title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. apríla 2007.#Elaine Farrell proti Alan Whitty, Minister for the Environment, Ireland, Attorney General a Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court - Írsko.#Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom - Smernice 72/166/EHS, 84/5/EHS a 90/232/EHS - Škody spôsobené cestujúcim vo vozidle - Časť vozidla neprispôsobená na prevoz sediacich cestujúcich.#Vec C-356/05.

text:
      Vec C‑356/05
      Elaine Farrell
      proti
      Alan Whitty a i.
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court (Írsko)]
      „Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel – Smernice 72/166/EHS, 84/5/EHS a 90/232/EHS – Škody spôsobené cestujúcim vo vozidle – Časť vozidla neprispôsobená na prevoz sediacich cestujúcich“
      Návrhy prednesené 5. októbra 2006 – generálna advokátka C. Stix-Hackl
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. apríla 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Aproximácia právnych predpisov – Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel – Smernica 90/232
      (Smernica Rady 90/232, článok 1)
      2.     Aproximácia právnych predpisov – Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel – Smernice 72/166,
            84/5 a 90/232
      (Smernice Rady 72/166, 84/5 a 90/232, článok 1)
      3.     Akty inštitúcií – Smernice – Priamy účinok
      (Článok 249 tretí odsek ES; smernica Rady 90/232, článok 1)
      1.     Článok 1 tretej smernice 90/232 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za
         škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej
         povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom nekryje zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú osobám cestujúcim
         v časti motorového vozidla, ktorá nebola projektovaná, ani konštruovaná so sedadlami pre cestujúcich.

      Vzhľadom na to, že na jednej strane možnosť výnimky z povinnosti ochrany obetí nehôd je definovaná a vymedzená právom Spoločenstva
         a že na druhej strane si dosiahnutie cieľov právnej úpravy Spoločenstva vyžaduje jednotný prístup v poistnom krytí cestujúcich
         na úrovni Spoločenstva, členské štáty nie sú oprávnené zaviesť dodatočné obmedzenia povinného poistenia vo vzťahu k cestujúcim.

      (pozri body 29, 36, bod 1 výroku)
      2.     Cieľom smerníc 72/166, 84/5 a 90/232 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti
         za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel nie je harmonizácia režimov zodpovednosti za škodu v členských štátoch a podľa
         súčasného práva Spoločenstva členské štáty môžu voľne upraviť režim zodpovednosti za škodu, uplatniteľný na poistné prípady
         vyplývajúce z prevádzky motorových vozidiel. Členské štáty sú však povinné zabezpečiť, aby zodpovednosť za škodu uplatniteľná
         podľa ich vnútroštátneho práva bola krytá poistením v súlade s ustanoveniami troch vyššie uvedených smerníc.

      Členské štáty musia okrem toho vykonávať svoje právomoci v tejto oblasti v súlade s právom Spoločenstva a najmä s článkom
         1 tretej smernice a vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú odškodnenie poistných udalostí vyplývajúcich z premávky vozidiel,
         nemôžu zbavovať tento článok jeho potrebného účinku.

      V dôsledku toho nemôže vnútroštátna právna úprava definovaná na všeobecných a abstraktných kritériách odmietať alebo neprimerane
         obmedzovať odškodnenie cestujúceho z jediného dôvodu jeho spoluúčasti na vzniku škody. Rozsah odškodnenia môže byť obmedzený
         iba vo výnimočných prípadoch, na základe individuálneho posúdenia a za rešpektovania práva Spoločenstva.

      (pozri body 33 – 35)
      3.     Článok 1 tretej smernice 90/232 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za
         škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel spĺňa všetky podmienky požadované pre vyvolanie priameho účinku a v dôsledku
         toho priznáva práva, ktorých sa jednotlivci môžu dovolávať priamo pred vnútroštátnymi súdmi. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha
         overiť, či sa tohto ustanovenia možno dovolávať voči subjektu, akým je Motor Insurers Bureau of Ireland.

      Smernice sa totiž nemožno dovolávať voči jednotlivcom, ale možno sa jej dovolávať proti štátu, bez ohľadu na postavenie, v akom
         štát vystupuje, či ako zamestnávateľ, alebo ako verejný orgán. Medzi subjekty, voči ktorým sa možno dovolať ustanovení smernice,
         ktoré môžu mať priame účinky, patrí orgán, ktorý bol bez ohľadu na svoju právnu formu v zmysle aktu verejnej moci poverený
         plniť pod kontrolou tejto moci službu vo verejnom záujme a ktorý na tento účel disponuje väčšími právomocami v porovnaní s pravidlami
         uplatniteľnými vo vzťahoch medzi jednotlivcami.

      (pozri body 40, 44, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 19. apríla 2007 (*)

      „Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel – Smernice 72/166/EHS, 84/5/EHS a 90/232/EHS – Škody spôsobené cestujúcim vo vozidle – Časť vozidla neprispôsobená na prevoz sediacich cestujúcich“
      Vo veci C‑356/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court (Írsko) z 30. júla
         2004 a doručený Súdnemu dvoru 23. septembra 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Elaine Farrell
      proti
      Alan Whitty,
      Minister for the Environment,
      Írsku,
      Attorney General
      a
      Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI),
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia E. Juhász (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, K. Schiemann a E. Levits,
      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: J. Swedenborg, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. septembra 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Elaine Farrell, v zastúpení: E. McCullough, SC, C. McCarthy, BL a C. Murphy, barrister, poverený: M. O’Shea, solicitor,
      –       Minister for the Environment, Írsko a Attorney General, v zastúpení: E. Fitzsimons, K. McMeel, D. Maloney a D. O’Hagan, splnomocnený
         zástupca,

      –       Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI), v zastúpení: E. Gleeson, SC, poverený: P. Boyd, solicitor,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: N. Yerrell, splnomocnená zástupkyňa,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 5. októbra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 tretej smernice Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
         (Ú. v. ES L 129, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 249, ďalej len „tretia smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi žalobkyňou pani Farrell proti žalovaným pánovi Whitty a Minister for the Environment,
         Írsko a Attorney General (ďalej len „Írsko“), ako aj Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI) (ďalej len „MIBI“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Podľa článku 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
         poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti
         (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 10), zmenenej a doplnenej treťou smernicou (ďalej len „prvá smernica“) pojem „vozidlo
         znamená: akékoľvek motorové vozidlo určené na pohyb po pevnine s mechanickým pohonom, ktoré sa však neprevádzkuje na koľajniciach,
         a akékoľvek prípojné vozidlo, pripojené alebo nepripojené“.

      4       Článok 3 ods. 1 prvej smernice stanovuje:
      „Každý členský štát prijme… všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel
         obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia
         na základe týchto opatrení.“

      5       Článok 1 ods. 4 prvý a tretí pododsek druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17;
         Mim. vyd. 06/007, s. 3) zmenenej a doplnenej treťou smernicou (ďalej len „druhá smernica“) stanovuje:

      „Každý členský štát zriadi alebo poverí orgán, ktorého úlohou bude zabezpečiť náhradu škody najmenej do výšky povinného poistenia
         za škodu na majetku alebo ujmy na zdraví spôsobené neidentifikovaným vozidlom alebo vozidlom, ktoré nemalo splnené povinné
         poistenie stanovené v odseku 1. Týmto ustanovením nie je dotknuté právo členských štátov považovať náhradu škody týmto orgánom
         ako doplnkovú alebo nie doplnkovú a právo regresu tohto orgánu voči osobe alebo osobám zodpovedným za nehodu a ostatným poisťovateľom
         alebo orgánom sociálneho zabezpečenia, ktorí sú povinní nahradiť škodu poškodenému, pokiaľ ide o tú istú poistnú udalosť.
         Členské štáty však nesmú dovoliť, aby tento orgán podmienil výplatu odškodného tým, že by obeť musela akýmkoľvek spôsobom
         dokazovať, že zodpovedná osoba nie je schopná alebo ochotná zaplatiť.

      …
      Členské štáty však môžu vylúčiť vyplatenie náhrady týmto orgánom, pokiaľ ide o osoby, ktoré dobrovoľne vstúpili do vozidla,
         ktoré zapríčinilo škodu alebo ujmu, v prípade, keď orgán môže dokázať, že tieto osoby si boli vedomé, že vozidlo nebolo poistené.“

      6       Podľa článku 2 ods. 1 druhej smernice:
      „Každý členský štát prijme vhodné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že všetky právne predpisy alebo zmluvné ustanovenia obsiahnuté
         v poistnej zmluve vydanej v súlade s článkom 3 ods. 1 [prvej smernice], ktorá vylučuje z poistenia používanie alebo riadenie
         vozidla:

      –       osobami, ktoré nie sú výslovne alebo nevýslovne oprávnené,
      alebo
      –       osobami, ktoré nevlastnia preukaz umožňujúci im viesť príslušné vozidlo,
      alebo
      –       osobami, ktoré nespĺňajú zákonné technické požiadavky týkajúce sa stavu a bezpečnosti príslušného vozidla,
      sa považujú na účely článku 3 ods. 1 [prvej smernice] za neplatné, pokiaľ ide o nároky tretích osôb poškodených nehodou.
      Avšak právne predpisy alebo ustanovenia uvedené v prvej zarážke sa môžu uplatniť voči osobám, ktoré dobrovoľne vstúpili do
         vozidla, ktoré spôsobilo škodu alebo ujmu, v prípade keď poisťovateľ môže preukázať, že vedeli, že vozidlo bolo odcudzené.

      Členské štáty majú možnosť – v prípade, ak došlo k nehodám na ich území – neuplatniť ustanovenie v prvom pododseku, ak môže
         poškodený získať náhradu za utrpené škody od orgánu sociálneho zabezpečenia.“

      7       Podľa druhého až piateho odôvodnenia tretej smernice:
      „Keďže článok 3 [prvej smernice] vyžaduje, aby každý členský štát prijal primerané opatrenia zabezpečujúce, aby zodpovednosť
         za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktoré sa obvykle nachádzajú na jeho území, bola pokrytá poistením; keďže
         na základe týchto opatrení treba určiť rozsah krytej zodpovednosti a podmienky poistného krytia;

      keďže [druhá smernica] značne znížila rozdiely v úrovni a obsahu povinného poistenia občianskoprávnej zodpovednosti v členských
         štátoch; keďže však pri tomto poistnom krytí stále ešte existujú významné rozdiely;

      keďže obete nehôd motorových vozidiel majú mať zaručenú porovnateľnú starostlivosť, bez ohľadu na to, kde v spoločenstve sa
         nehoda stala;

      keďže v niektorých členských štátoch existujú predovšetkým medzery v oblasti povinného poistného krytia cestujúcich motorových
         vozidiel; keďže je potrebné tieto medzery vyplniť, aby sa chránila táto zvlášť zraniteľná kategória potenciálnych obetí“.

      8       Podľa článku 1 tretej smernice:
      „Bez toho, aby bol dotknutý druhý pododsek článku 2 ods. 1 [druhej smernice] poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 [prvej smernice]
         bude pokrývať zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča vyplývajúce z prevádzky vozidla.

      Na účely tejto smernice bude mať slovo ‚vozidlo‘ ten istý význam, ako je to definované v článku 1 [prvej smernice]“.
      9       Podľa článku 6 ods. 2 tretej smernice disponuje Írsko lehotou plynúcou do 31. decembra 1998 pre dosiahnutie súladu s článkom
         1 tejto smernice, pokiaľ ide o cestujúcich v postranných vozíkoch motocyklov, a do 31. decembra 1995 pre dosiahnutie súladu
         s predmetným článkom 1, pokiaľ ide o ostatné vozidlá.

       Vnútroštátna právna úprava
      10     Z rozhodnutia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že relevantná právna úprava sa skladá najmä z častí 5, 56 a 65 (1)
         (a) zákona z roku 1961 o cestnej premávke (Road Traffic Act 1961), v znení účinnom v čase vzniku skutkových okolností vo veci
         samej (ďalej len „1961 Act“), ako aj z článku 6 ministerského nariadenia z roku 1962 o povinnom poistení v oblasti cestnej
         premávky (Road Traffic) (Compulsory Insurance) Regulations 1962, v znení zmien a doplnení.

      11     Vnútroštátny súd upresňuje, že z tejto právnej úpravy vyplýva, že osoba premávajúca s vozidlom musí mať uzavretú schválenú
         poistku na účel krytia akejkoľvek zodpovednosti týkajúcej sa ujmy na zdraví spôsobenej osobám cestujúcim vo vozidle, odlišným
         od vylúčených osôb. Vylúčené osoby sú osoby, ktoré žiadajú o náhradu utrpenej škody, hoci sa nachádzali vo vozidle odlišného
         typu, než sú typy uvádzané ministerským nariadením. Pokiaľ ide o tieto vozidlá označené príslušným ministrom, existuje povinnosť
         uzavrieť povinné poistenie zodpovednosti za škody spôsobené osobám cestujúcim v týchto vozidlách. Minister nemal právomoc
         rozšíriť túto povinnosť poistenia na škody spôsobené osobám cestujúcim v časti vozidla, ktorá nie je projektovaná, ani konštruovaná
         so sedadlami pre cestujúcich.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12     Pani Farrell sa 26. januára 1996 stala obeťou dopravnej nehody. Cestovala v úžitkovom vozidle, ktoré nebolo ani projektované,
         ani konštruované na prevoz cestujúcich vzadu. Pán Whitty, majiteľ a vodič tohto úžitkového vozidla, stratil kontrolu nad svojím
         vozidlom, ktoré narazilo do múru. Keďže vozidlo nebolo vzadu vybavené sedadlami, pani Farrell sedela v momente nehody na podlahe
         úžitkového vozidla.

      13     Keďže sa preukázalo, že pán Whitty nebol poistený, pani Farrell sa snažila získať odškodnenie od MIBI, v súlade s dohodou
         uzavretou medzi týmto orgánom a Minister for the Environment v roku 1988 (ďalej len „dohoda“). Touto dohodou sa MIBI zaviazal
         odškodniť obete dopravných nehôd s účasťou vodičov, ktorí neuzavreli povinné poistenie vyžadované 1961 Act.

      14     MIBI však odmietla odškodniť pani Farrell z dôvodu, že pani Farrell cestovala v časti vozidla, ktorá nebola ani projektovaná,
         ani vybavená sedadlami na prevoz cestujúcich. MIBI zastávala názor, že zodpovednosť za ujmu na zdraví utrpenú žiadateľkou
         teda nie je zodpovednosťou, na ktorú sa uplatňuje poistenie v zmysle 1961 Act. V dôsledku toho sa neuplatňuje dohoda a MIBI
         nie je povinná ani odškodniť žiadateľku, ani podriadiť sa rozsudku, ktorý zaväzoval pána Whitty.

      15     V septembri 1997 začala pani Farrell konanie proti žalovaným vo veci samej. V júli 2001 obdržala rozhodnutie, ktoré zaväzovalo
         pána Whitty. Pokiaľ ide o ohodnotenie utrpenej ujmy, toto bolo vyhradené na dobu rozhodnutia vo veci samej. V skutočnosti,
         zatiaľ čo pani Farrell chcela získať deklaratórny rozsudok uvádzajúci, že vnútroštátne opatrenia na prebratie účinné v čase
         nehody nevykonávali riadne relevantné ustanovenia prvej a tretej smernice, najmä článok 1 poslednej menovanej smernice, MIBI
         a Írsko popierali, že tieto opatrenia nepreberajú správne predmetný článok, keď tento členský štát uvádzal, že tretia smernica
         umožňuje nerozšíriť povinnosť poistenia zodpovednosti za škodu na osoby nachádzajúce sa v časti vozidla na mechanický pohon,
         ktoré nebolo projektované, ani vybavené sedadlami na prevoz cestujúcich.

      16     Za týchto okolností High Court rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      Vzhľadom na to, že do 31. decembra 1995 bolo Írsko povinné vykonať ustanovenia tretej smernice… vo vzťahu k cestujúcim v iných
         vozidlách ako motocykloch, zaviazal článok 1 tretej smernice Írsko, aby zaviedlo povinné poistenie občianskoprávnej zodpovednosti
         za ujmu na zdraví osôb cestujúcich v takej časti motorového vozidla, ktorá nebola projektovaná, ani konštruovaná so sedadlami
         pre cestujúcich?

      2.      Ak je odpoveď na prvú otázku kladná, priznáva článok 1 tretej smernice jednotlivcom práva, ktorých sa môžu dovolávať priamo
         pred vnútroštátnymi súdmi?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      17     Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 1 tretej smernice má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna
         právna úprava, podľa ktorej povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom nekryje zodpovednosť za ujmu na
         zdraví spôsobenú osobám cestujúcim v časti motorového vozidla, ktorá nebola projektovaná, ani konštruovaná so sedadlami pre
         cestujúcich.

      18     Pani Farrell a Komisia Európskych spoločenstiev zastávajú v podstate názor, že článok 1 tretej smernice si vyžaduje, aby povinné
         poistenie pokrývalo vo všetkých členských štátoch škody spôsobené osobám cestujúcim v časti vozidla, ktorá nebola ani navrhnutá
         na prevoz cestujúcich, ani vybavená sedadlami na tento účel.

      19     Írsko podporované MIBI zastáva opačný názor. Tento členský štát uvádza, že na jednej strane, keďže pojem „cestujúci“ nie je
         v tretej smernici definovaný, prislúcha členským štátom definovať, ktoré osoby cestujúce vo vozidlách sú považované za cestujúcich
         na účely tejto smernice a že, na druhej strane, táto smernica nezaväzuje členské štáty zabezpečiť uzavretie povinného poistenia
         za ujmu na zdraví utrpenú osobami cestujúcimi v akejkoľvek časti vozidla, ktorá nebola naprojektovaná s miestami na sedenie.

      20     Uvedený členský štát dodáva, že jeho reštriktívny prístup je odôvodnený starostlivosťou o koherenciu s právnou úpravou týkajúcou
         sa bezpečnosti na cestách, keďže zahrnutie takýchto osôb do pôsobnosti záruky povinného poistenia by viedlo k tomu, že poistenie
         by pokrývalo vedome nebezpečné konanie. Okrem toho, podľa uvedeného štátu by bol tento prístup v súlade so spoločným prehlásením
         Rady a Komisie zapísaným v zápisnici Rady z prijímania spoločného stanoviska týkajúceho sa návrhu tretej smernice. Podľa tejto
         zápisnice Rada a Komisia vyhlásili, že článok 1 tretej smernice nevylučuje ustanovenia právnych poriadkov členských štátov,
         pokiaľ ide o odškodnenie cestujúceho, zodpovednosť ktorého prispievala k nehode, nadpočetného cestujúceho, alebo cestujúceho
         prevážaného vo vozidle, ktoré nebolo projektované na prevoz osôb iných než vodič.

      21     Argumentáciu Írska nemožno prijať.
      22     Je potrebné konštatovať, že podľa znenia článku 1 tretej smernice pokrýva povinné poistenie zodpovednosť za ujmu na zdraví
         spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča, vyplývajúcu z prevádzky vozidla.

      23     Keďže tento článok udeľuje nesporne poistené krytie všetkým cestujúcim, tézu Írska by bolo možné prijať iba, ak by osoby prevážané
         vo vozidle nenavrhnutom na ich prepravu nemohli byť kvalifikované ako „cestujúci“.

      24     Cieľom právnej úpravy Spoločenstva by odporovalo vylúčenie z pojmu „cestujúci“, a teda vylúčenie z poistného krytia poškodených
         osôb, ktoré nastúpili do vozidla, ktoré nebolo ani určené na ich prepravu, ani vybavené na tento účel. Podľa znenia štvrtého
         a piateho odôvodnenia tretej smernice má táto právna úprava za cieľ najmä zaplniť medzery v oblasti povinného poistného krytia
         cestujúcich motorových vozidiel v určitých členských štátoch a chrániť túto zvlášť zraniteľnú kategóriu potenciálnych obetí,
         ako aj zaručiť obetiam nehôd motorových vozidiel porovnateľnú starostlivosť bez ohľadu na to, kde v Spoločenstve sa nehoda
         stala.

      25     Tento výklad je okrem iného podporovaný judikatúrou Súdneho dvora. Súdny dvor už konštatoval že prvá a druhá smernica neukladali
         pred 31. decembrom 1995, teda pred uplynutím lehoty na prebratie stanovenej pre Írsko v tretej smernici, stanoviť, že povinné
         poistenie pokrýva ujmu na zdraví spôsobenú cestujúcim prepravovaným v časti vozidla neprispôsobenej na prepravu sediacich
         cestujúcich. Súdny dvor však poznamenal, že článok 1 tretej smernice od uvedeného dátumu rozšíril povinné krytie uvádzané
         v článku 3 ods. 1 prvej smernice, ako je upresnené a doplnené druhou smernicou, na ujmu na zdraví spôsobenú ostatným cestujúcim
         s výnimkou vodiča (uznesenie zo 14. októbra 2002, Withers, C‑158/01, Zb. s. I‑8301, body 20 a 21).

      26     Okrem toho, ako vyplýva z tejto judikatúry, keď sa Súdny dvor vyslovil k ujme na zdraví spôsobenej cestujúcim prepravovaným
         v časti vozidla neprispôsobenej na prevoz sediacich cestujúcich, považoval tieto osoby za „cestujúcich“ nezávisle od časti
         vozidla, v ktorej boli prepravovaní (pozri v tomto zmysle uznesenie Withers, už citované, bod 21).

      27     Navyše právna úprava Spoločenstva uvádza výslovne výnimky z povinnosti ochrany obetí nehôd. Tieto výnimky sú uvedené v článku
         1 ods. 4 treťom pododseku a článku 2 ods. 1 druhej smernice.

      28     Zákonodarca Spoločenstva však nepredvídal výnimku týkajúcu sa osobitnej kategórie osôb, ktoré by mohli byť obeťami nehody
         vozidiel, ktoré nastúpili do časti vozidla neurčenej na ich prevoz a ani vybavenej na tento účel. Za týchto podmienok nemôžu
         byť tieto osoby vylúčené z pojmu „cestujúci“, a preto ani z krytia poistenia zabezpečeného právnou úpravou Spoločenstva.

      29     Vzhľadom na to, že na jednej strane možnosť výnimky z povinnosti ochrany obetí nehôd je definovaná a vymedzená právom Spoločenstva
         a že na druhej strane si dosiahnutie vyššie uvedených cieľov vyžaduje jednotný prístup v poistnom krytí cestujúcich na úrovni
         Spoločenstva, členské štáty nie sú oprávnené zaviesť dodatočné obmedzenia povinného poistenia vo vzťahu k cestujúcim.

      30     V dôsledku toho nemôže vnútroštátna právna úprava obmedzovať pojem „cestujúci“ a zbavovať tak osoby, ktoré majú nárok na poistné
         krytie, náhrady škody spôsobenej motorovými vozidlami podľa prvej, druhej a tretej smernice.

      31     Je potrebné dodať, že reštriktívny prístup vnútroštátneho zákonodarcu tiež nemôže byť odôvodnený spoločným vyhlásením Rady
         a Komisie pripomenutým v bode 20 tohto rozsudku. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že pokiaľ vyhlásenie zapísané do zápisnice
         Rady nie je vôbec spomenuté v texte ustanovenia sekundárneho práva, nemožno ho použiť na výklad uvedeného ustanovenia (rozsudky
         z 26. februára 1991, Antonissen, C‑292/89, Zb. s. I‑745, bod 18; z 8. júna 2000, Epson Europe, C‑375/98, Zb. s. I‑4243, bod
         26, a z 10. januára 2006, Skov a Bilka, C‑402/03, Zb. s. I‑199, bod 42).

      32     Je tiež potrebné pripomenúť, že povinnosť poistného krytia cestujúcich, pokiaľ sa stali obeťami nehody spôsobenej vozidlami,
         sa odlišuje od rozsahu ich odškodnenia. Zatiaľ čo povinnosť poistného krytia je zabezpečená a definovaná právnou úpravou Spoločenstva,
         odškodnenie sa spravuje v zásade vnútroštátnym právom.

      33     V tejto súvislosti Súdny dvor už uviedol, že cieľom prvej, druhej a tretej smernice nie je harmonizácia režimov zodpovednosti
         za škodu v členských štátoch a že podľa súčasného práva Spoločenstva členské štáty môžu voľne upraviť režim zodpovednosti
         za škodu, uplatniteľný na poistné prípady vyplývajúce z prevádzky motorových vozidiel. Členské štáty sú však povinné zabezpečiť,
         aby zodpovednosť za škodu uplatniteľná podľa ich vnútroštátneho práva bola krytá poistením v súlade s ustanoveniami troch
         vyššie uvedených smerníc (rozsudky zo 14. septembra 2000, Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Zb. s. I‑6711,
         body 23 a 29, ako aj z 30. júna 2005, Candolin a i., C‑537/03, Zb. s. I‑5745, bod 24).

      34     Okrem toho z tejto judikatúry vyplýva, že členské štáty musia vykonávať svoje právomoci v tejto oblasti v súlade s právom
         Spoločenstva a najmä s článkom 1 tretej smernice a že vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú odškodnenie poistných udalostí
         vyplývajúcich z premávky vozidiel, nemôžu zbavovať tento článok jeho potrebného účinku (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. marca
         1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Zb. s. I‑1829, bod 19, ako aj Candolin a i., už citovaný, body 27 a 28).

      35     V dôsledku toho nemôže vnútroštátna právna úprava definovaná na všeobecných a abstraktných kritériách odmietať alebo neprimerane
         obmedzovať odškodnenie cestujúceho z jediného dôvodu jeho spoluúčasti na vzniku škody. Rozsah odškodnenia môže byť obmedzený
         iba vo výnimočných prípadoch, na základe individuálneho posúdenia a za rešpektovania práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Candolin a i., už citovaný, body 29, 30 a 35).

      36     Vzhľadom na tieto úvahy je na prvú otázku potrebné odpovedať, že článok 1 tretej smernice sa má vykladať tak, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom nekryje zodpovednosť
         za ujmu na zdraví spôsobenú osobám cestujúcim v časti motorového vozidla, ktorá nebolo projektovaná, ani konštruovaná so sedadlami
         pre cestujúcich.

       O druhej otázke
      37     Pokiaľ ide o druhú otázku, týkajúcu sa možnosti dovolávať sa priamo článku 1 tretej smernice pred vnútroštátnymi súdmi jednotlivcami,
         je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry ustanovenie smernice má priamy účinok, ak je z hľadiska svojho obsahu
         bezpodmienečné a dostatočne presné (rozsudky z 19. januára 1982, Becker, 8/81, Zb. s. 53; zo 4. decembra 1997, Kampelmann
         a i., C‑253/96 až C‑258/96, Zb. s. I‑6907, bod 37, a z 9. septembra 2004, Meiland Azewijn, C‑292/02, Zb. s. I‑7905, bod 57).

      38     V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že ako poznamenáva Komisia, tieto kritériá článok 1 tretej smernice spĺňa. Tento
         článok umožňuje identifikovať tak povinnosť členského štátu, ako aj oprávnené osoby a obsah týchto ustanovení je bezpodmienečný
         a presný. V dôsledku toho sa na článok 1 tretej smernice možno odvolávať s cieľom odstránenia ustanovení vnútroštátneho práva
         vylučujúcich požívanie záruky povinného poistenia osobami cestujúcimi v akejkoľvek časti vozidla, ktorá nie je projektovaná,
         ani konštruovaná so sedadlami pre cestujúcich.

      39     Zostáva otázkou, či sa tohto ustanovenia možno dovolávať voči takému subjektu, akým je MIBI.
      40     V tejto súvislosti je potrebné upresniť, že smernice sa nemožno dovolávať voči jednotlivcom, ale možno sa jej dovolávať proti
         štátu, bez ohľadu na postavenie, v akom štát vystupuje, či ako zamestnávateľ, alebo ako verejný orgán. Medzi subjekty, voči
         ktorým sa možno dovolať ustanovení smernice, ktoré môžu mať priame účinky, patrí orgán, ktorý bol bez ohľadu na svoju právnu
         formu v zmysle aktu verejnej moci poverený plniť pod kontrolou tejto moci službu vo verejnom záujme a ktorý na tento účel
         disponuje väčšími právomocami v porovnaní s pravidlami uplatniteľnými vo vzťahoch medzi jednotlivcami (rozsudky z 12. júla
         1990, Foster a i., C‑188/89, Zb. s. I‑3313, bod 20; zo 14. septembra 2000, Collino a Chiappero, C‑343/98, Zb. s. I‑6659, bod
         23, ako aj z 5. februára 2004, Rieser Internationale Transporte, C‑157/02, Zb. s. I‑1477, bod 24).

      41     Keďže vnútroštátny súd nepredložil dostatok informácií týkajúcich sa MIBI na to, aby bolo možné rozhodnúť, či MIBI môže byť
         považovaný za takýto subjekt, prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby na základe vyššie uvedených úvah posúdil, zohľadniac postavenie
         MIBI a jeho vzťahy s Írskou republikou, či je možné dovolávať sa voči nemu smernice.

      42     V prípade, ak vnútroštátny súd rozhodne že smernice sa voči MIBI nemožno dovolávať, je povinný pri uplatnení vnútroštátneho
         práva a najmä ustanovení právnej úpravy osobitne prijatej s cieľom vykonania požiadaviek smernice vykladať vnútroštátne právo
         v maximálnej možnej miere vo svetle znenia a účelu predmetnej smernice na dosiahnutie smernicou sledovaného cieľa (rozsudky
         z 23. októbra 2003, Adidas-Salomon a Adidas Benelux, C‑408/01, Zb. s. I‑12537, bod 21, a z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i.,
         C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 113).

      43     V každom prípade možno zakladať zodpovednosť členského štátu na náhradu škody spôsobenej absenciou správneho prebratia smernice
         v zmysle rozsudku z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357).

      44     Na druhú otázku je teda potrebné odpovedať, že článok 1 tretej smernice spĺňa všetky podmienky požadované pre vyvolanie priameho
         účinku a v dôsledku toho priznáva práva, ktorých sa jednotlivci môžu dovolávať pred vnútroštátnymi súdmi. Vnútroštátnemu súdu
         však prislúcha overiť, či sa tohto ustanovenia možno dovolávať voči subjektu, akým je MIBI.

       O trovách
      45     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 1 tretej smernice Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
            poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna
            právna úprava, podľa ktorej povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom nekryje zodpovednosť za ujmu na
            zdraví spôsobenú osobám cestujúcim v časti motorového vozidla, ktorá nebola projektovaná, ani konštruovaná so sedadlami pre
            cestujúcich.
      2.      Článok 1 tretej smernice 90/232 spĺňa všetky podmienky požadované pre vyvolanie priameho účinku a v dôsledku toho priznáva
            práva, ktorých sa jednotlivci môžu dovolávať priamo pred vnútroštátnymi súdmi. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha overiť,
            či sa tohto ustanovenia možno dovolávať voči subjektu, akým je Motor Insurers Bureau of Ireland (MIBI).
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. februára 1981. # Alain de Briey proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 25/80.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. októbra 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 75/442/EHS - Odpady - Domové odpadové vody odstraňované vyhnívacími nádržami na vidieku - Odpady neupravené inými právnymi predpismi - Neprebratie. # Vec C-188/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. októbra 2009 – Komisia/Írsko
      (vec C‑188/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 75/442/EHS – Odpady – Domové odpadové vody odstraňované vyhnívacími nádržami na vidieku – Odpady neupravené inými právnymi predpismi – Neprebratie“
      1.                     Životné prostredie – Odpady – Smernica 75/442 – Pojem odpad [smernica Rady 75/442, zmenená a doplnená smernicou 91/156, článok
            1, písm. a) a článok 2 ods. 1 písm. b) bod iv)] (pozri body 33 – 35)
      2.                     Životné prostredie – Odpady – Smernica 75/442 [smernica Rady 75/442, zmenená a doplnená smernicou 91/156, článok 2 ods. 1
            písm. b)] (pozri body 55, 56, 82)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článkov 4, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13 a 14 smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla
                  1975 o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS z 18. marca
                  1991 (Ú. v. ES L 078, s. 32; Mim. vyd. 15/002, s. 3) – V súvislosti s domovými odpadovými vodami odstraňovanými vyhnívacími
                  nádržami – Odpady neupravené inými právnymi predpismi

            Výrok

                  1.

                  	Írsko si tým, že neprijalo, okrem grófstva Cavan, všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
                     súladu s článkami 4 a 8 smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS
                     z 18. marca 1991 v súvislosti s domovými odpadovými vodami odstraňovanými vyhnívacími nádržami a inými individuálnymi systémami
                     čistenia na vidieku, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.

                  2.

                  	Írsko je povinné nahradiť tri štvrtiny trov konania Komisie Európskych spoločenstiev a znáša svoje vlastné trovy konania.

                  3.

                  	Komisia Európskych spoločenstiev znáša štvrtinu svojich vlastných trov konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 19. marca 2015.#OTP Bank Nyrt. proti Magyar Állam a Magyar Államkincstár.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Fővárosi Törvényszék.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Štátna pomoc – Článok 107 ods. 1 ZFEÚ – Pojem ‚štátna pomoc‘ – Pomoc na bývanie priznaná pred pristúpením Maďarska k Európskej únii určitým kategóriám domácností – Zrušenie pomoci úverovými inštitúciami výmenou za štátnu záruku – Článok 108 ods. 3 ZFEÚ – Opatrenie, ktoré nebolo vopred oznámené Európskej komisii – Protiprávnosť.#Vec C-672/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 19. marca 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Štátna pomoc — Článok 107 ods. 1 ZFEÚ — Pojem ‚štátna pomoc‘ — Pomoc na bývanie priznaná pred pristúpením Maďarska k Európskej únii určitým kategóriám domácností — Zrušenie pomoci úverovými inštitúciami výmenou za štátnu záruku — Článok 108 ods. 3 ZFEÚ — Opatrenie, ktoré nebolo vopred oznámené Európskej komisii — Protiprávnosť“
      Vo veci C‑672/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Fővárosi Törvényszék (Maďarsko) z 30. júla 2013 a doručený Súdnemu dvoru 17. decembra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         OTP Bank Nyrt

      proti

         Magyar Állam,

         Magyar Államkincstár,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: sudcovia A. Borg Barthet, vykonávajúci funkciu predsedu šiestej komory, E. Levits a F. Biltgen (spravodajca),
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. novembra 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               OTP Bank Nyrt, v zastúpení: P. Nagy, ügyvéd,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér a G. Koós, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: K. Talabér‑Ritz a L. Flynn, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci konania, v ktorom vystupujú OTP Bank Nyrt (ďalej len „OTP Bank“), maďarská úverová inštitúcia na jednej strane, a Magyar Állam (Maďarská republika) a Magyar Államkincstár (maďarská štátna pokladnica) na strane druhej, ktoré sa týka žiadosti o vyplatenie štátnej záruky, ktorú OTP Bank poskytlo Maďarsko.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa jej článku 2 ods. 2, Zmluva medzi Belgickým kráľovstvom, Dánskym kráľovstvom, Spolkovou republikou Nemecko, Helénskou republikou, Španielskym kráľovstvom, Francúzskou republikou, Írskom, Talianskou republikou, Luxemburským veľkovojvodstvom, Holandským kráľovstvom, Rakúskou republikou, Portugalskou republikou, Fínskou republikou, Švédskym kráľovstvom, Spojeným kráľovstvom Veľkej Británie a Severného Írska (členskými štátmi Európskej únie) a Českou republikou, Estónskou republikou, Cyperskou republikou, Lotyšskou republikou, Litovskou republikou, Maďarskou republikou, Maltskou republikou, Poľskou republikou, Slovinskou republikou, Slovenskou republikou o pristúpení Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 17, ďalej len „Zmluva o pristúpení“) nadobudla platnosť 1. mája 2004.

               4

               Podľa článku 1 ods. 2 Zmluvy o pristúpení, podmienky prijatia a úpravy zmlúv, na ktorých je založená Únia, sú stanovené v Akte týkajúcom sa podmienok pristúpenia do Európskej únie Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a úpravy zmlúv, na ktorých sa zakladá Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33, ďalej len „akt o pristúpení“).

               5

               Článok 22 aktu o pristúpení, ktorý rovnako ako ostatné jeho ustanovenia tvoria neoddeliteľnú súčasť Zmluvy o pristúpení, uvádza, že opatrenia uvedené v jeho prílohe IV sa budú uplatňovať za podmienok stanovených v uvedenej prílohe.

               6

               Vo svojom bode 3 nazvanom „Politika hospodárskej súťaže“ príloha IV aktu o pristúpení stanovuje:

                        „1.

                        Nasledujúce systémy pomoci a individuálna pomoc, ktoré boli v novom členskom štáte zavedené predo dňom pristúpenia a sú uplatňované aj po tomto dni, sa ku dňu pristúpenia považujú za existujúcu pomoc v zmysle článku [108] ods. 1 [ZFEÚ]:

                                 a)

                                 opatrenia pomoci zavedené pred 10. decembrom 1994;

                                 b)

                                 opatrenia pomoci uvedené v dodatku k tejto prílohe;

                                 c)

                                 opatrenia pomoci, ktoré boli pred dňom pristúpenia preskúmané orgánom pre kontrolu štátnej pomoci nového členského štátu a uznané za zlučiteľné s acquis a voči ktorým Komisia nevzniesla žiadnu námietku z dôvodu vážnych pochybností o súlade opatrenia so spoločným trhom podľa postupu ustanoveného v odseku 2.

                           Všetky opatrenia, ktoré sa budú uplatňovať po pristúpení a predstavujú štátnu pomoc a nespĺňajú uvedené podmienky, sa ku dňu pristúpenia na účely článku [108] ods. 3 [ZFEÚ] považujú za novú pomoc.“

               7

               Nariadenie Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 1791/2006 z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 659/1999“) vo svojom článku 1 s názvom „Definície“ stanovuje:
               „Na účely tohto nariadenia:

                        a)

                        ‚pomoc‘ bude znamenať akékoľvek opatrenie, ktoré spĺňa všetky kritériá stanovené v článku [107] ods. 1 [ZFEÚ];

                        b)

                        ‚existujúca pomoc‘ bude znamenať:

                                 i)

                                 bez toho, aby boli dotknuté… [ustanovenia] bod[u] 3 prílohy IV a dodatok k tejto prílohe k aktu [o pristúpení]…, všetku pomoc, ktorá existovala pred nadobudnutím platnosti zmluvy v príslušných členských štátoch, to znamená programy pomoci a individuálnu pomoc, ktoré boli zavedené pred nadobudnutím platnosti a sú uplatniteľné aj po nadobudnutí platnosti zmluvy;

                                 ii)

                                 autorizovanú pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálnu pomoc, ktoré boli schválené Komisiou alebo Radou;

                                 iii)

                                 pomoc, o ktorej sa predpokladá, že bola schválená podľa článku 4 ods. 6 tohto nariadenia alebo pred týmto nariadením, v súlade však s týmto postupom;

                                 iv)

                                 pomoc, ktorá sa považuje za existujúcu pomoc podľa článku 15;

                                 v)

                                 pomoc, ktorá sa považuje za existujúcu pomoc, pretože možno stanoviť, že v čase, keď nadobudla účinnosť, nepredstavovala pomoc a následne sa stala pomocou v dôsledku vývoja spoločného trhu a bez toho, aby ju členský štát upravoval. Pokiaľ sa určité opatrenia stanú pomocou po liberalizácii činnosti podľa práva spoločenstva, tieto opatrenia sa nebudú považovať za existujúcu pomoc po dátume stanovenom pre liberalizáciu;

                        c)

                        ‚nová pomoc‘ bude znamenať všetku pomoc, to znamená schémy pomoci a individuálnu pomoc, ktorá nie je existujúcou pomocou vrátane úprav existujúcej pomoci;

                        d)

                        ‚schéma pomoci‘ bude znamenať akýkoľvek akt, na základe ktorého bez potreby ďalších vykonávacích opatrení možno udeliť individuálnu pomoc podnikateľom, definovaným v rámci aktu všeobecným a abstraktným spôsobom a akéhokoľvek aktu na základe ktorého pomoc, ktorá nie je spojená so špecifickým projektom, sa môže poskytnúť jednému alebo viacerým podnikateľom na neurčité časové obdobie a/alebo v neurčitej sume;

                        e)

                        ‚individuálna pomoc‘ bude znamenať pomoc, ktorá sa neposkytla na základe schémy pomoci a úradne oznamovanej pomoci na základe schémy pomoci [, alebo ktorá sa poskytla na základe schémy pomoci, ale mala byť oznámená – neoficiálny preklad];

                        f)

                        ‚protiprávna pomoc‘ bude znamenať novú pomoc realizovanú v rozpore s článkom [108] ods. 3 [ZFEÚ];

                  …“

         Maďarské právo

               8

               V súlade s právomocami priznanými zákonmi o rozpočte Maďarskej republiky na roky 2000 až 2002, vláda tohto členského štátu prijala nariadenie vlády č. 12/2001 z 31. januára 2001 o pomoci na uľahčenie prístupu k bývaniu (Magyar Közlöny 2001/11, ďalej len „nariadenie z roku 2001“).

               9

               § 24 ods. 1 tohto nariadenia uvedený v jeho kapitole VII stanovoval, že prislúcha úverovým inštitúciám, aby schvaľovali a vyplácali úvery uvádzané v kapitolách II až VI uvedeného nariadenia, určovali podmienky splatenia ako aj pomoci a zúčtovali sumy, ktoré treba uplatniť voči všeobecnému rozpočtu, a to bez ohľadu na osobu staviteľa, objednávateľa stavby alebo predávajúceho nehnuteľnosti.

               10

               Podľa znenia § 24 ods. 15 rovnakého nariadenia:
               „Úverové inštitúcie uzavrú zmluvu s ministerstvom a štátnou pokladnicou, týkajúcu sa vyplatenia pomoci a preddavkov v zmysle ods. 11, a systému zúčtovania, ako aj poskytovania údajov potrebných na účely finančnej kontroly. Úverová inštitúcia je oprávnená vykonať zúčtovanie pomoci a preddavkov v nadväznosti na uzavretie tejto zmluvy.“

               11

               Podľa znenia § 25 ods. 1 a 2 nariadenia z roku 2001:
               „1.   Pokiaľ žiadateľ použil na obstaranie bývania tiež stavebný príspevok uvedený v § 5 ods. 4, štát nahradí úverovej inštitúcii 80 % sumy úveru, tak ako sa určí podľa § 13 ods. 1, ktorá bola vyplatená úverovou inštitúciou a stala sa nevymožiteľnou v zmysle ustanovení zákona o účtovníctve, úroky a náklady súvisiace s týmto úverom, ktoré nemôžu presahovať polovicu sumy kapitálu úveru.
               2.   Štát nahradí úverovej inštitúcii sumu kapitálu, úrokov a nákladov súvisiacich s úverom, ktoré boli touto úverovou inštitúciou vyplatené vo forme preddavkov na základe § 5/A a stali sa nevymožiteľnými v zmysle ustanovení zákona o účtovníctve.“

               12

               § 25/C nariadenia z roku 2001, doplnený § 10 nariadenia vlády č. 257/2011 zo 6. decembra 2011 (ďalej len „nariadenie z roku 2011“), uvádza:
               „Záväzky štátu vyplatiť náhradu uvedené v § 25 ods. 1 a 2 nariadenia [z roku 2001] nie sú vymáhateľné, ak sa týkajú zmlúv o úvere uzavretých 1. mája 2004 alebo neskôr.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Dňa 15. septembra 2008 ministerstvo pre miestnu správu, štátna pokladnica a OTP Bank uzavreli na základe § 24 ods. 15 nariadenia z roku 2001 mandátnu zmluvu.

               14

               Podľa kapitoly I bodu 1 tejto zmluvy ministerstvo pre miestnu správu poverilo OTP Bank, aby na účely vykonania tohto nariadenia vykonávalo operácie zúčtovania štátnej pomoci na bývanie. V tomto rámci si OTP Bank splnila nasledovné povinnosti: posudzovať žiadosti žiadateľov o pomoc na bývanie a o subvencované hypotekárne úvery, vyplácať pomoc za podmienok stanovených nariadením z roku 2001, dbať o zápis hypoték v prospech štátu ako aj zákazov prevodu a bremien do katastra nehnuteľností, vykonávať zúčtovanie súm poskytnutých ako pomoc na bývanie voči rozpočtu a oznamovať údaje v súlade s ustanoveniami tohto nariadenia.

               15

               Ako odplatu za tieto úlohy OTP Bank prijímala náhradu nákladov uvedenú v kapitole II bode 5 mandátnej zmluvy z 15. septembra 2008, a to 1,5 % zo súm, ktoré boli poskytnuté ako pomoc na bývanie, a 3 % zo súm stanovených v zmluvách o úvere, vyplatených vo forme preddavkov, ako pomoc na bývanie pre mladých a pomoc poskytovanú na základe niekdajšieho systému nahradenia dane.

               16

               Podľa znenia § 25 ods. 1 nariadenia z roku 2001, ktoré bolo účinné v čase uzavretia mandátnej zmluvy z 15. septembra 2008, teda pred jeho zmenou nariadením z roku 2011, bola Maďarská republika za určitých podmienok povinná tiež nahradiť úverovej inštitúcii 80 % zo sumy úveru, ktorá bola vyplatená touto úverovou inštitúciou a stala sa nevymožiteľnou v zmysle ustanovení zákona o účtovníctve, a úroky a náklady súvisiace s týmto úverom.

               17

               § 25 ods. 2 nariadenia z roku 2001 uvádzal, že Maďarská republika mala tiež zaručiť vrátenie sumy kapitálu, úrokov a nákladov súvisiacich s úverom úverovej inštitúcii, ktoré boli touto úverovou inštitúciou vyplatené vo forme preddavkov na základe § 5/A a stali sa nevymožiteľnými.

               18

               OTP Bank viackrát bezvýsledne vyzvala Maďarskú republiku, aby plnila túto mandátnu zmluvu, čo sa týka tretieho štvrťroka 2009 a štvrťročných období nasledujúcich rokov. Maďarská republika odmietla túto povinnosť, dovolávajúc sa ustanovení uvedených v § 25/C nariadenia z roku 2001, ktoré boli doň vložené nariadením z roku 2011. V nadväznosti na túto legislatívnu zmenu sa Maďarská republika považovala za zbavenú povinností uvedených v § 25 ods. 1 a 2 nariadenia z roku 2001, pokiaľ ide o zmluvy o úvere uzavreté po 1. máji 2004.

               19

               V tomto kontexte OTP Bank podala žalobu na Fővárosi Törvényszék (Súd mesta Budapešť) s cieľom dosiahnuť, aby bola Maďarská republika zaviazaná na úhradu sumy 1261506204 maďarských forintov (HUF), zvýšenú o úroky a súvisiace náklady, a aby bolo vyhlásené rozhodnutie vykonateľné voči štátnej pokladnici. Podľa OTP Bank Maďarská republika v dôsledku prijatia § 25/C nariadenia z roku 2001 navyše znemožnila splnenie mandátnej zmluvy z 15. septembra 2008 a z tohto dôvodu ju jednostranne porušila. Z tohto dôvodu OTP Bank tiež požadovala informovanie o službách poskytnutých pri plnení zmluvy podľa § 479 ods. 3 Občianskeho zákonníka.

               20

               Maďarská republika a štátna pokladnica navrhujú zamietnuť žalobu OTP Bank, keďže zmena nariadenia z roku 2001 prostredníctvom nariadenia z roku 2011 bola nevyhnutná, pretože záruka poskytovaná Maďarskou republikou na základe § 25 ods. 1 a 2 nariadenia z roku 2001 (ďalej len „štátna záruka“), predstavuje zakázanú štátnu pomoc v zmysle práva Únie. Prijatím nariadenia z roku 2011 Maďarská republika chcela len zosúladiť maďarské právo s právom Únie.

               21

               Žalobu OTP Bank Fővárosi Törvényszék zamietol. Fővárosi Ítélőtábla (Odvolací súd Budapešť) tento rozsudok zrušil, pričom vyslovil názor, že by bolo vhodné preskúmať zlučiteľnosť tejto údajnej štátnej pomoci s vnútorným trhom v súlade s článkom 107 ods. 2 a 3 ZFEÚ, a vrátil vec na Fővárosi Törvényszék.

               22

               V opätovnom konaní vo veci na Fővárosi Törvényszék, OTP Bank uvádza, že pokiaľ by sa uvedený súd domnieval, že štátna záruka spadá pod článok 107 ods. 1 ZFEÚ, bude potrebné požiadať Súdny dvor, aby rozhodol o otázke, či je táto štátna záruka podľa práva Únie zlučiteľná s vnútorným trhom, najmä s prihliadnutím na výnimku týkajúcu sa sociálnej pomoci uvedenú v článku 107 ods. 2 písm. a) ZFEÚ, ako aj na skutočnosť, že príjemcami spornej formy pomoci nie sú úverové inštitúcie, ale jednotlivci.

               23

               Podľa Fővárosi Törvényszék si rozhodnutie v spore, ktorý prejednáva, vyžaduje výklad práva Únie. Pokiaľ totiž uvedená záruka nie je protiprávnou štátnou pomocou, alebo inými slovami, pokiaľ táto záruka predstavuje v zmysle článku 107 ods. 2 a 3 ZFEÚ pomoc zlučiteľnú so spoločným trhom, mohlo by ísť o situáciu, keď Maďarská republika porušila mandátnu zmluvu bez platného právneho podkladu.

               24

               Za týchto okolností Fővárosi Törvényszék rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Predstavuje štátna záruka poskytnutá v rámci nariadenia [z roku 2001] pred pristúpením Maďarska k Európskej únii štátnu pomoc, a ak áno, je zlučiteľná s vnútorným trhom?

                        2.

                        Ak je štátna záruka poskytnutá v rámci uvedeného nariadenia nezlučiteľná s vnútorným trhom, ako možno podľa práva Spoločenstva napraviť prípadné poškodenie záujmov dotknutých osôb?“

         O prípustnosti

               25

               Maďarská vláda a Komisia vyslovujú pochybnosti, pokiaľ ide o prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, alebo prinajmenšom o jednu alebo druhú z položených otázok.

               26

               Na začiatku je vhodné pripomenúť, že v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia na to, aby vydal rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok Bruno a i., C‑395/08 a C‑396/08, EU:C:2010:329, bod 18 a citovanú judikatúru).

               27

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (rozsudky van der Weerd a i., C‑222/05 až C‑225/05, EU:C:2007:318, bod 22, ako aj Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 27).

               28

               Iba za výnimočných okolností Súdnemu súdu prináleží skúmať podmienky, za akých sa vnútroštátny súd naň obrátil (pozri v tomto zmysle rozsudok PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, bod 39). Duch spolupráce, v ktorom má byť prejudiciálne konanie vedené, totiž znamená, že vnútroštátny súd berie ohľad na funkciu zverenú Súdnemu dvoru, ktorou je prispievanie k výkonu spravodlivosti v členských štátoch, a nie podávanie poradných stanovísk k všeobecným alebo hypotetickým otázkam (rozsudok Schmidberger, C‑112/00, EU:C:2003:333, bod 32 a citovaná judikatúra).

               29

               V nadväznosti na to treba zdôrazniť, že podľa judikatúry Súdneho dvora, aj keď Súdnemu dvoru neprináleží, aby v rámci konania začatého podľa článku 267 ZFEÚ posudzoval súlad noriem vnútroštátneho práva s právom Únie ani aby vykladal zákony a iné právne predpisy vnútroštátneho práva, napriek tomu je príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky spadajúce do rámca práva Únie, ktoré mu umožnia rozhodnúť vo veci, ktorá mu bola predložená (pozri najmä rozsudok Paint Graphos a i., C‑78/08 až C‑80/08, EU:C:2011:550, bod 34 a citovanú judikatúru).

               30

               Presnejšie, už bolo rozhodnuté, že právomoc Komisie posudzovať zlučiteľnosť určitej pomoci so spoločným trhom nebráni tomu, aby sa vnútroštátny súd obrátil na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania v súvislosti s výkladom pojmu pomoc (rozsudok DM Transport, C‑256/97, EU:C:1999:332, bod 15). Súdny dvor tak môže vnútroštátnemu súdu najmä poskytnúť výkladové prvky týkajúce sa práva Únie, ktoré mu umožnia určiť, či vnútroštátne opatrenie možno v zmysle uvedeného práva považovať za „štátnu pomoc“ (pozri v tomto zmysle rozsudok Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, bod 24 a citovanú judikatúru).

               31

               Na vnútroštátne súdy možno predložiť spor, v súvislosti s ktorým budú musieť podať výklad a uplatniť pojem pomoc, uvedený v článku 107 ods. 1 ZFEÚ, najmä s cieľom určiť, či sa štátne opatrenie malo alebo nemalo podrobiť predbežnej kontrole stanovenej v článku 108 ods. 3 ZFEÚ, prípadne overiť, či si dotknutý členský štát splnil túto povinnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok P, C‑6/12, EU:C:2013:525, bod 38 a citovanú judikatúru).

               32

               Napokon, keďže Súdnemu dvoru, ako to vyplýva z bodu 29 tohto rozsudku, prislúcha poskytnúť vnútroštátnemu súdu potrebnú odpoveď, prináleží mu prípadne preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené (pozri najmä rozsudok Biankov, C‑249/11, EU:C:2012:608, bod 57 a citovanú judikatúru).

               33

               Vzhľadom na vyššie uvedené a na účely poskytnutia potrebnej odpovede vnútroštátnemu súdu je vhodné preformulovať obe otázky, ktoré treba skúmať spoločne, v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa v podstate pýta, či štátnu záruku možno kvalifikovať ako „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, a v prípade kladnej odpovede, či podlieha oznamovacej povinnosti uvedenej v článku 108 ods. 3 ZFEÚ, prípadne aké sú dôsledky vyplývajúce z porušenia tejto povinnosti.

         O prejudiciálnych otázkach

         Úvodné pripomienky

               34

               Pokiaľ ide o kontrolu dodržiavania povinností, ktoré členským štátom ukladajú články 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ, je potrebné na úvod pripomenúť, že spôsob, akým sú formulované ustanovenia posledného uvedeného článku, ako aj právomoci a zodpovednosti, ktoré tieto ustanovenia priznávajú Komisii na jednej strane a členským štátom na strane druhej.

               35

               Článok 108 ZFEÚ zavádza rôzne konania podľa toho, či ide o existujúcu alebo novú pomoc. Zatiaľ čo nová pomoc musí byť podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ Komisii vopred oznámená a nemôže byť vykonaná, pokiaľ sa vo veci nerozhodlo s konečnou platnosťou, existujúca pomoc môže byť v súlade s článkom 108 ods. 1 ZFEÚ naďalej poskytovaná dovtedy, kým Komisia nerozhodne o jej nezlučiteľnosti (rozsudok P, EU:C:2013:525, bod 36 a citovaná judikatúra).

               36

               V rámci tohto systému kontroly majú Komisia a vnútroštátne súdy odlišnú zodpovednosť a právomoc (rozsudok Namur‑Les assurances du crédit, C‑44/93, EU:C:1994:311, bod 14).

               37

               Podľa judikatúry citovanej v bode 31 tohto rozsudku na tieto súdy možno predložiť spor, v súvislosti s ktorým budú musieť podať výklad a uplatniť pojem pomoc uvedený v článku 107 ods. 1 ZFEÚ, najmä s cieľom určiť, či sa štátne opatrenie malo alebo nemalo podrobiť predbežnej kontrole stanovenej v článku 108 ods. 3 ZFEÚ. Pokiaľ uvedené súdy dospejú ku konštatovaniu, že predmetné opatrenie skutočne malo byť vopred oznámené Komisii, musia ho vyhlásiť za protiprávne. Naproti tomu tieto súdy nie sú príslušné rozhodovať o zlučiteľnosti štátnej pomoci s vnútorným trhom, čo je posúdenie, ktoré patrí do výlučnej právomoci Komisie (pozri v tomto zmysle rozsudok P, EU:C:2013:525, bod 38 a citovanú judikatúru).

         O veci samej

               38

               Vzhľadom na tieto skutočnosti a na účely poskytnutia potrebnej odpovede vnútroštátnemu súdu, je potrebné po prvé určiť, či opatrenie sporné v konaní vo veci samej predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ZFEÚ. V tejto súvislosti treba vnútroštátnemu súdu poskytnúť potrebné výkladové pokyny k podmienkam, ktorým článok 107 ods. 1 ZFEÚ podriaďuje kvalifikovanie vnútroštátneho opatrenia ako štátnej pomoci, a to financovanie tohto opatrenia štátom alebo zo štátnych prostriedkov, selektívnosť tohto opatrenia, ako aj ovplyvnenie obchodu medzi členskými štátmi a z toho vyplývajúce skreslenie hospodárskej súťaže. Tieto tri podmienky treba skúmať postupne.

         O podmienke týkajúcej sa financovania opatrenia štátom alebo zo štátnych prostriedkov

               39

               Článok 107 ods. 1 ZFEÚ sa vzťahuje na „pomoc poskytovanú v akejkoľvek forme členským štátom alebo zo štátnych prostriedkov“.

               40

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pojem pomoc širší ako pojem subvencia, pretože neobsahuje len pozitívne plnenia, ako napríklad subvencie samotné, ale aj opatrenia, ktoré rozličnými spôsobmi znižujú zaťaženia, ktoré obvykle zaťažujú rozpočet podniku a ktoré tak síce nepredstavujú subvencie v úzkom zmysle slova, ale svojou povahou a účinkom sa im rovnajú (pozri najmä rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, EU:C:2006:8, bod 131 a citovanú judikatúru).

               41

               Pokiaľ ide o konanie vo veci samej, zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že na jednej strane štátna záruka bola uvedená v mandátnej zmluve uzavretej 15. septembra 2008 medzi ministerstvom pre miestnu správu, štátnou pokladnicou a OTP Bank na základe § 24 ods. 5 nariadenia z roku 2001.

               42

               Na druhej strane pri štvrťročných žiadostiach o štátnu záruku úverové inštitúcie zasielali svoje požiadavky ministerstvu pre miestnu správu alebo ministerstvu hospodárstva, ktoré im požadovanú pomoc a preddavky poskytli ich pripísaním na položky všeobecného rozpočtu vyčlenené na „Inú pomoc na bývanie“ v účtovníctve, ktoré viedla štátna pokladnica.

               43

               Z toho vyplýva, že štátna záruka predstavuje pomoc poskytovanú štátom alebo zo štátnych prostriedkov v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

         O podmienke týkajúcej sa selektívnosti opatrenia

               44

               Článok 107 ods. 1 ZFEÚ sa zameriava na pomoc, ktorá „zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru“, teda selektívnu pomoc.

               45

               Preto je potrebné určiť, či štátna záruka môže zvýhodniť určité podniky alebo určité výroby oproti iným podnikom, ktoré sa vzhľadom na cieľ sledovaný predmetným opatrením nachádzajú v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii.

               46

               Na úvod treba poznamenať, že nariadenie z roku 2001 na základe ktorého sa táto záruka poskytovala, upravuje pomoc určenú na uľahčenie prístupu k bývaniu pre určité kategórie domácností. § 24 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje, že prislúcha úverovým inštitúciám, aby schvaľovali a vyplácali úvery, ako aj určovali podmienky splatenia a pomoci. Naopak, § 25 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia poskytuje uvedenú záruku dotknutým úverovým inštitúciám.

               47

               Podľa judikatúry Súdneho dvora, ak je pomoc poskytnutá v podobe záruky, je nevyhnutné, aby vnútroštátne súdy identifikovali príjemcov tejto pomoci, ktorými môžu byť buď veriteľ alebo dlžník, alebo v určitých prípadoch obaja spoločne (pozri v tomto zmysle rozsudok Residex Capital IV, C‑275/10, EU:C:2011:814, bod 37).

               48

               V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodu 46 tohto rozsudku, nariadenie z roku 2001 stanovuje, že vykonať uvedené nariadenie, a tak využiť štátnu pomoc, prislúcha úverovým inštitúciám. Predmetné opatrenie je teda, zdá sa, výlučne na prospech odvetvia úverových inštitúcií.

               49

               Podľa judikatúry Súdneho dvora pomoc môže byť z hľadiska článku 107 ods. 1 ZFEÚ selektívna, aj keď sa týka celého hospodárskeho odvetvia (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Belgicko/Komisia, C‑75/97, EU:C:1999:311, bod 33, ako aj Paint Graphos a i., EU:C:2011:550, bod 53).

               50

               Preto štátnu záruku možno považovať za selektívnu. Okolnosť, že z nej majú prospech prípadne aj príjemcovia, ktorí nie sú úverovými inštitúciami, ako v prejednávanom prípade určité domácnosti, ktorých príjmy im neumožňujú zamýšľať nadobudnutie nehnuteľnosti, toto konštatovanie, ktoré je dostatočné na účely uplatnenia článku 107 ods. 1 ZFEÚ, nespochybňuje.

               51

               Treba však poznamenať, že počas rozpravy na pojednávaní pred Súdnym dvorom sa poukázalo na zmenu nariadenia z roku 2001, ku ktorej došlo v priebehu roka 2008 a ktorá rozšírila rozsah možností, akými uvedené nariadenie môžu vykonávať aj iné hospodárske subjekty.

               52

               Keďže ide o skutkovú otázku, je to v konečnom dôsledku vnútroštátny súd, ktorému prislúcha overiť pravdivosť týchto skutočností a posúdiť, či môžu spochybniť selektívnosť štátnej záruky.

         O podmienkach týkajúcich sa ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi a z toho vyplývajúceho skreslenia hospodárskej súťaže

               53

               Článok 107 ods. 1 ZFEÚ zakazuje štátnu pomoc, ktorá by ovplyvňovala obchod medzi členskými štátmi a narúšala alebo hrozila narušením hospodárskej súťaže.

               54

               Na účely kvalifikovania vnútroštátneho opatrenia ako štátnej pomoci sa nemusí zistiť skutočný vplyv predmetnej pomoci na obchod medzi členskými štátmi a skutočné skreslenie hospodárskej súťaže, ale len preskúmať, či uvedená pomoc môže tento obchod ovplyvniť a narušiť hospodársku súťaž (rozsudky Taliansko/Komisia, C‑372/97, EU:C:2004:234, bod 44, a Unicredito Italiano, C‑148/04, EU:C:2005:774, bod 54).

               55

               Osobitne, ak pomoc, ktorú členský štát poskytne, posilňuje v rámci obchodu v Spoločenstve postavenie jedného podniku voči iným konkurujúcim podnikom, je potrebné na tieto konkurujúce podniky hľadieť ako na ovplyvnené pomocou (pozri rozsudok Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, bod 56 a citovanú judikatúru).

               56

               V tejto súvislosti nie je nevyhnutné, aby sa podnik, ktorý je príjemcom pomoci, sám zúčastnil na obchode v rámci Spoločenstva. Ak totiž členský štát poskytne podniku pomoc, možno činnosť v rámci štátu udržať alebo zvýšiť s takým následkom, že sa šance podnikov so sídlom v iných členských štátoch vstúpiť na trh tohto členského štátu, znížia. Ďalej posilnením podniku, ktorý sa až do tej doby nezúčastňoval na obchode v rámci Spoločenstva, ho možno uviesť do postavenia, ktoré mu umožní preniknúť na trh iného členského štátu (rozsudok Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, bod 58).

               57

               Pokiaľ ide o konanie vo veci samej, treba poznamenať, že štátna záruka umožňuje úverovým inštitúciám dojednávať pôžičky bez toho, aby za ne preberali hospodárske riziko. Úverové inštitúcie, ktoré uzavreli mandátnu zmluvu, ako je zmluva v konaní vo veci samej, nemusia nevyhnutne skúmať solventnosť dlžníkov ani obstarávať zabezpečenie. Okrem toho dlžníci obvykle požadujú od týchto inštitúcií dodatočné služby, ako je otvorenie bežného účtu. Štátna záruka teda uvedeným inštitúciám poskytuje výhodu, pretože má za dôsledok nárast ich klientely a zvýšenie ich príjmov.

               58

               Z toho vyplýva, že štátna záruka má za dôsledok posilnenie postavenia úverových inštitúcií v porovnaní s postavením iných trhových subjektov a sťaženie vstupu na maďarský trh pre trhové subjekty so sídlom v iných členských štátoch. Táto záruka teda môže ovplyvňovať obchod medzi členskými štátmi a narúšať hospodársku súťaž v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               59

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba teda konštatovať, že štátna záruka poskytnutá výlučne úverovým inštitúciám a priori predstavuje „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha podrobnejšie posúdiť selektívnosť takej záruky, najmä tým, že určí, či v dôsledku zmeny nariadenia z roku 2001, ku ktorej údajne došlo v priebehu roka 2008, môže byť táto záruka priznaná iným hospodárskym subjektom než len samotným úverovým inštitúciám, a pokiaľ je to tak, či táto okolnosť môže spochybniť selektívnosť uvedenej záruky.

               60

               Po druhé a za predpokladu, že vnútroštátny súd kvalifikuje štátnu záruku ako „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, na účely, aby sa mu umožnilo posúdiť jej súlad s právnymi predpismi, je potrebné určiť, či táto záruka podlieha postupu oznámenia stanovenému v článku 108 ods. 3 ZFEÚ. Na to je potrebné určiť, či uvedená záruka predstavuje existujúcu pomoc alebo novú pomoc.

               61

               Z článku 1 písm. b) bodu i) nariadenia č. 659/1999 vyplýva, že existujúca pomoc znamená, bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia prílohy IV, bodu 3 aktu o pristúpení, všetka pomoc, ktorá existovala pred nadobudnutím platnosti Zmluvy FEÚ v príslušnom členskom štáte, to znamená programy pomoci a individuálnu pomoc, ktoré boli zavedené pred nadobudnutím platnosti a sú uplatniteľné aj po nadobudnutí platnosti zmluvy.

               62

               Príloha IV bod 3 aktu o pristúpení stanovuje, že všetky opatrenia, ktoré sa budú uplatňovať po dátume pristúpenia a ktoré predstavujú štátnu pomoc a nespĺňajú niektorú z troch podmienok uvedených v bode 3 ods. 1 uvedenej prílohy, sa ku dňu pristúpenia považujú za novú pomoc.

               63

               V prejednávanom prípade treba poznamenať, že nariadenie z roku 2001, na základe ktorého bola poskytnutá štátna záruka, sa stalo účinným po 10. decembri 1994, že nebolo uvedené v zozname pomoci vymenovanej v dodatku k prílohe IV aktu o pristúpení a že nebolo oznámené Komisii v rámci tzv. „prechodného“ postupu uvedeného v prílohe IV, bode 3 ods. 1 písm. c) tohto aktu.

               64

               V dôsledku toho štátna záruka nespĺňa tri podmienky stanovené v prílohe IV, bode 3 ods. 1 aktu o pristúpení, a preto sa musí považovať za novú pomoc.

               65

               Podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ o novej pomoci musí byť Komisia upovedomená vopred a táto pomoc nesmie byť poskytnutá predtým, než sa vo veci rozhodne s konečnou platnosťou.

               66

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora opatrenie, ktoré je pomocou a je vykonané v rozpore s povinnosťami vyplývajúcimi z článku 108 ods. 3 ZFEÚ, je protiprávne (rozsudok Distribution Casino France a i., C‑266/04 až C‑270/04, C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, EU:C:2005:657, bod 30 a citovaná judikatúra).

               67

               Pokiaľ ide o konanie vo veci samej, zdá sa, že Maďarsko neoznámilo Komisii štátnu záruku.

               68

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že za predpokladu, že vnútroštátny súd kvalifikuje štátnu záruku ako „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, treba takúto záruku považovať za novú pomoc, ktorá z tohto dôvodu podlieha povinnosti predchádzajúceho oznámenia Komisii, v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ. Prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby overil, či si dotknutý členský štát splnil túto povinnosť, a ak to tak nie je, vyhlásil túto záruku za protiprávnu.

               69

               Pokiaľ ide po tretie o dôsledky vyplývajúce z takejto protiprávnosti, konkrétne pokiaľ ide o príjemcov protiprávnej pomoci, treba najprv pripomenúť, že Súdny dvor opakovane konštatoval, že prislúcha vnútroštátnym súdom, aby vyvodili všetky dôsledky z porušenia článku 108 ods. 3 ZFEÚ podľa ich vnútroštátneho práva, jednak v súvislosti s platnosťou aktov týkajúcich sa vykonania opatrení pomoci, ako aj s vymáhaním finančných podpôr poskytnutých v rozpore s týmto ustanovením (pozri v tomto zmysle rozsudky van Calster a i., C‑261/01 a C‑262/01, EU:C:2003:571, bod 64; Xunta de Galicia, C‑71/04, EU:C:2005:493, bod 49, ako aj CELF a ministre de la Culture et de la Communication, C‑199/06, EU:C:2008:79, bod 41).

               70

               Logickým dôsledkom konštatovania protiprávnosti pomoci je jej odstránenie prostredníctvom vrátenia s cieľom obnovenia predchádzajúceho stavu (pozri najmä rozsudky Taliansko a SIM 2 Multimedia/Komisia, C‑328/99 a C‑399/00, EU:C:2003:252, bod 66, ako aj Mediaset/Komisia, C‑403/10 P, EU:C:2011:533, bod 122).

               71

               Hlavným cieľom, ktorý sleduje vrátenie protiprávne vyplatenej štátnej pomoci, je odstrániť narušenie hospodárskej súťaže spôsobené konkurenčnou výhodou získanou na základe tejto pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudky Nemecko/Komisia, C‑277/00, EU:C:2004:238, bod 76, a Komisia/MTU Friedrichshafen, C‑520/07 P, EU:C:2009:557, bod 57). Vrátením pomoci totiž jej príjemca stratí výhodu, ktorú mal voči svojim konkurentom na trhu, a obnoví sa stav pred poskytnutím pomoci (rozsudok Komisia/Taliansko, C‑350/93, EU:C:1995:96, bod 22).

               72

               Nariadenie vrátenia pomoci by mohlo byť neprimerané len vtedy, ak nastali mimoriadne okolnosti (pozri rozsudok Residex Capital IV, EU:C:2011:814, bod 35 a citovanú judikatúru).

               73

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nevyplýva, že by sa v konaní vo veci samej poukazovalo na takéto mimoriadne okolnosti. V dôsledku toho je vnútroštátny súd v zásade povinný nariadiť vrátenie pomoci spornej v tomto konaní v súlade s jeho vnútroštátnym právom.

               74

               V nadväznosti na to treba pripomenúť, že výlučne Komisia je príslušná posúdiť zlučiteľnosť pomoci s vnútorným trhom, takže vykonáva toto posúdenie aj v prípade, keď členský štát porušuje zákaz vykonať opatrenia pomoci, uvedený v článku 108 ods. 3 poslednej vete ZFEÚ. V takej situácii vnútroštátne súdy až do prijatia konečného rozhodnutia Komisie len ochraňujú práva osôb podliehajúcich súdnej právomoci pred prípadným porušením tohto zákazu zo strany štátnych orgánov (pozri v tomto zmysle rozsudok CELF a ministre de la Culture et de la Communication, EU:C:2008:79, bod 38 a citovanú judikatúru).

               75

               Preto prislúcha Komisii, aby preskúmala zlučiteľnosť štátnej pomoci s vnútorným trhom najmä na účely posúdenia, či sa na uvedenú pomoc môže vzťahovať výnimka týkajúca sa sociálnej pomoci, uvedená v článku 107 ods. 2 písm. a) ZFEÚ.

               76

               Napriek tomu, dokonca aj za predpokladu, že Komisia v konečnom rozhodnutí vyhlási štátnu záruku za zlučiteľnú s vnútorným trhom, vnútroštátny súd je povinný nariadiť vrátenie tejto štátnej pomoci v súlade s jeho vnútroštátnym právom. Pod hrozbou narušenia priameho účinku článku 108 ods. 3 poslednej vety ZFEÚ a poškodenia záujmov osôb podliehajúcich súdnej právomoci, ktoré majú vnútroštátne súdy za úlohu ochraňovať, uvedené konečné rozhodnutie Komisie nemá za dôsledok a posteriori konvalidovať vykonávacie akty, ktoré boli neplatné z dôvodu skutočnosti, že boli prijaté v rozpore so zákazom uvedeným v tomto článku. Akýkoľvek iný výklad by viedol k podporovaniu nerešpektovania odseku 3 poslednej vety uvedeného článku zo strany dotknutého členského štátu a zbavoval by toto ustanovenie potrebného účinku (pozri v tomto zmysle rozsudky Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C‑354/90, EU:C:1991:440, bod 16, ako aj SFEI a i., C‑39/94, EU:C:1996:285, body 67 až 69).

               77

               Nakoniec, pokiaľ ide o príjemcov štátnej záruky, treba zdôrazniť, že vzhľadom na imperatívnu povahu kontroly štátnej pomoci vykonávanej Komisiou na základe článku 108 ZFEÚ jednak podniky príjemcovia pomoci môžu mať legitímnu dôveru v oprávnenosť pomoci v zásade len vtedy, ak sa poskytla v súlade s postupom stanoveným v uvedenom článku, a jednak starostlivý hospodársky subjekt je za normálnych okolností schopný sa ubezpečiť, že uvedený postup bol dodržaný. Konkrétne, ak sa pomoc poskytla bez predchádzajúceho oznámenia Komisii, na základe čoho je podľa článku 108 ods. 3 ZFEÚ protiprávna, príjemca pomoci nemôže mať v tomto prípade legitímnu dôveru v zákonnosť jej poskytnutia (rozsudok Unicredito Italiano, EU:C:2005:774, bod 104 a citovaná judikatúra).

               78

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že príjemcovia štátnej záruky, akou je štátna záruka sporná v konaní vo veci samej, poskytnutej v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, a preto protiprávnej, nemajú k dispozícii prostriedok nápravy podľa práva Únie.

               79

               Vzhľadom na tieto úvahy treba na otázky, ktoré položil vnútroštátny súd, odpovedať tak, že:

                        —

                        štátna záruka poskytnutá výlučne úverovým inštitúciám a priori predstavuje „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha podrobnejšie posúdiť selektívnosť takej záruky, najmä tým, že určí, či v dôsledku zmeny nariadenia z roku 2001, ku ktorej údajne došlo v priebehu roka 2008, môže byť táto záruka priznaná iným hospodárskym subjektom než len samotným úverovým inštitúciám, a pokiaľ je to tak, či táto okolnosť môže spochybniť selektívnosť uvedenej záruky,

                        —

                        za predpokladu, že vnútroštátny súd kvalifikuje štátnu záruku spornú v konaní vo veci samej ako „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, treba ju považovať za novú pomoc, ktorá z tohto dôvodu podlieha povinnosti predchádzajúceho oznámenia Európskej komisii v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ. Prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby overil, či si dotknutý členský štát splnil túto povinnosť, a ak to tak nie je, vyhlásil túto záruku za protiprávnu,

                        —

                        príjemcovia štátnej záruky, akou je štátna záruka sporná v konaní vo veci samej, poskytnutej v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, a preto protiprávnej, nemajú k dispozícii prostriedok nápravy podľa práva Únie.

         O trovách

               80

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                           1.

                              Záruka poskytnutá Maďarskou republikou na základe § 25 ods. 1 a 2 nariadenia vlády č. 12/2001 z 31. januára 2001 o pomoci na uľahčenie prístupu k bývaniu priznaná výlučne úverovým inštitúciám a priori predstavuje „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha podrobnejšie posúdiť selektívnosť takej záruky, najmä tým, že určí, či v dôsledku zmeny predmetného nariadenia, ku ktorej údajne došlo v priebehu roka 2008, môže byť táto záruka priznaná iným hospodárskym subjektom než len samotným úverovým inštitúciám, a pokiaľ je to tak, či táto okolnosť môže spochybniť selektívnosť uvedenej záruky.

                           2.

                              Za predpokladu, že vnútroštátny súd kvalifikuje štátnu záruku spornú v konaní vo veci samej ako „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ, treba ju považovať za novú pomoc, ktorá z tohto dôvodu podlieha povinnosti predchádzajúceho oznámenia Európskej komisii, v súlade s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ. Prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby overil, či dotknutý členský štát splnil túto povinnosť, a ak to tak nie je, vyhlásil túto záruku za protiprávnu.

                           3.

                              Príjemcovia štátnej záruky, akou je štátna záruka sporná v konaní vo veci samej, poskytnutej v rozpore s článkom 108 ods. 3 ZFEÚ, a preto protiprávnej, nemajú k dispozícii prostriedok nápravy podľa práva Únie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá rozšírená komora) z 28. januára 1999. # Bretagne Angleterre Írsko (BAI) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o náhradu škody - Štátna pomoc. # Vec T-230/95.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 25. novembra 2014. # Verband der Kölnisch-Wasser Hersteller eV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-556/13.