title: Rozsudok Súdneho dvora z 24. júla 2003.#Altmark Trans GmbH a Regierungspräsidium Magdeburg proti Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, za účasti Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko.#Vec C-280/00.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 24. júla 2003 (*)

      „Nariadenie (EHS) č. 1191/69 – Prevádzkovanie pravidelnej mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy – Verejné subvencie – Pojem štátnej pomoci – Kompenzácia predstavujúca protihodnotu za povinnosti služby vo verejnom záujme“
      Vo veci C‑280/00,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES, ktorým Bundesverwaltungsgericht
         (Nemecko) navrhuje, aby v súvislosti s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi

      Altmark Trans GmbH,
      Regierungspräsidium Magdeburg
      a
      Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH,
      za účasti:
      Oberbundesanwalt beim Bundesverwaltungsgericht,
      Súdny dvor rozhodol o výklade článkov 92 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ES) a 77 Zmluvy ES (teraz článok 73 ES), ako
         aj nariadenia Rady (EHS) č. 1191/69 z 26. júna 1969 o postupe členských štátov, ktorý sa týka záväzkov obsiahnutých v koncepcii
         služieb vo verejnom záujme v oblasti železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej dopravy (Ú. v. ES L 156, s. 1; Mim. vyd.
         07/001, s. 19) zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 1893/91 z 20. júna 1991 (Ú. v. ES L 169, s. 1; Mim. vyd. 07/001,
         s. 314),

      SÚDNY DVOR
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr J.‑P. Puissochet, M. Wathelet, R. Schintgen a C. W. A. Timmermans
         (spravodajca), sudcovia C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, P. Jann, V. Skouris, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr,
         J. N. Cunha Rodrigues a A. Rosas,

      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: D. Louterman-Hubeau, vedúca oddelenia, neskôr H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Altmark Trans GmbH, v zastúpení: M. Ronellenfitsch, Rechtsanwalt,
      –        Regierungspräsidium Magdeburg, v zastúpení: L.‑H. Rode, splnomocnený zástupca,
      –        Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, v zastúpení: C. Heinze, Rechtsanwalt,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Wolfcarius a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli Altmark Trans GmbH, v zastúpení: M. Ronellenfitsch, Regierungspräsidium
         Magdeburg, v zastúpení: L.‑H. Rode, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, v zastúpení: C. Heinze, Komisia Európskych spoločenstiev,
         v zastúpení: M. Wolfcarius a D. Triantafyllou, na pojednávaní zo 6. novembra 2001,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. marca 2002,
      so zreteľom na uznesenie o znovuotvorení ústnej časti konania z 18. júna 2002,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli Altmark Trans GmbH, v zastúpení: M. Ronellenfitsch, Regierungspräsidium
         Magdeburg, v zastúpení: S. Karnop, splnomocnený zástupca, Nahverkehrsgesellschaft Altmark GmbH, v zastúpení: C. Heinze, nemecká
         vláda, v zastúpení: M. Lumma, splnomocnený zástupca, dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca, španielska
         vláda, v zastúpení: R. Sillva de Lapuerta, splnomocnená zástupkyňa, francúzska vláda, v zastúpení: F. Million, splnomocnený
         zástupca, holandská vláda, v zastúpení: N. A. J. Bel, splnomocnený zástupca, vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: J. E. Collins,
         splnomocnený zástupca, za právnej pomoci E. Sharpston, QC a Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Wolfcarius a D. Triantafyllou,
         na pojednávaní z 15. októbra 2002,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 19. marca 2002,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 6. apríla 2000 doručeným Súdnemu dvoru 14. júla 2000 Bundesverwaltungsgericht položil v zmysle článku 234 ES prejudiciálnu
         otázku týkajúcu sa výkladu článku 92 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ES) a článku 77 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok
         73 ES), ako aj nariadenia Rady (EHS) č. 1191/69 z 26. júna 1969 o postupe členských štátov, ktorý sa týka záväzkov obsiahnutých
         v koncepcii služieb vo verejnom záujme v oblasti železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej dopravy (Ú. v. ES L 156, s. 1;
         Mim. vyd. 07/001, s. 19), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 1893/91 z 20. júna 1991 (Ú. v. ES L 169, s. 1; Mim.
         vyd. 07/001, s. 314, ďalej len „nariadenie č. 1191/69“).

      2        Táto otázka bola položená v rámci sporu medzi spoločnosťou Altmark Trans GmbH (ďalej len „Altmark Trans“) a Nahverkehrsgesellschaft
         Altmark GmbH (ďalej len „Nahverkehrsgesellschaft“) vo veci povolenia na prevádzkovanie autobusových dopravných služieb v Landkreis
         Stendal (Nemecko) a vo veci verejných subvencií na vykonávanie týchto služieb, ktoré Regierungspräsidium Magdeburg (vláda
         oblasti Magdeburg, ďalej len „Regierungspräsidium“) poskytla spoločnosti Altmark Trans.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 92 ods. 1 Zmluvy znie:

      „Ak nie je touto zmluvou ustanovené inak, pomoc poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov,
         ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu
         určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná so spoločným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.“

      4        Článok 74 Zmluvy (teraz článok 70 ES), ktorý je zaradený do Hlavy IV tretej časti venovanej doprave uvádza, že členské štáty
         sledujú napĺňanie cieľov Zmluvy v oblasti upravenej touto hlavou prostredníctvom spoločnej dopravnej politiky.

      5        Článok 77 Zmluvy, ktorý je súčasťou Hlavy IV uvádza, že pomoc je s touto Zmluvou zlučiteľná, ak slúži na koordináciu dopravy
         alebo tvorí náhrady za plnenie niektorých záväzkov súvisiacich so službami vo verejnom záujme.

      6        Nariadenie č. 1191/69 je rozdelené na šesť oddielov, z ktorých prvý obsahuje všeobecné ustanovenia (články 1 a 2), druhý sa
         týka spoločných zásad pre zrušenie alebo zachovanie záväzkov služieb vo verejnom záujme (články 3 až 8), tretí pojednáva o uplatnení
         dopravných sadzieb a podmienok uložených v záujme jednej alebo viacerých presne vymedzených kategórií osôb na osobnú dopravu
         (článok 9), štvrtý sa týka spoločných postupov pri náhrade (články 10 až 13), piaty sa týka zmlúv služby vo verejnom záujme
         (článok 14) a šiesty obsahuje záverečné ustanovenia (články 15 až 20).

      7        Článok 1 tohto nariadenia ustanovuje:

      „1.      Toto nariadenie sa vzťahuje na dopravné podniky, ktoré vykonávajú služby v železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej doprave.
      Členské štáty môžu vylúčiť z rámca pôsobnosti tohto nariadenia akékoľvek podniky, ktorých činnosť je obmedzená výlučne na
         prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.

      2.      Pre účely tohto nariadenia:
      –        ,mestská a prímestská doprava‘ znamená dopravu uspokojujúce potreby mestského centra alebo mestskej aglomerácie a dopravné
         potreby medzi ním a okolitými oblasťami,

      –        ,regionálna doprava‘ znamená dopravné služby vykonávané za účelom uspokojenia dopravných potrieb regiónu.
      3.      Príslušné orgány členských štátov zrušia všetky záväzky z koncepcie služby vo verejnom záujme, definovanej v tomto nariadení,
         ktoré sú ukladané pre železničnú, cestnú a vnútrozemskú vodnú dopravu.

      4.      Na zabezpečenie primeraných dopravných služieb, ktoré zohľadňujú sociálne a ekologické faktory a plánovanie mesta a krajiny
         alebo pri možnosti ponuky určitého cestovného pre určité kategórie cestujúcich, môžu príslušné orgány členských štátov uzavrieť
         zmluvy o poskytovaní služieb vo verejnom záujme s dopravnými podnikmi. Podmienky a podrobnostiach takýchto zmlúv sú stanovené
         v oddieli V.

      5.      Príslušné orgány členských štátov však môžu zachovať alebo uložiť záväzky služby vo verejnom záujme podľa článku 2 pre mestskú,
         prímestskú a regionálnu osobnú dopravu. Podmienky a podrobnosti o prevádzke, vrátane spôsobov náhrad sú stanovené v oddieloch
         II., III. a IV.

      ...
      6.      Okrem toho sa môžu príslušné orgány členských štátov rozhodnúť, že nebudú uplatňovať ods. 3 a 4 v oblasti osobnej dopravy
         na dopravné sadzby a podmienky uložené v záujme jednej alebo viacerých konkrétnych kategórií osôb.“

      8        Článok 6 ods. 2 nariadenia č. 1191/69 znie nasledovne:

      „Rozhodnutia zachovať záväzok služby vo verejnom záujme alebo jeho časť, alebo ho zrušiť na konci stanoveného obdobia, musia
         zahŕňať aj ustanovenie zabezpečujúce náhradu za finančné bremeno, ktoré z tohto vyplýva; výška náhrady sa stanoví podľa spoločných
         postupov, ktoré sú uvedené v článkoch 10 až 13.“

      9        Článok 9 ods. 1 toho istého nariadenia ustanovuje:

      „Výška náhrady vzhľadom na finančné bremeno pripadajúce na podniky z dôvodu uplatnenia dopravných sadzieb a podmienok na osobnú
         dopravu, ktoré sú uložené v záujme jednej alebo viacerých presne vymedzených kategórií osôb, sa určí v súlade s spoločnými
         postupmi stanovenými v článkoch 11 až 13.“

      10      Článok 17 ods. 2 nariadenia č. 1191/69 znie:

      „Náhrada vyplatená podľa tohto nariadenia je vyňatá z predbežného informačného postupu, ktorý je uvedený v článku 93 ods. 3
         Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva.

      Členské štáty bezodkladne predložia Komisii podrobnosti o náhradách za finančné bremeno, roztriedené podľa jednotlivých kategórií
         záväzkov, pripadajúce na dopravné podniky z dôvodu zachovania záväzkov služby vo verejnom záujme podľa článku 2 alebo z použitia
         dopravných sadzieb a podmienok pre osobnú dopravu, ktoré boli uložené v záujme jednej alebo viacerých presne vymedzených kategórií
         osôb.“

       Vnútroštátna právna úprava
      11      Verordnung zur Festlegung des Anwedungsberireiches der Verordnung (EWG) Nr. 1191/69 in der Fassung Verordnung (EWG) Nr. 1893/91
         im Straßenpersonenverkehr (výnos týkajúci sa uplatňovania nariadenia č. 1191/69 v znení vyplývajúcom z nariadenia č. 1893/91,
         týkajúceho sa cestnej prepravy osôb) federálneho ministra dopravy z 31. júla 1992 (BGBI. 1992 I, s. 1442) v znení vyplývajúcom
         zo zmien a doplnení z 29. novembra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 3630) celkovo odkladá až do 31. decembra 1995 v prípade verejnej
         dopravy cestujúcich uplatňovanie nariadenia č. 1191/69 vo vzťahu k dopravným podnikom, ktorých činnosť je obmedzená výlučne
         na prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.

      12      Ustanovenia § 2 ods. 1 a § 1 ods. 1 Personenbeförderungsgesetz (zákon týkajúci sa pozemnej dopravy osôb, ďalej len „PBefG“)
         ustanovujú, že preprava osôb cestnými vozidlami v rámci pravidelne poskytovaných služieb podlieha v Nemecku vydaniu povolenia.
         Toto povolenie zaväzuje prepravcu vyberať cestovné iba na základe tarify schválenej úradom, ktorý vydá povolenie, dodržiavať
         schválený grafikon a dodržiavať povinnosti pre prevádzku prepravy, ktoré mu vyplývajú zo zákona.

      13      Až do 31. decembra 1995, podmienky udelenia povolenia na prevádzkovanie pravidelnej autobusovej dopravy boli upravené jedine
         § 13 PBefG. Toto ustanovenie určuje tiež podmienky čo sa týka finančnej schopnosti ako aj spoľahlivosti dopravného podniku
         a ukladá odmietnuť vydanie povolenia, ak predmetné služby sú takej povahy, že môžu negatívne ovplyvniť záujmy spoločnosti
         vo veci dopravy. Ak viaceré podniky chcú poskytovať tie isté služby, príslušný orgán musí v súlade s odsekom 3 toho istého
         paragrafu vziať vhodným spôsobom do úvahy perspektívy dlhoročného poskytovania zodpovedajúcich služieb jedným z týchto podnikov.

      14      S účinnosťou od 1. januára 1996, nemecký zákonodarca v § 6 ods. 116 Eisenbahnneuordnungsgesetz (zákon o reštrukturalizácii
         železníc) z 27. decembra 1993 (BGBl 1993 I, s. 2378) zaviedol na účely udeľovania povolení na prevádzkovanie pravidelných
         služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy rozdiel medzi dopravou prevádzkovanou na základe režimu nezávislého financovania
         a dopravou prevádzkovanou v rámci verejného sektoru.

      15      § 8 ods. 4 prvá veta PBefG určuje zásadu, podľa ktorej služby mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy musia byť poskytované
         na základe režimu nezávislého financovania.

      16      Druhá veta tohto paragrafu definuje dopravné služby poskytované v rámci režimu nezávislého financovania ako služby, ktorých
         náklady sú hradené príjmami za poskytnuté dopravné služby, príjmami získanými na základe ustanovení právnych predpisov upravujúcich
         kompenzácie a preplatenie nákladov z dôvodu určitých cenových taríf a organizácie dopravy, ako aj príjmami z iných činností
         podniku v zmysle obchodného práva. Podmienky udelenia povolenia v rámci režimu nezávislého financovania sú definované v § 13
         PBefG, ako to bolo uvedené v bode 13 tohto rozsudku.

      17      § 8 ods. 4 tretia veta PBefG ustanovuje, že nariadenie č. 1191/69 v platnom znení obsahuje referenčné pravidlá, ktoré sa použijú,
         ak nie je možné zabezpečiť vyhovujúce dopravné služby v rámci režimu nezávislého financovania. Podmienky udelenia povolenia
         týkajúce sa dopravných služieb poskytovaných ako verejné služby na základe uvedeného nariadenia sú definované v § 13a PBefG.

      18      V zmysle tohto posledného ustanovenia je potrebné udeliť povolenie vtedy, ak toto povolenie je nevyhnutné na účely zavedenia
         dopravných služieb na základe rozhodnutia orgánu alebo na základe zmluvy v zmysle nariadenia č. 1191/69 a v prípade, keď toto
         povolenie predstavuje pre spoločnosť riešenie, ktoré je najmenej finančne náročné.

       Spor vo veci samej
      19      Spor vo veci samej sa týka vydania povolenia Regierungspräsidium pre spoločnosť Altmark Trans na poskytovanie pravidelných
         dopravných služieb v Landkreis Stendal.

      20      Povolenia boli pôvodne vydané Altmark Trans na obdobie od 25. septembra 1990 do 19. septembra 1994. Rozhodnutím z 27. októbra
         1994 boli vydané nové povolenia platné až do 31. októbra 1996.

      21      Z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Regierungspräsidium v rovnakom čase zamietlo žiadosti o vydanie povolení na prevádzkovanie
         dopravných služieb, ktorú podala spoločnosť Nahverkehrsgesellschaft. Na odôvodnenie svojho rozhodnutia Regierungspräsidium
         uviedol, že Altmark Trans spĺňa podmienky pre vydanie povolenia uvedené v § 13 ods. 1 body 1 a 2 PBefG. Ako starý podnik,
         Altmark Trans požívala v súlade s odsekom 3 tohto istého paragrafu ochranu získaného stavu. Táto ochrana zahŕňala to, že prevádzkovanie
         pravidelných dopravných služieb spoločnosťou, ktorá tieto služby už poskytuje predstavuje lepšiu ponuku na poskytovanie dopravných
         služieb ako ponuka pochádzajúca od novej spoločnosti. Takáto ponuka od novej spoločnosti však nebola. Vzhľadom k deficitu
         0,58 DM na kilometer požiadal Altmark Trans o dodatočné financovanie z verejných zdrojov v najnižšej výške.

      22      V nadväznosti na žiadosť Altmark Trans, Regierungspräsidium predĺžil rozhodnutím z 30. júla 1996 platnosť povolení do 31. októbra
         2002.

      23      Nahverkehrsgesellschaft podala proti rozhodnutiu z 27. októbra 1994 sťažnosť tvrdiac, že Altmark Trans nespĺňala nároky uvedené
         § 13 PBefG. Tvrdila tiež, že Altmark Trans nie je ekonomicky zdravou spoločnosťou, keďže bez verejných subvencií by nemohla
         pokračovať vo svojich podnikateľských aktivitách. Z tohto dôvodu sú povolenia, ktoré jej boli vydané nezákonné. Takisto informácia,
         že Altmark Trans žiada najnižšie subvencie nie je presná. Rozhodnutím z 29. júna 1995 Regierungspräsidium zamietol túto sťažnosť.

      24      Nahverkehrsgesellschaft podala žalobu proti rozhodnutiam Regierungspräsidium z 27. októbra 1994 a 30. júla 1996 na Verwaltungsgericht
         Magdeburg (správny súd v Magdeburgu) (Nemecko). Verwaltungsgericht túto žalobu zamietol.

      25      V odvolacom konaní Oberverwaltungsgericht Sachsen-Anhalt (odvolací správny súd Saska – Anhaltska) vyhovel odvolaniu Nahverkehrsgesellschaft
         a zrušil povolenia pre Altmark Trans. Tento súd tiež uviedol, že v čase kedy bolo prijaté rozhodnutie z 30. júla 1996 zdravý
         ekonomický vývoj Altmark Trans nebol zaručený, keďže tento potreboval subvencie od Landkreis Stendal na prevádzkovanie služieb
         v zmysle vydaných povolení. Okrem iného, odvolací súd usúdil, že poskytnuté subvencie neboli v súlade s právom Spoločenstva
         vzťahujúcim sa na štátnu pomoc tak, ako to vyplývalo z nariadenia č. 1191/69.

      26      V tejto súvislosti Oberverwaltungsgericht uviedol, že Spolková republika Nemecko až k 31. decembru 1995 nevyužila možnosť,
         ktorú dávalo nariadenie č. 1191/69 vylúčiť z jeho pôsobnosti podniky, ktorých činnosť je obmedzená výlučne na prevádzku mestskej,
         prímestskej alebo regionálnej dopravy. Usúdil teda, že po tomto dátume predmetné verejné subvencie boli povolené jedine za
         podmienok uvedených v tomto nariadení. Medzi tieto podmienky patrí nevyhnutnosť určiť podmienky poskytovania verejných služieb
         buď zmluvou alebo správnym aktom kompetentného orgánu. Keďže Landkreis Stendal neuzavrel s Altmark Trans zmluvu a ani neprijal
         vo veci žiadny správny akt v súlade s ustanoveniami uvedeného nariadenia, Oberverwaltungsgericht zhodnotil, že od 1. januára
         1993 Landkreis nebol oprávnený subvenovať Altmark Trans za účelom prevádzkovania služieb pokrytých povoleniami, ktoré mu boli
         vydané.

      27      Altmark Trans podal proti tomuto rozhodnutiu Oberverwaltungsgericht opravný prostriedok „Revision“ na Bundesverwaltungsgericht
         (Spolkový správny súd). Tento uviedol, že ustanovenia § 8 ods. 4 PBefG nastoľujú otázku, či prevádzkovanie pravidelných služieb
         mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy, ktoré je možné vďaka príjmom získaným za poskytované služby, a ktoré závisí od
         verejných subvencií, môže byť v súlade s vnútroštátnym právom považované za prevádzkovanie služieb uskutočnené v rámci režimu
         nezávislého financovania alebo či má byť považované za uskutočnené v rámci režimu verejných služieb.

      28      V tejto súvislosti Bundesverwaltungsgericht považuje uvedené verejné subvencie za také, ktoré spadajú pod pojem „príjmy z iných
         činností podniku v zmysle obchodného práva“ uvedený v § 8 ods. 4 druhá veta PBefG. Použijúc obvyklé postupy výkladu vnútroštátneho
         práva Bundesverwaltungsgericht dospel k záveru, že skutočnosť, že je potrebné poskytovať verejné subvencie nevylučuje, že
         dopravné služby sú poskytované v rámci režimu nezávislého financovania.

      29      Vnútroštátny súd však vyslovil pochybnosti, či články 77 a 92 Zmluvy ako aj nariadenie č. 1191/69 implikujú výklad § 8 ods. 4,
         druhá veta PBefG v súlade s právom Spoločenstva ako tvrdí Oberverwaltungsgericht. Vzhľadom na komplexnosť systému zákazov,
         výnimiek, výnimiek z výnimiek, uvážil, že táto problematika by mala byť objasnená Súdnym dvorom.

       Prejudiciálna otázka
      30      Keďže v prípade, ktorý mu bol predložený je dopad pravidiel Spoločenstva neistý a rozhodnutie o prejudiciálnych otázkach je
         nevyhnutné na vyriešenie sporu vo veci samej, Bundesverwaltungsgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledovnú
         prejudiciálnu otázku:

      „Je uplatňovanie vnútroštátnej úpravy, ktorá oprávňuje, bez dodržiavania oddielov II, III a IV nižšie uvedeného nariadenia,
         vydávať povolenia na poskytovanie služieb v rámci mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy dopravným podnikom závislým
         od subvencií, v rozpore s ustanoveniami článkov [77 a 92 Zmluvy] ES ako aj s nariadením (EHS) č. 1191/69 v znení zmenenom
         a doplnenom nariadením (EHS) č. 1893/91?“

      31      Vnútroštátny súd upresnil, že túto otázku je potrebné chápať ako otázku majúcu tri časti:

      „1.      Sú subvencie s cieľom kompenzovať deficit verejnej služby miestnej osobnej dopravy, predpokladajúc, že sa na ne vzťahuje zákaz
         štátnej pomoci uvedený v článku [92] ods. 1 [Zmluvy] ES] alebo vzhľadom na ich regionálny dopad je potrebné považovať tieto
         subvencie za negatívne ovplyvňujúce obchod medzi členskými štátmi? Je odpoveď na túto otázku závislá od konkrétnej situácie
         a od významu podnikateľských aktivít v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy uvedenej v konkrétnom prípade?

      2.      Dáva článok [77 Zmluvy ES] vo všeobecnosti vnútroštátnemu zákonodarcovi možnosť povoliť poskytovanie verejných subvencií určených
         na kompenzáciu deficitu v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie
         (EHS) č. 1191/69?

      3.      Umožňuje nariadenie (EHS) č. 1191/69 vnútroštátnemu zákonodarcovi schváliť poskytovanie pravidelných služieb mestskej, prímestskej
         a regionálnej dopravy závislé od verejných subvencií bez rešpektovania oddielov II, III a IV tohto nariadenia a požadovať
         dodržiavanie týchto ustanovení iba vtedy, ak je poskytovanie dostatočných dopravných služieb nemožné? Vyplýva táto voľnosť
         nechaná vnútroštátnemu zákonodarcovi z práva vylúčiť z rámca pôsobnosti nariadenia podniky mestskej, prímestskej alebo regionálnej
         dopravy, ktoré mu dáva článok 1 ods. 1 druhý pododsek nariadenia (EHS) č. 1191/69 v znení nariadenia č. 1893/91?“

       Úvodné pripomienky
      32      V spore vo veci samej sa proti vydaniu povolenia pre Altmark Trans namieta iba v rozsahu v akom by táto spoločnosť potrebovala
         verejné subvencie na realizáciu záväzkov v rámci poskytovania verejných služieb vyplývajúcich z týchto povolení. Tento spor
         je hlavne o otázke, či verejné subvencie, ktoré Altmark Trans dostala, boli poskytnuté zákonne.

      33      Vnútroštátny súd po tom, čo konštatoval, že poukázanie verejných subvencií Altmark Trans na poskytovanie služieb uvedených
         v povoleniach v rámci režimu nezávislého financovania nie je v rozpore s vnútroštátnym právom, skúmal, či uvedené subvencie
         sú zlučiteľné s právom Spoločenstva.

      34      Hlavnými ustanoveniami Zmluvy upravujúcimi verejné subvencie sú tie týkajúce sa štátnej pomoci, článok 92 a nasl. Zmluvy.
         Článok 77 Zmluvy zavádza v oblasti dopravy výnimku zo všeobecných pravidiel vzťahujúcich sa na štátnu pomoc uvádzajúc, že
         pomoc je zlučiteľná so Zmluvou, ak slúži na koordináciu dopravy alebo tvorí náhrady za plnenie niektorých záväzkov súvisiacich
         so službou vo verejnom záujme.

      35      Je potrebné konštatovať, že Rada prijala nariadenie č. 1191/69 na základe článku 75 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 71 ES)
         a článku 94 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 89 ES) teda ako na základe ustanovení Zmluvy týkajúcich sa spoločnej dopravnej
         politiky tak aj na základe ustanovení týkajúcich sa štátnej pomoci.

      36      Nariadenie č. 1191/69 zavádza európsky režim vzťahujúci sa na záväzky verejných služieb v oblasti dopravy. V zmysle jeho článku
         1 ods. 1 druhého pododseku však členské štáty môžu vylúčiť z rámca pôsobnosti tohto nariadenia akékoľvek podniky, ktorých
         činnosť je obmedzená výlučne na prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.

      37      Za týchto podmienok je potrebné najprv skúmať, či nariadenie č. 1191/69 sa vzťahuje na predmetné dopravné služby. Iba ak sa
         záporne odpovie, bude potrebné skúmať ďalej pôsobnosť všeobecných ustanovení Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci na predmetné
         subvencie. Je preto potrebné odpovedať na tretiu časť prejudiciálnej otázky.

       O tretej časti prejudiciálnej otázky
      38      Treťou časťou prejudiciálnej otázky sa Bundesverwaltungsgericht pýta, či nariadenie č. 1191/69, presnejšie jeho článok 1 ods. 1
         druhý pododsek môže byť vykladaný v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu neuplatniť toto nariadenie na prevádzkovanie pravidelných
         služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy závislých nevyhnutne na verejných subvenciách a obmedziť jeho pôsobnosť
         na prípad, kedy je poskytovanie dostatočných dopravných služieb nemožné.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      39      Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft tvrdia, že nie je možné dedukovať z nariadenia č. 1191/69, že
         verejné subvencie určené pre dopravné podniky sú zlučiteľné s právom Spoločenstva iba vtedy, ak ukladajú záväzky verejných
         služieb v zmysle uvedeného nariadenia alebo ak bola uzavretá v súlade s týmto nariadením zmluva o poskytovaní verejných služieb.

      40      Ako sa tiež zistilo, nemecký zákonodarca zaviedol rozdiel medzi službami uskutočnenými v rámci režimu nezávislého financovania
         a službami v rámci režimu verejných služieb. V súlade s § 8 ods. 4 PBefG nariadenie č. 1191/69 sa vzťahuje iba na dopravu
         v rámci režimu verejných služieb. Dopravné služby poskytované v rámci režimu nezávislého financovania tak potom nespadajú
         do pôsobnosti tohto nariadenia.

      41      Aj keď nemecký zákonodarca nepoužil od 1. januára 1996 vo všeobecnosti možnosť vylúčiť pôsobnosť nariadenia č. 1191/69 v súlade
         s článkom 1 ods. 1 druhým pododsekom tohto nariadenia, ustanovil nepriamo výnimku z použitia tohto nariadenia v prospech služieb
         mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy poskytovaných na základe režimu nezávislého financovania. Do momentu, kedy toto
         nariadenie umožňovalo všeobecnú výnimku, tento zákonodarca by mohol tiež zaviesť čiastočnú výnimku uplatnenia uvedeného nariadenia.
         V tomto prípade by sa uplatnila zásada „kto môže viacej, môže aj menej“.

      42      Komisia tvrdila, že ak služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy neboli vyňaté z pôsobnosti nariadenia č. 1191/69
         v zmysle jeho článku 1 ods. 1 druhého pododseku, vnútroštátny zákonodarca musí upraviť poskytovanie takýchto pravidelných
         služieb buď tým, že zavedie záväzky verejných služieb v súlade s oddielmi II až IV tohto nariadenia alebo v súlade s oddielom
         V nariadenia uzavrie zmluvu, ktorá takéto záväzky ukladá.

       Odpoveď Súdneho dvora
      43      S cieľom odpovedať na túto časť otázky, je potrebné najprv určiť, či nariadenie č. 1191/69 zavádza záväzný režim, ktorý sú
         členské štáty povinné dodržiavať, ak zamýšľajú uložiť záväzky verejných služieb v oblasti pozemnej dopravy.

      44      Z odôvodnení a aj z ustanovení nariadenia jasne vyplýva, že ukladá záväzný režim pre členské štáty.

      45      Podľa prvého odôvodnenia nariadenia č. 1191/69 jedným z cieľov spoločnej dopravnej politiky je totiž odstrániť rozdiely, ktoré
         vyplývajú z toho, že členské štáty ukladajú dopravným podnikom záväzky obsiahnuté v koncepcii služieb vo verejnom záujme,
         a ktoré vedú k podstatnej skresleniu súťažných podmienok. V zmysle druhého odôvodnenia tohto nariadenia je nutné zrušiť záväzky
         služieb vo verejnom záujme, ktoré sú vymedzené v tomto nariadení; napriek tomu, že je dôležité v určitých prípadoch zachovať
         takéto záväzky, aby sa poskytovali primerané služby v oblasti dopravy.

      46      Za týmto účelom článok 1 ods. 3 nariadenia č. 1191/69 ustanovuje, že členské štáty zrušia všetky záväzky obsiahnuté v koncepcii
         služby vo verejnom záujme tak, ako sú definované v tomto nariadení, uložené železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej doprave.
         V zmysle odseku 4 toho istého článku na zabezpečenie primeraných dopravných služieb, ktoré zohľadňujú sociálne a ekologické
         faktory a plánovanie mesta a krajiny alebo pri možnosti ponuky určitého cestovného pre určité kategórie cestujúcich, môžu
         príslušné orgány členských štátov uzavrieť zmluvy o poskytovaní služieb vo verejnom záujme s dopravnými podnikmi za podmienok
         uvedených v oddieli V tohto nariadenia.. Odsek 5 toho istého článku nariadenia dodáva, že príslušné orgány členských štátov
         môžu zachovať alebo uložiť záväzky služby vo verejnom záujme pre mestskú, prímestskú a regionálnu osobnú dopravu. Podmienky
         a podrobnosti o prevádzke, vrátane spôsobov náhrad sú stanovené v oddieloch II až IV nariadenia.

      47      Preto, ak predmetné povolenia ukladajú záväzky služby vo verejnom záujme a sú predmetom subvencií, ktoré pomáhajú financovať
         ich poskytovanie, vydanie povolení a poskytnutie subvencií podlieha ustanoveniam nariadenia č. 1191/69.

      48      Avšak článok 1 ods. 1 druhý pododsek tohto nariadenia oprávňuje členské štáty vylúčiť z pôsobnosti tohto nariadenia akékoľvek
         podniky, ktorých činnosť je obmedzená výlučne na prevádzku mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.

      49      Spolková republika Nemecko až do 31. decembra 1995 využívala výnimku uvedenú v článku 1, ods. 1 druhom pododseku nariadenia
         č. 1191/69 tým, že výslovne vylúčila pôsobnosť tohto nariadenia na podniky mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy.

      50      Počnúc 1. januárom 1996 nemecká právna úprava už výslovne neobsahovala túto výnimku. Naopak, predmetné nariadenie sa uplatňovalo
         na vydávanie povolení na autobusovú dopravu v Nemecku v rámci režimu služby vo verejnom záujme v zmysle § 8 ods. 4 tretej
         vety a § 13a PBefG. Napriek tomu nemecká legislatíva neurčuje výslovne, či sa nariadenie vzťahuje aj na vydávanie povolení
         na autobusovú dopravu v rámci režimu nezávislého financovania.

      51      Vzhľadom k tomu je potrebné skúmať, či neuplatňovanie nariadenia č. 1191/69 na režim nezávislého financovania je v rozpore
         s uvedením nariadením.

      52      Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft tvrdia, že článok 1, ods. 1 druhý pododsek nariadenia č. 1191/69
         umožňujúcivylúčiť jeho pôsobnosť na jednu celú kategóriu služieb dopravy, musí umožniť vyňať určitú obmedzenú časť služieb
         z pôsobnosti tohto nariadenia.

      53      Je potrebné pripomenúť, že ako to bolo uvedené v bodoch 44 až 47 tohto rozsudku, nariadenie č. 1191/69 zavádza režim, ktorý
         sú členské štáty povinné dodržiavať, pokiaľ plánujú zavádzať záväzky služby vo verejnom záujme pre podniky pozemnej dopravy.

      54      Členské štáty však môžu stanoviť pre podniky, ktoré poskytujú služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy výnimku
         z ustanovení nariadenia č. 1191/69 v zmysle článku 1, ods. 1 druhého pododseku tohto nariadenia. Nemecký zákonodarca využíval
         celoplošne túto výnimku až do 31. decembra 1995.

      55      Za týchto okolností je na mieste považovať novelu PBefG, ktorá nadobudla účinnosť 1. januára 1996 za zmenu, ktorá prispela
         k uskutočneniu cieľov, ktoré sledovalo nariadenie č. 1191/69.

      56      Touto zmenou zaviedol nemecký zákonodarca rozdiel medzi službami uskutočnenými v rámci režimu nezávislého financovania a službami
         vo verejnom záujme. V súlade s § 13a PBefG, nariadenie č. 1191/69 sa vzťahovalo na vydávanie povolení na autobusovú dopravu
         v rámci režimu služby vo verejnom záujme. Táto zmena teda zúžila oblasť, na ktorú sa vzťahovala výnimka uvedená v článku 1,
         ods. 1 druhom pododseku predmetného nariadenia. Nemecká legislatíva sa tak priblížila k cieľom, ktoré sledovalo toto nariadenie.

      57      Z týchto úvah vyplýva, že členský štát môže legitímne na základe výnimky podľa článku 1 ods. 1 druhého pododseku nariadenia
         č. 1191/69, nielen úplne vylúčiť pravidelné služby mestskej dopravy z pôsobnosti tohto nariadenia, ale tiež obmedziť pôsobnosť
         tejto výnimky. Ináč povedané, toto ustanovenie v zásade umožňuje nemeckému zákonodarcovi ustanoviť, že na subvencie pre dopravné
         služby poskytované v rámci režimu nezávislého financovania, ktoré boli pridelené bez rešpektovania podmienok a náležitostí
         uvedených v tomto nariadení, je možné uložiť záväzky verejných služieb.

      58      Vnútroštátna legislatíva však musí jasne vymedziť uplatnenie tejto výnimky, aby bolo možné určiť na ktorú situáciu sa uvedená
         výnimka vzťahuje a na ktorú situáciu sa vzťahuje nariadenie č. 1191/69.

      59      Ako vyplýva z ustálenej judikatúry je osobitne dôležité na zaručenie právnej istoty jednotlivcov, aby právna situácia, v ktorej
         sa nachádzajú bola jasné a presná tak, aby mohli poznať všetky svoje práva a mohli sa ich domáhať na vnútroštátnych súdoch
         (pozri rozsudky z 23. mája 1985, Komisia/Nemecko, 29/84, Zb. s. 1661, bod 23; z 9. apríla 1987, Komisia/Taliansko, 363/85,
         Zb. s. 1733, bod 7; z 30. mája 1991, Komisia/Nemecko, C‑59/89, Zb. s. I‑2607, bod 18 a z 19. septembra 1996, Komisia/Grécko,
         C‑236/95, Zb. s. I‑4459, bod 13).

      60      Rozhodnutie vnútroštátneho súdu obsahuje niekoľko indícií, ktoré umožňujú pochybovať o tom, že nároky kladené na jasnosť právnej
         situácie boli v danom prípade dodržané.

      61      Na jednej strane z uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že režim nezávislého financovania
         sa môže vzťahovať na podniky, ktoré potrebujú verejné subvencie na vykonávanie dopravných služieb na základe povolenia. Na
         druhej strane vnútroštátny súd konštatoval, že „čo sa týka pravidelných služieb mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy,
         ktoré sú v značnom deficite, výber, ktorý dáva zákonodarca podnikateľovi je prakticky znemožnený, vzhľadom k tomu, že nevyhnutnosť
         poskytovania verejných subvencií vedie automaticky k podradeniu služieb pod režim služieb vo verejnom záujme“.

      62      Zdá sa, že z predchádzajúceho vyplýva, že povolenia pre dopravné služby, ktorých poskytovanie si vyžaduje verejné subvencie
         môžu byť podriadené ako režimu nezávislého financovania tak aj režimu služieb vo verejnom záujme. Ak by to tak v skutočnosti
         bolo, tak ustanovenia dotknutej vnútroštátnej legislatívy by neupravovali dosť jasne a zrozumiteľne, kedy a akému režimu sú
         tieto povolenia podriadené. Vzhľadom k tomu, že nariadenie č. 1191/69 sa nevzťahuje na režim nezávislého financovania, možná
         neistota ohľadne vymedzenia tohto režimu vo vzťahu k režimu služieb vo verejnom záujme sa vzťahuje aj na uplatňovanie tohto
         nariadenia v Nemecku.

      63      Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby preskúmal, či spôsob, akým nemecký zákonodarca uplatnil možnosť výnimky podľa článku 1
         ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 1191/69, zodpovedá požiadavkám jasnosti a presnosti, ktoré ukladá zásada právnej istoty.

      64      Je teda potrebné odpovedať na tretiu časť prejudiciálnej otázky tak, že nariadenie č. 1191/69, a osobitne jeho článok 1 ods. 1
         druhý pododsek má byť vykladaný v tom zmysle, že umožňuje členskému štátu neuplatniť toto nariadenie na prevádzkovanie pravidelných
         služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy závislých nevyhnutne na verejných subvenciách a obmedziť jeho pôsobnosť
         na prípad, kedy je poskytovanie dostatočných dopravných služieb nemožné, avšak za podmienky, že bude riadne dodržaná zásada
         právnej istoty.

      65      Je tiež potrebné upresniť, že pokiaľ vnútroštátny súd je toho názoru, že zásada právnej istoty nebola v danom prípade dodržaná,
         musí zobrať do úvahy, že nariadenie č. 1191/69 sa plne vzťahuje na Nemecko a že sa vzťahuje takisto na režim nezávislého financovania.
         V takomto prípade bude potrebné preskúmať, či dané povolenia boli vydané v súlade s nariadením. Ak áno, potom bude potrebné
         skúmať, či predmetné subvencie boli poskytnuté v súlade s týmto nariadením. Keby povolenia a subvencie nezodpovedali podmienkam
         ustanoveným v nariadení, vnútroštátny súd bude musieť dospieť k záveru, že nie sú v súlade s právom Spoločenstva bez toho,
         aby bolo potrebné ich skúmať z pohľadu ustanovení Zmluvy.

      66      Vnútroštátny súd bude musieť skúmať, či dané subvencie boli poskytnuté v súlade s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa štátnej
         pomoci, iba pokiaľ dospeje k záveru, že nariadenie č. 1191/69 sa nevzťahuje na režim nezávislého financovania a pokiaľ spôsob,
         akým nemecký zákonodarca uplatnil možnosť výnimky podľa tohto nariadenia bol v súlade so zásadou právnej istoty.

       K prvej časti prejudiciálnej otázky
      67      Prvou časťou prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či subvencie s cieľom kompenzovať deficit verejnej služby mestskej,
         prímestskej alebo regionálnej dopravy spadajú pod článok 92 ods. 1 Zmluvy alebo či vzhľadom k miestnemu alebo regionálnemu
         charakteru dopravných služieb v danom prípade, k dôležitosti danej oblasti podnikania, takéto subvencie nemôžu negatívne obmedziť
         obchod medzi členskými štátmi.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      68      Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft tvrdia, že dané subvencie nemajú žiadny vplyv na obchod medzi
         členskými štátmi v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy, keďže sa týkajú iba miestnych služieb a predstavujú takú malú sumu, ktorá
         nemôže citeľne vplývať na obchod medzi členskými štátmi.

      69      Naopak Komisia tvrdí, že osem členských štátov s veľkou vôľou otvorilo určité trhy mestskej, prímestskej alebo regionálnej
         dopravy pre konkurujúce podniky z iných členských štátov a že existuje viacero príkladov dopravných podnikov jedného členského
         štátu, ktoré podnikajú v inom členskom štáte. Toto otvorenie trhu v určitých členských štátoch ukazuje, že obchod v rámci
         Spoločenstva je nielen možný ale už teraz reálny.

      70      Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol uznesením z 18. júna 2002 opätovne prejednať predmetnú právnu vec v rámci ústnej
         časti konania, aby tak poskytol účastníkom konania vo veci samej, členským štátom, Komisii a Rade možnosť predložiť ich pripomienky
         k možným dôsledkom rozsudku z 22. novembra 2001 vo veci Ferring (C‑53/00, Zb. s. I‑9067) vo vzťahu k odpovedi na prejudiciálnu
         otázku v tejto právnej veci.

      71      Na druhom pojednávaní 15. októbra 2002 Altmark Trans, Regierungspräsidium a Nahverkehrsgesellschaft ako aj nemecká a španielska
         vláda navrhli potvrdiť zásady, ktoré uviedol Súdny dvor v citovanom rozsudku Ferring. Sú toho názoru, že štátne financovanie
         verejných služieb vo verejnom záujme nepredstavuje pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy, ak výhody poskytnuté štátnymi orgánmi
         nepresahujú náklady generované poskytovaním služieb vo verejnom záujme.

      72      V tejto súvislosti tvrdili, že pojem pomoc uvedený v článku 92 ods. 1 Zmluvy sa vzťahuje len na opatrenia, ktoré finančne
         zvýhodňujú jeden alebo viacej podnikov. Avšak verejná subvencia, ktorá sa obmedzuje len na kompenzovanie nákladov súvisiacich
         s poskytovaním služieb vo verejnom záujme, ktoré boli určené, neprináša žiadnu výhodu podniku, ktorý ju dostal. Ináč, v takomto
         prípade, hospodárska súťaž nie je skreslená, keďže každý podnik môže dostať verejnú subvenciu za podmienky, že poskytuje dopravné
         služby vo verejnom záujme, ktoré určuje štát.

      73      Počas tohto druhého pojednávania dánska, francúzska holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva tvrdili, že Súdny dvor by
         mal nasledovať prístup generálneho advokáta Jacobsa, ktoré zaujal vo svojich návrhoch z 30. apríla 2002 vo veci GEMO (C‑123/01),
         ktorá je ešte v konaní. Podľa tohto prístupu je potrebné rozlišovať medzi dvomi kategóriami situácií. Pokiaľ by existovala
         priama zjavná súvislosť medzi štátnym financovaním a jasne definovanými záväzkami služby vo verejnom záujme, sumy poukázané
         štátnymi orgánmi nepredstavujú pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy. Naopak, ak by takáto súvislosť neexistovala alebo ak
         by záväzky služby vo verejnom záujme neboli jasne definované, sumy poukázané týmito štátnymi orgánmi by predstavovali štátnu
         pomoc.

       Odpoveď Súdneho dvora
      74      S cieľom odpovedať na prvú časť prejudiciálnej otázky, je potrebné skúmať rôzne prvky pojmu štátna pomoc, ktorý sa vyskytuje
         v článku 92 ods. 1 Zmluvy. V súlade s ustálenou judikatúrou na to, aby bolo možné hovoriť o štátnej pomoci je potrebné, aby
         boli splnené všetky podmienky uvedené v tomto ustanovení (pozri rozsudky z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, tzv. „Tubemeuse“,
         C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 25, zo 14. septembra 1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92 Zb. s. I‑4103, bod 20 a zo
         16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb. s. I‑4397, bod 68).

      75      Článok 92 ods. 1 Zmluvy stanovuje nasledujúce tieto podmienky. Po prvé musí ísť o štátne opatrenie alebo o opatrenie financované
         zo štátnych prostriedkov. Po druhé toto opatrenie musí byť spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Po tretie musí
         poskytnúť výhodu jeho príjemcovi. Po štvrté musí narúšať hospodársku súťaž alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže.

      76      Otázka, ktorú položil vnútroštátny súd sa týka osobitne druhej podmienky.

      77      V tejto súvislosti je najskôr potrebné uviesť, že nie je vôbec vylúčené, že verejná subvencia poukázaná podniku, ktorý poskytuje
         iba miestne a regionálne dopravné služby a neposkytuje dopravné služby mimo svoj štát, môže viac-menej mať vplyv na obchod
         medzi členskými štátmi.

      78      Pridelenie verejnej subvencie členským štátom určitému podniku môže totiž viesť k udržaniu alebo zvýšeniu poskytovania dopravných
         služieb týmto podnikom, pričom možnosť poskytovať dopravné služby na trhu tohto štátu sa tým pre podniky z iných členských
         štátov zmenší (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. júla 1988, Francúzsko/Komisia, 102/87, Zb. s. 4067, bod 19, z 21. marca
         1991, Taliansko/Komisia, C‑305/89, Zb. s. I‑1603, bod 26, a už citovaný Španielsko/Komisia, bod 40).

      79      V danom prípade toto konštatovanie nemá len hypotetický charakter, keďže, ako to vyplýva z pripomienok Komisie, viaceré štáty
         začali od roku 1995 otvárať svoje trhy dopravných služieb pre konkurenčné podniky z iných členských štátov a to tak, že viaceré
         podniky už poskytujú služby v oblasti mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy v iných členských štátoch.

      80      Ďalej, oznámenie Komisie zo 6. marca 1996, týkajúce sa pomoci de minimis [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 68, s. 9) sa netýka, ako to vyplýva z jej štvrtého odseku, oblasti dopravy. Takisto nariadenie Komisie (ES)
         č. 69/2001 z 12. januára 2001 o uplatňovaní článkov 87 a 88 Zmluvy ES pri pomoci de minimis (Ú. v. ES L 10, s. 30; Mim. vyd.
         08/002, s. 138), sa nevzťahuje na toto odvetvie v súlade s jeho odôvodnneím č. 3 a článkom 1 písm. a).

      81      Napokon, podľa judikatúry Súdneho dvora, neexistuje hranica alebo percento, pod úrovňou ktorého možno tvrdiť, že obchod medzi
         štátmi nie je ovplyvnený. V skutočnosti, významom relatívne malá pomoc a relatívne malý podnik –príjemca pomoci nevylučujú
         a priori možnosť, že obchod medzi členskými štátmi bude ovplyvnený (pozri už citované rozsudky Tubemeuse, bod 43 a Španielsko/Komisia,
         bod 42).

      82      Tým druhá podmienka uplatnenia článku 92 ods. 1 Zmluvy, podľa ktorej pomoc musí ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi
         nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy poskytovaných dopravných služieb alebo od významu dotknutej oblasti podnikania.

      83      Avšak, na to, aby štátny intervencia spadala pod článok 92 ods. 1 Zmluvy, musí táto intervencia, ako je to uvedené v bode
         75 tohto rozsudku, mať tiež povahu priznanej výhody pre jej príjemcu.

      84      V tejto súvislosti sa za pomoc považovujú intervencie, ktoré sú bez ohľadu na formu spôsobilé priamo alebo nepriamo zvýhodniť
         niektoré podniky (rozsudok z 15. júla 1964, Costa, 6/64, Zb. s. 1141, 1161) ktoré treba považovať za ekonomickú výhodu, ktorú
         by prijímajúci podnik za normálnych trhových podmienok nedosiahol (rozsudky z 11. júla 1996, SFEI a iní, C‑39/94, Zb. s. I‑3547,
         bod 60 a z 29. apríla 1999, Španielsko/Komisia, C‑342/96, Zb. s. I‑2459, bod 41).

      85      Je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol vo veci náhrady upravenej v smernici Rady 75/439/EHS z 16. júna 1975 o zneškodňovaní
         odpadových olejov (Ú. v. L 194, s. 23; Mim. vyd. 15/001, s. 14). Táto náhrada mohla byť poskytnutá podnikom na zber alebo
         zneškodňovanie odpadových olejov ako recipročná úľava za povinnosti zberu a likvidácie uložené členskými štátmi, za podmienky,
         že takéto náhrady nepresiahnu ročné nepokryté náklady aktuálne zaznamenané podnikom berúc do úvahy primeraný zisk. Súdny dvor
         rozhodol, že takýto druh náhrady nepredstavuje pomoc v zmysle článku 92, ods. 1 a nasl. Zmluvy, ale cenu predstavujúcu protihodnotu
         za služby poskytované podnikmi, ktoré zbierajú a likvidujú odpadové pleje (pozri rozsudok zo 7. februára 1985, ADBHU, 240/83,
         Zb. s. 531, bod 3 posledná veta a bod 18).

      86      Súdny dvor takisto rozhodol, že pokiaľ daň z priamych predajov predaja uložená farmaceutickým laboratóriám zodpovedá zvýšeným
         nákladom, ktoré znášajú veľkoodberatelia distributéri s cieľom splniť svoje záväzky služby vo verejnom záujme, oslobodenie
         týchto od daňovej povinnosti vo vzťahu k tejto dani môže byť považované za protihodnotu za poskytnuté služby, a teda ako opatrenie
         nepredstavujúce štátnu pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy. Súdny dvor usúdil, že pokiaľ táto podmienka vyváženosti medzi vyňatím
         týchto podnikov z daňovej povinnosti a vynaloženými zvýšenými nákladmi je splnená, veľkoodberatelia distributéri nepožívajú
         v skutočnosti výhodu v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy, pretože jediným účinkom predmetného opatrenia je poskytnúť veľkoodberateľom
         distributérom a farmaceutickým laboratóriám porovnateľné súťažne podmienky (už citovaný rozsudok Ferring, bod 27).

      87      Z tejto judikatúry vyplýva, že keďžeštátna intervencia musí byť považovaná za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu za služby
         poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme, pričom tieto podniky v skutočnosti
         nemajú finančnú výhodu a uvedená intervencia nemá teda za účinok privodenie výhodnejšej súťažného postavenia vo vzťahu ku
         konkurenčným podnikom, takáto intervencia nespadá do pôsobnosti článku 92, ods. 1 Zmluvy.

      88      Napriek tomu, ak takáto kompenzácia nemá byť v konkrétnom prípade kvalifikovaná ako štátna pomoc, je treba splniť určité podmienky.

      89      Po prvé, podnik, ktorý prijíma takúto kompenzáciu, musí byť skutočne poverený plnením záväzkov služby vo verejnom záujme a tieto
         záväzky musia byť jasne definované.Vo veci samej vnútroštátny súd musí skúmať, či záväzky služby vo verejnom záujme, ktoré
         boli uložené Altmark Trans jasne vyplývajú z vnútroštátnej legislatívy a/alebo z povolení, ktoré sú predmetom konania vo veci
         samej.

      90      Po druhé, kritériá, na základe ktorých sa vypočíta kompenzácia, musia byť vopred objektívne a transparentne stanovené, aby
         sa vylúčilo, že kompenzácia bude predstavovať ekonomickú výhodu, ktorá je spôsobilá zvýhodniť prijímajúci podnik vo vzťahu
         ku konkurenčným podnikom.

      91      Takisto, kompenzácie poskytnutá členským štátom na krytie strát, ktoré dosiahol podnik bez toho, aby boli predtým jasne stanovené
         kritériá, pokiaľ sa neskôr ukáže, že realizácie určitých služieb v rámci výkonu záväzkov služby vo verejnom záujme nebolo
         ekonomicky možné, predstavuje finančnú intervenciu, ktorá spadá pod pojem štátnej pomoci v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.

      92      Po tretie, kompenzácia nemôže prekročiť sumu, ktorá je potrebná na pokrytie všetkých nákladov alebo ich časti, vzniknutých
         pri plnení úloh služby vo verejnom záujme, berúc do úvahy príslušné tržby, ako aj primeraný zisk z plnenia týchto záväzkovDodržiavanie
         tejto podmienky je nevyhnutné pre zaručenie toho, že podniku nebude poskytnutá žiadna výhoda, ktorá skresľuje alebo hrozí
         skreslením súťaže tým, že posilňuje súťažné postavenie tohto podniku.

      93      Po štvrté, ak sa výber podniku, ktorý bude poverený realizáciou záväzkov služieb vo verejnom záujme v konkrétnom prípade neuskutočňuje
         prostredníctvom výberového konania v rámci verejnej súťaže umožňujúcej vybrať kandidáta schopného poskytovať tieto služby
         za najnižšiu cenu, výška nevyhnutnej kompenzácie musí byť určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký podnik,
         dobre riadený a primerane vybavený dopravnými prostriedkami vynaložil pri realizácii týchto záväzkov, zohľadniac pri tom súvisiace
         príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii záväzkov služby vo verejnom záujme.

      94      Z uvedených úvah vyplýva, že pokiaľ štátne subvencie poskytnuté podnikom výslovne povereným záväzkami služieb vo verejnom
         záujme s cieľom kompenzovať výdavky vynaložené pri realizácii týchto záväzkov vyhovujú podmienkam uvedeným v bodoch 89 až
         93 tohto rozsudku, tieto subvencie nespadajú do pôsobnosti článku 92 ods. 1 Zmluvy. Naopak, štátna intervencia, ktorá nespĺňa
         jednu alebo viacej podmienok bude považovaná za štátnu pomoc v zmysle tohto ustanovenia.

      95      Je teda potrebné odpovedať na prvú časť prejudiciálnej otázky tak, že podmienka uplatnenia článku 92 ods. 1 Zmluvy, podľa
         ktorej pomoc musí ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi, nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy poskytovaných dopravných
         služieb alebo od významu dotknutej oblasti podnikania.

      Štátne subvencie, ktorých cieľom je umožniť prevádzkovať služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy však nespadajú
         do pôsobnosti tohto ustanovenia, pokiaľ je možné tieto subvencie považovať za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu za služby
         poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme. Na účely uplatnenia tohto kritéria
         prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či boli splnené nasledujúce podmienky:

      –        po prvé, podnik, ktorému bola poskytnutá pomoc bol poverený realizáciou záväzkov služby vo verejnom záujme a tieto záväzky
         boli jasne definované;

      –        po druhé, kritériá, na základe ktorých je vypočítaná kompenzácia boli vopred určené objektívnym a transparentným spôsobom;
      –        po tretie, kompenzácia nepresahuje sumu nevyhnutnú na krytie výdavkov alebo ich časti vynaložených pri realizácii záväzkov
         služieb vo verejnom záujme, zohľadniac pri tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii záväzkov služby vo verejnom
         záujme;

      –        po štvrté, ak sa výber podniku povereného realizáciou záväzkov služieb vo verejnom záujme neuskutočnil prostredníctvom výberového
         konania v rámci verejnej súťaže, výška nevyhnutnej kompenzácie je určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký
         podnik, dobre riadený a primerane vybavený dopravnými prostriedkami vynaložil pri realizácii týchto záväzkov, zohľadniac pri
         tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii týchto záväzkov.

       K druhej časti prejudiciálnej otázky
      96      Druhou časťou prejudiciálnej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 77 Zmluvy môže vzťahovať na štátne subvencie,
         ktoré kompenzujú zvýšené náklady na realizáciu záväzkov služby vo verejnom záujme, a to bez ohľadu na nariadenie č. 1191/69.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      97      Altmark Trans tvrdí, že možnosť vnútroštátneho zákonodarcu povoliť poskytovanie verejných subvencií určených na kompenzáciu
         deficitu v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie č. 1191/69 existuje
         nezávisle od článku 77 Zmluvy.

      98      Regierungspräsidium zase tvrdí, že článok 77 Zmluvy nezveruje vnútroštátnemu zákonodarcovi možnosť povoliť poskytovanie verejných
         subvencií bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie č. 1191/69.

      99      Nahverkehrsgesellschaft tvrdí, že pokiaľ verejné subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej spadajú do zákazu uvedeného
         v článku 92 Zmluvy, tak potom článok 77 Zmluvy vylučuje uplatnenie tohto zákazu, keďže tieto subvencie spĺňajú podmienky určené
         týmto článkom. Zároveň uvádza, že v tomto prípade poskytnutie uvedených subvencií neodporuje nariadeniu č. 1191/69.

      100    Komisia tvrdí, že v zmysle článku 77 Zmluvy, vnútroštátny zákonodarca môže poskytnúť verejné subvencie určené na kompenzáciu
         deficitu v oblasti mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy bez toho, aby sa zobralo do úvahy nariadenie č. 1191/69, ale
         že uvedené subvencie podliehajú predbežnej notifikácii uvedenej v článku 93 ods. 3 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 3 ES) týkajúcej
         sa preskúmania štátnych pomocí.

       Odpoveď Súdneho dvora
      101    Článok 77 Zmluvy uvádza, že pomoc, ktorá slúži na koordináciu dopravy alebo tvorí náhrady za plnenie niektorých záväzkov súvisiacich
         so službou vo verejnom záujme je zlučiteľná so Zmluvou.

      102    V bode 37 tohto rozsudku sa uvádza, že v prípade, ak by neexistovalo nariadenie vzťahujúce sa na spor vo veci samej, bolo
         by potrebné preskúmať, či subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej spadajú do pôsobnosti ustanovení Zmluvy týkajúcich
         sa štátnej pomoci.

      103    Z bodov 65 a 66 tohto rozsudku však vyplýva, že nariadenie č. 1191/69 by sa mohlo vzťahovať na spor vo veci samej, pokiaľ
         by nemecký zákonodarca nevylúčil pôsobnosť uvedeného nariadenia na režim nezávislého financovania alebo ak by to urobil bez
         rešpektovania zásady právnej istoty. Ak by tomu bolo tak, ustanovenia uvedeného nariadenia sa potom vzťahujú na subvencie,
         o ktoré ide vo veci samej a vnútroštátny súd nemusí skúmať, či tieto subvencie sú v súlade s ustanoveniami primárneho práva.

      104    V prípade, ak by sa nariadenie č. 1191/69 nevzťahovalo na spor vo veci samej, z odpovede na prvú časť prejudiciálnej otázky
         vyplýva, že pokiaľ sa subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, považujú za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu
         za služby poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme a vyhovujú podmienkam
         uvedeným v bodoch 89až 93 tohto rozsudku, tieto subvencie nespadajú do pôsobnosti článku 92 Zmluvy, keďže nie je na mieste
         dovolávať sa výnimky z tohto ustanovenia uvedenej v článku 77 Zmluvy.

      105    Z toho vyplýva, že ustanovenia primárneho práva týkajúce sa štátnej pomoci a spoločnej dopravnej politiky sa nevzťahujú na
         subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ, na jednej strane, by tieto subvencie nespadali do pôsobnosti nariadenia
         č. 1191/69 a, na druhej strane, pokiaľ tieto subvencie boli poskytnuté s cieľom kompenzovať zvýšené náklady na realizáciu
         záväzkov služby vo verejnom záujme, by neboli splnené všetky podmienky uvedené v bodoch 89 až 93 tohto rozsudku.

      106    Aj v prípade, keby subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej boli skúmané vo vzťahu k ustanoveniam Zmluvy týkajúcim
         sa štátnej pomoci, výnimka podľa článku 77 Zmluvy by sa ako taká nemohla na ne vzťahovať.

      107    Rada totiž 4. júna 1970 prijala nariadenie (EHS) č. 1107/70 o poskytnutí pomoci pre železničnú, cestnú a vnútrozemskú vodnú
         dopravu (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 39). Článok 3 tohto nariadenia uvádza, že „bez toho, aby boli dotknuté
         ustanovenia nariadenia (EHS) č. 1192/69... a nariadenia (EHS) č. 1191/69..., členské štáty neprijmú koordinačné opatrenia
         a ani neuložia záväzky obsiahnuté v koncepcii služby vo verejnom záujme, ktoré zahŕňajú poskytnutie pomoci podľa článku 77
         zmluvy, s výnimkou nasledujúcich prípadov alebo okolností“. Z toho vyplýva, že členské štáty nie sú už viacej oprávnené domáhať
         sa výhod podľa článku 77 Zmluvy mimo prípadov, ktoré uvádza sekundárne právo Spoločenstva.

      108    Teda, keďže nariadenie č. 1191/69 sa nevzťahuje na daný prípad a keďže subvencie, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej spadajú
         pod pôsobnosť článku 92 ods. 1 Zmluvy, nariadenie č. 1107/70 uvádza vyčerpávajúcim spôsobom podmienky, za ktorých môžu orgány
         členských štátov udeliť pomoc na základe článku 77 Zmluvy.

      109    Z týchto dôvodov je potrebné odpovedať na druhú časť prejudiciálnej otázky tak, že článok 77 Zmluvy sa nemôže vzťahovať na
         verejné subvencie, ktoré kompenzujú zvýšené náklady na realizáciu záväzkov služby vo verejnom záujme, a to bez ohľadu na nariadenie
         č. 1191/69.

       O trovách
      110    Trovy konania vynaložené nemeckou, dánskou španielskou, francúzskou, holandskou vládou a vládou Spojeného kráľovstva ako aj
         Komisiou, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, nemôžu byť nahradené. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom
         má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní
         pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR,
      rozhodujúc o otázkach, ktoré mu predložil Bundesverwaltungsgericht na základe uznesenia zo 6. apríla 2000, rozhodol takto:
      1.      Nariadenie Rady (EHS) č. 1191/69 z 26. júna 1969 o postupe členských štátov, ktorý sa týka záväzkov obsiahnutých v koncepcii
            služieb vo verejnom záujme v oblasti železničnej, cestnej a vnútrozemskej vodnej dopravy, zmenené a doplnené nariadením Rady
            (EHS) č. 1893/91 z 20. júna 1991 a osobitne jeho článok 1 ods. 1 prvý pododsek je treba vykladať v tom zmysle, že umožňuje
            členskému štátu neuplatniť toto nariadenie na prevádzkovanie pravidelných služieb mestskej, prímestskej a regionálnej dopravy
            závislých nevyhnutne na verejných subvenciách a obmedziť jeho pôsobnosť na prípad, kedy je poskytovanie dostatočných dopravných
            služieb nemožné, za podmienky, že bude riadne dodržaná zásada právnej istoty.
      2.      Podmienka uplatnenia článku 92 ods. 1 Zmluvy (zmeneného, teraz článok 87 ods. 1 ES), podľa ktorej pomoc musí ovplyvňovať obchod
            medzi členskými štátmi, nezávisí od miestnej alebo regionálnej povahy poskytovaných dopravných služieb alebo od významu dotknutej
            oblasti podnikania.
      Štátne subvencie, ktorých cieľom je umožniť prevádzkovať služby mestskej, prímestskej alebo regionálnej dopravy však nespadajú
            do pôsobnosti tohto ustanovenia, pokiaľ je možné tieto subvencie považovať za kompenzáciu predstavujúcu protihodnotu za služby
            poskytnuté podnikmi, ktorým bola pomoc poskytnutá na realizáciu služieb vo verejnom záujme. Na účely uplatnenia tohto kritéria
            prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či boli splnené nasledujúce podmienky:
      –        po prvé, podnik, ktorému bola poskytnutá pomoc bol poverený realizáciou záväzkov služby vo verejnom záujme a tieto záväzky
            boli jasne definované,
      –        po druhé, kritériá, na základe ktorých je vypočítaná kompenzácia boli vopred určené objektívnym a transparentným spôsobom,
      –        po tretie, kompenzácia nepresahuje sumu nevyhnutnú na krytie výdavkov alebo ich časti vynaložených pri realizácii záväzkov
            služieb vo verejnom záujme, zohľadniac pri tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii záväzkov služby vo verejnom
            záujme,
      –        po štvrté, ak sa výber podniku povereného realizáciou záväzkov služieb vo verejnom záujme neuskutočnil prostredníctvom výberového
            konania v rámci verejnej súťaže, výška nevyhnutnej kompenzácie je určená na základe analýzy výdavkov, ktoré by stredne veľký
            podnik, dobre riadený a primerane vybavený dopravnými prostriedkami vynaložil pri realizácii týchto záväzkov, zohľadniac pri
            tom súvisiace príjmy ako aj primeraný zisk pri realizácii týchto záväzkov.
      3.      Článok 77 Zmluvy (teraz článok 73 ES) sa nemôže vzťahovať na verejné subvencie, ktoré kompenzujú zvýšené náklady na realizáciu
            záväzkov služby vo verejnom záujme, a to bez ohľadu na nariadenie č. 1191/69, zmeneného a doplneného nariadením č. 1893/91.

               Rodríguez Iglesias

               Puissochet

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

               Colneric

               von Bahr

               Cunha Rodrigues

               Rosas

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. júla 2003.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. januára 2006. # Margaretha Bouanich proti Skatteverket. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Kammarrätten i Sundsvall - Švédsko. # Priame dane - Voľný pohyb kapitálu - Daň z dividend - Spätný nákup akcií - Možnosť odpočítania obstarávacích nákladov na získanie akcií - Odlišné zaobchádzanie s rezidentmi a nerezidentmi - Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia. # Vec C-265/04.

text:
      Vec C‑265/04
      Margaretha Bouanich
      proti
      Skatteverket
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Kammarrätten i Sundsvall)
      „Priame dane – Voľný pohyb kapitálu – Daň z dividend – Spätný nákup akcií – Možnosť odpočítania obstarávacích nákladov na získanie akcií – Rozdielne zaobchádzanie s rezidentmi a nerezidentmi – Dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia“
      Návrhy prednesené 14. júla 2005 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. januára 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia
      (Články 56 ES a 58 ES)
      2.     Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia
      (Články 56 ES a 58 ES)
      1.     Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje, že v prípade
         zníženia základného imania spoločnosti sa suma za spätný nákup akcií vyplatená akcionárovi nerezidentovi zdaňuje ako rozdelenie
         dividend bez nároku na odpočet nákladov na získanie týchto akcií, kým tá istá suma vyplatená akcionárovi rezidentovi sa zdaňuje
         ako kapitálový zisk s nárokom na odpočet obstarávacích nákladov.

      Takáto právna úprava má za následok, že cezhraničné prevody kapitálu sú menej zaujímavé a zároveň odrádza investorov nerezidentov
         v tomto členskom štáte od nakupovania akcií spoločností, ktoré v ňom majú sídlo a v dôsledku toho sa obmedzujú možnosti týchto
         spoločností získavať kapitál od investorov nerezidentov v tomto členskom štáte.

      Obstarávacie náklady sú priamo spojené so sumou vyplatenou pri spätnom nákupe akcií, neexistuje žiadny rozdiel v objektívnej
         situácii, ktorý by bol takej povahy, že by založil rozdielne zaobchádzanie v tejto otázke medzi rezidentmi a nerezidentmi.

      (pozri body 34, 40, 43, bod 1 výroku)
      2.     Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vyplýva z dohody o zamedzení
         dvojitého zdanenia, ktorá stanovuje hranicu zdanenia dividend pre akcionárov nerezidentov nižšie ako pre akcionárov rezidentov,
         a tým, že sa táto dohoda vykladá v zmysle dôvodovej správy OECD k uplatniteľnej vzorovej zmluve v rámci zdaňovania ceny akcie
         za spätný nákup v prípade zníženia základného imania, oprávňuje na odpočet nominálnej hodnoty týchto akcií od sumy za spätný
         nákup akcií, pritom akcionárovi rezidentovi je dovolené odpočítať náklady na získanie akcií, okrem prípadu, že uplatnením
         tejto vnútroštátnej právnej úpravy sa s akcionármi nerezidentmi nebude zaobchádzať menej výhodne ako s akcionármi rezidentmi.
         Je povinnosťou vnútroštátneho súdu určiť, či tomu tak je v konkrétnom prípade.

      (pozri body 53, 56, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 19. januára 2006 (*)

      „Priame dane – Voľný pohyb kapitálu – Daň z dividend – Spätný nákup akcií – Možnosť odpočítania obstarávacích nákladov na získanie akcií – Rozdielne zaobchádzanie s rezidentmi a nerezidentmi – Dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia“
      Vo veci C‑265/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Kammarrätten i Sundsvall
         (Švédsko) zo 17. júna 2004 a doručený Súdnemu dvoru 24. júna 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Margaretha Bouanich
      proti
      Skatteverket,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, S. von Bahr, A. Borg Barthet a U. Lõhmus (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pani Bouanich, v zastúpení: J. Grönlund, Skattejurist,
      –       švédska vláda, v zastúpení: A. Kruse, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a L. Ström van Lier, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 14. júla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES, 48 ES, 56 ES a 58 ES.
      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Bouanich, francúzskou štátnou občiankou a akcionárkou švédskej akciovej spoločnosti
         Förvaltnings AB Ratos (ďalej len „Ratos“), a Skatteverket (švédskou daňovou správou), vo veci odmietnutia tejto spoločnosti
         vrátiť jej v plnom rozsahu daň vybranú pri spätnom nákupe touto spoločnosťou jej akcií v rámci zníženia základného imania
         spoločnosti.

       Vnútroštátny právny rámec
       Zákon o dani z dividend
      3       Švédska právna úprava rozlišuje medzi akcionármi rezidentmi a akcionármi nerezidentmi, pokiaľ ide o zdanenie platieb akcionárovi
         pri spätnom nákupe akcií na účely ich zrušenia. Pre akcionárov rezidentov je spätný nákup akcií zdanený ako kapitálový zisk
         s nárokom na odpočet nákladov na získanie späť skupovaných akcií. Rozdiel sa zdaňuje sadzbou 30 %. Pre akcionárov nerezidentov
         vo Švédsku sa však spätný nákup považuje za rozdelenie dividend bez nároku na tento odpočet.

      4       Režim rozdeľovania dividend stanovuje zákon o dani z dividend [lag (1970:624) om kupongskatt, ďalej len „zákon z roku 1970“],
         ktorý sa vzťahuje len na fyzické alebo právnické osoby, ktoré nie sú rezidentmi vo Švédsku alebo tam nemajú trvalé bydlisko
         (ďalej len „akcionári nerezidenti“).

      5       § 1 zákona z roku 1970 stanovuje, že daň sa musí štátu odviesť z každého rozdeľovania vyplývajúceho z akcií emitovaných švédskou
         spoločnosťou. § 2 ods. 2 tohto zákona upresňuje, že pod „rozdeľovaním“ sa rozumie akákoľvek platba akcionárovi, najmä v prípade
         zníženia základného imania spoločnosti.

      6       § 5 tohto zákona stanovuje sadzbu dane na 30 % z rozdeľovania, ktorá je často znížená v dôsledku uplatnenia dohôd o zamedzení
         dvojitého zdanenia. V prípade, že by sa zdanilo sadzbou vyššou, ako je stanovené v takejto dohode, § 27 zákona z roku 1970
         stanovuje nárok na vrátenie.

      7       Tento zákon neoprávňuje na odpočet nákladov na získanie späť skupovaných akcií. Akcionár, na ktorého sa vzťahuje pôsobnosť
         tohto zákona, je podrobený zdaneniu vo výške 30 % z celkovej sumy, ktorú získa na základe spätného nákupu. Platné ustanovenia
         dohody o zamedzení dvojitého zdanenia však môžu viesť aj k inému riešeniu.

       Francúzsko-švédska dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia
      8       Dohoda medzi vládou Francúzskej republiky a vládou Švédskeho kráľovstva o zamedzení dvojitého zdanenia a zabránení daňovému
         úniku v odbore daní z príjmov a majetku bola podpísaná 27. novembra 1990 a nadobudla platnosť 1. apríla 1992 (ďalej len „francúzsko-švédska
         dohoda“).

      9       Článok 10 ods. 1 tejto dohody stanovuje:
      „Dividendy vyplácané spoločnosťou, ktorá je rezidentom jedného zmluvného štátu, rezidentovi druhého zmluvného štátu sa zdaňujú
         v tomto druhom štáte.“

      10     Podľa odseku 2 tohto článku:
      „Tieto dividendy sa však môžu zdaniť aj v zmluvnom štáte, ktorého je spoločnosť vyplácajúca dividendy rezidentom, a to podľa
         právnych predpisov tohto štátu, ak je však osoba, ktorá dividendy prijíma, ich skutočným vlastníkom, toto zdanenie nesmie
         presiahnuť 15 % hrubej sumy dividend.“

      11     V súlade s článkom 10 ods. 5 francúzsko-švédskej dohody označuje pojem „dividenda“ použitý v tomto článku okrem iného aj príjmy
         z akcií a také príjmy, ktoré sú v čase nadobudnutia platnosti tejto dohody podľa práva štátu sídla spoločnosti vyplácajúcej
         dividendy s nimi z daňového hľadiska porovnateľné.

      12     Z článku 13 ods. 6 tejto dohody vyplýva, že zisky z prevodu akcií, o aké ide vo veci samej, sa zdaňujú len v tom zmluvnom
         štáte, v ktorom je usadený prevodca.

      13     Táto dohoda je založená na vzorovej zmluve o zamedzení dvojitého zdanenia Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj
         (OECD), pre ktorú OECD vypracovala aj dôvodovú správu.

      14     Bod 28 dôvodovej správy týkajúci sa článku 10 vzorovej zmluvy OECD uvádza, že za dividendy sa nepovažujú len výplaty podielov
         na zisku, o ktorých rozhodujú spoločníci na riadnom valnom zhromaždení, ale aj peniazmi oceniteľné výhody, akými sú akcie
         rozdeľované medzi akcionárov v rámci zvyšovania základného imania z vlastných zdrojov spoločnosti v určitom pomere k ich pôvodným
         akciám bez toho, aby akcionári poskytli za tieto akcie osobitné protiplnenie, ďalej rozdelenia likvidačného zostatku a skryté
         rozdelenia zisku. Úľavy uvedené v tomto článku sa uplatnia, ak štát, v ktorom je dlžnícka spoločnosť rezidentom, zdaňuje tieto
         plnenia ako dividendy.

      15     Bod 31 dôvodovej správy týkajúci sa článku 13 vzorovej zmluvy OECD uvádza, že v prípade prevodu podielov spoločnosti pri znižovaní
         základného imania alebo pri jej zrušení sa s rozdielom medzi predajnou cenou a menovitou hodnotou podielov v štáte, v ktorom
         je spoločnosť usadená, môže namiesto toho, aby bol posudzovaný ako zisk z prevodu, zaobchádzať aj ako s výplatou dosiahnutého
         zisku. Podľa toho teda článok 13 vzorovej zmluvy nebráni zdaneniu takejto výplaty sadzbou dane stanovenou v článku 10 vzorovej
         zmluvy OECD. Takéto zdanenie je povolené, pretože tento rozdiel je zahrnutý v definícii pojmu „dividendy“ uvedenej v odseku
         3 tohto článku 10, ako sa vykladá v bode 28 dôvodovej správy, ktorý sa naňho vzťahuje.

      16     Podľa vnútroštátneho súdu viedli ustanovenia francúzsko-švédskej dohody vykladané podľa vzorovej zmluvy OECD a jej dôvodovej
         správy k zmene daňového režimu stanoveného zákonom z roku 1970 v tom, že pre nerezidentov stanovujú sadzbu zdanenia na 15 %
         a stanovujú nárok na odpočet zodpovedajúci nominálnej hodnote späť skupovaných akcií.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17     V rámci znižovania svojho základného imania skúpil Ratos 2. decembra 1998 akcie kategórie B pani Bouanich s bydliskom vo Francúzsku
         v sume za približne 8 640 000 SEK (917 000 eur). Pri platbe sa zdanila celá táto suma sadzbou 15 %, teda takmer 1 300 000
         SEK (138 000 eur), pri uplatnení zákona z roku 1970 v spojení s francúzsko-švédskou dohodou.

      18     Pani Bouanich požiadala príslušný daňový úrad o vrátenie v prvom rade celej vybranej dane a subsidiárne časti vybranej dane
         na základe nominálnej hodnoty späť skúpených akcií.

      19     Tento daňový úrad uznal jej subsidiárnu žiadosť a vrátil jej sumu približne 167 000 SEK (18 000 eur).
      20     Pani Bouanich podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na länsrätten i Dalarnas län (Švédsko) s návrhom na vrátenie zvyšku dane
         vybranej pri zdroji. Keďže bola táto žaloba zamietnutá rozsudkom z 29. marca 2001, žalobkyňa vo veci samej podala odvolanie
         na súd, ktorý zaslal prejudiciálne otázky.

      21     Vzhľadom na to, že Zmluva ES ani judikatúra Súdneho dvora nedávajú jasnú odpoveď na otázky vznesené v spore, v ktorom Kammarrätten
         i Sundsvall koná, rozhodol tento súd prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Dovoľujú články 56 ES a 58 ES členskému štátu, aby výnos z odkúpenia zaplatený akciovou spoločnosťou v tomto členskom štáte
         zdanil ako dividendu bez toho, aby stanovil právo na odpočítanie obstarávacích nákladov na odkúpené akcie v prípade, keď je
         príjemcom tohto výnosu akcionár, ktorý nemá bydlisko alebo trvalý pobyt v tomto členskom štáte, zatiaľ čo výnos z odkúpenia,
         ktorý takáto spoločnosť zaplatí akcionárovi s bydliskom alebo trvalým pobytom v tomto členskom štáte, sa naopak zdaňuje ako
         zisk z prevodu, čím mu vzniká právo na odpočítanie obstarávacích nákladov na odkúpené akcie?

      2.      Pre prípad zápornej odpovede na prvú otázku: Dovoľujú články uvedené v prvej otázke, aby členský štát uplatnil právnu úpravu,
         aká je vyššie opísaná, v prípade, ak dohoda o zamedzení dvojitého zdanenia uzavretá medzi členským štátom, v ktorom je akciová
         spoločnosť usadená, a členským štátom, v ktorom má akcionár bydlisko, stanovuje nižšiu sadzbu dane v porovnaní s tou, ktorá
         sa uplatňuje na výnosy z odkúpenia vyplatené akcionárovi v prvom členskom štáte, a okrem toho ak je akcionár v tom inom členskom
         štáte s prihliadnutím na dôvodovú správu ku vzorovej zmluve OECD oprávnený odpočítať sumu zodpovedajúcu menovitej hodnote
         odkúpených akcií?

      3.      Dovoľujú články 43 ES a 48 ES členskému štátu, aby uplatnil právnu úpravu, aká je vyššie opísaná?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      22     Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 56 ES a 58 ES majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje
         vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje, že v prípade zníženia základného imania spoločnosti
         sa suma za spätný nákup akcií vyplatená akcionárovi nerezidentovi zdaňuje ako rozdelenie dividend bez nároku na odpočet nákladov
         na získanie týchto akcií, kým tá istá suma vyplatená akcionárovi rezidentovi sa zdaňuje ako kapitálový zisk s nárokom na odpočet
         obstarávacích nákladov.

      23     Pani Bouanich tvrdí, že zákon z roku 1970 predstavuje obmedzenie investícií cudzích investorov vo švédskych spoločnostiach
         a diskrimináciu, ktorá je v rozpore s článkom 56 ES a ktorú nemožno odôvodniť ani s ohľadom na ustanovenia článku 58 ES.

      24     Švédska vláda nepopiera existenciu tvrdeného nesúladu medzi zákonom z roku 1970 a právom Spoločenstva. Pripúšťa, že švédska
         právna úprava o zdaňovaní platby za spätný nákup akcií má za následok, že s akcionármi daňovníkmi sa zaobchádza rozdielne
         podľa toho, či majú vo Švédsku obmedzenú alebo neobmedzenú daňovú povinnosť. V dôsledku toho môže tento režim viesť k tomu,
         že akcionár s obmedzenou daňovou povinnosťou je niekedy zdanený viac ako akcionár s neobmedzenou daňovou povinnosťou.

      25     Táto vláda dodáva, že má v úmysle zmeniť túto právnu úpravu tak, aby akcionár s obmedzenou daňovou povinnosťou mal nárok na
         odpočet nákladov na získanie akcií od sumy za spätný nákup týchto akcií.

      26     Komisia Európskych spoločenstiev považuje za evidentné, že švédska právna úprava týkajúca sa zdaňovania ceny za spätný nákup
         v prípade zníženia základného imania predstavuje rozlišovanie medzi akcionármi rezidentmi a akcionármi nerezidentmi. Nárok
         na odpočet nákladov na získanie späť skupovaných akcií predstavuje daňovú výhodu, ktorá je odmietnutá akcionárom nerezidentom.
         Tento rozdiel v zaobchádzaní akcionárov spôsobuje diskrimináciu v tom, že s obdobnými situáciami sa zaobchádza rozdielne,
         pričom neexistuje žiadny objektívny rozdiel medzi týmito dvoma situáciami, ktorý by odôvodnil rozdiel v zaobchádzaní v tejto
         otázke medzi dvoma kategóriami daňovníkov.

      27     Komisia preto zastáva názor, že diskriminácia, ktorú obsahuje zákon z roku 1970, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu,
         ktoré je v rozpore s článkom 56 ES. Z uznesenia o zaslaní prejudiciálnych otázok nevyplýva žiadna okolnosť, ktorá by mohla
         odôvodniť takéto obmedzenie podľa článku 58 ES.

      28     Na úvod treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej aj keď oblasť priamych daní spadá do právomoci členských
         štátov, tie ju musia vykonávať pri rešpektovaní práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94,
         Zb. s. I‑2493, bod 16, a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 19).

      29     Spätný predaj akcií spoločnosti, ktorá ich vydala, aký vykonala pani Bouanich, predstavuje pohyb kapitálu v zmysle článku 1
         smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy [článok zmenený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES
         L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10), a nomenklatúry kapitálového pohybu stanovenej v prílohe I tejto smernice. Uvedená nomenklatúra
         si zachovala odkazujúci charakter pre definíciu pojmu „kapitálového pohybu“ (pozri rozsudky z 23. septembra 2003, Ospelt a Schlössle
         Weissenberg, C‑452/01, Zb. s. I‑9743, bod 7, a z 5. júla 2005, D., C‑376/03, Zb. s. I‑5821, bod 24). Takáto investícia preto
         spadá do pôsobnosti právnej úpravy Spoločenstva o voľnom pohybe kapitálu.

      30     Článok 56 ES zakazuje všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi s výnimkou prípadov stanovených v článku 58 ES.
      31     Na zodpovedanie prvej otázky treba najprv overiť, či skutočnosť, že členský štát pri spätnom nákupe akcií upiera akcionárom
         nerezidentom odpočet nákladov na ich získanie, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu.

      32     V tejto súvislosti treba uviesť, že zákon z roku 1970 podriaďuje akcionárov, ktorí nadobudli akcie švédskej spoločnosti, odlišným
         pravidlám podľa toho, či sú vo Švédsku rezidentmi alebo nie. Akcionárovi rezidentovi vo Švédsku je tak pri spätnom nákupe
         akcií v prípade zníženia základného imania povolené odpočítať náklady na získanie uvedených akcií, čo pritom nie je dovolené
         akcionárovi nerezidentovi. Nárok na odpočet preto predstavuje daňové zvýhodnenie vyhradené výlučne akcionárom rezidentom.

      33     Je nesporné, že takéto daňové zvýhodnenie predstavuje pre jeho príjemcu úľavu na daňovom zaťažení tak, že akcionári nerezidenti,
         ktorí ho nemôžu využiť, sú zdanení viac, a nachádzajú sa preto v menej výhodnej situácii ako akcionári rezidenti.

      34     Treba skonštatovať, že ako uviedla generálna advokátka v bodoch 33 a 34 svojich návrhov, takáto právna úprava má za následok,
         že cezhraničné prevody kapitálu sú menej zaujímavé a zároveň odrádza investorov nerezidentov vo Švédsku od nakupovania akcií
         spoločností so sídlom vo Švédsku a v dôsledku toho sa obmedzujú možnosti švédskych spoločností získavať kapitál od investorov
         nerezidentov vo Švédsku.

      35     Za týchto podmienok treba skonštatovať, že skutočnosť, že členský štát pri spätnom nákupe akcií upiera akcionárom nerezidentom
         právo na odpočet nákladov na ich získanie, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ES.

      36     Ďalej treba preskúmať, či toto obmedzenie možno odôvodniť dôvodmi uvedenými v článku 58 ods. 1 ES. Z tohto ustanovenia v spojení
         s odsekom 3 tohto článku vyplýva, že členské štáty môžu vo svojich vnútroštátnych právnych poriadkoch prijať ustanovenia rozlišujúce
         daňových poplatníkov rezidentov a daňových poplatníkov nerezidentov, pričom toto odlíšenie nesmie byť prostriedkom pre svojvoľnú
         diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu kapitálu.

      37     Ako už bolo konštatované v bode 34 tohto rozsudku, zákon z roku 1970 zaviedol odlíšenie medzi akcionármi rezidentmi a akcionármi
         nerezidentmi tým, že zdanil rozdielne sumu, ktorú dostanú pri spätnom nákupe akcií.

      38     Pritom však treba rozlišovať medzi nerovnakým zaobchádzaním povoleným na základe článku 58 ods. 1 písm. a) ES a svojvoľnou
         diskrimináciou zakázanou v odseku 3 toho istého článku. Pritom z judikatúry vyplýva, že aby sa mohla vnútroštátna právna úprava,
         o akú ide v konaní vo veci samej, považovať za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa voľného pohybu kapitálu, je
         potrebné, aby sa rozdiel v zaobchádzaní týkal situácií, ktoré nie sú navzájom objektívne porovnateľné alebo sú odôvodnené
         naliehavou potrebou všeobecného záujmu (pozri rozsudky zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod 43; Manninen,
         už citovaný, body 28 a 29, a z 8. septembra 2005, Blanckaert, C‑512/03, Zb. s. I‑7685, bod 42).

      39     V tejto súvislosti treba preskúmať, či sa rozdiel v zdanení príjmov získaných zo spätného nákupu akcií akcionárov rezidentov
         a akcionárov nerezidentov vzťahuje na situácie, ktoré nie sú navzájom objektívne porovnateľné.

      40     Treba skonštatovať, že obstarávacie náklady sú priamo spojené so sumou vyplatenou pri spätnom nákupe akcií tak, že rezidenti
         a nerezidenti sú v tejto súvislosti v porovnateľnej situácii. Neexistuje žiadny rozdiel v objektívnej situácii, ktorý by bol
         takej povahy, že by založil rozdielne zaobchádzanie v tejto otázke medzi týmito dvoma kategóriami daňovníkov.

      41     Za týchto podmienok predstavuje vnútroštátna právna úprava ako zákon z roku 1970 svojvoľnú diskrimináciu voči akcionárom nerezidentom,
         pretože ich v objektívne porovnateľnej situácii zdaňuje viac ako akcionárov rezidentov.

      42     Napokon, pokiaľ ide o iné odôvodnenia uvedené v článku 58 ES alebo v judikatúre Súdneho dvora, treba uviesť, že neboli vznesené.
      43     Na prvú otázku teda treba odpovedať, že články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna
         úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje, že v prípade zníženia základného imania spoločnosti sa suma za spätný nákup
         akcií vyplatená akcionárovi nerezidentovi zdaňuje ako rozdelenie dividend bez nároku na odpočet nákladov na získanie týchto
         akcií, kým tá istá suma vyplatená akcionárovi rezidentovi sa zdaňuje ako kapitálový zisk s nárokom na odpočet obstarávacích
         nákladov.

       O druhej otázke
      44     Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či by odpoveď na prvú otázku bola iná, ak uplatniteľný daňový režim
         vyplýva z dohody o zamedzení dvojitého zdanenia, akou je francúzsko-švédska dohoda, ktorá stanovuje hranicu zdanenia dividend
         pre akcionárov nerezidentov nižšie ako pre akcionárov rezidentov, a tým, že sa táto dohoda vykladá v zmysle dôvodovej správy
         OECD k uplatniteľnej vzorovej zmluve OECD, oprávňuje na odpočet nominálnej hodnoty týchto akcií od sumy za spätný nákup akcií.

      45     Pani Bouanich zdôrazňuje, že podľa francúzsko-švédskej dohody má Francúzska republika výlučné právo zdaniť zisk dosiahnutý
         pri spätnom nákupe akcií. Daň odvedená neprávom podľa režimu dividend jej má byť preto v plnom rozsahu vrátená.

      46     Komisia uvádza judikatúru týkajúcu sa daňového dobropisu (rozsudok z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 2773)
         a daňových výhod (rozsudok z 21. septembra 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161) na podporu tvrdenia, že dodržiavanie
         práva Spoločenstva nemôže závisieť od obsahu dohody o zamedzení dvojitého zdanenia uzavretej medzi dvoma členskými štátmi.

      47     Komisia sa domnieva, že režim, o aký ide vo veci samej, uplatniteľný podľa daňovej dohody a vykladaný podľa dôvodovej správy
         k vzorovej zmluve OECD, odporuje článkom 56 ES a 58 ES.

      48     V tejto súvislosti treba preskúmať, či na posúdenie súladu daňovej právnej úpravy s pravidlami Spoločenstva o voľnom pohybe
         kapitálu treba zohľadniť francúzsko-švédsku dohodu. V prípade kladnej odpovede treba ďalej overiť, či táto dohoda odstraňuje
         zavedené obmedzenie základnej slobody.

      49     Treba skonštatovať, že odstránenie dvojitého zdanenia je jedným z cieľov Spoločenstva, ktorého uskutočnenie závisí od členských
         štátov podľa článku 293 druhej zarážky ES. V prípade ak neboli prijaté opatrenia na úrovni Spoločenstva na zjednotenie alebo
         harmonizáciu, je naďalej v právomoci členských štátov, aby stanovili kritériá pre zdanenie príjmov a majetku, aby tak prípadne
         zmluvnou cestou zamedzili dvojitému zdaneniu. V tejto súvislosti im nič nebráni v tom, aby v rámci dvojstranných zmlúv stanovili
         hraničné ukazovatele na účely rozdelenia daňovej právomoci (pozri rozsudky z 12. mája 1998, Gilly, C‑336/96, Zb. s. I‑2793,
         body 24 a 30; Saint-Gobain ZN, už citovaný, bod 57, a D., už citovaný, bod 52).

      50     Toto rozdelenie daňovej právomoci však neumožňuje členským štátom zaviesť diskrimináciu, ktorá je v rozpore s pravidlami Spoločenstva.
      51     Vzhľadom na to, že daňový režim, ktorý vyplýva z francúzsko-švédskej dohody vykladanej podľa dôvodovej správy k vzorovej zmluve
         OECD, je súčasťou právneho rámca uplatniteľného vo veci samej a že ho tak vnútroštátny súd prezentoval, musí to Súdny dvor
         zohľadniť, aby mohol podať výklad práva Spoločenstva, ktorý bude užitočný pre vnútroštátneho sudcu. Súdny dvor nemá právomoc
         vykladať vnútroštátne právo ani skúmať jeho uplatnenie na prejednávanú vec (pozri najmä rozsudky z 24. októbra 1996, Dietz
         C‑435/93, Zb. s. I‑5223, bod 39, a z 30. apríla 1998, Thibault, C‑136/95, Zb. s. I‑2011, bod 21).

      52     Pokiaľ ide o daňové zaobchádzanie, ktoré vyplýva z francúzsko-švédskej dohody, treba pripomenúť, že akcionár nerezident, akým
         je pani Bouanich, je oprávnený na základe tejto dohody vykladanej podľa dôvodovej správy k vzorovej zmluve OECD odpočítať
         nominálnu hodnotu akcií od zdaniteľnej čiastky pri ich spätnom nákupe. Zdaňuje sa preto sadzbou vo výške 15 % zo zostávajúceho
         zvyšku.

      53     Vzhľadom na to, že akcionári rezidenti sa zdaňujú sadzbou vo výške 30 % zo sumy za spätný nákup akcií po odpočítaní obstarávacích
         nákladov, treba overiť, či sa s týmito akcionármi zaobchádza výhodnejšie ako s akcionármi nerezidentmi. Na vykonanie takéhoto
         overenia je nevyhnutné poznať výšku nákladov na získanie akcií, ako aj ich nominálnu hodnotu.

      54     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že určenie a posúdenie skutkového stavu nespadá do právomoci Súdneho dvora, ale do právomoci
         vnútroštátneho súdu (rozsudky z 15. novembra 1979, Denkavit, 36/79, Zb. s. 3439, bod 12; z 5. októbra 1999, Lirussi a Bizzaro,
         C‑175/98 a C‑177/98, Zb. s. I‑6881, bod 37, a z 22. júna 2000, Fornasar a i., C‑318/98, Zb. s. I‑4785, bod 31).

      55     Je preto povinnosťou vnútroštátneho súdu overiť v rámci konania, v ktorom koná, či odpočet nominálnej hodnoty a uplatnenie
         stropu zdanenia vo výške 15 % pre akcionárov nerezidentov vyústi do zaobchádzania, ktoré nie je menej výhodné ako zaobchádzanie
         voči rezidentom, ktorí majú právo na odpočet obstarávacích nákladov a uplatnenie sadzby vo výške 30 %.

      56     Na druhú otázku preto treba odpovedať tak, že články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna
         právna úprava, ktorá vyplýva z dohody o zamedzení dvojitého zdanenia, akou je francúzsko-švédska dohoda, ktorá stanovuje hranicu
         zdanenia dividend pre akcionárov nerezidentov nižšie ako pre akcionárov rezidentov, a tým, že sa táto dohoda vykladá v zmysle
         dôvodovej správy OECD k uplatniteľnej vzorovej zmluve OECD oprávňuje na odpočet nominálnej hodnoty týchto akcií od sumy za
         spätný nákup akcií, okrem prípadu, že uplatnením tejto vnútroštátnej právnej úpravy sa s akcionármi nerezidentmi nebude zaobchádzať
         menej výhodne ako s akcionármi rezidentmi. Je povinnosťou vnútroštátneho súdu určiť, či tak tomu je v konkrétnom prípade vo
         veci samej.

       O tretej otázke
      57     Vzhľadom na odpovede dané na prvú a druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.
       O trovách
      58     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá
            stanovuje, že v prípade zníženia základného imania spoločnosti sa suma za spätný nákup akcií vyplatená akcionárovi nerezidentovi
            zdaňuje ako rozdelenie dividend bez nároku na odpočet nákladov na získanie týchto akcií, kým tá istá suma vyplatená akcionárovi
            rezidentovi sa zdaňuje ako kapitálový zisk s nárokom na odpočet obstarávacích nákladov.
      2.      Články 56 ES a 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vyplýva z dohody o zamedzení
            dvojitého zdanenia, akou je dohoda medzi vládou Francúzskej republiky a vládou Švédskeho kráľovstva o zamedzení dvojitého
            zdanenia a zabránení daňovému úniku v odbore daní z príjmov a z majetku podpísaná 27. novembra 1990, ktorá stanovuje hranicu
            zdanenia dividend pre akcionárov nerezidentov nižšie ako pre akcionárov rezidentov, a tým, že sa táto dohoda vykladá v zmysle
            dôvodovej správy Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj k uplatniteľnej vzorovej zmluve, oprávňuje na odpočet nominálnej
            hodnoty týchto akcií od sumy za spätný nákup akcií, okrem prípadu, že uplatnením tejto vnútroštátnej právnej úpravy sa s akcionármi
            nerezidentmi nebude zaobchádzať menej výhodne ako s akcionármi rezidentmi. Je povinnosťou vnútroštátneho súdu určiť, či tak
            tomu je v konkrétnom prípade vo veci samej.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.