title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 21. júna 2012.#IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH proti Európskej komisii.#Odvolanie – Prístup verejnosti k dokumentom inštitúcií – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Článok 4 ods. 5 – Rozsah – Dokumenty pochádzajúce z členského štátu – Námietka tohto členského štátu proti zverejneniu týchto dokumentov – Rozsah kontroly uskutočnenej inštitúciou a súdom Únie na základe dôvodov námietky uvádzaných členským štátom – Predloženie predmetného dokumentu súdu Únie.#Vec C-135/11 P.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-135/11 P,
            ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie podané 16. marca 2011,
            IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH,  so sídlom v Hamburgu (Nemecko), v zastúpení: S. Crosby a S. Santoro, advocaten,
            žalobkyňa,
            ďalší účastníci konania:
            Európska komisia,  v zastúpení: C. O’Reilly a P. Costa de Oliveira, splnomocnené zástupkyne, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
            žalovaná v prvostupňovom konaní,
            Dánske kráľovstvo,
            Fínska republika,
            Švédske kráľovstvo,
            vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby,
            generálny advokát: P. Cruz Villalón,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 1. marca 2012,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Vo svojom odvolaní IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH (ďalej len „IFAW“) navrhuje, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 13. januára 2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisia (T-362/08, Zb. s. II-11, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol jej žalobu, ktorej predmetom bolo zrušenie rozhodnutia Európskej komisie z 19. júna 2008 (ďalej len „sporné rozhodnutie“) zamietajúceho spoločnosti IFAW prístup k dokumentu doručenému tejto inštitúcii nemeckými orgánmi v rámci konania o deklasifikácii chráneného územia podľa smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES L 206, s. 63; Mim. vyd. 15/002, s. 102).
            Právny rámec
            2. Článok 255 ods. 1 a 2 ES stanovuje:
            „1. Každý občan [Ú]nie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo sídlom v členskom štáte [majú] právo na prístup k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady alebo Komisie, v závislosti na zásadách a podmienkach, ktoré sa vymedzia v súlade s odsekmi 2 a 3.
            2. Všeobecné zásady a obmedzenia, ktoré vychádzajú z verejného alebo súkromného záujmu a upravujú právo na prístup k dokumentom, stanoví Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 251, do dvoch rokov po nadobudnutí platnosti Amsterdamskej zmluvy.“
            3. Vyhlásenie č. 35 o článku [255] ods. 1 [ES] pripojené k záverečnému aktu Amsterdamskej zmluvy stanovuje:
            „Konferencia sa dohodla na tom, že zásady a podmienky uvedené v článku [255] ods. 1 [ES] umožnia členskému štátu požadovať, aby Komisia alebo Rada neoznámila tretím stranám dokument pochádzajúci z tohto štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu.“
            4. Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) sa podľa jeho článku 19 druhého odseku uplatňuje od 3. decembra 2001.
            5. Odôvodnenia 2, 4 a 10 nariadenia č. 1049/2001 znejú takto:
            „(2) Otvorenosť umožňuje občanom tesnejšie sa zapájať do rozhodovacieho procesu a zaručuje, že v demokratickom systéme sa administratíva stáva legitímnejšou, efektívnejšou a zodpovednejšou voči občanovi. Otvorenosť prispieva k posilneniu princípov demokracie a úcty k základným právam, ako to ustanovuje článok 6 Zmluvy o EÚ a Charta základných práv Európskej únie.
            …
            (4) Účelom tohto nariadenia je čo najúčinnejšie uplatniť právo verejnosti na prístup k dokumentom a ustanoviť pre tento prístup všeobecné pravidlá a obmedzenia v súlade s článkom 255 ods. 2 Zmluvy o ES.
            …
            (10) Aby sa vniesla väčšia otvorenosť do práce orgánov, Európsky parlament, Rada a Komisia majú zabezpečiť prístup nielen k dokumentom vypracovaným týmito orgánmi, ale aj k dokumentom, ktoré tieto orgány dostávajú. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vyhlásenie č. 35… zabezpečuje, že každý členský štát môže požiadať Komisiu alebo Radu, aby bez predchádzajúceho súhlasu neposkytovali dokumenty pochádzajúce z daného štátu tretím osobám.“
            6. Článok 1 nariadenia č. 1049/2001 s názvom „Účel“ vo svojom článku 1 písm. a) stanovuje:
            „Účelom tohto nariadenia je:
            a) vymedziť pravidlá, podmienky a obmedzenia z dôvodu verejného alebo súkromného záujmu, ktorými sa spravuje právo na prístup k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (ďalej len ‚orgány‘), ako sa ustanovuje v článku 255 Zmluvy o ES, takým spôsobom, aby sa zaistil čo najširší prístup k dokumentom.“
            7. Článok 2 ods. 1 a 3 uvedeného nariadenia stanovuje:
            „1. Každý občan [Ú]nie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo sídlom v niektorom členskom štáte [majú] právo na prístup k dokumentom orgánov v súlade s pravidlami, podmienkami a obmedzeniami určenými v tomto nariadení.
            …
            3. Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky dokumenty zo všetkých oblastí činnosti Európskej únie, ktoré niektorý z orgánov má [niektorá z inštitúcií má – neoficiálny preklad ], to znamená dokumenty, ktoré vypracoval alebo dostal [vypracovala alebo dostala – neoficiálny preklad ] a ktoré má v držbe.“
            8. Článok 3 tohto nariadenia stanovuje:
            „Na účely tohto nariadenia:
            a) ,dokumentom‘ sa rozumie akýkoľvek obsah bez ohľadu na to, aké je jeho médium (napísaný na papieri alebo uložený v elektronickej forme alebo ako zvukový, vizuálny alebo audiovizuálny záznam), týkajúci sa akejkoľvek veci vzťahujúcej sa na politiku, činnosť a rozhodnutia, ktoré spadajú do oblasti pôsobnosti príslušného orgánu [príslušnej inštitúcie – neoficiálny preklad ];
            b) ,treťou osobou‘ sa rozumie akákoľvek fyzická alebo právnická osoba alebo akýkoľvek subjekt mimo príslušného orgánu [príslušnej inštitúcie – neoficiálny preklad ], vrátane členských štátov, iných orgánov alebo inštitúcií patriacich do [S]poločenstva alebo mimo neho, a tretie krajiny.“
            9. Článok 4 nariadenia č. 1049/2001, v ktorom sú uvedené výnimky z práva na prístup, znie:
            „1. Orgány [Inštitúcie – neoficiálny preklad ] odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
            a) verejného záujmu týkajúceho sa:
            – verejnej bezpečnosti,
            – obrany a vojenských vecí,
            – medzinárodných vzťahov,
            – finančnej, menovej alebo hospodárskej politiky [S]poločenstva alebo niektorého členského štátu;
            …
            3. …
            Prístup k dokumentu, ktorý obsahuje stanoviská pre vnútornú potrebu, ktoré sú súčasťou rokovaní a predbežných porád v dotknutom orgáne [v dotknutej inštitúcii – neoficiálny preklad ], bude odmietnutý aj po prijatí rozhodnutia, ak by zverejnenie dokumentu mohlo vážne narušiť rozhodovací proces orgánu [inštitúcie – neoficiálny preklad ], pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
            4. Pokiaľ ide o dokumenty tretej osoby a nie je jasné, či dokument môže alebo nemôže byť zverejnený, orgány sa poradia s treťou osobou s cieľom posúdiť, či sa môže použiť výnimka z odseku 1 alebo 2 [podľa odseku 1 alebo 2 – neoficiálny preklad ].
            5. Členský štát môže požiadať orgán, aby nezverejnil [inštitúciu, aby nezverejnila – neoficiálny preklad ] dokument pochádzajúci z daného členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu.
            6. Ak sa ktorákoľvek z výnimiek vzťahuje iba na niektoré časti požadovaného dokumentu, zostávajúce časti dokumentu sa uvoľnia na zverejnenie.
            7. Výnimky stanovené v odsekoch 1 až 3 sa vzťahujú iba na obdobie, v priebehu ktorého je ochrana odôvodnená na základe obsahu daného dokumentu. Výnimky môžu platiť najviac na obdobie 30 rokov. V prípade dokumentov, na ktoré sa vzťahujú výnimky týkajúce sa súkromia alebo obchodných záujmov, a v prípade citlivých dokumentov môžu výnimky, ak to je nevyhnutné, platiť aj na dlhšie obdobie.“
            Okolnosti predchádzajúce sporu
            10. IFAW je mimovládna organizácia, ktorá pôsobí v oblasti zachovania životných podmienok zvierat a ochrany prírody. Keďže nesúhlasila s realizáciou priemyselného projektu v chránenom území v Nemecku (ďalej len „sporný priemyselný projekt“), požiadala o prístup k viacerým dokumentom, ktoré boli doručené Komisii v rámci skúmania tohto priemyselného projektu, najmä k určitým dokumentom, ktoré vydali rôzne orgány Spolkovej republiky Nemecko.
            O prvej žiadosti o prístup k dokumentom predloženej zo strany IFAW
            11. Listom z 20. decembra 2001 adresovaným Komisii IFAW požiadala o prístup k rôznym dokumentom, ktoré boli doručené tejto inštitúcii v rámci skúmania sporného priemyselného projektu, teda k určitým dokumentom pochádzajúcim zo Spolkovej republiky Nemecko a z mesta Hamburg, ako aj o prístup k listu z 15. marca 2000 od nemeckého kancelára, ktorý bol adresovaný predsedovi Komisie (ďalej len „list nemeckého kancelára“).
            12. Domnievajúc sa, že článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 jej zakazuje bez predchádzajúceho súhlasu dotknutého členského štátu zverejniť požadované dokumenty, Komisia 26. marca 2002 prijala rozhodnutie, ktorým IFAW zamietla prístup k požadovaným dokumentom.
            13. IFAW návrhom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. júna 2002 podala žalobu, v ktorej navrhovala zrušenie tohto rozhodnutia.
            14. Súd prvého stupňa rozsudkom z 30. novembra 2004, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisia (T-168/02, Zb. s. II-4135), zamietol túto žalobu ako nedôvodnú.
            15. Dňa 10. februára 2005 Švédske kráľovstvo ako vedľajší účastník konania vo veci, ktorá viedla k uvedenému rozsudku, podalo odvolanie proti tomuto rozsudku na Súdny dvor.
            16. Rozsudkom z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C-64/05 P, Zb. s. I-11389), Súdny dvor zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisia, ako aj rozhodnutie Komisie z 26. marca 2002.
            O druhej žiadosti o prístup k dokumentom predloženej zo strany IFAW
            17. Po vydaní už citovaného rozsudku Švédsko/Komisia IFAW listom z 13. februára 2008 adresovaným Komisii zopakovala svoju žiadosť o prístup k dokumentom doručeným tejto inštitúcii v rámci skúmania sporného priemyselného projektu, ktoré pochádzali od nemeckých orgánov.
            18. Listom z 20. februára 2008 Komisia potvrdila doručenie listu žalobkyne z 13. februára 2008.
            19. Dňa 26. marca 2008 žalobkyňa vyzvala Komisiu, aby odpovedala na jej žiadosť z 13. februára 2008.
            20. Listom zo 7. apríla 2008 Komisia informovala IFAW, že prebieha konzultácia s nemeckými orgánmi, pokiaľ ide o zverejnenie požadovaných dokumentov.
            21. Dňa 9. apríla 2008 žalobkyňa opäť vyzvala Komisiu, aby odpovedala na jej žiadosť z 13. februára 2008, a to do 22. apríla 2008.
            22. Keďže Komisia do uvedeného dátumu neodpovedala, žalobkyňa podala listom z 29. apríla 2008 opakovanú žiadosť.
            23. Dňa 19. mája 2008 Komisia písomne oznámila žalobkyni prijatie opakovanej žiadosti a vyhlásila, že odpoveď jej bude poskytnutá v lehote stanovenej nariadením č. 1049/2001.
            24. Dňa 19. júna 2008 Komisia prijala sporné rozhodnutie týkajúce sa opakovanej žiadosti IFAW, ktoré jej bolo oznámené v ten istý deň. Komisia týmto rozhodnutím zverejnila všetky dokumenty požadované žalobkyňou, teda osem dokumentov pochádzajúcich od mesta Hamburg a od Spolkovej republiky Nemecko, ale odmietla vyhovieť žiadosti o prístup k listu nemeckého kancelára, keďže nemecké orgány namietali proti zverejneniu tohto dokumentu.
            25. Podľa sporného rozhodnutia nemecké orgány jednak vyhlásili, že zverejnenie listu nemeckého kancelára by narušilo ochranu verejného záujmu, pokiaľ ide o medzinárodné vzťahy a hospodársku politiku Spol kovej republiky Nemecko, v zmysle článku 4 ods. 1 písm. a) tretej a štvrtej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
            26. Tento list totiž obsahoval dôverné vyhlásenie poskytnuté výlučne na interné účely v rámci hospodárskej politiky Spolkovej republiky Nemecko a iných členských štátov. Zverejnenie tohto dokumentu by nielen narušilo dôvernosť v medzinárodných vzťahoch medzi Spolkovou republikou Nemecko, inštitúciami Európskej únie a inými členskými štátmi, ale takisto by spôsobilo ujmu nemeckej hospodárskej politike a hospodárskej politike ostatných členských štátov. V dôsledku toho prístup k listu nemeckého kancelára musel byť odmietnutý podľa článku 4 ods. 1 písm. a) tretej a štvrtej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
            27. Ďalej nemecké orgány uviedli, že zverejnenie listu nemeckého kancelára by vážne narušilo ochranu rozhodovacieho procesu Komisie v zmysle článku 4 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 1049/2001.
            28. Tento list sa totiž týkal dôverného vyhlásenia adresovaného Komisii, vydaného výlučne na interné použitie v rámci rokovaní Komisie týkajúcich sa skúmania sporného priemyselného projektu. Zverejnenie tohto dokumentu by vážne narušilo rozhodovací proces Komisie. V dôsledku toho sa uplatnila výnimka uvedená v článku 4 ods. 3 druhom pododseku nariadenia č. 1049/2001, pokiaľ ide o list nemeckého kancelára.
            29. Komisia do sporného rozhodnutia v podstate prevzala dôvody, na ktoré sa odvolávali nemecké orgány. Navyše preskúmala, či existuje vyšší verejný záujem uvedený v článku 4 ods. 3 prvom pododseku nariadenia č. 1049/2001 odôvodňujúci zverejnenie tohto listu. Vo veci samej sa domnievala, že jej nebol predložený nijaký dôkaz, z ktorého by vyplývala existencia prípadného vyššieho verejného záujmu v zmysle tohto ustanovenia, ktorý by prevažoval nad požiadavkou ochrany rozhodovacieho procesu Komisie.
            30. Pokiaľ ide o otázku čiastočného prístupu k predmetnému dokumentu, Komisia v spornom rozhodnutí uviedla, že podľa citovaného rozsudku Švédsko/Komisia bola povinná vyvodiť dôsledky z výsledku procesu konzultácií a odmietnuť prístup k listu nemeckého kancelára na základe námietok uvádzaných nemeckými orgánmi a nimi uvádzaných dôvodov. Preto keď boli tieto orgány proti zverejneniu celého listu nemeckého kancelára, nebolo možné schváliť žiadny čiastkový prístup k tomuto dokumentu na základe článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001.
            Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok
            31. IFAW 28. augusta 2008 podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia, ktorá bola napadnutým rozsudkom zamietnutá.
            32. Všeobecný súd v bodoch 67 až 88 napadnutého rozsudku v podstate uviedol, že článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 vyžaduje predchádzajúci súhlas členského štátu ako nevyhnutnú podmienku zverejnenia dokumentu pochádzajúceho z tohto štátu.
            33. Všeobecný súd však zároveň pripomenul, ako už Súdny dvor rozhodol v citovanom rozsudku Švédsko/Komisia, že nariadenie č. 1049/2001 neposkytuje dotknutému členskému štátu všeobecné a bezpodmienečné právo veta, ktoré by mu umožňovalo svojvoľne a bez odôvodnenia svojho rozhodnutia zabrániť zverejneniu akéhokoľvek dokumentu v držbe inštitúcie len preto, lebo uvedený dokument pochádza z tohto členského štátu. Článok 4 ods. 5 tohto nariadenia totiž umožňuje dotknutému členskému štátu, aby bránil zverejneniu dokumentov, ktoré od neho pochádzajú, iba na základe hmotnoprávnych výnimiek stanovených v odsekoch 1 až 3 tohto článku, pričom musí v tejto súvislosti riadne odôvodniť svoje stanovisko.
            34. Podľa Všeobecného súdu pred zamietnutím prístupu k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu Komisia musí preskúmať, či tento členský štát založil svoju námietku na hmotnoprávnych výnimkách stanovených v uvedenom článku 4 ods. 1 až 3 a či v tejto súvislosti riadne odôvodnil svoje stanovisko.
            35. Napokon Všeobecný súd v bodoch 84 až 88 napadnutého rozsudku rozhodol, že vzhľadom na to, že vo veci samej ide o odmietnutie prístupu k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu, ktoré je založené na dôvodoch uvedených týmto štátom, nie je potrebné zaoberať sa otázkou, či Komisia bola povinná okrem čisto formálnej kontroly existencie dôvodov odmietnutia prístupu zo strany členského štátu a odkazu na výnimky uvedené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 vykonať aj čiastočnú alebo úplnú kontrolu dôvodov námietky uvádzaných členským štátom.
            36. Všeobecný súd totiž rozhodol, že v prípade zhody medzi rozhodnutím Komisie týkajúcim sa jednak zverejnenia dokumentu pochádzajúceho z členského štátu a jednak žiadosti tohto členského štátu podľa článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 je jediným typom preskúmania, ktoré sa má vykonať, ten typ, ktorý je súd Únie oprávnený vykonať, pokiaľ ide o rozhodnutie Komisie o odmietnutí prístupu k predmetnému dokumentu.
            37. Následne v bodoch 101 až 127 napadnutého rozsudku Všeobecný súd posúdil dôvodnosť odmietnutia prístupu k listu nemeckého kancelára zo strany Komisie.
            38. Najprv v bode 103 napadnutého rozsudku pripomenul, že v predmetnom prípade odmietnutia poskytnúť prístup k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu podľa článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 zo strany Komisie sa uplatnenie výnimiek týkajúcich sa verejného záujmu uvedených v článku 4 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia zakladá na hmotnoprávnom posúdení zo strany členského štátu, a nie Komisie.
            39. Následne v bodoch 105 a 106 napadnutého rozsudku uviedol, že pokiaľ ide o rozsah preskúmania legálnosti takéhoto rozhodnutia zo strany súdu Únie, treba v rámci uplatnenia jednej z hmotnoprávnych výnimiek uvedených v tomto článku 4 ods. 1 písm. a) priznať Spolkovej republike Nemecko veľkú mieru voľnej úvahy na účely určenia, či zverejnenie dokumentov patriacich do oblastí, na ktoré sa vzťahujú uvedené výnimky, môže spôsobiť ujmu verejnému záujmu.
            40. Všeobecný súd na základe toho dospel v bode 107 napadnutého rozsudku k záveru, že preskúmanie súdom Únie sa musí obmedziť na overenie dodržania procesných pravidiel a pravidiel odôvodnenia, vecnej správnosti skutkových zistení, ako aj absencie zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomoci.
            41. Na základe tohto preskúmania Všeobecný súd dospel k záveru, že posúdenie, podľa ktorého zverejnenie listu nemeckého kancelára mohlo narušiť ochranu verejného záujmu, pokiaľ ide o hospodársku politiku Spolkovej republiky Nemecko, sa nezakladalo na zjavne nesprávnom posúdení nemeckými orgánmi. V bode 138 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že Komisia konala správne, keď odmietla toto zverejnenie po tom, ako tento členský štát namietal podľa článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 na základe výnimky týkajúcej sa ochrany verejného záujmu, pokiaľ ide o hospodársku politiku členského štátu uvedenú v článku 4 ods. 1 písm. a) štvrtej zarážke toho istého nariadenia.
            42. Keď napokon IFAW navrhla, aby Všeobecný súd nariadil Komisii opatreniami na zabezpečenie priebehu konania predložiť list nemeckého kancelára, Všeobecný súd zastával názor, že môže účinne rozhodnúť o žalobe na základe návrhov, dôvodov a argumentov uvedených v priebehu konania, a odmietol nariadiť predloženie tohto dokumentu.
            Návrhy účastníkov konania
            43. IFAW navrhuje, aby Súdny dvor:
            – zrušil napadnutý rozsudok, ako aj sporné rozhodnutie a
            – zaviazal Komisiu na náhradu trov konania na prvom stupni, ako aj odvolacieho konania.
            44. Komisia navrhuje:
            – zamietnuť odvolanie a
            – zaviazať IFAW na náhradu trov konania.
            O odvolaní
            45. Na podporu svojho návrhu na zrušenie napadnutého rozsudku odvolateľka uvádza dva odvolacie dôvody založené na nesprávnom právnom posúdení Všeobecným súdom, a to po prvé vzhľadom na výklad článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 a po druhé preto, lebo sa nevykonalo úplné preskúmanie listu nemeckého kancelára s cieľom preveriť dôvodnosť dôvodov odmietnutia prístupu k tomuto dokumentu.
            O prvom odvolacom dôvode
            46. Vo svojom prvom odvolacom dôvode IFAW v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že neuznal, že v súvislosti s dokumentom, ktorého zverejnenie dotknutý členský štát odmietol, Komisia musí uskutočniť vyčerpávajúce posúdenie dôvodov, ktoré uviedol dotknutý členský štát, založených na výnimkách uvedených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001.
            Argumentácia účastníkov konania
            47. IFAW uvádza, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že rozhodol, že nie je potrebné ani dôležité, aby Komisia uskutočnila vyčerpávajúce posúdenie dôvodov odmietnutia uvádzaných dotknutým členským štátom, a tým porušil článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 v zmysle výkladu Súdneho dvora. Podľa odvolateľky je úlohou Komisie okrem toho, že preverí, či tento členský štát odôvodnil námietku, aj skontrolovať, či toto odôvodnenie súvisí s výnimkami uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1049/2001, a zároveň konkrétne posúdiť, či uvádzané výnimky a dôvody sú uplatniteľné na dotknutý dokument.
            48. Komisia vo svojom vyjadrení k odvolaniu uvádza, že preskúmala, či boli výnimky a dôvody vzhľadom na okolnosti veci samej uvádzané dôvodne, a keďže išlo o tento prípad, tvrdí, že uviedla dôvody odôvodňujúce jej rozhodnutie o odmietnutí.
            Posúdenie Súdnym dvorom
            49. Na úvod je potrebné pripomenúť, že cieľom tohto nariadenia, ako vyplýva z odôvodnenia 4 a z článku 1 nariadenia č. 1049/2001, je čo najúčinnejšie uplatniť právo na prístup verejnosti k dokumentom, ktoré má inštitúcia. Podľa článku 2 ods. 3 tohto nariadenia sa toto právo vzťahuje nielen na dokumenty vydané inštitúciou, ale takisto na dokumenty prijaté inštitúciou od tretích osôb, medzi ktoré patria aj členské štáty, ako to výslovne uvádza článok 3 písm. b) tohto nariadenia.
            50. Nariadenie č. 1049/2001 však v článku 4 stanovuje výnimky z práva na prístup k dokumentu. Odsek 5 tohto článku uvádza, že členský štát môže požiadať inštitúciu, aby nezverejnila dokument pochádzajúci z tohto členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu.
            51. V predmetnom prípade Spolková republika Nemecko využila možnosť, ktorú jej poskytuje uvedený článok 4 ods. 5, a požiadala Komisiu, aby nezverejnila list nemeckého kancelára. Svoju námietku odôvodnila výnimkami týkajúcimi sa ochrany verejného záujmu, pokiaľ ide o medzinárodné vzťahy a hospodársku politiku členského štátu, ako ich stanovuje článok 4 ods. 1 písm. a) tretia a štvrtá zarážka uvedeného nariadenia, ako aj výnimkou týkajúcou sa ochrany rozhodovacieho procesu Komisie uvedenou v článku 4 ods. 3 druhom pododseku. Komisia v napadnutom rozhodnutí následne odôvodnila odmietnutie prístupu k listu nemeckého kancelára námietkou prejavenou nemeckými orgánmi podľa článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001.
            52. Súdny dvor už mal príležitosť v citovanom rozsudku Švédsko/Komisia objasniť rozsah námietky vznesenej členským štátom podľa tohto ustanovenia.
            53. Súdny dvor zdôraznil, že toto ustanovenie má procesnú povahu, keďže predchádzajúci súhlas dotknutého členského štátu sa vyžaduje v prípade, že tento štát podal príslušnú osobitnú žiadosť, a je ustanovením, ktoré sa týka procesu prijímania rozhodnutia Únie (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, body 78 a 81).
            54. Na rozdiel od článku 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001, ktorý priznáva tretím osobám v prípade dokumentov, ktoré od nich pochádzajú, iba právo porady s dotknutou inštitúciou o uplatnení jednej z výnimiek uvedených v článku 4 ods. 1 a 2, odsek 5 tohto článku uvádza predchádzajúci súhlas členského štátu ako nevyhnutnú podmienku zverejnenia dokumentu pochádzajúceho od neho v prípade, že to tento členský štát vyžaduje.
            55. Súdny dvor na základe toho rozhodol, že keď členský štát využije možnosť poskytovanú článkom 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 požiadať, aby určitý dokument pochádzajúci z tohto členského štátu nebol zverejnený bez jeho predchádzajúceho súhlasu, prípadné zverejnenie tohto dokumentu inštitúciou si vyžaduje získanie predchádzajúceho súhlasu uvedeného členského štátu (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 50).
            56. Z toho a contrario vyplýva, že inštitúcia, ktorej nebol daný súhlas dotknutého členského štátu, nemôže voľne zverejniť predmetný dokument (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 44). Vo veci samej teda rozhodnutie Komisie týkajúce sa žiadosti o prístup k listu nemeckého kancelára záviselo od rozhodnutia prijatého týmto členským štátom v rámci procesu prijímania sporného rozhodnutia.
            57. Podľa bodu 58 citovaného rozsudku Švédsko/Komisia však článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 neposkytuje dotknutému členskému štátu všeobecné a bezpodmienečné právo veta umožňujúce svojvoľne a bez povinnosti odôvodniť svoje rozhodnutie zabrániť zverejneniu akéhokoľvek dokumentu v držbe inštitúcie len preto, lebo uvedený dokument pochádza z tohto členského štátu.
            58. Podľa bodu 76 citovaného rozsudku Švédsko/Komisia výkon právomoci, ktorú článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 poskytuje dotknutému členskému štátu, je ohraničený rámcom hmotnoprávnych výnimiek uvádzaných v odsekoch 1 až 3 toho istého článku, pričom tomuto členskému štátu je v tejto súvislosti priznaná len právomoc zúčastniť sa na rozhodnutí inštitúcie Únie. Predchádzajúci súhlas dotknutého členského štátu, na ktorý odkazuje článok 4 ods. 5 uvedeného nariadenia, teda nie je svojvoľným právom veta, ale určitým druhom súhlasného stanoviska, že neexistujú výnimočné dôvody vyplývajúce z článku 4 ods. 1 až 3. Rozhodovací proces zavedený týmto článkom 4 ods. 5 vyžaduje, aby sa inštitúcia a členský štát, ktorých sa to týka, držali hmotnoprávnych výnimiek stanovených v uvedených odsekoch 1 až 3 (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 83).
            59. Z toho vyplýva, že článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 umožňuje dotknutému členskému štátu, aby bránil zverejneniu dokumentov, ktoré od neho pochádzajú, iba na základe hmotnoprávnych výnimiek stanovených v odseku 1 až 3 tohto článku, pričom musí v tejto súvislosti riadne odôvodniť svoje stanovisko (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 99).
            60. Pokiaľ ide v predmetnom prípade o rozsah článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 voči inštitúcii rozhodujúcej o žiadosti, je potrebné pripomenúť, ako Súdny dvor už rozhodol v bode 94 už citovaného rozsudku Švédsko/Komisia, že vo vzťahu k žiadateľovi to, že došlo k zásahu dotknutého členského štátu, neovplyvňuje z hľadiska žiadateľa povahu rozhodnutia ako aktu Únie, ktorý mu potom adresuje inštitúcia v odpovedi na žiadosť o prístup, ktorú jej podal, pokiaľ ide o dokument, ktorý má v držbe.
            61. Inštitúcia, ktorá rozhoduje o žiadosti, je ako autorka rozhodnutia o zamietnutí prístupu k dokumentom zodpovedná za jeho zákonnosť. Súdny dvor rozhodol, že táto inštitúcia nemôže uznať námietku prejavenú členským štátom proti zverejneniu dokumentu, ktorý od neho pochádza, ak táto námietka nie je riadne odôvodnená alebo ak dôvody, o ktoré sa tento štát pri odmietnutí prístupu k spornému dokumentu opiera, neodkazujú na výnimky stanovené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 88).
            62. Z toho vyplýva, že dotknutá inštitúcia predtým, ako odmietne prístup k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu, musí preskúmať, či tento členský štát založil svoju námietku na hmotnoprávnych výnimkách stanovených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 a či v tejto súvislosti riadne odôvodnil svoje stanovisko. V rámci procesu prijímania rozhodnutia o odmietnutí prístupu sa Komisia musí ubezpečiť o existencii takéhoto odôvodnenia a uviesť ho v rozhodnutí prijatom v tomto konaní (rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 99).
            63. Naopak, na rozdiel od toho, čo tvrdí IFAW, nie je povinnosťou inštitúcie rozhodujúcej o žiadosti vyčerpávajúcim spôsobom posúdiť odmietavé rozhodnutie dotknutého členského štátu formou kontroly, ktorá ide nad rámec overenia existencie odôvodnenia odkazujúceho na výnimky uvedené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001.
            64. Požiadavka takého vyčerpávajúceho posúdenia by totiž mohla viesť k tomu, že inštitúcia, ktorej bola podaná žiadosť o sprístupnenie dokumentu, po vykonaní tohto posúdenia neoprávnene sprístupní žiadateľovi sporný dokument bez zohľadnenia námietky členského štátu, od ktorého dokument pochádza, hoci námietku štát v zmysle bodov 61 a 62 tohto rozsudku riadne odôvodnil.
            65. Z toho vyplýva, že IFAW nemá dôvod tvrdiť, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že neuznal, že v súvislosti s dokumentom, ktorého zverejnenie bolo odmietnuté, Komisia musí uskutočniť vyčerpávajúce posúdenie dôvodov, ktoré uviedol členský štát, založených na výnimkách uvedených v článku 4 nariadenia č. 1049/2001.
            66. Prvý odvolací dôvod uvádzaný zo strany IFAW na podporu jej odvolania treba teda odmietnuť.
            O druhom odvolacom dôvode
            67. Vo svojom druhom odvolacom dôvode IFAW v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že sa domnieval, že mohol vykonať preskúmanie, ktoré mu prináleží, bez toho, aby sa sám oboznámil s dokumentom, ktorého zverejnenie Komisia odmietla.
            Argumentácia účastníkov konania
            68. Odvolateľka sa domnieva, že Všeobecný súd neoprávnene odmietol nariadiť predloženie listu nemeckého kancelára, ktorý je v držbe Komisie, pretože predloženie tohto dokumentu bolo nevyhnutné na to, aby Všeobecný súd mohol sám preveriť skutočnú existenciu a následne aj uplatniteľnosť výnimiek, ktoré táto inštitúcia namietala v rámci odôvodnenia svojho rozhodnutia o odmietnutí poskytnutia tohto listu a ktoré pôvodne uvádzala Spolková republika Nemecko. V tejto súvislosti uvádza, že Všeobecný súd nemohol splniť svoju úlohu bez toho, aby preskúmal sporný dokument.
            69. Komisia v odpovedi uvádza, že Všeobecný súd má v súvislosti s opatreniami týkajúcimi sa dokazovania, vrátane predloženia dokumentov, diskrečnú rozhodovaciu právomoc.
            Posúdenie Súdnym dvorom
            70. Z bodu 87 napadnutého rozsudku vyplýva, že podľa Všeobecného súdu uplatnenie článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 nebráni vykonaniu preskúmania rozhodnutia Komisie o odmietnutí, ktoré ide nad rámec preskúmania prima facie  a zahŕňa hmotnoprávne posúdenie uplatniteľnosti výnimiek uvedených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 na vec samu.
            71. Toto posúdenie nevychádza z nesprávneho právneho posúdenia.
            72. V prípade, že členský štát odmietne odôvodnene poskytnúť prístup k predmetnému dokumentu, a preto je dotknutá inštitúcia v situácii, že musí odmietnuť žiadosť o prístup, autor uvedenej žiadosti má právo na súdnu ochranu. Patrí do právomoci súdu Únie preskúmať na základe žiadosti dotknutej osoby, ktorej bol odmietnutý prístup zo strany požiadanej inštitúcie, či toto odmietnutie mohlo byť oprávnene založené na uvedených výnimkách, a to bez ohľadu na to, či odmietnutie vychádzalo z posúdenia týchto výnimiek samotnou inštitúciou, alebo predmetným členským štátom (pozri v tomto zmysle rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, body 90 a 94).
            73. Záruka tejto súdnej ochrany priznaná žiadateľovi, ktorému požiadaná inštitúcia odmietla prístup k jednému alebo viacerým dokumentom pochádzajúcim z členského štátu z dôvodu podania námietky týmto štátom, zabezpečuje, že súd Únie in concreto  posúdi zákonnosť rozhodnutia o odmietnutí prístupu (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 1. februára 2007, Sison/Rada, C-266/05 P, Zb. s. I-1233, body 33 až 39) z hľadiska všetkých relevantných skutočností, ku ktorým patria v prvom rade dokumenty, ktorých zverejnenie sa odmietlo. S cieľom dodržať zákaz zverejnenia sporných dokumentov bez predchádzajúceho súhlasu dotknutého členského štátu je Všeobecný súd povinný oboznámiť sa s týmito dokumentmi in camera , pričom samotní účastníci konania nebudú mať prístup k sporným dokumentom, ako stanovuje článok 67 ods. 3 tretí pododsek Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.
            74. Z bodov 152 a 153 napadnutého rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd nepovažoval za potrebné nariadiť predloženie dokumentu, ktorého zverejnenie bolo vo veci samej odmietnuté, t. j. listu nemeckého kancelára.
            75. Z toho vyplýva, že keďže Všeobecný súd osobne nenahliadol do tohto listu, nemohol in concreto posúdiť, či mohol byť prístup k tomuto dokumentu oprávnene odmietnutý na základe výnimiek uvedených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001, a teda v rozpore s požiadavkou uvedenou v bode 73 tohto rozsudku nemohol preskúmať zákonnosť sporného rozhodnutia.
            76. Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolateľka dôvodne tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že sa domnieval, že mohol vykonať preskúmanie, ktoré mu prináleží, bez toho, aby sa osobne oboznámil s dokumentom, ktorého zverejnenie Komisia odmietla.
            77. Preto treba druhému odvolaciemu dôvodu vyhovieť a zrušiť celý napadnutý rozsudok.
            O žalobe
            78. Podľa článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Súdu prvého stupňa. V danej veci môže vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.
            79. Vo veci samej stav konania nedovoľuje vydať konečný rozsudok, a preto treba vrátiť vec Všeobecnému súdu na nové konanie, aby vzhľadom na list nemeckého kancelára rozhodol o žalobe, ktorú na tento súd podala IFAW s cieľom dosiahnuť zrušenie sporného rozhodnutia.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
            1. Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 13. januára 2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds/Komisia (T-362/08), sa zrušuje.
            2. Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie na nové konanie, aby rozhodol o žalobe podanej zo strany IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds gGmbH, ktorej predmetom bolo zrušenie rozhodnutia Európskej komisie z 19. júna 2008, ktorým jej bol zamietnutý prístup k dokumentu doručenému Európskej komisii nemeckými orgánmi v rámci konania o deklasifikácii chráneného územia podľa smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín.
            3. O trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 28. februára 2013.#Ellinika Nafpigeia AE proti Európskej komisii.#Odvolanie – Štátna pomoc – Stavba lodí – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom – Ochrana základných bezpečnostných záujmov členského štátu – Podmienky hospodárskej súťaže na vnútornom trhu.#Vec C‑246/12 P.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 12. februára 2004. # Campina Melkunie BV proti Benelux-Merkenbureau. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Benelux-Gerechtshof. # Aproximácia právnych predpisov - Smernica 89/104/EHS - Článok 3. # Vec C-265/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 1. decembra 2005.#Abdelkader Dellas a iní proti Premier ministre a Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'État - Francúzsko.#Sociálna politika - Ochrana bezpečnosti a zdravia pracovníkov - Smernica 93/104/ES - Pojem ,pracovný čas" - Význam - Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas priaznivejšiu hornú hranicu - Stanovenie pracovného času v určitých zariadeniach sociálnej starostlivosti - Pohotovostná služba zahŕňajúca prítomnosť pracovníka na pracovisku - Doby nečinnosti pracovníka v rámci takejto služby - Vnútroštátna úprava rozdielneho výpočtu hodín prítomnosti podľa intenzity práce.#Vec C-14/04.

text:
      Vec C‑14/04
      Abdelkader Dellas a i.
      proti
      Premier ministre a Ministre des Affaires sociales,
      du Travail et de la Solidarité
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d’État (Francúzsko)]
      „Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104/ES – Pojem ,pracovný čas‘ – Rozsah – Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas priaznivejšiu hornú hranicu pre pracovníka
         – Stanovenie pracovného času v určitých zariadeniach sociálnej starostlivosti – Pohotovostná služba zahŕňajúca prítomnosť pracovníka na pracovisku – Neaktívne obdobie pracovníka v rámci takejto služby – Vnútroštátny mechanizmus rozdielneho výpočtu hodín prítomnosti podľa intenzity práce“

      Návrhy prednesené 12. júla 2005 – generálny advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 1. decembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
            času – Pracovný čas – Pojem – Pracovníci určitých zariadení sociálnej starostlivosti a zdravotnícko-sociálnych zariadení –
            Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje systém rovnocennosti s mechanizmom váženia za neaktívne obdobie – Neprípustnosť
      (Smernica Rady 93/104)
      2.     Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
            času – Priaznivejšie vnútroštátne ustanovenia – Dolné alebo horné hranice, ktoré treba dodržať na overenie súladu so smernicou
      (Smernica Rady 93/104, článok 15)
      1.     Smernica 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje právna úprava
         členského štátu, ktorá, pokiaľ ide o pohotovostnú službu vykonávanú pracovníkmi určitých zariadení sociálnej starostlivosti
         a zdravotnícko-sociálnych zariadení v režime fyzickej prítomnosti na pracovisku, stanovuje na potreby výpočtu skutočného pracovného
         času systém rovnocennosti pozostávajúci z uplatnenia mechanizmu váženia s paušálnymi koeficientmi na zohľadnenie existencie
         neaktívneho obdobia počas pohotovostných služieb, pokiaľ nie je zabezpečené dodržanie všetkých minimálnych požiadaviek stanovených
         uvedenou smernicou s cieľom účinne chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov.

      Kvalifikácia pracovného času v zmysle smernice 93/104 ako doby prítomnosti zamestnanca na pracovisku totiž nemôže závisieť
         od intenzity činnosti pracovníka, ale vyplýva výhradne z jeho povinnosti byť k dispozícii svojmu zamestnávateľovi.

      (pozri body 58, 63 a výrok)
      2.     Článok 15 smernice 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času výslovne umožňuje uplatňovanie alebo zavedenie
         priaznivejších vnútroštátnych ustanovení na ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov. V prípade však, že vnútroštátne právo
         stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas pre pracovníkov priaznivejšiu hornú hranicu, na overenie, či sú dodržané
         ochranné pravidlá stanovené smernicou, sú príslušné výlučne dolné alebo horné hranice, ktoré stanovuje táto smernica.

      (pozri body 51, 63 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 1. decembra 2005 (*)

      „Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104/ES – Pojem ,pracovný čas‘ – Rozsah – Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas priaznivejšiu hornú hranicu pre pracovníka
         – Stanovenie pracovného času v určitých zariadeniach sociálnej starostlivosti – Pohotovostná služba zahŕňajúca prítomnosť pracovníka na pracovisku – Neaktívne obdobie pracovníka v rámci takejto služby – Vnútroštátny mechanizmus rozdielneho výpočtu hodín prítomnosti podľa intenzity práce“

      Vo veci C‑14/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Francúzsko)
         z 3. decembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 15. januára 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Abdelkader Dellas,
      Confédération générale du travail,
      Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT,
      Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière
      proti
      Premier ministre,
      Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité,
      za účasti:
      Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris
         a G. Arestis,

      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. mája 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       M. Dellas, v zastúpení: A. Monod, avocat,
      –       Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT, v zastúpení: H. Masse-Dessen a G. Thouvenin,
         avocats,

      –       Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social,
         v zastúpení: J. Barthelemy, avocat,

      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, ako aj C. Bergeot-Nunes a A. de Maulmont, splnomocnení zástupcovia,
      –       belgická vláda, v zastúpení: A. Goldman, splnomocnený zástupca,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: W.-D. Plessing, splnomocnený zástupca,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a J. van Bakel, ako aj D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Rozet a N. Yerrell, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. júla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch
         organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci žaloby pre prekročenie právomoci, ktorú podal pán Dellas, ako aj Confédération générale du
         travail, Fédération nationale des syndicats des services de santé et des services sociaux CFDT a Fédération nationale de l’action
         sociale Force ouvrière a ktorá požaduje zrušenie dekrétu č. 2001-1384 z 31. decembra 2001 prijatého na uplatňovanie článku
         L. 212-4 Code du travail, ktorý ustanovuje rovnocenný čas so zákonným pracovným časom v neziskových zariadeniach sociálnej
         starostlivosti a zdravotnícko‑sociálnych zariadeniach riadených súkromnými osobami (JORF z 3. januára 2002, s. 149).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Smernica 93/104 bola prijatá na základe článku 118a Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy ES boli nahradené článkami 136 ES
         až 143 ES).

      4       V súlade so svojím článkom 1 nazvaným „Účel a rozsah“ smernica 93/104 stanovuje minimálne požiadavky bezpečnosti a ochrany
         zdravia pri práci pre organizáciu pracovného času a vzťahuje sa na všetky odvetvia činnosti, verejný a súkromný sektor s výnimkou
         leteckej, železničnej, cestnej, námornej a vnútrozemskej riečnej a jazernej dopravy, morského rybolovu, iných prác na mori
         a činnosti lekárov v rámci ich odbornej prípravy.

      5       Pod názvom „Definície“ článok 2 smernice 93/104 stanovuje:
      „Pre účely tejto smernice platia nasledovné definície:
      1.      pracovný čas  znamená akýkoľvek čas, počas ktorého pracovník pracuje, teda je k dispozícii zamestnávateľovi a vykonáva svoje činnosti alebo
         povinnosti v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou;

      2.      čas odpočinku znamená akýkoľvek čas, ktorý nie je pracovným časom;

      3.      nočný čas  znamená akýkoľvek čas, ale nie kratší ako 7 hodín, definovaný vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktorý v každom prípade musí
         zahŕňať dobu medzi polnocou a 5. hodinou rannou.

      4.      pracovník v noci znamená:
      a)      na jednej strane akéhokoľvek pracovníka, ktorý v priebehu nočného času pracuje najmenej 3 hodiny svojho normálneho pracovného
         času a

      b)      na druhej strane akéhokoľvek pracovníka, ktorý pravdepodobne odpracuje v noci určitý podiel zo svojho ročného pracovného času
         podľa definície, ktorú si príslušný členský štát zvolí:

      i)      svojimi vnútroštátnymi právnymi predpismi po porade so sociálnymi partnermi; alebo
      ii)      kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzatvorenými medzi dvoma stranami pracovnoprávnych vzťahov na vnútroštátnej alebo regionálnej
         úrovni;

      5.      práca na zmeny znamená akúkoľvek metódu organizácie pracovného času na zmeny, pri ktorých pracovníci jeden druhého striedajú na rovnakých
         pracoviskách podľa určitého rozvrhu, vrátane rotujúceho rozvrhu, pričom pracovný čas môže byť s prestávkami alebo nepretržitý
         a pre pracovníkov má dôsledok, že počas určitého obdobia dní alebo týždňov pracujú v rôznom čase;

      6.      pracovník na zmeny znamená akéhokoľvek pracovníka, ktorého pracovný režim je súčasťou práce na zmeny.“

      6       Časť II uvedenej smernice stanovuje opatrenia, ktoré sú členské štáty povinné prijať na zabezpečenie toho, aby každý pracovník
         mal nárok najmä na minimálny denný odpočinok, na minimálny týždenný čas odpočinku, ako aj na prestávky a upravuje tiež maximálny
         týždenný pracovný čas.

      7       Pokiaľ ide o denný odpočinok, článok 3 smernice 93/104 znie:
      „Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby každý pracovník mal nárok na minimálny denný odpočinok
         trvajúci 11 po sebe nasledujúcich hodín v priebehu 24 hodín.“

      8       Pod názvom „Prestávky na odpočinok“ článok 4 uvedenej smernice stanovuje:
      „Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby v prípadoch, kde je pracovný deň dlhší ako 6 hodín, mal
         každý pracovník nárok na prestávku na odpočinok, ktorých podrobnosti, vrátane dĺžky a podmienok na ich priznanie budú stanovené
         kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzatvorenými medzi sociálnymi partnermi, alebo ak takéto dohody nie sú, vnútroštátnymi
         právnymi predpismi.“

      9       Týždenný čas odpočinku je predmetom článku 5 tejto smernice, ktorý zakotvuje:
      „Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby za každé obdobie 7 dní mal pracovník nárok na minimálny
         neprerušovaný odpočinok v trvaní 24 hodín plus 11-hodinový denný odpočinok uvedený v článku 3.

      Minimálny čas odpočinku uvedený v prvom pododseku v zásade zahŕňa nedeľu.
      V prípade, že je to zdôvodnené objektívnymi, technickými alebo organizačnými podmienkami, môže sa uplatňovať minimálny čas
         odpočinku 24 hodín.“

      10     Pokiaľ ide o maximálny týždenný pracovný čas, článok 6 smernice 93/104 stanovuje:
      „Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, že v súlade s potrebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov:
      1.      týždenný pracovný čas bude obmedzený prostredníctvom zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení, alebo prostredníctvom
         kolektívnych zmlúv alebo dohôd medzi sociálnymi partnermi;

      2.      priemerný pracovný čas pre každé obdobie 7 dní vrátane nadčasov neprekročí 48 hodín.“
      11     Články 8 až 13 tejto smernice, ktoré tvoria jej časť III, uvádzajú opatrenia, ktoré členské štáty musia prijať v oblasti nočnej
         práce, práce na zmeny a rozvrhnutia práce.

      12     Čo sa týka podrobností o nočnej práci, článok 8 smernice 93/104 stanovuje:
      „Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že:
      1.      normálny pracovný čas pre pracovníkov v noci nepresiahne v priemere osem hodín v každom období 24 hodín;
      2.      pracovníci v noci, ktorých práca je spojená so zvláštnymi rizikami alebo ťažkou telesnou alebo duševnou námahou, nebudú pracovať
         viac ako osem hodín v ktoromkoľvek období 24 hodín, v priebehu ktorého vykonávajú nočnú prácu.

      Pre vyššie uvedené účely bude práca, spojená so zvláštnymi rizikami alebo ťažkou telesnou a duševnou námahou, definovaná vnútroštátnymi
         právnymi predpismi a/alebo praxou alebo kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzavretými medzi sociálnymi partnermi, pričom
         sa vezmú do úvahy špecifické účinky a riziká nočnej práce.“

      13     Článok 15 smernice 93/104 stanovuje:
      „Táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia,
         ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov alebo ktoré umožňujú alebo dovoľujú uplatňovanie kolektívnych
         zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov.“

      14     Podľa znenia článku 16 uvedenej smernice:
      „Členské štáty môžu stanoviť:
      1.      pre uplatnenie článku 5 (týždenný čas odpočinku) referenčné obdobie nepresahujúce 14 dní;
      2.      pre uplatnenie článku 6 (maximálny týždenný pracovný čas) referenčné obdobie nepresahujúce štyri mesiace.
      Doby platenej ročnej dovolenky priznané v súlade s článkom 7 a doby pracovnej neschopnosti sa nezahŕňajú alebo sú pri výpočte
         priemeru neutrálne;

      3.      pre uplatnenie článku 8 (dĺžka nočnej práce) referenčné obdobie definované po porade so sociálnymi partnermi alebo definované
         kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzavretými medzi sociálnymi partnermi na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni.

      Ak minimálna 24-hodinová doba týždenného odpočinku spadá do referenčného obdobia, nie je zahrnutá do výpočtu priemeru.“
      15     Táto smernica vypočítava rad odchýlok z niekoľkých základných pravidiel so zreteľom na osobitosti určitých činností a s výhradou
         splnenia určitých podmienok. Z tohto hľadiska jej článok 17 znie:

      „1.      Pri zachovaní náležitého zreteľa na všeobecné zásady ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov sa členské štáty môžu odchýliť
         od uplatňovania článkov 3, 4, 5, 6, 8 alebo 16, keď vzhľadom na osobitnú povahu príslušnej činnosti sa trvanie pracovného
         času nemeria a/alebo nie je vopred určené alebo si ich môžu určiť sami pracovníci, najmä v prípadoch:

      a)      vrcholových riadiacich pracovníkov alebo iných osôb majúcich právomoc nezávisle rozhodovať;
      b)      rodinných pracovníkov alebo
      c)      pracovníkov slúžiacich náboženské obrady v kostoloch a náboženských komunitách.
      2.      Odchýlky môžu byť prijaté prostredníctvom zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení alebo prostredníctvom
         kolektívnych zmlúv, alebo dohôd medzi sociálnymi partnermi za predpokladu, že príslušným pracovníkom budú poskytnuté rovnocenné
         doby náhradného odpočinku alebo že vo výnimočných prípadoch, keď nie je z objektívnych dôvodov možné poskytnúť tieto doby
         náhradného odpočinku, bude dotknutým pracovníkom poskytnutá zodpovedajúca ochrana:

      2.1      z článkov 3, 4, 5, 8 a 16:
      …
      c)      v prípade činností spojených s potrebou nepretržitej služby alebo výroby, najmä:
      i)      služieb vzťahujúcich sa na prijatie, liečenie a/alebo starostlivosť v nemocniciach alebo podobných zariadeniach, ubytovacích
         zariadeniach a väzniciach;

      …
      3.      Odchýlky z článkov 3, 4, 5, 8 a 16 sa môžu uskutočniť prostredníctvom kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi
         partnermi na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni, alebo v súlade s pravidlami ustanovenými v týchto zmluvách, prostredníctvom
         kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi na nižšej úrovni.

      …
      Odchýlky ustanovené v prvom a druhom pododseku sa povolia za podmienky, že príslušným pracovníkom sa poskytnú rovnocenné doby
         na náhradný odpočinok alebo vo výnimočných prípadoch, kde z objektívnych dôvodov nie je možné poskytnúť také doby, je príslušným
         pracovníkom poskytnutá zodpovedajúca ochrana.

      …
      4.      Možnosť odchýliť sa od bodu 2 článku 16, uvedená v odseku 2, bodoch 2.1 a 2.2 a v odseku 3 tohto článku, nesmie vyústiť do
         ustanovenia referenčného obdobia presahujúceho šesť mesiacov.

      Členské štáty majú však možnosť, za predpokladu, že existuje súlad so všeobecnými zásadami vzťahujúcimi sa na ochranu bezpečnosti
         a zdravia pracovníkov, dovoliť z objektívnych alebo technických dôvodov alebo dôvodov týkajúcich sa organizácie práce, aby
         kolektívnymi zmluvami alebo dohodami uzavretými medzi dvoma stranami pracovnoprávneho vzťahu boli ustanovené referenčné obdobia,
         nepresahujúce v žiadnom prípade 12 mesiacov.

      …“
      16     Článok 18 smernice 93/104 znie takto:
      „1.      a)     Členské štáty prijmú nevyhnutné zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia zabezpečujúce súlad s touto smernicou do 23. novembra
         1996 alebo zaistia do tohto dátumu, aby boli prijaté potrebné opatrenia dohodou sociálnych partnerov, pričom členské štáty
         budú povinné uskutočniť potrebné opatrenia, ktoré umožnia zaručiť v ktorejkoľvek dobe plnenie ustanovení obsiahnutých v tejto
         smernici.

      b)      i)     Členské štáty však majú možnosť neuplatňovať článok 6 za predpokladu, že dodržujú všeobecnú zásadu ochrany bezpečnosti a zdravia
         pracovníkov a prijmú potrebné opatrenia zabezpečujúce, že:

      –       žiadny zamestnávateľ nebude vyžadovať, aby pracovník pracoval dlhšie ako 48 hodín v priebehu obdobia siedmich dní, čo bude
         vypočítané ako priemer za referenčné obdobie uvedené v bode 2 článku 16, pokiaľ pracovník nebude súhlasiť s vykonávaním takejto
         práce,

      –       žiadnemu pracovníkov nesmie vzniknúť zo strany zamestnávateľa ujma, keď nebude súhlasiť s vykonávaním takejto práce,
      –       zamestnávateľ bude viesť aktuálne záznamy o všetkých pracovníkoch, ktorí vykonávajú takúto prácu,
      –       záznamy budú dané k dispozícii príslušným orgánom, ktoré môžu, z dôvodov súvisiacich s bezpečnosťou alebo zdravím pracovníkov,
         zakázať alebo obmedziť možnosť prekročenia maximálneho týždenného pracovného času,

      –       zamestnávateľ poskytne príslušným úradom na ich žiadosť informácie o prípadoch, keď pracovníci dali súhlas na vykonávanie
         práce presahujúcej 48 hodín v priebehu obdobia siedmich dní, čo je vypočítané ako priemer pre referenčné obdobie uvedené v bode 2
         článku 16.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      17     Vo Francúzsku dĺžku zákonného pracovného času zamestnancov upravuje Code du travail (ďalej len „zákonník práce“), pričom znenie
         relevantné pre konanie vo veci samej vyplýva zo zákona č. 2000-37 z 19. januára 2000 o dohodnutom obmedzení pracovného času
         (JORF z 20. januára 2000, s. 975). Článok L. 212-1 prvý odsek tohto zákonníka stanovuje:

      „v zariadeniach alebo pri povolaniach uvedených v článku L. 200-1, ako aj v živnostenských a družstevných zariadeniach a ich
         pobočkách, je skutočný zákonný pracovný čas zamestnancov stanovený na 35 hodín týždenne.“

      18     Druhý odsek tohto článku spresňuje:
      „v uvedených zariadeniach a pri uvedených povolaniach skutočný denný pracovný čas zamestnancov nesmie presiahnuť 10 hodín
         s výnimkou odchýlok za podmienok stanovených dekrétom.“

      19     Článok L. 212-2 prvý a druhý odsek zákonníka práce stanovuje:
      „Dekréty Conseil des Ministres stanovia spôsoby uplatňovania článku L. 212-1 pre súbor odvetví alebo povolaní alebo pre jedno
         odvetvie alebo povolanie. Dekréty stanovia najmä organizáciu a rozdelenie pracovného času, čas odpočinku, podmienky na uplatnenie
         donútenia, trvalých alebo dočasných odchýlok uplatniteľných v určitých prípadoch a na určité zamestnanie, spôsoby nahradzovania
         vymeškaných hodín a kontrolné opatrenia týkajúce sa týchto rôznych ustanovení.

      Tieto dekréty sa prijímajú a revidujú po porade s príslušnými organizáciami zamestnávateľov a zamestnancov a v prípade potreby
         so zreteľom na výsledky rokovaní medzi nimi.“

      20     Podľa článku L. 212-4 prvého a druhého odseku tohto zákonníka platí:
      „Skutočný pracovný čas je čas, v priebehu ktorého je zamestnanec k dispozícii zamestnávateľovi a musí plniť jeho pokyny bez
         toho, aby sa mohol voľne venovať osobným záležitostiam.

      Čas potrebný na stravovanie, ako aj čas určený na prestávky sú považované za skutočný pracovný čas, pokiaľ sú splnené kritériá
         stanovené v prvom odseku. Aj keď nie sú uznané za pracovný čas, môžu byť predmetom odmeny na základe dohody alebo zmluvy.“

      21     Článok L. 212-4 piaty odsek zákonníka práce znie takto:
      „Čas rovnocenný so zákonným časom, ktorý obsahuje neaktívne obdobie, môže byť stanovený pre povolania a pre určité zamestnania
         dekrétom prijatým po uzatvorení kolektívnej alebo odvetvovej zmluvy alebo dekrétom Conseil d’État. Za tieto obdobia je poskytovaná
         odmena v súlade so zvyklosťami alebo kolektívnymi zmluvami alebo dohodami.“

      22     Podľa článku L. 212-4bis prvého odseku uvedeného zákonníka platí:
      „Za čas pohotovosti sa považuje čas, v priebehu ktorého zamestnanec bez toho, aby bol stále a bezprostredne k dispozícii zamestnávateľovi,
         je povinný zdržovať sa mieste svojho bydliska alebo v jeho blízkosti, aby bol schopný v prípade potreby zasiahnuť s cieľom
         výkonu práce v službe pre podnik, čas takéhoto zásahu sa považuje za skutočný pracovný čas. …“

      23     Článok L. 212-7 druhý odsek tohto zákonníka znie:
      „Týždenný pracovný čas vypočítaný v období ktorýchkoľvek dvanásť po sebe nasledujúcich týždňov nesmie presiahnuť 44 hodín.
         … V priebehu jedného pracovného týždňa pracovný čas nesmie presiahnuť 48 hodín.“

      24     Článok L. 220-1 prvý odsek zákonníka práce stanovuje:
      „Každý zamestnanec má nárok na denný odpočinok v trvaní minimálne 11 po sebe nasledujúcich hodín.“
      25     Článok L. 221-4 prvý odsek uvedeného zákonníka znie:
      „Týždenný čas odpočinku musí trvať minimálne 24 po sebe nasledujúcich hodín, ku ktorým sa pripočítajú hodiny denného odpočinku
         stanoveného v článku L. 220‑1.“

      26     Články 1 až 3 dekrétu č. 2001-1384 majú takéto znenie:
      „Článok 1
      Ustanovenia tohto dekrétu sa vzťahujú:
      a)      na neziskové zariadenia riadené súkromnými osobami poskytujúce ubytovanie uvedené v bodoch 1, 2, 4, 5 a 8 článku L. 312-1
         Code de l’action sociale et des familles;

      b)      na zamestnania na plný úväzok vychovávateľov, ošetrovateľov a opatrovateľov alebo osôb ich zastupujúcich s rovnakou kvalifikáciou,
         ktoré zabezpečujú nočný dohľad v rámci zariadenia v miestnosti určenej pre pohotovostnú službu.

      Článok 2
      Pre výpočet zákonného pracovného času v zariadeniach a pre zamestnania uvedené v článku 1 tohto dekrétu sa čas nočného dohľadu
         v miestnosti určenej pre pohotovostnú službu počíta ako tri hodiny skutočnej práce za prvých deväť hodín a ako pol hodiny
         za každú hodinu nad deväť hodín.

      Článok 3
      Čas prítomnosti v miestnosti určenej pre pohotovostnú službu znamená čas od ukladania sa prijatých osôb na spánok po ich vstávanie,
         ako sú stanovené v rozpise služieb, bez toho, aby jeho dĺžka trvania presiahla 12 hodín.“

      27     Podľa Conseil d’État má dekrét č. 2001-1384 právny základ v ustanovení posledného odseku článku L. 212-4 zákonníka práce,
         ktorým zákonodarca mal v úmysle stanoviť pravidlá o kompetencii a podrobnosti postupu na vytvorenie systému rovnocennosti
         zákonného pracovného času a odchýliť sa od všeobecných pravidiel stanovených v článku L. 212-2 tohto istého zákonníka.

       Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
      28     Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom vyplýva, že pán Dellas, špecializovaný vychovávateľ v zariadení internátneho
         typu, ktoré prijíma postihnuté mladistvé alebo dospelé osoby, bol prepustený zamestnávateľom z dôvodu rozdielnych názorov
         týkajúcich sa najmä pojmu skutočnej práce, ako aj odmeny za hodiny nočnej práce vykonávanej v miestnosti určenej pre pohotovostnú
         službu, prislúchajúcej vychovávateľovi zariadenia a za medicínsko-sociálne služby pre neprispôsobivé a postihnuté osoby.

      29     Na začiatku roka 2002 pán Dellas, ako aj Confédération générale du travail, Fédération nationale des syndicats des services
         de santé et des services sociaux CFDT a Fédération nationale de l’action sociale Force ouvrière, ktoré sú odborovými organizáciami,
         podali na Conseil d’État žaloby o zrušenie dekrétu č. 2001-1384 z dôvodu prekročenia právomoci.

      30     Conseil d’État sa rozhodol spojiť tieto žaloby a vyhovel návrhu Union des fédérations et syndicats nationaux d’employeurs
         sans but lucratif du secteur sanitaire, social et médico-social vstúpiť do konania ako vedľajší účastník konania na podporu
         návrhov Premier ministre a Ministre des Affaires sociales, du Travail et de la Solidarité, ktorí sú žalovaní v konaní vo veci
         samej.

      31     Na podporu svojej žaloby žalobcovia v konaní vo veci samej vzniesli rôzne žalobné dôvody s cieľom poprieť zákonnosť dekrétu
         č. 2001-1384. Uplatňujú najmä, že systém rovnocennosti zákonného pracovného času zavedený týmto dekrétom je nezlučiteľný s cieľmi
         smernice 93/104, rovnako ako s jej ustanoveniami týkajúcimi sa definície pracovného času, ako aj stanovenia prestávok na odpočinok,
         maximálneho týždenného pracovného času a maximálneho denného pracovného času práce v noci.

      32     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že systém rovnocennosti, ktorý stanovuje pre hodiny prítomnosti a hodiny
         skutočne započítanej práce pomer 3:1 pre prvých deväť hodín a potom 2:1 pre nasledujúce hodiny a ktorý je uplatniteľný na
         zamestnancov uvedených v tomto dekréte len pre služby nočného dohľadu, počas ktorých personál nie je stále pracovne vyťažený,
         má za cieľ stanoviť osobitný spôsob započítania skutočnej práce v zmysle článku L. 212-4 zákonníka práce najmä so zámerom
         zhodnotenia pravidiel týkajúcich sa odmeňovania a hodín nadčasov, aby sa zohľadnil nepravidelný charakter činnosti, ktorá
         v priebehu predmetných hodím obsahuje aj neaktívne obdobie.

      33     Podľa Conseil d’État tento systém rovnocennosti zákonného pracovného času nie je v zásade nezlučiteľný so smernicou 93/104,
         ako ju vykladá Súdny dvor, pretože v protiklade s vecami, v ktorých bolo rozhodnuté rozsudkami z 3. októbra 2000, Simap (C‑303/98,
         Zb. s. I‑7963), a z 9. septembra 2003, Jaeger (C‑151/02, Zb. s. I‑8389), nemá za následok ani prirovnanie času odpočinku neaktívnemu
         obdobiu obsiahnutému v pohotovostnej službe, počas ktorej pracovníci musia byť prítomní na pracovisku, ani nebráni tomu, aby
         sa hodiny, ktoré sú predmetom osobitného započítania v rámci uvedeného systému rovnocennosti, považovali ako celok za skutočný
         pracovný čas s cieľom posúdenia, či zamestnávatelia dodržujú svoje povinnosti v oblasti času odpočinku a prestávok.

      34     Systém rovnocennosti zavedený francúzskou právnou úpravou stanovuje, že doba nočného dohľadu v miestnosti určenej pre pohotovostnú
         službu je predmetom osobitného započítania skutočnej práce s cieľom zohľadniť nižšiu intenzitu práce v tejto dobe, hoci v užšom
         právnom rámci, ako stanovuje právo Spoločenstva, najmä pokiaľ ide o maximálny týždenný pracovný čas, lebo ten podľa zákonníka
         práce trvá v priemere 44 hodín v priebehu dvanástich po sebe nasledujúcich týždňov na rozdiel od 48 hodín v priebehu štyroch
         po sebe nasledujúcich mesiacov podľa smernice 93/104.

      35     Conseil d’État za týchto okolností, že na vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený, je potrebný výklad práva Spoločenstva,
         rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      So zreteľom na cieľ smernice 93/104…, ktorým je podľa… jej článku 1 [ods. 1] stanoviť minimálne požiadavky na bezpečnosť a zdravie
         v oblasti organizácie pracovného času, má sa definícia pojmu pracovného času, ako je uvedená v predmetnej smernici, považovať
         za uplatniteľnú len na hraničné hodnoty stanovené Spoločenstvom alebo za všeobecne uplatniteľnú aj na hraničné hodnoty stanovené
         vnútroštátnymi právnymi poriadkami, najmä so zreteľom na zabezpečenie prebratia uvedenej smernice, aj keď tieto hraničné hodnoty
         v skutočnosti môžu byť, ako je to v prípade Francúzska a v záujme ochrany zamestnancov, stanovené na úrovni, ktorá zabezpečuje
         lepšiu ochranu ako hraničné hodnoty stanovené uvedenou smernicou?

      2.      V akom rozsahu možno považovať systém striktnej pomernej rovnocennosti, ktorý zohľadňuje celkový počet hodín prítomnosti na
         pracovisku, ale uplatňuje na ne mechanizmus váženia, ktorý vyjadruje nižšiu intenzitu práce počas neaktívneho obdobia, za
         zlučiteľný s cieľmi smernice 93/104…?“

       O prejudiciálnych otázkach
      36     Týmito dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 93/104 má vykladať
         v tom zmysle, že jej neodporuje právna úprava členského štátu, ktorá pokiaľ ide o dobu pohotovosti vykonávanej pracovníkmi
         v službe niektorých zariadení sociálnej starostlivosti a zdravotnícko-sociálnych zariadení v režime fyzickej prítomnosti na
         istom pracovisku, stanovuje pre započítanie času skutočnej práce taký systém rovnocennosti, aký je vo veci samej, v prípade,
         že vnútroštátne právo stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas pre pracovníkov priaznivejšiu hornú hranicu, ako
         stanovuje uvedená smernica.

      37     Ako návrh na začatie prejudiciálneho konania, tak aj väčšina pripomienok predložených Súdnemu dvoru dokumentujú, aký dosah
         má uvedený systém nielen na pracovný čas dotknutých zamestnancov, ale aj na úroveň ich odmeňovania.

      38     Pokiaľ ide o uvedený posledný aspekt, je potrebné spresniť, že z cieľa, tak aj zo znenia ustanovení smernice vyplýva, že smernica 93/104
         nie je uplatniteľná na odmeňovanie pracovníkov.

      39     Okrem toho tento výklad vyplýva jednoznačne z článku 137 ods. 6 ES, podľa ktorého sa na odmenu za prácu neuplatňujú minimálne
         požiadavky, ktoré môže Rada Európskej únie prijať prostredníctvom smerníc a ktoré sú určené najmä na zabezpečenie ochrany
         zdravia a bezpečnosti pracovníkov, tak ako je to vo veci samej.

      40     Naopak, pokiaľ ide o účinok systému rovnocennosti, ako je vo veci samej, na pracovný čas a čas odpočinku dotknutých pracovníkov,
         je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z článku 118a Zmluvy, ktorý je právnym základom smernice 93/104, z odôvodnení uvedenej
         smernice č. 1, 4, 7, 8, z Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva prijatej na zasadnutí Európskej rady
         v Štrasburgu 9. decembra 1989, ktorej bod 8 a prvý pododsek bodu 19 sú uvedené v odôvodnení smernice č. 4, ako aj zo samotného
         znenia článku 1 ods. 1 uvedenej smernice, jej cieľom je stanovenie minimálnych požiadaviek určených na zlepšenie životných
         a pracovných podmienok pracovníkov prostredníctvom zbližovania vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa najmä dĺžky
         pracovného času (pozri rozsudky z 26. júna 2001, BECTU, C‑173/99, Zb. s. I‑4881, bod 37; Jaeger, už citovaný, body 45 a 47,
         ako aj z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 91).

      41     Ďalej v zmysle uvedených ustanovení cieľom harmonizácie predpisov týkajúcich sa organizácie pracovného času na úrovni Spoločenstva
         je dokonalejšia ochrana bezpečnosti a zdravia pracovníkov prostredníctvom stanovenia minimálnej doby najmä denného a týždenného
         odpočinku, ako aj príslušných prestávok v práci, ako aj stanovením maximálneho týždenného pracovného času 48 hodín pre priemernú
         dĺžku pracovného týždňa, pričom v prípade tejto maximálnej hranice je výslovne spresnené, že sa do nej započítavajú aj nadčasy
         (pozri rozsudky Simap, už citovaný, bod 49; BECTU, už citovaný, bod 38; Jaeger, už citovaný, bod 46; Pfeiffer a i., už citovaný,
         bod 92, a rozsudok z 12. októbra 2004, Wippel, C‑313/02, Zb. s. I‑9483, bod 47).

      42     Pokiaľ ide podrobnejšie o pojem „pracovný čas“ v zmysle smernice 93/104, už bolo rozhodnuté, že smernica definuje uvedený
         pojem ako akúkoľvek dobu, v priebehu ktorej pracovník pracuje, je zamestnávateľovi k dispozícii a vykonáva svoju činnosť alebo
         svoje povinnosti v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo zvyklosťami, a tento pojem je potrebné chápať ako protiklad
         k času odpočinku, pričom oba pojmy sa navzájom vylučujú (rozsudky Simap, už citovaný, bod 47, a Jaeger, už citovaný, bod 48).

      43     V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že smernica 93/104 jednak nestanovuje žiadnu prechodnú kategóriu medzi pracovným
         časom a časom na odpočinok a jednak že medzi podstatné znaky pojmu pracovného času v zmysle tejto smernice nepatrí intenzita
         práce vykonávaná zamestnancom alebo jeho výkon.

      44     Súdny dvor z tohto hľadiska taktiež rozhodol, že pojmy „pracovný čas“ a „čas odpočinku“ v zmysle smernice 93/104 sa nemôžu
         vykladať z hľadiska požiadaviek rôznych právnych úprav členských štátov, ale že predstavujú pojmy práva Spoločenstva, ktoré
         je potrebné definovať na základe objektívnych znakov a pri zohľadnení systému a cieľa uvedenej smernice, ktorým je stanovenie
         minimálnych požiadaviek určených na zlepšenie životných a pracovných podmienok pracovníkov. Iba takýto nezávislý výklad totiž
         zaručí smernici plnú účinnosť, ako aj jednotné uplatňovanie uvedených pojmov vo všetkých členských štátoch (pozri rozsudok
         Jaeger, už citovaný, bod 58).

      45     Súdny dvor na základe toho dospel k záveru, že členské štáty nemôžu jednostranne určovať rozsah týchto pojmov, ako aj iných
         ustanovení smernice 93/104 tým, že by podriadili právo na riadne zohľadnenie pracovného času a zodpovedajúceho času na odpočinok
         priznané pracovníkom uvedenou smernicou akýmkoľvek podmienkam alebo obmedzeniam. Akýkoľvek iný výklad by zbavoval smernicu
         jej potrebného účinku a poprel by jej cieľ, ktorým je zaručiť účinnú ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov prostredníctvom
         minimálnych požiadaviek (pozri rozsudky Jaeger, už citovaný, body 59, 70 a 82, ako aj Pfeiffer a i., už citovaný, bod 99).

      46     Pritom jednak z ustálenej judikatúry vyplýva, že pohotovostná služba, ktorú pracovník vykonáva v režime fyzickej prítomnosti
         v zariadení zamestnávateľa, sa musí považovať ako celok za pracovný čas v zmysle smernice 93/104 nezávisle od toho, akú prácu
         dotknutá osoba skutočne vykonala v priebehu pohotovostnej služby (pozri rozsudky Simap, už citovaný, bod 52; Jaeger, už citovaný,
         body 71, 75 a 103; Pfeiffer a i., už citovaný, bod 93, a uznesenie z 3. júla 2001, CIG, C‑241/99, Zb. s. I‑5139, bod 34).

      47     Okolnosť, že pohotovostná služba obsahuje určité neaktívne obdobie, je v tejto súvislosti úplne irelevantná.
      48     Podľa ustálenej judikatúry totiž, aj keď sú neaktívne obdobia profesijnej činnosti zahrnuté do pohotovostnej služby, ktorú
         pracovník vykonáva v režime fyzickej prítomnosti v zariadení zamestnávateľa so zreteľom na skutočnosť, že na rozdiel od normálneho
         pracovného času potrebu nutných zásahov nemožno vopred naplánovať na čas výkonu uvedenej služby a skutočne vykonaná činnosť
         je rozdielna podľa okolností, rozhodujúcim faktorom pre posúdenie, či sú naplnené charakteristické znaky pojmu „pracovný čas“
         v zmysle smernice 93/104 aj v takejto pohotovostnej službe, ktorú pracovník skutočne vykonáva na svojom pracovisku, je skutočnosť,
         že je povinný byť fyzicky prítomný na mieste určenom zamestnávateľom a byť mu k dispozícii, aby v prípade potreby mohol okamžite
         poskytnúť primerané služby. Preto tieto povinnosti je teda potrebné považovať za výkon činnosti tohto pracovníka (pozri rozsudky
         Simap, už citovaný, bod 48, ako aj Jaeger, už citovaný, body 49 a 63).

      49     Na druhej strane Súdny dvor už opakovane rozhodol, že so zreteľom tak na znenie smernice 93/104, tak aj na jej cieľ a systém,
         sú rôzne požiadavky, ktoré stanovuje pre maximálny pracovný čas a minimálny čas odpočinku mimoriadne dôležité pravidlá sociálneho
         práva Spoločenstva, z ktorých má mať prospech každý pracovník, čo je minimálnou požiadavkou nutnou na zabezpečenie ochrany
         jeho bezpečnosti a zdravia (pozri rozsudky BECTU, už citovaný, body 43 a 47; Pfeiffer a i., už citovaný, bod 100, a Wippel,
         už citovaný, bod 47).

      50     Čo sa týka konania vo veci samej, z bodov 40 až 49 tohto rozsudku vyplýva, že dodržanie všetkých dolných alebo horných hraníc
         stanovených smernicou 93/104 s cieľom účinnej ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov musia zabezpečovať členské štáty,
         a preto pohotovostná služba vykonávaná pracovníkom, ako je pán Dellas, na jeho pracovisku musí byť v plnom rozsahu započítaná
         pri určovaní maximálneho denného a týždenného pracovného času povoleného právom Spoločenstva vrátane nadčasov bez ohľadu na
         skutočnosť, že v priebehu uvedenej pohotovostnej služby dotknutá osoba skutočne nevykonáva nepretržitú profesijnú činnosť
         (pozri rozsudok Pfeiffer a i., už citovaný, body 93 a 95).

      51     Je nepochybné, že článok 15 smernice 93/104 výslovne umožňuje uplatňovanie alebo zavedenie priaznivejších vnútroštátnych ustanovení
         na ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov.

      52     Pokiaľ členský štát využije takúto možnosť, ako to urobila Francúzska republika, keďže vnútroštátna právna úprava stanovuje
         maximálny týždenný pracovný čas 44 hodín v priebehu dvanástich po sebe nasledujúcich týždňov, zatiaľ čo uvedená smernica stanovuje
         hranicu 48 hodín v priebehu štyroch po sebe nasledujúcich mesiacov, dodržanie pravidiel stanovených v smernici sa musí preskúmať
         len na základe limitov stanovených v uvedenej smernici, s výhradou vnútroštátnych ustanovení priaznivejších pre pracovníkov.

      53     Nezávisle od uplatňovania takých vnútroštátnych ustanovení je predsa dôležité, aby potrebný účinok práv priznaných pracovníkom
         smernicou 93/104 bol zabezpečený v plnom rozsahu, čo nevyhnutne prináša so sebou povinnosť členských štátov zaručiť dodržanie
         všetkých minimálnych požiadaviek stanovených smernicou.

      54     V tejto súvislosti treba konštatovať, ako aj francúzska vláda uviedla na pojednávaní v odpovedi na otázku Súdneho dvora, že
         spôsob započítania pohotovostnej služby v rámci systému rovnocennosti vo veci samej môže mať za následok, že celkový pracovný
         čas uložený danému pracovníkovi dosiahne alebo dokonca prekročí 60 hodín za týždeň.

      55     V dôsledku toho takáto vnútroštátna právna úprava zjavne prekračuje maximálny pracovný čas stanovený na 48 hodín v zmysle
         článku 6 bodu 2 uvedenej smernice.

      56     Takéto posúdenie nespochybňuje ani tvrdenie francúzskej vlády, podľa ktorého systém rovnocennosti platný v tomto členskom
         štáte pozostávajúci z uplatňovania mechanizmu váženia určeného na zohľadnenie existencie neaktívneho obdobia v priebehu pohotovostnej
         služby započítava všetky hodiny prítomnosti pracovníkov na pracovisku s cieľom určiť ich nároky na denný alebo týždenný odpočinok,
         ani konštatovanie vnútroštátneho súdu, podľa ktorého vnútroštátna právna úprava, ktorá je predmetom žaloby, ktorú prejednáva,
         je odlišná od právnych úprav vo veciach, ktoré boli rozhodnuté už citovanými rozsudkami Simap a Jaeger, lebo neprirovnáva
         čas odpočinku času, v priebehu ktorého je zamestnanec síce prítomný na pracovisku na výkon pohotovostnej služby, ale nie je
         skutočne pracovne vyťažený.

      57     V skutočnosti treba konštatovať, že pri uplatnení vnútroštátnej právnej úpravy, ako je vo veci samej, sú hodiny prítomnosti
         pracovníka v zariadení zamestnávateľa počas pohotovostnej služby, ktoré obsahujú neaktívne obdobie, započítané iba čiastočne
         v súlade s paušálnymi koeficientmi na účely výpočtu hodín nadčasov, a teda na účely určenia maximálneho pracovného času, zatiaľ
         čo právo Spoločenstva vyžaduje, aby tieto hodiny prítomnosti boli započítané celkovo ako pracovný čas.

      58     Okrem toho podľa takejto vnútroštátnej právnej úpravy sú do výpočtu pracovného času započítané iba hodiny prítomnosti na pracovisku
         považované za zodpovedajúce skutočnej práci. Ako už bolo uvedené v bode 43 tohto rozsudku, kvalifikácia pracovného času v zmysle
         smernice 93/104 ako doby prítomnosti zamestnanca na pracovisku nemôže závisieť od intenzity činnosti pracovníka, ale vyplýva
         výhradne z jeho povinnosti byť k dispozícii svojmu zamestnávateľovi.

      59     V každom prípade iba okolnosť, že sa zohľadňuje celkový počet hodín prítomnosti zamestnanca na pracovisku na uplatnenie niektorých
         práv, na ktoré majú zamestnanci nárok v zmysle smernice 93/104, v prejednávanom prípade právo na denný a týždenný čas odpočinku,
         nemôže úplne zabezpečiť dodržanie povinností uložených členským štátom uvedenou smernicou vzhľadom na to, že tie musia zabezpečiť
         všetky uvedené práva a najmä stanoviť maximálny týždenný pracovný čas na 48 hodín.

      60     Je potrebné dodať, že vnútroštátne ustanovenia, ako sú ustanovenia dekrétu č.°2001-1384, nepatria pod možné odchýlky stanovené
         v uvedenej smernici.

      61     Jednak článok 2 smernice 93/104, ktorý definuje základné pojmy používané v smernici, najmä pojem pracovného času a času odpočinku,
         nie je uvedený medzi ustanoveniami uvedenej smernice, ktoré môžu byť predmetom odchýlky.

      62     Jednak v tomto prípade sa ani neuplatňuje, že by právna úprava, ako je v konaní vo veci samej, mohla patriť pod jeden z prípadov
         uvedených v článku 17 ods. 1 a 2 a článku 18 ods. 1 písm. b) bode i) smernice 93/104.

      63     So zreteľom na vyššie uvedené treba na položené otázky odpovedať tak, že smernica 93/104 sa má vykladať v tom zmysle, že:
      –       jej odporuje právna úprava členského štátu, ktorá, pokiaľ ide o pohotovostnú službu vykonávanú pracovníkmi určitých zariadení
         sociálnej starostlivosti a zdravotnícko-sociálnych zariadení v režime fyzickej prítomnosti na pracovisku, stanovuje na potreby
         výpočtu skutočného pracovného času taký systém rovnocennosti, ako je vo veci samej, pokiaľ nie je zabezpečené dodržanie všetkých
         minimálnych požiadaviek stanovených uvedenou smernicou s cieľom účinne chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov,

      –       v prípade, že vnútroštátne právo stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas pre pracovníkov priaznivejšiu hornú hranicu,
         na overenie, či sú dodržané ochranné pravidlá stanovené smernicou, sú príslušné výlučne dolné alebo horné hranice, ktoré stanovuje
         táto smernica.

       O trovách
      64     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Smernica Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle,
            že jej odporuje právna úprava členského štátu, ktorá, pokiaľ ide o pohotovostnú službu vykonávanú pracovníkmi určitých zariadení
            sociálnej starostlivosti a zdravotnícko-sociálnych zariadení v režime fyzickej prítomnosti na pracovisku, stanovuje na potreby
            výpočtu skutočného pracovného času taký systém rovnocennosti, ako je vo veci samej, pokiaľ nie je zabezpečené dodržanie všetkých
            minimálnych požiadaviek stanovených uvedenou smernicou s cieľom účinne chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov.
      V prípade, že vnútroštátne právo stanovuje najmä pre maximálny týždenný pracovný čas pre pracovníkov priaznivejšiu hornú hranicu,
            na overenie, či sú dodržané ochranné pravidlá stanovené smernicou, sú príslušné výlučne dolné alebo horné hranice, ktoré stanovuje
            táto smernica.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. júna 1988. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec 283/86.