title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. septembra 2006.#Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny proti Finanzamt Landshut.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 11 A ods. 1 písm. c) - Užívanie nehnuteľného majetku určeného na podnikanie na osobnú spotrebu platiteľa dane - Považovanie takéhoto užívania za poskytovanie služieb za protihodnotu - Určenie zdaniteľného základu - Pojem úplných nákladov na služby vynaložených platiteľom dane.#Vec C-72/05.

text:
      Vec C‑72/05
      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      proti
      Finanzamt Landshut
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht München)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 11 A ods. 1 písm. c) – Užívanie nehnuteľného majetku určeného na podnikanie na osobnú spotrebu zdaniteľnej osoby – Považovanie takéhoto užívania za poskytovanie služieb za protihodnotu – Určenie zdaniteľného základu – Pojem úplných nákladov na služby vynaložených zdaniteľnou osobou“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľný
            základ
      [Smernica Rady 77/388, článok 11 A ods. 1 písm. c)]
      Článok 11 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu,
         zmenenej a doplnenej smernicou 95/7/ES, sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje, aby bol zdaniteľný základ dane z pridanej
         hodnoty pri osobnom užívaní časti stavby, ktorá je v celom rozsahu určená platiteľom dane na jeho podnikanie, stanovený ako
         časť nákladov na nadobudnutie alebo výstavbu stavby, určený v závislosti od dĺžky obdobia na opravu odpočítanej dane z pridanej
         hodnoty, stanoveného v súlade s článkom 20 tejto smernice. Tento zdaniteľný základ musí zahŕňať náklady na nadobudnutie pozemku,
         na ktorom je stavba postavená v prípade, keď toto nadobudnutie podliehalo tejto dani a keď platiteľ dane z neho daň odpočítal.

      (pozri bod 53 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 14. septembra 2006 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 11 A ods. 1 písm. c) – Užívanie nehnuteľného majetku určeného na podnikanie na osobnú spotrebu zdaniteľnej osoby – Považovanie takéhoto užívania za poskytovanie služieb za protihodnotu – Určenie zdaniteľného základu – Pojem úplných nákladov na služby vynaložených zdaniteľnou osobou“
      Vo veci C‑72/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht München
         (Nemecko) z 1. februára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 15. februára 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny
      proti
      Finanzamt Landshut,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts (spravodajca) a E. Levits,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. marca 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny, v zastúpení: J. Wollny a H. Wollny,
      –        Finanzamt Landshut, v zastúpení: D. Baumann, Regierungsdirektor,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: U. Forsthoff, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Hill, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. júna 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES
         z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102, s. 18; Mim. vyd. 09/001, s. 274, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu týkajúceho sa určenia zdaniteľného základu dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“)
         pri užívaní časti stavby určenej v celom rozsahu na podnikanie platiteľa dane týmto platiteľom na osobnú spotrebu.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice podlieha DPH „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [platiteľom dane – neoficiálny preklad]“.

      4        Článok 6 ods. 2 prvý pododsek písm. a) šiestej smernice považuje za poskytovanie služieb za protihodnotu „používanie tovaru
         predstavujúceho časť podnikateľských aktív na účely osobného využitia osobou podliehajúcou dani alebo jej zamestnancami [užívanie
         majetku určeného na podnikanie na osobnú spotrebu platiteľa dane alebo jeho zamestnancov – neoficiálny preklad] alebo na účely iné ako podnikateľské, kde [DPH] za príslušný tovar bola úplne alebo čiastočne odpočítateľná“.

      5        Podľa článku 11 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice sú zdaniteľným základom „v prípade poskytovania služieb podľa článku 6(2)
         úplné náklady na služby poskytované osobou podliehajúcou dani [vynaložené platiteľom dane – neoficiálny preklad]“.

      6        Článok 17 ods. 2 šiestej smernice stanovuje:

      „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      [DPH] splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad],

      …“
      7        Článok 20 šiestej smernice stanovuje:

      „1.      Pôvodné odpočítané čiastky treba vyrovnať [opraviť – neoficiálny preklad] podľa pravidiel ustanovených jednotlivými členskými štátmi, obzvlášť tam, kde:

      a)      odpočítaná čiastka bola vyššia alebo nižšia, na akú má daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] nárok;

      b)      po predložení daňového priznania sa objavia isté zmeny vo faktoroch, ktoré boli použité na určenie odpočítateľnej sumy, najmä
         ak bol nákup zrušený alebo kde bola realizované zníženie ceny…

      2.      V prípade investičných tovarov sa vyrovnanie [investičného majetku sa oprava – neoficiálny preklad] rozloží do obdobia 5 rokov vrátane roku získania tovaru alebo jeho výroby. Ročná úprava dane sa realizuje len do výšky jednej
         pätiny dane vyrubenej za tovar [dane, ktorá sa uplatňuje na tento majetok – neoficiálny preklad]. Táto úprava sa má vykonať na základe odchýliek v odpočtoch dane za jednotlivé roky v porovnaní k roku, kedy bol tovar zakúpený
         alebo vyrobený.

      Odchylne od predchádzajúceho pododseku môžu členské štáty požadovať úpravu dane [opravu dane – neoficiálny preklad] na základe celého päťročného obdobia počnúc ad prvého použitia tovaru.

      V prípade nehnuteľného majetku nadobudnutého ako investičný majetok, môže byť opravné obdobie predĺžené až na 20 rokov.
      3.      V prípade dodávky počas obdobia povoleného na úpravu sa kapitálový [investičný – neoficiálny preklad] majetok považuje za taký, ktorý daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] stále používa v rámci svojej podnikateľskej činnosti až do vypršania lehoty umožňujúcej úpravu dane [až do uplynutia obdobia
         na opravu dane – neoficiálny preklad]. Takéto obchodné aktivity by mali byť plne zdanené, v prípadoch, kde dodávky vyššie uvedených tovarov sú zdanené, mali by
         byť celkom oslobodené od dane v takých prípadoch, kde je tovar celkom oslobodený od dane. Úprava sa má urobiť len raz za celé
         obdobie povolené na úpravu.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      8        § 3 ods. 9a bod 1 zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, BGBl. I 1993, s. 565, ďalej len „UStG“) považuje za poskytovanie
         služieb za protihodnotu užívanie majetku určeného na podnikanie platiteľom dane na iné účely v prípade, keď bola daň na vstupe
         z tohto majetku čiastočne alebo úplne odpočítateľná.

      9        Zdaniteľný základ pri plneniach uvedených v § 3 ods. 9a bode 1 je definovaný v § 10 UStG. Podľa tohto § 10 v znení účinnom
         do 30. júna 2004 zdaniteľný základ pri týchto plneniach tvorili „náklady vynaložené na uskutočnenie týchto plnení, pokiaľ
         bola daň na vstupe z týchto nákladov čiastočne alebo úplne odpočítateľná“.

      10      V znení, ktoré nadobudlo účinnosť 1. júla 2004, § 10 ods. 4 bod 2 UStG stanovuje:

      „Zdaniteľným základom je… suma nákladov vynaložených na uskutočnenie týchto plnení, pokiaľ bola daň na vstupe z týchto nákladov
         čiastočne alebo úplne odpočítateľná. Tieto náklady zahŕňajú aj náklady na nadobudnutie alebo výrobu investičného majetku v prípade,
         keď je tento majetok určený na podnikanie a keď je používaný na poskytovanie týchto iných plnení. Náklady na nadobudnutie
         alebo výrobu dosahujúce sumu najmenej 500 eur sa rozdelia na rovnaké časti na obdobie zodpovedajúce obdobiu na opravu odpočítanej
         dane, ktoré sa uplatňuje na investičný majetok podľa § 15a.“

      11      § 15a UStG sa týka opravy odpočítanej dane. Vo svojom odseku 1 stanovuje:

      „Keď sa do piatich rokov od prvého použitia investičného majetku zmenia okolnosti zohľadnené na určenie pôvodne odpočítanej
         dane, musí sa vykonať vyrovnanie za každý kalendárny rok zodpovedajúci tejto zmene opravou odpočítanej dane, ktorá sa uplatnila
         na nadobúdacie a výrobné náklady. Pri pozemkoch, vrátane ich podstatných súčastí, právach, na ktoré sa uplatňujú ustanovenia
         občianskeho práva týkajúce sa pozemkov, a stavbách na cudzom pozemku sa obdobie piatich rokov nahrádza obdobím desiatich rokov.“

      12      § 7 ods. 4 bod 2 písm. a) zákona o dani z príjmov (Einkommensteuergesetz) stanovuje v prípade stavieb používaných na obytné
         účely dokončených po 1. januári 1925, že „odpisová sadzba, ktorá sa uplatní na stavby až do ich úplného odpísania je:… 2 %
         ročne“.

       Okolnosti predchádzajúce sporu vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13      Počas roka 2003 Hausgemeinschaft Jörg und Stefanie Wollny, domové spoločenstvo, ktoré založili pán a pani Wollny (ďalej len
         „domové spoločenstvo“), postavilo budovu, ktorá bola v celom rozsahu určená na jeho podnikanie. V tejto budove sa nachádza
         súkromný byt dvoch členov uvedeného spoločenstva, ako aj kancelárie daňového poradcu prenajaté jednému z týchto členov. Prenajatá
         časť zodpovedá 20,33 % stavby. Tento nájom podlieha DPH.

      14      Vo svojom predbežnom priznaní k DPH za mesiac december 2003, ako aj mesiace január až marec 2004 domové spoločenstvo odpočítalo
         celú DPH, ktorá mu bola faktúrovaná z nákladov na výstavbu budovy. Na základe odpisovej sadzby stanovenej pre stavby v § 7
         ods. 4 bode 2 písm. a) EStG sa domové spoločenstvo domnievalo, že zdaniteľnému základu pri osobnom užívaní v rozsahu 79,67 %
         budovy zodpovedá mesačná suma vo výške 1/12 z 2 % stavebných nákladov pripadajúcich na časť stavby užívanú na osobné účely.

      15      Na základe listu z Bundesministerium für Finanzen (Spolkové ministerstvo financií) z 13. apríla 2004 (BStBl. I 2004, s. 468)
         dospel Finanzamt Landshut k názoru, že tento zdaniteľný základ mal byť určený s odkazom na dĺžku obdobia na opravu odpočítanej
         DPH stanovenú v § 15 UStG, teda desať rokov. Z tohto dôvodu opravil výpočet domového spoločenstva a určil mesačný zdaniteľný
         základ DPH z dôvodu osobného užívania časti stavby na 1/12 z 10 % stavebných nákladov pripadajúcich na túto časť.

      16      Keďže Finanzamt Landshut zamietol sťažnosti podané domovým spoločenstvom proti predbežným platobným výmerom vydaným v súlade
         s výpočtom uvedeným v predchádzajúcom bode, domové spoločenstvo podalo žalobu na Finanzgericht München.

      17      Tento súd sa domnieva, že výsledok ním prejednávaného sporu závisí od určenia zdaniteľného základu pripadajúceho na osobné
         užívanie stavby, ktorá bola v celom rozsahu určená na podnikanie domového spoločenstva. Uvádza, že článok 11 A ods. 1 písm. c)
         šiestej smernice nedefinuje pojem „úplné náklady“ a pýta sa na zmysel, ktorý treba dať tomuto pojmu.

      18      V tomto ohľade zdôrazňuje, že rozsudky Súdneho dvora z 26. septembra 1996, Enkler (C‑230/94, Zb. s. I‑4517), a z 8. mája 2003,
         Seeling (C‑269/00, Zb. s. I‑4101, bod 54) obsahujú závery, z ktorých niektoré možno použiť v prospech názoru žalobcu a iné
         v prospech názoru nemeckej daňovej správy.

      19      Za týchto okolností Finanzgericht München rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Ako treba vykladať pojem ‚úplné náklady‘ uvedený v článku 11 A ods. 1 písm. c) [šiestej smernice]? Zahŕňajú úplné náklady
         vynaložené na byt užívaný na osobné účely, ktorý sa nachádza v stavbe určenej v celom rozsahu na podnikanie, (okrem bežných
         nákladov) aj ročné odpisy stavby určené podľa príslušných vnútroštátnych predpisov a/alebo ročný podiel nadobúdacích a výrobných
         nákladov, pri ktorých bola daň odpočítateľná, vypočítaný s odkazom na vnútroštátne obdobie na opravu odpočítanej dane?“

       O prejudiciálnej otázke
      20      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa logiky systému zavedeného šiestou smernicou možno odpočítať dane, ktoré na vstupe
         zaťažili tovary alebo služby používané platiteľom dane na účely jeho zdaniteľných plnení. Odpočet daní na vstupe je spojený
         s výberom daní na výstupe. V rozsahu, v akom sa tovary alebo služby použijú na účely zdaniteľných plnení na výstupe, má odpočet
         dane zaťažujúcej tieto tovary alebo služby na vstupe zabrániť dvojitému zdaneniu. Naopak, ak sa tovary alebo služby nadobudnuté
         platiteľom dane použijú na účely plnení oslobodených od dane alebo plnení, ktoré nepatria do pôsobnosti DPH, nemožno ani vybrať
         daň na výstupe, ani odpočítať daň na vstupe (pozri rozsudok z 30. marca 2006, Uudenkaupungin kaupunki, C‑184/04, Zb. s. I‑3039,
         bod 24).

      21      V prípade užívania investičného majetku tak na podnikateľské, ako aj osobné účely má dotknutá osoba pre potreby DPH na výber
         buď zahrnúť tento majetok v celom rozsahu do majetku svojho podniku, alebo ho v celom rozsahu zachovať vo svojom osobnom majetku,
         a tak ho úplne vylúčiť zo systému DPH, alebo ešte, zahrnúť ho do svojho podniku iba v časti jeho skutočného podnikateľského
         užívania (rozsudok zo 14. júla 2005, Charles a Charles-Tijmens, C‑434/03, Zb. s. I‑7037, bod 23).

      22      Ak sa platiteľ dane rozhodne zaobchádzať s investičným majetkom užívaným zároveň na podnikateľské, ako aj na osobné účely,
         ako s majetkom podniku, splatná DPH na vstupe z nadobudnutia alebo výroby tohto majetku je v zásade úplne a okamžite odpočítateľná
         (rozsudky Seeling, už citovaný, bod 41, ako aj Charles a Charles-Tijmens, už citovaný, bod 24).

      23      Podľa článku 6 ods. 2 prvého pododseku písm. a) šiestej smernice sa však v prípade tovaru určeného na podnikanie, pri ktorom
         bola DPH úplne alebo čiastočne odpočítateľná, jeho užívanie na osobnú spotrebu platiteľa dane alebo jeho zamestnancov alebo
         na účely iné ako podnikateľské, považuje za poskytovanie služieb za protihodnotu. Toto užívanie, ktoré tak predstavuje zdaniteľné
         plnenie v zmysle článku 17 ods. 2 tej istej smernice, je v súlade s jej článkom 11 A ods. 1 písm. c) zdaňované na základe
         úplných nákladov vynaložených na poskytnutie služieb (rozsudok Charles a Charles-Tijmens, už citovaný, bod 25).

      24      V dôsledku toho platiteľ dane, ktorý sa rozhodne určiť celú stavbu na svoje podnikanie a ktorý užíva časť tejto stavby na
         osobnú spotrebu, má na jednej strane právo odpočítať DPH zaplatenú na vstupe z celkových nákladov na výstavbu tejto stavby
         a na druhej strane zodpovedajúcu povinnosť odviesť DPH z úplných nákladov vynaložených na toto užívanie (rozsudok Seeling,
         už citovaný, bod 43).

      25      V tomto kontexte je cieľom otázky položenej vnútroštátnym súdom zistiť, ako sa má vykladať pojem „úplné náklady na služby
         poskytované osobou podliehajúcou dani [vynaložené platiteľom dane – neoficiálny preklad]“ v zmysle článku 11 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice. Tento súd sa v podstate pýta, či sa má táto suma určiť s odkazom
         na vnútroštátne predpisy, ktoré sa uplatňujú na odpisovanie stavby alebo v závislosti od dĺžky obdobia na opravu odpočítanej
         DPH, ktoré je stanovené vnútroštátnym právom v súlade s článkom 20 šiestej smernice.

      26      Tento pojem sa nachádza v ustanovení práva Spoločenstva, ktoré pri určení jeho zmyslu a rozsahu neodkazuje na právo členských
         štátov. Z toho vyplýva, že výklad tohto pojmu v jeho všeobecnosti nemožno ponechať na úvahu každého členského štátu (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 1. februára 1977, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Zb. s. 113, body 10 a 11).

      27      Vo všeobecnosti zodpovedá tento pojem nákladom, ktoré sa vzťahujú na samotný majetok (pozri rozsudok Enkler, už citovaný,
         bod 36). Zahŕňa náklady, ako napríklad náklady na nadobudnutie alebo výstavbu tohto majetku, pri ktorých bola DPH odpočítateľná
         a bez ktorých by nebolo možné príslušné osobné užívanie.

      28      Keďže však šiesta smernica neobsahuje údaje, ktoré sú potrebné na jednotné a presné definovanie pravidiel na určenie sumy
         úplných nákladov, je potrebné pripustiť, že členské štáty disponujú určitou voľnou úvahou, pokiaľ ide o tieto pravidlá, pod
         podmienkou, že zohľadnia účel a umiestnenie predmetného ustanovenia v štruktúre šiestej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Verbond van Nederlandse Ondernemingen, už citovaný, body 16 a 17).

      29      V tomto prípade je teda potrebné preskúmať, či odkaz vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá na účely určenia sumy týchto nákladov
         odkazuje na dĺžku obdobia na opravu odpočítanej dane stanovenú v súlade s článkom 20 šiestej smernice, je v súlade s účelom
         článku 11 A ods. 1 písm. c) uvedenej smernice a jeho umiestnením v jej štruktúre.

      30      Predmetom ustanovenia článku 11 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice je definovať zdaniteľný základ pri osobnom užívaní – alebo
         všeobecnejšie, užívaní na iné ako podnikateľské účely – majetku určeného platiteľom dane na podnikanie, ktoré, keďže článok
         6 ods. 2 prvý pododsek písm. a) uvedenej smernice považuje takéto užívanie za poskytovanie služieb za protihodnotu, v dôsledku
         toho podlieha DPH.

      31      Účelom tohto pripodobnenia je zabrániť tomu, aby sa platiteľ dane, ktorý si mohol odpočítať DPH z nadobudnutia alebo výstavby
         majetku určeného na jeho podnikanie, vyhol zaplateniu tejto dane v prípade, keď použije tento majetok alebo jeho časť na osobné
         účely (pozri rozsudok z 27. júna 1989, Kühne, 50/88, Zb. s. 1925, bod 8).

      32      Ako zdôraznila nemecká vláda a na pojednávaní vláda Spojeného kráľovstva, týmto mechanizmom sa má na jednej strane zabezpečiť
         rovnosť zaobchádzania s platiteľom dane a konečným spotrebiteľom tým, že sa zabráni tomu, aby platiteľ dane získal neoprávnenú
         výhodu v porovnaní s konečným spotrebiteľom, ktorý tovar kúpi a zaplatí zaň DPH (pozri v tomto zmysle rozsudky Enkler, už
         citovaný, body 33 a 35, ako aj z 20. januára 2005, Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, Zb. s. I‑743, bod 23).

      33      Na druhej strane je cieľom garantovať v súlade s logikou systému zavedeného šiestou smernicou (pozri bod 20 tohto rozsudku)
         to, aby odpočet DPH na vstupe zodpovedal výberu tejto dane na výstupe (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré predniesol generálny
         advokát Jacobs vo veci Charles a Charles-Tijmens, už citovanej, bod 60).

      34      Hoci pôsobnosť článku 20 šiestej smernice sa úplne nezhoduje s pôsobnosťou jej článku 6 ods. 2 prvého pododseku písm. a),
         systém opravy odpočítanej dane zavedený článkom 20 tejto smernice sa rovnako, ako už citované ustanovenie, uplatňuje na situácie,
         keď majetok, ktorého použitie zakladá právo na odpočet, je následne určený na použitie, pri ktorom nie je daň odpočítateľná
         (pozri rozsudok Uudenkaupungin kaupunki, už citovaný, bod 30). Ako uviedol generálny advokát v bode 98 svojich návrhov, tak
         článok 6 ods. 2, ako aj článok 20 šiestej smernice upravujú situácie, v ktorých je tovar používaný zároveň na podnikateľské
         a osobné účely.

      35      Okrem toho, účel systému opravy je podobný ako účel zdanenia osobného užívania investičného majetku DPH. Ide totiž na jednej
         strane o to vyhnúť sa poskytnutiu neodôvodnenej hospodárskej výhody platiteľovi dane vo vzťahu ku konečnému spotrebiteľovi
         tým, že tento platiteľ dane je nútený odviesť sumu zodpovedajúcu odpočítanej dani, ktorú nemal právo odpočítať (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 29. apríla 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, Zb. s. I‑5337, bod 90, ako aj Uudenkaupungin
         kaupunki, už citovaný, bod 30).

      36      Na druhej strane ide o to garantovať, aby odpočet dane na vstupe zodpovedal výberu dane na výstupe (pozri návrhy, ktoré predniesol
         generálny advokát Jacobs vo veci Charles a Charles-Tijmens, už citovanej, bod 60).

      37      So zreteľom na tento spoločný účel, ako aj na doplňujúcu úlohu, ktorú s týmto cieľom zohrávajú ustanovenia článkov 6 a 20
         v štruktúre šiestej smernice, členský štát neprekročí medze voľnej úvahy, ktorou disponuje v prípade, keď na účely určenia
         zdaniteľného základu pri osobnom užívaní majetku podniku upraví použitie predpisov týkajúcich sa opravy odpočítanej dane.

      38      Ako na pojednávaní zdôraznila nemecká vláda a ako uviedol generálny advokát v bode 95 svojich návrhov, toto riešenie okrem
         toho prispieva k zníženiu výhody likvidity, ktorú postupné zdanenie DPH poskytuje platiteľovi dane, ktorý užíva nehnuteľný
         majetok podniku na osobné účely v porovnaní s konečným spotrebiteľom povinným zaplatiť celú DPH pri nadobudnutí alebo výstavbe
         takejto stavby.

      39      Navyše ako zdôraznila táto vláda a na pojednávaní aj vláda Spojeného kráľovstva, toto riešenie umožňuje zabrániť situáciám
         nezdanenej konečnej spotreby v prípade prevodu stavby, oslobodeného od DPH na konci obdobia na opravu odpočítanej dane. Tým,
         že podľa tohto riešenia sa rozvrhnutie zdanenia osobného užívania stavby DPH časovo zhoduje s dĺžkou uvedeného obdobia, totiž
         toto riešenie garantuje, pokiaľ ide o toto užívanie, výber celej sumy tejto dane zodpovedajúcej odpočtu vykonanému na vstupe
         pred prípadným ďalším predajom stavby oslobodeným od DPH, ku ktorému by došlo na konci tohto obdobia.

      40      Z uvedeného vyplýva, že riešenie zvolené predmetnou vnútroštátnou úpravou je v súlade s účelom článku 6 ods. 2 šiestej smernice.

      41      Iste, ako tvrdilo domové spoločenstvo, Súdny dvor v bode 36 už citovaného rozsudku Enkler odkázal v kontexte článku 6 ods. 2
         a článku 11 A ods. 1 písm. c) na náklady „ako napríklad odpisy majetku“.

      42      Ak však nemá dôjsť k nerešpektovaniu voľnej úvahy, ktorou v tomto ohľade disponujú členské štáty, nemožno tento údaj vykladať
         tak, že znamená, že členské štáty nemajú pri určení zdaniteľného základu DPH pri osobnom užívaní nehnuteľného majetku podniku
         inú možnosť ako uplatňovať vnútroštátne pravidlá odpisovania nehnuteľností, s vylúčením akejkoľvek inej metódy, ktorá je však
         rovnako ako tá, ktorú zvolila predmetná vnútroštátna právna úprava, v súlade s účelom článku 6 ods. 2 šiestej smernice.

      43      Na rozdiel od tvrdenia domového spoločenstva nemôže ani už citovaný rozsudok Seeling spochybniť predchádzajúci rozbor.

      44      Vo veci, v ktorej bol vyhlásený tento rozsudok a ktorá sa rovnako týkala prípadu zmiešaného užívania nehnuteľnosti určenej
         na podnikanie platiteľa dane, nemecká vláda odporúčala, aby sa osobné užívanie tejto nehnuteľnosti považovalo za nájom nehnuteľného
         majetku oslobodený od DPH podľa článku 13 B písm. b) šiestej smernice, pri ktorom by teda nemohlo vzniknúť právo na odpočet
         DPH zaplatenej na vstupe. Na podporu svojho názoru tvrdila najmä to, že na rozdiel od riešenia spočívajúceho v pripustení
         odpočtu tejto dane zaplatenej z celkových nákladov na výstavbu nehnuteľnosti a jej postupnom odvádzaní z osobného užívania
         tejto nehnuteľnosti, bolo ňou odporúčané riešenie spôsobilé vylúčiť situácie nezdanenej konečnej spotreby v prípade ďalšieho
         predaja nehnuteľnosti oslobodeného od DPH po uplynutí obdobia na opravu predvídaného článkom 20 šiestej smernice.

      45      Súdny dvor však dospel k záveru, že takéto osobné užívanie nie je nájmom v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice (rozsudok
         Seeling, už citovaný, body 49 až 52).

      46      V tomto kontexte v bode 54 už citovaného rozsudku Seeling Súdny dvor potvrdil, že ak skutočnosť, že platiteľovi dane je povolené,
         aby určil stavbu v jej celosti na svoje podnikanie a v dôsledku toho odpočítal DPH na vstupe z celkových nákladov na výstavbu,
         môže mať za následok, že konečné spotreby nebudú zdanené, pretože obdobie na opravu odpočítanej dane predvídané v článku 20
         ods. 2 šiestej smernice je spôsobilé čiastočne opraviť iba odpočet DPH na vstupe vykonaný v čase výstavby stavby, je to dôsledok
         zámernej voľby zákonodarcu Spoločenstva a nemôže viesť k extenzívnemu výkladu článku 13 B písm. b) tejto smernice.

      47      Súdny dvor tak konštatoval, že dĺžka obdobia na opravu odpočítanej dane predvídaná v článku 20 šiestej smernice má obmedzenú
         spôsobilosť vylúčiť prípady nezdanenej konečnej spotreby v prípade, ak je povolené rozvrhnutie zdanenia DPH pri osobnom užívaní
         nehnuteľného majetku podniku na dlhšiu dobu, ako je dĺžka uvedeného obdobia na opravu odpočítanej dane.

      48      Ako tvrdila nemecká vláda a ako zdôraznil generálny advokát v bode 90 svojich návrhov, toto zistenie však nemožno chápať tak,
         že zbavuje členské štáty možnosti použiť na určenie zdaniteľného základu pri takomto osobnom užívaní inú metódu, ktorá rovnako
         ako metóda rozvrhnutia uvedeného zdanenia na dobu zodpovedajúcu obdobiu na opravu odpočítanej dane, umožňuje v snahe o rovnosť
         medzi platiteľmi dane a konečnými spotrebiteľmi vyhnúť sa, pokiaľ je to možné, situáciám nezdanenej konečnej spotreby v prípade
         prevodu majetku, oslobodeného od DPH platiteľom dane.

      49      Napokon, s cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď k problému nastolenému v niektorých písomných pripomienkach,
         ako aj na pojednávaní, je ešte potrebné upresniť, ako to tvrdila Komisia Európskych spoločenstiev, ako aj nemecká vláda a vláda
         Spojeného kráľovstva, že v prípade, ak náklady na nadobudnutie pozemku, na ktorom bola postavená stavba čiastočne užívaná
         na osobné účely, podliehali DPH a platiteľ dane túto daň odpočítal z dôvodu, že tento pozemok bol určený na jeho podnikanie,
         musia byť tieto náklady zahrnuté do zdaniteľného základu DPH pri tomto osobnom užívaní.

      50      Na jednej strane sa totiž pojem úplných nákladov na služby vynaložených platiteľom dane v zmysle článku 11 A ods. 1 písm. c)
         šiestej smernice má chápať tak, že zahŕňa všetky náklady vynaložené na tento účel, vrátane nákladov spojených s nadobudnutím
         pozemku, bez ktorých by nemohlo dôjsť k predmetnému osobnému užívaniu.

      51      Na druhej strane by vylúčenie nákladov na nadobudnutie pozemku, pri ktorých bola DPH odpočítateľná, zo zdaniteľného základu
         DPH narušilo zhodu medzi odpočtom na vstupe a výberom na výstupe.

      52      V tomto prípade je na vnútroštátnom súde, aby posúdil, či nadobudnutie pozemku, na ktorom bola postavená predmetná stavba,
         platiteľom dane podliehalo DPH a či platiteľ dane túto daň odpočítal.

      53      S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 11 A ods. 1 písm. c) šiestej
         smernice sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje, aby bol zdaniteľný základ DPH pri osobnom užívaní časti stavby, ktorá
         je v celom rozsahu určená platiteľom dane na jeho podnikanie, stanovený ako časť nákladov na nadobudnutie alebo výstavbu stavby,
         určený v závislosti od dĺžky obdobia na opravu odpočítanej DPH, stanoveného v súlade s článkom 20 tejto smernice. Tento zdaniteľný
         základ musí zahŕňať náklady na nadobudnutie pozemku, na ktorom je stavba postavená v prípade, keď toto nadobudnutie podliehalo
         tejto dani a keď platiteľ dane z neho daň odpočítal.

       O trovách
      54      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 11 A ods. 1 písm. c) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
            týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej
            smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995, sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje, aby bol zdaniteľný základ dane z pridanej
            hodnoty pri osobnom užívaní časti stavby, ktorá je v celom rozsahu určená platiteľom dane na jeho podnikanie, stanovený ako
            časť nákladov na nadobudnutie alebo výstavbu stavby, určený v závislosti od dĺžky obdobia na opravu odpočítanej dane z pridanej
            hodnoty, stanoveného v súlade s článkom 20 tejto smernice.
      Tento zdaniteľný základ musí zahŕňať náklady na nadobudnutie pozemku, na ktorom je stavba postavená v prípade, keď toto nadobudnutie
            podliehalo tejto dani a keď platiteľ dane z neho daň odpočítal.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. marca 2005. # Španielské kráľovstvo proti Eurojust. # Žaloba o neplatnosť založená na článku 230 ES - Žaloba podaná členským štátom smerujúca proti vyhláseniam náboru na miesta dočasných zamestnancov Eurojust - Nepríslušnosť Súdneho dvora - Neprípustnosť. # Vec C-160/03.

text:
      Vec C‑160/03
      Španielske kráľovstvo
      proti
      Eurojust
      „Žaloba o neplatnosť založená na článku 230 ES – Žaloba podaná členským štátom smerujúca proti vyhláseniam výberových konaní Eurojustom na miesta dočasných zamestnancov – Nedostatok právomoci Súdneho dvora – Neprípustnosť“
      Návrhy prednesené 16. decembra 2004 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. marca 2005.
      Abstrakt rozsudku
      1.     Konanie – Právne odôvodnenie žaloby – Výber prislúchajúci žalobcovi a nie súdu Spoločenstva – Prípustnosť posudzovaná s ohľadom
            na výber žalobcu
      2.     Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Žaloba podaná členským štátom proti vyhláseniu výberových konaní
            Eurojustom na miesta dočasných zamestnancov – Vylúčenie – Požiadavka súdneho preskúmania – Postupy
      [Článok 230 ES; články 35 EÚ, 41 EÚ, článok 46 písm. b) EÚ; Štatút Súdneho dvora, články 40 a 56; Služobný poriadok úradníkov,
            článok 91; Rozhodnutie Rady 2002/187, článok 30]
      1.     V rámci súdneho konania je to žalobca, komu prináleží vykonať výber právneho odôvodnenia svojej žaloby, zvoliac jej najvhodnejší
         právny základ, a nie súd Spoločenstva. Z toho vyplýva, že ak žalobca zakladá svoju žalobu na nejakom ustanovení, ponechávajúc
         však na úvahu Súdneho dvora výber právneho odôvodnenia, ktoré sa mu zdá najvhodnejšie pre skúmanie tejto žaloby, prípustnosť
         predmetnej žaloby je potrebné skúmať z pohľadu tohto ustanovenia.

      (pozri bod 35)
      2.     Predmetom žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES nemôže byť vyhlásenie výberových konaní Eurojustom na miesta dočasných zamestnancov.
         Takéto vyhlásenie nie je uvedené v zozname aktov, ktorých zákonnosť môže Súdny dvor preskúmavať v zmysle znenia predmetného
         článku. Okrem toho článok 41 EÚ nestanovuje, že článok 230 ES je uplatniteľný na ustanovenia o policajnej a súdnej spolupráci
         v trestných veciach uvádzanej hlavou VI Zmluvy EÚ, keďže právomoc Súdneho dvora je v tejto oblasti špecifikovaná článkom 35
         EÚ, ktorý odkazuje na článok 46 písm. b) EÚ.

      Takéto vyhlásenie výberového konania však nie je úplne vyňaté spod súdnej kontroly, pretože, ako vyplýva z článku 30 rozhodnutia
         2002/187 ktorým sa zriaďuje Eurojust s cieľom posilniť boj proti závažným trestným činom, zamestnanci Eurojustu podliehajú
         pravidlám a poriadku uplatniteľným na úradníkov a ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev. Z toho vyplýva, že hlavní
         zainteresovaní, konkrétne uchádzači o rôzne miesta uvedené vo vyhlásení výberového konania, disponujú prístupom k súdu Spoločenstva
         za podmienok uvedených v článku 91 služobného poriadku úradníkov. Za predpokladu takejto žaloby by členské štáty mohli vstúpiť
         do konania ako vedľajší účastníci v súlade s článkom 40 štatútu Súdneho dvora a mohli by prípadne, ako to vyplýva z článku
         56 druhého a tretieho odseku toho istého štatútu, podať odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa.

      (pozri body 36 – 38, 40 – 43)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 15. marca 2005 (*)

      „Žaloba o neplatnosť založená na článku 230 ES – Žaloba podaná členským štátom smerujúca proti vyhláseniam výberových konaní Eurojustom na miesta dočasných zamestnancov – Nedostatok právomoci Súdneho dvora – Neprípustnosť“
      Vo veci C‑160/03,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 230 ES, podaná 8. apríla 2003,
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: L. Fraguas Gadea, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca,
      ktorého v konaní podporuje:
      Fínska republika, v zastúpení: T. Pynnä, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      proti
      Eurojust, v zastúpení: J. Rivas de Andrés, abogado, a D. O’Keeffe, solicitor,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas (spravodajca) a A. Borg Barthet,
         sudcovia R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász, G. Arestis, M. Ilešič a J. Malenovský,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. októbra 2004,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. decembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou sa Španielske kráľovstvo dožaduje zrušenia siedmich vyhlásení výberových konaní na miesta dočasných zamestnancov
         vydaných Eurojustom, (ďalej len „napadnuté vyhlásenia výberových konaní“) v rozsahu, v akom tieto uvádzajú predloženie dokumentov
         v angličtine osobami, ktoré podávajú svoje prihlášky do výberového konania v inom jazyku, ako aj v rozsahu ďalších bodov,
         uvádzaných v každom z vyhlásení výberových konaní, ktoré sa týkajú kvalifikácie v oblasti jazykových znalostí uchádzačov.

       Právny rámec
      2       Hlava VI Zmluvy o Európskej únii obsahuje ustanovenia o policajnej a súdnej spolupráci v trestných veciach, konkrétne články
         29 EÚ až 42 EÚ.

      3       Článok 31 EÚ opisuje ciele spoločnej akcie v oblasti súdnej spolupráce v trestných veciach.
      4       Článok 34 ods. 2 EÚ stanovuje:
      „Rada prijíma opatrenia a vhodnou formou a postupmi uvedenými v tejto hlave podporuje spoluprácu, čím prispieva k dosiahnutiu
         cieľov únie. Na tento účel môže Rada z podnetu členského štátu alebo Komisie jednomyseľne:

      …
      c)      prijať rozhodnutia na iný účel, ktorý je v súlade s cieľmi tejto hlavy, okrem aproximácie zákonov a iných právnych predpisov
         členských štátov. Tieto rozhodnutia sú záväzné a nemajú priamy účinok. Rada prijme kvalifikovanou väčšinou opatrenia nevyhnutné
         na vykonanie týchto rozhodnutí na úrovni únie,

      …“
      5       Článok 35 EÚ sa týka príslušnosti Súdneho dvora, pokiaľ ide o ustanovenia hlavy VI Zmluvy o Európskej únii. Odseky 6 a 7 tohto
         článku znejú takto:

      „6.      Súdny dvor má právomoc preskúmavať zákonnosť rámcových rozhodnutí a rozhodnutí o žalobách podaných členským štátom alebo Komisiou
         z dôvodu nepríslušnosti, porušenia základných procesných podmienok, porušenia tejto zmluvy alebo právneho pravidla týkajúceho
         sa jej uplatňovania, alebo z dôvodu zneužitia právomocí. Konania podľa tohto odseku sa začnú do dvoch mesiacov od zverejnenia
         daného opatrenia.

      7.      Súdny dvor má právomoc rozhodovať o všetkých sporoch členských štátov o výklade alebo uplatnení aktov prijatých podľa článku
         34 odsek 2 vždy, keď Rada nemôže vyriešiť takýto spor do šiestich mesiacov po postúpení Rade jedným z jej členov. Súdny dvor
         má ďalej právomoc rozhodovať o sporoch medzi členskými štátmi a Komisiou vo veci výkladu alebo uplatňovania dohovorov vypracovaných
         podľa článku 34 odsek 2 písm. d).“

      6       Článok 41 ods. 1 EÚ stanovuje:
      „Ustanovenia článkov 189, 190, 195, 196 až 199, 203, 204, 205 ods. 3, 206 až 209, 213 až 219, 255 a 290 Zmluvy o založení
         Európskeho spoločenstva sa vzťahujú na ustanovenia týkajúce sa oblastí uvedených v tejto hlave.“

      7       Článok 46 EÚ, ktorý je súčasťou záverečných ustanovení Zmluvy o Európskej únii, znie takto:
      „Ustanovenia Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva, Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele a Zmluvy o založení
         Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu týkajúce sa právomoci Súdneho dvora Európskych spoločenstiev a výkonu týchto právomocí
         sa vzťahujú len na tieto ustanovenia tejto zmluvy:

      …
      b)      ustanovení hlavy VI podľa podmienok uvedených v článku 35,
      …“
      8       Článok 12 prvý odsek ES stanovuje:
      “v rámci pôsobnosti tejto Zmluvy a bez toho, aby boli dotknuté jej osobitné ustanovenia akákoľvek diskriminácia na základe
         štátnej príslušnosti je zakázaná.“

      9       Článok 230 prvý odsek ES znie takto:
      „Súdny dvor preskúmava zákonnosť aktov prijatých spoločne Európskym parlamentom a Radou, aktov Rady, Komisie a ECB okrem odporúčaní
         a stanovísk a preskúmava aj zákonnosť aktov Európskeho parlamentu, ktoré majú právne účinky vo vzťahu k tretím stranám.“

      10     Článok 236 ES stanovuje, že Súdny dvor „má právomoc rozhodovať všetky spory medzi Spoločenstvom a jeho zamestnancami v medziach
         a za podmienok stanovených služobným poriadkom alebo podmienkami zamestnávania“.

      11     Článok 1 nariadenia Rady č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ESUO 17,
         1958, s. 385; Mim. vyd. 01/001, s. 3) zmenený a doplnený aktom o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky
         a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. ES C 241, 1994, s. 21 a Ú. v. ES L 1,
         1995, s. 1) znie takto:

      „Úradnými jazykmi a pracovnými jazykmi orgánov únie sú dánsky, holandský, anglický, fínsky, francúzsky, nemecký, grécky, taliansky,
         portugalský, španielsky a švédsky jazyk.“

      12     Rozhodnutie Rady 2002/187/SVV z 28. februára 2002, ktorým sa zriaďuje Eurojust s cieľom posilniť boj proti závažným trestným
         činom (Ú. v. ES L 63 s. 1; Mim. vyd. 19/004 s. 197, ďalej len „rozhodnutie“), je založené na Zmluve o Európskej únii a konkrétne
         na článkoch 31 EÚ a 34 ods. 2 písm. c) EÚ. Vo svojom článku 1 stanovuje, že Eurojust je orgánom Únie, ktorý má právnu subjektivitu.

      13     Podľa článku 2 predmetného rozhodnutia Eurojust bude zložený z jedného národného člena s podporou každého členského štátu
         v súlade s jeho právnym systémom, keďže bude tento prokurátorom, sudcom alebo policajtom s rovnocennou právomocou.

      14     Cieľmi Eurojustu opisovanými v článku 3 toho istého rozhodnutia sú stimulovať a zdokonaľovať koordináciu vyšetrovaní a trestných
         stíhaní v členských štátoch medzi príslušnými orgánmi týchto štátov, zdokonaľovať spoluprácu medzi príslušnými orgánmi členských
         štátov, najmä umožnením realizácie medzinárodnej vzájomnej právnej pomoci a realizácie žiadostí o extradíciu, ako aj inak
         podporovať príslušné orgány členských štátov, aby sa ich vyšetrovania a trestné stíhania stali efektívnejšími. Eurojust môže
         prípadne napomáhať pri vyšetrovaniach a trestných stíhaniach v rámci členského štátu a nečlenského štátu, alebo členského
         štátu a Spoločenstva.

      15     Článok 30 rozhodnutia s nadpisom „Zamestnanci“ stanovuje:
      „1.      Zamestnanci Eurojustu podliehajú pravidlám a poriadku uplatniteľným na úradníkov a ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev,
         najmä pokiaľ ide o ich nábor [prijímanie – neoficiálny preklad] a status.

      2.      Zamestnanci Eurojustu pozostávajú zo zamestnancov získaných náborom [prijatých – neoficiálny preklad] v súlade s pravidlami a poriadkom uvedeným v odseku 1, berúc do úvahy všetky kritériá uvedené v článku 27 Služobného poriadku
         úradníkov Európskych spoločenstiev stanoveného nariadením (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68...,vrátane jeho zemepisnej distribúcie.
         ...

      3.      V rámci právomoci kolégia zamestnanci vykonávajú svoje úlohy, majúc na pamäti ciele a mandát Eurojustu...“
      16     Článok 31 toho istého rozhodnutia s nadpisom „Pomoc s tlmočením a prekladmi“ stanovuje:
      „1.      Na konania Eurojustu sa uplatnia úradné pravidlá používania jazykov únie [V španielskej jazykovej verzii: ‚El régimen lingüístico
         de las instituciones de las Comunidad Europea será aplicable a Eurojust‘].

      2.      Výročná správa pre Radu uvedená v druhom pododseku článku 32 ods. 1, bude vypracovaná v úradných jazykoch orgánov únie.“
      17     Články 12 až 15 Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev (ďalej len „PZOZ“) sa týkajú podmienok
         prijímania týchto zamestnancov. Článok 12 stanovuje:

      „1.      Cieľom prijatia dočasných zamestnancov je zabezpečiť pre inštitúciu osoby s najvyššou úrovňou spôsobilosti, výkonnosti a bezúhonnosti,
         prijatých na čo najširšom geografickom základe spomedzi štátnych príslušníkov členských štátov Spoločenstiev.

      …
      2.      Dočasný zamestnanec môže byť prijatý do zamestnania len pod podmienkou, že:
      ...
      e)      predloží doklad o dôkladnej znalosti jedného z jazykov Spoločenstiev a o uspokojivej znalosti ďalšieho jazyka Spoločenstiev
         v rozsahu potrebnom pre plnenie jej povinností.“ [neoficiálny preklad]

      18     Článok 91 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“), uplatniteľný na dočasných
         zamestnancov v zmysle článku 73 PZOZ, ktorý odkazuje na ustanovenia hlavy VII služobného poriadku týkajúce sa opravných prostriedkov,
         upresňuje podmienky prípustnosti žalôb úradníkov pred Súdnym dvorom. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že tento opravný prostriedok
         je prístupný účastníkom všeobecných konkurzov alebo výberových konaní, či už sú alebo nie sú úradníkmi Spoločenstva (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 31. marca 1965, Vandevyvere/Parlament, 23/64, Zb. s. 205, 214).

      19     Dňa 13. februára 2003 boli v Úradnom vestníku Európskej únie  uverejnené napadnuté vyhlásenia výberových konaní. Čo sa týka týchto vyhlásení, požiadavky týkajúce sa jazykových znalostí
         sú tieto:

      –       na miesto splnomocnenca pre ochranu osobných údajov (Ú. v. EÚ C 34 A, s. 1), „výborná znalosť angličtiny a francúzštiny; schopnosť
         pracovať v iných jazykoch Európskych spoločenstiev je výhodou“,

      –       na miesto účtovníka (Ú. v. EÚ C 34 A, s. 4), „dôkladná znalosť jedného z úradných jazykov Európskych spoločenstiev a uspokojivá
         znalosť jedného z ďalších jazykov Spoločenstiev, vrátane uspokojivej znalosti angličtiny“,

      –       na miesto špecialistu na informatiku a informačné technológie (správca internetovej stránky) európskej súdnej siete (Ú. v. EÚ
         C 34 A, s. 6), „dobrá znalosť angličtiny je podstatná, schopnosť komunikovať v aspoň dvoch iných úradných jazykoch Európskych
         spoločenstiev, vrátane francúzštiny je nepochybne výhodou“,

      –       na miesto právneho poradcu (Ú. v. EÚ C 34 A, s. 11), „výborná znalosť angličtiny a francúzštiny; schopnosť pracovať v iných
         jazykoch Európskych spoločenstiev je výhodou“,

      –       na miesto knihovníka/archivára (Ú. v. EÚ C 34 A, s. 13), žiadne osobitné požiadavky,
      –       na miesto tlačového pridelenca (Ú. v. EÚ C 34 A, s. 16), „schopnosť komunikovať aspoň po anglicky a francúzsky, znalosť iných
         úradných jazykov Európskych spoločenstiev je výhodou“,

      –       na miesto sekretárky všeobecnej správy (Ú. v. EÚ C 34 A, s. 18), „dôkladná znalosť angličtiny a francúzštiny; uspokojujúca
         znalosť iných jazykov Spoločenstiev je nepochybne výhodou“. [neoficiálny preklad]

      20     Predmetné vyhlásenia výberových konaní uvádzali, že prihláška do výberového konania musí byť uchádzačom podaná v jeho [materskom]
         jazyku, ako aj v angličtine. Navyše k tejto prihláške musel byť pripojený motivačný list a životopis, ktoré mali byť vypracované
         výlučne v angličtine.

       Žalobné dôvody
      21     Španielske kráľovstvo uvádza na podporu svojej žaloby tri žalobné dôvody.
      22     Prvý žalobný dôvod je založený na porušení článku 12 ods. 2 písm. e) PZOZ, podľa ktorého od uchádzačov môže byť požadovaná
         iba dôkladná znalosť jedného jazyka, teda v zásade ich materského jazyka, ako aj uspokojivá znalosť jedného ďalšieho jazyka,
         ponechaného na výber predmetných uchádzačov.

      23     Druhý žalobný dôvod sa zakladá na porušení jazykového režimu Eurojustu, ako je uvedený v článku 31 rozhodnutia. Tento režim
         je definovaný nariadením č. 1, ktorého článok 1 špecifikuje úradné a pracovné jazyky inštitúcií. Keďže žiadne z ustanovení
         tohto rozhodnutia neuvádza, že pracovnými jazykmi Eurojustu sú angličtina a francúzština, členmi Eurojustu a zamestnancami
         sekretariátu tohto orgánu môžu byť používané všetky úradné jazyky Únie. Vyhlásenia výberových konaní preto porušili jazykový
         režim Eurojustu.

      24     Tretí žalobný dôvod je založený na porušení zásady zákazu diskriminácie uvedenej v článku 12 ES, ako aj povinnosti odôvodnenia.
         Španielske kráľovstvo v tomto ohľade tvrdí, že požadovanie predloženia určitých dokumentov od uchádzačov v angličtine, ako
         aj podmienky výberových konaní týkajúce sa znalosti angličtiny a francúzštiny predstavujú zjavnú diskrimináciu na základe
         štátnej príslušnosti, pretože zvýhodňuje uchádzačov, ktorých materským jazykom je angličtina alebo francúzština. Zvýhodňovanie
         týchto dvoch jazykov nie je dôvodné ani odôvodnené, čo v tomto ohľade predstavuje porušenie povinnosti odôvodnenia uvedenej
         v článku 253 ES.

       O prípustnosti žaloby
       Tvrdenia účastníkov konania
      25     Pred predložením svojich vyjadrení k predmetu konania Eurojust vzniesol námietku neprípustnosti, ktorú je potrebné preskúmať.
      26     Eurojust uvádza, že žaloba je neprípustná, keďže neexistuje žiadny právny základ umožňujúci jej podanie.
      27     V prvom rade žaloba nemôže byť založená na článku 230 ES, pretože zoznam aktov, ktorých zákonnosť môže byť kontrolovaná Súdnym
         dvorom neuvádza akty prijaté Eurojustom, ktorý je orgánom Únie s vlastnou právnou subjektivitou.

      28     V druhom rade žaloba nemôže byť založená na článku 35 ods. 6 EÚ, pretože napadnuté akty nie sú ani rámcovými rozhodnutiami,
         ani rozhodnutiami uvádzanými týmto ustanovením.

      29     V treťom rade žaloba nemôže byť založená na článku 91 služobného poriadku, pretože, hoci toto ustanovenie umožňuje uchádzačovi
         podať žalobu smerujúcu proti vyhláseniu výberového konania, neumožňuje členskému štátu podať žalobu proti aktom, o ktorých
         sa domnieva, že škodia osobám, na ktoré sa tento služobný poriadok uplatňuje.

      30     V štvrtom rade žaloba nemôže byť založená na rozhodnutí, keďže toto nedáva Súdnemu dvoru právomoc rozhodovať o aktoch Eurojustu.
      31     V poslednom rade žaloba nemôže byť založená na článku 35 ods. 7 EÚ, pretože nejde o žalobu týkajúcu sa výkladu článku 31 ods. 1
         rozhodnutia podanú podľa postupu uvedeného v článku 35 ods. 7 EÚ.

      32     Španielske kráľovstvo pripomína, že Spoločenstvo je spoločenstvom práva, ktorého akty podliehajú súdnej kontrole (rozsudok
         z 25. júla 2002, Unión de Pequeños Agricultores/Rada, C‑50/00 P, Zb. s. I‑6677, bod 38), a tvrdí, že žiadny akt pochádzajúci
         od orgánu, ktorý má právnu subjektivitu, nemôže nepodliehať súdnej kontrole.

      33     Španielske kráľovstvo uznáva, že podľa článkov 35 EÚ a 46 EÚ je právomoc Súdneho dvora v oblasti tretieho piliera obmedzená.
         Napriek tomu, napadnuté vyhlásenia výberových konaní nemôžu byť považované za akty prijaté v tejto oblasti a kontrola Súdneho
         dvora nad týmito aktmi tiež nemôže byť podriadená týmto podmienkam.

      34     Španielske kráľovstvo však ponecháva výber najvhodnejšieho právneho odôvodnenia svojej žaloby na úvahu Súdneho dvora, požadujúc
         v každom prípade, aby eventuálna chyba, ktorej sa mohlo dopustiť vo svojom výbere, nemala v prejednávanej veci za následok
         určenie neprípustnosti alebo absenciu rozhodnutia o veci samej.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      35     Na úvod je potrebné zdôrazniť, že je to žalobca, komu prináleží vykonať výber právneho odôvodnenia svojej žaloby, zvoliac
         najvhodnejší právny základ, a nie súd Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 8. októbra 1974, Union syndicale
         a i./Rada, 175/73, Zb. s. 917, a uznesenie Súdu prvého stupňa z 8. júna 1998, Keeling/ÚHVT, T‑148/97, Zb. s. II‑2217). Zo
         skúmania žaloby vyplýva, že žalobca túto zakladá na článku 230 ES. Prípustnosť predmetnej žaloby je teda potrebné skúmať z pohľadu
         tohto ustanovenia.

      36     Ako vyplýva z článku 230 ES, Súdny dvor „preskúmava zákonnosť aktov prijatých spoločne Európskym parlamentom a Radou, aktov
         Rady, Komisie a ECB okrem odporúčaní a stanovísk a preskúmava aj zákonnosť aktov Európskeho parlamentu, ktoré majú právne
         účinky vo vzťahu k tretím stranám“.

      37     Je nutné konštatovať, že akty napadnuté v tomto konaní nie sú uvedené v zozname aktov, ktorých zákonnosť môže Súdny dvor preskúmavať
         v zmysle znenia predmetného článku.

      38     Okrem toho článok 41 EÚ nestanovuje, že článok 230 ES je uplatniteľný na ustanovenia o policajnej a súdnej spolupráci v trestných
         veciach uvádzanej hlavou VI Zmluvy o Európskej únii, keďže právomoc Súdneho dvora je v tejto oblasti špecifikovaná článkom
         35 EÚ, ktorý odkazuje na článok 46 písm. b) EÚ.

      39     V každom prípade Španielske kráľovstvo popiera, že by vyhlásenia výberových konaní boli považované za akty prijaté v rámci
         hlavy VI Zmluvy o Európskej únii.

      40     Z toho vyplýva, že žaloba podaná na základe článku 230 ES nemôže byť vyhlásená za prípustnú.
      41     Čo sa týka práva na účinnú súdnu ochranu v rámci spoločenstva práva, ktoré podľa Španielskeho kráľovstva ukladá, aby všetky
         rozhodnutia orgánu s právnou subjektivitou podriadené právnemu poriadku Spoločenstva podliehali súdnej kontrole, musí byť
         zdôraznené, že akty napadnuté v danom prípade nie sú vyňaté spod akejkoľvek súdnej kontroly.

      42     Ako totiž vyplýva z článku 30 rozhodnutia, zamestnanci Eurojustu podliehajú pravidlám a poriadku uplatniteľným na úradníkov
         a ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev. Z toho vyplýva, že podľa ustálenej judikatúry hlavní zainteresovaní, konkrétne
         uchádzači o rôzne miesta uvedené v napadnutých vyhláseniach výberových konaní disponujú prístupom k súdu Spoločenstva za podmienok
         uvedených v článku 91 služobného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok Vandevyvere/Parlament, už citovaný, s. 214).

      43     Za predpokladu takejto žaloby by členské štáty mohli vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci v súlade s článkom 40 štatútu
         Súdneho dvora a mohli by prípadne, ako to vyplýva z článku 56 druhého a tretieho odseku toho istého štatútu, podať odvolanie
         proti rozsudku Súdu prvého stupňa.

      44     Zo súhrnu vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba je neprípustná.
       O trovách
      45     Podľa ustanovenia článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Eurojust navrhol zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu trov
         konania a Španielske kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade
         s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom toho istého rokovacieho poriadku Fínska republika, vedľajší účastník konania, znáša svoje
         vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba je neprípustná.
      2.      Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Fínska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.