title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. marca 2005.#Trestné konanie proti Filomeno Mario Miraglia.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Bologna - Taliansko.#Článok 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda - Zákaz dvojitého trestu - Pôsobnosť - Rozhodnutie justičných orgánom členského štátu o zastavení trestného stíhania osoby výlučne z dôvodu začatia podobného konania v inom členskom štáte.#Vec C-469/03.

text:
      Vec C‑469/03
      Trestné konanie
      proti
      Filomeno Mario Miraglia
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Bologna)
      „Článok 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda – Zásada ne bis in idem – Pôsobnosť – Rozhodnutie justičných orgánov členského štátu o skončení trestného stíhania osoby z jediného dôvodu začatia podobného konania
         v inom členskom štáte“

      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. marca 2005
      Abstrakt rozsudku
      Európska únia – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis – Dohovor,
            ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda – Zásada ne bis in idem – Pôsobnosť – Rozhodnutie justičných orgánov členského štátu
            o skončení konania z dôvodu začatia podobného konania v inom členskom štáte a bez rozhodnutia vo veci samej – Vylúčenie
      (Článok 2 prvý odsek štvrtá zarážka EÚ; Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, článok 54)
      Zásada ne bis in idem (zákaz dvojitého trestu) upravená v článku 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda, a ktorej cieľom je vylúčiť
         to, aby osoba nebola z dôvodu, že vykonáva svoje právo na voľný pohyb, stíhaná pre tie isté skutky na území viacerých členských
         štátov, sa neuplatňuje na rozhodnutie justičných orgánov členského štátu, ktorým bolo skončené konanie po tom, ako sa prokurátor
         rozhodol nepokračovať v trestnom stíhaní z jediného dôvodu začatia trestného stíhania v inom členskom štáte proti tomu istému
         obvinenému a za tie isté skutky bez rozhodnutia vo veci samej. Takéto rozhodnutie totiž nemôže predstavovať právoplatné rozhodnutie
         o odsúdení osoby v zmysle uvedeného článku 54.

      Výsledkom uplatnenia tejto zásady na takéto rozhodnutie o skončení trestného konania by bolo sťaženie, resp. znemožnenie akejkoľvek
         konkrétnej možnosti potrestať v dotknutých členských štátoch protizákonné konanie obvineného. Tento dôsledok by bol zjavne
         v rozpore so samotným účelom ustanovení hlavy VI Zmluvy o Európskej únii, ako ho definuje článok 2 prvý odsek štvrtá zarážka
         EÚ.

      (pozri body 30, 33 – 35 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 10. marca 2005 (*)

      „Článok 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda – Zásada ne bis in idem – Pôsobnosť – Rozhodnutie justičných orgánov členského štátu o skončení trestného stíhania osoby z jediného dôvodu začatia podobného konania
         v inom členskom štáte“

      Vo veci C‑469/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 35 EÚ, podaný rozhodnutím Tribunale di Bologna (Taliansko)
         z 22. septembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 10. novembra 2003, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

      Filomeno Mario Miraglia,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predsedníčka piatej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia R. Schintgen (spravodajca) a P. Kūris,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. decembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Miraglia, v zastúpení: N. Trifirò, avvocatessa,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Aiello, avvocato dello Stato,
      –       helénska vláda, v zastúpení: M. Apessos a I. Bakopoulos, ako aj M. Tassopoulou, splnomocnení zástupcovia,
      –       španielska vláda, v zastúpení: M. Muñoz Pérez, splnomocnený zástupca,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: R. Abraham a G. de Bergues, ako aj C. Isidoro, splnomocnení zástupcovia,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a J. van Bakel, splnomocnené zástupkyne,
      –       švédska vláda, v zastúpení: A. Kruse, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. de March a W. Bogensberger, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka článku 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985
         uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom
         zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9, ďalej len „DVSD“), podpísaného
         19. júna 1990 v Schengene (Luxembursko).

      2       Tento návrh bol predložený v súvislosti s trestným konaním začatým proti pánovi Miraglia obvinenému spolu s inými osobami
         z organizovania prepravy omamných látok rovnakého druhu ako heroín do Bologne.

       Právny rámec
       Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda
      3       Podľa článku 1 protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, pripojeného Amsterdamskou zmluvou k Zmluve o Európskej únii a Zmluve o založení Európskeho spoločenstva
         (ďalej len protokol), je trinásť členských štátov Európskej únie oprávnených založiť medzi sebou užšiu spoluprácu v oblasti
         pôsobnosti Schengenského acquis tak, ako je uvedené v prílohe predmetného protokolu.

      4       Do takto definovaného Schengenského acquis patrí predovšetkým dohoda podpísaná 14. júna 1985 v Schengene medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej
         republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach (Ú. v. ES L 239, 2000,
         s. 13; Mim. vyd. 19/002, s. 3, ďalej len „Schengenská dohoda“), ako aj DVSD.

      5       Podľa článku 2 ods. 1 prvého pododseku protokolu od dátumu nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy sa Schengenské acquis okamžite uplatňuje v trinástich členských štátoch uvedených v článku 1 tohto protokolu.

      6       Podľa článku 2 ods. 1 druhého pododseku druhej vety protokolu Rada Európskej únie jednomyseľne prijala 20. mája 1999 rozhodnutie
         1999/436/ES, ktorým sa v súlade s príslušnými ustanoveniami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva a Zmluvy o Európskej
         únii stanovuje právny základ pre všetky ustanovenia alebo rozhodnutia, ktoré tvoria Schengenské acquis (Ú. v. ES L 176, s. 17; Mim. vyd. 19/001, s. 152). Z článku 2 v kombinácii s prílohou A tohto rozhodnutia vyplýva, že Rada
         stanovila články 34 EÚ a 31 EÚ, ktoré sú súčasťou hlavy VI Zmluvy o Európskej únii, nazvanej „Ustanovenia o spolupráci v oblasti
         spravodlivosti a vnútorných záležitostí“, za právny základ pre články 54 až 58 DVSD.

      7       Tieto články patria do kapitoly 3 s názvom „Zákaz dvojitého trestu“, ktorá je súčasťou hlavy III, nazvanej „Polícia a bezpečnosť“.
         Podľa spomínaného článku 54 platí:

      „Osoba právoplatne odsúdená jednou zo zmluvných strán nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou, a to za predpokladu,
         že v prípade odsúdenia bol trest už odpykaný alebo sa práve odpykáva, alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený,
         už nemôže byť vykonaný.“

       Európsky dohovor o vzájomnej pomoci v trestných veciach
      8       Článok 2 písm. b) Európskeho dohovoru o vzájomnej pomoci v trestných veciach podpísaného 20. apríla 1959 v Štrasburgu (ďalej
         len „Európsky dohovor o vzájomnej pomoci“), stanovuje:

      „Pomoc možno odmietnuť:
      …
      b)      ak sa dožiadaná strana domnieva, že vykonanie dožiadania by bolo zrejme na úkor jej zvrchovanosti, bezpečnosti, verejného
         poriadku alebo iných základných záujmov jeho štátu.“

      9       Holandské kráľovstvo k článku 2 písm. b) Európskeho dohovoru o vzájomnej pomoci vyslovilo túto výhradu:
      „Vláda Holandského kráľovstva si vyhradzuje právo neposkytnúť pomoc:
      …
      b)      ak sa týka stíhania alebo konania nezlučiteľného so ‚zákazom dvojitého trestu‘,
      c)      ak sa týka vyšetrovania skutkov, za ktoré je obvinený stíhaný v Holandsku.“
       Holandská právna úprava
      10     Podľa článku 36 holandského trestného poriadku:
      „1.      Ak sa v konaní o obžalobe nepokračuje, môže súdny orgán rozhodujúci vo veci samej, ktorý ako posledný vec prejednával, vysloviť
         na žiadosť obvineného, že trestné stíhanie sa skončilo.

      2.      Súdny orgán si môže vyhradiť rozhodnúť o žiadosti vždy do určitej lehoty, ak prokurátor predloží skutočnosti, z ktorých vyplynie,
         že stíhanie bude pokračovať.

      3.      Pred tým, ako súdny orgán rozhodne, predvolá priamo dotknutú osobu, o ktorej vie, na účely jej vypočutia v súvislosti so žiadosťou
         obvineného.

      4.      Uznesenie sa bezodkladne doručí obvinenému.“
      11     Článok 255 tohto poriadku ustanovuje:
      „1.      Potom, ako sa rozhodne o zastavení trestného stíhania, či už na základe obvinenému doručeného uznesenia o skončení trestného
         stíhania alebo na základe doručenia o zastavení ďalšieho stíhania, bez toho, aby v tomto poslednom prípade bol dotknutý článok
         12i alebo článok 246, obvinený nemôže byť opätovne stíhaný za ten istý skutok, s výnimkou prípadu, že sa predložia nové dôkazy.

      2.      Novými dôkazmi môžu byť výlučne výpovede svedkov alebo výpoveď obvineného a listinné dôkazy, dokumenty a zápisnice, ktoré
         boli zistené neskôr, alebo ktoré neboli predtým preskúmané.

      3.      V podobnom prípade obvinený môže byť predvolaný na pojednávanie pred Rechtbank iba po vykonaní prípravného vyšetrovania v súvislosti
         s novými dôkazmi…“.

      12     Na záver vo vzťahu k vzájomnej pomoci v trestných veciach článok 552-1 holandského trestného poriadku ustanovuje:
      „1.      Žiadosti sa nevyhovie:
      …
      b)      ak by sa jej vyhovením smerovalo k poskytnutiu spolupráce so stíhaniami alebo s rozhodovaním o obžalobe, ktorá je nezlučiteľná
         so zásadou, ktorú nepriamo obsahujú článok 68 trestného zákona a článok 255 ods. 1 tohto zákona,

      c)      ak je podaná na účely vyšetrovania, ktoré sa týka skutkov, za ktoré je obvinený stíhaný v Holandsku…“
       Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13     V rámci vyšetrovania vedeného v spolupráci medzi talianskymi a holandskými úradmi bol 1. februára 2001 v Taliansku zadržaný
         pán Miraglia na základe uznesenia o preventívnej väzbe, ktoré vydal vyšetrovací sudca Tribunale di Bologna.

      14     Pán Miraglia bol obvinený spolu s inými osobami z organizovania prepravy 20,16 kg omamných látok rovnakého druhu ako heroín
         z Holandska do Bologne, toto konanie je trestným činom podľa článku 110 talianskeho trestného zákona a článku 80 dekrétu prezidenta
         republiky č. 309/90, ktoré upravujú aj výšku trestu.

      15     Vyšetrovací sudca Tribunale di Bologna na predbežnom pojednávaní 22. januára 2002 rozhodol o prepustení pána Miraglia z väzby
         a o nahradení preventívnej väzby domácou väzbou. Tribunale di Bologna následne nahradil domácu väzbu povinnosťou zdržiavať
         sa v Mondragone (Taliansko) a nakoniec zrušil akékoľvek preventívne opatrenie, takže obvinený má v súčasnosti úplnú slobodu
         pohybu.

      16     Súčasne bolo proti pánovi Miraglia začaté trestne konanie holandskými justičnými orgánmi pre ten istý trestný čin prepravy
         približne 30 kg heroínu z Holandska do Talianska.

      17     V súvislosti s týmto činom bol pán Miraglia zatknutý holandskými úradmi 18. decembra 2000 a prepustený 28. decembra 2000.
         Gerechtshof te Amsterdam (Holandsko) 17. januára 2001 zamietol odvolanie prokurátora proti uzneseniu Rechtbank te Amsterdam
         (Holandsko), ktorým bol zamietnutý návrh na predĺženie väzby.

      18     Trestné konanie proti obvinenému bolo skončené 13. februára 2001 bez toho, aby bol odsúdený na trest, alebo aby mu bola uložená
         akákoľvek iná sankcia. V rámci tohto konania prokurátor Holandskej kráľovnej nepodal obžalobu na obvineného. Zo spisu vyplýva,
         že sa takto rozhodol z dôvodu začatia trestného stíhania pre tie isté skutky v Taliansku.

      19     Rechtbank te Amsterdam uznesením z 9. novembra 2001 rozhodol o poskytnutí náhrady za ujmu, ktorá vznikla obvinenému v súvislosti
         s vykonanou väzbou a odmenou za výdavky obhajcu.

      20     Prokuratúra Rechtbank te Amsterdam listom zo 7. novembra 2002 zamietla žiadosť Tribunale di Bologna o vzájomnú pomoc na základe
         výhrady vyslovenej Holandským kráľovstvom vo vzťahu k článku 2 písm. b) Európskeho dohovoru o vzájomnej pomoci, keďže Rechtbank
         „skončil konanie bez uloženia trestu“.

      21     Talianska prokuratúra poslala 10. apríla 2003 holandským justičným orgánom žiadosť o poskytnutie informácií o výsledku trestného
         konania začatého proti pánovi Miraglia a o spôsobe skončenia tohto konania na účely posúdenia relevantnosti tohto konania
         so zreteľom na článok 54 DVSD.

      22     Holandská prokuratúra informovala listom z 18. apríla 2003 taliansku prokuratúru o zastavení trestného stíhania proti pánovi
         Miraglia bez toho, aby uviedla postačujúce údaje pre taliansku stranu o prijatom opatrení a jeho obsahu. Holandská prokuratúra
         uviedla, že ide o „konečné rozhodnutie sudcu“, z ktorého vyplýva zákaz podľa článku 255 holandského trestného poriadku akéhokoľvek
         ďalšieho stíhania pre rovnaké trestné skutky a znemožňuje akúkoľvek súdnu pomoc zahraničným úradom s výnimkou prípadu, že
         vyjdú najavo nové dôkazy proti pánovi Miraglia. Holandské justičné orgány dodali, že článok 54 DVSD predstavuje prekážku poskytnutia
         akejkoľvek pomoci na žiadosť talianskeho štátu.

      23     Podľa vnútroštátneho súdu sa holandské úrady rozhodli nezačať trestné stíhanie proti pánovi Miraglia z dôvodu, že medzičasom
         bolo proti nemu začaté trestné konanie v Taliansku za rovnaké trestné činy. Toto posúdenie vyplýva z „preventívneho“ uplatnenia
         zásady ne bis in idem.

      24     Podľa Tribunale di Bologna je však tento výklad článku 54 DVSD chybný, pretože zbavuje oba dotknuté štáty akejkoľvek konkrétnej
         možnosti skutočne preskúmať zodpovednosť obvineného.

      25     Takto vykladaný článok 54 DVSD by znemožnil holandským úradom trestne stíhať pána Miraglia z dôvodu, že v Taliansku prebieha
         trestné konanie za rovnaké skutky, a zároveň by znemožnil talianskym úradom posúdiť zodpovednosť obvineného.

      26     Vnútroštátny súd dodáva, že aj za predpokladu, že by nevyslovil, na rozdiel od holandských úradov, že v tomto prípade sa uplatní
         zásada ne bis in idem a rozhodol by o pokračovaní trestného konania, bol by nútený posudzovať zodpovednosť pána Miraglia bez výdatného príspevku,
         ktorý predstavujú dôkazy získané holandskými úradmi, a bez ich pomoci.

      27     Za týchto okolností sa Tribunale di Bologna rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Má sa uplatniť článok 54 [DVSD], ak súdne rozhodnutie prijaté prvým členským štátom spočíva v zastavení trestného stíhania
         bez toho, aby bolo vydané rozhodnutie vo veci samej a bolo prijaté iba na základe toho, že bolo začaté trestné stíhanie v inom
         členskom štáte?“

       O prejudiciálnej otázke
      28     Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa zásada ne bis in idem upravená v článku 54 DVSD uplatňuje na rozhodnutie justičných orgánov členského štátu, ktorým bolo skončené konanie potom,
         ako sa prokurátor rozhodol nepokračovať v konaní z jediného dôvodu začatia trestného stíhania v inom členskom štáte proti
         tomu istému obvinenému a za tie isté skutky bez rozhodnutia vo veci samej.

      29     Zo znenia článku 54 DVSD vyplýva, že osoba „právoplatne odsúdená“ jedným z členských štátov nesmie byť pre ten istý čin stíhaná
         iným členským štátom.

      30     Súdne rozhodnutie, akým je rozhodnutie vydané vo vnútroštátnom konaní, ktoré bolo vydané po tom, ako sa prokurátor rozhodol
         nepokračovať v trestnom konaní z jediného dôvodu začatia trestného stíhania v inom členskom štáte proti tomu istému obvinenému
         a za tie isté skutky bez rozhodnutia vo veci samej, však nemôže predstavovať právoplatné rozhodnutie o odsúdení tejto osoby
         v zmysle článku 54 DVSD.

      31     Tento výklad uvedeného článku 54 sa nanucuje o to viac, že je jediným, ktorý uprednostňuje predmet a cieľ tohto ustanovenia
         pred procesnými hľadiskami, ktoré sa menia v závislosti od dotknutých členských štátov, a ktorý zabezpečuje užitočné uplatnenie
         tohto článku.

      32     Je totiž nepochybné, že cieľom článku 54 DVSD je vylúčiť to, aby osoba nebola z dôvodu, že vykonáva svoje právo na voľný pohyb,
         stíhaná pre tie isté skutky na území viacerých členských štátov (rozsudok z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge, C‑187/01
         a C‑385/01, Zb. s. I‑1345, bod 38).

      33     Výsledkom uplatnenia tohto článku na rozhodnutie o skončení trestného konania, akým je rozhodnutie vo vnútroštátnej veci,
         by bolo sťaženie, resp. znemožnenie akejkoľvek konkrétnej možnosti potrestať v dotknutých členských štátoch protizákonné konanie
         obvineného.

      34     Na jednej strane, uvedené rozhodnutie o skončení konania bolo prijaté justičnými orgánmi členského štátu bez toho, aby bolo
         posúdené protizákonne konanie obvineného. Na druhej strane, začatie trestného konania v inom členskom štáte za tie isté skutky
         by bolo ohrozené, aj keď by začatie tohto konania odôvodňovalo vzdanie sa možnosti pokračovať v konaní zo strany prokuratúry
         v prvom členskom štáte. Tento dôsledok by bol zjavne v rozpore so samotným účelom ustanovení hlavy VI Zmluvy o Európskej únii,
         ako ho definuje článok 2 prvý odsek štvrtá zarážka EÚ, teda „zachovávať a rozvíjať úniu ako priestor slobody, bezpečnosti
         a práva, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb spolu s príslušnými opatreniami týkajúcimi sa ochrany vonkajších hraníc, azylu,
         prisťahovalectva a prevencie a boja proti zločinnosti“.

      35     Z týchto dôvodov je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že zásada ne bis in idem upravená v článku 54 DVSD sa neuplatňuje na rozhodnutie justičných orgánov členského štátu, ktorým bolo skončené trestné
         konanie po tom, ako sa prokurátor rozhodol nepokračovať v trestnom stíhaní z jediného dôvodu začatia trestného stíhania v inom
         členskom štáte proti tomu istému obvinenému a za tie isté skutky bez rozhodnutia vo veci samej.

       O trovách
      36     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
      Zásada ne bis in idem upravená v článku 54 dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej
            únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach,
            podpísaného 19. júna 1990 v Schengene, sa neuplatňuje na rozhodnutie justičných orgánov členského štátu, ktorým bolo skončené
            trestné konanie po tom, ako sa prokurátor rozhodol nepokračovať v trestnom stíhaní z jediného dôvodu začatia trestného stíhania
            v inom členskom štáte proti tomu istému obvinenému a za tie isté skutky bez rozhodnutia vo veci samej.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 25. mája 1993. # The Queen proti Intervention Board for Agricultural Produce, ex parte Tara Meat Packers Ltd. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Spoločná organizácia trhov - Vyššia moc. # Vec C-321/91.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 11. novembra 2004.#Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) (C-183/02 P) a Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava (C-187/02 P) proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Odvolanie - Štátna pomoc - Daňové opatrenia - Legitímna dôvera - Nové dôvody.#Spojené veci C-183/02 P a C-187/02 P.

text:
      Spojené veci C‑183/02 P a C‑187/02 P
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) a Territorio Histórico de Álava - Diputación Foral de Álava
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Štátna pomoc – Daňové opatrenia – Legitímna dôvera – Nové dôvody“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Pomoc poskytnutá štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Pomoc poskytnutá v rozpore s procesnými pravidlami článku 93 Zmluvy
            (teraz článok 88 ES) – Prípadná legitímna dôvera príjemcov – Ochrana – Podmienky a obmedzenia
      [Zmluva o ES, článok 93 ods. 3 (teraz článok 88 ods. 3 ES)]
      2.        Odvolanie – Dôvody – Dôvod uvedený prvýkrát v konaní o odvolaní – Neprípustnosť
      (Štatút Súdneho dvora, článok 58)
      1.        Vzhľadom na imperatívny charakter kontroly štátnej pomoci vykonávanej Komisiou na základe článku 93 Zmluvy (teraz článok 88
         ES), podniky, ktoré sú príjemcami pomoci, môžu mať v zásade legitímnu dôveru v zákonnosť pomoci len vtedy, ak je táto poskytnutá
         v súlade s postupom stanoveným uvedeným článkom a podnikateľský subjekt konajúci s náležitou starostlivosťou musí byť spravidla
         schopný uistiť sa, že tento postup bol zachovaný. Najmä ak je pomoc poskytnutá bez predchádzajúceho oznámenia Komisii, a teda
         je protiprávna v zmysle článku 93 ods. 3 Zmluvy, nemôže mať príjemca pomoci v danom čase legitímnu dôveru v zákonnosť jej
         poskytnutia.

      (pozri body 44 – 45)
      2.        Ak by sa účastníkovi konania umožnilo uviesť žalobný dôvod po prvýkrát v konaní pred Súdnym dvorom, ktorý neuviedol v konaní
         pred Súdom prvého stupňa, umožnilo by sa mu tým predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má obmedzené právomoci v konaní o odvolaní,
         spor so širším rozsahom, ako ten, ktorý prejednával a rozhodoval Súd prvého stupňa. V konaní o odvolaní je právomoc Súdneho
         dvora obmedzená na posúdenie zákonného rozhodovania o žalobných dôvodoch prejednávaných pred Súdom prvého stupňa.

      (pozri bod 59)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 11. novembra 2004 (*)

      „Odvolanie – Štátna pomoc – Daňové opatrenia – Legitímna dôvera – Nové dôvody“
      V spojených veciach C‑183/02 P a C‑187/02 P,
      ktorých predmetom sú dve odvolania podľa článku 49 Štatútu Súdneho dvora ES, podané 15. a 16. mája 2002,
      Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa), so sídlom vo Vitorii (Španielsko), v zastúpení: A. Creus Carreras a B. Uriarte Valiente, abogados,

      odvolateľ vo veci C‑183/02 P,
      Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral de Álava, v zastúpení: A. Creus Carreras, B. Uriarte Valiente a M. Bravo-Ferrer Delgado, abogados,

      odvolateľ vo veci C‑187/02 P,
      ktorého v konaní podporuje
      Comunidad Autónoma del País Vasco, v zastúpení: E. Garayar Gutiérrez, abogado,

      vedľajší účastník v konaní o odvolaní,
      ďalší účastníci konania:
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Santaolalla Gadea a J. L. Buendía Sierra, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      Asociación Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL), so sídlom v Madride (Španielsko),

      a
      Conseil européen de la construction d'appareils domestiques (CECED), so sídlom v Bruseli (Belgicko),

      vedľajší účastníci v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann (spravodajca) a N. Colneric,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. marca 2004
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 6. mája 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Spoločnosť Daewoo Electronics Manufacturing España SA (ďalej len „Demesa“) a Territorio Histórico de Álava – Diputación Foral
         de Álava (ďalej len „Territorio Histórico de Álava“) sa domáhajú zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev
         zo 6. marca 2002, Diputación Foral de Álava a i./Komisia (T‑127/99, T‑129/99 a T‑148/99, Zb. s. II‑1275, ďalej len „napadnutý
         rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa čiastočne zrušil rozhodnutie Komisie 1999/718/ES z 24. februára 1999 o štátnej pomoci
         poskytnutej Španielskom v prospech Daewoo Electronics Manufacturing España SA (Demesa) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 292, s. 1, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), a v zostávajúcej časti zamietol ich žaloby o neplatnosť smerujúce
         proti tomuto rozhodnutiu.

       Právny rámec
      2        Daňový systém platný v španielskom Baskicku (ďalej len „Baskicko“) patrí do režimu hospodárskej dohody uvedenej do života
         španielskym zákonom č. 12/1981 z 13. mája 1981, neskôr zmeneným zákonom č. 38/1997 zo 4. augusta 1997.

      3        Podľa tohto zákona môže Diputación Foral de Álava za určitých podmienok upraviť daňový systém na svojom území.

      4        Na tomto základe prijalo najmä daňové opatrenie vo forme daňového úveru vo výške 45 % sumy investície (ďalej len „daňový úver
         vo výške 45 %“ alebo „sporné daňové opatrenie“).

      5        Šieste dodatkové ustanovenie k Norma Foral č. 22/1994 z 20. decembra 1994 o plnení rozpočtu Territorio Histórico de Álava
         na rok 1995 (Boletín Oficial del Territorio Histórico de Álava č. 5 z 13. januára 1995) stanovuje:

      „Na investície do nového hmotného investičného majetku uskutočnené medzi 1. januárom a 31. decembrom 1995, ktoré presahujú
         2,5 miliardy ESP podľa rozhodnutia Diputación Foral de Álava, sa vzťahuje daňový úver vo výške 45 % zo sumy investície určenej
         Diputación Foral de Álava a tento daňový úver sa uplatní na konečnú výšku daňovej povinnosti.

      Zníženie dane neuplatnené pre nízku daňovú povinnosť možno uplatniť počas deviatich rokov, ktoré nasledujú po roku, keď bolo
         prijaté rozhodnutie Diputación Foral de Álava.

      Toto rozhodnutie Diputación Foral de Álava stanoví pre každý prípad lehoty a obmedzenia.
      Výhody priznané na základe tohto ustanovenia sú nezlučiteľné s akoukoľvek inou daňovou výhodou vo vzťahu k tej istej investícii.
      Diputación Foral de Álava rovnako určí dĺžku investičného procesu, ktorý môže zahŕňať investície uskutočnené počas prípravnej
         fázy projektu, ktoré sú základom investícií.“

      6        Neskoršie Norma Foral predĺžili účinnosť tohto ustanovenia na roky 1996 a 1997, a následne zachovali daňový úver vo výške
         45 % v zmenenej forme pre roky 1998 a 1999.

       Skutkové okolnosti
      7        Dňa 13. marca 1996 baskické orgány a Daewoo Electronics Co. Ltd (ďalej len „Daewoo Electronics“) podpísali dohodu o spolupráci,
         ktorou sa Daewoo Electronics zaviazal založiť závod na výrobu chladničiek v Baskicku. Baskické orgány sa zaviazali podporiť
         tento projekt poskytnutím subvencií.

      8        Podnik založený Daewoo Electronics bol povinný vypracovať podnikový plán, ktorého schválenie baskickými orgánmi bolo predbežnou
         podmienkou pre vykonanie dohody. Tento plán, týkajúci sa obdobia od roku 1996 až do roku 2001, bol predložený baskickým orgánom
         verejnej moci v septembri 1996. Predpokladal investície vo výške 11 835 600 000 ESP a vytvorenie 745 pracovných miest.

      9        Dňa 7. októbra 1996 bola založená Demesa, spoločnosť založená podľa španielskeho práva, ako dcérska spoločnosť so 100 % majetkovou
         účasťou Daewoo Electronics.

      10      Na základe dohody č. 737/1997 z 21. októbra 1997 získala Demesa od Diputación Foral de Álava daňový úver vo výške 45 %, ktorého
         poskytnutie bolo upravené v šiestom doplňujúcom ustanovení Norma Foral č. 22/1994.

      11      Dňa 11. júna 1996 Asociacíon Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca (ANFEL) zaslalo Komisii Európskych
         spoločenstiev sťažnosť proti Španielskemu kráľovstvu. V rámci tejto sťažnosti vytýka tomuto členskému štátu, že poskytlo pomoc
         spoločnosti Demesa najmä vo forme daňových opatrení. Conseil européen de la construction d’appareils domestiques (CECED) zaslala
         Komisii sťažnosť v rovnakom zmysle.

      12      Po výmene korešpondencie Komisia listom zo 16. decembra 1997 oznámila španielskym orgánom, že začala konanie uvedené v článku
         93 ods. 2 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 2 ES) najmä v súvislosti s daňovým úverom vo výške 45 % poskytnutý spoločnosti Demesa.

      13      Na záver konania prijala Komisia napadnuté rozhodnutie.

      14      V článku 1 písm. d) tohto rozhodnutia je daňový úver vo výške 45 % poskytnutý spoločnosti Demesa označený za štátnu pomoc
         nezlučiteľnú so spoločným trhom.

      15      V článku 2 toho istého rozhodnutia Komisia nariadila Španielskemu kráľovstvu, aby vymáhalo výhodu vyplývajúcu zo spornej pomoci
         protiprávne poskytnutej jej príjemcovi.

       Konania na Súde prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      16      Návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 25. mája, 26. mája a 18. júna 1999 podali Territorio Histórico de Álava
         (vec T‑127/99), Comunidad Autónoma del País Vasco a Gasteizko Industria Lurra SA (vec T‑129/99), ako aj spoločnosť Demesa
         (vec T‑148/99) žaloby proti Komisii.

      17      Každý zo žalobcov navrhol úplné alebo čiastočné zrušenie napadnutého rozhodnutia.

      18      Uzneseniami predsedu tretej komory Súdu prvého stupňa z 25. februára 2000 boli pripustení do konania ako vedľajší účastníci
         Asociacíon Nacional de Fabricantes de Electrodomésticos de Línea Blanca a Conseil européen de la construction d’appareils
         domestiques na podporu návrhov Komisie.

      19      Uznesením z 5. júna 2001 boli všetky tri veci spojené na účely ústnej časti konania a rozsudku.

      20      Napadnutým rozhodnutím Súd prvého stupňa najmä:

      –        zamietol žaloby podané Territorio Histórico de Álava a spoločnosťou Demesa v časti, v ktorej sa domáhali zrušenia napadnutého
         rozhodnutia, pokiaľ ide o daňový úver vo výške 45 %,

      –        určil, že žaloby podané Comunidad Autónoma del País Vasco a Gasteizko Industria Lurra SA sú neprípustné v časti, v ktorej
         sa domáhajú rovnakého zrušenia,

      –        rozhodol tak, že každý z účastníkov konania znáša vlastné trovy konania.
       Odvolania
      21      Uznesením z 23. októbra 2002 Súdny dvor vyhovel návrhu na vstup Comunidad Autónoma del País Vasco do konania ako vedľajšieho
         účastníka konania na podporu návrhov Territorio Histórico de Álava.

      22      Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 6. marca 2003 Súdny dvor zamietol návrh Gobierno Foral de Navarra (vláda Navarry) na vstup
         vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Demesa.

      23      Demesa navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        rozhodol sám o spore a zrušil článok 1 písm. d) a článok 2 napadnutého rozhodnutia,
      –        subsidiárne vrátil vec Súdu prvého stupňa,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov prvostupňového a odvolacieho konania.
      24      Territorio Histórico de Álava navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        rozhodol sám o spore a zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa týka daňového úveru vo výške 45 %,
      –        subsidiárne vrátil vec Súdu prvého stupňa,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov prvostupňového a odvolacieho konania.
      25      Comunidad Autónoma del País Vasco navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        čiastočne zrušil napadnutý rozsudok v časti, kde Súd prvého stupňa určil, že daňový úver 45 % je štátnou pomocou,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      26      Komisia vzala v priebehu ústnej časti konania späť námietku neprípustnosti odvolania podaného Territorio Histórico de Álava
         a vo veciach C‑183/02 P a C‑187/02 P definitívne navrhuje, aby Súdny dvor

      –        zamietol odvolania,
      –        zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
       Dôvody pre zrušenie napadnutého rozhodnutia
      27      Vo svojom odvolaní Demesa uviedla nasledujúcich päť dôvodov pre zrušenie napadnutého rozsudku:

      –        nesprávne posúdenie sporného daňového opatrenia ako štátnej pomoci nezlučiteľnej so spoločným trhom,
      –        nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozsudku v tomto bode,
      –        nesprávne právne posúdenie Súdom prvého stupňa, keď rozhodol, že sporné daňové opatrenie nebolo existujúcou pomocou,
      –        nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozsudku v tomto bode,
      –        nesprávne právne posúdenie Súdom prvého stupňa, keď rozhodol, že zásada ochrany legitímnej dôvery nebola uplatniteľná.
      28      Vyjadrením podaným 20. februára 2004 Demesa oznámila Súdnemu dvoru, že trvá len na dôvode založenom na zásade ochrany legitímnej
         dôvery a že ostatné odvolacie dôvody berie späť.

      29      Vo svojom odvolaní Territorio Histórico de Álava uviedol nasledujúcich šesť dôvodov pre zrušenie napadnutého rozsudku:

      –        nesprávne posúdenie sporného daňového opatrenia ako štátnej pomoci nezlučiteľnej so spoločným trhom,
      –        nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozsudku v tomto bode,
      –        nesprávne právne posúdenie, ktorého sa dopustil Súd prvého stupňa tým, že rozhodol, že sporné opatrenia nie sú existujúce
         pomoci,

      –        nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozsudku v tomto bode,
      –        nesprávne právne posúdenie, ktorého sa dopustil Súd prvého stupňa tým, že neuznal zneužitie právomoci Komisie,
      –        nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozsudku v tomto bode.
      30      Vyjadrením podaným 20. februára 2004 Territorio Histórico de Álava oznámil Súdnemu dvoru, že:

      –        čiastočne trvá na prvom a druhom dôvode založenom na nesprávnom posúdení sporného daňového opatrenia ako štátnej pomoci nezlučiteľnej
         so spoločným trhom, resp. na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozsudku v tomto bode,

      –        trvá na piatom a šiestom dôvode založenom na zneužití právomoci, resp. na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozsudku v tomto
         bode,

      –        berie späť svoje ostatné odvolacie dôvody.
       O odvolaniach
      31      Po vypočutí účastníkov konania a generálnej advokátky je v súlade s článkom 43 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora potrebné
         spojiť tieto veci na účely rozsudku z dôvodu ich vzájomnej súvislosti.

       O dôvode, ktorý uviedla spoločnosť Demesa, založenom na zásade ochrany legitímnej dôvery
       Argumentácia účastníkov konania
      32      V konaní pred Súdom prvého stupňa sa Demesa dovolávala zásady ochrany legitímnej dôvery. V tejto súvislosti sa odvolala na
         rozhodnutie Komisie 93/337/EHS z 10. mája 1993 o systéme daňových pomocí určených investíciám v Baskicku [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 134, s. 25). Ďalej uviedla, že toto rozhodnutie kvalifikovalo daňové úvery poskytnuté pre vykonané investície
         ako pomoci nezlučiteľné so spoločným trhom, keďže sú v rozpore s článkom 52 Zmluvy ES (teraz článok 43 ES). Demesa tvrdila,
         že ustanovenia nevyhnutné pre prispôsobenie regionálnej legislatívy rozhodnutiu 93/337 boli prijaté a že Komisia vyjadrila
         svoj súhlas s prijatým riešením. Teda tak španielske orgány, ako aj samotná Komisia považovali problém za vyriešený. Z týchto
         dôvodov Komisia nikdy nezačala konania o štátnych pomociach, ani nevzniesla námietku voči podobným daňovým normám, ktoré boli
         prijaté neskôr. Komisia teda vyvolala u spoločnosti Demesa, ako aj u všetkých podnikateľských subjektov viazaných dotknutou
         regionálnou právnou úpravou legitímne očakávanie, že daňové opatrenia prijaté Diputación Foral de Álava boli schválené Komisiou,
         keďže neboli porušením článku 52 Zmluvy.

      33      Demesa vytýka Súdu prvého stupňa, že v bode 234 a v nasledujúcich bodoch napadnutého rozsudku odmietol jej dôvod, pretože
         sporné daňové opatrenie nebolo vopred oznámené a to v rozpore s článkom 93 ods. 3 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 3 ES).

      34      Podľa názoru tejto spoločnosti, v súvislosti s politikou uplatňovanou Komisiou v čase podania žiadosti o čerpanie daňového
         úveru vo výške 45 %, bolo prehnané vyžadovať od podnikateľského subjektu, aby si overoval, či daňové opatrenie, ktoré sa použilo
         v jeho prípade, spĺňa podmienky uvedené v článku 92 Zmluvy ES (teraz článok 87 ES) a preto má byť oznámené Komisii.

      35      Demesa sa teda dôvodne dovolávala zásady ochrany legitímnej dôvery.

      36      Odvolateľ v prvom rade ďalej tvrdí, že vyhlásenie nezlučiteľnosti obsiahnuté v rozhodnutí bolo založené na zistení porušenia
         článku 52 Zmluvy a nie na zistení porušenia právnej úpravy Spoločenstva v oblasti štátnej pomoci tak, ako sa to domnieva Súd
         prvého stupňa v bode 237 napadnutého rozsudku.

      37      V každom prípade opatrenia, ktoré sú predmetom rozhodnutia 93/337, boli kvalifikované ako štátna pomoc na základe troch kritérií
         selektivity (regionálna, sektorová a materiálna selektivita), ktoré podľa názoru spoločnosti Demesa nemôžu byť zohľadnené
         pokiaľ ide o sporné daňové opatrenia. Preto sa nemožno dovolávať uvedeného rozhodnutia s cieľom oprieť oň tvrdenie, že daňový
         úver vo výške 45 % je štátnou pomocou a v dôsledku toho mal byť oznámený Komisii.

      38      Komisia uvádza, že v čase poskytnutia daňového úveru spoločnosti Demesa, určité prvky jasne ukazovali, že ide o štátnu pomoc.

      39      Komisia ďalej tvrdí, že obzvlášť rozhodnutie 93/337 posúdilo porovnateľné opatrenia ako pomoci nezlučiteľné so spoločným trhom.
         Toto vyhlásenie nezlučiteľnosti nesúviselo iba s porušením slobody usadiť sa, ale ako to Súd prvého stupňa zdôraznil v bode
         237 napadnutého rozsudku, tiež s porušením rôznych pravidiel a povinností súvisiacich s pomocou.

      40      Okrem toho je zjavné, že rozhodnutie 93/337 sa mohlo zakladať len na predbežnom zistení, že sporné opatrenia mali charakter
         štátnej pomoci.

      41      Podľa názoru Komisie však Demesa napriek tomu nepreskúmala, či boli získané pomoci schválené Komisiou.

      42      V každom prípade, keďže sporné daňové opatrenia neboli predbežne oznámené, odvolateľ v prvom rade nemohol založiť svoje tvrdenie
         na nečinnosti Komisie.

      43      Komisia zastáva názor, že Súd prvého stupňa v súlade s právom odmietol existenciu legitímnej dôvery.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      44      Je potrebné pripomenúť, že na jednej strane, vzhľadom na imperatívny charakter kontroly štátnej pomoci vykonávanej Komisiou
         na základe článku 93 Zmluvy, podniky, ktoré sú príjemcami pomoci, môžu mať v zásade legitímnu dôveru v zákonnosť pomoci len
         vtedy, ak je táto poskytnutá v súlade s postupom stanoveným uvedeným článkom, a na strane druhej podnikateľský subjekt konajúci
         s náležitou starostlivosťou musí byť spravidla schopný uistiť sa, že tento postup bol zachovaný (rozsudky z 20. septembra
         1990, Komisia/Nemecko, C‑5/89, Zb. s. I‑3437, bod 14; zo 14. januára 1997, Španielsko/Komisia, C‑169/95, Zb. s. I‑135, bod
         51, a z 20. marca 1997, Alcan Deutschland, C‑24/95, Zb. s. I‑1591, bod 25).

      45      Najmä ak je pomoc poskytnutá bez predchádzajúceho oznámenia Komisii, a teda je protiprávna v zmysle článku 93 ods. 3 Zmluvy,
         nemôže mať príjemca pomoci v danom čase legitímnu dôveru v zákonnosť jej poskytnutia (pozri rozsudok Alcan Deutschland, už
         citovaný, body 30 a 31).

      46      V danom prípade Súd prvé stupňa v bode 235 napadnutého rozsudku skonštatoval, že nie je sporné, že daňový úver 45 % bol zavedený
         bez predbežného oznámenia, v rozpore s článkom 93 ods. 3 Zmluvy.

      47      V bode 236 napadnutého rozsudku, odkazujúc najmä na už citovaný rozsudok Komisia/Nemecko, Súd prvého stupňa vyvodil z tohto
         konštatovania správny záver, že s tvrdením založeným na zásade ochrany legitímnej dôvery sa nemožno stotožniť.

      48      V nasledujúcom bode toho istého rozsudku správne uviedol, že toto tvrdenie žalobkyne vychádzalo z nesprávneho výkladu rozhodnutia
         93/337. V tomto rozhodnutí, ako to Súd prvého stupňa zdôraznil, totiž Komisia posúdila predmetné pomoci ako nezlučiteľné so
         spoločným trhom, a to nielen preto, že boli v rozpore s článkom 52, ale tiež s bodom V uvedeného rozhodnutia, ktoré sa zaoberá
         skúmaním možnosti pripustiť jednu z výnimiek stanovených článkom 92 Zmluvy, pretože uvedené pomoci nedodržali rôzne pravidlá
         a povinnosti súvisiace s pomocami.

      49      Je potrebné upresniť, že v rozhodnutí 93/337 Komisia:

      –        v bode I zdôraznila, že sporné pomoci obsahovali daňový úver vo výške 20 % hodnoty investícií,
      –        v bode V uviedla, že s cieľom uplatnenia výnimky uvedenej v článku 92 ods. 3 písm. c) Zmluvy neboli splnené podmienky vyjadrené
         rámcom Spoločenstva pre pomoc malým a stredným podnikom z 19. augusta 1992 (Ú. v. ES C 213, s. 2); rámec, ktorý po tom, ako
         určil vo svojom bode 2.2 zložky kategórie malé a stredné podniky, upresnil vo svojom bode 4.1 piatom odseku, že Komisia sa
         rozhodla schváliť pomoci investíciám maximálne do výšky 15 % hodnoty investície pre malé podniky a 7,5 % hodnoty investície
         pre ďalšie podniky tej istej kategórie,

      –        v článku 1 ods. 4 uložila španielskym orgánom povinnosť dbať najmä na to, aby bola pomoc poskytovaná v súlade s podmienkami
         stanovenými rámcom Spoločenstva pre pomoc malým a stredným podnikom.

      50      Zdá sa, že spoločnosť Demesa nemohla z rozhodnutia 93/337 vyvodiť záver, že daňový úver vo výške 45 % poskytnutý podniku danej
         veľkosti, ktorý mu umožňuje vynaložiť investície v hodnote aspoň 2,5 miliardy ESP, čo je vyžadované šiestym doplňujúcim ustanovením
         Norma Foral č. 22/1994, nemožno posúdiť ako pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy.

      51      Vzhľadom na obsah rozhodnutia 93/337 sa žalobkyňa teda nemohla domáhať možnosti, ktorá za iných okolností nemôže byť vylúčená
         (pozri rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 16) pre prijímateľa protiprávnej pomoci, t. j. možnosti dovolávať sa výnimočných
         okolností, o ktoré mohol oprávnene oprieť svoju dôveru v to, že táto pomoc je v súlade s právom.

      52      K tvrdeniam o nečinnosti Komisie táto správne uvádza, že pokiaľ jej režim pomoci nebol oznámený, je irelevantné hovoriť o nečinnosti.

      53      Z uvedeného vyplýva, že dôvod uvedený spoločnosťou Demesa založený na zásade ochrany legitímnej dôvery musí byť zamietnutý.

       O dôvode, ktorý uviedol Territorio Histórico de Álava, založenom jednak na nesprávnom posúdení sporného daňového opatrenia
            ako štátnej pomoci nezlučiteľnej so spoločným trhom a jednak na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozhodnutia v tomto bode
       Argumentácia účastníkov konania
      54      V konaní pred Súdom prvého stupňa Territorio Histórico de Álava uviedol, že Komisia porušila článok 92 Zmluvy, keď tvrdí,
         že daňový úver vo výške 45 % je štátnou pomocou nezlučiteľnou so spoločným trhom, zdôvodniac to tým, že Norma Foral č. 22/1994
         predstavovala osobitné opatrenie zvýhodňuje „určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru“. Ďalej tento účastník
         konania v prvostupňovom konaní tvrdil, že v každom prípade možný selektívny charakter tohto opatrenia bol odôvodnený charakterom
         a systémom daňovej sústavy.

      55      Territorio Histórico de Álava vytýka Súdu prvého stupňa, že v bodoch 148 až 170 napadnutého rozsudku odmietol toto tvrdenie,
         a takto sa dopustil právneho pochybenia pri uplatnení článku 92 Zmluvy.

      56      Vo svojom vyjadrení podanom 20. februára 2004 oznamuje, že trvá na svojom odvolacom dôvode týkajúcom sa zrušenia, ale v skoršom
         štádiu ako je posúdenie sporného daňového opatrenia ako štátnej pomoci. Uvádza, že počas konania na prvom stupni trval na
         tom, že daňový úver vo výške 45 % nespadá pod článok 92 Zmluvy v rozsahu, v akom je ako daňové opatrenie opodstatnené na účely
         dosiahnutia politicko-ekonomického cieľa. Súd prvého stupňa zastával názor, že to nebráni jeho hodnoteniu ako štátnej pomoci
         nezlučiteľnej so spoločným trhom. Tento záver je nesprávny, pretože sa k nemu dospelo v nevhodnom bode výkladového procesu.
         Súd prvého stupňa mal totiž pred tým, ako pristúpil k jeho posúdeniu ako štátnej pomoci, vziať do úvahy, že daňové opatrenie
         prijaté pred prijatím záverov Rady Ecofin z 1. decembra 1997 o daňovej politike [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 2, 1998, s. 1) a oznámenia Komisie z 10. decembra 1998 o uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci na opatrenia týkajúce
         sa priameho zdaňovania podnikov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 384, s. 3) bolo vyňaté z kontroly štátnej pomoci. Tam, kde bolo takéto opatrenie súčasťou priemyselnej politiky
         uskutočňovanej dotknutým členským štátom, malo byť od začiatku vylúčené z rozsahu pôsobnosti článku 92 Zmluvy.

      57      V tom istom vyjadrení Territorio Histórico de Álava dodáva, že takisto trvá aj na svojom odvolacom dôvode týkajúcom sa nedostatočného
         odôvodnenia napadnutého rozsudku vo vzťahu k predmetnej právnej otázke.

      58      Komisia zastáva názor, že odvolací dôvod v terajšom znení, týkajúci sa nesprávneho posúdenia sporného daňového opatrenia ako
         štátnej pomoci nezlučiteľnej so spoločným trhom, si bez ohľadu na zmenu formy, v akej je predložený, stále vyžaduje preskúmanie
         otázky povahy pomoci tohto opatrenia Súdnym dvorom. Právny rozbor článku 92 Zmluvy neobsahuje žiadne štádium, ktoré by predchádzalo
         vyjadreniu o posúdení predmetného opatrenia ako štátna pomoc, pričom daňová povaha opatrenia nie je dôležitá na určenie, či
         ide alebo nejde o štátnu pomoc. Okrem toho závery Rady Ecofin z 1. decembra 1997 o daňovej politike a kódex správania k nim
         pripojený nemohli zmeniť rozdelenie právomocí stanovené v Zmluve. Za týchto okolností Territorio Histórico de Álava tým, že
         napáda právomoc Komisie, trvá na spochybnení posúdenia sporného daňového opatrenia ako štátnej pomoci.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      59      Treba pripomenúť, že ak by sa účastníkovi konania umožnilo uviesť žalobný dôvod po prvýkrát v konaní pred Súdnym dvorom, ktorý
         neuviedol v konaní pred Súdom prvého stupňa, umožnilo by sa mu tým predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má obmedzené právomoci v konaní
         o odvolaní, spor so širším rozsahom, ako ten, ktorý prejednával a rozhodoval Súd prvého stupňa. V konaní o odvolaní je právomoc
         Súdneho dvora obmedzená na posúdenie zákonného rozhodovania o žalobných dôvodoch prejednávaných pred Súdom prvého stupňa (pozri
         predovšetkým rozsudky z 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P, Zb. s. I‑1981, bod 59; z 28. mája 1998, Deere/Commission,
         C‑7/95 P, Zb. s. I‑3111, bod 62 a z 10. apríla 2003, Hendrickx/Cedefop, C‑217/01 P, Zb. s. I‑3701, bod 37).

      60      V tejto veci Territorio Histórico de Álava pred Súdom prvého stupňa neuviedol, že:

      –        sporné daňové opatrenie je ako celok vylúčené z rozsahu pôsobnosti práva štátnej pomoci,
      –        článok 92 Zmluvy sa na predpisy daňového práva vzťahuje len od prijatia záverov Rady Ecofin z 1. decembra 1997 o daňovej politike
         a od prijatia oznámenia Komisie z 10. decembra 1998 o uplatňovaní pravidiel štátnej pomoci na opatrenia týkajúce sa priameho
         zdaňovania podnikov.

      61      V skutočnosti v rámci vyjadrenia sa k dôvodnosti vo vzťahu k charakteru a systému daňovej sústavy sporného daňového opatrenia
         Territorio Histórico de Álava odkázal na ciele hospodárskej politiky, ktoré sleduje toto opatrenie, t. j. v štádiu vyjadrenia
         sa o posúdení tohto opatrenia ako štátnej pomoci nezlučiteľnej so spoločným trhom v zmysle článku 92 Zmluvy.

      62      Súd prvého stupňa argumentáciu preskúmal v bodoch 167 a 168 napadnutého rozsudku.

      63      Tvrdenie predložené Súdnemu dvoru v rámci tohto odvolacieho konania, podľa ktorého v podstate malo byť predmetné daňové opatrenie
         od začiatku, v štádiu pred právnym odôvodnením, vylúčené z rozsahu pôsobnosti článku 92 Zmluvy a následne spod kontroly Komisie,
         je teda dôvodom predloženým po prvýkrát v odvolacom konaní.

      64      Tento nový odvolací dôvod je neprípustný, rovnako ako aj ten týkajúci sa nedostatočného odôvodnenia napadnutého rozsudku v uvedenej
         právnej otázke, keďže je nerozlučne spojený s prvým odvolacím dôvodom.

       O dôvodoch, ktoré uviedol Territorio Histórico de Álava, založených jednak na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil
            Súd prvého stupňa tým, že neuznal zneužitie právomoci, a jednak na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozsudku v tomto bode
       Argumentácia účastníkov konania
      65      Territorio Histórico de Álava tvrdí, že v konaní pred Súdom prvého stupňa uviedol, že Komisia použila postup štátnej pomoci,
         čo je oblasť, v rámci ktorej disponuje výlučnými a rozsiahlymi právomocami, s cieľom uskutočniť daňovú harmonizáciu. No v skutočnosti
         sa na takúto harmonizáciu vzťahuje postup uvedený v článku 101 Zmluvy ES (teraz článok 96 ES) a článok 102 Zmluvy ES (teraz
         článok 97 ES), z ktorého vyplýva právomoc Rade Európskej únie.

      66      Territorio Histórico de Álava vytýka Súdu prvého stupňa, že sa obmedzil na to, že:

      –        poukázal v bode 84 na rozsudok zo 6. marca 2002, Diputación Foral de Álava a i./Komisia (T‑92/00 a T‑103/00, Zb. s. II‑1385)
         o pomoci poskytnutej inému podniku, teda na judikatúru, podľa ktorej rozhodnutie je postihnuté vadou spočívajúcou v zneužití
         právomoci, len ak možno na základe objektívnych, relevantných a súhlasných indícií predpokladať, že bolo prijaté s výlučným,
         alebo prinajmenšom rozhodujúcim účelom dosiahnuť iné ciele ako tie, na ktoré sa odvolávalo,

      –        vyslovil, že faktická harmonizácia vykonaná prostredníctvom napadnutého rozhodnutia nebola preukázaná.
      67      Komisia tvrdí, že prednesený dôvod je zjavne neprípustný, keďže nebol uvedený v konaní pred Súdom prvého stupňa.

      68      Komisia ďalej zdôrazňuje, že v napadnutom rozsudku sa Súd prvého stupňa nevyslovil k otázke prípadného zneužitia právomoci.
         Súd prvého stupňa mal skúmať túto otázku v inom rozsudku, t. j. v už citovanom rozsudku Diputación Foral de Álava a i./Komisia,
         ktorý bol vyhlásený v ten istý deň ako napadnutý rozsudok.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      69      Je nutné konštatovať, že Territorio Histórico de Álava nepredložil Súdu prvého stupňa v rámci prvostupňového konania, z ktorého
         vychádza toto odvolanie, dôvod založený na zneužití právomoci.

      70      Z dôvodov uvedených v bode 59 tohto rozsudku musí byť skúmaný dôvod vyhlásený za neprípustný, keďže ide o nový dôvod, rovnako
         ako aj dôvod založený na nedostatočnom odôvodnení v tomto bode; druhý dôvod je neoddeliteľne spätý s prvým dôvodom.

      71      Z vyššie uvedeného vyplýva, že odvolania musia byť zamietnuté.

       O trovách
      72      Podľa článku 122 prvého pododseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj
         o trovách konania.

      73      Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 toho
         istého rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
         zmysle navrhnuté. Keďže odvolatelia nemali úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené rozhodnúť, že budú znášať vlastné trovy
         konania, a zaviazať ich na náhradu trov konania, ktoré vznikli Komisii, v súlade s jej návrhmi.

      74      Na základe článku 69 ods. 4 tretieho pododseku Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 uvedeného
         rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní, je opodstatnené rozhodnúť, že Comunidad Autónoma del País Vasco, ktorý vstúpil
         do konania na podporu návrhov Territorio Histórico de Álava vo veci C‑187/02 P, znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1)      Veci C‑183/02 P a C‑187/02 P sa spájajú na účely rozsudku.
      2)      Odvolania sa zamietajú.
      3)      Odvolatelia znášajú vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Komisii.
      4)      Comunidad Autónoma del País Vasco znáša vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 9. júna 1994. # X proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Prijímanie do zamestnania. # Vec T-94/92.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 3. marca 1994. # Eurico Italia Srl, Viazzo Srl a F & P SpA proti Ente Nazionale Risi. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Conciliatura di Vercelli a Pretura circondariale di Vercelli - Taliansko. # Spojené veci C-332/92, C-333/92, C-335/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 21. februára 2013.#L. N. proti Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Ankenævnet for Uddannelsesstøtten.#Občianstvo Únie – Voľný pohyb pracovníkov – Zásada rovnosti zaobchádzania – Článok 45 ods. 2 ZFEÚ – Nariadenie (EHS) č. 1612/68 – Článok 7 ods. 2 – Smernica 2004/38/ES – Článok 24 ods. 1 a 2 – Výnimka zo zásady rovnosti zaobchádzania vzhľadom na príspevok na výživu počas štúdia formou študentských štipendií alebo študentských pôžičiek – Občan Únie, ktorý študuje v hostiteľskom členskom štáte – Výkon zamestnania pred začatím štúdia a po ňom – Hlavný cieľ dotknutej osoby pri svojom vstupe do hostiteľského členského štátu – Vplyv na jeho kvalifikáciu ako pracovníka a na jeho nárok na študentské štipendium.#Vec C‑46/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-46/12,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte (Dánsko) z 24. januára 2012 a doručený Súdnemu dvoru 26. januára 2012, ktorý súvisí s konaním:
            L. N.
            proti
            Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte,
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader a C. G. Fernlund,
            generálny advokát: Y. Bot,
            tajomník: C. Strömholm, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. novembra 2012,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – dánska vláda, v zastúpení: V. Pasternak Jørgensen a C. Thorning, splnomocnení zástupcovia,
            – nórska vláda, v zastúpení: E. Leonhardsen, M. Emberland a B. Gabrielsen, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: D. Roussanov a C. Barslev, splnomocnení zástupcovia,
            – so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 ods. 1 písm. c) a článku 24 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú L. N. a Styrelsen for Videregående Uddannelser og Uddannelsesstøtte (riaditeľstvo pre vyššie vzdelanie a podporu vzdelávania, ďalej len „VUS“), vo veci odmietnutia tohto riaditeľstva poskytnúť L. N. príspevok na vzdelávanie.
            Právny rámec
            Právna úprava Únie
            Nariadenie č. 1612/68
            3. Podľa článku 7 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15):
            „1. S pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, sa na území iného členského štátu nesmie z dôvodu jeho štátnej príslušnosti zaobchádzať inak ako s vlastnými pracovníkmi, pokiaľ ide o podmienky zamestnania a pracovné podmienky, najmä odmeňovanie, prepustenie, a ak by sa stal nezamestnaným, opätovné začlenenie do práce alebo zamestnania.
            2. Takýto pracovník požíva rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci.
            …“
            Smernica 2004/38
            4. Podľa odôvodnení 1, 3, 10, 20 a 21 smernice 2004/38:
            „(1) Občianstvo v Únii udeľuje každému občanovi Únie základné a individuálne právo voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov s výhradou obmedzení a podmienok uvedených v zmluve a opatrení prijatých na tento účel.
            …
            (3) Občianstvo Únie by malo byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, keď uplatňujú svoje právo na voľný pohyb a pobyt. Je preto potrebné, aby sa kodifikovali a preskúmali existujúce nástroje spoločenstva, ktoré sa oddelene zaoberajú pracovníkmi, samostatne zárobkovo činnými osobami a tiež študentmi a inými neaktívnymi osobami, aby sa zjednodušilo a posilnilo právo všetkých občanov Únie na voľný pohyb a pobyt.
            …
            (10) Osoby uplatňujúce svoje právo pobytu by sa však nemali stať neprimeranou záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas počiatočného obdobia pobytu. Preto by sa právo pobytu pre občanov Únie a ich rodinných príslušníkov počas obdobia presahujúceho tri mesiace malo podriadiť podmienkam.
            …
            (20) V súlade so zákazom diskriminácie z dôvodov štátnej príslušnosti by všetci občania Únie a ich rodinní príslušníci s pobytom v členskom štáte mali na základe tejto smernice využívať v tomto členskom štáte rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje zmluva, s výhradou špecifických ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a sekundárnom práve.
            (21) Malo by sa však ponechať na hostiteľský členský štát, aby rozhodol, či udelí sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu alebo počas dlhšieho obdobia v prípade uchádzačov o zamestnanie občanom Únie iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby alebo osoby, ktoré si zachovali tento štatút, alebo ich rodinní príslušníci, alebo udelí takýmto osobám pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia vrátane odborného vzdelávania pred nadobudnutím ich práva trvalého pobytu.“
            5. Článok 3 ods. 1 smernice 2004/38 stanovuje, že sa táto smernica uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého sú štátnymi príslušníkmi.
            6. Článok 7 ods. 1 a 3 smernice 2004/38 znie takto:
            „1. Všetci občania Únie majú právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace, ak:
            a) sú pracovníci alebo samostatne zárobkovo činné osoby v hostiteľskom členskom štáte; alebo
            b) majú dostatočné zdroje pre samých seba a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia ich pobytu, a ak majú komplexné krytie nemocenského poistenia v hostiteľskom členskom štáte; alebo
            c) – sú zapísaní na súkromnej alebo verejnej inštitúcii, akreditovanej alebo financovanej hostiteľským členským štátom na základe jeho legislatívy alebo administratívneho postupu, s hlavným cieľom absolvovať študijný kurz, vrátane odborného vzdelávania; a
            – majú komplexné krytie nemocenského poistenia v hostiteľskom členskom štáte a predložili príslušnému vnútroštátnemu úradu dôkaz prostredníctvom vyhlásenia alebo iným rovnocenným prostriedkom, podľa ich rozhodnutia, že majú dostatočné zdroje pre seba a svojich rodinných príslušníkov, aby sa nestali záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského členského štátu počas obdobia ich pobytu…
            …
            3. Na účely odseku 1a) občan Únie, ktorý už nie je pracovníkom ani samostatne zárobkovo činnou osobou, si zachová štatút pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby za nasledujúcich okolností:
            …
            d) daná osoba nastúpila na odborné vzdelávanie. Pokiaľ nie je nedobrovoľne nezamestnaná, zachovanie štatútu pracovníka je podmienené vzdelávaním, ktoré súvisí s predchádzajúcim zamestnaním.“
            7. Článok 24 smernice 2004/38 nazvaný „Rovnaké zaobchádzanie“ znie:
            „1. S výhradou takých osobitných ustanovení, ako sú výslovne uvedené v zmluve a v sekundárnom práve, všetci občania Únie, ktorí sa na základe tejto smernice zdržiavajú na území hostiteľského členského štátu, využívajú rovnaké zaobchádzanie ako so štátnymi príslušníkmi tohto členského štátu v rámci pôsobnosti zmluvy. Výhoda tohto práva sa rozširuje na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a ktorí majú právo pobytu alebo právo trvalého pobytu.
            2. Ako výnimka z odseku 1 hostiteľský členský štát nie je povinný udeliť nárok na sociálnu pomoc počas prvých troch mesiacov pobytu ani prípadne počas dlhšieho obdobia stanoveného v článku 14 ods. 4 písm. b), ani nie je povinný pred nadobudnutím práva trvalého pobytu udeliť pomoc vo forme príspevku na výživu počas štúdia, vrátane odborného vzdelávania, pozostávajúcu zo študentských štipendií alebo študentských pôžičiek osobám iným, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút a ich rodinní príslušníci.“
            Dánska právna úprava
            8. § 2a ods. 2 a 4 konsolidovaného zákona č. 661 z 29. júna 2009 o štátnych príspevkoch na vzdelávanie ( Folketingstidende  2005/2006 L 95, príloha A, s. 2854) znie:
            „…
            2. Osobám, ktoré študujú a ktoré sú občanmi Únie alebo štátov Európskeho hospodárskeho priestoru [EHP], a ich rodinným príslušníkom možno poskytnúť štátny príspevok na vzdelávanie v Dánsku a v zahraničí na základe podmienok stanovených podľa práva [Únie] a Dohody o EHP. Občania Únie a štátov EHP, ktorí nie sú pracovníkmi alebo samostatne zárobkovo činnými osobami v Dánsku, a ich rodinní príslušníci majú nárok na príspevok na vzdelávanie len v prípade, ak sa v Dánsku zdržiavali nepretržite päť rokov…
            …
            4. Minister školstva môže prijať osobitné predpisy, ktorými sa upraví právo zahraničných štátnych príslušníkov na príspevok na vzdelávanie v Dánsku alebo v zahraničí.“
            9. § 2a ods. 2 konsolidovaného zákona č. 661 sa vykonáva § 67 vyhlášky č. 455 z 8. júna 2009 o štátnych príspevkoch na vzdelávanie (Bekendtgørelse nr 455 af 8. juni 2009 om statens uddannelsesstøtte). Tento § 67 znie:
            „Občanovi [Únie], ktorý je v Dánsku pracovníkom alebo samostatne zárobkovo činnou osobou podľa práva Únie, možno poskytnúť príspevok na vzdelávanie v Dánsku alebo v zahraničí za rovnakých podmienok ako dánskemu štátnemu príslušníkovi. Za ‚pracovníka‘ alebo ‚samostatne zárobkovo činnú osobu‘ sa podľa práva [Únie] takisto považuje občan Únie, ktorý už bol zamestnaný alebo bol samostatne zárobkovo činnou osobou v Dánsku, pričom medzi jeho vzdelaním a predchádzajúcou prácou v Dánsku existuje vecná a časová súvislosť, ako aj nedobrovoľne nezamestnaná osoba, ktorá sa zo zdravotných dôvodov alebo na základe štrukturálnych zmien na trhu práce potrebuje rekvalifikovať na účely zamestnania sa v odbore, ktorý vecne a časovo nesúvisí s jej predchádzajúcou prácou v Dánsku.“
            10. Podľa § 3 vyhlášky č. 474 z 12. mája 2011 o pobyte cudzincov na území Dánska, na ktorých sa vzťahujú právne predpisy Európskej únie [Bekendtgørelse nr 474 af 12. maj 2011 om ophold i Danmark for udlændinge, der er omfattet af Den Europæiske Unions regler (EU-opholdsbekendtgørelsen)]:
            „1. Občan Únie, ktorý je v Dánsku pracovníkom alebo samostatne zárobkovo činnou osobou, vrátane poskytovateľa služieb, má právo na pobyt počas obdobia dlhšieho než tri mesiace v súlade s § 2 ods. 1 zákona o cudzincoch.
            2. Občan Únie, na ktorého sa pôvodne vzťahoval odsek 1, ale ktorý už nie je zárobkovo činný, si zachová štatút pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby,
            (1) ak je dočasne práceneschopný v dôsledku choroby alebo úrazu;
            (2) ak je riadne zaregistrovaný ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo bol zamestnaný viac ako jeden rok, a zaevidoval sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce;
            (3) ak je riadne zaregistrovaný ako nedobrovoľne nezamestnaná osoba po tom, čo sa mu ukončila pracovná zmluva na dobu určitú kratšiu ako jeden rok, a zaevidoval sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce;
            (4) ak je občan Únie, ktorý počas prvých dvanástich mesiacov nedobrovoľne stratí zamestnanie alebo prestane byť samostatne zárobkovo činnou osobou, riadne zaregistrovaný a zaevidoval sa ako uchádzač o zamestnanie na príslušnom úrade práce alebo
            (5) ak občan Únie nastúpi na odborné vzdelávanie súvisiace s jeho predchádzajúcim zamestnaním alebo, pokiaľ sa nachádza v situácii, že je nedobrovoľne nezamestnaný, ak nastúpi na akékoľvek odborné vzdelávanie.
            3. Občan Únie, na ktorého sa vzťahuje § 2 body 3 alebo 4, si štatút pracovníka alebo samostatne zárobkovo činnej osoby zachová šesť mesiacov.
            4. Občan Únie, ktorý vstúpil na územie Dánska, aby si hľadal zamestnanie, má právo na pobyt ako uchádzač o zamestnanie najviac šesť mesiacov od vstupu na toto územie. Po uplynutí tejto doby má táto osoba právo na pobyt ako uchádzač o zamestnanie, ak predloží dôkaz, že si sústavne hľadá zamestnanie a že má skutočne šancu zamestnať sa.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
            11. L. N. ako občan Únie, ktorého štátna príslušnosť sa v rozhodnutí vnútroštátneho súdu neuvádza, vstúpil 6. júna 2009 na územie Dánska.
            12. Dňa 10. júna 2009 bolo L. N. ponúknuté pracovné miesto na plný úväzok v medzinárodnej veľkoobchodnej spoločnosti.
            13. Regionálny orgán verejnej správy mu 29. júna 2009 vydal potvrdenie o registrácii ako pracovníkovi podľa článku 3 vyhlášky č. 474.
            14. Zo spisu vyplýva, že L. N. si podal prihlášku na Copenhagen Business School (ďalej len „CBS“) pred 15. marcom 2009, kedy končila lehota na podanie prihlášky, a teda pred vstupom na dánske územie.
            15. Dňa 10. augusta 2009 podal L. N. žiadosť o príspevok na vzdelávanie od septembra 2009.
            16. Dňa 10. septembra 2009 L. N. začal svoje štúdium na CBS. L. N. preto podal výpoveď zo svojho zamestnania vo veľkoobchodnej spoločnosti, vykonával však potom iné zamestnanie na čiastočný pracovný úväzok.
            17. Dňa 27. októbra 2009 VUS oznámilo L. N., že zamietlo jeho žiadosť o príspevok na vzdelávanie.
            18. Dňa 30. októbra 2009 L. N. podal proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte, pričom odkázal na svoj štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ a na svoje právo na príspevok na vzdelávanie.
            19. Dňa 7. decembra 2009 VUS požiadalo regionálny orgán verejnej správy o poskytnutie informácii, či L. N. spĺňa podmienky vyžadované na to, aby sa považoval za pracovníka v zmysle článku 45 ZFEÚ. Tento orgán verejnej správy v liste z 11. decembra 2009 najskôr uviedol, že L. N. treba považovať za „pracovníka“ v období od 29. júna 2009 do 10. septembra 2009. Neskôr listom z 12. apríla 2010 zmenil právny základ pre pobyt L. N., ktorého štatút pracovníka upravil na štatút študenta z dôvodu, že dotknutá osoba vstúpila na územie Dánska s hlavným cieľom absolvovať tam odborné vzdelávanie.
            20. Listom z 28. septembra 2010 VUS postúpilo vec vnútroštátnemu súdu. V tomto liste uviedla, že na účely posúdenia veci so zreteľom na dôkazy treba zohľadniť skutočnosť, že L. N vstúpil na územie Dánska s hlavným cieľom absolvovať tam odborné vzdelávanie, keďže sa pred svojím príchodom do tohto členského štátu prihlásil na CBS a krátko na to začal svoje štúdium. V dôsledku toho nemôže L. N. podľa názoru VUS spĺňať podmienky vyžadované na to, aby sa považoval za pracovníka.
            21. Vnútroštátny súd sa 31. augusta 2011 obrátil na VUS so žiadosťou o preskúmanie, či sa na L. N. vzťahuje pojem „pracovník“ v zmysle práva Únie. Uvedený súd v rovnakom čase požiadal VUS, aby sa obrátilo na regionálny orgán verejnej správy na spresnenie rovnakých okolností. VUS uviedlo, že podľa jeho názoru neexistuje žiadny dôvod na spochybnenie skoršieho rozhodnutia regionálneho orgánu verejnej správy týkajúceho sa právneho základu pre pobyt L. N.
            22. Vnútroštátny súd sa domnieva, že článok 7 ods. 1 písm. c) a článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 sa majú vykladať v tom zmysle, že osoba považovaná za študenta nemá právo na študentské štipendium, ak ju možno považovať aj za „pracovníka“. Pripisuje význam skutočnosti, že článok 7 ods. 1 písm. c) tejto smernice definuje študenta ako osobu zapísanú na súkromnej alebo verejnej inštitúcii „s hlavným cieľom absolvovať študijný kurz“.
            23. Za týchto okolností Ankenævnet for Statens Uddannelsesstøtte rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Má sa článok 7 ods. 1 písm. c) smernice 2004/38…, v spojení s článkom 24 ods. 2 uvedenej smernice vykladať v tom zmysle, že členský štát (hostiteľský členský štát) môže pri posudzovaní otázky, či má byť osoba považovaná za pracovníka, ktorý má nárok na príspevok na vzdelávanie, zohľadniť skutočnosť, že táto osoba vstúpila na územie hostiteľského členského štátu s hlavným cieľom absolvovať tam študijný kurz, v dôsledku čoho hostiteľský členský štát nie je povinný poskytnúť jej príspevok na vzdelávanie podľa uvedeného článku 24 ods. 2?“
            O prejudiciálnej otázke
            24. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 7 ods. 1 písm. c) a článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 majú vykladať v tom zmysle, že občanovi Únie, ktorý študuje v hostiteľskom členskom štáte a súčasne vykonáva zamestnanie, možno odmietnuť poskytnúť príspevok na výživu počas štúdia prináležiaceho štátnym príslušníkom tohto členského štátu, keďže na územie uvedeného štátu vstúpil s hlavným zámerom absolvovať tam vzdelávanie.
            25. Na úvod treba pripomenúť, že článok 20 ods. 1 ZFEÚ priznáva každej osobe, ktorá je občanom jedného z členských štátov, štatút občana Únie.
            26. Tento štatút požívajú tak študenti pochádzajúci z iných členských štátov než z hostiteľského členského štátu a v hostiteľskom členskom štáte študujú, ako aj štátni príslušníci, ktorí majú štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, pokiaľ sú štátnymi príslušníkmi členského štátu.
            27. Súdny dvor už niekoľkokrát rozhodol, že štatút občana Únie má byť základným štatútom štátnych príslušníkov členských štátov, ktorý tým z nich, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, umožňuje, aby sa s nimi v oblasti vecnej pôsobnosti ZFEÚ bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť a bez toho, aby boli dotknuté výnimky výslovne stanovené v tejto súvislosti, z právneho hľadiska zaobchádzalo rovnako (rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C-184/99, Zb. s. I-6193, bod 31, a z 11. júla 2002, D’Hoop, C-224/98, Zb. s. I-6191, bod 28).
            28. Každý občan Únie sa môže odvolávať na zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti zakotvený v článku 18 ZFEÚ, spresnený v iných ustanoveniach Zmluvy a v článku 24 smernice 2004/38, v každej situácii, ktorá patrí do oblasti vecnej pôsobnosti práva Únie. Tieto situácie okrem iných zahŕňajú vykonávanie základných slobôd zaručených predovšetkým článkom 45 ZFEÚ a vykonávanie práva slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov stanoveného v článku 21 ZFEÚ (pozri najmä rozsudky z 12. mája 1998, Martínez Sala, C-85/96, Zb. s. I-2691, bod 63; Grzelczyk, už citovaný, body 32 a 33; z 15. marca 2005, Bidar, C-209/03, Zb. s. I-2119, body 32 a 33, ako aj zo 4. októbra 2012, Komisia/Rakúsko, C-75/11, bod 39).
            29. Nijaké ustanovenie Zmluvy neumožňuje dospieť k záveru, že študenti, ktorí sú občanmi Únie, sú v prípade premiestnenia sa do iného členského štátu na účely štúdia zbavení práv, ktoré Zmluva priznáva občanom Únie, vrátane práv priznaných týmto občanom, keď vykonávajú zamestnanie v hostiteľskom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky Grzelczyk, už citovaný, bod 35, a Bidar, už citovaný, bod 34).
            30. Z toho vyplýva, že občan Únie, ktorý študuje v hostiteľskom členskom štáte alebo v ňom vykonáva zamestnanie a požíva štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, sa môže odvolávať na právo zakotvené v článkoch 18 ZFEÚ, 21 ZFEÚ a/alebo 45 ZFEÚ, a to voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia hostiteľského členského štátu bez priamej alebo nepriamej diskriminácie na základe štátnej príslušnosti.
            31. Tak dánska, ako aj nórska vláda však tvrdia, že ustanovenia článku 7 ods. 1 písm. c) smernice 2004/38 v spojení s článkom 24 ods. 2 uvedenej smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že občana Únie, ktorý je študentom denného štúdia v hostiteľskom členskom štáte a na územie tohto členského štátu vstúpil na tento účel, možno vylúčiť z poskytnutia príspevku na výživu počas štúdia v prvých piatich rokoch napriek tomu, že popri štúdiu je zamestnaný na čiastočný pracovný úväzok.
            32. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 stanovuje, že členský štát nie je povinný pred nadobudnutím práva na trvalý pobyt poskytnúť príspevok na výživu počas štúdia, vrátane príspevku na odborné vzdelávanie formou študentských štipendií alebo pôžičiek, iným osobám, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú takýto štatút, alebo ich rodinní príslušníci.
            33. Pokiaľ ide o výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania stanovenú v článku 18 ZFEÚ, pričom článok 24 ods. 1 smernice 2004/38 je iba jej špecifickým vyjadrením, treba odsek 2 tohto článku 24 podľa judikatúry Súdneho dvora vykladať striktne a v súlade s ustanoveniami Zmluvy, vrátane tých ustanovení, ktoré sa týkajú občianstva Únie a voľného pohybu pracovníkov (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júna 2009, Vatsouras a Kouptantze, C-22/08 a C-23/08, Zb. s. I-4585, bod 44, ako aj Komisia/Rakúsko, už citovaný, body 54 a 56).
            34. Podľa informácií, ktoré má Súdny dvor, pomoc, o ktorú žiada L. N. predstavuje príspevok na výživu formou štipendia. Táto pomoc môže teda patriť do výnimky zo zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej v článku 24 ods. 2 smernice 2004/38.
            35. Ako však jednoznačne vyplýva zo znenia tohto posledného uvedeného ustanovenia, nemožno takúto výnimku namietať voči osobám, ktoré získali právo na trvalý pobyt, ani voči „pracovníkom, samostatne zárobkovo činným osobám, osobám, ktoré si zachovávajú takýto štatút, a ich rodinným príslušníkom“.
            36. Napriek tomu, že je pravda, že článok 7 ods. 1 písm. c) smernice 2004/38 stanovuje, že občan Únie má právo pobytu na území iného členského štátu počas obdobia dlhšieho ako tri mesiace, ak je zapísaný na „súkromnej alebo verejnej inštitúcii“ v zmysle tohto ustanovenia „s hlavným cieľom absolvovať študijný kurz“, z tohto posledného uvedeného spresnenia však nevyplýva, že občan Únie, ktorý spĺňa tieto podmienky je na základe tejto skutočnosti automaticky zbavený štatútu „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ.
            37. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a z vyjadrení predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že L. N. vykonával zamestnanie na plný pracovný úväzok od svojho príchodu na územie hostiteľského členského štátu a že po začatí štúdia vykonával zamestnanie na čiastočný pracovný úväzok.
            38. Zo spisu tiež vyplýva, že poskytnutie príspevku na výživu počas štúdia bolo odmietnuté z dôvodu, že na územie tohto členského štátu vstúpil s hlavným úmyslom absolvovať tam vzdelávanie, takže cieľ jeho pobytu v Dánsku je podľa príslušných vnútroštátnych orgánov spôsobilý zbaviť ho štatútu „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ.
            39. Treba však pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pojem „pracovník“ v zmysle článku 45 ZFEÚ má autonómny význam vlastný právu Únie a nesmie sa vykladať reštriktívne (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 3. júla 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Zb. s. 2121, bod 16; z 21. júna 1988, Brown, 197/86, Zb. s. 3205, bod 21; z 26. februára 1992, Bernini, C-3/90, Zb. s. I-1071, bod 14, a zo 6. novembra 2003, Ninni-Orasche, C-413/01, Zb. s. I-13187, bod 23).
            40. Okrem toho tento pojem treba definovať podľa objektívnych kritérií, ktoré charakterizujú pracovnoprávny vzťah so zreteľom na práva a povinnosti dotknutých osôb. Základným charakteristickým znakom pracovnoprávneho vzťahu je okolnosť, že určitá osoba vykonáva po určitú dobu v prospech inej osoby a pod jej vedením činnosti, za ktoré poberá odmenu (pozri rozsudky Lawrie-Blum, už citovaný, bod 17; Ninni-Orasche, už citovaný, bod 24, ako aj Vatsouras a Kouptantze, už citovaný, bod 26).
            41. Znížená výška tejto odmeny, pôvod prostriedkov na túto odmenu, vyššia či nižšia produktivita dotknutej osoby alebo skutočnosť, že dotknutá osoba odpracuje iba nižší počet pracovných hodín za týždeň, nevylučujú, aby sa táto osoba považovala za „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky Lawrie-Blum, už citovaný, bod 21; z 31. mája 1989, Bettray, 344/87, Zb. s. 1621, bod 15, a Bernini, už citovaný, bod 16).
            42. Na získanie štatútu „pracovníka“ sa vyžaduje, aby dotknutá osoba vykonávala skutočné a účinné činnosti, s výnimkou tých činností ktoré sú natoľko obmedzené, že sa považujú za čisto okrajové a vedľajšie (pozri najmä rozsudky z 23. marca 1982, Levin, 53/81, Zb. s. 1035, bod 17, ako aj Vatsouras a Kouptantze, už citovaný, bod 26 a citovanú judikatúru).
            43. Pri skúmaní tejto podmienky musí vnútroštátny súd vychádzať z objektívnych kritérií a celkovo zhodnotiť všetky okolnosti prípadu, ktoré sa týkajú tak povahy posudzovaných činností, ako aj povahy predmetného pracovnoprávneho vzťahu (rozsudok Ninni-Orasche, už citovaný, bod 27).
            44. Analýza všetkých skutočností, ktoré charakterizujú pracovný pomer na účely preskúmania, či zamestnanie, ktoré vykonával L. N. pred začatím svojho štúdia a po ňom bolo skutočné a účinné, a teda, či mal štatút pracovníka, patrí do právomoci vnútroštátneho súdu. Iba vnútroštátny súd je priamo oboznámený so skutkovými okolnosťami vo veci samej a so skutočnosťami charakterizujúcimi pracovné pomery žalobcu vo veci samej, a v dôsledku toho môže najlepšie vykonať potrebné overovania.
            45. Vzhľadom na to, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu neobsahuje žiadnu informáciu, ktorá by mohla viesť k pochybnostiam o tom, či pracovné pomery medzi L. N. a jeho zamestnávateľmi vykazovali charakteristické znaky pracovného pomeru uvedené v bode 40 tohto rozsudku, prislúcha predovšetkým vnútroštátnemu súdu overiť, či zamestnania žalobcu vo veci samej nie sú obmedzené v takom rozsahu, že by sa mohli považovať za čisto okrajové a vedľajšie.
            46. Pokiaľ ide o tvrdenie dánskej a nórskej vlády, podľa ktorého zámer žalobcu vo veci samej pri vstupe na dánske územie, a to absolvovať tam študijný kurz, ho zbavuje štatútu „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, stačí pripomenúť, že na posúdenie, či na základe určitého zamestnania možno priznať štatút pracovníka v zmysle tohto ustanovenia, nie sú skutočnosti týkajúce sa správania dotknutej osoby pred obdobím a po období, v ktorom bol zamestnaný, relevantné na preukázanie štatútu pracovníka v zmysle tohto ustanovenia. Takéto skutočnosti totiž nemajú žiadnu súvislosť s objektívnymi kritériami uvedenými v judikatúre pripomenutej v bode 40 tohto rozsudku (rozsudok Ninni-Orasche, už citovaný, bod 28).
            47. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že definícia pojmu „pracovník“ v zmysle článku 45 ZFEÚ vyjadruje požiadavku vlastnú samotnej zásade voľného pohybu pracovníkov, že výhod, ktoré právo Únie priznáva na základe tejto slobody, sa môžu dovolávať iba osoby, ktoré zamestnanie skutočne vykonávajú alebo majú vážny záujem o jeho vykonávanie. Neznamená to však, že by požívanie tejto slobody mohlo podliehať cieľom, ktoré sleduje štátny príslušník členského štátu žiadajúci o vstup a o pobyt na území hostiteľského členského štátu, pokiaľ vykonáva alebo chce vykonávať skutočné a účinné zamestnanie. Akonáhle sa táto podmienka splní, zámery, ktoré mohli viesť pracovníka k tomu, aby si v dotknutom členskom štáte hľadal prácu, nie sú relevantné a nesmie sa na ne prihliadať (pozri v tomto zmysle rozsudky Levin, už citovaný, body 21 a 22, ako aj z 23. septembra 2003, Akrich, C-109/01, Zb. s. I-9607, bod 55).
            48. V prípade, že by vnútroštátny súd rozhodol, že L. N. treba považovať za „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, treba konštatovať, že odmietnutie poskytnúť občanovi Únie príspevok na výživu počas štúdia porušuje právo na rovnosť zaobchádzania, ktoré požíva tento občan so štatútom pracovníka.
            49. Občan Únie využívajúci právo na voľný pohyb pracovníkov, ktoré mu zaručuje článok 45 ZFEÚ, má totiž v hostiteľskom v členskom štáte podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 rovnaké sociálne výhody ako vnútroštátni pracovníci.
            50. Súdny dvor už rozhodol, že príspevok na výživu počas štúdia predstavuje sociálnu výhodu v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68 (pozri rozsudky z 21. júna 1988, Lair, 39/86, Zb. s. 3161, body 23 a 24, ako aj Bernini, už citovaný, bod 23).
            51. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že článok 7 ods. 1 písm. c) a článok 24 ods. 2 smernice 2004/38 sa majú vykladať v tom zmysle, že občanovi Únie, ktorý študuje v hostiteľskom členskom štáte a súčasne v ňom vykonáva skutočné a účinné zamestnanie, na základe ktorého mu možno priznať štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, nemožno odmietnuť poskytnúť príspevok na výživu počas štúdia priznávaný štátnym príslušníkom tohto členského štátu. Vnútroštátnemu súdu prislúcha vykonať overenie skutkového stavu potrebné na posúdenie, či vykonávanie zamestnaní žalobcu vo veci samej postačuje na to, aby sa mu priznal tento štatút. Okolnosť, že dotknutá osoba vstúpila na územie hostiteľského členského štátu s hlavným zámerom v tomto štáte absolvovať študijný kurz, nie je relevantná na určenie, či má táto osoba štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, a teda na to, či má uvedená osoba nárok na takýto príspevok za rovnakých podmienok ako štátny príslušník hostiteľského členského štátu podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68.
            O trovách
            52. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            Článok 7 ods. 1 písm. c) a článok 24 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS sa majú vykladať v tom zmysle, že občanovi Únie, ktorý študuje v hostiteľskom členskom štáte a súčasne v ňom vykonáva skutočné a účinné zamestnanie, na základe ktorého mu možno priznať štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, nemožno odmietnuť poskytnúť príspevok na výživu počas štúdia priznávaný štátnym príslušníkom tohto členského štátu. Vnútroštátnemu súdu prislúcha vykonať overenie skutkového stavu potrebné na posúdenie, či výkon zamestnaní žalobcu vo veci samej postačuje na to, aby sa mu priznal tento štatút. Okolnosť, že dotknutá osoba vstúpila na územie hostiteľského členského štátu s hlavným zámerom v tomto štáte absolvovať študijný kurz, nie je relevantná na určenie, či má táto osoba štatút „pracovníka“ v zmysle článku 45 ZFEÚ, a teda na to, či má uvedená osoba nárok na takýto príspevok za rovnakých podmienok ako štátny príslušník hostiteľského členského štátu podľa článku 7 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. októbra 1999. # Atlanta AG a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev a Rade Európskej únie. # Odvolanie - Žaloba o náhradu škody - Spoločná organizácia trhov. # Vec C-104/97 P.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 29. júna 1993. # Asia Motor France SA, Jean-Michel Cesbron, Monin Automobiles SA, Europe Auto Service SA a SOMACO SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-7/92.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 19. mája 2010. # Ravensburger AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Obrazová ochranná známka Spoločenstva EDUCA Memory game - Skoršie národné a medzinárodné slovné ochranné známky MEMORY - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia podobnosti označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 a články 74 a 75 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 a články 76 a 77 nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-243/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 19. mája 2010 – Ravensburger/ÚHVT – Educa Borras (EDUCA Memory game)
      (vec T‑243/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Obrazová ochranná známka Spoločenstva EDUCA Memory game – Skoršia národná a medzinárodná slovná ochranná známka MEMORY – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia podobnosti označení – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 8 ods. 5 a články 74 a 75 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b), článok
         8 ods. 5 a články 76 a 77 nariadenia (ES) č. 207/2009]“

      Ochranná známka Spoločenstva – Vzdanie sa, výmaz a neplatnosť – Relatívne dôvody neplatnosti – Zápis v rozpore s článkom 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri
         body 24, 42)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 8. apríla 2008 (vec R 597/2007‑2) týkajúcemu sa konania
                  o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťami Ravensburger AG a Educa Borras, SA

            Údaje týkajúce sa veci

               Zapísaná ochranná známka Spoločenstva, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti:

               obrazová ochranná známka EDUCA Memory game pre tovary v triede 28 – prihláška ochrannej známky Spoločenstva č. 495036

               Majiteľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Educa Borras, SA

               Účastník, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti:

               Ravensburger AG

               Práva z ochrannej známky účastníka, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti:

               medzinárodná slovná ochranná známka MEMORY zapísaná pod č. 393512; slovná ochranná známka Beneluxu MEMORY zapísaná pod č. 38328;
                  nemecká slovná ochranná známka MEMORY zapísaná pod č. 964625

               Rozhodnutie výmazového oddelenia:

               neplatnosť dotknutej ochrannej známky Spoločenstva

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie rozhodnutia výmazového oddelenia

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Ravensburger AG je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. decembra 1989. # Augustin Oyowe a Amadou Traore proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec C-100/88.