title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 14. novembra 2013.#Bundesrepublik Deutschland proti Kavehovi Puidovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hessischer Verwaltungsgerichtshof.#Azyl – Charta základných práv Európskej únie – Článok 4 – Nariadenie (ES) č. 343/2003 – Článok 3 ods. 1 a 2 – Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov – Články 6 až 12 – Kritériá určenia zodpovedného členského štátu – Článok 13 – Zostatkové ustanovenie.#Vec C‑4/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 14. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Azyl — Charta základných práv Európskej únie — Článok 4 — Nariadenie (ES) č. 343/2003 — Článok 3 ods. 1 a 2 — Určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov — Články 6 až 12 — Kritériá určenia zodpovedného členského štátu — Článok 13 — Zostatkové ustanovenie“
      Vo veci C‑4/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Nemecko) z 22. decembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 5. januára 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Bundesrepublik Deutschland

      proti

         Kavehovi Puidovi,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen (spravodajca) a M. Safjan, sudcovia J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, D. Šváby, M. Berger a A. Prechal,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. januára 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: N. Graf‑Vitzthum, splnomocnený zástupca,

               —

               K. Puid, v zastúpení: U. Schlung‑Muntau, Rechtsanwältin,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: T. Materne, splnomocnený zástupca,

               —

               Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Conlan Smyth, barrister,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: A. Samoni‑Rantou, M. Michelogiannaki, T. Papadopoulou, F. Dedousi a G. Papagianni, splnomocnené zástupkyne,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a B. Beaupère‑Manokha, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci L. D’Ascia, avvocato dello Stato,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Murrell, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               švajčiarska vláda, v zastúpení: O. Kjelsen, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande a W. Bogensberger, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. apríla 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov (Ú. v. EÚ L 50, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 109; ďalej len „nariadenie“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Nemecko), zastúpenou Bundesamt für Migration und Flüchtlinge (Spolkový úrad pre migráciu a utečencov, ďalej len „Bundesamt“), a K. Puidom, iránskym štátnym príslušníkom, vo veci rozhodnutia, ktoré prijal Bundesamt a ktorým vyhlásil jeho žiadosť o azyl za neprípustnú a nariadil jeho odovzdanie do Grécka.

         Právny rámec

               3

               Článok 3 ods. 1 a 2 nariadenia stanovuje:
               „1.   Členské štáty posúdia žiadosť každého príslušníka tretej krajiny, ktorý podá žiadosť na hranici alebo na ich území ktorémukoľvek z nich. Žiadosť posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole [III] označený ako zodpovedný.
               2.   Bez ohľadu na ods. 1 môže každý členský štát posúdiť žiadosť o azyl, ktorú mu podal štátny príslušník tretej krajiny, dokonca aj keď mu podľa kritérií stanovených v tomto nariadení neprislúcha zodpovednosť za takéto posúdenie. V takomto prípade sa tento členský štát stane zodpovedným členským štátom v zmysle tohto nariadenia a prevezme záväzky súvisiace s takouto zodpovednosťou. …“

               4

               Článok 5 ods. 1 nariadenia znie:
               „Kritériá na určenie zodpovedného členského štátu sa použijú v takom poradí, v akom sú ustanovené v [kapitole III].“

               5

               Kapitola III nariadenia uvádza zoznam objektívnych a hierarchicky usporiadaných kritérií na určenie zodpovedného členského štátu v zmysle článku 3 ods. 1 tohto nariadenia.

               6

               Článok 6 nariadenia uvádza členský štát zodpovedný na posúdenie žiadosti o azyl predloženej maloletou osobou bez sprievodu.

               7

               Články 7 a 8 nariadenia sa uplatňujú na žiadateľa o azyl, ktorého rodinnému príslušníkovi bolo povolené zdržiavať sa ako utečencovi v členskom štáte alebo ak podaná žiadosť rodinného príslušníka o azyl v takomto štáte ešte nebola predmetom prvého rozhodnutia, pokiaľ ide o podstatu.

               8

               Článok 9 nariadenia sa týka žiadateľov o azyl, ktorí sú držiteľmi povolenia na pobyt alebo platného víza alebo víza, ktorého platnosť skončila.

               9

               Kritérium stanovené v článku 10 ods. 1 nariadenia znie:
               „Keď sa zistí…, že žiadateľ o azyl protiprávne prekročil hranicu do členského štátu po súši, mori alebo letecky po príchode z tretej krajiny, za posúdenie žiadosti o azyl je zodpovedný členský štát, do ktorého takto vstúpil…“

               10

               Kritérium uvedené v článku 11 nariadenia sa môže uplatňovať za určitých okolností vtedy, ak žiadateľ o azyl vstúpil na územie členského štátu, v ktorom nemá vízovú povinnosť.

               11

               Článok 12 nariadenia sa vzťahuje na žiadosti o azyl podané v medzinárodnom tranzitnom priestore letiska členského štátu.

               12

               Článok 13 tohto nariadenia stanovuje, že ak nie je možné určiť žiaden členský štát na základe hierarchie kritérií, členským štátom zodpovedným za posúdenie žiadosti o azyl je prvý členský štát, v ktorom bola žiadosť o azyl podaná.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               13

               K. Puid, narodený v roku 1979, prišiel 20. októbra 2007 do Grécka letom z Teheránu (Irán) do Atén (Grécko) s falošnými dokladmi totožnosti. Po štvordňovom pobyte v Grécku pokračoval v ceste do Frankfurtu nad Mohanom (Nemecko), kde podal žiadosť o azyl.

               14

               Dňa 25. januára 2008 bolo nariadené jeho zaistenie na zabezpečenie jeho návratu. Následne podal žalobu na Verwaltungsgericht Frankfurt am Main (Správny súd vo Frankfurte nad Mohanom), ktorou sa domáhal najmä určenia, že Spolková republika Nemecko je ako zodpovedný štát povinná preskúmať jeho žiadosť o azyl na základe článku 3 ods. 2 nariadenia. Uvedený súd nariadil, aby do 16. januára 2008 nebol K. Puid odovzdaný do Grécka.

               15

               Dňa 14. decembra 2007 Bundesamt vyhlásil jeho žiadosť o azyl za neprípustnú a nariadil jeho odovzdanie do Grécka. Domnieval sa totiž, že členským štátom zodpovedným za preskúmanie tejto žiadosti je Helénska republika a nenašiel nijakú okolnosť, ktorá by odôvodňovala uplatnenie článku 3 ods. 2 nariadenia zo strany Spolkovej republiky Nemecko. Dňa 23. januára 2008 bol K. Puid odovzdaný do Grécka.

               16

               Medzičasom, 25. decembra 2007, sa však K. Puid obrátil na Verwaltungsgericht Frankfurt am Main so žalobou o zrušenie tohto rozhodnutia Bundesamtu a určenie, že Spolková republika Nemecko je povinná vyhlásiť sa za štát zodpovedný za preskúmanie jeho žiadosti o azyl.

               17

               Rozsudkom z 8. júla 2009 Verwaltungsgericht Frankfurt am Main zrušil rozhodnutie Bundesamtu a dospel k záveru, že vykonanie príkazu na vyhostenie bolo nezákonné. Toto rozhodnutie vychádza zo skutočnosti, že Spolková republika Nemecko bola povinná uplatniť právo prevziať zodpovednosť podľa článku 3 ods. 2 nariadenia najmä vzhľadom na podmienky prijímania žiadateľov o azyl a zaobchádzanie so žiadosťami o azyl v Grécku.

               18

               Spolková republika Nemecko v zastúpení Bundesamtu podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Hessischer Verwaltungsgerichtshof (Správny súd pre Hessensko).

               19

               Za týchto okolností Hessischer Verwaltungsgerichtshof rozhodnutím z 22. decembra 2010 rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru štyri prejudiciálne otázky týkajúce sa určenia obsahu článku 3 ods. 2 nariadenia za predpokladu, že situácia panujúca v členskom štáte, ktorého kritériá stanovené v kapitole III nariadenia označujú za zodpovedný na preskúmanie žiadosti o azyl, ohrozuje základné práva dotknutého žiadateľa o azyl.

               20

               Dňa 20. januára 2011 Bundesamt súhlasil s preskúmaním žiadosti o azyl K. Puida na základe článku 3 ods. 2 nariadenia. Následne mu rozhodnutím z 18. mája 2011 priznal postavenie utečenca.

               21

               Hessischer Verwaltungsgerichtshof sa však domnieva, že jeho návrh na začatie prejudiciálneho konania je naďalej opodstatnený, keďže K. Puid môže preukázať legitímny záujem na určení nezákonnosti rozhodnutia zo 14. decembra 2007 v súvislosti s preskúmaním návrhu na náhradu škody z dôvodu zaistenia jeho osoby.

               22

               Listom z 21. decembra 2011 kancelária Súdneho dvora zaslala vnútroštátnemu súdu rozsudok z 21. decembra 2011, N. S. a i. (C-411/10 a C-493/10, Zb. s. I-13905), a vyzvala ho, aby jej oznámil, či so zreteľom na tento rozsudok trvá na svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

               23

               Rozhodnutím z 1. júna 2012, ktoré bolo Súdnemu dvoru doručené 8. júna 2012, Hessischer Verwaltungsgerichtshof vzal späť svoje prvé tri otázky, keďže usúdil, že v už citovanom rozsudku N. S. a i. boli dostatočne zodpovedané. Vnútroštátny súd sa naproti tomu domnieva, že na spresnenie dosahu tohto rozsudku, pokiaľ ide o možnosť žiadateľa o azyl obrátiť sa na súd s návrhom na určenie povinnosti členského štátu, v ktorom sa nachádza, preskúmať jeho žiadosť o azyl, je naďalej potrebné zodpovedať nasledujúcu otázku:
               „Vyplýva z povinnosti členského štátu vykonať svoje oprávnenie podľa článku 3 ods. 2 prvej vety nariadenia… vymožiteľný subjektívny nárok žiadateľa o azyl domáhať sa, aby tento členský štát prevzal zodpovednosť?“

         O prejudiciálnej otázke

               24

               Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa žiadateľ o azyl môže pred vnútroštátnym súdom domáhať povinnosti členského štátu, v ktorom podal žiadosť o azyl, preskúmať túto žiadosť na základe článku 3 ods. 2 nariadenia, ak situácia panujúca v členskom štáte, ktorého kritériá stanovené v kapitole III nariadenia označujú za zodpovedný na preskúmanie uvedenej žiadosti, ohrozuje základné práva tohto žiadateľa.

               25

               Najskôr treba konštatovať, že z rozhodnutí vydaných vnútroštátnym súdom 22. decembra 2010 a 1. júna 2012 vyplýva, že táto otázka vychádza z predpokladu, že v situácii, ako je tá v konaní vo veci samej, členský štát, v ktorom žiadateľ o azyl podal svoju žiadosť, je povinný uplatniť svoje právo previať zodpovednosť, ktoré mu priznáva článok 3 ods. 2 nariadenia.

               26

               Toto ustanovenie však nevychádza z takéhoto predpokladu.

               27

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 nariadenia žiadosť o azyl posúdi jeden členský štát, a to ten, ktorý je podľa kritérií stanovených v kapitole III označený ako zodpovedný.

               28

               Podľa článku 3 ods. 2 však bez ohľadu na odsek 1 uvedeného článku môže každý členský štát posúdiť žiadosť o azyl predloženú štátnym príslušníkom tretej krajiny, aj keď mu podľa kritérií stanovených v nariadení neprislúcha zodpovednosť za takéto posúdenie.

               29

               Keď Súdny dvor v bode 107 už citovaného rozsudku N. S. a i. pripomenul, že v situácii, ako je tá, o ktorú išlo v uvedenom rozsudku, členský štát pristupujúci k určeniu zodpovedného členského štátu má možnosť stanovenú v článku 3 ods. 2 nariadenia sám preskúmať žiadosť, nekonštatoval tým, že má tú povinnosť.

               30

               Naproti tomu treba zdôrazniť, že Súdny dvor rozhodol, že členským štátom prislúcha, aby neodovzdali žiadateľa o azyl do členského štátu, ktorého kritériá stanovené v kapitole III nariadenia označujú za zodpovedný členský štát, pokiaľ nemôžu nevedieť, že systémové zlyhania azylového konania a podmienok prijatia žiadateľov o azyl v tomto členskom štáte predstavujú vážne a preukázané dôvody domnievať sa, že žiadateľ bude vystavený skutočnému nebezpečenstvu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty základných práv Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudok N. S. a i., už citovaný, body 94 a 106).

               31

               Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby preveril, či v deň, keď bolo vykonané rozhodnutie o odovzdaní K. Puida do Grécka, existovali takéto systémové zlyhania.

               32

               Pokiaľ ide o otázku, či členský štát, ktorý nemôže uskutočniť odovzdanie žiadateľa o azyl do členského štátu pôvodne označeného ako zodpovedný v zmysle nariadenia, je povinný sám preskúmať túto žiadosť, treba pripomenúť, že kapitola III nariadenia uvádza určitý počet kritérií a že podľa článku 5 ods. 1 tohto nariadenia sa tieto kritériá uplatňujú v poradí, v ktorom sú uvedené v dotknutej kapitole (rozsudok N. S. a i., už citovaný, bod 95).

               33

               Preto ako už Súdny dvor rozhodol, s výnimkou možnosti sám preskúmať žiadosť, uvedenej v článku 3 ods. 2 nariadenia, nemožnosť odovzdať žiadateľa do iného členského štátu pôvodne označeného za zodpovedný na základe kritérií stanovených v kapitole III nariadenia ukladá členskému štátu, ktorý mal uskutočniť toto odovzdanie, aby pokračoval v preskúmavaní kritérií uvedenej kapitoly s cieľom overiť, či niektoré z týchto kritérií umožňuje identifikovať iný členský štát ako zodpovedný za posúdenie žiadosti o azyl (rozsudok N. S. a i., už citovaný, body 96 a 107).

               34

               Ak to tak nie je, v zmysle článku 13 nariadenia je za toto preskúmanie zodpovedný členský štát, ktorému bola podaná žiadosť ako prvému (pozri v tomto zmysle rozsudok N. S. a i., už citovaný, bod 97).

               35

               Je však potrebné, aby členský štát, v ktorom sa nachádza žiadateľ o azyl, dbal na to, aby nezhoršil situáciu porušenia základných práv tohto žiadateľa neprimerane dlhým konaním o určenie zodpovedného členského štátu. V prípade potreby mu prislúcha, aby sám preskúmal žiadosť v súlade s podrobnosťami stanovenými v článku 3 ods. 2 nariadenia (rozsudok N. S. a i., už citovaný, body 98 a 108).

               36

               Vzhľadom na uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že ak členské štáty nemôžu nevedieť, že systémové zlyhania azylového konania a podmienok prijatia žiadateľov o azyl v členskom štáte pôvodne označenom za zodpovedný v zmysle kritérií stanovených v kapitole III nariadenia predstavujú vážne a preukázané dôvody domnievať sa, že žiadateľ o azyl bude vystavený skutočnému nebezpečenstvu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty základných práv Európskej únie, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu, členský štát pristupujúci k určeniu zodpovedného členského štátu je povinný neodovzdať žiadateľa o azyl do členského štátu pôvodne označeného za zodpovedný a okrem prípadu, že využije možnosť sám preskúmať žiadosť, je povinný pokračovať v skúmaní kritérií uvedenej kapitoly s cieľom overiť, či iný členský štát môže byť označený za zodpovedný v zmysle niektorého z týchto kritérií, alebo, ak to tak nie je, v zmysle článku 13 rovnakého nariadenia.

               37

               Naproti tomu v takejto situácii nemožnosť odovzdať žiadateľa o azyl do členského štátu pôvodne označeného za zodpovedný sama osebe neznamená, že členský štát pristupujúci k určeniu zodpovedného členského štátu je povinný sám preskúmať žiadosť o azyl na základe článku 3 ods. 2 nariadenia.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Ak členské štáty nemôžu nevedieť, že systémové zlyhania azylového konania a podmienok prijatia žiadateľov o azyl v členskom štáte pôvodne označenom za zodpovedný v zmysle kritérií stanovených v kapitole III nariadenia Rady (ES) č. 343/2003 z 18. februára 2003 ustanovujúceho kritériá a mechanizmy na určenie členského štátu zodpovedného za posúdenie žiadosti o azyl podanej štátnym príslušníkom tretej krajiny v jednom z členských štátov predstavujú vážne a preukázané dôvody domnievať sa, že žiadateľ o azyl bude vystavený skutočnému nebezpečenstvu neľudského alebo ponižujúceho zaobchádzania v zmysle článku 4 Charty základných práv Európskej únie, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu, členský štát pristupujúci k určeniu zodpovedného členského štátu je povinný neodovzdať žiadateľa o azyl do členského štátu pôvodne označeného za zodpovedný a okrem prípadu, že využije možnosť sám preskúmať žiadosť, je povinný pokračovať v skúmaní kritérií uvedenej kapitoly s cieľom overiť, či iný členský štát môže byť označený za zodpovedný v zmysle niektorého z týchto kritérií, alebo, ak to tak nie je, v zmysle článku 13 rovnakého nariadenia.

                     Naproti tomu v takejto situácii nemožnosť odovzdať žiadateľa o azyl do členského štátu pôvodne označeného za zodpovedný sama osebe neznamená, že členský štát pristupujúci k určeniu zodpovedného členského štátu je povinný sám preskúmať žiadosť o azyl na základe článku 3 ods. 2 nariadenia č. 343/2003.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. decembra 1997. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-341/96.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 25. mája 1993. # Finanzamt München III proti Gerhard Mohsche. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # DPH. # Vec C-193/91.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. mája 1983. # Kaffee-Contor Bremen GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Bremen-Nord. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Bremen - Nemecko. # Vec 192/82.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. marca 1984. # 3M Deutschland GmbH proti Oberfinanzdirektion Frankfurt/Main. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Colné zaradenie. # Vec 92/83.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. novembra 1976. # Handelskwekerij G. J. Bier BV proti Mines de potasse d'Alsace SA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof 's-Gravenhage - Holandsko. # # Vec 21-76.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 14. januára 2009. # Kronoply GmbH & Co. KG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Regionálna pomoc pre veľké investičné projekty - Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom - Odôvodnenie - Stimulačný účinok pomoci - Nevyhnutnosť pomoci. # Vec T-162/06.

text:
      Vec T‑162/06
      Kronoply GmbH & Co. KG
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Štátna pomoc – Regionálna pomoc pre veľké investičné projekty – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom – Odôvodnenie – Stimulačný účinok pomoci – Nevyhnutnosť pomoci“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie Komisie konštatujúce nezlučiteľnosť pomoci so spoločným trhom
      (Článok 253 ES)
      2.      Pomoc poskytovaná štátmi – Zákaz – Výnimky – Pomoc, ktorá môže mať prospech z výnimky stanovenej v článku 87 ods. 3 písm.
            c) ES – Prevádzková pomoc – Vylúčenie
      [Článok 87 ods. 3 písm. c) ES]
      3.      Pomoc poskytovaná štátmi – Plánovaná pomoc – Oznámenie Komisii
      (Článok 88 ES)
      1.      Odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho jasne a jednoznačne vyplývať
         úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce zúčastneným osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia a príslušnému súdu preskúmať
         ho.

      Komisia v rozhodnutí považujúcom štátne opatrenie za neprípustnú prevádzkovú pomoc, ktorú nemožno povoliť z dôvodu neexistencie
         stimulačného účinku a nevyhnutnosti pomoci, musí tento záver výslovne odôvodniť.

      (pozri body 26 – 28)
      2.      Komisia môže pomoc vyhlásiť za zlučiteľnú s článkom 87 ods. 3 ES iba vtedy, ak môže konštatovať, že pomoc prispieva k realizácii
         jedného z cieľov uvedených v tomto ustanovení, ktoré by podnik, ktorému je pomoc poskytnutá, za bežných trhových podmienok
         prostredníctvom vlastných opatrení nemohol dosiahnuť. Inými slovami, členským štátom nemožno umožniť, aby uskutočňovali platby,
         ktoré by zlepšili finančnú situáciu podniku, ktorý je príjemcom pomoci, ak by neboli potrebné na dosiahnutie cieľov stanovených
         v článku 87 ods. 3 ES.

      Nemožno totiž akceptovať, aby pomoc zahŕňala také podmienky, najmä jej výšku, ktorých obmedzujúce účinky by presahovali mieru
         nevyhnutnú na to, aby táto pomoc mohla dosiahnuť ciele schválené Zmluvou.

      Pomoc, ktorá nevyžaduje od podniku príjemcu ani protihodnotu, ani príspevok na dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu, je prevádzková
         pomoc určená na krytie bežných nákladov, ktoré tento podnik musí bežne znášať, teda pomoc, ktorú nemožno povoliť. Takáto pomoc
         totiž v zásade narúša podmienky hospodárskej súťaže.

      (pozri body 65, 66, 74, 75)
      3.      Po oznámení plánu štátnej pomoci členským štátom a po jeho schválení Komisiou má tento členský štát možnosť oznámiť plán na
         poskytnutie novej pomoci v prospech podniku príjemcu alebo uskutočniť zmenu pomoci už poskytnutej takémuto podniku. Táto nová
         pomoc podlieha preskúmaniu Komisiou, ktorá po tom, ako overí splnenie podmienok stanovených v článku 87 ods. 2 a 3 ES, môže
         vyhlásiť pomoc za zlučiteľnú so spoločným trhom.

      Skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava stanovuje, že určitý projekt sa musí realizovať v určitej lehote, nespôsobuje automaticky
         stratu možnosti žiadať po uplynutí tejto lehoty o povolenie zvýšenia pomoci už poskytnutej na daný projekt.

      (pozri body 85 – 87)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      zo 14. januára 2009 (*)

      „Štátna pomoc – Regionálna pomoc pre veľké investičné projekty – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom – Odôvodnenie – Stimulačný účinok pomoci – Nevyhnutnosť pomoci“
      Vo veci T‑162/06,
      Kronoply GmbH & Co. KG, so sídlom v Heiligengrabe (Nemecko), v zastúpení: R. Nierer a L. Gordalla, advokáti,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: pôvodne K. Gross a T. Scharf, neskôr V. Kreuschitz, K. Gross a T. Scharf, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorej predmetom bol návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie 2006/262/ES z 21. septembra 2005 o štátnej pomoci č. C 5/2004 (predtým
         N 609/2003), ktorú chce Nemecko poskytnúť spoločnosti Kronoply (Ú. v. EÚ L 94, 2006, s. 50),

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

      v zložení: predseda komory M. Vilaras (spravodajca), sudcovia M. Prek a V. Ciucă,
      tajomník: C. Kristensen, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. septembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Skutkové okolnosti
      1        Žalobca Kronoply GmbH & Co. KG je podnikom podľa nemeckého práva, ktorý vyrába materiály z dreva.

      2        Dňa 28. januára 2000 žalobca podal Investitionsbank des Landes Brandenburg (Investičná banka spolkovej krajiny Brandenbursko,
         ďalej len „ILB“) žiadosť o subvencie vo výške 77 miliónov nemeckých mariek (DEM) (39,36 milióna eur) na účely výstavby výrobne
         drevotrieskových dosiek OSB, ktorej celková cena bola 220 miliónov DEM (112,5 milióna eur).

      3        Listom z 22. decembra 2000 Spolková republika Nemecko v súlade s článkom 2 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca
         1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88] Zmluvy o ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339)
         oznámila Komisii plán investičnej pomoci v prospech žalobcu vo výške 77 miliónov DEM na účely výstavby výrobne drevotrieskových
         dosiek OSB, pričom tento plán pomoci spadá do multisektorálneho rámca regionálnej pomoci pre veľké investičné projekty (Ú. v. ES
         C 107, 1998, s. 7, ďalej len „multisektorálny rámec“) platného v čase skutkových okolností. Toto oznámenie bolo Komisiou zapísané
         do registra a posúdené pod číslom N 813/2000 (ďalej len „konanie N 813/2000“).

      4        Maximálna výška pomoci poskytovanej na základe multisektorálneho rámca sa určuje na základe výpočtu, pri ktorom sa zohľadňujú
         viaceré parametre, najmä stav hospodárskej súťaže v dotknutom odvetví, nazývaný faktor T, stanovený na štyroch úrovniach:
         0,25, 0,5, 0,75 a 1. V prejednávanej veci bol plán pomoci oznámený Spolkovou republikou Nemecko najskôr s faktorom T na úrovni
         1, zodpovedajúcim plánu pomoci, ktorá nemá žiaden negatívny vplyv na hospodársku súťaž.

      5        Po výmene listov s Komisiou Spolková republika Nemecko 19. júna 2001 zmenila svoje oznámenie v časti týkajúcej sa intenzity
         pomoci. Komisii najmä oznámila, že „sa rozhodla znížiť oznámený faktor stavu hospodárskej súťaže z 1 na 0,75“. Faktor T na
         úrovni 0,75 sa uplatňuje na projekty, ktoré spôsobujú zvýšenie kapacity v odvetví s nadbytočnou štrukturálnou kapacitou a/alebo
         s trhom v poklese. Po uplatnení faktora T na úrovni 0,75 bola intenzita pomoci znížená z 35 % na 31,5 %, čo predstavuje celkovú
         pomoc vo výške 69,3 milióna DEM (35,43 milióna eur) namiesto pôvodne oznámených 77 miliónov DEM (39,36 milióna eur).

      6        Dňa 3. júla 2001 Komisia na základe článku 4 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 prijala rozhodnutie o nevznesení námietok proti
         poskytnutiu tejto pomoci, ktoré sa uverejnilo v úradnom vestníku 11. augusta toho istého roku (Ú. v. ES C 226, s. 14).

      7        Listom z 3. januára 2002 Spolková republika Nemecko podala návrh na zmenu rozhodnutia Komisie z 3. júla 2001 z dôvodu, že
         relevantný trh nemožno považovať za trh v poklese, dôsledkom čoho musí byť uplatnenie faktora T na úrovni 1 a zvýšenie intenzity
         povolenej pomoci z 31,5 na 35 % oprávnených investičných výdavkov.

      8        Listom z 5. februára 2002 Komisia odmietla zmeniť rozhodnutie z 3. júla 2001 z dôvodu, že pomoc bola posudzovaná na základe
         správneho výpočtu všetkých uplatňovaných kritérií.

      9        Žalobca, ktorý tento list považoval za rozhodnutie Komisie, proti nemu podal žalobu o neplatnosť, ktorú Súd prvého stupňa
         zamietol ako neprípustnú vo svojom uznesení z 5. novembra 2003, Kronoply/Komisia (T‑130/02, Zb. s. II‑4857) z dôvodu neexistencie
         napadnuteľného aktu.

      10      Listom z 22. decembra 2003 Spolková republika Nemecko oznámila Komisii svoj zámer poskytnúť žalobcovi investičnú subvenciu
         vo výške 3 936 947 eur, a to na základe multisektorálneho rámca. Táto pomoc bola zapísaná pod číslom N 609/2003.

      11      Listom z 18. februára 2004 Komisia informovala Spolkovú republiku Nemecko o svojom rozhodnutí začať konanie podľa článku 88
         ods. 2 ES, pretože mala vážne pochybnosti o stimulačnom účinku a nevyhnutnosti oznámenej dodatočnej pomoci.

      12      Po prijatí pripomienok Spolkovej republiky Nemecko a žalobcu prijala Komisia 21. septembra 2005 rozhodnutie 2006/262/ES o štátnej
         pomoci č. C‑5/2004 (predtým N 609/2003), ktorú chce Nemecko poskytnúť spoločnosti Kronoply (Ú. v. EÚ L 94, 2006, s. 50, ďalej
         len „rozhodnutie“).

      13      Odôvodnenie 42 rozhodnutia znie takto:

      „Komisia dospela k záveru, že oznámená pomoc je štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 Zmluvy o ES. Keďže pomoc nepôsobí
         ako stimul a nie je ani nevyhnutná, nemožno pri nej uplatňovať žiadne z ustanovení o výnimkách, ktoré uvádza článok 87 ods. 2
         a 3 [ES]. Pomoc je teda neprípustnou prevádzkovou pomocou a nemôže byť poskytnutá.“

      14      Článok 1 rozhodnutia znie takto:

      „Štátna pomoc vo výške 3 936 947 eur, ktorú Nemecko podľa oznámenia N 609/2003 zamýšľa poskytnúť spoločnosti Kronoply GmbH,
         je nezlučiteľná so spoločným trhom.

      Z tohto dôvodu pomoc nemožno poskytnúť.“
       Konanie a návrhy účastníkov konania
      15      Návrhom podaným kancelárii Súdu prvého stupňa 26. júna 2006 žalobca podal túto žalobu.

      16      Na základe správy sudcu spravodajcu Súd prvého stupňa (piata komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania. Prednesy účastníkov
         konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 3. septembra 2008.

      17      Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil rozhodnutie,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      18      Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        žalobu zamietol,
      –        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
      19      Žalobca uvádza päť žalobných dôvodov na podporu svojej žaloby založených po prvé na porušení článku 253 ES, po druhé na porušení
         ustanovení nariadenia č. 659/1999, po tretie na porušení článku 87 ods. 3 písm. a) a c) ES, článku 88 ES a usmernení o národnej
         regionálnej pomoci (Ú. v. ES C 74, 1998, s. 9; Mim. vyd. 08/001, s. 226, ďalej len „usmernenia“), po štvrté na existencii
         zjavne neprávneho posúdenia Komisie pri zistení skutkových okolností a po piate na existencii zjavne nesprávneho právneho
         posúdenia Komisie pri posudzovaní skutkových okolností a na zneužití právomoci.

       O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 253 ES
       Tvrdenia účastníkov konania
      20      Žalobca na jednej strane tvrdí, že nie je schopný pochopiť odôvodnenie Komisie, pretože rozhodnutie obsahuje „trhlinu“ na
         úrovni logiky odôvodnenia tejto inštitúcie, ktorá neguje existenciu stimulačného účinku bez toho, aby overila, či takýto účinok
         existuje na základe kritérií, ktoré sama stanovila. Podľa usmernení stimulačný účinok existuje vtedy, ak sa pomoc poskytne
         pred uskutočnením projektu, čo je prípad vo veci samej. Komisia tým, že túto okolnosť nespomenula, sa okrem nepresnosti pri
         zisťovaní skutkových okolností previnila aj nedostatkom odôvodnenia.

      21      Na druhej strane žalobca tvrdí, že Komisia nepreskúmala možnosť výslovne uvedenú Súdom prvého stupňa v jeho judikatúre, a to
         zmeniť už poskytnutú a schválenú pomoc, pretože vo svojom rozhodnutí vyžaduje, aby išlo o nový investičný projekt, ktorý vedie
         k žiadosti o novú pomoc. Z toho vyplýva, že rozhodnutie je nedostatočne odôvodnené.

      22      Komisia navrhuje zamietnutie žalobného dôvodu žalobcu na zrušenie rozhodnutia.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      23      Z formulácie a z obsahu argumentácie rozvinutej žalobcom na podporu dvoch výhrad predložených v rámci žalobného dôvodu založeného
         na porušení článku 253 ES vyplýva, že uvedené výhrady sa v skutočnosti nevzťahujú na nedostatok alebo nedostatočnosť odôvodnenia,
         ktorá patrí medzi porušenia základných formálnych náležitostí v zmysle článku 230 ES. Sporné výhrady sa v skutočnosti totiž
         prekrývajú s kritikou dôvodnosti rozhodnutia, a teda protiprávnosti tohto aktu, ktorý by bol protiprávny vzhľadom na údajné
         porušenie článku 87 ES a usmernení Komisiou z dôvodu predovšetkým nesprávneho posúdenia stimulačného účinku a nevyhnutnosti
         spornej pomoci, ako aj vzhľadom na údajné zneužitie právomoci žalovanou.

      24      V tomto ohľade je príznačné, že výhrady týkajúce sa nezohľadnenia dátumu podania žiadosti pôvodne schválenej pomoci Komisiou
         a možnosti uznanej zmeny už priznanej a schválenej pomoci Súdom prvého stupňa sú výslovne prebraté v argumentácii žalobcu,
         ktorej cieľom bolo preukázať nesprávne posúdenie stimulačného účinku a nevyhnutnosti spornej pomoci, ako aj údajné zneužitie
         právomoci.

      25      V každom prípade je však potrebné konštatovať, že odôvodnenie rozhodnutia zodpovedá požiadavkám článku 253 ES v zmysle, v akom
         ho vykladá judikatúra.

      26      Podľa ustálenej judikatúry odôvodnenie vyžadované článkom 253 ES musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musia z neho
         jasne a jednoznačne vyplývať úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, umožňujúce zúčastneným osobám pochopiť dôvody prijatia opatrenia
         a príslušnému súdu preskúmať ho. Požiadavka uvedenia dôvodov musí byť posudzovaná v závislosti od okolností prípadu, najmä
         v závislosti od obsahu aktu, povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý na jeho objasnení môžu mať osoby, ktorým je akt určený,
         alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne týka. Nevyžaduje sa, aby v odôvodnení boli presne uvedené všetky relevantné
         právne a skutkové okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 253 ES, sa má posudzovať nielen s ohľadom
         na jeho znenie, ale tiež s ohľadom na jeho kontext, ako aj s ohľadom na všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť
         (rozsudky Súdneho dvora z 13. marca 1985, Holandsko a Leeuwarder Papierwarenfabriek/Komisia, 296/82 a 318/82, Zb. s. 809,
         bod 19; zo 14. februára 1990, Delacre a i./Komisia, C‑350/88, Zb. s. I‑395, body 15 a 16, a z 29. februára 1996, Belgicko/Komisia,
         C‑56/93, Zb. s. I‑723, bod 86).

      27      Z odôvodnenia č. 42 rozhodnutia vyplýva, že opatrenie oznámené nemeckými orgánmi 22. decembra 2003 bolo Komisiou považované
         za neprípustnú prevádzkovú pomoc, ktorú nemožno povoliť z dôvodu neexistencie stimulačného účinku a nevyhnutnosti pomoci.

      28      Je nutné konštatovať, že Komisia vo svojom rozhodnutí výslovne odôvodňuje svoj záver o neexistencii stimulačného účinku a nevyhnutnosti
         spornej pomoci.

      29      Je potrebné najmä zdôrazniť, že Komisia výslovným odkazom na uznesenie Kronoply/Komisia, už citované v bode 9 vyššie, naznačuje,
         že sa domnieva, že členský štát môže oznámiť novú pomoc alebo zmeniť plán pomoci, ktorý už bol schválený, vrátane rôznych
         častí štátnej pomoci v prospech daného projektu, a že ho sama môže schváliť, pokiaľ možno preukázať stimulačný účinok a nevyhnutnosť
         každej časti pomoci (odôvodnenie č. 24 rozhodnutia).

      30      Komisia tiež v odôvodnení č. 28 rozhodnutia pripomína znenie bodu 4.2 usmernení, podľa ktorého je potrebné predpokladať existenciu
         stimulačného účinku pomoci vtedy, keď príjemca podal svoju žiadosť o pomoc pred začatím realizácie projektu. Z bežného prečítania
         odôvodnení č. 24 a 26 až 35 rozhodnutia vyplýva, že Komisia skutočne skúmala podmienku stimulačného účinku pomoci, pričom
         vysvetlila, prečo osobitné okolnosti tejto veci umožnili vyvrátiť domnienku upravenú v bode bod 4.2 usmernení a dospieť k záveru
         o neexistencii stimulačného účinku.

      31      Komisia tiež tak v odôvodnení č. 24, ako aj v odôvodneniach č. 36 až 39 rozhodnutia jasne uviedla dôvody, ktoré jej umožnili
         dospieť k záveru o neexistencii nevyhnutnosti spornej pomoci.

      32      Zdá sa preto, že na jednej strane žalobcovi bolo plne umožnené pochopiť dôvody, ktoré Komisiu viedli k vyhláseniu spornej
         pomoci za nezlučiteľnú so spoločným trhom, o čom svedčia aj rozsiahle úvahy vo vyjadreniach žalobcu venované údajnej nesprávnosti
         posúdenia stimulačného účinku a nevyhnutnosti spornej pomoci Komisiou, a na druhej strane, že Súd prvého stupňa môže vykonať
         svoje preskúmanie.

      33      Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení článku 253 ES sa musí zamietnuť.

       O žalobnom dôvode založenom na porušení ustanovení nariadenia č. 659/1999
       Tvrdenia účastníkov konania
      34      Žalobca sa domnieva, že článok 9 nariadenia č. 659/1999 poskytuje právny základ umožňujúci zmeniť už poskytnutú pomoc, najmä
         ju zvýšiť, a že Komisia v prejednávanej veci porušila ustanovenia uvedeného nariadenia.

      35      Žalobca tvrdí, že ak Rada poskytla Komisii právomoc zrušiť určité rozhodnutie a nariadiť vrátenie pomoci za predpokladu, že
         poskytnuté informácie nie sú správne, Komisia musí byť a fortiori oprávnená zmeniť a zvýšiť poskytnutú pomoc. Zmena a zvýšenie pomoci totiž predstavujú menej významné zásahy do práv dotknutých
         osôb než zrušenie rozhodnutia.

      36      Komisia navrhuje tento žalobný dôvod zamietnuť.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      37      Hoci sa žalobca odvoláva na porušenie „ustanovení“ nariadenia č. 659/1999, vo svojej argumentácii dáva dôraz len na článok
         9 uvedeného nariadenia.

      38      Článok 9 nariadenia č. 659/1999, nazvaný „Zrušenie rozhodnutia“, znie takto:

      „Komisia môže zrušiť rozhodnutie prijaté podľa článku 4 (2) alebo (3), alebo článku 7 (2), (3), (4) potom ako poskytla danému
         členskému štátu príležitosť predložiť jeho pripomienky, keď rozhodnutie vychádzalo z nesprávnych informácií poskytnutých počas
         konania, čo bol rozhodujúci faktor pre rozhodnutie. Pred zrušením rozhodnutia a prijatím nového rozhodnutia, Komisia otvorí
         konanie vo veci formálneho zisťovania podľa článku 4 (4). Články 6, 7 a 10, článok 11 (1), články 13, 14 a 15 sa primerane
         uplatnia s nevyhnutnými zmenami v podrobnostiach.“

      39      Z jednoduchého doslovného výkladu článku 9 nariadenia č. 659/1999 vyplýva, že jeho výlučným predmetom je poskytnúť Komisii
         právomoc zrušiť svoje rozhodnutia a že sa uplatňuje len v prípadoch, keď sa Komisii poskytli nesprávne informácie a keď na
         základe nich táto inštitúcia prijala rozhodnutie o neexistencii pomoci alebo rozhodnutie vyhlasujúce pomoc za zlučiteľnú so
         spoločným trhom.

      40      Ako správne zdôrazňuje Komisia, žalobca vo svojom návrhu výslovne pripúšťa, že „takýto predpoklad nie je v prejednávanej veci
         splnený, pretože poskytnuté informácie neboli nesprávne“. Taktiež je potrebné zdôrazniť, že žalobca v prejednávanej veci Komisii
         nevytýka, že nezrušila svoje rozhodnutie z 3. júla 2001.

      41      Úvaha „a fortiori“ žalobcu spočíva v skutočnosti v tom, že z článku 9 nariadenia č. 659/1999 vyvodzuje možnosť Komisie prijať na základe tohto
         článku rozhodnutie potvrdzujúce zmenu už poskytnutej a schválenej pomoci, čo nemôže Súd prvého stupňa prijať, pretože táto
         úvaha vychádza z osobitne extenzívneho výkladu, ktorý je zjavne v rozpore s predmetným článkom.

      42      V každom prípade, hoci možno článok 9 nariadenia č. 659/1999 považovať za vhodný právny základ na prijatie vyššie uvedeného
         rozhodnutia, neznamená to, že každá dodatočná pomoc oznámená Komisii, ako je to v prejednávanej veci, je nevyhnutne zlučiteľná
         so spoločným trhom.

      43      Za týchto okolností treba žalobný dôvod založený na porušení ustanovení nariadenia č. 659/1999 zamietnuť.

       O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 87 ods. 3 písm. a) a c) ES, článku 88 ES a usmernení
       Tvrdenia účastníkov konania
      –       O neexistencii stimulačného účinku
      44      Žalobca po prvé uvádza, že podľa bodu 4.2 tretieho odseku usmernení na splnenie kritéria stimulačného účinku stačí, aby sa
         žiadosť o pomoc podala pred začatím realizácie projektu. Toto jediné kritérium bolo v prejednávanej veci splnené, keďže žiadosť
         o pomoc bola príslušnému vnútroštátnemu orgánu podaná 28. januára 2000, teda pred začatím prác smerujúcich k realizácii projektu.
         Hoci v rozhodnutí sa toto kritérium uvedené v bode 4.2 usmernení pripomína, Komisia neskúmala stimulačný účinok vo vzťahu
         k okamihu, keď žalobca oznámil projekt vnútroštátnym orgánom, ale vo vzťahu k okamihu, keď členský štát spornú pomoc oznámil,
         čím Komisia porušila dotknuté ustanovenie.

      45      Prístup, ktorý Komisia zaujala v rozhodnutí v súvislosti tak so zohľadnením okamihu oznámenia, ako aj so skutočnosťou, že
         projekt bol už dokončený pred týmto oznámením, je pre posúdenie stimulačného účinku irelevantný, v rozpore s rozsudkom Súdu
         prvého stupňa zo 14. mája 2002, Graphischer Maschinenbau/Komisia (T‑126/99, Zb. s. II‑2427), a ignoruje hospodárske okolnosti.

      46      Po druhé žalobca pripomína, že žiadal o pomoc vo výške 77 miliónov DEM, predstavujúcu 35 % investičných nákladov, a získal
         od ILB 69,3 milióna DEM, čo predstavuje 31,5 % celkovej výšky investície. Žiadosť žalobcu ostala platná aj vo vzťahu k 7,7
         milióna DEM, čo predstavuje 3,5 % celkovej výšky investície, keďže správne konanie o námietkach na ILB sa ešte neskončilo.

      47      Žalobca uvádza, že Komisia sa v rozhodnutí nesprávne domnievala, že žiadosť o počiatočnú pomoc sa „vyčerpala“ prijatím rozhodnutia
         z 3. júla 2001, lebo toto rozhodnutie rozhodlo len o časti požadovanej pomoci. Žalobca tiež poukazuje na to, že rozhodnutie
         sa prijalo v reakcii na „žiadosť o zmenu“, ktorá sa výslovne spomína v oznámení nemeckých orgánov z 22. decembra 2003.

      48      Po tretie žalobca tvrdí, že Komisia opomenula skutočnosť, že na povolenie dodatočnej pomoci k už poskytnutej pomoci nie je
         nevyhnutné, aby existovali nové oprávnené náklady. Skutočnosť, že v zásade je možné získať viacero pomocí pre jeden a ten
         istý projekt a v dôsledku toho vo vzťahu k tým istým oprávneným nákladom, vyplýva z poslednej vety odôvodnenia č. 5 nariadenia
         Komisie (ES) č. 69/2001 z 12. januára 2001 o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy o ES pri pomoci de minimis (Ú. v. ES L 10, s. 30; Mim. vyd. 08/002, s. 138). Toto riešenie možno uplatniť na regionálnu pomoc s výhradou dodržania stropu
         pomoci vo výške 35 % určeného v súlade s ustanoveniami multisektorálneho rámca. Intenzita pomoci vo výške 35 % by však v prejednávanej
         veci bola zlučiteľná so spoločným trhom, keďže faktor „stav konkurencie“, ktorý bolo potrebné zohľadniť, by nebol na úrovni
         0,75, ale na úrovni 1.

      –       O neexistencii nevyhnutnosti pomoci
      49      Žalobca tvrdí, že Komisia v oblasti regionálnej pomoci spresnila a obmedzila kritérium nevyhnutnosti pomoci v tom zmysle,
         že na jej uznanie stačí, aby sa žiadosť podala pred začatím realizácie projektu. V tomto ohľade preskúmanie kritéria nevyhnutnosti
         pomoci zodpovedá preskúmaniu stimulačného účinku.

      50      Tvrdí, že toto kritérium dátumu podania žiadosti o pomoc sa taktiež uplatňuje v prípade zmeny poskytnutej pomoci, a poukazuje
         na to, že sama Komisia pripúšťa, že možnosť zvýšenia pomoci spomínaná v judikatúre Súdu prvého stupňa nie je vyhradená výlučne
         pre prípad úplne nového projektu. Na doplnenie príkladov uvedených Komisiou, v ktorých by zmena pomoci alebo dodatočná pomoc
         mohli byť priznané, je potrebné pridať prípad, v ktorom ako v prejednávanej veci Komisia nesprávne posúdila trh, má sa dosiahnuť
         jednotná schvaľovacia prax Komisie a pôvodné vnútroštátne správne konanie sa ešte neskončilo.

      51      Výklad pojmu nevyhnutnosť poskytnutý Komisiou v odôvodnení č. 39 rozhodnutia je navyše nesprávny, keďže Komisia opomenula
         skutočnosť, že žalobca bol nútený v súlade s ustanoveniami platnej vnútroštátnej právnej úpravy realizovať projekt v lehote
         36 mesiacov, čiže do 1. januára 2005, pod hrozbou straty celej pomoci. Bolo by rozporuplné požadovať od žalobcu, aby projekt
         realizoval v určitej lehote, ak sa vezme do úvahy, že jeho realizácia v stanovenej lehote spôsobí stratu možnosti zabezpečiť
         schválenie zvýšenia pomoci. Takýto prístup by viedol k negovaniu judikatúry Súdu prvého stupňa, ktorá stanovuje možnosť zmeny
         pomoci alebo poskytnutia dodatočnej pomoci.

      –       O kvalifikácii pomoci ako prevádzkovej pomoci
      52      Žalobca tvrdí, že kvalifikácia pomoci ako prevádzkovej pomoci prijatá Komisiou v rozhodnutí je nesprávna, keďže oznámenie
         Spolkovej republiky Nemecko sa týka regionálnej pomoci a všetky informácie poskytnuté týmto štátom Komisii sa týkajú požiadaviek
         multisektorálneho rámca.

      53      Komisia navrhuje tento žalobný dôvod zamietnuť.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      –       O prípustnosti žalobného dôvodu
      54      Je potrebné pripomenúť, že podľa článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa musí žaloba uvádzať zhrnutie dôvodov,
         na ktorých je založená. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné na to, aby umožnili žalovanému pripraviť si svoju
         obhajobu a Súdu prvého stupňa rozhodnúť o žalobe, a to prípadne aj bez ďalších podporných informácií. Žaloba musí preto zreteľne
         formulovať, v čom spočíva žalobný dôvod, na ktorom sa žaloba zakladá, takže len abstraktná formulácia nespĺňa požiadavky rokovacieho
         poriadku (rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. januára 1995, Viho/Komisia, T‑102/92, Zb. s. II‑17, bod 68, a zo 14. mája 1998,
         Mo och Domsjö/Komisia, T‑352/94, Zb. s. II‑1989, bod 333).

      55      Podobné porušenie článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku patrí medzi prekážky námietky neprípustnosti, ktoré Súd prvého stupňa
         môže podľa článku 113 uvedeného nariadenia vzniesť ex offo v akomkoľvek štádiu konania, po vypočutí účastníkov konania (rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. júla 1990, Automec/Komisia, T‑64/89,
         Zb. s. II‑367, body 73 a 74, a z 13. decembra 1995, Exporteurs in Levende Varkens a i./Komisia, T‑481/93 a T‑484/93, Zb. s. II‑2941,
         bod 75).

      56      V prejednávanej veci je nutné konštatovať, že žalobca sa obmedzuje na tvrdenie, že došlo k porušeniu článku 88 ES, bez toho,
         aby uviedol akýkoľvek argument na podporu tohto tvrdenia. Žalobca, ktorý bol v tejto súvislosti na pojednávaní vypočutý Súdom
         prvého stupňa, neposkytol žiadne spresnenie.

      57      Za týchto okolností sa musí tento žalobný dôvod vyhlásiť za neprípustný v časti, v ktorej odkazuje na porušenie článku 88 ES.

      –       O dôvodnosti žalobného dôvodu
      58      Je nesporné, že Komisia sa domnievala, že žiadnu z výnimiek stanovených v článku 87 ods. 2 a 3 ES nemožno uplatniť na štátnu
         pomoc vo výške 3 936 947 eur, ktorú Spolková republika Nemecko zamýšľala poskytnúť žalobcovi, a že uvedená pomoc sa preto
         musí vyhlásiť za nezlučiteľnú so spoločným trhom.

      59      Zo štruktúry rozhodnutia, ako aj z obsahu v ňom uvedených odôvodnení vyplýva, že záver Komisie spočíva na dvoch samostatných
         pilieroch, konkrétne na neexistencii stimulácie a na neexistencii nevyhnutnosti spornej pomoci. Komisia totiž v odôvodnení
         č. 20 rozhodnutia spresňuje, že „pri pomoci nie sú splnené dva hlavné predpoklady: stimulačný efekt a nevyhnutnosť“.

      60      Hoci tieto podmienky zlučiteľnosti pomoci sa môžu za určitých okolností prekrývať, majú každá vlastný význam, takže oba piliere
         rozhodnutia, ktoré sa týkajú jednak neexistencie simulácie a jednak neexistencie nevyhnutnosti pomoci, sa musia považovať
         za autonómne. V rámci tohto žalobného dôvodu na zrušenie žalobca ďalej spochybňuje osobitne každý z pilierov rozhodnutia.

      61      Pri vypočutí na pojednávaní obaja účastníci konania potvrdili tento výklad obsahu rozhodnutia a nevyhnutné kumulatívne splnenie
         oboch týchto podmienok spočívajúcich v stimulačnom účinku a nevyhnutnosti pomoci na to, aby sa pripustila zlučiteľnosť pomoci
         so spoločným trhom, čo bolo zaznamenané aj v zápisnici z pojednávania.

      62      V tomto štádiu je potrebné pripomenúť, že ak niektoré z dôvodov určitého rozhodnutia môžu toto rozhodnutie samy osebe dostatočne
         odôvodňovať, potom vady, ktorými môžu byť poznačené iné dôvody tohto aktu, v nijakom prípade nemajú vplyv na jeho výrok (pozri
         analogicky rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 2001, Komisia a Francúzsko/TF1, C‑302/99 P a C‑308/99 P, Zb. s. I‑5603, body
         26 až 29, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. decembra 2005, General Electric/Komisia, T‑210/01, Zb. s. II‑5575, bod 42).
         Okrem toho, ak sa výrok rozhodnutia Komisie zakladá na viacerých pilieroch odôvodnenia, z ktorých každý samostatne by postačoval
         na odôvodnenie tohto výroku, je potrebné zrušiť tento akt v zásade len vtedy, ak by bol každý z týchto pilierov nezákonný.
         V takom prípade nesprávne posúdenie alebo iná nezákonnosť, ktorá by sa týkala len jedného z pilierov odôvodnenia, nemôže postačovať
         na odôvodnenie zrušenia sporného rozhodnutia, pokiaľ by toto nesprávne posúdenie nemalo určujúci vplyv na výrok prijatý inštitúciou,
         ktorá je autorom tohto rozhodnutia (pozri analogicky rozsudok Graphischer Maschinenbau/Komisia, už citovaný v bode 45 vyššie,
         body 49 až 51, a rozsudok General Electric/Komisia, už citovaný, bod 43).

      63      Za týchto okolností je potrebné najskôr skúmať námietky žalobcu uvedené v rámci žalobného dôvodu založeného na porušení článku
         87 ods. 3 písm. a) a c) ES v súvislosti s druhým pilierom rozhodnutia týkajúcim sa neexistencie nevyhnutnosti spornej pomoci.

      64      Tento článok stanovuje, že za zlučiteľné so spoločným trhom možno považovať:

      „a)      pomoc na podporu hospodárskeho rozvoja oblastí s mimoriadne nízkou životnou úrovňou alebo s mimoriadne vysokou nezamestnanosťou;
      …
      c)      pomoc na rozvoj určitých hospodárskych činností alebo určitých hospodárskych oblastí, za predpokladu, že táto podpora nepriaznivo
         neovplyvní podmienky obchodu tak, že by to bolo v rozpore so spoločným záujmom;

      …“
      65      Ako uvádza Komisia v odôvodnení č. 36 rozhodnutia, môže pomoc vyhlásiť za zlučiteľnú s článkom 87 ods. 3 ES iba vtedy, ak
         môže konštatovať, že pomoc prispieva k realizácii jedného z uvedených cieľov, ktoré by podnik, ktorému je pomoc poskytnutá,
         za bežných trhových podmienok prostredníctvom vlastných opatrení nemohol dosiahnuť. Inými slovami, členským štátom nemožno
         umožniť, aby uskutočňovali platby, ktoré by zlepšili finančnú situáciu podniku, ktorý je príjemcom pomoci, ak by neboli potrebné
         na dosiahnutie cieľov stanovených v článku 87 ods. 3 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. septembra 1980,
         Philip Morris Holland/Komisia, 730/79, Zb. s. 2671, bod 17).

      66      Nemožno totiž akceptovať, aby pomoc zahŕňala také podmienky, najmä jej výšku, ktorých obmedzujúce účinky by presahovali mieru
         nevyhnutnú na to, aby táto pomoc mohla dosiahnuť ciele schválené Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 22. marca
         1977, Iannelli & Volpi, 74/76, Zb. s. 557, bod 15).

      67      Z rozhodnutia vyplýva, že Komisia dospela k záveru o neexistencii nevyhnutnosti spornej pomoci na základe predovšetkým dvoch
         objektívnych zistení.

      68      Po prvé Komisia uviedla, že pomoc vo výške 3 936 947 eur oznámená Spolkovou republikou Nemecko 22. decembra 2003 sa netýkala
         ani nového investičného projektu žalobcu, ani vytvorenia pracovných miest, ale vzťahovala sa výlučne na stavbu výrobne drevotrieskových
         dosiek OSB, čo bolo predmetom oznámenia z 22. decembra 2000.

      69      Vo svojich písomnostiach Komisia cituje bez toho, aby jej žalobca oponoval, jednu vetu vyňatú z bodu 3.2.2 oznámenia z 22. decembra
         2003, podľa ktorej „sa všetky investície, na ktoré možno poskytnúť subvencie, obmedzujú na pôvodne požadované investície“.
         Z číselných údajov uvedených v bode 3.3.1 tohto oznámenia tiež vyplýva, že výška spornej pomoci zodpovedá 3,5 % pôvodných
         investičných nákladov, čím sa intenzita pomoci zvyšuje z 31,5 % na 35 % týchto nákladov.

      70      Po druhé Komisia zohľadnila skutočnosť, že investičný projekt týkajúci sa výstavby výrobne drevotrieskových dosiek OSB bol
         v plnom rozsahu realizovaný žalobcom prostredníctvom povolenej subvencie vo výške 35,43 milióna eur, čo predstavuje intenzitu
         pomoci na úrovni 31,5 % investičných nákladov, a to dávno pred druhým oznámením z 22. decembra 2003.

      71      Podľa účastníkov konania je teda nesporné, že žalobca pokračoval vo svojich činnostiach po získaní pomoci s intenzitou 31,5 %
         a že práce s cieľom výstavby spomínanej výrobne začaté vo februári 2000 boli definitívne skončené koncom januára 2003, teda
         skoro rok pred druhým oznámením.

      72      Komisia z tejto druhej okolnosti vyvodila, že hospodárska činnosť Kronoply bola výnosná, respektíve že tento podnik v nijakom
         prípade nepotreboval dodatočnú pomoc, a že v tomto štádiu by akákoľvek nová pomoc predstavovala výhodu, ktorá sa pre žalobcu
         nepredpokladala (odôvodnenie č. 39 rozhodnutia).

      73      V tomto ohľade je nutné konštatovať, že žalobca netvrdí, že úplná realizácia dotknutého investičného projektu si v konečnom
         dôsledku vyžiadala dodatočné náklady, ktoré by musel financovať prostredníctvom vlastných zdrojov alebo prostredníctvom úveru
         a ktoré by na základe tejto skutočnosti zaťažili jeho finančnú situáciu. Žalobca teda nepreukázal, že dodatočná pomoc vo výške
         3 936 947 eur oznámená Komisii 22. decembra 2003 bola pre neho hospodársky nevyhnutná na úplnú realizáciu dotknutého investičného
         projektu.

      74      Zdá sa, že Komisia sa za týchto okolností správne domnievala, že sporná pomoc nevyžadovala od príjemcu ani protihodnotu, ani
         príspevok na dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu, a že teda išlo o prevádzkovú pomoc určenú na krytie bežných nákladov, ktoré
         Kronoply musí bežne znášať, teda pomoc, ktorú nemožno povoliť.

      75      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že prevádzková pomoc, konkrétne pomoc, ktorej cieľom je oslobodiť podnik od nákladov,
         ktoré by musel bežne znášať pri svojej bežnej prevádzke alebo bežných činnostiach, v zásade narúša podmienky hospodárskej
         súťaže (pozri rozsudok Súdneho dvora z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia, C‑156/98, Zb. s. I‑6857, bod 30 a tam citovanú
         judikatúru).

      76      Tvrdenia uvedené žalobcom teda nie sú spôsobilé vyvrátiť záver uvedený v bode 74 vyššie.

      77      Žalobca po prvé tvrdí, že z rozhodovacej praxe Komisie, tak ako je pretlmočená do usmernení, vyplýva, že rovnako ako v prípade
         stimulačného účinku, aj pri definovaní nevyhnutnosti pomoci stačí, aby vnútroštátna žiadosť o poskytnutie pomoci bola podaná
         pred začatím realizácie investičného projektu.

      78      Treba však konštatovať, že žalobca neposkytol žiaden odkaz na rozhodnutia Komisie, ktoré by potvrdzovali uvádzanú prax, a že
         z preskúmania rozhodnutia právne naopak vyplýva, že bod 4.2 tretí odsek usmernení sa týka výlučne podmienky spočívajúcej v stimulačnom
         účinku pomoci.

      79      Podľa tohto ustanovenia musia „programy pomoci… stanoviť, že žiadosť o poskytnutie pomoci musí byť predložená skôr, než sa
         práce na projektoch začnú“.

      80      Je potrebné poukázať na skutočnosť, že toto ustanovenie odkazuje na okolnosť chronologickej povahy, a teda odkazuje na preskúmanie
         ratione temporis, ktoré je úplne primerané na posúdenie stimulačného účinku. Toto posúdenie sa musí uskutočniť vo vzťahu k rozhodnutiu dotknutého
         podniku investovať, ktoré označuje začiatok dynamického procesu, ktorý predstavuje hospodárska investícia, akou je investícia
         realizovaná žalobcom.

      81      Ako sa uvádza v odôvodnení č. 30 rozhodnutia, cieľom uplatnenia kritéria uvedeného v bode 4.2 usmernení je zistiť, či existuje
         stimulačný účinok, bez toho, aby sa neoprávnene oneskorila investícia z dôvodu úplného preskúmania hospodárskych aspektov
         investičného rozhodnutia príjemcu pomoci, ktoré by sa mohlo ukázať ako príliš zložité a/alebo príliš dlhé. Táto obava vysvetľuje,
         že jednoduché zistenie, že žiadosť o pomoc bola podaná skôr, ako sa začala realizácia investičného projektu, umožňuje podľa
         Komisie predpokladať existenciu stimulačného účinku.

      82      Na druhej strane otázkou položenou v rámci toho sporu v súvislosti podmienkou nevyhnutnosti pomoci je otázka posúdenia skutočných
         podmienok realizácie dotknutého investičného projektu a existencie protihodnoty na účet žalobcu, ktorá by odôvodňovala poskytnutie
         dodatočnej pomoci oznámenej 22. decembra 2003.

      83      Argumentácia žalobcu v skutočnosti smeruje k tomu, aby sa objektívna a zásadná podmienka nevyhnutnosti pomoci posudzovala
         s ohľadom na výlučne formálne kritérium, a to nemožno prijať.

      84      Žalobca po druhé tvrdí, že výklad pojmu nevyhnutnosť pomoci Komisiou opomína skutočnosť, že žalobca bol podľa ustanovení platnej
         vnútroštátnej právnej úpravy povinný realizovať projekt v lehote 36 mesiacov, čiže do 1. januára 2005, pod hrozbou straty
         celej pomoci, čím vlastne neguje judikatúru Súdu prvého stupňa, ktorá predpokladá možnosť povolenia zvýšenia už poskytnutej
         pomoci.

      85      Je nesporné, že po oznámení plánu pomoci členským štátom a po jeho schválení Komisiou má tento členský štát možnosť oznámiť
         plán na poskytnutie novej pomoci v prospech podniku príjemcu alebo uskutočniť zmenu pomoci už poskytnutej takémuto podniku
         (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. januára 2002, Nuove Industrie Molisane/Komisia, T‑212/00, Zb. s. II‑347, bod 47, a uznesenie
         Kronoply/Komisia, už citované v bode 9 vyššie, bod 50). Táto nová pomoc podlieha preskúmaniu Komisiou, ktorá po tom, ako overí
         splnenie podmienok stanovených v článku 87 ods. 2 a 3 ES, môže vyhlásiť pomoc za zlučiteľnú so spoločným trhom (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Nuove Industrie Molisane/Komisia, už citovaný, bod 46).

      86      Komisia bez toho, aby popierala túto možnosť uznanú členským štátom, na ňu výslovne odkazuje v odôvodnení č. 24 rozhodnutia.
         Komisia jasne pripúšťa, že na jeden investičný projekt možno zároveň poskytnúť viaceré pomoci, ale len pod podmienkou, že
         každú z nich možno považovať za zlučiteľnú so spoločným trhom, a že sa teda bude rešpektovať podmienka nevyhnutnosti.

      87      Navyše, ako správne zdôrazňuje Komisia vo svojich písomnostiach, skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava stanovuje, že určitý
         projekt sa musí realizovať v určitej lehote, nespôsobuje automaticky stratu možnosti žiadať po uplynutí tejto lehoty o povolenie
         zvýšenia pomoci už poskytnutej na daný projekt.

      88      Možno si tiež predstaviť, že určitý členský štát oznámi Komisii po uplynutí lehoty stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou
         dodatočnú pomoc pre daný projekt, pri ktorého realizácii z dôvodu vonkajších nepredvídateľných vplyvov vznikli dodatočné náklady.

      89      V takejto situácii prináleží Komisii, aby stanovila, či oznámenú dodatočnú pomoc možno považovať za nevyhnutnú, pričom pri
         regionálnej pomoci patriacej do multisektorálneho rámca zohľadní najmä platný strop maximálnej intenzity takejto pomoci.

      90      V prejednávanej veci sa Komisia správne obmedzila na konštatáciu, že dotknutý investičný projekt bol v plnom rozsahu realizovaný
         žalobcom prostredníctvom pôvodne schválenej pomoci a pred oznámením spornej pomoci.

      91      Je totiž potrebné pripomenúť, že žalobca nikdy netvrdil, že by realizácia dotknutého investičného projektu, a teda jedného
         z cieľov stanovených v článku 87 ods. 3 ES, spôsobila dodatočné náklady a že zamýšľané zvýšenie pôvodnej pomoci vo výške 3 936 947
         eur, ktoré bolo Komisii oznámené 22. decembra 2003, bolo určené na čiastočné alebo úplné krytie týchto dodatočných nákladov,
         a teda sa muselo v tomto rozsahu považovať za nevyhnutné.

      92      Žalobca len tvrdí, že dodatočná pomoc v prospech investičného projektu musí byť schválená v prípade, keď ako v prejednávanej
         veci:

      –        Komisia vo svojom rozhodnutí vyhlasujúcom pôvodnú pomoc za zlučiteľnú nesprávne posúdila relevantný trh výrobkov,
      –        má sa dosiahnuť jednotná schvaľovacia prax pomocí týkajúcich sa tohto trhu Komisiou,
      –        vnútroštátne správne konanie týkajúce sa pôvodnej štátnej pomoci sa ešte neskončilo.
      93      Je potrebné jednak zdôrazniť, že hypotetickému tvrdeniu o nesprávnom posúdení relevantného trhu výrobkov Komisiou odporuje
         potvrdenie správnosti informácií poskytnutých nemeckými orgánmi, na základe ktorých sa prijalo rozhodnutie z 3. júla 2001.
         Na druhej strane úvahy žalobcu pripomenuté v predchádzajúcom bode sú irelevantné vo vzťahu k podmienke nevyhnutnosti pomoci,
         ako je vymedzená v bodoch 65 a 66 vyššie.

      94      Zo spisu v skutočnosti vyplýva, že cieľom oznámenia spornej pomoci bolo len dosiahnutie intenzity pomoci na úrovni 35 %, ktorá
         zodpovedá žiadosti o pôvodnú pomoc, pretože žalobca zjavne nesúhlasil so stanovením koeficientu 0,75 ako faktora „stav konkurencie“,
         keďže Komisia schválila koeficient 1 pre plán pomoci oznámený v prospech konkurenčného podniku Glunz AG vo svojom rozhodnutí
         týkajúcom sa pomoci v prospech uvedeného podniku prijatom niekoľko týždňov po rozhodnutí z 3. júla 2001.

      95      Žalobca po tretie kritizuje kvalifikáciu spornej pomoci ako prevádzkovej pomoci, pričom sa opiera predovšetkým o znenie oznámenia
         z 22. decembra 2003.

      96      Treba však zdôrazniť, že samotná skutočnosť, že oznámenie členským štátom sa „týka“ regionálnej investičnej pomoci, neznamená,
         že dotknuté opatrenie nemôže byť prevádzkovou pomocou.

      97      Je potrebné pripomenúť, že zavedenie systému kontroly štátnej pomoci, ako to vyplýva z článku 88 ES a zo súvisiacej judikatúry,
         prináleží výlučne Komisii a že Komisia má pri uplatnení článku 87 ods. 3 ES rozsiahlu diskrečnú právomoc, ktorej výkon zahŕňa
         posúdenie hospodárskej a sociálnej povahy, ktoré je potrebné vykonať v kontexte Spoločenstva (rozsudky Súdneho dvora z 21. marca
         1991, Taliansko/Komisia, C‑303/88, Zb. s. I‑1433, bod 34, a Nemecko/Komisia, už citovaný v bode 75 vyššie, bod 67).

      98      V prejednávanej veci sa Komisia správne domnievala, že podmienka nevyhnutnosti štátnej pomoci nebola splnená a že spornú pomoc
         bolo nutné kvalifikovať ako prevádzkovú pomoc, keďže sa poskytla bez toho, aby sa od jej príjemcu požadovala protihodnota
         a aby bola určená na zlepšenie finančnej situácie prevádzky.

      99      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobca nepreukázal, že Komisia nesprávne dospela k záveru o neexistencii nevyhnutnosti
         pomoci.

      100    Za týchto okolností a aj za predpokladu, že by sa Komisia nesprávne domnievala, že sporná pomoc nespĺňa podmienku stimulačného
         účinku v rámci osobitných okolností prejednávanej veci, ktoré sú charakterizované oznámením dodatočnej pomoci týkajúcej sa
         už schváleného investičného projektu, ktorý tvorí hospodársky nedeliteľný celok, je nutné konštatovať, že v súlade so zisteniami
         uvedenými v bodoch 59 až 62 vyššie je rozhodnutie dôvodné výlučne na základe neexistencie nevyhnutnosti pomoci.

      101    Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení článku 87 ods. 3 písm. a) a c) ES a usmernení sa musí zamietnuť.

       O žalobnom dôvode založenom na existencii zjavne nesprávneho posúdenia pri zisťovaní skutkových okolností
       Tvrdenia účastníkov konania
      102    Žalobca po prvé tvrdí, že Komisia v odôvodnení č. 22 rozhodnutia nesprávne uvádza, že v rámci konania N 813/2000 uznala relevantnosť
         údajov poskytnutých Spolkovou republikou Nemecko a prijala závery vyvodené týmto štátom v súvislosti s relevantným trhom výrobkov.
         Z rozhodnutia Komisie z 3. júla 2001 jasne vyplýva, že Komisia a Spolková republika Nemecko sa nezhodli v otázke, či sa investícia
         realizovala, alebo nerealizovala na trhu v poklese.

      103    Po druhé tvrdí, že zistenie, tiež uvedené v odôvodnení č. 22 rozhodnutia, podľa ktorého Spolková republika Nemecko a žalobca
         súhlasili s rozhodnutím Komisie z 3. júla 2001, je nesprávne. Skutočnosť, že proti tomuto rozhodnutiu vyhlasujúcemu pomoc
         za úplne zlučiteľnú sa nepodala žaloba, nemožno považovať za súhlas, keďže takáto žaloba by bola neprípustná z dôvodu neexistencie
         záujmu na konaní. Navyše žalobca mal podľa vnútroštátnej právnej úpravy právnu povinnosť realizovať oznámený projekt v lehote
         36 mesiacov od schválenia Komisiou.

      104    Po tretie žalobca tvrdí, že Komisia v rozhodnutí nesprávne uvádza, že intenzita pomoci na úrovni 35 % mu bola zamietnutá.
         Podľa žalobcu rozdiel medzi intenzitou pomoci na úrovni 31,5 % schválenou v rozhodnutí z 3. júla 2001 a intenzitou pomoci
         na úrovni 35 % vyplývajúcou zo správneho uplatnenia multisektorálneho rámca nebol pred oznámením z 22. decembra 2003 predmetom
         konania o štátnej pomoci a Komisia až v rozhodnutí zamietla intenzitu (kumulovanej) pomoci na úrovni 35 %.

      105    Po štvrté žalobca poukazuje na to, že v rámci overovania existencie stimulačného účinku pomoci, a teda skutočnosti, že žiadosť
         o pomoc bola podaná pred začatím realizácie projektu, Komisia ani raz v rozhodnutí neuvádza dátum žalobcovej žiadosti o pomoc,
         ktorým je 28. január 2000. Komisia preto vychádza z neúplne zistených skutkových okolností.

      106    Žalobca z toho vyvodzuje, že ak by Komisia správne zistila skutkové okolnosti, dospela by k inému záveru, a že zjavné nesprávne
         posúdenia Komisie v rámci zisťovania skutkových okolností samy osebe odôvodňujú zrušenie rozhodnutia.

      107    Komisia navrhuje tento žalobný dôvod zamietnuť.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      108    Z judikatúry vyplýva, že na zrušenie napadnutého aktu nestačí len preukázať, že v tomto akte došlo k nesprávnemu skutkovému
         zisteniu, ale treba, aby nesprávne zistenie malo vplyv na obsah samotného aktu alebo, inými slovami, aby v prípade, ak by
         nedošlo k tomuto nesprávnemu zisteniu, mohol byť obsah tohto aktu iný (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdu prvého stupňa z 2. mája
         1995, NTN Corporation a Koyo Seiko/Rada, T‑163/94 a T‑165/94, Zb. s. II‑1381, bod 115; z 28. októbra 2004, Shanghai Teraoka
         Electronic/Rada, T‑35/01, Zb. s. II‑3663, bod 167, a zo 14. marca 2007, Aluminium Silicon Mill Products/Rada, T‑107/04, Zb.
         s. II‑669, bod 66).

      109    V prejednávanej veci stačí konštatovať, že aj za predpokladu, že by sa Komisia dopustila štyroch nesprávnych skutkových zistení
         uvádzaných žalobcom, záver o neexistencii nevyhnutnosti pomoci by sa naďalej zakladal na skutočnostiach pripomenutých v bodoch
         68 až 74 vyššie.

      110    Štyri údajne nesprávne skutkové zistenia, ktorých sa mala Komisia dopustiť v rozhodnutí, spočívajúce v uznaní relevantnosti
         informácií poskytnutých Spolkovou republikou Nemecko, v prijatí rozhodnutia z 3. júla 2001, v zamietnutí intenzity pomoci
         na úrovni 35 % a v neuvedení presného dátumu podania žiadosti o pôvodnú pomoc, totiž nemajú žiaden vplyv na vyššie uvedený
         záver a na vyhlásenie nezlučiteľnosti spornej pomoci, ktorá z toho vyplýva.

      111    Za týchto okolností sa tento žalobný dôvod musí v každom prípade zamietnuť ako neúčinný.

       O žalobnom dôvode založenom na existencii zjavne nesprávnych posúdení skutkových okolností a na zneužití právomoci Komisiou
       Tvrdenia účastníkov konania
      112    Žalobca tvrdí, že Komisia zjavne nesprávne posúdila kritérium stimulačného účinku, keďže nepreskúmala kritérium uvedené v bode
         4.2 usmernení a nezohľadnila skutočnosť, že žalobca bol povinný na základe ňou schválených vnútroštátnych zákonov realizovať
         svoj projekt v stanovenej lehote. V rozhodnutí Komisia okrem iného protirečí judikatúre Súdu prvého stupňa, podľa ktorej je
         možné poskytnúť ďalšiu pomoc alebo zmeniť pomoc už priznanú.

      113    Komisia tiež nevyužila svoju voľnú úvahu tak, ako je potvrdená Súdom prvého stupňa vo vyššie uvedenej judikatúre a článkom
         9 nariadenia č. 659/1999.

      114    Komisia tým, že celé rozhodnutie založila výlučne na skutočnosti, že projekt bol realizovaný s intenzitou pomoci na úrovni
         31,5 % predtým, ako sa jej doručilo oznámenie Nemecka, odhalila svoju snahu dospieť k stanovenému výsledku tak, že založila
         rozhodnutie výlučne na vecných okolnostiach, bez toho, aby ich kvalifikovala alebo posúdila z právnej stránky. Nepreskúmanie
         kritéria stimulačného účinku malo zjavne za cieľ umožniť dospieť k záveru o neexistencii takéhoto účinku. V tom treba vidieť
         zneužitie právomoci Komisiou.

      115    Komisia navrhuje tento žalobný dôvod zamietnuť.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      116    Čo sa týka žalobného dôvodu založeného na existencii zjavne nesprávneho posúdenia, z preskúmania žaloby vyplýva, že žalobca
         v tomto ohľade rozvinul argumentáciu už uvedenú na podporu žalobných dôvodov založených na porušení článku 9 nariadenia č. 659/1999,
         ako aj na porušení článku 87 ES a usmernení.

      117    Ako sa však uviedlo vyššie, tieto dva žalobné dôvody nie sú spôsobilé odôvodniť zrušenie rozhodnutia.

      118    Čo sa týka žalobného dôvodu založeného na zneužití právomoci, argumentácia žalobcu sa zakladá na tvrdení, podľa ktorého „nepreskúmanie
         kritéria stimulačného účinku má zjavne za cieľ umožniť dospieť k záveru o neexistencii takéhoto účinku“, a že „v tom treba
         vidieť zneužitie právomoci Komisiou“.

      119    Z bežného prečítania rozhodnutia vyplýva, že sporný žalobný dôvod sa zakladá na nesprávnom predpoklade v tom zmysle, že Komisia
         skutočne preskúmala podmienku stimulačného účinku pomoci, pričom vysvetlila, prečo osobitné okolnosti tejto veci umožňujú
         vyvrátiť domnienku uvedenú v bode 4.2 usmernení a dospieť k záveru o neexistencii stimulačného účinku.

      120    Za týchto okolností je potrebné uviesť, že žalobca nepreukázal, že Komisia v prejednávanej veci zneužila svoju právomoc.

      121    Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod nemôže mať úspech, a preto sa žaloba musí ako celok zamietnuť.

       O trovách
      122    Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom Komisie.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Kronoply GmbH & Co. KG sa zaväzuje na náhradu trov konania.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. januára 2009.
      Podpisy
      Obsah

      Skutkové okolnosti
      Konanie a návrhy účastníkov konania
      Právny stav
      O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 253 ES
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      O žalobnom dôvode založenom na porušení ustanovení nariadenia č. 659/1999
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      O žalobnom dôvode založenom na porušení článku 87 ods. 3 písm. a) a c) ES, článku 88 ES a usmernení
      Tvrdenia účastníkov konania
      – O neexistencii stimulačného účinku
      – O neexistencii nevyhnutnosti pomoci
      – O kvalifikácii pomoci ako prevádzkovej pomoci
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      – O prípustnosti žalobného dôvodu
      – O dôvodnosti žalobného dôvodu
      O žalobnom dôvode založenom na existencii zjavne nesprávneho posúdenia pri zisťovaní skutkových okolností
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      O žalobnom dôvode založenom na existencii zjavne nesprávnych posúdení skutkových okolností a na zneužití právomoci Komisiou
      Tvrdenia účastníkov konania
      Posúdenie Súdom prvého stupňa
      O trovách
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. januára 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Šiesta smernica DPH. # Vec C-76/99.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 27. januára 2000. # Dansommer A/S proti Andreas Götz. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht Heilbronn - Nemecko. # Bruselský dohovor. # Vec C-8/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 23. apríla 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2005/56/ES - Cezhraničné zlúčenia alebo splynutia kapitálových spoločností - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-493/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 23. apríla 2009 – Komisia/Grécko
      (vec C‑493/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2005/56/ES – Cezhraničné zlúčenia alebo splynutia kapitálových spoločností – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 8)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprebratie ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu
                  a Rady 2005/56/ES z 26. októbra 2005 o cezhraničných zlúčeniach alebo splynutiach kapitálových spoločností (Ú. v. EÚ L 310,
                  s. 1) v stanovenej lehote

            Výrok

                  1.

                  	Helénska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/56/ES z 26. októbra 2005 o cezhraničných zlúčeniach alebo
                     splynutiach kapitálových spoločností, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 19 prvého odseku tejto smernice.

                  2.

                  	Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.