Rozsudok Súdneho dvora z 12. júna 1979. # Ketelhandel P. van Paassen BV proti Staatssecretaris van Financiën / Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen ; Minister van Financiën proti Denkavit Dienstbetoon BV. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Spojené veci 181 a 229/78.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 27. septembra 2012.#Zuckerfabrik Jülich AG a i. proti Hauptzollamt Aachen a i.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Finanzgericht Düsseldorf, High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division a Tribunal de grande instance de Nanterre.#Spoločná poľnohospodárska politika – Spoločná organizácia trhov – Výrobcovia cukru a izoglukózy – Výpočet výšky produkčných odvodov – Platnosť spôsobu výpočtu zohľadňujúceho výšky fiktívnych náhrad za množstvo vyvezeného cukru bez náhrady – Spätná pôsobnosť právnej úpravy – Výmenný kurz – Priznanie úrokov.#Spojené veci C-113/10, C-147/10 a C-234/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 27. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Spoločná poľnohospodárska politika — Spoločná organizácia trhov — Výrobcovia cukru a izoglukózy — Výpočet výšky produkčných odvodov — Platnosť spôsobu výpočtu zohľadňujúceho výšky fiktívnych náhrad za množstvo vyvezeného cukru bez náhrady — Spätná pôsobnosť právnej úpravy — Výmenný kurz — Priznanie úrokov“
      V spojených veciach C-113/10, C-147/10 a C-234/10,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ podané rozhodnutiami Finanzgericht Düsseldorf (C-113/10) (Nemecko), High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (C-147/10) (Spojené kráľovstvo) a Tribunal de grande instance de Nanterre (C-234/10) (Francúzsko) z 22. februára, 12. marca a 6. mája 2010 a doručené Súdnemu dvoru 2. a 29. marca a 12. mája 2010, ktoré súvisia s konaniami:

         Zuckerfabrik Jülich AG (C-113/10)
      proti

         Hauptzollamt Aachen,

         British Sugar plc (C-147/10)
      proti

         Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs,

      a

         Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable (C-234/10)
      proti

         Directeur général des douanes et droits indirects,

         Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.-C. Bonichot, sudcovia A. Prechal, K. Schiemann, L. Bay Larsen (spravodajca) a C. Toader,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. júna 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Zuckerfabrik Jülich AG, v zastúpení: H.-J. Prieß a B. Sachs, Rechtsanwälte,

               —

               British Sugar plc, v zastúpení: K. Lasok, QC, a G. Facenna, barrister,

               —

               Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable, v zastúpení: N. Coutrelis, avocate,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Hathaway a H. Walker, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a B Cabouat, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,

               —

               litovská vláda, v zastúpení: R. Mackevičienė a R. Krasuckaitė, splnomocnené zástupkyne,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: P. Rossi, B. Schima, D. Bianchi a K. Banks, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 27. októbra 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú najmä platnosti nariadenia Komisie (ES) č. 1193/2009 z 3. novembra 2009, ktorým sa opravujú nariadenia (ES) č. 1762/2003, (ES) č. 1775/2004, (ES) č. 1686/2005 a (ES) č. 164/2007 a ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006 (Ú. v. EÚ L 321, s. 1).

               2

               Tieto návrhy boli podané v rámci sporov po prvé medzi Zuckerfabrik Jülich AG (ďalej len „Jülich“) a Hauptzollamt Aachen, po druhé medzi British Sugar plc (ďalej len „British Sugar“) a Rural Payments Agency, an Executive Agency of the Department for Environment, Food & Rural Affairs (ďalej len „Rural Payments Agency“), a po tretie medzi Tereos – Union de coopératives agricoles à capital variable (ďalej len „Tereos“) na jednej strane a Directeur général des douanes et droits indirects a Receveur principal des douanes et droits indirects de Gennevilliers na druhej strane (Francúzsko) vo veci výšky odvodov zaplatených buď za všetky hospodárske roky 2002/2003 až 2005/2006, alebo za niektoré z nich.

         Právny rámec

               3

               Článok 8 ods. 1 rozhodnutia Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 253, s. 42; Mim. vyd. 01/003, s. 200) stanovuje, že vlastné zdroje Európskeho spoločenstva, ako sú najmä odvody stanovené v rámci spoločnej organizácie trhov s cukrom, vyzbierajú členské štáty v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami uloženými v zákone, nariadení alebo správnom opatrení, ktoré sa prijme, ak je to potrebné, tak, aby spĺňalo požiadavky predpisov Spoločenstva.

               4

               Pokiaľ ide o uvedené odvody, to isté platí aj podľa článku 8 ods. 1 rozhodnutia Rady 2007/436/ES, Euratom zo 7. júna 2007 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 163, s. 17), ktoré, ako je stanovené v jeho v článku 10, zrušilo rozhodnutie 2000/597 s účinnosťou od 1. januára 2007.

               5

               Nariadenie Rady (ES) č. 1260/2001 z 19. júna 2001 o spoločnom organizovaní trhu v sektore cukru (Ú. v. ES L 178, s. 1; Mim. vyd. 03/033, s. 17, ďalej len „základné nariadenie“), ktoré bolo zrušené nariadením Rady (ES) č. 318/2006 o spoločnej organizácii trhov v sektore cukru (Ú. v. EÚ L 58, s. 1), stanovovalo najmä systém samofinancovania sektora cukru prostredníctvom produkčných odvodov.

               6

               V súlade s odôvodnením 11 základného nariadenia spoločný systém organizovania trhov v sektore cukru sa zakladá po prvé na zásade, že výrobcovia by mali niesť plnú finančnú zodpovednosť za straty, ktoré vzniknú každý hospodársky rok v dôsledku odpredaja tej časti produkcie Spoločenstva podliehajúcej kvóte, ktorá presahuje vnútornú spotrebu Spoločenstva, a po druhé na diferenciácii cenových záruk pre odpredaj, ktorá odráža výrobnú kvótu pridelenú každému podniku.

               7

               Podľa odôvodnenia 13 tohto nariadenia zásada finančnej zodpovednosti bola zaručená odvodmi výrobcov, ktoré sa odrážajú v povinnosti platiť základný produkčný odvod účtovaný na celú výrobu A a B cukru, limitovaného na 2 % intervenčnej ceny bieleho cukru, a odvod B účtovaný na produkciu B cukru maximálne do 37,5 % tejto ceny. Tieto obmedzenia v zásade neumožňovali dosiahnuť cieľ spočívajúci v samofinancovaní sektora za hospodársky rok, preto bolo v tomto prípade potrebné zaviesť platenie dodatkového odvodu.

               8

               Odôvodnenie 14 uvedeného nariadenia znie takto:
               „V záujme rovnakého prístupu by sa mal dodatkový odvod vypočítať pre každý podnik na základe jeho podielu na tvorbe príjmov z produkčných odvodov, ktoré zaplatil v príslušnom hospodárskom roku. Preto by sa pre spoločenstvo ako celok mal určiť koeficient, ktorý bude predstavovať v danom hospodárskom roku pomer medzi celkovou zaznamenanou stratou a celkovým príjmom vytvoreným z produkčných odvodov. Je potrebné špecifikovať podmienky, za ktorých predajcovia cukrovej repy a cukrovej trstiny majú prispievať k eliminácii neuhradenej straty v príslušnom hospodárskom roku.“

               9

               Pokiaľ ide o výpočet odvodov, článok 15 základného nariadenia stanovoval:
               „1.   Pred koncom každého hospodárskeho roka sa zaznamená nasledujúce:

                        a)

                        odhad produkcie cukru A a B, izoglukózy A a B a inulínového sirupu A a B priraditeľné príslušnému hospodárskemu roku;

                        b)

                        odhad množstiev cukru, izoglukózy a inulínového sirupu daného k dispozícii na spotrebu v rámci spoločenstva v priebehu príslušného hospodárskeho roka;

                        c)

                        exportovateľný zostatok získaný odčítaním množstva uvedeného v bode b) od množstva uvedeného v bode a);

                        d)

                        odhad priemernej straty alebo príjmu za tonu cukru, čo sa týka exportných záväzkov, ktoré sa majú splniť v príslušnom hospodárskom roku.
                        Táto priemerná strata alebo príjem sa má rovnať rozdielu medzi celkovou hodnotou náhrad a celkovou hodnotou odvodov na celkovú tonáž príslušných exportných záväzkov;

                        e)

                        odhad celkovej straty alebo príjmu získaný vynásobením exportovateľného zostatku uvedeného v bode c) priemernou stratou alebo príjmom uvedenými v bode d).

                  2.   Pred koncom hospodárskeho roka 2005/2006 a bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 10 (3), (4), (5) a (6)[,] sa kumulatívne zaznamená pre hospodárske roky 2001/2002 až 2005/2006 nasledujúce:

                        a)

                        exportovateľný zostatok stanovený na základe konečnej produkcie cukru A a B, izoglukózy A a B a inulínového sirupu A a B a konečného množstva cukru, izoglukózy a inulínového sirupu daného k dispozícii na spotrebu v spoločenstve;

                        b)

                        priemerná strata alebo príjem za tonu cukru vyplývajúce z príslušných celkových exportných záväzkov vypočítaných použitím metódy popísanej v druhom pododseku odseku 1 d);

                        c)

                        celková strata alebo príjem získané vynásobením exportovateľného zostatku uvedeného v bode a) priemernou stratou alebo príjmom uvedenými v bode b);

                        d)

                        celková čiastka základných produkčných odvodov a vybraných B odvodov.

                  Odhad celkových strát alebo príjmu uvedených v odseku 1 e) sa upraví rozdielom medzi hodnotami uvedenými v c) a d).
               …
               8.   Podrobné pravidlá uplatňovania tohto článku sa prijmú v súlade s postupom uvedeným v článku 42 (2) a budú sa vzťahovať najmä na:

                        —

                        hodnoty vybraných odvodov [hodnoty odvodov, ktoré sa majú vybrať – neoficiálny preklad],

                  …“

               10

               V nadväznosti na vyhlásenie rozsudku z 8. mája 2008, Zuckerfabrik Jülich a i. (C-5/06 a C-23/06 až C-36/06, Zb. s. I-3231), a uznesenie zo 6. októbra 2008, SAFBA (C-175/07 až C-184/07), Európska komisia prijala nariadenie č. 1193/2009, ktorým sa opravujú nariadenia Komisie (ES) č. 1762/2003 zo 7. októbra 2003, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2002/2003 [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 254, s. 4), (ES) č. 1775/2004 zo 14. októbra 2004, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2003/2004 (Ú. v. EÚ L 316, s. 64), a (ES) č. 1686/2005 zo 14. októbra 2005, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov, ako aj koeficientu dodatkového odvodu v sektore cukru na hospodársky rok 2004/2005 (Ú. v. EÚ L 271, s. 12), ktoré Súdny dvor vyhlásil za neplatné, rovnako ako nariadenie Komisie (ES) č. 164/2007 z 19. februára 2007, ktorým sa ustanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodársky rok 2005/2006 (Ú. v. EÚ L 51, s. 17), založené takisto na spôsobe výpočtu vyhlásenom Súdnym dvorom za neplatný, pokiaľ ide o hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004 a 2004/2005. Komisia tak opätovne stanovila so spätným účinkom výšky produkčných odvodov pre sektor cukru na hospodárske roky 2002/2003 až 2005/2006.

               11

               Odôvodnenia 5 a 6 nariadenia č. 1193/2009 znejú takto:

                        „(5)

                        V rozsudku z 8. mája 2008 v spojených veciach C-5/06 a C-23/06 až C-36/06 Súdny dvor dospel k záveru, že preskúmanie nariadenia Komisie (ES) č. 1837/2002 z 15. októbra 2002, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov a koeficient dodatkového odvodu v sektore cukru na hospodársky rok 2001/2002 [neoficiálny preklad] [(Ú. v. ES L 278, s. 13)], neodhalilo nijaké skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na jeho platnosť. Na stanovenie výšky produkčných odvodov v danom hospodárskom roku by Komisia vypočítala [Komisia vypočíta – neoficiálny preklad] priemernú stratu na základe celkových množstiev vyvezeného cukru vo forme spracovaných výrobkov, bez ohľadu na to, či v ich prípade existuje nárok na náhrady, alebo nie.

                        (6)

                        Preto je vhodné, aby Komisia stanovila výšku produkčných odvodov a prípadne koeficient dodatkových odvodov pomocou tej istej metódy výpočtu, ktorá bola použitá v prípade hospodárskeho roku 2001/2002.“

               12

               Články 1 až 4 nariadenia č. 1193/2009 stanovujú výšky produkčných odvodov v sektore cukru na hospodárske roky 2002/2003 až 2005/2006.

               13

               Článok 3 nariadenia (ES) č. 1193/2009 stanovuje:
               „Články 1 a 2 nariadenia (ES) č. 1686/2005 sa nahrádzajú takto:
               ‚…
               Článok 2
               Na hospodársky rok 2004/2005 sa výška koeficientu podľa článku 16 ods. 2 [základného] nariadenia… stanovuje na 0,25466 pre Českú republiku, Lotyšsko, Litvu, Maďarsko, Poľsko, Slovinsko a Slovensko a na 0,14911 pre ostatné členské štáty.‘“

               14

               Článok 6 nariadenia č. 1193/2009 stanovuje:
               „Toto nariadenie nadobúda účinnosť dňom nasledujúcim po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
               Článok 1 sa bude uplatňovať od 8. októbra 2003.
               Článok 2 sa bude uplatňovať od 15. októbra 2004.
               Článok 3 sa bude uplatňovať od 18. októbra 2005.
               Článok 4 sa bude uplatňovať od 23. februára 2007.“

               15

               Všeobecný súd Európskej únie rozsudkom z 29. septembra 2011, Poľsko/Komisia (T-4/06, Zb. s. II-331*), vyhlásil a rozhodol:
               „Článok 2 nariadenia… (ES) č. 1686/205… zmenený a doplnený článkom 3 nariadenia… (ES) č. 1193/2009… sa zrušuje.“

         Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky

         Vec C-113/10

               16

               Jülich je podnik, ktorý sa venuje výrobe cukru.

               17

               Rozhodnutiami z 21. októbra 2003, 26. októbra 2005 a 21. februára 2007 Hauptzollamt Aachen (Ústredný colný úrad v Aachene) vymáhal od podniku Jülich odvody za hospodárske roky 2002/2003, 2004/2005 a 2005/2006. Pokiaľ ide o tieto tri hospodárske roky, Hauptzollamt Aachen vychádzal z troch nariadení Komisie, a to z nariadenia č. 1762/2003 na hospodársky rok 2002/2003, z nariadenia č. 1686/2005 na hospodársky rok 2004/2005 a z nariadenia č. 164/2007 na hospodársky rok 2005/2006.

               18

               Keďže Jülich s produkčnými odvodmi stanovenými na tieto hospodárske roky nesúhlasil, podal proti rozhodnutiu z 26. októbra 2005 odvolanie a požiadal o zmenu rozhodnutí z 21. októbra 2003 a z 21. februára 2007. Uviedol, že nariadenia č. 1762/2003, 1686/2005 a 164/2007 sú neplatné, pretože Komisia nesprávne stanovila odvodové sadzby.

               19

               Rozhodnutiami z 28. a 29. decembra 2009 Hauptzollamt Aachen na základe nariadenia č. 1193/2009 stanovil výšku produkčných odvodov, ktoré má Jülich zaplatiť za hospodárske roky 2002/2003, 2004/2005 a 2005/2006.

               20

               Podnik Jülich podal proti týmto rozhodnutiam žalobu na Finanzgericht Düsseldorf s tvrdením, že nariadenie č. 1193/2009 je neplatné.

               21

               Keďže Komisia pri úprave odvodových sadzieb nanovo vypočítala nielen celkové množstvá záväzkov na vývoz, ale aj celkové výšky náhrad na hospodárske roky vo veci samej, pričom zohľadnila fiktívne náhrady za vývozy bez náhrad, vnútroštátny súd pochybuje o zlučiteľnosti takejto úpravy so zásadou práva Únie zákazu retroaktivity takejto úpravy, lebo ide nad rámec podmienok uložených už citovaným rozsudkom Zuckerfabrik Jülich a i. a uplatňuje sa na už skončené hospodárske roky.

               22

               Rozhodnutím z 2. marca 2010 Finanzgericht Düsseldorf rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je nariadenie… č. 1193/2009… platné?“

         Vec C-147/10

               23

               Podnik British Sugar, výrobca výrobkov v sektore cukru, podal na súde návrh, aby mu Rural Payments Agency vrátil produkčné odvody za cukor zvýšené o úroky, ktoré zaplatil navyše za hospodárske roky 2002/2003 až 2005/2006.

               24

               Keďže British Sugar sa opieral o svoj výklad už citovaného rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i., vypočítal, že preplatok za hospodárske roky 2002/2003 až 2005/2006 predstavuje približne 12531000 eur bez úrokov.

               25

               Rural Payments Agency uvádza, že nariadenie č. 1193/2009 v súčasnosti stanovuje právny vzorec na výpočet preplatku dlžného podniku British Sugar a je záväzný pre dotknuté osoby, ako aj pre vnútroštátny súd. Tvrdí, že v súlade s uvedeným nariadením suma, ktorá sa má vrátiť British Sugar, predstavuje 366590,79 GBP a že len táto suma mu má byť vrátená.

               26

               Podľa British Sugar je nariadenie č. 1193/2009 neplatné najmä preto, lebo obsahuje tú istú základnú vadu, akou je vada, pre ktorú Súdny dvor vyhlásil nariadenia č. 1762/2003, 1775/2004 a 1686/2005 za neplatné. Metóda výpočtu, ktorá bola prijatá v tomto nariadení, najmä výpočet „priemernej straty za tonu“ uvedenej v článku 15 ods. 1 písm. d) základného nariadenia, sa zakladá na hypotetických stratách zodpovedajúcich vývozným náhradám, ktoré boli fiktívne dostupné, ale nikdy neboli skutočne zaplatené. Nariadenie č. 1193/2009 teda umelo zvýšilo celkovú stratu uvedenú v článku 15 ods. 1 písm. e) základného nariadenia.

               27

               Navyše Komisia nemala právomoc prijať nariadenie č. 1193/2009 na základe základného nariadenia najmä preto, lebo toto nariadenie bolo zrušené a v čase prijatia nového nariadenia už nebolo účinné. V prípade, že nie je stanovená právomoc na základe základného nariadenia, právomoc stanoviť výšku produkčných odvodov patrí podľa článku 43 ZFEÚ Rade.

               28

               Okrem toho nariadenie č. 1193/2009 je neplatné aj preto, lebo vyžaduje, aby sumy, ktoré nie sú stanovené v eurách, boli vrátené podľa výmenných kurzov platných v čase, keď bol preplatok na odvodoch pôvodne vypočítaný, a nie platných v čase vrátenia sumy.

               29

               Rural Payments Agency tvrdí, že vzhľadom na skutočnosť, že nariadenie č. 1193/2009 zrejme preberá systém stanovený nariadením č. 1837/2002, ktorého preskúmaním neboli zistené nijaké skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na jeho platnosť, možno predpokladať, že metóda, ktorú stanovuje, bola takto Súdnym dvorom implicitne potvrdená.

               30

               Pokiaľ ide o relevantný výmenný kurz (euro/GBP), treba uplatniť ten, ktorý platil v čase, keď boli určené pôvodné odvody výroby cukru.

               31

               Napokon Rural Payments Agency uvádza, že British Sugar nemožno priznať úroky z preplatku na odvodoch, ktorý sa mu má vrátiť. Akékoľvek vrátenie preplatku tomuto podniku sa spája s vrátením zodpovedajúcej platby vyplatenej Rural Payments Agency zo strany Komisie v súlade so systémom vlastných zdrojov Spoločenstva. Ak v právnej úprave Únie neexistuje nijaký právny základ týkajúci sa vlastných zdrojov, ktorý umožňuje členským štátom vymáhať od Komisie úroky v súvislosti s takýmto vrátením, Rural Payments Agency zastáva názor, že rovnaká zásada sa má uplatňovať na akékoľvek vrátenie platby v prospech British Sugar.

               32

               Za týchto podmienok High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je nariadenie [č. 1193/2009] vzhľadom na [už citovaný] rozsudok [Zuckerfabrik Jülich a i.] a [už citované] uznesenie [SAFBA] neplatné?

                        2.

                        Je nariadenie [č. 1193/2009] vzhľadom na právny základ jeho prijatia, ktorým je [základné] nariadenie, neplatné?

                        3.

                        Má sa príslušný výmenný kurz a dátum prepočtu pri výpočte náhrady za preplatky produkčných odvodov v sektore cukru za hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006 určiť podľa práva Európskej únie? V prípade kladnej odpovede, má sa článok 6 nariadenia [č. 1193/2009] vykladať v tom zmysle, že vyžaduje zaplatenie náhrady podľa výmenných kurzov platných v čase pôvodného nesprávneho výpočtu preplatku odvodu? V prípade kladnej odpovede, je článok 6 nariadenia [č. 1193/2009] platný?

                        4.

                        V súvislosti s úrokmi:

                                 [a])

                                 Bráni právo [Únie] osobe v postavení žalobcu vymáhať úroky z preplatkov uskutočnených na základe neplatného nariadenia Komisie od vnútroštátneho orgánu, ktorý je príslušný vyberať produkčné odvody, za okolností, v ktorých uvedený vnútroštátny orgán nemôže vymôcť úroky z príslušných súm, ktoré mu má vrátiť Komisia?

                                 [b])

                                 Ak je odpoveď na [štvrtú otázku písm. a)] kladná, bráni právna úprava [Únie] týkajúca sa vlastných zdrojov [rozhodnutie 2000/597… a jeho vykonávacie nariadenie (ES) č. 1150/2000] vnútroštátnemu orgánu, ktorý je príslušný vyberať produkčné odvody, vymáhať úroky zo súm, ktoré mu má za okolností, o aké ide v prejednávanej veci, vrátiť Komisia?

                                 [c])

                                 Ak je odpoveď na [štvrtú otázku písm. a)] záporná, bráni právo [Únie] vnútroštátnemu súdu alebo vnútroštátnemu orgánu vo výkone ich miery voľnej úvahy pri rozhodovaní o nepriznaní úrokov za takých okolností, keď rozhoduje o priznaní úrokov osobe nachádzajúcej sa v postavení žalobcu?“

         Vec C-234/10

               33

               Keďže podnik Tereos, ktorý vyrába cukor, sa domnieval, že zaplatil príliš vysoké odvody za hospodársky rok 2004/2005 splatné na základe nariadenia č. 1686/2009, požiadal 2. mája 2007 o ich čiastočné vrátenie od Receveur des douanes et droits indirects de Gennevilliers. Keď Tereos na svoju sťažnosť nedostal nijakú odpoveď, podal na Tribunal de grande instance de Nanterre žalobu, pričom sa domáhal neplatnosti nariadenia č. 1686/2005 a žiadal vrátenie preplatku vo výške 11600782 eur.

               34

               Po prijatí nariadenia č. 1193/2009 Tereos podal na uvedenom súde návrh so žiadosťou, aby sa tento súd skôr, ako bude rozhodnuté, obrátil na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania s otázkou týkajúcou sa platnosti nariadenia č. 1193/2009, pokiaľ ide o článok 15 základného nariadenia, a aby nariadil, aby mu bola vrátená čiastka vo výške 11600782 eur spolu s úrokmi z omeškania.

               35

               Podľa vnútroštátneho súdu sa možno domnievať, že Komisia v nariadení č. 1193/2009 neprepočítala odvody výslovným použitím metódy výpočtu uvedenej v článku 15 základného nariadenia, tak ako ho vyložil Súdny dvor v už citovanom rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i., ale použila metódu, ktorá bola uplatnená na hospodársky rok 2001/2002, keďže Súdny dvor uviedol, že preskúmaním nariadenia č. 1837/2002 neboli zistené nijaké skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na jeho platnosť.

               36

               Tribunal de grande instance de Nanterre preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 15 ods. 1 písm. d) [základného] nariadenia vykladať v tom zmysle, že na účely výpočtu priemernej straty je potrebné pre všetky kategórie vyvezeného cukru vydeliť celkovú hodnotu skutočných nákladov celkovou hodnotou vyvezeného množstva, bez ohľadu na to, či za tieto množstvá boli skutočne zaplatené náhrady?

                        2.

                        Je nariadenie č. 1193/2009 neplatné vzhľadom na článok 15 [základného] nariadenia preto, lebo stanovuje produkčné odvody za cukor vypočítané na základe priemernej straty, ktorá sa, pokiaľ ide o cukor vyvezený v rámci spracovaných výrobkov, vypočíta tak, že jednotková hodnota vývoznej náhrady za tieto výrobky sa vynásobí celkovými vyvezenými množstvami vrátane množstiev vyvezených bez poskytnutia náhrad, a nie tak, že sa skutočne vynaložené náklady vydelia celkovou hodnotou vyvezeného množstva s náhradami alebo bez náhrad?“

         O spojení vecí C-113/10, C-147/10 a C-234/10

               37

               Keďže v prípade vecí C-113/10, C-147/10 a C-234/10 ide o súvisiace veci, ktoré majú ten istý predmet konania, uznesením predsedu štvrtej komory Súdneho dvora z 15. apríla 2011 boli spojené na spoločné konanie na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

         O prejudiciálnych otázkach

         O jedinej otázke vo veci C-113/10, prvej otázke vo veci C-174/10 a dvoch otázkach vo veci C-234/10

               38

               Týmito otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátne súdy v podstate pýtajú, či metóda výpočtu priemernej straty za tonu cukru, čo sa týka exportných záväzkov, ktoré sa majú splniť v príslušnom hospodárskom roku (ďalej len „priemerná strata“), prijatá Komisiou v nariadení č. 1193/2009, je v súlade so základným nariadením v zmysle, v akom ho vyložil Súdny dvor v už citovanom rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i. a v už citovanom uznesení SAFBA.

               39

               Podľa článku 15 ods. 1 písm. d) základného nariadenia sa priemerná strata má rovnať rozdielu medzi celkovou hodnotou náhrad a celkovou hodnotou odvodov na celkovú tonáž exportných záväzkov, ktoré sa majú splniť v príslušnom hospodárskom roku. Odhad celkovej straty sa podľa článku 15 ods. 1 písm. e) tohto nariadenia vypočíta vynásobením exportovateľného zostatku priemernou stratou.

               40

               Je nepopierateľné, že metóda výpočtu priemernej straty použitá pri tvorbe nariadenia č. 1193/2009 sa odlišuje v dvoch bodoch od metódy použitej pri tvorbe nariadení č. 1762/2003, 1775/2004, 1686/2005 a 164/2007.

               41

               Na jednej strane „celková tonáž exportných záväzkov“, ktorá je podľa článku 15 ods. 1 písm. d) základného nariadenia menovateľ pomeru umožňujúceho vypočítať priemernú stratu, v súčasnosti zahŕňa všetky exportné záväzky vrátane záväzkov, na ktoré sa nevzťahovala vývozná náhrada. Táto zmena spôsobu výpočtu priemernej straty je pritom, ako to navyše priznávajú aj všetky dotknuté osoby, ktoré predložili pripomienky, v súlade s článkom 15 ods. 1 písm. d) uvedeného nariadenia, ako ho vyložil Súdny dvor najmä v už citovanom rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i.

               42

               Na druhej strane „celková tonáž exportných záväzkov“ za cukor obsiahnutý v spracovaných výrobkoch, ktorá podľa článku 15 ods. 1 písm. d) základného nariadenia je súčasťou čitateľa pomeru umožňujúceho vypočítať priemernú stratu, vyplýva z trojfázového úkonu. Po prvé celkové množstvo exportných záväzkov pre uvedenú kategóriu cukru sa vydelí dvanástimi, pričom každá časť z tohto celkového množstva predstavuje jeden mesiac hospodárskeho roka. Po druhé takto získané číslo sa vynásobí výškou priemernej náhrady za každý mesiac splatnej pre tento druh vývozov v tomto mesiaci. Po tretie sa započítavajú výsledky každej z týchto mesačných hodnôt, aby sa dosiahla celková výška náhrad za každý hospodársky rok.

               43

               Komisia zdôrazňuje, že táto metóda výpočtu priemernej straty už bola použitá v minulosti, a to najmä v nariadení č. 1837/2002. Táto metóda bola pritom potvrdená Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i., v ktorom Súdny dvor nezistil nijaké skutočnosti, ktoré by mohli mať vplyv na jeho platnosť.

               44

               Túto argumentáciu nemožno prijať.

               45

               Súdny dvor v už citovanom rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i. totiž rozhodoval o platnosti nariadenia č. 1837/2002 len v miere potrebnej na odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené, pričom zohľadnil tvrdenia, ktoré mu boli predložené. Konkrétnejšie z bodov 61 a 63 tohto rozsudku vyplýva, že Súdny dvor rozhodoval o metóde, ktorú použila Komisia pri výpočte celkovej tonáže exportných záväzkov, a nie o všetkých prvkoch výpočtu priemernej straty. Ako uviedla aj generálna advokátka v bode 83 svojich návrhov, Súdny dvor neskúmal vzorec použitý na výpočet celkovej výšky náhrad, ktorý bol prevzatý v nariadení č. 1193/2009. Túto novú otázku preto treba preskúmať, aby bolo možné rozhodnúť o súlade posledného uvedeného nariadenia s článkom 15 ods. 1 písm. d) základného nariadenia.

               46

               Na tieto účely treba pripomenúť, že cieľom základného rozhodnutia je stanoviť systém samofinancovania nákladov na odpredaj zostatkov, ktorý zabezpečuje spravodlivým, avšak účinným spôsobom, aby sami výrobcovia v plnej miere financovali tieto náklady (rozsudok Zuckerfabrik Jülich a i., už citovaný, bod 44). Prijatá metóda výpočtu nemôže teda v praxi a priori viesť k stanoveniu celkovej straty vyššej, než sú výdavky spojené s náhradami, pokiaľ ide o odpredaj zostatku výroby v rámci Spoločenstva (rozsudok Zuckerfabrik Jülich a i., už citovaný, bod 60).

               47

               Navyše z článku 15 ods. 1 písm. e) základného nariadenia vyplýva, že celková strata sa získa vynásobením exportovateľného zostatku priemernou stratou. Z toho vyplýva, že akékoľvek zvýšenie hodnoty priemernej straty nevyhnutne vedie k zvýšeniu hodnoty celkovej straty.

               48

               Metóda výpočtu, ktorú použila Komisia, aby stanovila výšky odvodov v sektore cukru, ako ich stanovuje nariadenie č. 1193/2009, sa nezakladá na zohľadnení súm vývozných náhrad, ktoré boli zaplatené na účely zabezpečenia odpredaja množstva cukru nachádzajúceho sa v spracovaných výrobkoch, ktoré sú predmetom exportných záruk. Táto metóda spočíva v tom, že celému tomuto množstvu sa pridelí teoretická hodnota náhrady založená na priemere hodnôt, ktoré pravidelne stanovuje Komisia nezávisle od skutočného vyplatenia prípadnej náhrady a jej skutočnej výšky.

               49

               Pritom vzhľadom na skutočnosť, ako vyplýva aj zo spisu Riadiaceho výboru pre spoločnú organizáciu poľnohospodárskych trhov, že podstatná časť cukru nachádzajúca sa v spracovaných výrobkoch sa vyváža bez toho, aby došlo k vyplateniu dlžných náhrad, táto metóda výpočtu umelo zvyšuje celkovú výšku náhrad. Hodnota, ktorú prijala Komisia za celkovú výšku náhrad, už priamo nesúvisí s nákladmi, ktoré zaťažujú rozpočet Európskej únie na základe odpredaja zostatku cukru.

               50

               Treba pripomenúť, že celková hodnota náhrad je súčasťou čitateľa pomeru umožňujúceho vypočítať priemernú stratu. Navyše toto zvýšenie čitateľa nevyhnutne vedie k zvýšeniu hodnoty priemernej straty, a teda celkovej straty v rozpore s článkom 15 ods. 1 základného nariadenia.

               51

               Komisia tiež tvrdí, že bola nútená uplatniť túto metódu výpočtu v záujme zabezpečenia budúcnosti systému zavedeného uvedeným nariadením.

               52

               Toto tvrdenie však nemožno použiť. Z dôvodov uvedených v bode 49 tohto rozsudku postup spočívajúci vo vynásobení celkového mesačného množstva exportných záväzkov hodnotou priemernej splatnej náhrady v príslušnom mesiaci totiž nemožno považovať za pravdepodobnú hodnotu náhrad, ktoré budú vyplatené za cukor nachádzajúci sa v spracovaných výrobkoch.

               53

               Mechanizmus zavedený Komisiou v rozsahu, v akom v praxi a priori vedie k stanoveniu vyššej celkovej straty, než sú výdavky spojené s náhradami, ide nad rámec cieľa sledovaného základným nariadením a najmä spravodlivého financovania nákladov súvisiacich s odpredajom zostatkov výroby Spoločenstva spomenutého v bode 46 tohto rozsudku.

               54

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na jedinú otázku vo veci C-113/10, na prvú otázku vo veci C-147/10 a na dve otázky vo veci C-234/10 odpovedať tak, že nariadenie č. 1193/2009, pokiaľ ide o ostatné ustanovenia, než sú ustanovenia jeho článku 3, ktoré už boli zrušené v dôsledku zrušenia článku 2 nariadenia č. 1686/2005 na základe rozhodnutia Všeobecného súdu v už citovanom rozsudku Poľsko/Komisia, je neplatné.

         O druhej otázke vo veci C-147/10

               55

               Vzhľadom na odpoveď na jedinú otázku vo veci C-113/10, na prvú otázku vo veci C-147/10 a na dve otázky vo veci C-234/10 nie je potrebné odpovedať na druhú otázku vo veci C-147/10.

         O tretej otázke vo veci C-147/10

               56

               Svojou treťou otázkou vo veci C-147/10 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa výmenný kurz uplatnený na výpočet náhrady z dôvodu preplatkov na produkčných odvodoch v sektore cukru má určiť podľa práva Únie a či sa článok 6 nariadenia č. 1193/2009 má vykladať v tom zmysle, že vyžaduje uplatnenie výmenného kurzu platného v čase, keď bola výška odvodov pôvodne stanovená.

               57

               V tejto súvislosti, pokiaľ ide o článok 6 nariadenia č. 1193/2009, ktorého neplatnosť bola vyhlásená v bode 54 tohto rozsudku, treba v každom prípade uviesť, že tento článok stanovuje deň účinnosti tohto nariadenia, ako aj dni, počnúc ktorými sa uplatňujú jeho články 1 až 4, a preto ho nemožno považovať za článok určujúci deň, ktorý sa zohľadňuje na účely stanovenia výmenného kurzu uplatniteľného na náhrady preplatkov na produkčných odvodoch v sektore cukru za hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006.

               58

               Navyše vzhľadom na skutočnosť, že uvedené odvody podľa článku 8 ods. 1 rozhodnutí 2000/597 a 2007/436 vyzbierajú členské štáty v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami uloženými v zákone, nariadení alebo správnom opatrení, ktoré sa prijme, ak je to potrebné, tak, aby spĺňalo požiadavky predpisov Únie, spory týkajúce sa náhrad súm vybratých na účet Únie spadajú do právomoci vnútroštátnych súdov a tie musia o nich rozhodnúť podľa ich vnútroštátneho práva tak z formálneho, ako aj z vecného hľadiska, pokiaľ právo Únie v danej oblasti nestanovuje inak (rozsudky z 21. mája 1976, Roquette frères/Komisia, 26/74, s. 677, bod 11, a z 12. júna 1980, Express Dairy Foods, 130/79, Zb. s. 1887, bod 11).

               59

               Zdá sa, že nijaké ustanovenie práva Únie nestanovuje pravidlá týkajúce sa výmenného kurzu uplatniteľného na výpočet neoprávnene vybratých náhrad za produkčné odvody v sektore cukru.

               60

               Keďže právo Únie danú oblasť neupravuje, prináleží vnútroštátnym orgánom a osobitne vnútroštátnym súdom v prípade náhrad za odvody, ktoré boli neoprávnene vybraté na základe právnych predpisov Únie vyhlásených za neplatné, vyriešiť akúkoľvek otázku súvisiacu s touto náhradou, akou je vyplatenie úrokov podľa ich vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa úrokovej sadzby a dňa, od ktorého sa majú úroky počítať (pozri v tomto zmysle rozsudok Express Dairy Foods, už citovaný, body 14 a 17).

               61

               Pri neexistencii právnej úpravy Únie prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu stanoviť podmienky, za ktorých majú byť takéto úroky zaplatené, najmä úrokovú sadzbu a spôsob výpočtu týchto úrokov (jednoduché úroky alebo zložené úroky). Tieto podmienky musia rešpektovať zásady ekvivalencie a efektivity, teda nesmú byť nevýhodnejšie ako podmienky pri podobných nárokoch založených na ustanoveniach vnútroštátneho práva, ako ani stanovené takým spôsobom, aby prakticky znemožnili výkon práv priznaných právnym poriadkom Únie (rozsudok z 19. júla 2012, Littlewoods Retail a i., C-591/10, bod 27).

               62

               Je to tak aj v prípade výmenného kurzu uplatniteľného na náhrady za preplatky na produkčných odvodoch v sektore cukru, ktorý má v zásade určovať vnútroštátny poriadok dotknutého členského štátu.

               63

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku vo veci C-147/10 odpovedať tak, že pri neexistencii právnych ustanovení Únie v tejto otázke prináleží vnútroštátnemu právu dotknutého členského štátu určiť výmenný kurz uplatniteľný na výpočet náhrady z dôvodu preplatkov na produkčných odvodoch v sektore cukru.

         O štvrtej otázke vo veci C-147/10

               64

               Svojou štvrtou otázkou vo veci C-147/10 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie bráni priznaniu úrokov zo súm, ktoré boli nedôvodne zaplatené na základe produkčných odvodov v sektore cukru stanovených neplatným nariadením, ak sa dotknutý členský štát nemôže domáhať vyplatenia príslušných úrokov z vlastných zdrojov Únie, a v prípade zápornej odpovede, či toto právo umožňuje vnútroštátnemu súdu alebo vnútroštátnemu orgánu nepriznať úroky na základe voľnej úvahy, ktorú im priznáva vnútroštátny právny poriadok.

               65

               Ak členský štát vybral dane v rozpore s pravidlami práva Únie, majú jednotlivci právo na vrátenie nielen neprávom vybratej dane, ale aj súm, ktoré boli tomuto štátu zaplatené alebo ním vybraté v priamej súvislosti s touto daňou. To zahŕňa aj straty spôsobené nemožnosťou disponovať peňažnými sumami v dôsledku predčasnej splatnosti dane (pozri rozsudky z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i., C-397/98 a C-410/98, Zb. s. I-1727, body 87 až 89; z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Zb. s. I-11753, bod 205, ako Littlewoods Retail a i., už citovaný, bod 25).

               66

               Z tejto judikatúry vyplýva, že zásada, podľa ktorej sú členské štáty povinné vrátiť spoločne s úrokmi aj sumy daní vybraté v rozpore s právom Únie, je vyvodená z uvedeného práva (pozri rozsudok Littlewoods Retail a i., už citovaný, bod 26).

               67

               Teda nezávisle od otázky, či sa členský štát môže domáhať vyplatenia úrokov z vlastných zdrojov Únie, ktorú netreba v prejednávanej veci preskúmať, osoby podliehajúce súdnej právomoci, ktoré majú právo na vrátenie nedôvodne zaplatených súm v podobe produkčných odvodov v sektore cukru stanovených neplatným nariadením, majú takisto právo na zaplatenie zodpovedajúcich úrokov.

               68

               Uplatnenie voľnej úvahy vnútroštátnym súdom na odmietnutie zaplatenia úrokov zo súm, ktoré členský štát vybral na základe neplatného nariadenia, nemožno pripustiť z dôvodu, že tento členský štát sa nemôže domáhať vyplatenia zodpovedajúcich úrokov z vlastných zdrojov Únie.

               69

               V dôsledku toho treba na štvrtú otázku vo veci C-147/10 odpovedať tak, že podľa práva Únie osoby podliehajúce súdnej právomoci, ktoré majú právo na vrátenie nedôvodne zaplatených súm v podobe produkčných odvodov v sektore cukru stanovených neplatným nariadením, majú takisto právo na zaplatenie zodpovedajúcich úrokov. Vnútroštátny súd nemôže v rámci svojej voľnej úvahy odmietnuť vyplatenie úrokov zo súm, ktoré členský štát vybral na základe neplatného nariadenia, z dôvodu, že tento členský štát sa nemôže domáhať vyplatenia zodpovedajúcich úrokov z vlastných zdrojov Únie.

         O trovách

               70

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Nariadenie Komisie (ES) č. 1193/2009 z 3. novembra 2009, ktorým sa opravujú nariadenia (ES) č. 1762/2003, (ES) č. 1775/2004, (ES) č. 1686/2005 a (ES) č. 164/2007 a ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov v sektore cukru na hospodárske roky 2002/2003, 2003/2004, 2004/2005 a 2005/2006, pokiaľ ide o ostatné ustanovenia, než sú ustanovenia jeho článku 3, ktoré už boli zrušené v dôsledku zrušenia článku 2 nariadenia Komisie (ES) č. 1686/2005 zo 14. októbra 2005, ktorým sa stanovuje výška produkčných odvodov, ako aj koeficientu dodatkového odvodu v sektore cukru na hospodársky rok 2004/2005, na základe rozhodnutia Všeobecného súdu Európskej únie v rozsudku z 29. septembra 2011, Poľsko/Komisia (T-4/06), je neplatné.

                           2.

                           Pri neexistencii právnych ustanovení Únie v tejto otázke prináleží vnútroštátnemu právu dotknutého členského štátu určiť výmenný kurz uplatniteľný na výpočet náhrady z dôvodu preplatkov na produkčných odvodoch v sektore cukru.

                           3.

                           Podľa práva Únie osoby podliehajúce súdnej právomoci, ktoré majú právo na vrátenie nedôvodne zaplatených súm v podobe produkčných odvodov v sektore cukru stanovených neplatným nariadením, majú takisto právo na zaplatenie zodpovedajúcich úrokov. Vnútroštátny súd nemôže v rámci svojej voľnej úvahy odmietnuť vyplatenie úrokov zo súm, ktoré členský štát vybral na základe neplatného nariadenia, z dôvodu, že tento členský štát sa nemôže domáhať vyplatenia zodpovedajúcich úrokov z vlastných zdrojov Európskej únie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyky konania: nemčina, angličtina a francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 15. júla 2004. # Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH proti ADS Anker GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arbeitsgericht Bielefeld - Nemecko. # Sociálna politika - Články 4 a 11 smernice 94/45/ES - Európska zamestnanecká rada - Informovanie zamestnancov v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva a prerokovanie s nimi - Povinnosť ústredného riaditeľstva poskytovať určité informácie zástupcom zamestnancov. # Vec C-349/01.

text:
      Vec C-349/01
      Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH
      proti
      ADS Anker GmbH
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Arbeitsgericht Bielefeld)
      „Sociálna politika – Články 4 a 11 smernice Rady 94/45/ES – Európska zamestnanecká rada – Informovanie zamestnancov v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva [pôsobiacich v rámci Spoločenstva – neoficiálny preklad] a prerokovanie s nimi – Povinnosť ústredného riaditeľstva poskytovať určité informácie zástupcom zamestnancov“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Informovanie zamestnancov v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva [pôsobiacich v rámci Spoločenstva
            – neoficiálny preklad] a prerokovanie s nimi – Smernica 94/45 – Informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní na
            zriadenie európskej zamestnaneckej rady – Žiadosť adresovaná na podnik skupiny, ktorý tieto informácie nemá k dispozícii –
            Povinnosť ústredného riaditeľstva skupiny podnikov alebo predpokladaného ústredného riaditeľstva podľa článku 4 ods. 2 smernice
            poskytnúť uvedené informácie
      (Smernica Rady 94/45, článok 4 ods. 1, článok 2 druhý pododsek a článok 11)
      Článok 4 ods. 1 a článok 11 smernice Rady 94/45 o zriaďovaní Európskej zamestnaneckej rady alebo postupu v podnikoch s významom
         na úrovni spoločenstva a v skupinách podnikov s významom na úrovni Spoločenstva [v podnikoch a skupinách podnikov pôsobiacich
         v rámci Spoločenstva – neoficiálny preklad] na účely informovania zamestnancov a prerokovania s nimi sa musia vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné zaviazať
         podnik zriadený na jeho území, ktorý je ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva v zmysle
         článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice alebo je predpokladaným ústredným riaditeľstvom v zmysle článku 4 ods.
         2 druhého pododseku, aby poskytol inému podniku tej istej skupiny zriadenému v inom členskom štáte informácie, ktoré od neho
         požadovali zástupcovia jeho zamestnancov, pokiaľ tento iný podnik tieto informácie nemá k dispozícii a pokiaľ sú nevyhnutné
         na začatie vyjednávaní na zriadenie európskej zamestnaneckej rady.

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 15. júla 2004 (*)

      „Sociálna politika – Články 4 a 11 smernice 94/45/ES – Európska zamestnanecká rada – Informovanie zamestnancov v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva [pôsobiacich v rámci Spoločenstva – neoficiálny preklad] a prerokovanie s nimi – Povinnosť ústredného riaditeľstva poskytovať určité informácie zástupcom zamestnancov“
      Vo veci C-349/01,
      ktorej predmetom je návrh Arbeitsgericht Bielefeld (Nemecko) predložený Súdnemu dvoru v súlade s článkom 234 Zmluvy ES, ktorým
         navrhuje vo vzťahu ku konaniu začatému pred vnútroštátnym súdom medzi

      Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH
      a
      ADS Anker GmbH,
      aby Súdny dvor vydal rozhodnutie o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa výkladu článkov 4 a 11 smernice Rady (ES) č. 94/45 z 22.
         septembra 1994 o zriaďovaní Európskej zamestnaneckej rady alebo postupe v podnikoch s významom na úrovni spoločenstva a v
         skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] pre účely informovania zamestnancov a prerokovania s nimi (Ú. v. ES L 254, s. 64),

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: V. Skouris, vykonávajúci funkciu predsedu šiestej komory, sudcovia C. Gulmann a J.-P. Puissochet, F. Macken (spravodajkyňa)
         a N. Colneric,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH, v zastúpení: I. Seefried, Rechtsanwältin,
      –        ADS Anker GmbH, v zastúpení: U. Simdorn, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: W.-D. Plessing, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J. Sack a H. Kreppel, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok účastníkov konania na pojednávaní 5. decembra 2002,
      po vypočutí generálneho advokáta na pojednávaní 27. februára 2003,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Arbeitsgericht Bielefeld svojím uznesením z 24. júla 2001 podal na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý
         bol doručený kancelárii Súdneho dvora 17. septembra 2001, a podľa článku 234 ES požiadal formou dvoch prejudiciálnych otázok
         o výklad článkov 4 a 11 smernice Rady (ES) č. 94/45/ES z 22. septembra 1994 o zriaďovaní Európskej zamestnaneckej rady alebo
         postupu v podnikoch s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad]a v skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] na účely informovania zamestnancov a prerokovania s nimi (Ú. v. ES L 254, s. 64, ďalej len „smernica“).

      2        Tieto otázky vyplynuli zo sporu medzi Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH (podnikovou radou spoločnosti ADS Anker GmbH, ďalej
         len „podniková rada“) a spoločnosťou ADS Anker GmbH (ďalej len „ADS Anker“), lebo ADS Anker zamietla žiadosť podnikovej rady
         na poskytnutie určitých informácií v súvislosti so zriadením európskej podnikovej rady.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Jedenáste úvodné ustanovenie smernice znie:

      „... musia sa prijať primerané opatrenia s cieľom zabezpečiť riadne informovanie zamestnancov podnikov pôsobiacich v rámci
         spoločenstva a prerokovanie s nimi v prípade, že rozhodnutia, ktoré sa ich týkajú, prijíma iný členský štát [sú prijímané
         v inom štáte – neoficiálny preklad], ako je štát, v ktorom sú zamestnaní“.

      4        Podľa dvanásteho úvodného ustanovenia smernice, „aby sa zaručilo riadne informovanie zamestnancov podnikov alebo skupín podnikov
         pôsobiacich v dvoch alebo viacerých členských štátoch a prerokovanie s nimi, je potrebné zriadiť európske zamestnanecké rady
         alebo vytvoriť iné vhodné postupy na nadnárodné informovanie zamestnancov a prerokovanie s nimi“.

      5        Trináste úvodné ustanovenie smernice znie:

      „... preto je potrebné vymedziť definíciu pojmu riadiaci podnik, vzťahujúcu sa výlučne len na túto smernicu a nedotýkajúcu
         sa definícií pojmov skupina alebo kontrola, ktoré by sa mohli prijať v znení budúcich textov“.

      6        V štrnástom úvodnom ustanovení smernice sa hovorí:

      „... mechanizmy informovania zamestnancov takýchto podnikov alebo skupín podnikov, alebo prerokovania s nimi musia zahŕňať
         všetky závody, alebo všetky podniky skupiny nachádzajúce sa v členských štátoch bez ohľadu na to, či podnik alebo riadiaci
         podnik skupiny má ústredné riaditeľstvo vo vnútri alebo mimo územia členských štátov“.

      7        Článok 1 ods. 1 a 2 smernice stanovuje:

      „1. Účelom tejto smernice je zlepšiť právo zamestnancov na informácie a prerokovanie v podnikoch s významom na úrovni spoločenstva
         [pôsobiacich v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] a skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad].

      2. Na tento účel sa v každom podniku s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiaceho v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] a v každej skupine podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacej v rámci spoločenstva– neoficiálny preklad] zriadi, ak sa o to požiada spôsobom ustanoveným v článku 5 ods. 1, európska zamestnanecká rada alebo sa zavedie postup informovania
         zamestnancov a prerokovania s nimi, s cieľom informovať zamestnancov a rokovať s nimi za podmienok, spôsobom a s účinkami
         ustanovenými v tejto smernici.“

      8        Článok 2 ods. 1 písm. a) až e) smernice určuje:

      „Na účely tejto smernice:
      a)      ,podnik s významom na úrovni spoločenstva‘ [pôsobiaci v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] znamená akýkoľvek podnik, ktorý má najmenej 1 000 zamestnancov v členských štátoch a najmenej 150 zamestnancov v každom
         z najmenej dvoch členských štátov;

      b)      ,skupina podnikov‘ znamená riadiaci podnik a jemu podriadené podniky;
      c)      ,skupina podnikov s významom na úrovni spoločenstva‘ [pôsobiaca v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] znamená skupinu podnikov s týmito charakteristikami:

      –        najmenej 1 000 zamestnancov v členských štátoch,
      –        najmenej dva podniky skupiny v rôznych členských štátoch a
      –        najmenej jeden podnik skupiny najmenej so 150 zamestnancami v jednom členskom štáte a najmenej jeden ďalší podnik skupiny
         najmenej so 150 zamestnancami v inom členskom štáte;

      d)      ,zástupcovia zamestnancov‘ znamenajú zástupcov zamestnancov, ako ich ustanovuje vnútroštátne právo a/alebo prax;
      e)      ,ústredné riaditeľstvo‘ znamená ústredné riaditeľstvo podniku s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiaceho v rámci spoločenstva
         – neoficiálny preklad ] alebo riadiaceho podniku v prípade skupiny podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacej v rámci spoločenstva
         – neoficiálny preklad];

      9        Článok 3 ods. 1 a 2 smernice znie:

      1.      Na účely tejto smernice,riadiaci podnik‘ znamená podnik, ktorý môže vyvíjať dominantný vplyv na iný podnik [,riadený podnik‘
         – neoficiálny preklad] napríklad z dôvodu vlastníctva, finančnej účasti alebo pravidiel jeho ovládania.

      2.      Bez toho, že by bola dotknutá možnosť dokázať opak, schopnosť uplatňovať dominantný vplyv sa predpokladá vtedy, ak podnik
         vo vzťahu k inému podniku priamo alebo nepriamo:

      a)      vlastní väčšinu upísaného kapitálu tohto podniku alebo
      b)      kontroluje väčšinu hlasov odvodených z vydaného akciového kapitálu tohto podniku, alebo
      c)      môže vymenovať viac ako polovicu členov správneho, riadiaceho alebo dozorného orgánu tohto podniku.“
      10      Podľa článku 3 ods. 6 smernice „uplatniteľným právom na určenie toho, či podnik je „riadiacim podnikom“ je právo členského
         štátu, ktorým sa tento podnik riadi“.

      11      Článok 4 ods. 1 až 3 smernice znie:

      „1. Za vytvorenie podmienok a prostriedkov potrebných na zriadenie európskej zamestnaneckej rady alebo postupu na informovanie
         a prerokovanie, ako je uvedené v článku 1 ods. 2, je v podniku a skupine podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich
         v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] zodpovedné ústredné riaditeľstvo.

      2. Ak sa ústredné riaditeľstvo nenachádza [nemá sídlo – neoficiálny preklad] v žiadnom členskom štáte, zodpovednosť uvedenú v ods. 1 preberá reprezentatívny zástupca ústredného riaditeľstva v členskom
         štáte, ktorý je v prípade potreby ustanovený.

      Ak podnik alebo skupina podnikov takéhoto zástupcu nemá, zodpovednosť uvedenú v ods. 1 preberá riaditeľstvo závodu alebo podniku
         skupiny zamestnávajúceho najväčší počet zamestnancov v ktoromkoľvek členskom štáte.

      3. Na účely tejto smernice sa za ústredné riaditeľstvo považuje zástupca alebo zástupcovia, alebo ak takíto zástupcovia neexistujú,
         riaditeľstvo uvedené v druhom podods. ods. 2.

      12      Článok 5 ods. 1 a 2 smernice hovorí:

      „1. Aby sa dosiahol cieľ uvedený v článku 1 ods. 1, ústredné riaditeľstvo z vlastného podnetu alebo na písomnú žiadosť najmenej
         100 zamestnancov, alebo ich zástupcov najmenej v dvoch podnikoch, alebo závodoch najmenej v dvoch rôznych členských štátoch,
         začne vyjednávanie o zriadení európskej zamestnaneckej rady alebo postupu informovania a prerokovania.

      2. Na tento účel sa zriadi osobitný vyjednávací orgán […]“.
      13      Podľa článku 6 ods. 1 smernice: „Ústredné riaditeľstvo a osobitný vyjednávací orgán musia vyjednávať v duchu spolupráce s
         cieľom dosiahnuť dohodu o podrobných spôsoboch uskutočňovania informovania zamestnancov a prerokovania s nimi, ustanovenej
         v článku 1 ods. 1“.

      14      Článok 11 ods. 1 až 3 smernice určuje:

      „1. Každý členský štát zabezpečí, aby riaditeľstvá závodov podniku s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiaceho v rámci
         spoločenstva – neoficiálny preklad] a riaditeľstvá podnikov, ktoré sú súčasťou skupiny podnikov s významom na úrovni spoločenstva [pôsobiacich v rámci spoločenstva
         – neoficiálny preklad], ktoré sa nachádzajú na jeho území, a zástupcovia ich zamestnancov alebo, podľa okolností, zamestnanci dodržiavali povinnosti
         ustanovené v tejto smernici bez ohľadu na to, či sa ústredné riaditeľstvo nachádza na ich území, alebo nie.

      2. Členské štáty zabezpečia, aby na požiadanie strán dotknutých uplatňovaním tejto smernice, podniky dali k dispozícii informácie
         o počte zamestnancov, uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a c).

      3. Členské štáty prijmú primerané opatrenia pre prípad nedodržania tejto smernice; zabezpečia najmä, aby boli k dispozícii
         vhodné správne alebo súdne postupy umožňujúce presadzovať povinnosti vyplývajúce z tejto smernice.“

      15      Článok 14 ods. 1 smernice stanovuje, že členské štáty prijmú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s touto smernicou najneskôr do 22. septembra 1996, alebo zabezpečia, aby najneskôr k tomuto dátumu sociálni partneri
         zaviedli dohodou požadované opatrenia, pričom členské štáty sú povinné prijať všetky potrebné opatrenia, aby mohli kedykoľvek
         garantovať výsledky uložené touto smernicou. Okamžite o tom informujú Komisiu.

       Vnútroštátna právna úprava
      16      Gesetz über Europäische Betriebsräte (zákon o európskych zamestnaneckých radách) z 28. októbra 1996 (BGBl. 1996 I, s. 1548,
         ďalej len „EBRG“) slúži na prebratie smernice do nemeckého práva.

      17      Podľa § 2 ods. 1 platí tento zákon pre podniky pôsobiace v rámci spoločenstva so sídlom v Nemecku a pre skupinu podnikov pôsobiacu
         v rámci spoločenstva so sídlom riadiaceho podniku v Nemecku.

      18      Článok 2 ods. 2 EBRG znie:

      „Pokiaľ sa ústredné riaditeľstvo nenachádza v členskom štáte, ale existuje podriadené vedenie pre závody alebo podniky v členských
         štátoch, tento zákon sa uplatňuje, keď podriadené vedenie sa nachádza na území Nemecka. Pokiaľ neexistuje poriadené vedenie,
         tento zákon sa uplatní, keď ústredné riaditeľstvo vymenuje závod alebo podnik za svojho zástupcu. Pokiaľ nie je menovaný žiadny
         zástupca, tento zákon sa uplatní, keď je na území Nemecka závod alebo podnik, v ktorom je zamestnaných najviac zamestnancov
         v porovnaní s inými závodmi podniku alebo skupinou podnikov v členských štátoch. Uvedené organizačné zložky sú považované
         za ústredné riaditeľstvo.“

      19      Článok 3 ods. 2 EBRG definuje pojem „skupina podnikov pôsobiaca v rámci spoločenstva“ rovnako ako článok 2 ods. 1 písm. c)
         smernice.

      20      Článok 5 EBRG, ktorý preberá článok 11 smernice, určuje:

      „1.      Ústredné riaditeľstvo musí na žiadosť zastúpenia zamestnancov poskytnúť informácie o priemernom počte zamestnancov a ich rozdelenie
         podľa členských štátov, podľa podnikov a závodov, ako aj o štruktúre podniku alebo skupine podnikov.

      2.      Zamestnanecká rada alebo ústredná zamestnanecká rada si môže nárok podľa ods. 1 uplatniť voči miestnemu závodnému alebo podnikovému
         riaditeľstvu; toto riaditeľstvo je povinné získať potrebné informácie a podklady od ústredného riaditeľstva.

      21      Článok 6 EBRG definuje pojem „riadiaci podnik“ rovnako ako článok 3 smernice.

       Spor pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálne otázky
      22      Podľa údajov v uznesení patrí ADS Anker, podnik so sídlom v Nemecku, ku skupine podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva v
         zmysle článku 2 ods. 1 písm. c) smernice (ďalej len „Anker-Gruppe“).

      23      Spoločnosť Anker BV so sídlom v Holandsku vlastní všetky podiely podniku ADS Anker a iných podnikov patriacich do Anker-Gruppe
         so sídlom vo Švédsku, Nórsku, Dánsku, Fínsku, Spojenom kráľovstve, Holandsku, Rakúsku, Francúzsku Belgicku a Maďarsku. Materská
         spoločnosť spoločnosti Anker BV, Anker Systems GmbH, má sídlo mimo územia členských štátov vo Švajčiarsku.

      24      Podľa predloženého uznesenia podnik patriaci do Anker-Gruppe, ktorý v zmysle článku 4 ods. 2 pododsek 2 smernice zamestnáva
         najväčší počet zamestnancov v jednom členskom štáte, je podnik RIVA sídliaci v Spojenom kráľovstve. Má asi 1 000 zamestnancov
         a Anker BV ju získala koncom roku 1999.

      25      Vnútroštátny súd uvádza, že ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov je alebo podnik RIVA, ktorý by sa mohol považovať za
         ústredné riaditeľstvo podľa článku 4 ods. 2 pododsek 2 a ods. 3 smernice, alebo je ním Anker BV, ktorý predstavuje ústredné
         riaditeľstvo riadiaceho podniku v zmysle článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice.

      26      V Anker-Gruppe neexistuje ani európska zamestnanecká rada, ani postup na informovanie zamestnancov a prerokovanie s nimi.

      27      Zamestnanecká rada ADS Anker požadovala od nej na základe § 5 ods. 2 EBRG sprostredkovanie informácií stanovených v § 5 ods.
         1, ako aj označenie zastúpenia zamestnancov a ich predstaviteľov, ktorí sa majú zúčastniť zriaďovania európskej zamestnaneckej
         rady za zamestnancov podnikov alebo od nich závislých podnikov.

      28      ADS Anker odpovedala, že žiadosti nemôže vyhovieť, lebo tak ako priama materská spoločnosť Anker BV, tak aj materská spoločnosť
         koncernu Anker Systems GmbH odmietli poskytnúť požadované informácie. Okrem toho EBRG nestanovuje žiadny nárok na informácie
         voči koncernovým podnikom so sídlom v inom členskom štáte.

      29      Po zamietnutí svojej žiadosti o informácie sa zamestnanecká rada obrátila na Arbeitsgericht Bielefeld.

      30      Arbeitsgericht Bielefeld konštatoval, že zamestnávateľ nemôže zamestnaneckú radu odkázať na to, aby si sama získala požadované
         informácie vlastným vyhľadávaním cez obchodný register alebo podobným spôsobom. Práve ústredné riaditeľstvo je zodpovedné
         za vytvorenie podmienok na zriadenie európskej zamestnaneckej rady alebo postupu pre informovanie zamestnancov a prerokovanie
         s nimi.

      31      Vnútroštátny súd ďalej zobral do úvahy tvrdenie ADS Anker, že nebola schopná poskytnúť informácie, pretože Anker BV, ako aj
         materský koncern Anker Systems GmbH odmietli poskytnúť informácie potrebné na informovanie zamestnancov.

      32      Arbeitsgericht Bielefeld k tomu uvádza, že podniky patriace do skupiny, ktoré nemajú sídlo v Nemecku, nemajú povinnosť poskytovať
         určité informácie podnikom so sídlom v Nemecku, pretože EBRG je vnútroštátnym zákonom a jeho pôsobnosť je obmedzená len na
         územie Nemecka.

      33      Argument zamestnávateľa, že nie je schopný poskytnúť informácie požadované zamestnancami, však neobstojí, ak zamestnávateľ
         podľa príslušných právnych úprav v iných členských štátoch na prebratie smernice môže donútiť ústredné riaditeľstvo sídliace
         v inom členskom štáte poskytnúť požadované informácie podnikom skupiny sídliacim v Nemecku.

      34      Smernica ale neobsahuje výslovnú úpravu vo vzťahu na taký horizontálny nárok na informácie jedného podniku patriaceho do skupiny
         voči ústrednému riaditeľstvu so sídlom v inom členskom štáte.

      35      Keďže Arbeitsgericht Bielefeld zastáva názor, že rozhodnutie sporu, ktorý mu bol predložený, závisí od výkladu smernice, prerušil
         konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      1)      Má sa smernica 94/45/ES, najmä článok 4 a článok 11 vykladať v tom zmysle, že podnik so sídlom v Spojenom kráľovstve, ktorý
         podľa článku 4 ods. 2 pododseku 2 a článku 3 smernice je predpokladaným ústredným riaditeľstvom, alebo podnik so sídlom v
         Holandskom kráľovstve, ktorý predstavuje ústredné riaditeľstvo riadiaceho podniku podľa článku 2 ods. 1 písm. e) a článku
         3 ods. 1 smernice, je povinný inému podniku so sídlom v Spolkovej republike Nemecko, ktorý patrí do rovnakej skupiny podnikov,
         poskytnúť informácie o podnikoch a závodoch, o ich právnej forme a vzťahoch zastúpenia a priemernom počte zamestnancov, ako
         aj o ich rozdelení medzi členské štáty a podniky?

      2)      V prípade, že Súdny dvor na prvú otázku odpovie kladne: Obsahuje povinnosť poskytnúť informácie aj označenie zastúpenia zamestnancov
         a ich predstaviteľov, ktorí sa majú za zamestnancov podnikov alebo od nich závislých podnikov zúčastniť zriadenia európskej
         zamestnaneckej rady?“

       O prejudiciálnych otázkach
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      36      Pokiaľ ide o prvú otázku, či podľa smernice existuje povinnosť ústredného riaditeľstva alebo predpokladaného ústredného riaditeľstva
         poskytnúť inému podniku patriacemu do skupiny určité informácie v súvislosti so zriadením európskej zamestnaneckej rady, tak
         zamestnanecká rada, nemecká vláda, aj Komisia uviedli, že podľa článku 4 smernice je ústredné riaditeľstvo zodpovedné za to,
         aby vytvorilo podmienky a poskytlo prostriedky na zriadenie európskej zamestnaneckej rady pre podniky a skupiny podnikov pôsobiace
         v rámci Spoločenstva. Aby bola zabezpečená praktická účinnosť smernice, je nevyhnutné, aby ústredné riaditeľstvo podniku alebo
         skupiny podnikov bolo povinné informovať zástupcov zamestnancov, aby títo zástupcovia mohli určiť, či sa v podniku alebo skupine
         podnikov má zriadiť európska zamestnanecká rada a či prípadne má byť zriadený osobitný vyjednávací orgán.

      37      Zamestnanecká rada uviedla, že okolnosť, že ústredné riaditeľstvo musí mať povinnosť poskytnúť informácie v zmysle § 5 ods.
         2 EBRG aj vtedy, keď nesídli v priestore územnej pôsobnosti zákona EBRG, ale v inom členskom štáte, vyplýva nielen zo smernice,
         ale aj z účelu, ktorý sleduje zriadenie európskej zamestnaneckej rady zamestnancov, aby zamestnanci boli nadnárodne informovaní,
         a zabezpečiť konzultácie so zamestnancami. Pokiaľ by bol priestor aplikácie § 5 ods. 2 EBRG vymedzený len na nemecké územie,
         potom by získanie informácií pre zastúpenia zamestnancov bolo natoľko sťažené, že by účel smernice mohol byť dosiahnutý len
         s veľkými časovými, vecnými a finančnými nákladmi.

      38      Podľa názoru Komisie v súvislosti s povinnosťami ústredného riaditeľstva podľa článku 4 smernice nie je dôležité, či legitímny
         nárok na poskytnutie informácií uplatňujú zamestnanci skupiny podnikov, bez ohľadu na to, z ktorého štátu, ta robia, priamo
         voči ústrednému riaditeľstvu, alebo ako v Nemecku, či ho uplatňuje podnik, ktorý patrí do skupiny.

      39      ADS Anker uviedla, že aj keď účelom smernice je umožniť zriadenie európskej zamestnaneckej rady, nemôže to viesť k tomu, aby
         jeden podnik bol nútený žalovať svoj riadiaci podnik.

      40      Pokiaľ zamestnanecká rada podriadeného podniku požadované informácie na podanie žiadosti v zmysle článku 5 ods. 1 smernice
         nemôže od neho dostať, lebo ich tento podnik nemá k dispozícii, má nárok na poskytnutie informácií voči riadiacemu podniku
         skupiny podľa ustanovení vnútroštátneho práva, ktorými sa smernica prebrala.

      41      Čo sa na druhej strane týka druhu informácií, ktoré ústredné riaditeľstvo alebo predpokladané ústredné riaditeľstvo na základe
         povinnosti poskytnúť informácie stanovenej v smernici má dať, zamestnanecká rada, ako aj nemecká vláda zastávajú názor, že
         táto povinnosť so zreteľom na zmysel a účel smernice sa má chápať široko.

      42      Podľa názoru zamestnaneckej rady nárok na informácie obsahuje tie informácie, ktoré sú potrebné na určenie, či v podniku alebo
         v skupine podnikov sa má zriadiť európska zamestnanecká rada. Zástupcovia zamestnancov by mali dostať aj informácie nevyhnutné
         na podanie žiadosti na zriadenie európskej zamestnaneckej rady v zmysle článku 5 smernice a na vytvorenie osobitného vyjednávacieho
         orgánu. Keďže žiadosť na zriadenie európskej zamestnaneckej rady musia podať zamestnanci alebo ich zástupcovia z najmenej
         dvoch rozdielnych členských štátov, na zriadenie osobitného vyjednávacieho orgánu sú potrebné poznatky iných zastúpení zamestnancov
         a ich členov.

      43      ADS Anker proti tomu namieta, že označenie zastúpení zamestnancov a ich predstaviteľov nie je nutné na začatie vyjednávaní
         na zriadenie európskej zamestnaneckej rady podľa článku 5 ods. 1 smernice.

      44      Komisia v súvislosti s rozsudkom z 29. marca 2001, Bofrost* (C-62/99, Zb. s. 2001, I-2579) uvádza, že podnik patriaci do tejto
         skupiny podnikov musí tieto požadované údaje, pokiaľ ich má alebo ich môže získať, poskytnúť interným orgánom zastúpenia zamestnancov
         na ich žiadosť, pretože označenie zastúpení zamestnancov a ich predstaviteľov, ktorí by sa za zamestnancov podnikov alebo
         od nich závislých podnikov mali podieľať na zriadení európskej zamestnaneckej rady, podľa názoru súdu, ktorý prejednával žiadosť
         o poskytnutie informácií, patrí medzi informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní na zriadenie európskej zamestnaneckej
         rady alebo na vytvorenie postupu na nadnárodné informovanie a konzultácie so zamestnancami,.

       Odpoveď Súdneho dvora
      45      Podľa jedenásteho úvodného ustanovenia a článku 1 ods. 2 smernice musí byť zabezpečené, aby zamestnanci podnikov pôsobiacich
         v rámci Spoločenstva alebo skupiny podnikov boli primerane informovaní a aby sa s nimi prejednávalo, keď rozhodnutia, ktoré
         sa ich dotýkajú, boli prijaté v inom členskom štáte, ako títo zamestnanci pracujú.

      46      Podľa všeobecnej systematiky smernice je nadnárodné informovanie zamestnancov a konzultácie s nimi v podstate zaručené systémom
         vyjednávaní medzi ústredným riaditeľstvom a zastúpeniami zamestnancov (už citovaný rozsudok Bofrost*, bod 29 a rozsudok z
         13. januára 2004, Kühne & Nagel, C-440/00, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 40).

      47      Na tento účel je vo všetkých podnikoch a skupinách podnikov pôsobiacich v rámci Spoločenstva na žiadosť v zmysle postupu podľa
         článku 5 ods. 1 smernice zriadená európska zamestnanecká rada alebo postup na účely informovania zamestnancov a prerokovania
         s nimi.

      48      Podľa posledného menovaného ustanovenia smernice v prípade skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva začne ústredné
         riaditeľstvo z vlastného podnetu alebo na písomnú žiadosť najmenej 100 zamestnancov alebo ich zástupcov najmenej v dvoch závodoch
         alebo podnikoch najmenej v dvoch rôznych členských štátoch vyjednávanie o zriadení takejto európskej zamestnaneckej rady.

      49      Osobitný vyjednávací orgán, pri ktorom ide podľa článku 5 ods. 2 smernice o zriadený orgán na zastupovanie zamestnancov, a
         ústredné riaditeľstvo musia podľa článku 6 ods. 1 smernice v duchu spolupráce vyjednávať, aby sa dosiahla dohoda o spôsoboch
         zriadenia európskej zamestnaneckej rady.

      50      Súdny dvor už rozhodol, že z dôvodov praktickej účinnosti smernice je nevyhnutné dotknutým zamestnancom zabezpečiť prístup
         k určitým informáciám, na základe ktorých môžu zistiť, či majú nárok na začatie vyjednávaní medzi ústredným riaditeľstvom
         a ich vlastnými zástupcami, lebo takéto právo na informácie je nutnou podmienkou na zistenie existencie podniku pôsobiaceho
         v rámci Spoločenstva alebo skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva, čo je zase podmienkou na zriadenie európskej
         zamestnaneckej rady alebo postupu nadnárodného informovania zamestnancov a prerokovania s nimi (už citované rozsudky Bofrost*,
         body 32 a 33 a Kühne & Nagel, bod 46).

      51      Čo sa týka zriadenia takejto zamestnaneckej rady, podľa článku 4 ods. 1 smernice spočíva úloha ústredného riaditeľstva v tom,
         aby vytvorilo podmienky na jej zriadenie a poskytlo na to prostriedky. Táto zodpovednosť obsahuje povinnosť poskytnúť zástupcom
         zamestnancov informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní o zriadení európskej zamestnaneckej rady (pozri už citovaný
         rozsudok Kühne & Nagel, body 49 a 51).

      52      Ústredné riaditeľstvo je riaditeľstvo riadiaceho podniku v zmysle článku 3 ods. 1 a 2 smernice, t. j. podniku, ktorý má dominantný
         vplyv na všetky závislé podniky skupiny. Tento podnik je na základe svojho dominantného vplyvu oprávnený od iných podnikov
         skupiny požadovať informácie a zaviazať ich povinnosťou poskytnúť tieto informácie, ktoré sú nevyhnutné na začatie uvedených
         vyjednávaní, aby tieto informácie mohol sprostredkovať zástupcom zamestnancov (pozri v tomto zmysle už citovaný rozsudok Kühne
         & Nagel, bod 52 a 54).

      53      Aby bol dosiahnutý účel smernice zabezpečiť zamestnancom nárok na prístup k uvedeným informáciám, smernica ďalej pre prípad,
         že sa ústredné riaditeľstvo nachádza mimo územia členských štátov, dokonca stanovuje, že zodpovednosť ústredného riaditeľstva
         podľa článku 4 ods. 1 smernice je prenesená na základe článku 4 ods. 2 pododsek 1 a 2 alebo na zástupcu ústredného riaditeľstva
         v členskom štáte, alebo ak takýto zástupca nie je určený, tak na ústredné riaditeľstvo závodu alebo podniku skupiny s najväčším
         počtom zamestnaných v jednom členskom štáte, t. j. na predpokladané ústredné riaditeľstvo.

      54      Iné podniky, ktoré patria do skupiny a majú sídlo na území Spoločenstva, sú v záujme zabezpečenia praktickej účinnosti smernice
         povinné podporovať predpokladané ústredné riaditeľstvo pri plnení základnej úlohy uvedenej v článku 4 ods. 1. Ako protipól
         k nároku predpokladaného ústredného riaditeľstva na získanie nevyhnutných informácií existuje povinnosť iných vedení podnikov
         skupiny poskytnúť mu príslušné informácie, ktoré majú k dispozícii alebo ktoré môžu zaobstarať (už citovaný rozsudok Kühne
         & Nagel, bod 59).

      55      Základnou otázkou v prejednávanom prípade je, či ústredné riaditeľstvo alebo predpokladané ústredné riaditeľstvo podľa smernice
         je tiež povinné poskytnúť informácie závislému podniku skupiny, ktoré sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní o zriadení európskej
         zamestnaneckej rady, pričom túto žiadosť o informácie podali zástupcovia zamestnancov na závislý podnik, a či takýto podnik
         podľa smernice môže žiadať, aby mu tieto informácie boli sprostredkované.

      56      Z účelu a systematiky smernice vyplýva, že povinnosti ústredného riaditeľstva alebo predpokladaného ústredné riaditeľstvo
         podľa článku 4 ods. 1 smernice je potrebné vykladať v tom zmysle, že obsahujú povinnosť priamo poskytnúť informácie zástupcom
         zamestnancov nevyhnutné na začatie vyjednávaní o zriadení európskej zamestnaneckej rady, ako aj povinnosť poskytnúť informácie
         zástupcom zamestnancov prostredníctvom podnikov patriacich do jeho skupiny, od ktorých predtým tieto informácie požadovali.

      57      Akýkoľvek iný výklad povinností ústredného riaditeľstva alebo predpokladaného ústredného riaditeľstva podľa článku 4 ods.
         1 smernice by zmenšil praktickú účinnosť smernice, na ktorú Súdny dvor upozornil v už citovaných rozsudkoch Bofrost* a Kühne
         & Nagel.

      58      Účelom smernice je uložiť všetkým podnikom patriacim do skupiny povinnosti, ktoré by uľahčili zriadenie európskej zamestnaneckej
         rady (v tomto zmysle pozri rozsudok Bofrost*, bod 31 a 35). Ako Súdny dvor už určil, cieľ smernice vyžaduje, aby v nej stanovené
         povinnosti boli splnené tak, aby dotknutí zamestnanci alebo ich zástupcovia mali prístup k informáciám, na základe ktorých
         by mohli posúdiť, či majú nárok na začatie vyjednávaní (už citovaný rozsudok Bofrost*, bod 38).

      59      Užší výklad povinnosti upravenej v článku 4 ods. 1 smernice v tom zmysle, že toto ustanovenie by platilo len v prípadoch,
         keď zástupcovia zamestnancov podajú žiadosť o informácie priamo na ústredné riaditeľstvo alebo na predpokladané ústredné riaditeľstvo,
         by neodôvodnene obmedzil aplikáciu a dosah ustanovenia, ak nie dokonca celej smernice, a mohol by dokonca viesť k tomu, že
         by odradil zamestnancov od výkonu práv, ktoré im patria na základe smernice.

      60      Článok 4 ods. 1 smernice preto obsahuje povinnosť poskytnúť zástupcom zamestnancov priamo určité informácie v súvislosti so
         zriadením európskej zamestnaneckej rady, ako aj povinnosť poskytnúť im tieto informácie prostredníctvom podniku patriaceho
         do jeho skupiny, ktorý dostal príslušnú žiadosť zástupcov svojich zamestnancov.

      61      Okrem toho sú na základe článku 14 ods. 1 smernice členské štáty povinné prijať všetky potrebné opatrenia, aby mohli kedykoľvek
         zaručiť, že ciele stanovené v smernici budú dosiahnuté. Podľa článku 11 ods. 3 smernice pre prípad nedodržania smernice stanovia
         vhodné opatrenia a najmä zabezpečia, aby boli stanovené správne alebo súdne konania, pomocou ktorých by splnenie povinností
         z nej vyplývajúcich bolo možné presadiť. Z cieľa smernice vyplýva, že členské štáty musia prijať všetky opatrenia potrebné
         na zabezpečenie splnenia povinností z článku 4 ods. 1 a 11 smernice v plnom rozsahu (v tomto zmysle pozri už citovaný rozsudok
         Kühne & Nagel, bod 61).

      62      Čo sa týka druhu informácií, ktoré ústredné riaditeľstvo alebo predpokladané ústredné riaditeľstvo musí na základe tejto informačnej
         povinnosti poskytnúť, je potrebné najskôr poukázať na to, že článok 11 ods. 2 smernice výslovne určuje povinnosť členských
         štátov zabezpečiť, aby údaje o počte zamestnaných uvádzaných v článku 2 ods. 1 písm. a) a c) smernice podniky predložili na
         žiadosť strán, na ktoré sa smernica vzťahuje.

      63      Tak riaditeľstvá iných podnikov skupiny sídliace na území Spoločenstva majú povinnosť dať k dispozícii predpokladanému ústrednému
         riaditeľstvu informácie nevyhnutné na začatie vyjednávaní pre zriadenie európskej zamestnaneckej rady, ktoré majú k dispozícii
         alebo ktoré môžu získať (už citovaný rozsudok Kühne & Nagel, bod 64 a 69).

      64      Ako vyplýva z bodu 58 tohto rozsudku, cieľ smernice vyžaduje, aby povinnosti v nej stanovené boli splnené tak, že dotknutí
         zamestnanci alebo ich zástupcovia dostanú prístup k informáciám, na základe ktorých môžu posúdiť, či majú nárok na začatie
         vyjednávaní, a prípadne môžu správne naformulovať tomu zodpovedajúcu žiadosť (už citovaný rozsudok Bofrost*, bod 38).

      65      Potom môžu byť požadované informácie o podnikoch a závodoch patriacich k skupine podnikov, o ich právnej forme a vzťahoch
         zastúpenia a priemernom počte zamestnancov, ako aj ich rozdelenie na členské štáty, pokiaľ tieto informácie sú nevyhnutné
         na začatie vyjednávaní podľa článku 5 ods. 1 smernice na zriadenie európskej zamestnaneckej rady (pozri v tomto zmysle už
         citovaný rozsudok Kühne & Nagel, bod 70). To isté platí o informáciách o označení zastúpení zamestnancov a ich predstaviteľov,
         ktorí sa majú zúčastniť za zamestnancov podnikov alebo od nich závislých podnikov na zriadení európskej zamestnaneckej rady.

      66      Je vecou vnútroštátnych súdov preskúmať na základe všetkých predložených skutočností, či požadované informácie sú nevyhnutné
         na začatie vyjednávaní podľa článku 5 ods. 1 smernice.

      67      Na základe uvedeného je možné odpovedať na položené otázky tak, že článok 4 ods. 1 a 11 smernice je potrebné vykladať v tom
         zmysle, že členské štáty musia podniky, ktoré majú sídlo na ich území a ktoré sú ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov
         pôsobiacej v rámci Spoločenstva v zmysle článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice alebo predpokladaným ústredným
         riaditeľstvom v zmysle článku 4 ods. 2 druhého pododseku smernice, zaviazať na poskytnutie informácií podniku sídliacemu v
         inom členskom štáte a patriacemu do tej istej skupiny podnikov, od ktorého jeho zástupcovia zamestnancov tieto informácie
         požadovali, keď tento iný podnik tieto informácie nemá k dispozícii, ak sú nevyhnutné na začatie vyjednávaní na zriadenie
         európskej zamestnaneckej rady.

       O trovách
      68      Nemecká vláda, ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami podanými
         Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter
         a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
         súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (šiesta komora)
      v konaní o otázkach, ktoré mu predložil Arbeitsgericht Bielefeld uznesením z 24. júla 2001, rozhodol:
      Článok 4 ods. 1 a článok 11 smernice Rady 94/45/ES z 22. septembra 1994 o zriaďovaní Európskej zamestnaneckej rady alebo postupu
            v podnikoch s významom na úrovni Spoločenstva a v skupinách podnikov s významom na úrovni spoločenstva [v podnikoch a skupinách
            podnikov pôsobiacich v rámci spoločenstva – neoficiálny preklad] na účely informovania zamestnancov a prerokovania s nimi sa musia vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné zaviazať
            podnik zriadený na jeho území, ktorý je ústredným riaditeľstvom skupiny podnikov pôsobiacej v rámci Spoločenstva v zmysle
            článku 2 ods. 1 písm. e) a článku 3 ods. 1 smernice alebo je predpokladaným ústredným riaditeľstvom v zmysle článku 4 ods.
            2 druhého pododseku, aby poskytol inému podniku tej istej skupiny zriadenému v inom členskom štáte informácie, ktoré od neho
            požadovali zástupcovia jeho zamestnancov, pokiaľ tento iný podnik tieto informácie nemá k dispozícii a pokiaľ sú nevyhnutné
            na začatie vyjednávaní na zriadenie európskej zamestnaneckej rady.

               Skouris

               Gulmann

               Puissochet

               Macken

                     Colneric

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. júla 2004.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     V. Skouris

         * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) zo 16. decembra 2015.#Švédske kráľovstvo proti Európskej komisii.#Nariadenie (EÚ) č. 528/2012 – Biocídne výrobky – Žaloba na nečinnosť – Vymedzenie vedeckých kritérií na určenie vlastností narúšajúcich endokrinný systém – Neprijatie delegovaných aktov Komisiou – Povinnosť konať.#Vec T-521/14.