title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. mája 2011. # Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen proti H. Akdas a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Centrale Raad van Beroep - Holandsko. # Pridruženie Turecka k EHS - Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov - Upustenie od podmienok bydliska - Dosah - Príspevok k invalidnému dôchodku vyplácaný hostiteľským členským štátom príjemcom na účely zabezpečenia životného minima - Zmena vnútroštátnych právnych predpisov - Zrušenie uvedeného príspevku v prípade, že príjemca má bydlisko mimo územia dotknutého členského štátu # Vec C-485/07.

text:
      Vec C‑485/07
      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      proti
      H. Akdasovi a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Centrale Raad van Beroep)
      „Pridruženie Turecka k EHS – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Upustenie od podmienok bydliska – Dosah – Príplatok k invalidnému dôchodku vyplácaný hostiteľským členským štátom príjemcom na účely zabezpečenia životného minima
         – Zmena vnútroštátnych právnych predpisov – Zrušenie uvedeného príplatku v prípade, že príjemca má bydlisko mimo územia dotknutého členského štátu“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov
      (Rozhodnutie Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80, článok 6 ods. 1 prvý pododsek)
      2.        Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov
      (Rozhodnutie Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80, článok 6 ods. 1 prvý pododsek)
      3.        Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov
      (Dodatkový protokol k Dohode o pridružení medzi EHS a Tureckom, článok 59; nariadenie Rady č. 1408/71, článok 10a ods. 1;
            rozhodnutie Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80, článok 6 ods. 1 prvý pododsek)
      4.        Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti – Rozsah
            pôsobnosti v oblasti sociálneho zabezpečenia
      (Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom, článok 9; rozhodnutie Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80, článok 3 ods. 1 a
            článok 6 ods. 1 prvý pododsek)
      1.        Článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
         členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov sa má vykladať v tom zmysle,
         že má priamy účinok, takže tureckí štátni príslušníci, na ktorých sa toto ustanovenie uplatní, sú oprávnení odvolávať sa priamo
         na toto ustanovenie pred súdmi členských štátov, aby tak vylúčili uplatnenie vnútroštátnych právnych noriem, ktoré sú s týmto
         ustanovením v rozpore.

      Uvedené ustanovenie totiž stanovuje povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, a to zákaz akéhokoľvek obmedzenia uloženého
         v súvislosti s vývozom práv, ktoré dotknutí tureckí štátni príslušníci získali podľa právnych predpisov členského štátu. Osoba
         podliehajúca súdnej právomoci sa teda môže na takúto povinnosť odvolávať pred vnútroštátnym súdom a žiadať od neho, aby neuplatnil
         ustanovenia členského štátu, ktoré sú v rozpore s týmto zákazom, bez toho, aby sa na tento účel vyžadovalo prijatie doplňujúcich
         vykonávacích opatrení.

      (pozri body 69, 74, bod 1 výroku)
      2.        Článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
         členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov sa má vykladať v tom zmysle,
         že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá odníma nárok na takú dávku, ako je príplatok k invalidnému dôchodku priznaný
         podľa vnútroštátnych právnych predpisov tureckým bývalým migrujúcim pracovníkom, keďže títo pracovníci sa vrátili do Turecka
         po tom, čo v hostiteľskom členskom štáte stratili svoje právo na pobyt z dôvodu, že sa v tomto členskom štáte stali invalidnými.

      (pozri bod 96, bod 2 výroku)
      3.        Na konštatovanie, že tureckí štátni príslušníci sa môžu platne odvolávať na článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia Asociačnej
         rady EHS – Turecko č. 3/80 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých
         pracovníkov a ich rodinných príslušníkov, keď požadujú, aby im bola v Turecku naďalej vyplácaná doplnková dávka, ktorú poberajú
         podľa vnútroštátnej právnej úpravy členského štátu, nemá vplyv okolnosť, že pokiaľ ide o takú sociálnu dávku, akou je doplnková
         dávka, súčasný systém stanovený nariadením č. 1408/71 sa líši od systému zavedeného uvedeným rozhodnutím, ani skutočnosť,
         že dotknutý členský štát na tomto základe pristúpil k odňatiu nároku na doplnkovú dávku pre občanov Únie v prípade, že príjemcovia
         už nemajú bydlisko na území uvedeného členského štátu.

      Takúto situáciu nemožno považovať za nezlučiteľnú s požiadavkami článku 59 dodatkového protokolu, ktorý tvorí prílohu Dohody
         o pridružení medzi EHS a Tureckom, podľa ktorého sa tureckí štátni príslušníci nemôžu nachádzať vo výhodnejšom postavení,
         ako je postavenie občanov Únie. Situáciu tureckých bývalých migrujúcich pracovníkov, pokiaľ sa vrátili do Turecka po tom,
         čo stratili svoje právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte z dôvodu, že sa v uvedenom členskom štáte stali invalidnými,
         totiž nemožno na účely uplatnenia uvedeného článku 59 úspešne porovnávať so situáciou občanov Únie, pretože vzhľadom na to,
         že títo občania Únie sú držiteľmi práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, a zachovávajú si tak
         právo na pobyt v členskom štáte, ktorý im priznáva predmetnú dávku, sa jednak môžu rozhodnúť, že opustia územie tohto členského
         štátu, čím stratia nárok na túto dávku, a jednak majú právo sa do dotknutého členského štátu kedykoľvek vrátiť.

      (pozri body 82, 83, 87, 88, 95)
      4.        Článok 3 ods. 1 rozhodnutia Asociačnej rady EHS – Turecko č. 3/80 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia členských
         štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov predstavuje vykonanie a konkretizáciu
         všeobecnej zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti stanovenej v článku 9 uvedenej dohody o pridružení
         v osobitnej oblasti sociálneho zabezpečenia. Predmetný článok 3 ods. 1, ako vyplýva z jeho znenia, sa uplatní, pokiaľ osobitné
         ustanovenia uvedeného rozhodnutia neustanovujú inak.

      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek toho istého rozhodnutia však predstavuje také osobitné ustanovenie. V dôsledku toho sa článok 9
         dohody o pridružení medzi EHS a Tureckom neuplatní na takú situáciu, ktorá patrí do pôsobnosti uvedeného článku 6 ods. 1 prvého
         pododseku.

      (pozri body 98 – 101, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 26. mája 2011 (*)

      „Pridruženie Turecka k EHS – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Upustenie od podmienok bydliska – Dosah – Príplatok k invalidnému dôchodku vyplácaný hostiteľským členským štátom príjemcom na účely zabezpečenia životného minima
         – Zmena vnútroštátnych právnych predpisov – Zrušenie uvedeného príplatku v prípade, že príjemca má bydlisko mimo územia dotknutého členského štátu“

      Vo veci C‑485/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Centrale Raad van Beroep
         (Holandsko) z 1. novembra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 5. novembra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen
      proti
      H. Akdasovi,
      H. Agartanovi,
      Z. Akbulutovi,
      M. Basovi,
      K. Yüzügüllüerovi,
      E. Keskinovi,
      C. Topalogluovi,
      A. Cubukovi,
      S. Sariisikovi,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel (spravodajca), A. Borg Barthet, M. Ilešič a M. Berger,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. októbra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen, v zastúpení: F. Keunen a I. Eijkhout, splnomocnení
         zástupcovia,

      –        H. Akdas, v zastúpení: C. de Roy van Zuydewijn, advocaat,
      –        H. Agartan, v zastúpení: D. Schaap, advocaat,
      –        M. Bas, v zastúpení: N. Türkkol, advocaat,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, C. ten Dam a M. Noort, splnomocnené zástupkyne,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Z. Bryanston‑Cross, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Coppel a T. Ward,
         barristers,

      –        Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a V. Kreuschitz, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 Dohody o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom
         a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom
         na druhej strane a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra
         1963 (Ú. v. ES 217, 1964, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10, ďalej len „dohoda o pridružení“), článku 59 dodatkového protokolu,
         ktorý bol podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli a uzatvorený, schválený a potvrdený v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS)
         č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim. vyd. 11/011, s. 41, ďalej len „dodatkový protokol“), ako aj článku
         3 ods. 1 a článku 6 ods. 1 prvého pododseku rozhodnutia Asociačnej rady č. 3/80 z 19. septembra 1980 o uplatňovaní systémov
         sociálneho zabezpečenia členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 110, 1983, s. 60, ďalej len „rozhodnutie č. 3/80“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Raad van bestuur van het Uitvoeringsinstituut werknemersverzekeringen (ďalej len
         „Uwv“) a H. Akdasom a ôsmimi ďalšími tureckými bývalými migrujúcimi pracovníkmi vo veci odňatia príplatku k invalidnému dôchodku
         (ďalej len „doplnková dávka“) vyplácaného na základe holandských právnych predpisov.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
       Pridruženie Turecka k EHS
      –       Dohoda o pridružení
      3        Cieľom dohody o pridružení je v súlade s jej článkom 2 ods. 1 podporovať pretrvávajúce a vyrovnané posilňovanie obchodných
         a hospodárskych vzťahov medzi zmluvnými stranami, zahŕňajúc aj oblasť pracovnej sily, najmä postupnou realizáciou voľného
         pohybu pracovníkov (článok 12 dohody o pridružení), ako aj odstránením prekážok slobody usadiť sa (článok 13 uvedenej dohody)
         a slobodného poskytovania služieb (článok 14 tej istej dohody) s cieľom zlepšiť životnú úroveň tureckého ľudu a uľahčiť neskoršie
         prijatie Turecka do Spoločenstva (štvrté odôvodnenie a článok 28 tejto dohody).

      4        Na tieto účely dohoda o pridružení obsahuje prípravné obdobie, ktoré umožní Tureckej republike posilniť jej ekonomiku s pomocou
         Spoločenstva (článok 3 tejto dohody), prechodné obdobie, v priebehu ktorého sa zabezpečí progresívne zavedenie colnej únie
         a zbližovanie hospodárskych politík (článok 4 uvedenej dohody), a záverečné obdobie, ktoré je založené na existencii colnej
         únie a zahŕňa posilňovanie koordinácie hospodárskych politík zmluvných strán (článok 5 tej istej dohody).

      5        Článok 6 dohody o pridružení znie:

      „Na zabezpečenie uplatnenia a postupného rozvoja pridruženia sa zmluvné strany schádzajú v Asociačnej rade, ktorá koná v rozsahu
         právomocí zverených dohodou.“ [neoficiálny preklad]

      6        Článok 8 dohody o pridružení, vložený do hlavy II tejto dohody nazvanej „Uplatňovanie prechodného obdobia“ [neoficiálny preklad], uvádza:

      „Na účely dosiahnutia cieľov stanovených v článku 4 Asociačná rada ešte pred začatím prechodného obdobia a v súlade s postupom
         stanoveným v článku 1 dočasného protokolu stanoví podmienky, mechanizmy a časové harmonogramy vykonania ustanovení súvisiacich
         s oblasťami upravenými [Zmluvou ES], ktoré sa musia zohľadniť, a to osobitne s oblasťami uvedenými v rámci tejto hlavy, a akékoľvek
         ochranné doložky, ktoré sa ukážu ako potrebné.“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 9 dohody o pridružení, takisto vložený do hlavy II, znie:

      „Zmluvné strany uznávajú, že v rámci uplatnenia dohody a v súlade s prípadnými osobitnými ustanoveniami prijatými pri uplatnení
         článku 8 je zakázaná akákoľvek diskriminácia na základe štátnej príslušnosti v súlade so zásadou uvedenou v článku [12 ES].“
         [neoficiálny preklad]

      8        Článok 12 dohody o pridružení, ktorý sa tiež nachádza v hlave II tejto dohody, v kapitole 3 nazvanej „Iné ustanovenia hospodárskej
         povahy“ [neoficiálny preklad], uvádza:

      „Zmluvné strany sa dohodli, že budú uplatňovať články [39 ES], [40 ES] a [41 ES], aby postupne medzi sebou dosiahli voľný
         pohyb pracovníkov.“ [neoficiálny preklad]

      9        Podľa článku 22 ods. 1 dohody o pridružení:

      „Na realizáciu cieľov stanovených dohodou [o pridružení] a v prípadoch stanovených touto dohodou, patrí rozhodovacia právomoc
         Asociačnej rade. Každá zo zmluvných strán je povinná prijať opatrenia na vykonanie prijatých rozhodnutí. …“ [neoficiálny preklad]

      –       Dodatkový protokol
      10      Dodatkový protokol, ktorý je podľa svojho článku 62 neoddeliteľnou súčasťou dohody o pridružení, stanovuje v článku 1 podmienky,
         mechanizmy a časové harmonogramy realizácie prechodného obdobia uvedené v článku 4 danej dohody.

      11      Dodatkový protokol obsahuje hlavu II nazvanú „Pohyb osôb a služieb“, ktorej kapitola I sa týka „pracovníkov“.

      12      Článok 36 dodatkového protokolu, ktorý je súčasťou uvedenej kapitoly I, stanovuje, že voľný pohyb pracovníkov medzi členskými
         štátmi Spoločenstva a Tureckom sa bude uskutočňovať postupne v súlade so zásadami uvedenými v článku 12 dohody o pridružení
         medzi koncom dvanásteho a dvadsiateho druhého roka po vstupe tejto dohody do platnosti a že Asociačná rada rozhodne o pravidlách
         potrebných na tieto účely.

      13      Článok 39 dodatkového protokolu znie:

      „1.      Pred ukončením prvého roku nadobudnutia platnosti tohto protokolu Asociačná rada prijme opatrenia týkajúce sa sociálneho zabezpečenia
         pracovníkov tureckej štátnej príslušnosti pohybujúcich sa v rámci spoločenstva a ich rodín s trvalým pobytom [s bydliskom
         – neoficiálny preklad] v spoločenstve.

      2.      Tieto ustanovenia musia umožniť pracovníkom s tureckou štátnou príslušnosťou, v súlade s opatreniami, ktoré sa stanovia, sumarizovať
         [sčítať– neoficiálny preklad] obdobia poistenia alebo zamestnania ukončené [dosiahnuté – neoficiálny preklad] v jednotlivých členských štátoch vzhľadom na starobné dôchodky, odškodné za úmrtie [podporu pri úmrtí – neoficiálny preklad], na invalidné dôchodky a taktiež vzhľadom na poskytovanie zdravotných služieb pre pracovníkov a ich rodiny s trvalým pobytom
         [s bydliskom – neoficiálny preklad] v spoločenstve. Tieto opatrenia nepredstavujú pre členské štáty žiadnu povinnosť brať do úvahy obdobia ukončené [dosiahnuté
         – neoficiálny preklad] v Turecku.

      3.      Vyššie uvedené opatrenia musia zabezpečiť, aby rodinné prídavky boli vyplácané vtedy, ak má rodina pracovníka trvalý pobyt
         [bydlisko – neoficiálny preklad] v spoločenstve.

      4.      Musí existovať možnosť prevádzať do Turecka starobné dôchodky, odškodnenia v prípade úmrtia [podpory pri úmrtí – neoficiálny preklad], invalidné dôchodky získané na základe opatrení prijatých podľa odseku 2.

      5.      Opatrenia uvedené v tomto článku nemajú vplyv na práva a povinnosti vyplývajúce z dvojstranných dohôd medzi Tureckom a členskými
         štátmi spoločenstva, pokiaľ tieto dohody poskytujú pre tureckých štátnych príslušníkov výhodnejší režim.“

      14      Článok 59 dodatkového protokolu stanovuje:

      „V oblastiach, na ktoré sa vzťahuje tento protokol, Turecko nemôže získať priaznivejší režim, ako je režim, ktorý si členské
         štáty vzájomne udeľujú [priaznivejšie zaobchádzanie, ako je zaobchádzanie, ktoré si členské štáty vzájomne priznávajú – neoficiálny preklad] podľa [Zmluvy ES]...“

      –       Rozhodnutie č. 3/80
      15      Cieľom rozhodnutia č. 3/80, ktoré prijala Asociačná rada na základe článku 39 dodatkového protokolu, je koordinácia systémov
         sociálneho zabezpečenia členských štátov, ktorá by tureckým pracovníkom, ktorí pracujú alebo už pracovali v jednom alebo vo
         viacerých členských štátoch Spoločenstva, ako aj rodinným príslušníkom týchto pracovníkov a ich pozostalým umožnila poberať
         dávky v tradičných odvetviach sociálneho zabezpečenia. Na tento účel boli ustanovenia tohto rozhodnutia v podstatnej miere
         prevzaté z niektorých ustanovení nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
         na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35).

      16      Podľa článku 2 rozhodnutia č. 3/80 nazvaného „Osobná pôsobnosť“ [neoficiálny preklad]:

      „Toto rozhodnutie sa vzťahuje na:
      –        pracovníkov, ktorí podliehajú alebo podliehali právnym predpisom jedného alebo viacerých členských štátov a ktorí sú štátnymi
         príslušníkmi Turecka,

      –        rodinných príslušníkov týchto pracovníkov s bydliskom na území jedného z členských štátov,
      –        pozostalých týchto pracovníkov.“ [neoficiálny preklad]

      17      Článok 3 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 nazvaný „Rovnaké zaobchádzanie“ [neoficiálny preklad], ktorý preberá znenie článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, stanovuje:

      „Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto rozhodnutia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na
         ktoré sa vzťahuje toto rozhodnutie, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov členského
         štátu ako štátni príslušníci tohto štátu.“ [neoficiálny preklad]

      18      Článok 4 rozhodnutia č. 3/80 nazvaný „Vecná pôsobnosť“ [neoficiálny preklad] v odsekoch 1 a 2 stanovuje:

      „1.      Toto rozhodnutie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
      a)      nemocenské dávky a dávky v materstve;
      b)      dávky v invalidite vrátane tých, ktoré sú určené na udržanie alebo zlepšenie zárobkovej schopnosti;
      c)      dávky v starobe;
      d)      pozostalostné dávky;
      e)      dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania;
      f)      podpora pri úmrtí;
      g)      dávky v nezamestnanosti;
      h)      rodinné dávky.
      2.      Toto rozhodnutie sa vzťahuje na všetky všeobecné a osobitné systémy sociálneho zabezpečenia, či už príspevkové alebo nepríspevkové…“
         [neoficiálny preklad]

      19      Článok 6 rozhodnutia č. 3/80 nazvaný „Upustenie od podmienok bydliska…“ [neoficiálny preklad], ktorý zodpovedá článku 10 nariadenia č. 1408/71, v odseku 1 prvom pododseku stanovuje:

      „Pokiaľ toto rozhodnutie nestanovuje inak, peňažné dávky v invalidite, starobe alebo pre pozostalých, ako aj dôchodky v prípade
         pracovných úrazoch alebo chorôb z povolania, na ktoré vznikol nárok podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých členských
         štátov, sa neskracujú, neupravujú, nepozastavujú, neodnímajú alebo nezabavujú z dôvodu, že oprávnená osoba má bydlisko v Turecku
         alebo na území iného členského štátu než je štát, na ktorého území má sídlo orgán príslušný vyplácať tieto dávky.“ [neoficiálny preklad]

      20      Hlava III rozhodnutia č. 3/80 nazvaná „Osobitné ustanovenia súvisiace s rôznymi kategóriami dávok“ [neoficiálny preklad] obsahuje koordinačné ustanovenia vychádzajúce z nariadenia č. 1408/71, ktoré sa týkajú najmä dávok v invalidite, v starobe
         a podpory pri úmrtí (dôchodky).

      21      Článok 32 rozhodnutia č. 3/80 znie:

      „Turecko a Spoločenstvo prijmú každý v rozsahu, v akom sa ich týka, opatrenia nevyhnutné na vykonanie ustanovení tohto rozhodnutia.“
         [neoficiálny preklad]

      22      Komisia Európskych spoločenstiev predložila 8. februára 1983 návrh nariadenia Rady (EHS) na uplatnenie rozhodnutia č. 3/80
         v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ES C 110, s. 1), podľa ktorého sa toto rozhodnutie „uplatňuje v Spoločenstve“
         [neoficiálny preklad] (článok 1) a ktoré stanovuje „ďalšie podrobné pravidlá vykonávania“ [neoficiálny preklad] tohto rozhodnutia.

      23      Tento návrh však v praxi neviedol k prijatiu nariadenia Rady Európskej únie.

      Nariadenie č. 1408/71
      24      Nariadenie č. 1408/71 obsahuje článok 3 s názvom „Rovnaké zaobchádzanie“, ktorého odsek 1 stanovuje:

      „Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na
         ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov členského štátu
         ako štátni príslušníci tohto štátu.“

      25      Článok 4 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia vymedzuje vecnú pôsobnosť tohto nariadenia takto:

      „1.      Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
      a)      nemocenské dávky a dávky v materstve;
      b)      dávky v invalidite vrátane tých, ktoré sú určené na udržanie alebo zlepšenie zárobkovej schopnosti;
      c)      dávky v starobe;
      d)      pozostalostné dávky;
      e)      dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania;
      f)      podpora pri úmrtí;
      g)      dávky v nezamestnanosti;
      h)      rodinné dávky.
      2.      Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky všeobecné a osobitné systémy sociálneho zabezpečenia, či už príspevkové alebo nepríspevkové…“
      26      Článok 1 bod 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1247/92 z 30. apríla 1992, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 1408/71 (Ú. v. ES
         L 136, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 41), ktoré nadobudlo účinnosť 1. júna 1992, doplnil do článku 4 tohto nariadenia odsek 2a,
         ktorý znie:

      „Toto nariadenie sa taktiež vzťahuje na osobitné nepríspevkové dávky, ktoré sa poskytujú podľa iných právnych predpisov alebo
         iných systémov ako tie, ktoré sú uvedené v odseku 1, alebo tie, ktoré sú vylúčené na základe odseku 4, pokiaľ sú tieto dávky
         určené:

      a)      na poskytovanie doplnkového, náhradného alebo pridruženého krytia proti rizikám, ktoré sú obsiahnuté v častiach sociálneho
         zabezpečenia uvedených v odseku 1 písm. a) až h), alebo

      b)      len ako osobitná ochrana pre zdravotne postihnuté osoby.“
      27      Článok 1 bod 2 nariadenia č. 647/2005 zmenil a doplnil uvedený článok 4 ods. 2a, ktorý teraz stanovuje:

      „Tento článok sa vzťahuje na osobitné nepríspevkové peňažné dávky, ktoré sa poskytujú podľa právnych predpisov, ktorých osobný
         rozsah, ciele a/alebo podmienky na priznanie nároku majú znaky právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia podľa
         odseku 1, ako aj v oblasti sociálnej pomoci.

      ,Osobitné nepríspevkové peňažné dávky‘ sú dávky, ktoré:
      a)      sú určené:
      i)      na poskytovanie doplnkového, náhradného alebo pridruženého krytia proti rizikám, na ktoré sa vzťahujú časti sociálneho zabezpečenia
         uvedené v odseku 1 a ktoré zaručujú dotknutým osobám príjem na úrovni životného minima so zreteľom na hospodársku a sociálnu
         situáciu v dotknutom členskom štáte, alebo

      ii)      len ako osobitná ochrana pre zdravotne postihnuté osoby a sú úzko späté so sociálnym prostredím uvedenej osoby v dotknutom
         členskom štáte, a

      b)      sú financované výhradne z povinných daní určených na krytie všeobecných verejných výdavkov, a ktorých podmienky na poskytovanie
         a výpočet dávok nezávisia od akýchkoľvek príspevkov vo vzťahu k príjemcom dávok. Avšak dávky poskytnuté ako doplnok k príspevkovým
         dávkam sa nepovažujú z tohto jediného dôvodu za príspevkové dávky, a

      c)      ktoré sú uvedené v prílohe IIa.“
      28      Podľa článku 10 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 1408/71:

      „Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak, peňažné dávky v invalidite, v starobe alebo pozostalostné dávky, dávky v súvislosti
         s pracovnými úrazmi alebo chorobami z povolania a podpora pri úmrtí, nadobudnuté podľa právnych predpisov jedného alebo viacerých
         členských štátov, nepodliehajú žiadnemu znižovaniu, upravovaniu, pozastaveniu, odňatiu alebo odobratiu z dôvodu, že príjemca
         má bydlisko na území iného členského štátu ako je štát, kde sa nachádza inštitúcia zodpovedná za vyplácanie.“

      29      Článkom 1 bodom 4 nariadenia č. 1247/92 bol do nariadenia č. 1408/71 vložený aj nový článok 10a, ktorého odsek 1 znie:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 10 a Hlavy III, sa osobám, na ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, priznajú
         osobitné nepríspevkové peňažné dávky uvedené v článku 4 ods. 2a, výhradne na území toho členského štátu, v ktorom majú bydlisko, podľa právnych predpisov tohto štátu, za predpokladu, že
         takéto dávky sú uvedené v prílohe IIa. Tieto dávky na svoje vlastné náklady poskytuje inštitúcia miesta bydliska.“

      30      Článok 1 bod 5 nariadenia č. 647/2005 zmenil a doplnil odsek 1 uvedeného článku 10a, ktorý teraz stanovuje:

      „Ustanovenia článku 10 a ustanovenia hlavy III sa neuplatňujú na osobitné nepríspevkové peňažné dávky uvedené v článku 4 ods. 2a. Osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, poberajú tieto dávky výlučne na území členského štátu, v ktorom majú bydlisko,
         a podľa právnych predpisov toho štátu, pokiaľ sú tieto dávky uvedené v prílohe IIa. Dávky na vlastné náklady poskytuje inštitúcia
         miesta bydliska.“

      31      Podľa článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1247/92:

      „1.      Použitie článku 1 tohto nariadenia nespôsobí odňatie dávok poskytovaných pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia príslušnými
         inštitúciami členských štátov na základe ustanovení hlavy III nariadenia... č. 1408/71, ktorých sa týkajú ustanovenia článku
         10 tohto nariadenia.

      2.      Použitie článku 1 tohto nariadenia nespôsobí zamietnutie žiadosti o osobitnú nepríspevkovú dávku poskytovanú k dôchodku žiadateľa
         alebo oprávnenej osoby, ktorá splnila podmienky pre poskytovanie takejto dávky pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia,
         aj keď má bydlisko na území iného členského štátu ako je príslušný štát za predpokladu, že žiadosť o dávku podá do piatich
         rokov od nadobudnutia účinnosti tohto nariadenia.“

      32      Podrobné pravidlá vykonávania nariadenia č. 1408/71 boli stanovené nariadením Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972 (Ú. v. ES
         L 74, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 83).

       Vnútroštátna právna úprava
      33      V Holandsku upravuje zákon o všeobecnom režime poistenia proti práceneschopnosti (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering,
         ďalej len „WAO“), ktorý je účinný od roku 1966, poistenie pracovníkov proti práceneschopnosti.

      34      Zákon o doplnkových dávkach (Toeslagenwet) zo 6. novembra 1986 (ďalej len „TW“), ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 1987,
         má za cieľ poskytnúť osobám, ktoré na základe sociálneho zabezpečenia, ako je poistenie realizované WAO (rovnako ako najmä
         na základe poistenia pre prípad nezamestnanosti a poistenia proti pracovným úrazom), poberajú náhradu za stratu zárobku nižšiu,
         než je minimálna mzda, doplnkovú dávku, ktorá je určená na to, aby náhrada ich príjmu bola stanovená na úroveň dosahujúcu
         nanajvýš výšku minimálnej mzdy platnej v Holandsku. V čase skutkových okolností sporu vo veci samej bola výška doplnkovej
         dávky obmedzená na 30 % tejto minimálnej mzdy, takže oprávnené osoby poberajúce podporu v invalidite nižšiu ako 70 % uvedenej
         mzdy mali nižší príjem, než je minimálna mzda. Uwv určí na žiadosť dotknutej osoby, či existuje nárok na príplatok podľa TW.

      35      Zákonom o obmedzení vývozu dávok (Wet beperking export uitkeringen) z 27. mája 1999 (ďalej len „BEU“) bol do TW začlenený
         nový článok 4a, ktorého odsek 1 stanovuje, že osoba, ktorá spĺňa podmienky na vznik nároku na dávky podľa tohto posledného
         uvedeného zákona, nemá na tieto dávky nárok za obdobie, počas ktorého nemá bydlisko v Holandsku. Spresnil, že vývoz predmetných
         dávok je možný len v prípade, ak dvojstranná zmluva uzavretá so štátom bydliska dotknutej osoby zabezpečuje riadne uplatňovanie
         holandských právnych predpisov.

      36      Ako vyplýva z odôvodnenia BEU, zmena TW smeruje k nahradeniu zásady personality zásadou teritoriality s cieľom zlepšiť podmienky
         zachovania nároku na dávky vyplácané ich príjemcom, ktorí majú bydlisko v zahraničí. Na podporu uvedenej zmeny holandský zákonodarca
         v tejto súvislosti uviedol aj povahu doplnkovej dávky určenej na zabezpečenie životného minima v Holandsku a skutočnosť, že
         jej financovanie zabezpečuje štátny rozpočet.

      37      Uvedená zmena TW nadobudla účinnosť 1. januára 2000.

      38      Bol však zavedený prechodný režim, na základe ktorého osoby, ktoré majú pred dňom nadobudnutia účinnosti novej právnej úpravy
         nárok na dávky stanovené TW a ktoré nemajú k tomuto dátumu bydlisko v Holandsku:

      „1.      sú príjemcami platby zodpovedajúcej sume [v plnej výške], na ktorú by mali nárok, ak by žili v Holandsku v priebehu prvého
         roka po nadobudnutí účinnosti tohto zákona [čiže počas roka 2000];

      2.      sú príjemcami platby zodpovedajúcej dvom tretinám sumy, na ktorú by mali nárok, ak by žili v Holandsku v priebehu druhého
         roka po nadobudnutí účinnosti tohto zákona [čiže počas roka 2001];

      3.      sú príjemcami platby zodpovedajúcej jednej tretine sumy, na ktorú by mali nárok, ak by žili v Holandsku v priebehu tretieho
         roka po nadobudnutí účinnosti tohto zákona [čiže počas roka 2002]“.

      39      Na nasledujúce roky sa dávka vo vzťahu k osobám, ktoré nemajú bydlisko v Holandsku, úplne zrušuje.

      40      Nariadením č. 647/2005 bol TW, zmenený a doplnený v roku 2000 BEU, pridaný do zoznamu osobitných nepríspevkových dávok v zmysle
         článku 4a nariadenia č. 1408/71, obsiahnutého v prílohe IIa nariadenia č. 1408/71, zmeneného a doplneného nariadením č. 1247/92,
         na ktoré sa v súlade s článkom 10a nariadenia č. 1408/71 neuplatňuje povinnosť vývozu stanovená v článku 10 nariadenia uvedeného
         ako posledné.

      41      Následne bolo s účinnosťou od 7. decembra 2006 vložené do TW nové prechodné ustanovenie v prospech osôb, ktoré nemajú bydlisko
         v Holandsku, ale v inom členskom štáte Európskej únie, v štáte Európskeho hospodárskeho priestoru alebo vo Švajčiarsku, na
         základe ktorého tieto osoby, ak majú ku dňu, ktorý predchádza dňu nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 647/2005, nárok na
         dávky na základe článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1408/71,

      –      sú počas roka 2007 príjemcami platby zodpovedajúcej sume v plnej výške, na ktorú by mali nárok, ak by žili v Holandsku,
      –      sú počas roka 2008 príjemcami platby zodpovedajúcej dvom tretinám sumy, na ktorú by mali nárok, ak by žili v Holandsku,
      –      sú počas roka 2009 príjemcami platby zodpovedajúcej jednej tretine sumy, na ktorú by mali nárok, ak by žili v Holandsku.
      42      Pre uvedené osoby sa dávka s účinnosťou od 1. januára 2010 úplne zrušuje.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      43      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že žalovaní vo veci samej sú tureckí štátni príslušníci, ktorí v určitom období
         pracovali v Holandsku.

      44      Po tom, ako sa pred rokom 2000 stali invalidnými, požiadali a následne získali dávku podľa WAO, ktorú vyplácalo Holandsko.

      45      Keďže výška uvedenej dávky bola nižšia ako minimálna mzda, žalovaným vo veci samej sa podľa TW v znení účinnom pred rokom
         2000 vyplácala aj doplnková dávka, ktorá bola určená na zabezpečenie príjmu, ktorého výška sa čo možno najviac približuje
         minimálnej mzde.

      46      Z dôvodu svojej fyzickej neschopnosti pokračovať v práci sa žalovaní vo veci samej vrátili do Turecka ku svojim rodinám, pričom
         podľa článku 39 ods. 4 dodatkového protokolu im bol zachovaný nárok na obe dávky. Platba sa naďalej vykonávala vo forme jedinej
         výplaty, pričom sa nerozlišovalo medzi sumou invalidného dôchodku a sumou doplnkovej dávky.

      47      Po tom, čo zmena TW vykonaná BEU nadobudla účinnosť 1. januára 2000, príslušné holandské orgány na základe prechodného režimu
         uvedeného v bode 38 tohto rozsudku rozhodli o postupnom odňatí doplnkovej dávky, ktorá im bola doposiaľ vyplácaná, a to od
         1. januára 2001 vo výške jednej tretiny ročne.

      48      Žalovaní vo veci samej podali proti tomuto postupnému odňatiu žaloby.

      49      Rozhodnutím zo 14. marca 2003 Centrale Raad van Beroep rozhodol, že uvedené odňatie porušuje povinnosť, podľa ktorej sa vývoz
         dávok musí povoliť, zakotvenú v článku 5 ods. 1 Dohovoru č. 118 o rovnosti zaobchádzania medzi cudzincami a vlastnými štátnymi
         príslušníkmi v oblasti sociálneho zabezpečenia, ktorý 28. júna 1964 prijala v Ženeve Medzinárodná organizácia práce (ďalej
         len „dohovor MOP č. 118“).

      50      Dňa 18. augusta 2003 sa Uwv teda rozhodol priznať žalovaným vo veci samej za obdobie od 1. januára 2001 do 30. júna 2003 doplnkovú
         dávku v plnej výške. Naopak od 1. júla 2003 bolo vyplácanie tejto dávky s konečnou platnosťou zrušené.

      51      Sťažnosti, ktoré proti týmto rozhodnutiam o odňatí podali žalovaní vo veci samej, boli zamietnuté.

      52      Rozsudkami z 19. marca 2004 a z 23. augusta 2004 Rechtbank te Amsterdam vyhlásil súdne žaloby, ktoré podali žalovaní vo veci
         samej, za dôvodné a zrušil uvedené rozhodnutia, pričom zastával názor, že odňatie doplnkovej dávky, ktorú poberali žalovaní
         vo veci samej, je nezlučiteľné nielen s článkom 5 ods. 1 dohovoru MOP č. 118, ale aj s článkom 6 ods. 1 prvým pododsekom rozhodnutia
         č. 3/80 a so zásadou zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti stanovenej v článku 14 Európskeho dohovoru o ochrane
         ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“), v spojení s článkom 1 Dodatkového
         protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Paríži 20. marca 1952 (ďalej len
         „prvý dodatkový protokol“), ako aj s článkom 26 Medzinárodného paktu o občianskych a politických právach, ktorý bol prijatý
         16. decembra 1996 Valným zhromaždením OSN a nadobudol platnosť 23. marca 1976.

      53      Uwv teda podal proti uvedeným rozsudkom odvolanie na Centrale Raad van Beroep.

      54      Po tom, čo Centrale Raad van Beroep rovnako ako Rechtbank te Amsterdam konštatoval – bez toho, aby k tomu strany sporu, ktorý
         prejednáva, vzniesli námietky –, že doplnková dávka vyplácaná podľa WAO, ktorej priznanie nezávisí od individuálneho posúdenia
         osobných potrieb žiadateľa, sa musí považovať za dávku v invalidite v zmysle článku 4 ods. 1 písm. b) rozhodnutia č. 3/80,
         a patrí tak do vecnej pôsobnosti tohto posledného uvedeného rozhodnutia, si však kladie otázku týkajúcu sa priameho účinku,
         ako aj dosahu článku 6 ods. 1 prvého pododseku uvedeného rozhodnutia v rozsahu, v akom je zákaz podmienok týkajúcich sa bydliska,
         ktorý je obsiahnutý v tomto ustanovení, stanovený absolútne, zatiaľ čo po dátume prijatia rozhodnutia č. 3/80 bolo nariadenie
         č. 1408/71 zmenené a doplnené v tom zmysle, že ten istý zákaz sa za určitých podmienok na osobitné nepríspevkové dávky neuplatní.

      55      Vnútroštátny súd má navyše určité pochybnosti, pokiaľ ide o výklad zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti
         v rámci pridruženia Turecka k EHS.

      56      V tejto súvislosti, ako už rozhodol Rechtbank te Amsterdam, sa nemožno v prejednávanej veci účinne odvolávať na pravidlo rovnosti
         zaobchádzania, ktoré je zakotvené v článku 3 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80, keďže toto ustanovenie sa vzťahuje len na „osoby
         s bydliskom na území jedného z členských štátov“ [neoficiálny preklad], pričom žalovaní vo veci samej majú odteraz svoje bydlisko v Turecku. Inak by to však bolo v prípade článku 9 dohody o pridružení,
         ktorý podobnú výhradu neobsahuje.

      57      Medzi účastníkmi konania vo veci samej je nesporné, že tento posledný uvedený článok má priamy účinok. Z ustálenej judikatúry
         navyše vyplýva, že zakazuje nielen priamu diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti, ale aj akúkoľvek nepriamu formu diskriminácie,
         ktorá pri uplatnení iných rozlišovacích kritérií v skutočnosti vedie k rovnakému výsledku.

      58      Centrale Raad van Beroep v prejednávanej veci poukazuje na existenciu dvoch odlišných foriem nepriameho rozlišovania na základe
         štátnej príslušnosti vyplývajúcej z článku 4a TW, ktoré treba posúdiť oddelene, pokiaľ ide o ich prípadné odôvodnenie.

      59      Po prvé je pravdepodobné, že počet oprávnených osôb s inou než holandskou štátnou príslušnosťou, medzi ktorými je veľká skupina
         tureckých štátnych príslušníkov, ktorí už nemajú nárok na doplnkovú dávku podľa TW, pretože už nemajú bydlisko Holandsku,
         bude vyšší než počet oprávnených osôb s holandskou štátnou príslušnosťou, ktoré majú naďalej najčastejšie bydlisko na holandskom
         území.

      60      V tejto súvislosti Holandské kráľovstvo odôvodňuje zrušenie možnosti vývozu doplnkovej dávky vyplácanej podľa TW na základe
         údajne problematického zachovania nároku z hľadiska vykonávania kontroly osobnej a majetkovej situácie oprávnených osôb, ktoré
         nemajú bydlisko v Holandsku, financovania tejto dávky z verejného rozpočtu, ďalej vôle vnútroštátneho normotvorcu vrátiť sa
         späť k podstate ľudového poistenia, čiže k službe verejného záujmu pre obyvateľstvo bývajúce na území daného štátu, ako aj
         na základe osobitnej povahy TW určenej na doplnenie dávky sociálneho zabezpečenia do výšky minimálnej mzdy v Holandsku.

      61      Pokiaľ ide o zachovanie nároku, vnútroštátny súd zdôrazňuje, že s Tureckom bola uzatvorená bilaterálna dohoda, ktorá stanovuje
         možnosti kontroly v tomto štáte. Centrale Raad van Beroep sa preto pýta, či ostatné dôvody, ktoré v podstate súvisia s finančnými
         dôvodmi, môžu byť dostatočným dôvodom na rozdielne zaobchádzanie, o ktoré ide v spore, ktorý prejednáva.

      62      Po druhé existuje nepriame rozlišovanie na základe štátnej príslušnosti, pretože doplnková dávka vyplácaná žalovaným vo veci
         samej bola s účinnosťou od 1. júla 2003 úplne odňatá, a to z dôvodu, že dotknuté osoby majú bydlisko v Turecku, pričom prechodný
         režim sa na účely postupného odňatia tejto dávky poskytovanej oprávneným osobám so štátnou príslušnosťou členského štátu EÚ
         a niektorých tretích krajín, ktoré však majú bydlisko na území Európskej únie, začal uplatňovať až od roku 2007.

      63      Uwv v tejto súvislosti tvrdil, že predmetné rozlišovanie sa musí analyzovať s ohľadom na obmedzené ciele dohody o pridružení,
         ktoré spočívajú v postupnom dosiahnutí voľného pohybu tureckých pracovníkov a v pretrvávajúcom a vyrovnanom posilňovaní hospodárskych
         vzťahov medzi členskými štátmi a Tureckom. Článku 9 dohody o pridružení preto nemožno priznať ten istý dosah, aký sa priznáva
         článku 12 ES.

      64      Vnútroštátny súd má však pochybnosť, či tento dôvod predstavuje dostatočné odôvodnenie zisteného rozdielneho zaobchádzania.
         Dodáva, že v rámci výkladu článku 9 dohody o pridružení, si takisto želá, aby boli objasnené relevantné skutočnosti, ktoré
         by mu umožnili posúdiť súlad predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy s takými základnými právami, ako sú práva zaručené EDĽP
         a prvým dodatkovým protokolom, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor.

      65      Za týchto podmienok Centrale Raad van Beroep rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Obsahuje článok 6 ods. 1 [prvý pododsek] rozhodnutia č. 3/80 so zreteľom na znenie, zmysel a účel rozhodnutia č. 3/80 a dohody
         [o pridružení] jasnú a jednoznačnú povinnosť, ktorej splnenie alebo účinky nezávisia od vydania ďalšieho aktu, takže ide o ustanovenie
         s priamym účinkom?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
      a)      Treba pri použití článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 nejakým spôsobom zohľadniť zmeny, ktoré boli po 19. septembri 1980 vykonané
         v nariadení č. 1408/71, pokiaľ ide o osobitné nepríspevkové dávky?

      b)      Je v tejto súvislosti dôležitý článok 59 dodatkového protokolu k dohode o pridružení?
      3.      Má sa článok 9 dohody o pridružení vykladať v tom zmysle, že bráni použitiu takej právnej úpravy členského štátu, akou je
         článok 4a holandského TW, ktorá vedie k nepriamemu rozdielnemu zaobchádzaniu na základe štátnej príslušnosti,

      –        po prvé preto, lebo na základe tejto úpravy počet osôb s inou než holandskou štátnou príslušnosťou, medzi nimi aj veľká skupina
         tureckých štátnych príslušníkov, ktoré (už) nemajú nárok na doplnkovú dávku z dôvodu, že už nemajú bydlisko v Holandsku, bude
         vyšší než počet osôb s holandskou štátnou príslušnosťou,

      –        po druhé preto, lebo na základe tejto úpravy boli tureckým štátnym príslušníkom, ktorí majú bydlisko v Turecku, s účinnosťou
         od 1. júla 2003 odňaté doplnkové dávky, zatiaľ čo osobám so štátnou príslušnosťou niektorého z členských štátov EÚ a osobám
         so štátnou príslušnosťou tretích [krajín], pokiaľ zostávajú na území EÚ, boli doplnkové dávky (postupne) odňaté až s účinnosťou
         od 1. januára 2007?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      66      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 má v členských štátoch
         priamy účinok.

      67      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí byť ustanovenie dohody uzatvorenej Spoločenstvom s tretími štátmi považované
         za priamo uplatniteľné, ak vzhľadom na svoje znenie, ako aj na predmet a povahu tejto dohody, obsahuje jasnú a presnú povinnosť,
         ktorej splnenie alebo účinky nezávisia od vydania žiadneho ďalšieho aktu. Rovnaké podmienky sa uplatnia v prípade, ak ide
         o určenie, či ustanovenia rozhodnutia Asociačnej rady môžu mať priamy účinok (pozri najmä rozsudok zo 4. mája 1999, Sürül,
         C‑262/96, Zb. s. I‑2685, bod 60 a citovanú judikatúru).

      68      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 s ohľadom na svoje znenie jasne, presne a bezpodmienečne zakotvuje zákaz
         pre členské štáty znížiť, upraviť, pozastaviť, odňať alebo konfiškovať dávky, ktoré toto ustanovenie vymenúva z dôvodu, že
         oprávnená osoba má bydlisko v Turecku alebo na území iného členského štátu, než v ktorom má sídlo inštitúcia, ktorá ich má
         vyplácať.

      69      Ako správne zdôraznila Európska komisia, toto pravidlo stanovuje určitú povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, a to
         zákaz akéhokoľvek obmedzenia uloženého v súvislosti s vývozom práv, ktoré dotknutí tureckí štátni príslušníci získali podľa
         právnych predpisov členského štátu. Osoba podliehajúca súdnej právomoci sa teda môže na takúto povinnosť odvolávať pred vnútroštátnym
         súdom a žiadať od neho, aby neuplatnil ustanovenia členského štátu, ktoré sú v rozpore s týmto zákazom, bez toho, aby sa na
         tento účel vyžadovalo prijatie doplňujúcich vykonávacích opatrení (pozri analogicky rozsudok Sürül, už citovaný, bod 63).

      70      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 má tak povahu, ktorá sa jasne odlišuje od povahy charakterizujúcej technické
         ustanovenia pre koordináciu rôznych vnútroštátnych právnych úprav v oblasti sociálneho zabezpečenia, ako sú pravidlá uvedené
         v článkoch 12 a 13 toho istého rozhodnutia, o ktoré išlo vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 10. septembra 1996, Taflan‑Met
         a i. (C‑277/94, Zb. s. I‑4085), a o ktorých Súdny dvor rozhodol, že na území členských štátov nemajú priamy účinok, keďže
         Rada neprijala nevyhnutné doplňujúce vykonávacie opatrenia.

      71      Predchádzajúci výklad nespochybňuje skutočnosť, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 spresňuje, že zákaz podmienok
         týkajúcich sa bydliska, ktorý stanovuje, vyvoláva účinky, „pokiaľ nie je v tomto rozhodnutí ustanovené inak“ [neoficiálny preklad]. V tejto súvislosti totiž stačí uviesť, že toto rozhodnutie nestanovuje nijakú odchýlku alebo obmedzenie zákazu podmienok
         týkajúcich sa bydliska stanoveného v uvedenom ustanovení.

      72      Navyše z dôvodov, ktoré sú totožné s dôvodmi uvedenými v bodoch 70 až 72 už citovaného rozsudku Sürül, konštatovanie, že článok
         6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 môže priamo upravovať postavenie jednotlivcov, nespochybňuje preskúmanie predmetu
         a povahy dohody o pridružení, na ktorú sa toto ustanovenie vzťahuje.

      73      Z toho vyplýva, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 stanovuje presné a bezpodmienečné pravidlo, ktoré je
         dostatočne operatívne na to, aby ho uplatnil vnútroštátny súd, a je teda spôsobilé upraviť právne postavenie jednotlivcov.

      74      Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 sa musí vykladať v tom
         zmysle, že má priamy účinok, takže tureckí štátni príslušníci, na ktorých sa toto ustanovenie uplatní, sú oprávnení odvolávať
         sa priamo na toto ustanovenie pred súdmi členských štátov, aby tak vylúčili uplatnenie vnútroštátnych právnych noriem, ktoré
         sú s týmto ustanovením v rozpore.

       O druhej otázke
      75      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 sa musí vykladať
         v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, akou je úprava uvedená v článku 4a TW, keď odníma nárok na doplnkovú
         dávku k invalidnému dôchodku priznanú podľa vnútroštátnych právnych predpisov, lebo príjemcovia tejto dávky už nemajú bydlisko
         na území uvedeného štátu.

      76      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 zakotvuje zásadu zákazu podmienok
         týkajúcich sa bydliska v súvislosti s dávkami sociálneho zabezpečenia, ktoré stanovuje, medzi ktorými sú uvedené peňažné dávky
         v invalidite.

      77      Ako vyplýva z vnútroštátneho rozhodnutia, účastníci konania vo veci samej uznávajú, že taká sociálna dávka, akou je doplnková
         dávka vyplácaná na základe takého systému sociálneho zabezpečenia, ako je systém stanovený WAO, sa musí považovať za dávku
         v invalidite v zmysle článku 4 ods. 1 písm. b) rozhodnutia č. 3/80, a patrí teda do vecnej pôsobnosti článku 6 ods. 1 prvého
         pododseku tohto istého rozhodnutia.

      78      Navyše je nesporné, že žalovaní vo veci samej sú tureckí štátni príslušníci, ktorí legálne bývali a pracovali na území členského
         štátu. Keďže počas určitého obdobia vykonávali činnosti ako zamestnanci, získali podľa právnych predpisov hostiteľského členského
         štátu nárok na sociálne dávky. V prejednávanej veci ide o invalidný dôchodok, pretože dotknuté osoby nie sú schopné pokračovať
         v práci, ako aj o doplnkovú dávku stanovenú TW, pretože výška dôchodku, na ktorý mali nárok, bola nižšia ako minimálna mzda.
         V súlade s článkom 39 ods. 4 dodatkového protokolu, ktorý stanovuje možnosť vývozu starobných, invalidných a pozostalostných
         dôchodkov nadobudnutých v členských štátoch, im boli tieto dve dávky počas určitého časového rámca skutočne vyplácané, a to
         aj v Turecku potom, čo sa doň vrátili.

      79      Za týchto podmienok patria žalovaní vo veci samej do osobnej pôsobnosti článku 6 ods. 1 prvého pododseku rozhodnutia č. 3/80
         ako pracovníci s tureckou štátnou príslušnosťou, ktorí sú príjemcovia peňažných dávok v invalidite nadobudnutých podľa právnych
         predpisov členského štátu a ktorí majú v súčasnosti bydlisko v Turecku.

      80      Treba dodať, ako už bolo uvedené v bode 71 tohto rozsudku, že rozhodnutie č. 3/80 nestanovuje nijakú odchýlku od zákazu podmienok
         týkajúcich sa bydliska stanoveného v článku 6 ods. 1 prvom pododseku tohto rozhodnutia ani jeho obmedzenie.

      81      Vzhľadom na predchádzajúce sú splnené všetky podmienky, ktoré sa vyžadujú na uplatnenie článku 6 ods. 1 prvého pododseku rozhodnutia
         č. 3/80 na takú situáciu, akou je situácia vo veci samej.

      82      Z toho vyplýva, že takí tureckí štátni príslušníci, akí sú žalovaní vo veci samej, sa môžu platne odvolávať na článok 6 ods. 1
         prvého odseku rozhodnutia č. 3/80, keď požadujú, aby im bola v Turecku naďalej vyplácaná doplnková dávka, ktorú poberajú podľa
         WAO.

      83      Na toto konštatovanie nemá vplyv okolnosť, že pokiaľ ide o takú sociálnu dávku, akou je doplnková dávka podľa WAO, súčasný
         systém stanovený nariadením č. 1408/71 sa líši od systému zavedeného rozhodnutím č. 3/80.

      84      Nariadenie č. 1408/71 bolo totiž od prijatia nariadenia č. 1247/92 zmenené a doplnené. Od nadobudnutia účinnosti posledného
         uvedeného nariadenia, čiže od 1. júna 1992, boli osobitné nepríspevkové peňažné dávky rovnakého druhu, ako je doplnková dávka,
         výslovne zahrnuté do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 1408/71 na základe článku 4 ods. 2a písm. a) tohto nariadenia.

      85      Od tohto dátumu bol navyše nariadením č. 1247/92 vložený do nariadenia č. 1408/71 nový článok 10a, ktorý zaviedol výnimku
         z povinnosti vývozu dávok stanovených v článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1408/71.

      86      Okrem toho nariadením č. 647/2005 bol TW, zmenený a doplnený v roku 2000 BEU, zaradený do zoznamu osobitných nepríspevkových
         dávok v zmysle článku 4a nariadenia č. 1408/71, ktorý je uvedený v prílohe IIa nariadenia č. 1408/71, zmeneného a doplneného
         nariadením č. 1247/92, na ktoré sa v súlade s článkom 10a nariadenia č. 1408/71 neuplatňuje povinnosť vývozu stanovená v článku
         10 tohto nariadenia.

      87      Na tomto základe Holandské kráľovstvo pristúpilo k odňatiu nároku na doplnkovú dávku, ktorú TW pôvodne stanovoval pre občanov
         Únie v prípade, že príjemcovia už nemajú bydlisko na holandskom území.

      88      Za takých okolností, o aké ide vo veci samej, však situáciu, keď bývalí tureckí migrujúci pracovníci, ktorí sa vrátili do
         Turecka, naďalej poberajú podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku rozhodnutia č. 3/80 takú sociálnu dávku, akou je doplnková
         dávka, zatiaľ čo táto dávka je odňatá občanom Únie, ktorí nemajú bydlisko na území členského štátu, ktorý ju priznáva, nemožno
         považovať za nezlučiteľnú s požiadavkami článku 59 dodatkového protokolu, podľa ktorého sa tureckí štátni príslušníci nemôžu
         nachádzať vo výhodnejšom postavení, ako je postavenie občanov Únie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 19. februára 2009,
         Soysal a Savatli, C‑228/06, Zb. s. I‑1031, bod 61).

      89      Článok 39 ods. 4 toho istého dodatkového protokolu totiž jednak výslovne stanovuje vývoz niektorých dávok sociálneho zabezpečenia
         do Turecka, vrátane dôchodkov a invalidných dôchodkov nadobudnutých pracovníkmi s tureckou štátnou príslušnosťou podľa právnych
         predpisov jedného alebo viacerých členských štátov.

      90      Ďalej článok 2 prvá zarážka rozhodnutia č. 3/80 zahŕňa do pôsobnosti tohto rozhodnutia tureckých pracovníkov, na ktorých „sa
         vzťahovali“ [neoficiálny preklad] právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov bez akéhokoľvek iného spresnenia, pričom pokiaľ ide o rodinných
         príslušníkov týchto pracovníkov, v druhej zarážke toho istého článku 2 sa vyžaduje, aby títo rodinní príslušníci „mali bydlisko
         na území jedného z členských štátov“ [neoficiálny preklad].

      91      Navyše, pokiaľ by sa v rámci rozhodnutia č. 3/80 uplatnil vo vzťahu k osobitne nepríspevkovým dávkam v súčasnosti platný režim
         podľa nariadenia č. 1408/71, viedlo by to k zmene uvedeného rozhodnutia, hoci takáto právomoc je v súlade s článkami 8 a 22
         dohody o pridružení vyhradená len Asociačnej rade.

      92      Nakoniec treba konštatovať, že žalovaní vo veci samej sa potom, ako sa stali v hostiteľskom členskom štáte invalidnými, vrátili
         do Turecka.

      93      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pritom nemôže turecký štátny príslušník, ktorý pôsobil na legálnom trhu práce v členskom
         štáte v zmysle článku 6 rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji pridruženia prijatého Asociačnou radou, ktorá bola
         zriadená dohodou o pridružení, vyvodzovať z tohto rozhodnutia právo na ďalší pobyt na území tohto štátu po tom, ako utrpel
         pracovný úraz, ktorý mal za následok jeho trvalú pracovnú neschopnosť, ktorá ho s konečnou platnosťou vylučuje z trhu práce
         (pozri rozsudok zo 6. júna 1995, Bozkurt, C‑434/93, Zb. s. I‑1475, bod 42).

      94      Za týchto okolností nemožno platne tvrdiť, že dotknuté osoby opustili územie hostiteľského členského štátu na základe vlastnej
         vôle a bez legitímnych dôvodov a že takéto správanie viedlo k strate práv nadobudnutých na základe dohody o pridružení medzi
         EHS a Tureckom (pozri najmä rozsudok zo 4. februára 2010, Genc, C‑14/09, Zb. s. I‑931, bod 42).

      95      Situáciu takých tureckých bývalých migrujúcich pracovníkov, ako sú žalovaní vo veci samej, pokiaľ sa vrátili do Turecka po
         tom, čo stratili svoje právo na pobyt v hostiteľskom členskom štáte z dôvodu, že sa v uvedenom členskom štáte stali invalidnými,
         nemožno na účely uplatnenia článku 59 dodatkového protokolu úspešne porovnávať so situáciou občanov Únie, pretože vzhľadom
         na to, že títo občania Únie sú držiteľmi práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, a zachovávajú
         si tak právo na pobyt v členskom štáte, ktorý im priznáva predmetnú dávku, sa jednak môžu rozhodnúť, že opustia územie tohto
         členského štátu, čím stratia nárok na túto dávku, a jednak majú právo sa do dotknutého členského štátu kedykoľvek vrátiť (pozri
         analogicky rozsudky z 18. júla 2007, Derin, C‑325/05, Zb. s. I‑6495, bod 68, ako aj z 22. decembra 2010, Bozkurt, C‑303/08,
         Zb. s. I‑13445, bod 45).

      96      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia
         č. 3/80 sa musí vykladať v tom zmysle, že za takých okolností, o aké ide vo veci samej, bráni právnej úprave členského štátu,
         ktorá tak ako článok 4a TW odníma nárok na takú dávku, ako je doplnková dávka priznaná podľa vnútroštátnych právnych predpisov
         tureckým bývalým migrujúcim pracovníkom, keďže títo pracovníci sa vrátili do Turecka po tom, čo v hostiteľskom členskom štáte
         stratili svoje právo na pobyt z dôvodu, že sa v uvedenom členskom štáte stali invalidnými.

       O tretej otázke
      97      Tretia otázka položená vnútroštátnym súdom sa v podstate týka dosahu zásady rovnosti zaobchádzania, tak ako je zakotvená v článku
         9 dohody o pridružení, ktorý zakazuje akúkoľvek diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti „v súlade s prípadnými osobitnými
         ustanoveniami prijatými [Asociačnou radou] pri uplatnení článku 8“ tej istej dohody v takom prípade, o aký ide vo veci samej.

      98      Podľa judikatúry Súdneho dvora článok 3 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80 predstavuje vykonanie a konkretizáciu všeobecnej zásady
         zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti stanovenej v článku 9 dohody o pridružení v osobitnej oblasti sociálneho
         zabezpečenia (pozri rozsudky Sürül, už citovaný, bod 64; zo 14. marca 2000, Kocak a Örs, C‑102/98 a C‑211/98, Zb. s. I‑1287,
         bod 36, ako aj z 28. apríla 2004, Öztürk, C‑373/02, Zb. s. I‑3605, bod 49).

      99      Článok 3 ods. 1 rozhodnutia č. 3/80, ako vyplýva z jeho znenia, sa uplatní „pokiaľ osobitné ustanovenia [uvedeného] rozhodnutia
         neustanovujú inak“ [neoficiálny preklad].

      100    Článok 6 ods. 1 prvý pododsek toho istého rozhodnutia však predstavuje také osobitné ustanovenie, o ktorého dosahu už Súdny
         dvor v rámci prvej a druhej otázky rozhodol.

      101    Vzhľadom na predchádzajúce treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 9 dohody o pridružení sa na takú situáciu, o akú
         ide vo veci samej, neuplatní.

       O trovách
      102    Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia Asociačnej rady č. 3/80 z 19. septembra 1980 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
            členských štátov Európskych spoločenstiev na tureckých pracovníkov a ich rodinných príslušníkov [neoficiálny preklad] sa má vykladať v tom zmysle, že má priamy účinok, takže tureckí štátni príslušníci, na ktorých sa toto ustanovenie uplatní,
            sú oprávnení odvolávať sa priamo na toto ustanovenie pred súdmi členských štátov, aby tak vylúčili uplatnenie vnútroštátnych
            právnych noriem, ktoré sú s týmto ustanovením v rozpore.
      2.      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek rozhodnutia č. 3/80 sa má vykladať v tom zmysle, že za takých okolností, o aké ide vo veci samej,
            bráni právnej úprave členského štátu, ktorá tak ako článok 4a zákona o doplnkových dávkach (Toeslagenwet) zo 6. novembra 1986
            odníma nárok na takú dávku, ako je príplatok k invalidnému dôchodku priznaný podľa vnútroštátnych právnych predpisov tureckým
            bývalým migrujúcim pracovníkom, keďže títo pracovníci sa vrátili do Turecka po tom, čo v hostiteľskom členskom štáte stratili
            svoje právo na pobyt z dôvodu, že sa v tomto členskom štáte stali invalidnými.
      3.      Článok 9 Dohody o pridružení medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963
            v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na druhej strane, a ktorá bola uzavretá,
            schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 sa na takú situáciu, o akú ide vo
            veci samej, neuplatní.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 4. februára 1970. # August Joseph van Eick proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 13-69.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 12. decembra 2000. # Michel Hautem proti Európskej investičnej banke. # Úradníci - Odvolanie. # Vec T-11/00.