v článku 2 písm. f) uvedenej smernice.
         Výrobcovi a distributérovi možno uložiť iba povinnosti, ktoré každému z nich stanovuje smernica 2001/95.

       O výklade článku 30 ES
      41      Šiesta až deviata otázka, ktoré treba skúmať súčasne, sa týkajú prípadných dôvodov, ktoré môže členský štát uviesť s cieľom
         odôvodniť obmedzenia voľného pohybu rádiových zariadení s označením zhody „CE“ a výkladu článku 30 ES.

      42      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, na čo poukazuje najmä Komisia, že akékoľvek vnútroštátne opatrenie v oblasti, ktorá
         je predmetom úplnej harmonizácie na úrovni Spoločenstva, treba posudzovať vo vzťahu k ustanoveniam tohto harmonizačného právneho
         predpisu, a nie vo vzťahu k ustanoveniam článkov 28 ES a 30 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2001, DaimlerChrysler,
         C‑324/99, Zb. s. I‑9897, bod 32 a citovanú judikatúru).

      43      Pokiaľ ide o povinnosť predložiť vyhlásenie o zhode rádiového zariadenia, smernica 1999/5 obsahuje osobitnú právnu úpravu.
         Zo znenia a z cieľa tejto smernice vyplýva, že jej cieľom je úplná harmonizácia v oblasti jej uplatňovania. Z toho vyplýva,
         že v oblastiach spadajúcich do pôsobnosti tejto smernice musia členské štáty smernici vyhovieť v celom rozsahu a nesmú ponechať
         v platnosti vnútroštátne právne predpisy, ktoré jej odporujú (pozri rozsudok ATRAL, už citovaný, bod 44).

      44      Voľný pohyb prístrojov spadajúcich do pôsobnosti smernice 1999/5, pri ktorých sa predpokladá, že spĺňajú základné požiadavky,
         a teda bezpečnostné normy stanovené touto smernicou, môže byť obmedzený iba v rámci podmienok stanovených samotnou smernicou.
         Ak sa členský štát domnieva, že zhoda s harmonizovanou normou nezaručuje dodržiavanie základných požiadaviek stanovených v uvedenej
         smernici, ktoré má táto smernica zahŕňať, môže tento členský štát v súlade s článkom 5 uvedenej smernice predložiť záležitosť
         výboru. V prípade nedostatkov harmonizovaných noriem vo vzťahu k základným požiadavkám možno tieto normy zrušiť iba v súlade
         s postupom upraveným v článku 5 smernice 1999/5. Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že režim zavedený smernicou
         1999/5 zabezpečuje dodržiavanie základných požiadaviek stanovených touto smernicou.

      45      Okrem toho, ako poznamenáva Komisia, v prípade, že členský štát na podporu obmedzenia uvádza dôvody, ktoré nepatria do oblasti
         harmonizovanej smernicou 1999/5, môže sa odvolávať na článok 30 ES. V takomto prípade sa členský štát môže odvolávať iba na
         niektorý z dôvodov verejného záujmu uvedených v článku 30 ES alebo na niektorú z kogentných požiadaviek stanovených judikatúrou
         Súdneho dvora (pozri najmä rozsudok z 20. februára 1979, Rewe‑Zentral, nazývaný „Cassis de Dijon“, 120/78, Zb. s. 649, bod
         8). V obidvoch prípadoch musí byť obmedzenie spôsobilé zabezpečiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nesmie ísť nad rámec toho,
         čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (pozri rozsudky Radiosistemi, už citovaný, bod 42, a ATRAL, už citovaný, bod 64).

      46      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je na šiestu až deviatu otázku potrebné odpovedať tak, že akékoľvek vnútroštátne opatrenie
         v oblasti, ktorá je predmetom úplnej harmonizácie na úrovni Spoločenstva, sa má posudzovať vo vzťahu k ustanoveniam tohto
         harmonizačného právneho predpisu, a nie vo vzťahu k ustanoveniam článkov 28 ES a 30 ES. V oblastiach spadajúcich do pôsobnosti
         smernice 1999/5 musia členské štáty dosiahnuť úplný súlad s ustanoveniami tejto smernice a nesmú uplatňovať vnútroštátne právne
         predpisy, ktoré im odporujú. Ak sa členský štát domnieva, že zhoda s harmonizovanou normou nezaručuje dodržiavanie základných
         požiadaviek stanovených smernicou 1999/5, ktoré má táto smernica zahŕňať, tento členský štát je povinný uplatniť postup upravený
         v článku 5 tejto smernice. Naproti tomu členský štát môže na podporu obmedzenia uvádzať dôvody, ktoré nepatria do oblasti
         harmonizovanej smernicou 1999/5. V takomto prípade sa môže odvolávať iba na dôvody uvedené v článku 30 ES alebo na kogentné
         požiadavky verejného záujmu.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:
      1.      Členské štáty nemôžu podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/5/ES z 9. marca 1999 o rádiovom zariadení a koncových
            telekomunikačných zariadeniach a o vzájomnom uznávaní ich zhody vyžadovať od osoby, ktorá uvádza rádiové zariadenie na trh,
            aby predložila vyhlásenie o zhode, ak výrobca tohto zariadenia so sídlom v inom členskom štáte pre toto zariadenie získal
            označenie „CE“ a vydal vyhlásenie o zhode tohto výrobku.
      2.      Smernica 2001/95/ES Európskeho parlamentu a Rady z 3. decembra 2001 o všeobecnej bezpečnosti výrobkov sa neuplatňuje na posúdenie
            otázok, ktoré sa vzťahujú na povinnosť osoby predložiť vyhlásenie o zhode rádiového zariadenia. Pokiaľ ide o právomoc členských
            štátov ukladať podľa smernice 2001/95 v súvislosti s uvádzaním rádiových zariadení na trh iné povinnosti, ako je povinnosť
            predložiť vyhlásenie o zhode, možno osobu uvádzajúcu výrobok na trh považovať jednak za výrobcu iba v rámci podmienok uvedených
            v článku 2 písm. e) tejto smernice a jednak za distributéra iba v rámci podmienok uvedených v článku 2 písm. f) uvedenej smernice.
            Výrobcovi a distributérovi možno uložiť iba povinnosti, ktoré každému z nich stanovuje smernica 2001/95.
      3.      Akékoľvek vnútroštátne opatrenie v oblasti, ktorá je predmetom úplnej harmonizácie na úrovni Spoločenstva, sa má posudzovať
            vo vzťahu k ustanoveniam tohto harmonizačného právneho predpisu, a nie vo vzťahu k ustanoveniam článkov 28 ES a 30 ES. V oblastiach
            spadajúcich do pôsobnosti smernice 1999/5/ES musia členské štáty dosiahnuť úplný súlad s ustanoveniami tejto smernice a nesmú
            uplatňovať vnútroštátne právne predpisy, ktoré im odporujú. Ak sa členský štát domnieva, že zhoda s harmonizovanou normou
            nezaručuje dodržiavanie základných požiadaviek stanovených smernicou 1999/5, ktoré má táto smernica zahŕňať, tento členský
            štát je povinný uplatniť postup upravený v článku 5 tejto smernice. Naproti tomu členský štát môže na podporu obmedzenia uvádzať
            dôvody, ktoré nepatria do oblasti harmonizovanej smernicou 1999/5. V takomto prípade sa môže odvolávať iba na dôvody uvedené
            v článku 30 ES alebo na kogentné požiadavky verejného záujmu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 27. februára 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-389/00.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 13. mája 1982. # Agata Alaimo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 16/81.