title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 7. júla 2004. # Société des mines de Sacilor - Lormines SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Zmluva o ESUO - Oceliarstvo - Zanechanie banských koncesií - Poplatky uložené Francúzskou republikou banským podnikom - Sťažnosť - Chýbajúca kladná odpoveď Komisie - Žaloba na nečinnosť - Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť - Aktívna legitimácia - Podnik v zmysle článku 80 UO. # Spojené veci T-107/01 a T-175/01.

text:
      Spojené veci T‑107/01 a T‑175/01
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Zmluva o ESUO – Oceliarstvo – Zanechanie banských koncesií – Poplatky uložené Francúzskou republikou banským podnikom – Sťažnosť – Chýbajúca kladná odpoveď Komisie – Žaloba na nečinnosť – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Aktívna legitimácia – Podnik v zmysle článku 80 UO“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 7. júla 2004
      Abstrakt rozsudku
      1.     Konanie – Námietka neprípustnosti – Prekážka konania z dôvodu verejného záujmu – Preskúmanie sudcom ex offo
      (Článok 80 UO; Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 113)
      2.     Žaloba o neplatnosť – Žaloba podnikov alebo ich združení podaná podľa článku 33 druhý odsek UO – Aktívna legitimácia – Podniky
            v zmysle článku 80 UO – Podnik, ktorý nemal túto spôsobilosť ani v čase podania žaloby, ani v čase skutočností namietaných
            v sťažnosti zamietnutej napadnutým rozhodnutím – Nedostatok aktívnej legitimácie
      (Článok 33 ods. 2 UO a článok 80 UO)
      3.     Žaloba na nečinnosť – Žaloba podnikov alebo ich združení podaná podľa článku 35 UO – Aktívna legitimácia – Podniky v zmysle
            článku 80 UO
      (Článok 35 UO a článok 80 UO)
      1.     Podľa článku 113 rokovacieho poriadku môže Súd prvého stupňa kedykoľvek v priebehu konania i bez návrhu skúmať, či neexistuje
         prekážka konania z dôvodu verejného záujmu, medzi ktoré patrí právomoc súdu Spoločenstva na rozhodovanie o žalobe. Kontrola
         Súdu prvého stupňa teda nie je obmedzená na skúmanie prekážok konania na návrh účastníkov konania.

      Prekážka konania týkajúca sa skutočnosti, že nejde o podnik v zmysle článku 80 UO, súvisí s verejným záujmom v miere, v akej
         sa dotýka aktívnej legitimácie žalobkyne a jej práv na opravné prostriedky, a Súd prvého stupňa ju môže kedykoľvek skúmať
         aj bez návrhu.

      (pozri body 51 – 52)
      2.     Výpočet právnych subjektov oprávnených podať žalobu o neplatnosť obsiahnutý v článku 33 druhý odsek UO je taxatívny, takže
         tie, ktoré nie sú vo výpočte spomenuté, nemôžu takú žalobu platne podať.

      Podnik, ktorý sa kvôli nevykonávaniu výrobnej činnosti nemôže považovať za podnik v zmysle článku 80 UO ani v čase podania
         žaloby, ani v čase skutočností, ktoré namietal v sťažnosti zamietnutej napadnutým rozhodnutím, nemôže podať žalobu o neplatnosť
         rozhodnutia ESUO.

      (pozri body 53 – 54, 56, 59 – 62)
      3.     Žaloba na nečinnosť je podľa článku 35 UO prípustná len v prípade, že žalobkyňa je podnikom v zmysle článku 80 UO.
      (pozri bod 55)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (štvrtá komora)
      zo 7. júla 2004 (*)

      „Zmluva o ESUO – Oceliarstvo – Zanechanie banských koncesií – Poplatky uložené Francúzskou republikou banským podnikom – Sťažnosť – Chýbajúca kladná odpoveď Komisie – Žaloba na nečinnosť – Žaloba o neplatnosť – Prípustnosť – Aktívna legitimácia – Podnik v zmysle článku 80 UO“
      V spojených veciach T‑107/01 a T‑175/01,
      Société des mines de Sacilor – Lormines SA,  so sídlom v Puteaux (Francúzsko), v zastúpení: pôvodne G. Marty, advokát, neskôr R. Schmitt, advokát,

      žalobkyňa,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Rozet a L. Ström, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorých predmetom je žaloba pre nečinnosť, a subsidiárne žaloba o neplatnosť, týkajúca sa odmietnutia Komisie vyhovieť sťažnosti
         žalobkyne, ktorou sa domáhala určenia, že Francúzska republika porušila ustanovenia článku 4 písm. b) a c) UO a článku 86
         UO tým, že žalobkyni uložila údajne neprimerané poplatky v rámci začatia konania o zanechaní a vzdaní sa jej banských koncesií,

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (štvrtá komora),

      v zložení: predseda komory H. Legal, sudcovia V. Tiili a M. Vilaras,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. februára 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
      1       Článok 4 UO stanovuje:
      „Považujú sa za nezlučiteľné so spoločným trhom uhlia a ocele, a preto sú za podmienok uvedených v tejto zmluve v rámci Spoločenstva
         zrušené a zakázané:

      ...
      b)      opatrenia alebo konania, ktoré vytvárajú diskrimináciu medzi výrobcami, medzi kupujúcimi alebo medzi spotrebiteľmi, najmä
         pokiaľ ide o ceny, dodacie podmienky a prepravné tarify, ako aj opatrenia alebo konania, ktoré obmedzujú kupujúceho v slobodnej
         voľbe dodávateľa;

      c)      subvencie alebo pomoci poskytované štátmi alebo osobitné poplatky nimi ukladané v akejkoľvek forme;
      ...“ [neoficiálny preklad]

      2       Článok 33 UO stanovuje:
      „Súdny dvor má právomoc rozhodovať o žalobách o neplatnosť podaných členským štátom alebo Radou proti rozhodnutiam alebo odporúčaniam
         Komisie pre nepríslušnosť, porušenie podstatných formálnych náležitostí, porušenie tejto zmluvy alebo akéhokoľvek právneho
         predpisu slúžiaceho na jej vykonanie, alebo pre zneužitie právomoci. Preskúmanie Súdnym dvorom však nesmie zahŕňať hodnotenie
         celkového stavu vyplývajúceho z hospodárskych skutočností alebo okolností, na základe ktorých prijala Komisia svoje rozhodnutia
         alebo podala odporúčania, s výnimkou prípadov, keď sa Komisii vytýka zneužitie právomoci alebo zjavné nedodržanie ustanovení
         tejto zmluvy alebo akéhokoľvek právneho predpisu slúžiaceho na jej vykonanie.

      Podniky alebo združenia uvedené v článku 48 môžu za rovnakých podmienok podať žalobu proti rozhodnutiam alebo odporúčaniam,
         ktoré sa ich jednotlivo týkajú, alebo proti všeobecným rozhodnutiam a odporúčaniam, ktoré podľa ich názoru predstavujú zneužitie
         právomoci v ich neprospech.

      …“ [neoficiálny preklad]

      3       Článok 35 UO stanovuje:
      „Ak je Komisia na základe tejto zmluvy alebo jej vykonávacích predpisov povinná prijať rozhodnutie alebo podať odporúčanie
         a túto povinnosť nesplní, môžu ju podľa okolností k tomu vyzvať štáty, Rada alebo podniky a združenia.

      To isté platí v prípade, ak má Komisia na základe ustanovenia tejto zmluvy alebo vykonávacích predpisov prijať rozhodnutie
         alebo podať odporúčanie, ale to neurobí, a pokiaľ táto nečinnosť predstavuje zneužitie právomoci.

      Ak Komisia v rámci lehoty dvoch mesiacov neprijme žiadne rozhodnutie alebo nepodá odporúčanie, môže byť v lehote jedného mesiaca
         podaná žaloba na Súdny dvor proti implicitne zamietavému rozhodnutiu, ktoré možno z tohoto nekonania vyvodzovať.“ [neoficiálny preklad]

      4       Článok 80 UO stanovuje:
      „Za podniky v zmysle tejto zmluvy sa považujú podniky, ktoré vykonávajú výrobnú činnosť v oblasti uhlia a ocele na územiach
         uvedených v článku 79 ods. 1, a okrem toho pokiaľ ide o články 65 a 66, ako aj informácie potrebné na ich vykonanie a žaloby
         podávané v súvislosti s nimi, sú nimi tiež podniky alebo organizácie, ktoré obvykle vykonávajú inú distribučnú činnosť, ako
         je predaj domácnostiam alebo drobným remeselníkom.“ [neoficiálny preklad]

       Skutkové okolnosti
      5       Žalobkyňa bola založená v roku 1978 ako dcérska spoločnosť dcérskej spoločnosti Usinor pod obchodným menom Lormines na účel
         prevzatia koncesií a nájmov železnorudných baní Sacilor v Lotrinsku. V dôsledku znárodnenia svojej materskej spoločnosti v roku
         1982 sa stala štátnym podnikom. Vzhľadom na útlm ťažby železnej rudy v tejto oblasti sa francúzska vláda rozhodla v roku 1991
         zastaviť výrobu. Posledné železnorudné bane žalobkyne ukončili svoju činnosť v júli 1993. Žalobkyňa bola v roku 1995 a 1997
         privatizovaná.

      6       Z dôvodu zániku predmetu podnikania mala byť žalobkyňa zrušená. Z tohto dôvodu začala konanie o zastavenie ťažby a vzdanie
         sa koncesie.

      7       Konanie o zanechanie sa týka zatvorenia a zabezpečenia bývalých banských zariadení. V rámci zanechania podlieha banská spoločnosť
         zvláštnemu banskému dozoru, ktorý stanoví práce potrebné na zabezpečenie bývalých banských zariadení.

      8       Predmetom konania o vzdanie sa koncesie je predčasné ukončenie koncesie. Umožňuje koncesionárovi zbaviť sa povinností vyplývajúcich
         z režimu zvláštneho banského dozoru a oslobodzuje ho od prezumpcie zodpovednosti za škody, ktoré vzniknú na povrchu.

      9       Opatrenia na zanechanie niekoľkých železnorudných baní žalobkyne sa uskutočnili podľa ustanovení dekrétu 80-330 zo 7. mája
         1980 o dozore baní a lomov (JORF z 10. mája 1980, s. 1179) v platnom znení, ako to zistil príslušný vnútroštátny správny orgán
         v priebehu roku 1996.

      10     Žiadosť o predčasné vzdanie sa zodpovedajúcich koncesií však nebola príslušným ministrom schválená a správne orgány naďalej
         vykonávali banský dozor podľa zákona 94-588 z 15. júla 1994, ktorý mení niektoré ustanovenia banského zákonníka, a podľa článku
         L. 711-12 zákonníka práce (JORF zo 16. júla 1994, s. 10239). Žalobkyňa tak naďalej znášala náklady spojené s opatreniami dozoru
         a verejných prác.

      11     Okrem toho zákonom 99-245 z 30. marca 1999 o zodpovednosti za škody spôsobené ťažbou a o zabránení rizík po ukončení ťažby
         (JORF z 31. marca 1999, s. 4767) bola prezumpcia zodpovednosti v oblasti ťažby rozšírená tak, že sa teraz predpokladá časovo
         neobmedzená zodpovednosť bývalého koncesionára. Tento zákon stanovuje aj povinnosť bývalého prevádzkovateľa zaplatiť vyrovnávací
         poplatok, ktorým sa majú financovať verejné výdavky v priebehu desiatich rokov.

      12     Rozhodnutím svojho mimoriadneho valného zhromaždenia z 3. marca 2000 vyhlásila žalobkyňa svoju mimosúdnu likvidáciu.
      13     Keďže sa žalobkyňa domnievala, že odmietnutie francúzskych orgánov ukončiť jej koncesie, z ktorého vyplynuli nové nepredvídateľné
         a nadmerné náklady, predstavuje porušenie článkov 4 a 86 UO, podala Komisii sťažnosť datovanú 9. februára 2001, ktorá bola
         zaregistrovaná na generálnom sekretariáte Komisie 21. februára 2001.

      14     Žalobkyňa vo svojej sťažnosti tvrdí, že francúzske orgány porušili článok 4 písm. c) UO tým, že jej uložili „osobitné poplatky“.
         Navrhla, aby Komisia na základe článku 88 UO určila, že si Francúzska republika nesplnila povinnosti stanovené touto zmluvou,
         a nariadila jej:

      „–      uznať, že spoločnosť Lormines už nie je vlastníčkou koncesií a nájmov koncesií odo dňa ich skutočného zanechania,
      –      uznať, že na spoločnosť Lormines sa nevzťahuje prezumpcia zodpovednosti odo dňa skutočného zanechania koncesií a nájmov koncesií,
      –      neukladať už spoločnosti Lormines žiadne poplatky z titulu týchto koncesií a nájmov koncesií,
      –      odškodniť spoločnosť Lormines za náklady, ktoré musela znášať od skutočného zanechania svojich koncesií a nájmov koncesií“.
      15     Listom z 30. marca 2001, ktorý predstavenstvo žalobkyne dostalo 20. apríla 2001, Komisia prostredníctvom riaditeľa riaditeľstva
         „Štátna pomoc II“ patriaceho pod generálne riaditeľstvo „Hospodárska súťaž“ odpovedala takto:

      „Služby generálneho riaditeľstva hospodárskej súťaže dospeli na základe dostupných informácii k záveru, že sa na túto vec
         nevzťahuje právo Spoločenstva, ale len francúzske právo. Namietané opatrenia, ktoré sa týkajú podmienok, na ktoré viaže francúzsky
         štát vzdanie sa banských koncesií prevádzkovateľmi, nie sú totiž opatreniami, ktoré platia špeciálne pre podniky ESUO. Spadajú
         do oblasti bezpečnosti a zodpovednosti za škodu, ktoré nie sú v pôsobnosti Spoločenstva, ale členských štátov. Podniky ESUO
         nie sú vyňaté z povinností uložených štátmi zo všeobecných dôvodov, ako sú bezpečnosť, zodpovednosť za škodu alebo životné
         prostredie. Finančné náklady, ktoré z nich vyplývajú, nemožno teda považovať za osobitné poplatky, ktoré zaťažujú podniky
         ESUO na základe článku 4 [písm.] c) [UO].

      V prípade, že by sa vyskytli nové skutočnosti, ktoré by mohli preukazovať opak, budem Vám povďačný, ak mi ich bezodkladne
         oznámite.“

      16     Predstavenstvo žalobkyne odpovedalo na list Komisie listom z 9. mája 2001. Trvalo na údajnom porušení článku 4 písm. c) UO
         týkajúcom sa pojmu „osobitné poplatky“ a na ich uložení len podnikom, na ktoré sa vzťahuje Zmluva o ESUO. Okrem toho uplatňoval
         existenciu diskriminácie v rozpore s článkom 4 písm. b) UO. Jeho záver znel takto:

      „Z tohto dôvodu v rozsahu, v akom je to potrebné a na účely článku 35 [UO], žiadame, aby Komisia určila, že Francúzska republika
         si nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 4 písm. b) [UO] a článku 86 [UO].“

      17     Takisto požadovalo, aby boli nariadené presne tie isté opatrenia, akých sa domáhalo vo svojej sťažnosti z 9. februára 2001
         (bod 14 vyššie).

      18     Listom riaditeľa riaditeľstva „Politika podnikov a životné prostredie, využívanie prírodných zdrojov a osobitné priemyselné
         odvetvia“ generálneho riaditeľstva „Podniky“ z 10. júla 2001, o ktorom predstavenstvo žalobkyne uvádza, že ho dostalo 19. júla
         2001, mu Komisia odpovedá takto:

      „Vo Vašom liste zo 14. mája 2001 podporne zdôrazňujete diskrimináciu Lormines v rozpore s článkom 4 [písm.] b) [UO]. Táto
         stránka veci bola preskúmaná mojimi príslušnými službami. Ukazuje sa však, že článok 4 [písm.] b) [UO] sa týka výlučne predaja
         výrobkov ESUO. Použitie všeobecného pravidla zákazu diskriminácie je bližšie upravené v článku 60 [UO] (predajné ceny) a v článku 70
         [UO] (prepravné náklady). Osobitné poplatky vyplývajúce zo vzdania sa banských koncesií prevádzkovateľmi teda nespadajú do
         rozsahu pôsobnosti článku 4 [písm.] b) [UO].

      Pokiaľ ide o ostatné aspekty Vašej sťažnosti, odvolávam sa na odpoveď generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž v liste
         z 30. marca 2001.“

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      19     Návrhmi, ktoré boli podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 9. mája 2001 a 31. júla 2001 a príslušne zapísané pod číslami
         T‑107/01 a T‑175/01, žalobkyňa podala prejednávané žaloby.

      20     Žalovaná vzniesla samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 19. júna 2001 vo veci T‑107/01 námietku neprípustnosti
         podľa článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Uznesením Súdu prvého stupňa z 11. októbra 2001 konanie o námietke
         bolo spojené s konaním vo veci samej, pričom nebolo prijaté rozhodnutie o trovách konania.

      21     Žalovaná vzniesla samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. októbra 2001 vo veci T‑175/01 námietku
         neprípustnosti podľa článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Uznesením Súdu prvého stupňa z 12. marca 2002 konanie
         o námietke bolo spojené s konaním vo veci samej, pričom nebolo prijaté rozhodnutie o trovách konania.

      22     Žalobkyňa podala samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. mája 2002 a zapísaným pod číslami T‑107/01 R
         a T‑175/01 R návrh na nariadenie predbežného opatrenia. Tento návrh bol uznesením predsedu Súdu prvého stupňa z 11. júla 2002,
         Lormines/Komisia (T‑107/01 R a T‑175/01 R, Zb. s. II‑3193), zamietnutý, pričom o trovách konania bude rozhodnuté vo veci samej.

      23     Uznesením predsedu štvrtej komory Súdu prvého stupňa z 15. novembra 2002 boli podľa článku 50 rokovacieho poriadku veci T‑107/01
         a T‑175/01 spojené na účely spoločného ústneho konanie a rozsudku.

      24     Na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol Súd prvého stupňa (štvrtá komora) o začatí ústnej časti konania a v rámci opatrení
         na zabezpečenie priebehu konania podľa článku 64 rokovacieho poriadku vyzval žalovanú zodpovedať písomnú otázku. Tejto žiadosti
         bolo vyhovené v rámci stanovenej lehoty.

      25     Na pojednávaní 18. februára 2004 boli vypočuté prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Súdom prvého
         stupňa.

      26     Vo veci T‑107/01 navrhla žalobkyňa, aby Súd prvého stupňa:
      –       určil, že žaloba je prípustná,
      –       zrušil na základe článku 35 UO implicitné rozhodnutie Komisie z 21. apríla 2001, ktorým Komisia odmietla vyhovieť jej sťažnosti
         z 21. februára 2001,

      –       podporne a alternatívne zrušil na základe článku 33 UO rozhodnutie Komisie z 30. marca 2001, ktorým Komisia odmietla vyhovieť
         uvedenej sťažnosti,

      –       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      27     Vo veci T‑107/01 navrhla žalovaná, aby Súd prvého stupňa:
      –       určil, že žaloba je neprípustná,
      –       podporne zamietol hlavnú žalobu ako nedôvodnú a určil, že nie je opodstatnené rozhodnúť o podpornej a alternatívnej žalobe,
      –       zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      28     Vo veci T‑175/01 žalobkyňa navrhla, aby Súd prvého stupňa:
      –       určil, že žaloba je prípustná,
      –       zrušil na základe článku 35 UO implicitné rozhodnutie Komisie z 9. júla 2001, ktorým Komisia odmietla vyhovieť jej sťažnosti
         z 9. mája 2001,

      –       zrušil na základe článku 33 UO rozhodnutie Komisie z 10. júla 2001, ktorým Komisia odmietla vyhovieť uvedenej sťažnosti,
      –       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      29     Žalobkyňa v replike podporne navrhuje, aby Súd prvého stupňa vyhlásil rozhodnutie Komisie, ktoré je v obsahu jej listu z 10. júla
         2001, za nulitné.

      30     Vo veci T‑175/01 navrhla žalovaná, aby Súd prvého stupňa:
      –       určil, že žaloba je neprípustná,
      –       podporne zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –       zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania vrátane trov konania o nariadení predbežného opatrenia.
       Právny stav
      31     Komisia namieta v oboch veciach na základe viacerých dôvodov neprípustnosť žalôb pre nečinnosť a žalôb o neplatnosť.
      32     Treba najprv skúmať dôvod vychádzajúci zo skutočnosti, že žalobkyňa nemá aktívnu legitimáciu podľa článkov 33 a 35 UO, pretože
         nie je podnikom v zmysle článku 80 UO, keďže táto otázka má predbežný charakter a je spoločná pre návrhy nečinnosti a neplatnosti.

       O postavení podniku v zmysle článku 80 UO
       Tvrdenia účastníkov konania
      33     Komisia tvrdí, že žalobkyňa nie je podnikom v zmysle článku 80 UO, lebo nevykonávala žiadnu činnosť, ktorá spadá do účinnosti
         Zmluvy o ESUO, a to ani v čase podania prejednávaných žalôb, ani v čase, keď sa obrátila na Komisiu, a ani v čase, keď jej
         boli uložené predmetné poplatky. Komisia zdôrazňuje, že skutočnosti uvádzané žalobkyňou naznačujú, že žalobkyňa od 31. júla
         1993 neťaží železnú rudu a od 31. decembra 1999 nemá žiadny personál.

      34     Žalobkyňa namieta podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku neprípustnosť dôvodu Komisie založeného na tom, že nie je podnikom
         v zmysle článku 80 UO. Tvrdí, že tento dôvod bol uvedený len vo vyjadrení vo veci T‑107/01, ale nie v samostatnom podaní,
         ktorým sa námietka neprípustnosti uplatnila.

      35     Dodáva, že Komisia nemôže uvádzať tento dôvod, pretože aktívne legitimácia osoby sa nemôže namietať v súdnom konaní, ak už
         bola uznaná orgánmi Spoločenstva v predchádzajúcom správnom konaní (rozsudky Súdneho dvora z 8. októbra 1974, 175/73, Union
         syndicale a i./Rada, Zb. s. 917, a Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, Sinochem Heilongjiang/Rada, T‑161/94, Zb. s. II‑695,
         bod 34).

      36     Čo sa týka podstaty tejto otázky, žalobkyňa tvrdí, že je podnikom v zmysle článku 80 UO a že teda má aktívnu legitimáciu podľa
         článkov 33 a 35 UO.

      37     Domnieva sa, že tento výklad je ako jediný v súlade so znením a skutočným účelom Zmluvy o ESUO, ktorá musí pokrývať celý proces
         výroby od vstupu na trh s uhlím a oceľou až do odchodu z trhu vrátane ukončenia výrobnej činnosti.

      38     Takisto zdôrazňuje, že poplatky, na ktoré sa sťažovala Komisii, jej boli uložené Francúzskou republikou z dôvodu ťažby železnej
         rudy a z dôvodu nútenej držby viacerých banských koncesií. Domnieva sa, že podniku v zmysle článku 80 UO, ktorému štát zamieta
         vzdanie sa banských koncesií, čo by mu jediné umožnilo odísť z trhu, sa musí priznať ochrana podľa tejto zmluvy.

      39     Na ústnom pojednávaní žalobkyňa na otázku, ako mohli predmetné poplatky, na ktoré sa sťažovala, ovplyvniť jej postavenie v hospodárskej
         súťaži, keď už zastavila svoju činnosť, uviedla, že tieto poplatky ovplyvnili jej situáciu pred ukončením činnosti, lebo keby
         ich mohla vtedy predvídať, napríklad by pravdepodobne nebola prebrala ďalšie koncesie. K tomu ešte dodáva, že náklady spojené
         s uzavretím baní mali byť predvídateľné počas jej činnosti, aby mohli byť predmetom rezerv a odlišného daňového zaobchádzania.
         Okrem toho uviedla, že v čase nadobudnutia účinnosti zákona z 15. júla 1994 vlastnila ešte železnú rudu.

      40     Okrem toho pripomína, že existuje právna úprava Spoločenstva týkajúca sa pomoci pri zatváraní hutníckych podnikov. Rovnakým
         spôsobom uvádza, že poplatky ukladané pri ukončení činnosti podniku produkujúceho uhlie alebo oceľ, ako je tomu v danom prípade,
         by sa mali posudzovať s ohľadom na ustanovenia Zmluvy o ESUO, keďže náklady odchodu z trhu, rovnako ako ostatné priame a nepriame
         náklady, sú súčasťou ekonomiky podniku.

      41     Takisto podotýka, že Súd prvého stupňa už v minulosti pripustil, že spoločnosť v konkurznom konaní, ktoré zapríčinilo ukončenie
         jej činnosti ešte pred podaním žaloby na súd Spoločenstva, sa považovala za podnik v zmysle článkov 33, 35 a 80 UO (rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 25. marca 1999, Forges de Clabecq/Komisia, T‑37/97, Zb. s. II‑859).

      42     Na ústnom pojednávaní žalobkyňa uviedla, že rozsudky Súdneho dvora zo 17. mája 1983, ESUO/Ferriere Sant’Anna (168/82, Zb.
         s. 1681) a z 22. februára 1990, Busseni (C‑221/88, Zb. s. I‑495), v rovnakom zmysle uznali, že Vysoký úrad môže nechať uznať
         v rámci konkurzu pohľadávky (vyplývajúce z odvodov na základe článkov 49 a 50 UO alebo z pokút) určitých podnikov, ktoré už
         ukončili svoju činnosť. Z dôvodu jednotnosti práva vyplýva zo zahrnutia takýchto pohľadávok do konkurznej podstaty týchto
         podnikov, že podnik, ktorý je v situácii ako žalujúci, môže podať žalobu na základe článkov 33 a 35 UO.

      43     Žalobkyňa ďalej tvrdí, že Komisia uznala, že opatrenia prijaté štátom voči podniku pri zatváraní jeho železnorudných baní
         podliehajú Zmluve o ESUO, aj keď boli prijaté po ukončení ťažobnej činnosti, keďže tieto opatrenia sa vzťahujú na výkon hospodárskych
         činností, ktoré táto zmluva upravuje. Komisia v takom prípade začala konať na základe článku 95 UO (rozhodnutie Komisie 96/269/ESUO
         z 29. novembra 1995 o návrhu pomoci Rakúska pre Voest-Alpine Erzberg Gesellschaft mbH, Ú. v. ES 1996 L 94, s. 17). Toto rozhodnutie
         sa týkalo pomocí pokrývajúcich sčasti obdobie po odchode podporovaných podnikov z trhu.

      44     Komisia odpovedá, že berie do úvahy rozsudok Súdneho dvora z 20. marca 1959, Nold/Vysoký úrad (18/57, Zb. s. 89), v ktorom
         bola priznaná aktívna legitimácia podľa článku 33 UO spoločnosti v likvidácii. Uvádza, že na rozdiel od žalobkyne, ktorá už
         vyše desať rokov nevykonáva žiadnu činnosť, ktorá by mohla mať dosah na trh s výrobkami, na ktoré sa vzťahuje Zmluva o ESUO,
         táto spoločnosť však vo svojich činnostiach pokračovala bez zmeny.

      45     Komisia ďalej tvrdí, že tvrdenie žalobkyne týkajúce sa existencie pomoci pri zatváraní hutníckych a oceliarskych podnikov
         nie je dôvodné. Poznamenáva, že posledný kódex pomoci v hutníctve (rozhodnutie Komisie č. 2496/96/ESUO z 18. decembra 1996
         stanovujúce pravidlá Spoločenstva pre pomoc hutníctvu, Ú. v. ES L 338, s. 42) sa týka len pomoci podnikom, ktoré ešte vykonávajú
         činnosť a ktoré definitívne ukončia svoju železiarsku a oceliarsku výrobu. V prejednávanej veci však nejde o odchod z trhu
         uhlia a ocele, ale o situáciu dlho po odchode z tohto trhu.

      46     Čo sa týka tvrdenia žalobkyne vychádzajúceho z rozsudku Forges de Clabecq/Komisia, už citovaný v bode 41 vyššie, žalovaná
         poznamenáva, že predmetný podnik síce vstúpil do konkurzného konania, vnútroštátny súd však rozhodol, že má pokračovať v činnosti
         na účel svojej reštrukturalizácie a sanácie.

      47     Pokiaľ ide o tvrdenie odvolávajúce sa na rozhodnutie 96/269, žalovaná tvrdí, že situácia predmetného podniku v tomto rozhodnutí
         sa zásadne líši od situácie žalobkyne. Toto rozhodnutie predpokladalo uzatvorenie bane na železnú rudu. Podnik však v čase
         poskytnutia predmetnej pomoci ešte vyrábal.

      48     Komisia v odpovedi na žalobný dôvod vychádzajúci z článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku tvrdí, že nie je povinná predložiť
         všetky svoje dôvody neprípustnosti v samostatnom podaní, ktorým podala námietku neprípustnosti, a že vo svojom vyjadrení môže
         uplatniť ďalšie dôvody neprípustnosti. V každom prípade môže Súd prvého stupňa kedykoľvek, aj bez návrhu, skúmať, či sú splnené
         všetky podmienky konania.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      49     Pred skúmaním dôvodnosti námietky neprípustnosti uplatnenej Komisiou, Súd prvého stupňa považuje za nevyhnutné posúdiť jej
         prípustnosť. Táto námietka bola totiž Komisiou uplatnená len v jej vyjadrení vo veci T‑107/01 a v námietke neprípustnosti
         vo veci T‑175/01.

      50     Čo sa týka tvrdenia žalobkyne, že aktívnu legitimáciu osoby už nemožno spochybniť v rámci súdneho konania, keď ju orgány Spoločenstva
         pripustili v rámci predchádzajúceho správneho konania, treba uviesť, že rozsudky Union syndicale a i./Rada a Sinochem Heilongjiang/Rada,
         bod 35 vyššie, uvádzané na podporu tohto tvrdenia, nemajú pre tento prípad právny význam. V tomto ohľade treba určiť, že okolnosti
         daného prípadu sú odlišné od okolností, ktoré viedli k vydaniu týchto rozsudkov. Rozsudok Union syndicale a i./Rada sa totiž
         týkal otázky právomoci Súdneho dvora na rozhodovanie o priamej žalobe podanej profesijným združením v rámci článku 91 Služobného
         poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev. Vo veci Sinochem Heilongjiang/Rada takisto nešlo o to, či môže žalovaný ešte
         v štádiu súdneho konania uvádzať dôvod neprípustnosti, ale o to, či žalobkyňa bola právnickou osobou v zmysle článku 230 ES,
         keďže sa k nemu orgány Spoločenstva v priebehu správneho konania správali ako k nezávislému právnemu subjektu.

      51     Pokiaľ ide o žalobný dôvod žalobkyne, podľa ktorého článok 48 ods. 2 rokovacieho poriadku Komisii neumožňoval namietať vo
         vyjadrení vo veci T‑107/01 skutočnosť, že nejde o podnik v zmysle článku 80 UO, pretože to neuviedla v námietke neprípustnosti,
         treba pripomenúť, že podľa článku 113 rokovacieho poriadku môže Súd prvého stupňa kedykoľvek v priebehu konania i bez návrhu
         skúmať, či neexistuje prekážka konania z dôvodu verejného záujmu, medzi ktoré podľa judikatúry patrí právomoc súdu Spoločenstva
         na rozhodovanie o žalobe (rozsudky Súdneho dvora z 18. marca 1980, Valsabbia a i./Komisia, 154/78, 205/78, 206/78, 226/78
         až 228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 a 85/79, Zb. s. 907, bod 7, a Súdu prvého stupňa zo 17. júla 1998, Svenska
         Journalistförbundet/Rada, T‑174/95, Zb. s. II‑2289, bod 80). Kontrola Súdu prvého stupňa teda nie je obmedzená na skúmanie
         prekážok konania na návrh účastníkov konania (uznesenie Súdu prvého stupňa z 10. júla 2002, Comitato organizzatore del convegno
         internazionale/Komisia, T‑387/00, Zb. s. II‑3031, bod 36).

      52     V danom prípade prekážka konania, ktorú Komisia uplatnila, súvisí s verejným záujmom v miere, v akej sa dotýka aktívnej legitimácie
         žalobkyne a jej práv na opravné prostriedky, a Súd prvého stupňa ju teda v súlade s vyššie uvedenou judikatúrou môže kedykoľvek
         skúmať aj bez návrhu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. októbra 1997, EISA/Komisia, T‑239/94, Zb. s. II‑1839, bod 27).

      53     Pokiaľ ide o dôvodnosť tejto námietky neprípustnosti, treba uviesť, že článok 33 ods. 2 UO stanovuje, že „podniky alebo združenia
         uvedené v článku 48 [UO]“ môžu podať za rovnakých podmienok, aké sú uvedené v prvom odseku, žalobu proti individuálnym rozhodnutiam
         a odporúčaniam, ktoré sa ich týkajú, alebo proti všeobecným rozhodnutiam a odporúčaniam, o ktorých sa domnievajú, že predstavujú
         zneužitie právomoci v ich neprospech. Podľa ustálenej judikatúry je výpočet právnych subjektov oprávnených podať žalobu o neplatnosť
         obsiahnutý v tomto článku taxatívny, takže tie, ktoré nie sú vo výpočte spomenuté, nemôžu takú žalobu platne podať (rozsudok
         Súdneho dvora z 11. júla 1984, Commune de Differdange a i./Komisia, 222/83, Zb. s. 2889, bod 8, a rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 8. júla 2003, Verband der freien Rohrwerke a i./Komisia, T‑374/00, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 33).

      54     Treba takisto uviesť, že podľa článkov 80 UO a 81 UO podliehajú pravidlám Zmluvy o ESUO len podniky, ktoré vykonávajú výrobnú
         činnosť v oblasti uhlia a ocele, pričom výrazy „uhlie“ a „oceľ“ sa vzťahujú len na výrobky vymenované v prílohe I UO (rozsudok
         Súdneho dvora z 28. januára 2003, Nemecko/Komisia, C‑334/99, Zb. s. I‑1139, bod 77).

      55     Žaloba pre nečinnosť je podľa článku 35 UO prípustná len v prípade, že žalobkyňa je podnikom v zmysle článku 80 UO (rozsudok
         Súdneho dvora zo 14. júla 1961, Vloeberghs/Vysoký úrad, 9/60 a 12/60, Zb. s. 391, 422).

      56     Z judikatúry Súdneho dvora jasne vyplýva, že nie je nevyhnutné, aby žalobkyňa bola takýmto podnikom v čase podania žaloby
         (rozsudok Súdneho dvora z 10. januára 2002, Plant a i./Komisia a South Wales Small Mines, C‑480/99 P, Zb. s. I‑265, bod 44).

      57     V tomto rozsudku Súdny dvor zamietol dôvod Komisie odvolávajúci sa na neprípustnosť žaloby podanej podnikmi prevádzkujúcimi
         bane a založený na skutočnosti, že nepreukázali, že v čase podania žaloby na súde Spoločenstva ešte vyvíjali činnosť v oblasti
         produkcie uhlia (body 37 a 44).

      58     Súdny dvor zdôraznil, že žalobcovia boli nepochybne podnikmi v zmysle článku 80 UO v čase skutočností uvádzaných v ich sťažnosti,
         ktorú Komisia zamietla, a rozhodol, že „skutočnosť, že potom prestali byť takýmito podnikmi, neznamená, že stratili právny
         záujem na tom, aby bolo určené porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, ktorého následky znášali, keď podnikmi ešte boli,
         a voči ktorému mohli podať sťažnosť“ (bod 44).

      59     V danom prípade je nesporné, že žalobkyňa ukončila svoju výrobnú činnosť v júli 1993.
      60     Okrem toho jej sťažnosti podané Komisii 9. februára 2001 a 9. mája 2001, ktoré sú východiskové pre prejednávané veci, sa týkajú
         nákladov, ktoré vznikli na základe francúzskych zákonov 94-588 z 15. júla 1994 a 99-245 z 30. marca 1999, a teda neexistovali
         v čase ukončenia výrobnej činnosti žalobkyne.

      61     Za týchto okolností je opodstatnené uzavrieť, že žalobkyňu nemožno považovať za podnik v zmysle článku 80 UO, pričom samotná
         skutočnosť, že v čase, keď nadobudol účinnosť zákon z 15. júla 1994, ešte vlastnila železnú rudu, nemôže tento záver vyvrátiť.

      62     Vzhľadom na to, že náklady, ktoré žalobkyňa namieta, vyplývajú z ustanovení, ktoré nadobudli účinnosť až po ukončení jej ťažobnej
         činnosti, žalobkyňa nebola postihnutá dôsledkami údajného porušenia Zmluvy o ESUO v čase, keď ešte bola podnikom v zmysle
         článku 80 UO. Konania, ktoré sú predmetom jej sťažností, teda nemali žiadny vplyv na trh uhlia a ocele Spoločenstva.

      63     Určenie, že žalobkyňa nie je podnikom v zmysle článku 80 UO, nie je spochybnené jej ďalšími tvrdeniami.
      64     Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne, že Zmluva o ESUO musí pokrývať výrobný proces ako celok, a že medzi nákladmi, na ktoré sa
         sťažovala, a jej predchádzajúcou činnosťou existuje ekonomická súvislosť, je opodstatnené sa domnievať, že žiadne z týchto
         tvrdení nespochybňuje skutočnosť, že žalobkyňa, na rozdiel od toho, čo požaduje článok 80 UO, nevykonávala výrobnú činnosť
         v oblasti uhlia a ocele v čase, keď došlo ku konaniam, na ktoré sa sťažovala, a ani v čase, keď sa Komisii sťažovala na poplatky
         uložené Francúzskou republikou. Okrem toho nejde o porušenia, ktorých dôsledky by žalobkyňu postihovali, keď ešte bola podnikom
         v zmysle článku 80 UO.

      65     Rovnako neobstojí argumentácia žalobkyne, podľa ktorej súdna ochrana podľa Zmluvy o ESUO by mala podniku prislúchať až do
         jeho skutočného odchodu z trhu. Ako už opakovane súdy Spoločenstva konštatovali, týmto súdom neprináleží odchýliť sa od súdneho
         systému zavedeného zmluvami (osobitne, pokiaľ ide o opravné prostriedky podľa Zmluvy o ESUO, pozri rozsudok Súdneho dvora
         zo 4. júla 1963, Schlieker/Vysoký úrad, 12/63, Zb. s. 173, 186, a rozsudok Verband der freien Rohrwerke a i./Komisia, bod
         53 vyššie, bod 38).

      66     Ak sa totiž podmienky pre začatie konania pred súdmi Spoločenstva majú vykladať v zmysle zásady účinnej súdnej ochrany, takýto
         výklad nemôže viesť k odstráneniu podmienky výslovne stanovenej Zmluvou o ESUO, pretože by tým došlo k prekročeniu právomocí,
         ktoré týmto súdom Zmluva o ESUO priznáva (uznesenie Súdneho dvora z 28. marca 2003, Diputación foral de Alava a i./Komisia,
         C‑75/02 P, Zb. s. I‑2903, bod 34).

      67     Tvrdenia žalobkyne, že súdna ochrana Zmluvy o ESUO sa musí týkať celého výrobného procesu od vstupu na trh až po skutočný
         odchod z neho, teda až do zániku podniku, nemôžu byť odôvodnené ani existenciou úpravy Spoločenstva týkajúcej sa pomoci pri
         zatváraní hutníckych podnikov. Komisia totiž právom zdôrazňuje, že posledný kódex pomoci v hutníctve (rozhodnutie č. 2496/96)
         sa týka podnikov, ktoré sú ešte v činnosti. Článok 4 ods. 2 tohto rozhodnutia totiž stanovuje, že „pomoc pre podniky, ktoré
         definitívne ukončia svoju hutnícku výrobnú činnosť ESUO, môžu byť považované za zlučiteľné so spoločným trhom za podmienky,...
         že pravidelne vyrábali oceliarske výrobky ESUO až do okamihu oznámenia predmetnej pomoci podľa článku 6...“. Z odôvodnenia
         tohto rozhodnutia vyplýva, že cieľom povolenia tejto pomoci je „podporovať čiastočné zatváranie zariadení alebo financovať
         definitívne zastavenie činnosti ESUO najmenej konkurencieschopných podnikov“.

      68     Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého Súd prvého stupňa uznal v rozsudku Forges de Clabecq/Komisia (bod 41 vyššie)
         podnik v konkurze za podnik v zmysle článku 80 UO, treba uviesť, že predmetný rozsudok sa týkal oceliarskeho podniku, ktorý
         v čase, keď Komisia prijala rozhodnutie o pomoci v jeho prospech, bol predmetom pokusu o sanáciu s cieľom vyhnúť sa konkurzu
         a umožniť pokračovanie v jeho činnosti. Okrem toho rozhodnutie Komisie v tejto veci bolo z 18. decembra 1996, a tým predchádzalo
         vyhláseniu konkurzu na vlastný návrh rozsudkom príslušného obchodného súdu z 3. januára 1997 (body 6 až 11, 18 a 19 toho istého
         rozsudku). Táto situácia je však celkom odlišná od situácie v tomto prípade.

      69     Pokiaľ ide o tvrdenia žalobkyne odvolávajúce sa na rozsudky ESUO/Ferriere Sant’Anna a Busseni (bod 42 vyššie), stačí uviesť,
         že v týchto veciach išlo o to, či pohľadávky Vysokého úradu môžu byť prihlásené ako prednostné pohľadávky pri konkurze určitých
         podnikov. Treba teda zdôrazniť, že tieto rozsudky sa týkajú úplne iných otázok, než o ktorú ide v danom prípade; a že žalobkyňa
         neuviedla, ako súvisí oprávnenie žalobkyne účinne podať žalobu o neplatnosť so skutočnosťou, že takéto pohľadávky môžu byť
         uznané pri konkurze podniku v zmysle článku 80 UO. Okrem toho treba poznamenať, že predmetné pohľadávky sa týkali peňažných
         záväzkov podnikov voči Vysokému úradu, ktoré súviseli s ich činnosťou.

      70     Nakoniec, pokiaľ ide o rozhodnutie 96/269, je opodstatnené určiť, že toto rozhodnutie schválilo pomoc podniku, ktorý na rozdiel
         od žalobkyne v čase, keď Komisia prijala rozhodnutie, ešte vyvíjal činnosť (pozri bod II rozhodnutia).

      71     Za týchto okolností tvrdenia žalobkyne s cieľom dosiahnuť, aby bola považovaná za podnik v zmysle článku 80 UO, musia byť
         zamietnuté.

      72     Z toho, čo bolo uvedené vyplýva, že žaloby žalobkyne musia byť zamietnuté ako neprípustné.
       O trovách
      73     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
         vrátane trov konania o nariadení predbežného opatrenia v súlade s návrhmi žalovanej.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (štvrtá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloby sa zamietajú ako neprípustné.
      2.      Žalobkyňa je povinná nahradiť trovy konania vrátane trov konania o nariadení predbežného opatrenia.

               Legal

               Tiili

               Vilaras

         Tento rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 7. júla 2004.

               Tajomník

                     Predseda komory

               H. Jung

                     H. Legal

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 16. decembra 2008. # Miguel Torres, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva MANSO DE VELASCO - Skoršia národná slovná ochranná známka VELASCO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. # Vec T-259/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 16. decembra 2008 – Torres/ÚHVT – Navisa Industrial Vinícola Española (MANSO
            DE VELASCO)
      (vec T‑259/06)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva MANSO DE VELASCO – Skoršia národná slovná ochranná známka VELASCO – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 27,
         73)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 29. júna 2006 (vec R 865/2005‑1) týkajúcemu sa námietkového konania
                  medzi spoločnosťami Navisa Industrial Vinícola Española, SA, a Miguel Torres, SA

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Miguel Torres, SA

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka MANSO DE VELASCO pre výrobky triedy 33 – prihláška č. 2261527

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Navisa Industrial Vinícola Española, SA

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               španielska slovná ochranná známka VELASCO pre výrobky triedy 33

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke a zamietnutie prihlášky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Miguel Torres, SA, je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 6. novembra 2003.#Holandské kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Vec C-293/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. apríla 1968. # Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH proti Hauptzollamt Paderborn. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vec 28-67.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. januára 2001. # Hans Gevaert proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Úradníci. # Vec C-389/98 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 21. januára 2016.#Eturas UAB a i. proti Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Cestovné kancelárie používajúce spoločný elektronický rezervačný systém – Automatické obmedzenie výšky zľavy dostupnej pre on‑line rezervácie – Správa správcu systému oznamujúca dané obmedzenie – Konkludentný súhlas, ktorý možno kvalifikovať ako zosúladený postup – Podstatné znaky súhlasu a zosúladeného postupu – Hodnotenie dôkazov a požadovaná miera dokazovania – Procesná autonómia členských štátov – Zásada efektivity – Prezumpcia neviny.#Vec C-74/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 21. januára 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Hospodárska súťaž — Kartely — Zosúladený postup — Cestovné kancelárie používajúce spoločný elektronický rezervačný systém — Automatické obmedzenie výšky zľavy dostupnej pre on‑line rezervácie — Správa správcu systému oznamujúca dané obmedzenie — Konkludentný súhlas, ktorý možno kvalifikovať ako zosúladený postup — Podstatné znaky súhlasu a zosúladeného postupu — Hodnotenie dôkazov a požadovaná miera dokazovania — Procesná autonómia členských štátov — Zásada efektivity — Prezumpcia neviny“
      Vo veci C‑74/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd Litvy) zo 17. januára 2014 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2014, ktorý súvisí s konaním:

         „Eturas“ UAB,

         „AAA Wrislit“ UAB,

         „Baltic Clipper“ UAB,

         „Baltic Tours Vilnius“ UAB,

         „Daigera“ UAB,

         „Ferona“ UAB,

         „Freshtravel“ UAB,

         „Guliverio kelionės“ UAB,

         „Kelionių akademija“ UAB,

         „Kelionių gurmanai“ UAB,

         „Kelionių laikas“ UAB,

         „Litamicus“ UAB,

         „Megaturas“ UAB,

         „Neoturas“ UAB,

         „TopTravel“ UAB,

         „Travelonline Baltics“ UAB,

         „Vestekspress“ UAB,

         „Visveta“ UAB,

         „Zigzag Travel“ UAB,

         „ZIP Travel“ UAB

      proti

         Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba,

      za účasti:

         „Aviaeuropa“ UAB,

         „Grand Voyage“ UAB,

         „Kalnų upė“ UAB,

         „Keliautojų klubas“ UAB,

         „Smaragdas travel“ UAB,

         „700LT“ UAB,

         „Aljus ir Ko“ UAB,

         „Gustus vitae“ UAB,

         „Tropikai“ UAB,

         „Vipauta“ UAB,

         „Vistus“ UAB,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, sudcovia D. Šváby, A. Rosas, E. Juhász (spravodajca) a C. Vajda,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. mája 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               „AAA Wrislit“ UAB, v zastúpení: L. Darulienė a T. Blažys, advokatai,

               —

               „Baltic Clipper“ UAB, v zastúpení: J. Petrulionis, L. Šlepaitė a M. Juonys, advokatai,

               —

               „Baltic Tours Vilnius“ UAB a „Kelionių laikas“ UAB, v zastúpení: P. Koverovas a R. Moisejevas, advokatai,

               —

               „Guliverio kelionės“ UAB, v zastúpení: M. Juonys a L. Šlepaitė, advokatai,

               —

               „Kelionių akademija“ UAB a „Travelonline Baltics“ UAB, v zastúpení: L. Darulienė, advokatė,

               —

               „Megaturas“ UAB, v zastúpení: E. Kisielius, advokatas,

               —

               „Vestekspress“ UAB, v zastúpení: L. Darulienė, R. Moisejevas a P. Koverovas, advokatai,

               —

               „Visveta“ UAB, v zastúpení: T. Blažys, advokatas,

               —

               Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba, v zastúpení: E. Pažėraitė a S. Tolušytė, splnomocnené zástupkyne,

               —

               „Keliautojų klubas“ UAB, v zastúpení: E. Burgis a I. Sodeikaitė, advokatai,

               —

               litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas, K. Dieninis a J. Nasutavičienė, splnomocnení zástupcovia,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Biolan, V. Bottka a A. Steiblytė, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. júla 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 101 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi „Eturas“ UAB (ďalej len „Eturas“), „AAA Wrislit“ UAB, „Baltic Clipper“ UAB, „Baltic Tours Vilnius“ UAB, „Daigera“ UAB, „Ferona“ UAB, „Freshtravel“ UAB, „Guliverio Kelionės“ UAB, „Kelionių akademija“ UAB, „Kelionių gurmanai“ UAB, „Kelionių laikas“ UAB, „Litamicus“ UAB, „Megaturas“ UAB, „Neoturas“ UAB, „Top Travel“ UAB, „Travelonline Baltics“ UAB, „Vestekspress“, UAB, „Visveta“ UAB, „Zigzag Travel“ UAB a „ZIP Travel“ UAB, ktoré sú cestovnými kanceláriami, a Lietuvos Respublikos konkurencijos taryba (Rada pre hospodársku súťaž v Litovskej republike, ďalej len „Rada pre hospodársku súťaž“), ktorého predmetom je rozhodnutie, ktorým Rada pre hospodársku súťaž uložila týmto cestovným kanceláriám pokuty za to, že sa dohodli a podieľali na protisúťažnom postupe.

         Právny rámec

               3

               Odôvodnenie 5 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101] a [102] Zmluvy o [FEÚ] (Ú. v. ES 2003, L 1, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) uvádza:

               4

               Článok 2 tohto nariadenia s názvom „Dôkazné bremeno“ stanovuje:
               „Vo všetkých vnútroštátnych konaniach alebo konaniach spoločenstva, ktoré sa týkajú uplatňovania článkov [101] a [102] Zmluvy, bremeno dokazovania porušenia článku [101] ods. 1 alebo článku [102] Zmluvy znáša strana alebo orgán, ktorý túto námietku vzniesol. Podnik alebo združenie podnikov nárokujúce si výhody článku [101] ods. 3 Zmluvy znáša dôkazné bremeno splnenia podmienok uvedeného odseku.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               5

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spoločnosť Eturas je držiteľkou výlučných práv k elektronickému informačnému systému E‑TURAS, ktorého je tiež správcom.

               6

               Tento systém je spoločný elektronický rezervačný systém on‑line. Umožňuje cestovným kanceláriám, ktoré so spoločnosťou Eturas uzavreli licenčnú zmluvu, aby ponúkali zájazdy a rezervovali prostredníctvom svojej internetovej stránky jednotným spôsobom určeným spoločnosťou Eturas. Uvedená licenčná zmluva neobsahuje žiadne ustanovenia, ktoré by umožňovali správcovi uvedeného systému meniť ceny za ponúkané služby stanovené cestovnými kanceláriami používajúcimi uvedený systém.

               7

               Každá cestovná kancelária vlastní v systéme E‑TURAS elektronický užívateľský účet, na ktorý sa môže prihlásiť použitím hesla prideleného v okamihu podpisu licenčnej zmluvy. V tomto užívateľskom účte majú cestovné kancelárie prístup do emailovej služby, ktorá je osobitná pre rezervačný systém E‑TURAS, ktorý funguje ako elektronický systém posielania správ. Správy zaslané prostredníctvom tohto systému sa zobrazujú ako emaily a na to, aby sa mohli následne prečítať, musia ich adresáti najprv otvoriť.

               8

               V roku 2010 začala Rada pre hospodársku súťaž vyšetrovanie na základe informácií poskytnutých jednou z kancelárií, ktoré využívali rezervačný systém E‑TURAS, podľa ktorých cestovné kancelárie medzi sebou koordinovali zľavy na zájazdy predávané prostredníctvom tohto systému.

               9

               Toto vyšetrovanie umožnilo konštatovať, že 25. augusta 2009 riaditeľ spoločnosti Eturas zaslal niekoľkým cestovným kanceláriám, a v každom prípade minimálne jednej z nich, email s názvom „Hlasovanie“, ktorým adresáta vyzýval, aby sa vyjadril k príležitosti znížiť výšku zliav na internete zo 4 % na 1 % až 3 %.

               10

               Dňa 27. augusta 2009 o 12:20 zaslal správca systému E‑TURAS v každom prípade minimálne dvom z dotknutých cestovných kancelárií prostredníctvom interného emailového systému správu s názvom „Oznámenie o znížení zľavy pri on‑line rezervácii na 0 až 3 %“ (ďalej len „oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej“), ktorá znela takto:

               11

               Po 27. auguste 2009 obsahovali internetové stránky ôsmich cestovných kancelárií reklamu na zľavu vo výške 3 % na ponúkané zájazdy. Ak sa pristúpilo k rezervácii, otvorilo sa okno s oznámením, že vybraný zájazd je predmetom zľavy vo výške 3 %.

               12

               Vyšetrovanie vykonané Radou pre hospodársku súťaž umožnilo konštatovať, že technické zmeny vykonané v systéme E‑TURAS po zaslaní oznámenia dotknutého v konaní vo veci samej znamenali, že hoci sa dotknutým cestovným kanceláriám nebránilo poskytovať svojim zákazníkom zľavu presahujúcu 3 %, poskytnutie takých zliav však vyžadovalo splnenie ďalších technických formalít zo strany týchto kancelárií.

               13

               Vo svojom rozhodnutí zo 7. júna 2012 Rada pre hospodársku súťaž uviedla, že 30 cestovných kancelárií, ako aj spoločnosť Eturas, sa od 27. augusta 2009 do konca marca 2010 podieľali na protisúťažnom postupe týkajúcom sa zliav poskytovaných pri rezervácií prostredníctvom systému E‑TURAS.

               14

               Podľa tohto rozhodnutia sa protisúťažný postup začal dňom, keď sa oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, ktoré sa týkalo zníženia výšky zliav, objavilo v rezervačnom systému E‑TURAS, a zaviedlo sa systematické obmedzovanie tejto výšky v rámci prevádzkovania tohto systému.

               15

               Rada pre hospodársku súťaž sa domnievala, že cestovné kancelárie, ktoré používali rezervačný systém E‑TURAS počas dotknutého obdobia a ktoré nevyjadrili námietky, sa dopustili porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, pretože sa mohli rozumne domnievať, že všetci ostatní užívatelia tohto systému tiež obmedzia svoje zľavy na maximálne 3 %. Z toho vyvodila, že tieto kancelárie sa nijako neinformovali o výške zľavy, ktorú zamýšľali uplatňovať v budúcnosti a vyjadrili tak nepriamo, implicitným či konkludentným súhlasom, spoločnú vôľu týkajúcu sa ich správania na dotknutom trhu. Z toho vyvodila, že toto správanie uvedených kancelárií na dotknutom trhu sa musí analyzovať tak, že predstavuje zosúladený postup, a domnievala sa, že hoci spoločnosť Eturas nie je činná na dotknutom trhu, hrala rolu pri zavedení tohto postupu.

               16

               Rada pre hospodársku súťaž tak konštatovala, že spoločnosť Eturas a dotknuté cestovné kancelárie sa dopustili predovšetkým porušenia článku 101 ods. 1 ZFEÚ a uložila im pokuty. Cestovnej kancelárii, ktorá Radu pro hospodársku súťaž informovala o existencii uvedeného porušenia, sa poskytla imunita pred pokutou v rámci programu zhovievavosti.

               17

               Žalobkyne v konaní vo veci samej napadli rozhodnutie Rady pre hospodársku súťaž na Vilniaus apygardos administracinis teismas (Regionálny správny súd Vilnius). Rozsudkom z 8. apríla 2013 tento súd čiastočne vyhovel žalobám a znížil uložené pokuty.

               18

               Žalobkyne v konaní vo veci samej, ako aj Rada pre hospodársku súťaž, podali proti uvedenému rozsudku odvolanie na Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd Litvy).

               19

               Žalobkyne v konaní vo veci samej tvrdia, že sa nepodieľali na zosúladenom postupe v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ alebo zodpovedajúcich ustanovení vnútroštátneho práva. Tvrdia, že nemôžu niesť zodpovednosť za jednostranné konanie spoločnosti Eturas. Niektoré z týchto žalobkýň tvrdia, že nedostali alebo nečítali oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, pretože prevádzka systému E‑TURAS predstavovala iba malú časť ich obratu a nevenovali pozornosť zmenám, ku ktorým v tomto systéme došlo. Uvádzajú, že pokračovali v používaniu systému aj po zavedení technického obmedzenia zliav, pretože neexistoval iný informačný systém a náklady na vývoj vlastných systémov boli príliš vysoké. Napokon tvrdia, že v zásade neboli zľavy obmedzené, pretože dotknuté cestovné kancelárie mali naďalej možnosť poskytovať individuálne zákazníkom dodatočné vernostné zľavy.

               20

               Rada pre hospodársku súťaž tvrdí, že rezervačný systém E‑TURAS slúžil žalobkyniam v konaní vo veci samej ako nástroj na koordináciu ich činností a odstránil potrebu organizovať stretnutia. V tejto súvislosti tvrdí, že podmienky používania tohto systému E‑TURAS jednak umožňovali všetkým žalobkyniam dosiahnuť „zhodu vôle“ o obmedzeniach zliav aj bez priameho kontaktu a jednak že skutočnosť, že nenamietali proti zavedeniu obmedzenia zliav, sa rovná ich konkludentnému súhlasu. Poukazuje, že systém fungoval za jednotných podmienok a bol ľahko rozpoznateľný na verejných webových stránkach cestovných kancelárií dotknutých v konaní vo veci samej, na ktorých boli uverejnené informácie o uplatňovaných zľavách. Tieto cestovné kancelárie nenamietali proti vykonanému obmedzeniu, čím si navzájom dali najavo, že uplatňujú obmedzené zľavy, čím odstránili akúkoľvek neistotu, pokiaľ ide o výšku zliav. Podľa Rady pre hospodársku súťaž mali byť žalobkyne v konaní vo veci samej obozretné a zodpovedné a nemohli ignorovať a neprihliadať na oznámenia týkajúce sa nástrojov používaných v rámci ich hospodárskej činnosti.

               21

               Vnútroštátny súd sa pýta na výklad článku 101 ods. 1 ZFEÚ, a predovšetkým na rozdelenie dôkazného bremena na účely uplatnenia tohto ustanovenia. Má totiž pochybnosti o existencii kritérií dostačujúcich v prejednávanej veci na preukázanie účasti dotknutých cestovných kancelárií na horizontálne zosúladenom postupe.

               22

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti zdôrazňuje, že v prejednávanej veci predstavuje hlavný dôkaz zakladajúci konštatovanie porušenia iba domnienka, podľa ktorej dotknuté cestovné kancelárie čítali alebo mali čítať oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej a mali chápať všetky účinky obsiahnuté v rozhodnutí o obmedzení výšky zliav na ponúkané zájazdy. V tejto súvislosti uvádza, že prezumpcia neviny sa použije v rámci potlačovania porušovaní práva hospodárskej súťaže a predstavuje časť jeho pochybností o možnosti odsúdiť cestovné kancelárie dotknuté v konaní vo veci samej iba na základe prvej z týchto domnienok, a to o to viac, že niektoré z uvedených kancelárií popreli, že by o oznámení dotknutom v konaní vo veci samej mali vedomosť, zatiaľ čo iné predali svoj prvý zájazd až po vykonaní technických zmien, alebo dokonca zatiaľ prostredníctvom rezervačného systému E‑TURAS žiadny zájazd nepredali.

               23

               Zároveň vnútroštátny súd priznáva, že cestovné kancelárie, ktoré používajú rezervačný systém E‑TURAS, vedeli, alebo nevyhnutne mali vedieť, že ich konkurenti tiež používajú tento systém, a preto sa možno domnievať, že uvedené kancelárie mali preukázať obozretnosť ako aj starostlivosť, a preto nemohli opomenúť prečítať prijaté správy. V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že časť kancelárií, ktorým Rada pre hospodársku súťaž uložila sankcie, uznala, že mala vedomosť o obsahu oznámenia dotknutého v konaní vo veci samej.

               24

               Vnútroštátny súd sa preto snaží zistiť, či pri okolnostiach vo veci, ktorú rozhoduje, môže jednoduché zaslanie správy týkajúcej sa obmedzenia výšky zliav predstavovať dostačujúci dôkaz preukazujúci či umožňujúci domnievať sa, že hospodárske subjekty, ktoré používali rezervačný systém E‑TURAS, mali vedomosť alebo nevyhnutne mali mať vedomosť o takom obmedzení, hoci viaceré z nich tvrdia, že o tomto obmedzení nemali vedomosť, hoci niektoré nezmenili skutočne uplatňovanú výšku zliav a hoci ďalšie v dotknutom období nepredali prostredníctvom tohto systému ani jediný zájazd.

               25

               Za týchto podmienok Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd Litvy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 101 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v situácii, keď sa hospodárske subjekty, ktoré sú účastníkmi spoločného elektronického informačného systému takého typu, aký je popísaný v tejto veci, a keď Rada pre hospodársku súťaž preukázala, že v tomto systéme bolo rozposlané systémové oznámenie o obmedzení zliav a bolo zavedené technické obmedzenie pre stanovenie výšky zliav, je možné predpokladať, že tieto hospodárske subjekty mali vedomosť alebo nevyhnutne mali mať vedomosť o existencii tohto systémového oznámenia v elektronickom systéme a tým, že nenamietali proti uplatňovaniu takéhoto obmedzenia zliav, vyjadrili svoj konkludentný súhlas s obmedzením zliav z cien a z tohto dôvodu môžu zodpovedať za podieľanie sa na zosúladených postupoch podľa článku 101 ods. 1 ZFEÚ?

                        2.

                        Ak je odpoveď na prvú otázku záporná, aké okolnosti treba vziať do úvahy pri určovaní toho, či hospodárske subjekty, ktoré sú účastníkmi spoločného elektronického informačného systému, sa za okolností, o aké ide vo veci samej, podieľali na zosúladených postupoch v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ?“

         O prejudiciálnych otázkach

               26

               Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýta, či článok 101 ods. 1 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že ak správca informačného systému určeného na to, aby umožnil cestovným kanceláriám predávať zájazdy prostredníctvom svojich internetových stránok jednotným spôsobom rezervácie, pošle týmto hospodárskym subjektom prostredníctvom osobnej emailovej služby oznámenie, ktorým im oznamuje, že zľavy spojené s produktmi predávanými prostredníctvom tohto systému budú obmedzené, a po zaslaní tohto oznámenia boli v dotknutom systéme vykonané nevyhnutné technické zmeny na vykonanie takého opatrenia, možno sa domnievať, že uvedené hospodárske subjekty mali vedomosť alebo nevyhnutne mali mať vedomosť o uvedenom oznámení, a ak proti takému postupu nič nenamietali, domnievať sa, že sa podieľali na zosúladených postupoch zmysle uvedeného ustanovenia.

               27

               Na úvod treba pripomenúť judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej každý hospodársky subjekt musí autonómne určiť politiku, ktorú mieni uplatňovať na spoločnom trhu. Taká požiadavka autonómie však zásadne bráni uskutočneniu priameho alebo nepriameho kontaktu medzi týmito subjektmi, ktorý by mohol buď ovplyvniť správanie skutočného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo by mohol tomuto konkurentovi odhaliť správanie, ktoré sa sám daný podnik rozhodol uskutočňovať na tomto trhu alebo ktoré zamýšľa na tomto trhu uskutočňovať, pokiaľ cieľom či následkom týchto kontaktov je vytvorenie podmienok hospodárskej súťaže, ktoré nezodpovedajú obvyklým podmienkam dotknutého trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok T‑Mobile Netherlands a i., EU:C:2009:343, body 32 a 33, ako aj citovanú judikatúru).

               28

               Súdny dvor už tiež rozhodol, že pasívne spôsoby účasti na porušení, ako je účasť podniku na stretnutiach, počas ktorých boli uzavreté dohody protisúťažnej povahy, bez toho, aby proti nim zjavne namietal, poukazujú na spoluúčasť, ktorá môže viesť k vzniku jeho zodpovednosti v rámci článku 101 ZFEÚ, lebo schválenie nezákonnej iniciatívy konkludentne bez verejného dištancovania sa od jej obsahu alebo bez jej oznámenia správnym orgánom, vedie k podpore porušovania a sťažuje jeho odhalenie (pozri v tomto zmysle rozsudok AC‑Treuhand/Komisia, C‑194/14 P, EU:C:2015:717, bod 31 a citovanú judikatúru).

               29

               Po prvé v rozsahu, v akom sa vnútroštátny súd pýta, či zaslanie oznámenia, akým je oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, môže predstavovať dostačujúci dôkaz na účely preukázania, že hospodárske subjekty, ktoré sa podieľajú na systéme, mali vedomosť alebo nevyhnutne mali mať vedomosť o jeho obsahu, treba pripomenúť, že v súlade s článkom 2 nariadenia č. 1/2003 znáša vo všetkých vnútroštátnych postupoch pre uplatnenie článku 101 ZFEÚ dôkazné bremeno, pokiaľ ide o porušenie článku 101 ods. 1 ZFEÚ, účastník konania alebo orgán, ktorý vzniesol obvinenie.

               30

               Hoci článok 2 nariadenia č. 1/2003 výslovne upravuje rozdelenie dôkazného bremena, toto nariadenie neobsahuje zvláštne ustanovenia o procesných aspektoch. Uvedené nariadenie tak neobsahuje predovšetkým ustanovenia týkajúce sa zásad upravujúcich posúdenie dôkazov a požadovanú mieru dokazovania v rámci vnútroštátneho konania na základe článku 101 ZFEÚ.

               31

               Tento záver je potvrdený odôvodnením 5 nariadenia č. 1/2003, ktoré výslovne uvádza, že týmto nariadením nie sú dotknuté vnútroštátne predpisy týkajúce sa miery dokazovania.

               32

               Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že v prípade neexistencie pravidiel Únie v tejto oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby ich na základe zásady procesnej autonómie zaviedol, avšak pod podmienkou, že nesmú byť menej priaznivé než pravidlá, ktoré upravujú obdobné situácie podliehajúce vnútroštátnemu právu (zásada ekvivalencie), a že nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právo Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudky VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 63, ako aj Nike European Operations Netherlands,C‑310/14, EU:C:2015:690, bod 28 a citovanú judikatúru).

               33

               Súdny dvor rozhodol, že domnienka príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a správaním na trhu podnikov, ktoré sa na ňom zúčastňujú, podľa ktorej uvedené podniky, ak sú na tomto trhu činné, zohľadňujú informácie vymenené so svojimi konkurentmi na účely určenia svojho správania na tomto trhu, vyplýva z článku 101 ods. 1 ZFEÚ a je v dôsledku toho neoddeliteľnou súčasťou práva Únie, ktoré je vnútroštátny súd povinný uplatňovať (pozri v tomto zmysle rozsudok T‑Mobile Netherlands a i., C‑8/08, EU:C:2009:343, body 51 až 53).

               34

               Na rozdiel od tejto domnienky však odpoveď na otázku, či jednoduché zaslanie oznámenia, akým je oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, môže, s prihliadnutím na všetky okolnosti predložené vnútroštátnemu súdu, predstavovať dostačujúci dôkaz na účely preukázania, že jeho príjemcovia mali vedomosť alebo nevyhnutne mali mať vedomosť o jeho obsahu, nevyplýva z pojmu „zosúladený postup“ a nie je s ním ani úzko spojený. Taká otázka sa totiž musí považovať za otázku, ktorá sa týka posúdenia dôkazov a požadovanej miery dokazovania, takže na základe zásady procesnej autonómie a s výhradou zásady rovnocennosti a zásady efektivity spadá pod vnútroštátne právo.

               35

               Zásada efektivity však vyžaduje, aby vnútroštátne pravidlá upravujúce posudzovanie dôkazov a požadovanú mieru dokazovania neznemožňovali alebo nadmerne nesťažovali uplatňovanie práva hospodárskej súťaže Únie, a predovšetkým, aby nebránili účinnému uplatňovaniu článkov 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok Pfleiderer, C‑360/09, EU:C:2011:389, bod 24).

               36

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora musí byť existencia zosúladeného postupu alebo dohody vo väčšine prípadov logicky odvodená z určitého množstva zhôd okolností a nepriamych dôkazov, ktoré skúmané spoločne môžu v prípade absencie iného rozumného vysvetlenia predstavovať dôkaz porušenia pravidiel hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudok Total Marketing Services/Komisia, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, bod 26 a citovanú judikatúru).

               37

               Zásada efektivity preto vyžaduje, aby sa dôkaz porušenia práva hospodárskej súťaže Únie mohol predložiť nielen prostredníctvom priamych dôkazov, ale takisto prostredníctvom nepriamych dôkazov, pokiaľ sú objektívne a zhodujú sa.

               38

               Pokiaľ má vnútroštátny súd s prihliadnutím na prezumpciu neviny pochybnosti o možnosti konštatovať, že cestovné kancelárie mali vedomosť alebo nevyhnutne mali mať vedomosť o oznámení dotknutom v konaní vo veci samej, treba pripomenúť, že prezumpcia neviny je všeobecná zásada práva Únie, ktorá je teraz zakotvená v článku 48 ods. 1 Listiny základných práv Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudok E.ON Energie/Komisia, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 72), ktorú musia členské štáty dodržovať pri vykonávaní práva hospodárskej súťaže Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 63, a N., C‑604/12, EU:C:2014:302, bod 41).

               39

               Prezumpcia neviny bráni tomu, aby vnútroštátny súd zo samotného zaslania oznámenia dotknutého v konaní vo veci samej vyvodil, že dotknuté cestovné kancelárie nevyhnutne mali mať vedomosť o jeho obsahu.

               40

               Prezumpcia neviny však nebráni tomu, aby sa vnútroštátny súd domnieval, že zaslanie oznámenia dotknutého v konaní vo veci samej môže, s prihliadnutím na ďalšie objektívne a zhodujúce sa nepriame dôkazy, založiť domnienku, že cestovné kancelárie dotknuté v konaní vo veci samej mali vedomosť o jeho obsahu od dátumu zaslania tohto oznámenia, ak majú tieto kancelárie príležitosť domnienku vyvrátiť.

               41

               Pokiaľ ide o vyvrátenie tejto domnienky, vnútroštátny súd nemôže mať nadmerné alebo nereálne požiadavky. Cestovné kancelárie dotknuté v konaní vo veci samej musia mať možnosť vyvrátiť domnienku, že mali vedomosť o obsahu oznámenia dotknutého v konaní vo veci samej od dátumu zaslania tohto oznámenia, napríklad tým, že preukážu, že uvedené oznámenie nedostali, alebo že nekonzultovali dotknutú rubriku, alebo ju konzultovali až po určitej dobe od tohto zaslania.

               42

               Po druhé, pokiaľ ide o účasť dotknutých cestovných kancelárií na zosúladenom postupe v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ, treba na jednej strane pripomenúť, že podľa tohto ustanovenia pojem „zosúladený postup“ zahŕňa okrem zosúlaďovania postupu medzi dotknutými podnikmi správanie na trhu vyplývajúce z tohto zosúlaďovania a vzťah príčiny a následku medzi týmito dvoma skutočnosťami (rozsudok Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, bod 126, ako aj citovaná judikatúra).

               43

               Na druhej strane treba uviesť, že konanie vo veci samej, ako sa zdá na základe konštatovaní vnútroštátneho súdu, sa vyznačuje skutočnosťou, že správca dotknutého informačného systému poslal oznámenie týkajúce sa spoločného protisúťažného postupu cestovným kanceláriám, ktoré sa podieľali na tomto systéme, teda oznámenie, ktoré si bolo možné prečítať len po nahliadnutí do rubriky „informácie“ v dotknutom informačnom systéme, a na ktoré tieto kancelárie výslovne neodpovedali. Po zaslaní tohto oznámenia sa zaviedlo technické obmedzenie, ktoré obmedzilo zľavy uplatniteľné na rezervácie v systéme na 3 %. Hoci toto obmedzenie nebránilo dotknutým cestovným kanceláriám, aby svojim zákazníkom poskytovali zľavy vyššie než 3 %, znamenalo to však splnenie ďalších technických náležitostí.

               44

               Také okolnosti môžu založiť zosúladený postup medzi cestovnými kanceláriami, ktoré mali vedomosť o obsahu oznámenia dotknutého v konaní vo veci samej, pričom sa možno domnievať, že uvedené kancelárie vyjadrili konkludentný súhlas so spoločným protisúťažným postupom, pretože ďalšie dve skutočnosti zakladajúce zosúladený postup, pripomenuté v bode 42 tohto rozsudku, sú tiež splnené. V závislosti na posúdení dôkazov vnútroštátnym súdom sa možno domnievať, že cestovná kancelária sa zúčastnila uvedeného zosúladeného postupu od okamihu, keď sa zoznámila s obsahom tohto oznámenia.

               45

               Naopak, ak sa nedá preukázať, že cestovná kancelária mala vedomosť o uvedenom oznámení, nemožno jej účasť na zosúladenom postupe vyvodiť zo samotnej existencie technického obmedzenia zavedeného v systéme dotknutom v konaní vo veci samej bez preukázania, na základe ďalších objektívnych a zhodujúcich sa nepriamych dôkazov, že s protisúťažným postupom vyjadrila konkludentný súhlas.

               46

               Po tretie treba konštatovať, že cestovná kancelária môže vyvrátiť domnienku o svojej účasti na zosúladenom postupe, ak preukáže, že sa od tohto postupu verejne dištancovala, alebo že ho oznámila správnym orgánom. Okrem toho podľa judikatúry Súdneho dvora v prípade, akým je prípad v konaní vo veci samej, kde nevznikla otázka tajného stretnutia, nie je verejné dištancovanie sa, či oznámenie správnym orgánom, jediným spôsobom vyvrátenia domnienky účasti podniku na protiprávnom postupe, ale na tento účel možno predložiť aj iné dôkazy (pozri v tomto zmysle rozsudok Total Marketing Services/Komisia, C‑634/13 P, EU:C:2015:614, body 23 a 24).

               47

               Pokiaľ ide o preskúmanie toho, či sa dotknuté cestovné kancelárie verejne dištancovali od zosúladeného postupu dotknutého v konaní vo veci samej, treba konštatovať, že pri osobitných okolnostiach, akými sú okolnosti dotknuté v konaní vo veci samej, nemožno požadovať, aby sa vyhlásenie cestovnej kancelárie, ktorá mala v úmysle sa dištancovať, uskutočnilo pred všetkými konkurentmi, ktorým bolo zaslané oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, pretože taká kancelária nemôže poznať uvedených príjemcov.

               48

               V takej situácii môže vnútroštátny súd akceptovať, že jasná a výslovná námietka zaslaná správcovi systému E‑TURAS by umožnila uvedenú domnienku vyvrátiť.

               49

               Pokiaľ ide o možnosť vyvrátiť domnienku účasti na zosúladenom postupe prostredníctvom iných dôkazov, ako je verejné dištancovanie sa, či oznámenie správnym orgánom, treba konštatovať, že za okolností, akými sú okolnosti dotknuté v konaní vo veci samej, možno domnienku príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a správaním na trhu podnikov, ktoré sa na ňom zúčastňujú, uvedenú v bode 33 tohto rozsudku, vyvrátiť dôkazom o systematickom uplatňovaní zľavy presahujúcej dotknuté obmedzenie.

               50

               S prihliadnutím na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položené otázky odpovedať takto:

                        —

                        Článok 101 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ správca elektronického informačného systému, ktorého účelom je umožniť cestovným kanceláriám predávať na ich internetových stránkach zájazdy v rámci jednotného rezervačného systému, zašle týmto hospodárskym subjektom prostredníctvom systému osobnej elektronickej pošty správu, ktorou im oznamuje, že zľavy na produkty predávané prostredníctvom uvedeného systému budú obmedzené a že po rozoslaní tohto oznámenia sa v systéme uskutočnia technické zmeny nevyhnutné na zavedenie uvedeného opatrenia, možno sa od okamihu, keď uvedené hospodárske subjekty mali vedomosť o oznámení zaslanom správcom systému, domnievať, že sa zúčastnili zosúladeného postupu v zmysle uvedeného ustanovenia, pokiaľ sa verejne nedištancovali od tohto postupu alebo ho neoznámili správnym orgánom, alebo nepredložili iné dôkazy na účely vyvrátenia tejto domnienky, ako napríklad dôkaz o systematickom uplatňovaní zľavy presahujúcej dotknuté obmedzenie.

                        —

                        Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby na základe vnútroštátnej právnej úpravy týkajúcej sa posudzovania dôkazov a požadovanej miery dokazovania preskúmal, či s prihliadnutím na všetky okolnosti, ktoré sa mu predložili, môže zaslanie oznámenia, akým je oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, predstavovať dostačujúci dôkaz na účely preukázania, že jej príjemcovia poznali jeho obsah. Prezumpcia neviny bráni tomu, aby sa vnútroštátny súd domnieval, že samotné zaslanie tohto oznámenia môže predstavovať dôkaz dostačujúci na preukázanie, že jej príjemcovia nevyhnutne mali mať vedomosť o jeho obsahu.

         O trovách

               51

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                     Článok 101 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ správca elektronického informačného systému, ktorého účelom je umožniť cestovným kanceláriám predávať na ich internetových stránkach zájazdy v rámci jednotného rezervačného systému, zašle týmto hospodárskym subjektom prostredníctvom systému osobnej elektronickej pošty správu, ktorou im oznamuje, že zľavy na produkty predávané prostredníctvom uvedeného systému budú obmedzené a že po rozoslaní tohto oznámenia sa v systéme uskutočnia technické zmeny nevyhnutné na zavedenie uvedeného opatrenia, možno sa od okamihu, keď uvedené hospodárske subjekty mali vedomosť o oznámení zaslanom správcom systému, domnievať, že sa zúčastnili zosúladeného postupu v zmysle uvedeného ustanovenia, pokiaľ sa verejne nedištancovali od tohto postupu alebo ho neoznámili správnym orgánom, alebo nepredložili iné dôkazy na účely vyvrátenia tejto domnienky, ako napríklad dôkaz o systematickom uplatňovaní zľavy presahujúcej dotknuté obmedzenie.

                     Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby na základe vnútroštátnej právnej úpravy týkajúcej sa posudzovania dôkazov a požadovanej miery dokazovania preskúmal, či s prihliadnutím na všetky okolnosti, ktoré sa mu predložili, môže zaslanie oznámenia, akým je oznámenie dotknuté v konaní vo veci samej, predstavovať dostačujúci dôkaz na účely preukázania, že jej príjemcovia poznali jeho obsah. Prezumpcia neviny bráni tomu, aby sa vnútroštátny súd domnieval, že samotné zaslanie tohto oznámenia môže predstavovať dôkaz dostačujúci na preukázanie, že jej príjemcovia nevyhnutne mali mať vedomosť o jeho obsahu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )   Jazyk konania: litovčina.