title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 11. októbra 2007.#Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA) proti Directeur général des impôts a Ministère public.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Cour de cassation - Francúzsko.#Priame dane - Daň z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia právnické osoby vo Francúzsku - Holdingové spoločnosti založené podľa luxemburského práva - Nepriznanie oslobodenia od dane - Smernica 77/799/EHS - Demonštratívny výpočet uvádzaných daní - Daň podobnej povahy - Obmedzenia výmeny informácií - Dvojstranná zmluva - Článok 73b Zmluvy ES (teraz článok 56 ES) - Voľný pohyb kapitálu - Boj proti daňovým podvodom.#Vec C-451/05.

text:
      Vec C‑451/05
      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      proti
      Directeur général des impôts,
      Ministère public
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Cour de cassation (Francúzsko)]
      „Priame dane – Daň z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia právnické osoby vo Francúzsku – Holdingové spoločnosti založené podľa luxemburského práva – Nepriznanie oslobodenia od dane – Smernica 77/799/EHS – Demonštratívny výpočet uvádzaných daní – Daň podobnej povahy – Obmedzenia výmeny informácií – Dvojstranná zmluva – Článok 73b Zmluvy ES (teraz článok 56 ES) – Voľný pohyb kapitálu – Boj proti daňovým podvodom“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Vzájomná pomoc orgánov členských štátov v oblasti priamych a nepriamych daní – Smernica 77/799
      (Smernica Rady 77/799, článok 1 ods. 2 a 3)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Vzájomná pomoc orgánov členských štátov v oblasti priamych a nepriamych daní – Smernica 77/799
      (Smernica Rady 77/799, článok 8 ods. 1)
      3.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daň z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia právnické osoby
      [Zmluva ES, článok 73b (teraz článok 56 ES)]
      1.        Daň zavedená členským štátom z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý v tomto členskom štáte vlastnia právnické osoby,
         predstavuje daň podobnej povahy, ako sú dane uvedené v článku 1 ods. 3 smernice Rady 77/799 týkajúcej sa vzájomnej pomoci
         kompetentných orgánov členských štátov v oblasti priameho alebo nepriameho zdaňovania, ktoré sú vyberané z časti kapitálu
         v zmysle článku 1 ods. 2 tejto smernice.

      (pozri bod 37, bod 1 výroku)
      2.        Smernica 77/799 týkajúca sa vzájomnej pomoci kompetentných orgánov členských štátov v oblasti priameho alebo nepriameho zdaňovania
         a osobitne jej článok 8 ods. 1 nebránia tomu, aby dva členské štáty boli viazané medzinárodnou zmluvou o zamedzení dvojitého
         zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej administratívnej pomoci v oblasti daní z príjmov a kapitálu, ktorá zo svojej pôsobnosti
         v členskom štáte vylučuje kategóriu daňovníkov dane patriacej do uvedenej smernice, pokiaľ právna úprava alebo administratívna
         prax členského štátu, ktorý má poskytnúť informáciu, nedovoľujú príslušnému orgánu, aby získaval alebo využíval tieto informácie
         na vlastné účely uvedeného členského štátu, čo musí overiť vnútroštátny súd.

      (pozri bod 55, bod 2 výroku)
      3.        Článok 73b Zmluvy (teraz článok 56 ES) sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá oslobodzuje
         od dane z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý v tomto členskom štáte vlastnia právnické osoby, spoločnosti so sídlom
         v ňom, zatiaľ čo vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v inom členskom štáte toto oslobodenie podmieňuje existenciou dohody
         o administratívnej pomoci v boji proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní uzavretej medzi predmetným členským štátom
         a takýmto iným štátom alebo skutočnosťou, že podľa zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie z dôvodu štátnej
         príslušnosti nesmú byť tieto spoločnosti zdaňované viac ako spoločnosti so sídlom v prvom členskom štáte, a neumožňuje spoločnosti
         usadenej v inom členskom štáte, aby poskytla dôkazy umožňujúce stanoviť totožnosť fyzických osôb, ktoré sú jej akcionármi
         alebo spoločníkmi.

      (pozri bod 102, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 11. októbra 2007 (*)

      „Priame dane – Daň z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia právnické osoby vo Francúzsku – Holdingové spoločnosti založené podľa luxemburského práva – Nepriznanie oslobodenia od dane – Smernica 77/799/EHS – Demonštratívny výpočet uvádzaných daní – Daň podobnej povahy – Obmedzenia výmeny informácií – Dvojstranná zmluva – Článok 73b Zmluvy ES (teraz článok 56 ES) – Voľný pohyb kapitálu – Boj proti daňovým podvodom“
      Vo veci C‑451/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Francúzsko)
         z 13. decembra 2005 a doručený Súdnemu dvoru 19. decembra 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ELISA)
      proti
      Directeur général des impôts,
      Ministère public,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia G. Arestis (spravodajca), E. Juhász, J. Malenovský a T. von Danwitz,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: J. Swedenborg, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. januára 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA, v zastúpení: J.‑J. Gatineau, advokát,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.‑C. Gracia, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: S. Spyropoulos, Z. Chatzipavlou a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Jackson, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. Ward, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a J.‑P. Keppenne, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. apríla 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES), a článku 73b Zmluvy
         ES (teraz článok 56 ES), ako aj článku 1 ods. 1 smernice Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 týkajúcej sa vzájomnej pomoci
         kompetentných orgánov členských štátov v oblasti priameho a nepriameho zdaňovania (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001,
         s. 63), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179,
         ďalej len „smernica 77/799“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Européenne et Luxembourgeoise d’investissements SA (ďalej len „ELISA“) a generálnym
         riaditeľom daňovej správy, či táto spoločnosť podlieha dani z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia právnické
         osoby vo Francúzsku (ďalej len „sporná daň“).

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 1 smernice 77/799, ktorý má nadpis „Všeobecné ustanovenia“, stanovuje:

      „1.      V súlade s touto smernicou, kompetentné orgány člensk[ých] štát[ov] si vymenia akékoľvek informácie, ktoré by im umožnili
         uskutočniť správne stanovenie daní, pokiaľ ide o dane z príjmu a kapitálu…

      2.      Týkajú sa daní z prí[j]mu a kapitálu bez ohľadu na spôsob, ako sú vyberané, daní z celkového príjmu, celkového kapitálu alebo
         časti príjmu, alebo kapitálu vrátane dane zo zisku, daní z príjmov z nakladania s hnuteľným alebo nehnuteľným majetkom, daní
         z vyplácaných miezd a platov platených podnikmi, ako aj daní zo zhodnotenia majetku.

      3.      Dane, ktoré sú uvedené v odseku 2, sú v súčasnosti tieto:
      …
      vo Francúzsku:
      Impôt sur le revenu,
      Impôt sur les sociétés,
      Taxe professionnelle,
      Taxe fonci[è]re sur le propriétés bâties,
      Taxe fonci[è]re sur le propriétés non bâties;
      …
      4.      Odsek 1 sa tiež vzťahuje na všetky identické alebo podobné dane uložené následne[,] či už dodatočne alebo namiesto dan[í]
         uvedených v odseku 3…

      …“
      4        Články 2, 3 a 4 smernice 77/799 postupne obsahujú ustanovenia týkajúce sa výmeny na požiadanie, automatickej výmeny informácií
         a spontánnej výmeny informácií uvedených v článku 1 ods. 1 tejto smernice.

      5        Článok 8 uvedenej smernice, ktorý má nadpis „Obmedzenia výmeny informácií“, znie:

      „1.      Táto smernica nezaväzuje na začatie zisťovania na získanie informácií, pokiaľ členský štát, ktorý má zadovážiť informáciu
         je obmedzený zákonmi alebo administratívnou praxou na začatie takéhoto zisťovania, alebo na získavanie a využívanie takto
         získaných informácií na vlastné účely [členskému štátu, ktorý má poskytnúť informáciu, bránia zákony alebo administratívna
         prax v tom, aby uskutočnil takéto zisťovanie, alebo aby získaval a využíval tieto informácie na vlastné účely – neoficiálny preklad].

      2.      Poskytnutie informácií môže byť odmietnuté tam, kde by to viedlo k odhaleniu obchodného, priemyselného, profesionálneho tajomstva
         alebo obchodného postupu, alebo informácií, ktorých odhalenie by odporovalo verejným zásadám.

      3.      Príslušné úrady členského štátu môžu odmietnuť poskytnúť informácie tam, kde je daný štát z praktických alebo právnych dôvodov
         neschopný podobné informácie poskytnúť.“

      6        Článok 11 smernice 77/799, ktorý má nadpis „Uplatniteľnosť širších ustanovení o pomoci“, stanovuje, že „predchádzajúce ustanovenia
         nebudú prekážať plneniu žiadnych ďalších záväzkov na výmenu informácií, ktoré môžu vyplývať z iných právnych aktov“.

       Vnútroštátne právo
      7        Články 990 D a 990 E Code général des impôts (všeobecný daňový zákonník, ďalej len „CGI“) v znení zákona č. 92-1376 z 30. decembra
         1992 o rozpočte na rok 1993 (JORF č. 304 z 31. decembra 1992) stanovujú:

      „Článok 990 D
      Právnické osoby, ktoré priamo alebo sprostredkovane vlastnia jednu alebo viac nehnuteľností nachádzajúcich sa vo Francúzsku
         alebo sú držiteľmi práv in rem na takúto nehnuteľnosť, sú povinné platiť ročne daň vo výške 3 % z trhovej hodnoty takýchto nehnuteľností alebo práv.

      Za osobu, ktorá sprostredkovane vlastní alebo má právo k nehnuteľnosti vo Francúzsku, sa považuje každá právnická osoba, ktorá
         má podiel, bez ohľadu na jeho formu alebo výšku, v právnickej osobe, ktorá je vlastníkom tohto majetku alebo práv alebo držiteľom
         podielu v tretej právnickej osobe, ktorá je sama vlastníkom majetku alebo práv alebo sprostredkovateľom v reťazci podielov.
         Toto ustanovenie sa uplatňuje bez ohľadu na počet sprostredkujúcich právnických osôb.

      Článok 990 E
      Dani uvedenej v článku 990 D nepodliehajú:
      1°      Právnické osoby, ktorých nehnuteľné aktíva v zmysle článku 990 D nachádzajúce sa vo Francúzsku predstavujú menej než 50 %
         francúzskych aktív. Na účely tohto ustanovenia nie sú v nehnuteľných aktívach zahrnuté aktíva, ktoré právnické osoby uvedené
         v článku 990 D alebo sprostredkujúce osoby určili na svoju vlastnú profesionálnu činnosť, okrem činnosti týkajúcej sa nehnuteľností;

      2°      Právnické osoby, ktoré majú svoje sídlo v krajine alebo na území, ktoré uzavreli s Francúzskom dohodu o administratívnej pomoci
         v boji proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní a ktoré každý rok najneskôr 15. mája oznámia na mieste stanovenom
         vyhláškou uvedenou v článku 990 F umiestnenie, opis a hodnotu nehnuteľností v ich vlastníctve k 1. januáru, totožnosť a adresy
         svojich členov k tomu istému dátumu a počet akcií alebo podielov, ktoré sú v držbe každého z nich;

      3°      Právnické osoby, ktoré majú skutočné centrum riadenia vo Francúzsku, ani iné právnické osoby, ktoré na základe Zmluvy nesmú
         podliehať väčšiemu daňovému zaťaženiu, pokiaľ každoročne oznámia alebo prevezmú a dodržia povinnosť oznámiť daňovému úradu
         na jeho vyžiadanie umiestnenie a opis nehnuteľností vo vlastníctve k 1. januáru, totožnosť a adresy svojich akcionárov, spoločníkov
         alebo iných členov, počet akcií alebo iných práv, ktoré sú v držbe každého z nich, a dôkazy o ich pobyte na daňové účely…“

       Medzinárodné právo
      8        Článok 21 ods. 1 Zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej administratívnej pomoci v oblasti daní
         z príjmov a kapitálu uzavretej medzi Francúzskou republikou a Luxemburským veľkovojvodstvom a podpísanej 1. apríla 1958, ktorá
         bola zmenená a doplnená dodatkom podpísaným v Paríži 8. septembra 1970 (ďalej len „zmluva z 1. apríla 1958“), znie:

      „Občania, spoločnosti alebo skupiny jedného zo zmluvných štátov nebudú v druhom štáte podliehať žiadnej ďalšej alebo vyššej
         dani, než je daň, ktorá sa ukladá občanom, spoločnostiam alebo skupinám druhého štátu.“

      9        Článok 22 ods. 1 zmluvy z 1. apríla 1958 stanovuje:

      „Príslušné orgány obidvoch štátov si budú môcť buď ex offo alebo na požiadanie vymieňať pod podmienkou reciprocity také informácie, pri ktorých daňové zákony obidvoch štátov umožňujú,
         aby sa získavali prostredníctvom štandardných úradných postupov na účely riadneho uplatňovania tejto zmluvy...“

      10      Na základe výmeny listov z 8. septembra 1970 týkajúcich sa zmluvy z 1. apríla 1958 francúzska a luxemburská vláda usúdili,
         že „táto zmluva sa od jej nadobudnutia účinnosti nemala uplatňovať na holdingové spoločnosti v zmysle osobitnej luxemburskej
         právnej úpravy (v súčasnosti zákon z 31. júla 1929 a zákonný dekrét z 27. decembra 1937), ani na príjmy, ktoré osoba rezident
         na daňové účely vo Francúzsku odvodzuje z týchto spoločností, ani na podiely tejto osoby v takých holdingových spoločnostiach“.

      11      Zmluva o usadení medzi Francúzskou republikou a Luxemburským veľkovojvodstvom podpísaná v Paríži 31. marca 1930 obsahuje klauzulu
         o doložke najvyšších výhod.

      12      Podľa článku 9 tejto zmluvy „Vysoké zmluvné strany sa zaväzujú v čo najkratšom čase uzavrieť osobitnú zmluvu týkajúcu sa ciel,
         priamych a nepriamych daní a odvodov, ktorým fyzické a právnické osoby podliehajú, a upravujúcu otázky dvojitého zdanenia“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      ELISA je holdingová spoločnosť založená podľa luxemburského práva, konkrétne podľa ustanovení zákona z 31. júla 1929 o daňovom
         režime uplatňovanom na holdingové spoločnosti (Holding companies) (Mém. 1929, s. 685), zmeneného a doplneného veľkovojvodskou
         vyhláškou z 24. marca 1989 (Mém. A 1989, s. 181).

      14      Podľa článku 1 druhého odseku tohto zákona je holdingová spoločnosť oslobodená od dane z príjmov, zvýšenia dane, dodatočnej
         dane, ako aj zrážkovej dane a je takisto oslobodená od obecných daní. V súlade s článkom 1 šiestym odsekom uvedeného zákona
         má právo kontroly a vyšetrovania registrový orgán a je obmedzené na zistenie a preskúmanie skutkového stavu a informácií týkajúcich
         sa daňového postavenia spoločnosti a informácií nevyhnutných na zabezpečenie a overenie riadneho a presného uloženia daní
         a poplatkov, ktoré je spoločnosť povinná zaplatiť.

      15      Podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania vlastní ELISA viaceré nehnuteľnosti na francúzskom území a z tohto dôvodu
         podlieha ustanoveniam článku 990 D a nasl. CGI, ktoré zavádzajú spornú daň.

      16      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania rovnako vyplýva, že ELISA podala daňové priznania, ktoré vyžadoval zákon, avšak
         bez toho, aby zaplatila zodpovedajúce dane. Po tom, čo daňové orgány túto spoločnosť 18. decembra 1997 upovedomili o sankciách
         spojených s týmito daňami, pristúpili k ich vymáhaniu. Keďže jej sťažnosť bola zamietnutá, ELISA podala proti generálnemu
         riaditeľovi daňovej správy žalobu na Tribunal de grande instance de Paris s cieľom dosiahnuť zánik povinnosti zaplatiť uvedené
         dane.

      17      Po dvoch rozhodnutiach v jej neprospech, ktoré vydal Tribunal de grande instance de Paris 28. októbra 1999 a Cour d’appel
         de Paris 5. júla 2001, ELISA podala dovolanie.

      18      Cour de cassation rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Bránia článok 52 a nasl. a článok 73b a nasl. Zmluvy ES právnej úprave, akou je právna úprava obsiahnutá v článku 990 D a nasl. [CGI],
         ktorá poskytuje právnickým osobám so skutočným centrom riadenia vo Francúzsku možnosť oslobodenia od [spornej] dane a ktorá
         v prípade právnických osôb so skutočným centrom riadenia na území inej krajiny, hoci by išlo o členský štát Európskej únie,
         podmieňuje túto možnosť existenciou dohody o administratívnej pomoci v boji proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní
         uzavretej medzi Francúzskom a takýmto štátom alebo skutočnosťou, že podľa zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie
         z dôvodu štátnej príslušnosti nesmú byť tieto právnické osoby zdaňované viac ako právnické osoby so skutočným centrom riadenia
         vo Francúzsku?

      2.      Predstavuje daň, akou je sporná daň, daň z kapitálu v zmysle článku 1 smernice [77/799]?
      3.      V prípade kladnej odpovede, bránia povinnosti, ktoré členským štátom ukladá v oblasti vzájomnej pomoci v daňových veciach
         smernica [77/799], tomu, aby členské štáty uplatňovali podľa dvojstrannej dohody o administratívnej pomoci v daňových veciach
         povinnosti rovnakej povahy, pričom vylúčia jednu skupinu daňovníkov, akou sú luxemburské holdingové spoločnosti?

      4.      Ukladajú článok 52 a nasl. a článok 73b a nasl. Zmluvy ES členskému štátu, ktorý uzavrel s inou krajinou, či už členským štátom
         Európskej únie alebo nie, dohodu obsahujúcu ustanovenie o zákaze diskriminácie v oblasti daní, povinnosť priznať právnickej
         osobe, ktorá má skutočné centrum riadenia na území iného členského štátu, rovnaké výhody, ako sú výhody stanovené v tomto
         ustanovení, ak táto osoba vlastní jednu alebo viac nehnuteľností na území prvého členského štátu a druhý členský štát nie
         je viazaný voči prvému obdobným ustanovením?“

       O prejudiciálnych otázkach
      19      Na úvod treba uviesť, že spor vo veci samej sa vzťahuje na skutkový stav týkajúci sa členských štátov, a nie tretích krajín.
         Preto sa odpovede na prejudiciálne otázky týkajú iba vzťahov medzi členskými štátmi.

       O druhej otázke
      20      Svojou druhou otázkou, ktorú je potrebné preskúmať v prvom rade, sa vnútroštátny súd pýta, či sporná daň predstavuje daň z kapitálu
         v zmysle článku 1 smernice 77/799.

      21      V tomto ohľade je potrebné v prvom rade pripomenúť, že z článku 1 ods. 2 smernice 77/799 vyplýva, že za dane z príjmu a kapitálu
         sa bez ohľadu na spôsob, ako sú vyberané, považujú dane z celkového príjmu, celkového kapitálu alebo časti príjmu alebo kapitálu,
         vrátane dane zo zisku, daní z príjmov z nakladania s hnuteľným alebo nehnuteľným majetkom, daní z vyplácaných miezd a platov
         platených podnikmi, ako aj daní zo zhodnotenia majetku.

      22      Z tohto ustanovenia jasne vyplýva, že okrem daní z celkového príjmu a celkového kapitálu sa smernica 77/799 týka aj daní vyberaných
         z prvkov príjmu alebo kapitálu. Z toho plynie, že také dane tvoria bez ohľadu na ich názov takisto súčasť daní, pri ktorých
         si kompetentné orgány členských štátov vymieňajú v súlade so smernicou 77/799 akékoľvek informácie, ktoré im umožňujú uskutočniť
         správne stanovenie uvedených daní.

      23      V druhom rade, podľa článku 1 ods. 3 smernice 77/799 patria medzi dane uvedené v odseku 2 tohto článku, pokiaľ ide o Francúzsko,
         najmä „impôt sur le revenu“, „impôt sur les sociétés“, „taxe professionnelle“, „taxe foncière sur les propriétés bâties“ a „taxe
         foncière sur les propriétés non bâties“.

      24      Z ustanovenia článku 1 ods. 3 smernice 77/799 jednoznačne vyplýva, že výpočet daní uvádzaných v tomto článku nie je vyčerpávajúci.

      25      Za týchto podmienok treba hneď odmietnuť tvrdenie, že článok 1 ods. 3 smernice 77/799 nemožno uplatniť na spor vo veci samej
         preto, lebo sporná daň sa nenachádza medzi daňami uvedenými v tomto ustanovení.

      26      Demonštratívny charakter výpočtu daní nachádzajúcich sa v článku 1 ods. 3 smernice 77/799 potvrdzuje odsek 4 tohto článku,
         ktorý stanovuje, že kompetentné orgány členských štátov si takisto vymieňajú akékoľvek informácie, ktoré im umožňujú uskutočniť
         správne stanovenie daní s identickou alebo podobnou povahou, ktoré boli uložené okrem alebo namiesto daní uvedených v odseku
         3 uvedeného článku.

      27      Francúzska vláda plne uznáva, že výpočet daní uvádzaných v článku 1 ods. 3 smernice 77/799 nie je vyčerpávajúci, avšak tvrdí,
         že charakteristické znaky spornej dane ju neumožňujú považovať za daň z kapitálu v zmysle článku 1 ods. 1 až 3 smernice 77/799,
         a toto ustanovenie preto nemožno uplatniť na spor vo veci samej.

      28      V tejto súvislosti uvedená vláda tvrdí, že po prvé sporná daň nie je ukladaná fyzickým osobám, ale právnickým osobám, a po
         druhé účelom tejto dane je bojovať proti daňovým únikom.

      29      Pokiaľ ide o prvé uvádzané tvrdenie, je namieste hneď konštatovať, že z článku 1 ods. 3 smernice 77/799 vyplýva, že medzi
         dane, pri ktorých si kompetentné orgány členských štátov vymieňajú akékoľvek informácie, ktoré im umožňujú uskutočniť správne
         stanovenie týchto daní, patria dane, ktoré sa takisto ukladajú právnickým osobám, akou je „taxe professionnelle“, na ktorú
         výslovne odkazuje článok 1 ods. 3 smernice 77/799.

      30      Z toho plynie, že argumentácia založená na tom, že dane uvádzané v smernici 77/799 sa netýkajú právnických osôb, musí byť
         odmietnutá.

      31      Pokiaľ ide o druhé tvrdenie uvádzané francúzskou vládou, treba uviesť, že aj za predpokladu, že by účelom spornej dane bolo
         bojovať proti daňovým únikom, táto okolnosť nemôže mať v žiadnom prípade sama osebe za následok spochybnenie uplatniteľnosti
         smernice 77/799 na spor vo veci samej.

      32      Okrem toho je namieste pripomenúť, že smernica 77/799 stanovila mechanizmy určené na posilnenie spolupráce medzi daňovými
         úradmi vnútri Spoločenstva práve kvôli boju proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní, ako aj kvôli umožneniu správneho
         vymerania daní z príjmov a z kapitálu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 13. apríla 2000, W. N., C‑420/98, Zb. s. I‑2847,
         bod 22, a z 26. januára 2006, Komisia/Rada, C‑533/03, Zb. s. I‑1025, body 70 a 71).

      33      Zdá sa však, že francúzska vláda sa snaží týmto tvrdením poukázať na to, že spornú daň nemožno považovať za daň z kapitálu
         v zmysle smernice 77/799. Toto tvrdenie podľa nej potvrdzuje skutočnosť, že sporná daň je ukladaná právnickým osobám.

      34      Túto argumentáciu však treba odmietnuť.

      35      Okrem skutočnosti, že smernica 77/799 vôbec nevylučuje zo svojej pôsobnosti dane, ktoré sa ukladajú právnickým osobám, ako
         už bolo zdôraznené v bode 29 tohto rozsudku, totiž treba pripomenúť, že spornej dani podliehajú právnické osoby, ktoré sú
         vlastníkmi nehnuteľností nachádzajúcich sa vo Francúzsku, a že sa vypočítava v pomere k hodnote tohto majetku.

      36      Je nutné konštatovať, že uvedená daň je ukladaná na časť majetku dotknutej právnickej osoby. Patrí teda medzi dane, ktoré
         sú bez ohľadu na ich názov vyberané z časti príjmu alebo kapitálu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 77/799.

      37      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že na druhú otázku treba odpovedať tak, že sporná daň predstavuje daň podobnej
         povahy, ako sú dane uvedené v článku 1 ods. 3 smernice 77/799, ktoré sú vyberané z časti kapitálu v zmysle článku 1 ods. 2
         tejto smernice.

       O tretej otázke
      38      Na zodpovedanie tejto otázky je potrebné pripomenúť jednak povinnosti uložené členským štátom, ktoré vyplývajú z relevantných
         ustanovení smernice 77/799, a jednak povinnosti, ktoré majú dva členské štáty dotknuté touto vecou podľa zmluvy z 1. apríla
         1958.

      39      Pokiaľ ide o povinnosti uložené smernicou 77/799, treba na úvod spresniť, že podľa ustanovení odsekov 1, 3 a 4 článku 1 tejto
         smernice si kompetentné orgány členských štátov vymieňajú akékoľvek informácie, ktoré im umožňujú uskutočniť správne stanovenie
         daní z príjmov a kapitálu a daní podobnej povahy, akou je aj sporná daň.

      40      Ďalej podľa článku 2 smernice 77/799 dochádza k týmto výmenám informácií na požiadanie príslušného orgánu dotknutého členského
         štátu. Ako vyplýva z článku 3 tejto smernice, príslušné orgány členských štátov si v určitých prípadoch uvedených v smernici
         vymieňajú informácie aj automaticky bez predchádzajúceho požiadania, alebo dokonca spontánne podľa jej článku 4.

      41      V tomto ohľade článok 8 ods. 1 smernice 77/799 stanovuje, že táto smernica nezaväzuje na začatie zisťovania na získanie informácií,
         pokiaľ členskému štátu, ktorý má poskytnúť informáciu, bránia zákony alebo administratívna prax v tom, aby uskutočnil takéto
         zisťovanie, alebo aby získaval a využíval tieto informácie na vlastné účely.

      42      Napokon podľa článku 11 smernice 77/799 jej ustanovenia neprekážajú plneniu žiadnych ďalších záväzkov na výmenu informácií,
         ktoré môžu vyplývať z iných právnych aktov.

      43      Čo sa týka povinností vyplývajúcich zo zmluvy z 1. apríla 1958, článok 22 ods. 1 tejto zmluvy stanovuje, že správne orgány
         obidvoch dotknutých štátov – teda Francúzskej republiky a Luxemburského veľkovojvodstva – si môžu buď ex offo alebo na požiadanie vymieňať pod podmienkou reciprocity také informácie, pri ktorých vnútroštátne daňové zákony umožňujú,
         aby sa získavali prostredníctvom štandardných úradných postupov na účely riadneho uplatňovania tejto zmluvy. Táto výmena informácií
         sa však netýka holdingových spoločností založených podľa luxemburského práva.

      44      Zo znenia uvedenej zmluvy jasne vyplýva, že stanovuje povinnosti rovnakej povahy, ako sú povinnosti vyplývajúce zo smernice
         77/799.

      45      Za týchto okolností sa vnútroštátny súd pýta, či povinnosti, ktoré členským štátom ukladá v oblasti vzájomnej pomoci v daňových
         veciach smernica 77/799, bránia tomu, aby členské štáty uplatňovali povinnosti vyplývajúce zo zmluvy z 1. apríla 1958.

      46      V tomto ohľade sa po prvé tvrdí, že povinnosti vyplývajúce z uvedenej zmluvy nemajú žiaden vplyv na uplatniteľnosť smernice
         77/799. Podľa gréckej vlády sú tieto povinnosti v každom prípade pokryté článkom 11 smernice, ktorý stanovuje, že jej ustanovenia
         neprekážajú plneniu žiadnych ďalších záväzkov na výmenu informácií, ktoré môžu vyplývať z iných právnych aktov.

      47      Toto tvrdenie treba hneď odmietnuť. Je totiž nepochybné, že čo sa týka holdingových spoločností založených podľa luxemburského
         práva, povinnosti vyplývajúce zo zmluvy z 1. apríla 1958 nemajú širší rozsah vo vzťahu k výmene informácií. Naopak, smerujú
         k obmedzeniu, ba až k vylúčeniu uvedenej výmeny, pokiaľ sa týka informácií o uvedených holdingových spoločnostiach.

      48      Z toho plynie, že na článok 11 smernice 77/799 sa nemožno v rámci sporu vo veci samej platne odvolávať.

      49      Po druhé francúzska vláda tvrdí, že z ustanovenia článku 8 ods. 1 smernice 77/799 vyplýva, že smernica nebráni, aby sa v prejednávanej
         veci uplatňovala zmluva z 1. apríla 1958, ktorá zo systému výmeny informácií medzi dotknutými vnútroštátnymi orgánmi vylučuje
         holdingové spoločnosti založené podľa luxemburského práva.

      50      V tomto ohľade z článku 8 ods. 1 smernice 77/799 vyplýva, že smernica nezaväzuje členské štáty na začatie zisťovania na získanie
         informácií, pokiaľ členskému štátu, ktorý má poskytnúť informáciu, bránia zákony alebo administratívna prax v tom, aby uskutočnil
         takéto zisťovanie, alebo aby získaval a využíval tieto informácie na vlastné účely.

      51      Podľa francúzskej vlády relevantná luxemburská právna úprava vyžaduje iba to, aby holdingové spoločnosti založené podľa luxemburského
         práva poskytli informácie o svojom právnom postavení, a stanovuje, že od nich nemožno požadovať žiadne informácie na daňové
         účely.

      52      Preto, pokiaľ relevantná luxemburská právna úprava skutočne tak znie, čo musí overiť vnútroštátny súd, situácia holdingových
         spoločností založených podľa luxemburského práva patrí, čo sa týka vzájomnej pomoci členských štátov v oblasti priamych a nepriamych
         daní, do pôsobnosti článku 8 ods. 1 smernice 77/799.

      53      Rovnako to platí o zmluve z 1. apríla 1958, z ktorej vyplýva, že zmluvné strany vylúčili uvedené holdingové spoločnosti zo
         systému informácií, ktorý je ňou stanovený.

      54      Zmluva z 1. apríla 1958 totiž iba odráža stav luxemburskej právnej úpravy v tejto oblasti, takže táto zmluva rovnako spadá,
         čo sa týka jej obmedzenej pôsobnosti, pod článok 8 ods. 1 smernice 77/799.

      55      Za týchto okolností treba odpovedať na tretiu otázku tak, že smernica 77/799 a osobitne jej článok 8 ods. 1 nebránia tomu,
         aby dva členské štáty boli viazané medzinárodnou zmluvou o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej administratívnej
         pomoci v oblasti daní z príjmov a kapitálu, ktorá zo svojej pôsobnosti v členskom štáte vylučuje kategóriu daňovníkov dane
         patriacej do uvedenej smernice, pokiaľ právna úprava alebo administratívna prax členského štátu, ktorý má poskytnúť informáciu,
         nedovoľujú príslušnému orgánu, aby získaval alebo využíval tieto informácie na vlastné účely uvedeného členského štátu, čo
         musí overiť vnútroštátny súd.

       O prvej otázke
      56      Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobody usadiť
         sa a voľného pohybu kapitálu bránia vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá oslobodzuje spoločnosti so
         sídlom vo Francúzsku od spornej dane, zatiaľ čo vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v inom členskom štáte toto oslobodenie
         podmieňuje existenciou dohody o administratívnej pomoci v boji proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní uzavretej
         medzi Francúzskou republikou a takýmto štátom alebo skutočnosťou, že podľa zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie
         z dôvodu štátnej príslušnosti nesmú byť tieto spoločnosti zdaňované viac ako spoločnosti so sídlom vo Francúzsku.

      57      Keďže vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby mu poskytol výklad tak článku 52 Zmluvy týkajúceho sa slobody usadiť sa, ako
         aj článku 73b Zmluvy týkajúceho sa voľného pohybu kapitálu, je potrebné určiť, či vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo
         veci samej, môže patriť do pôsobnosti týchto slobôd.

      58      Pokiaľ ide o článok 73b Zmluvy, je vhodné pripomenúť, že právo nadobúdať, užívať a scudzovať nehnuteľný majetok na území iného
         členského štátu, ktoré predstavuje nevyhnutný doplnok slobody usadiť sa, ako to vyplýva z článku 54 ods. 3 písm. e) Zmluvy
         ES [zmenený, teraz článok 44 ods. 2 písm. e) ES], spôsobuje pri svojom výkone pohyby kapitálu (rozsudok z 25. januára 2007,
         Festersen, C‑370/05, Zb. s. I‑1129, bod 22 a citovaná judikatúra).

      59      Podľa ustálenej judikatúry pohyby kapitálu zahŕňajú operácie, ktorými nerezidenti vykonávajú investície do nehnuteľného majetku
         na území členského štátu, ako to vyplýva z nomenklatúry kapitálových pohybov uvedenej v prílohe 1 smernice Rady 88/361/EHS
         z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd.
         10/001, s. 10), pričom táto nomenklatúra si zachováva svoj orientačný charakter pre definovanie pojmu pohyby kapitálu (pozri
         rozsudok Festersen, už citovaný, bod 23 a citovanú judikatúru).

      60      Je nesporné, že žalobca vo veci samej, holdingová spoločnosť založená podľa luxemburského práva, uskutočnil nákupy nehnuteľností
         vo Francúzsku. Niet pochýb, že taká cezhraničná investícia predstavuje pohyb kapitálu v zmysle uvedenej nomenklatúry (pozri
         rozsudok z 5. júla 2005, D., C‑376/03, Zb. s. I‑5821, bod 24).

      61      Z toho plynie, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti voľného pohybu kapitálu.

      62      Pokiaľ ide o článok 52 Zmluvy, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že sloboda usadiť sa, ktorú tento článok priznáva príslušníkom
         Spoločenstva a ktorá im umožňuje začatie a vykonávanie samostatných zárobkových činností, ako aj založenie a vedenie podnikov
         za tých istých podmienok, aké určuje právna úprava členského štátu usadenia pre jeho vlastných príslušníkov, zahŕňa pre spoločnosti
         založené podľa práva členského štátu, ktoré majú svoje štatutárne sídlo, ústredie riadenia alebo hlavné miesto podnikateľskej
         činnosti vnútri Spoločenstva, právo vykonávať svoju činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti,
         organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudky z 23. februára 2006, Keller Holding, C‑471/04, Zb. s. I‑2107, bod
         29; a zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203, bod 17 a citovaná judikatúra).

      63      Okrem toho, pojem usadenie sa v zmysle Zmluvy je veľmi široký pojem, ktorý pre štátneho príslušníka Spoločenstva zahŕňa možnosť
         trvale a nepretržite sa zúčastňovať na hospodárskom živote v inom členskom štáte, ako je jeho štát pôvodu, a mať z toho prospech,
         čím podporuje vzájomné hospodárske a sociálne prenikanie vnútri Spoločenstva v oblasti samostatných zárobkových činností (pozri
         najmä rozsudok Centro di Musicologia Walter Stauffer, už citovaný, bod 18 a citovanú judikatúru).

      64      Na to, aby bolo možné uplatniť ustanovenia týkajúce sa práva usadiť sa, je však v zásade potrebné, aby bola zaručená stála
         prítomnosť v hostiteľskom členskom štáte a aby bola v prípade nadobudnutia a držby nehnuteľností správa tohto majetku aktívna
         (rozsudok Centro di Musicologia Walter Stauffer, už citovaný, bod 19).

      65      V tejto veci síce žalobca vo veci samej vlastní nehnuteľný majetok vo Francúzsku, ale z opisu skutkového stavu, ktorý poskytol
         vnútroštátny súd, ani z pripomienok predložených Súdnemu dvoru nevyplýva, že by vlastnil tieto nehnuteľnosti v rámci výkonu
         svojich činností alebo že by sám spravoval svoj nehnuteľný majetok.

      66      Preto je namieste záver, že na okolnosti, aké sú uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, sa v zásade neuplatnia
         ustanovenia upravujúce slobodu usadiť sa.

      67      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že je vhodné skúmať, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, predstavuje
         obmedzenie pohybu kapitálu.

      68      V tomto ohľade je na úvod dôležité pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci priame dane patria do právomoci
         členských štátov, členské štáty ich musia uplatňovať v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky zo 7. septembra
         2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 19; zo 6. marca 2007, Meilicke a i., C‑292/04, Zb. s. I‑1835, bod 19, a z 24. mája
         2007, Holböck, C‑157/05, Zb. s. I‑4051, bod 21).

      69      Z judikatúry Súdneho dvora rovnako vyplýva, že opatrenia zakázané článkom 73b ods. 1 Zmluvy ako obmedzenia pohybu kapitálu
         zahŕňajú opatrenia, ktoré sú spôsobilé odradiť nerezidentov od investovania v členskom štáte alebo odradiť rezidentov tohto
         členského štátu od investovania v iných štátoch (rozsudok Festersen, už citovaný, bod 24 a citovaná judikatúra).

      70      Čo sa týka právnických osôb so skutočným centrom riadenia vo Francúzsku, tieto sú podľa článku 990 E bodu 3 CGI oslobodené
         od spornej dane, pokiaľ každoročne oznámia alebo prevezmú a dodržia povinnosť oznámiť daňovému úradu na jeho vyžiadanie umiestnenie
         a opis nehnuteľností vo vlastníctve k 1. januáru, totožnosť a adresy svojich akcionárov, spoločníkov alebo iných členov, počet
         akcií alebo iných práv, ktoré sú v držbe každého z nich, a dôkazy o ich pobyte na daňové účely.

      71      Čo sa týka právnických osôb, ktoré majú svoje sídlo v inom štáte než vo Francúzsku, článok 990 E bod 2 CGI stanovuje, že tieto
         sú oslobodené od spornej dane – rovnako ako právnické osoby so skutočným centrom riadenia vo Francúzsku –, pokiaľ každoročne
         oznámia umiestnenie, opis a hodnotu nehnuteľností v ich vlastníctve k 1. januáru, totožnosť a adresy svojich členov k tomu
         istému dátumu a počet akcií alebo podielov, ktoré sú v držbe každého z nich.

      72      Podľa toho istého ustanovenia CGI je však navyše nevyhnutné, aby bola uzavretá dohoda o administratívnej pomoci v boji proti
         daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní alebo v súlade s článkom 990 E bodom 3 CGI zmluva, podľa ktorej nesmú dotknuté
         právnické osoby podliehať väčšiemu daňovému zaťaženiu, než je zaťaženie právnických osôb so skutočným centrom riadenia vo
         Francúzsku.

      73      Pokiaľ ide o oslobodenie uvedené v článku 990 E bode 2 CGI, dohoda, na ktorú odkazuje tento článok, bola uzavretá, ale holdingové
         spoločnosti založené podľa luxemburského práva, ako je žalobca vo veci samej, sú z jej pôsobnosti vylúčené, a preto sa nemôžu
         dovolávať oslobodenia od spornej dane.

      74      Čo sa týka právnických osôb, ktoré nemajú centrum riadenia vo Francúzsku a ktoré sa môžu dovolávať oslobodenia stanoveného
         v článku 990 E bode 3 CGI, je potrebné uviesť, že žiadna osobitná dohoda, ktorá by upravovala otázky dvojitého zdaňovania,
         nebola do dnešného dňa medzi Francúzskou republikou a Luxemburským veľkovojvodstvom uzavretá. Ako bolo jasne uvedené v návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania, práve za týchto okolností v konaní vo veci samej daňové orgány zamietli podľa ustanovenia
         článku 990 E bodu 3 CGI žiadosť o oslobodenie od spornej dane, ktorú podal žalobca.

      75      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na to, aby mohli byť právnické osoby, ktoré nemajú centrum riadenia vo Francúzsku, oslobodené
         od spornej dane podľa článku 990 D a článku 990 E bodov 2 a 3 CGI, podliehajú dodatočnej podmienke spočívajúcej v existencii
         dohody uzavretej medzi Francúzskou republikou a dotknutým štátom.

      76      V tomto ohľade je namieste uviesť, že v prípade, ak taká dohoda neexistuje, je právnická osoba, ktorá nemá centrum riadenia
         vo Francúzsku, pozbavená možnosti úspešne žiadať o oslobodenie od spornej dane podľa článkov 990 D a 990 E bodov 2 a 3 CGI.
         Vzhľadom na skutočnosť, že iba dotknuté štáty rozhodujú, či sa zaviažu zmluvou, sa pritom ukazuje, že podmienka spočívajúca
         v existencii dohody o administratívnej pomoci alebo zmluvy je de facto spôsobilá viesť pre túto kategóriu právnických osôb k trvalému režimu neoslobodenia od spornej dane.

      77      Z toho plynie, že požiadavky stanovené vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, na oslobodenie od spornej
         dane robia investície do nehnuteľností vo Francúzsku menej atraktívne pre spoločnosti nerezidentov, akými sú holdingové spoločnosti
         založené podľa luxemburského práva.

      78      Uvedená právna úprava teda predstavuje pre dotknuté právnické osoby obmedzenie zo zásady voľného pohybu kapitálu, ktoré je
         vo všeobecnosti zakázané článkom 73b Zmluvy.

      79      Za týchto okolností treba v treťom a poslednom rade preskúmať, či obmedzenie vyplývajúce zo spornej dane je odôvodnené naliehavým
         dôvodom všeobecného záujmu.

      80      V tejto súvislosti francúzska vláda tvrdí, že sporná daň je jedným z prostriedkov boja proti daňovým únikom a jej účelom je
         podnietiť právnické osoby, ktoré priamo alebo nepriamo vlastnia nehnuteľnosť vo Francúzsku, aby prezradili totožnosť fyzických
         alebo právnických osôb, ktoré sú ich spoločníkmi.

      81      Z judikatúry Súdneho dvora skutočne vyplýva, že boj proti daňovým únikom predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý
         môže odôvodniť obmedzenie voľného pohybu (pozri rozsudky Centro di Musicologia Walter Stauffer, už citovaný, bod 32, ako aj
         z 30. januára 2007, Komisia/Dánsko, C‑150/04, Zb. s. I‑1163, bod 51 a citovanú judikatúru).

      82      Predmetné obmedzenie však musí byť vhodné na sledovaný cieľ a nesmie ísť nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa
         nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudky Manninen, už citovaný, bod 29; Centro di Musicologia Walter Stauffer, už citovaný,
         bod 32; Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 46, a z 5. júla 2007, Komisia/Belgicko, C‑522/04, Zb. s. I‑5701, bod 47).

      83      Je teda potrebné preskúmať, či sporná daň je vhodná na boj proti daňovým únikom a či nejde nad rámec toho, čo je na dosiahnutie
         tohto cieľa nevyhnutné.

      84      Podľa francúzskej vlády je účelom spornej dane odradiť daňovníkov francúzskej dane z kapitálu od vyhýbania sa takému zdaneniu
         tým, že založia spoločnosti, ktoré sa stanú vlastníkmi nehnuteľností nachádzajúcich sa vo Francúzsku, v štátoch, ktoré s Francúzskou
         republikou neuzavreli dohodu o administratívnej pomoci alebo zmluvu obsahujúcu ustanovenie o zákaze diskriminácie z dôvodu
         štátnej príslušnosti, podľa ktorej nesmú byť tieto spoločnosti zdaňované viac ako spoločnosti usadené vo Francúzsku.

      85      Účelom spornej dane je osobitne bojovať proti praktikám spočívajúcim v tom, že fyzické osoby rezidenti na daňové účely vo
         Francúzsku, ktorých nehnuteľnosti by normálne podliehali dani z kapitálu, založia spoločnosti rezidentov na daňové účely v inom
         štáte, od ktorého Francúzska republika nemôže získať potrebné informácie o fyzických osobách, ktoré majú podiely v týchto
         spoločnostiach.

      86      Preto sa zdá, že rozhodujúcim kritériom pre oslobodenie od dane je v skutočnosti zabezpečenie, aby francúzska daňová správa
         mohla požadovať priamo od zahraničných daňových orgánov všetky informácie nevyhnutné na krížovú kontrolu vyhlásení spoločností,
         ktoré majú vlastnícke alebo iné práva in rem k nehnuteľnému majetku vo Francúzsku podľa článku 990 E CGI, rovnako ako vyhlásení fyzických osôb rezidentov na daňové účely
         vo Francúzsku vo vzťahu k svojmu majetku, ktorý je predmetom dane z kapitálu.

      87      Francúzska právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, spôsobuje zdanením všetkých spoločností, ktoré nespĺňajú túto požiadavku,
         zdanenie nehnuteľného majetku spoločností použitých ako „clona“ fyzickými osobami, ktoré by v prípade, ak by také spoločnosti
         neexistovali, podliehali dani z kapitálu.

      88      Sporná daň preto umožňuje bojovať proti postupom, ktorých jediným cieľom je to, aby sa fyzické osoby vyhli plateniu dane z kapitálu
         vo Francúzsku, alebo ich prinajmenšom urobiť menej atraktívnymi. Je preto vhodná na účely boja proti daňovým únikom.

      89      Zostáva však určiť, či sporná daň nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.

      90      V tomto ohľade francúzska vláda uvádza, že zužujúci prístup k oslobodeniu od spornej dane je nevyhnutný z dôvodu ťažkostí,
         ktoré majú francúzske daňové orgány pri dokazovaní daňových únikov, pokiaľ neexistujú spoľahlivé informácie na krížovú kontrolu
         informácií, ktoré poskytli daňovníci vo svojich daňových priznaniach.

      91      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry možno odôvodnenie založené na boji proti daňovým únikom
         pripustiť iba vtedy, ak sa týka úplne umelých konštrukcií, ktorých cieľom je obísť daňové právo, čo vylučuje akúkoľvek všeobecnú
         domnienku daňových únikov. Všeobecná domnienka daňových únikov alebo vyhýbania sa plateniu daní teda nemôže postačovať na
         odôvodnenie daňového opatrenia, ktoré je na ujmu cieľov Zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. septembra 2000, Komisia/Belgicko,
         C‑478/98, Zb. s. I‑7587, bod 45; zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229, bod 27, ako aj z 12. septembra
         2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, C‑196/04, Zb. s. I‑7995, bod 50 a citovanú judikatúru).

      92      Podľa rovnako ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa členský štát môže dovolávať smernice 77/799 s cieľom získať od príslušných
         orgánov iného členského štátu všetky informácie nevyhnutné na to, aby mohol zistiť správnu sumu daní, ktoré uvedená smernica
         pokrýva (pozri rozsudky Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už citovaný, bod 71, a Komisia/Dánsko, už citovaný,
         bod 52). Z odpovede na druhú prejudiciálnu otázku navyše vyplýva, že sporná daň je pokrytá smernicou 77/799.

      93      Z odpovede na tretiu prejudiciálnu otázku iste vyplýva, že v kontexte konania vo veci samej tvorí obmedzená pôsobnosť zmluvy
         z 1. apríla 1958 obmedzenie výmeny informácií stanovené v článku 8 ods. 1 smernice 77/799, takže pre francúzske daňové orgány
         môže byť nemožné účinne bojovať proti daňovým únikom v prípade holdingových spoločností založených podľa luxemburského práva.

      94      Z judikatúry však rovnako vyplýva, že aj keď článok 8 ods. 1 smernice neukladá daňovým orgánom členských štátov žiadnu povinnosť
         spolupracovať, pokiaľ im zákony alebo administratívna prax bránia, aby uskutočňovali zisťovanie alebo získavali a používali
         informácie na vlastné účely týchto štátov, nemožnosť požadovať takú spoluprácu nemôže odôvodniť nepriznanie daňovej výhody.

      95      Príslušným daňovým orgánom by totiž nič nebránilo v tom, aby si od daňovníka vyžiadali dôkazy, ktoré považujú za potrebné
         na správne stanovenie predmetných daní, a prípadne nepriznali požadované oslobodenie od dane, ak tieto dôkazy nie sú predložené
         (pozri rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 54 a citovanú judikatúru).

      96      Nemožno teda a priori vylúčiť, že daňovník bude schopný predložiť relevantné dôkazy, ktoré daňovým orgánom členského štátu umožnia jasne a presne
         overiť, že daňovník sa nepokúša vyhnúť sa zaplateniu daní alebo ho obísť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. júla 1999, Baxter
         a i., C‑254/97, Zb. s. I‑4809, body 19 a 20, a z 10. marca 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Zb. s. I‑2057, bod 25).

      97      Okrem toho je namieste uviesť, že za okolností konania vo veci samej môže prípadná nemožnosť požadovať spoluprácu priamo od
         daňových orgánov Luxemburského veľkovojvodstva sťažiť overovanie informácií.

      98      Táto ťažkosť však nemôže odôvodniť úplné odmietnutie poskytnutia daňovej výhody vo vzťahu k investíciám, ktoré urobili investori
         z tohto členského štátu. Pokiaľ totiž holdingové spoločnosti založené podľa luxemburského práva žiadajú o oslobodenie od spornej
         dane, francúzske daňové orgány môžu požadovať od samotných týchto spoločností poskytnutie dôkazov, ktoré považujú za nevyhnutné
         na to, aby bola zabezpečená plná transparentnosť ich vlastníckych práv a štruktúry spoločníkov, a to nezávisle od existencie
         dohody o administratívnej pomoci alebo od zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie v daňovej oblasti.

      99      Francúzska právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, neumožňuje spoločnostiam, ktoré nepatria do pôsobnosti dohody o administratívnej
         pomoci ani zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie v daňovej oblasti, ale investovali do nehnuteľného majetku
         vo Francúzsku, aby predložili dôkazy umožňujúce stanoviť totožnosť svojich akcionárov alebo spoločníkov a akékoľvek iné informácie,
         ktoré francúzske daňové orgány považujú za nevyhnutné. V dôsledku toho táto právna úprava za akýchkoľvek okolností bráni tomu,
         aby tieto spoločnosti dokázali, že nesledujú podvodný cieľ.

      100    Z toho vyplýva, že Francúzska republika mohla prijať menej obmedzujúce opatrenia na dosiahnutia cieľa spočívajúceho v boji
         proti daňovým únikom.

      101    Spornú daň teda nemožno odôvodniť bojom proti týmto únikom.

      102    Preto je potrebné odpovedať na prvú položenú otázku tak, že článok 73b Zmluvy sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej
         právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá oslobodzuje spoločnosti so sídlom vo Francúzsku od spornej dane, zatiaľ čo
         vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v inom členskom štáte toto oslobodenie podmieňuje existenciou dohody o administratívnej
         pomoci v boji proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní uzavretej medzi Francúzskou republikou a takýmto štátom alebo
         skutočnosťou, že podľa zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie z dôvodu štátnej príslušnosti nesmú byť tieto
         spoločnosti zdaňované viac ako spoločnosti so sídlom vo Francúzsku, a neumožňuje spoločnosti usadenej v inom členskom štáte,
         aby poskytla dôkazy umožňujúce stanoviť totožnosť fyzických osôb, ktoré sú jej akcionármi alebo spoločníkmi.

       O štvrtej otázke
      103    Vzhľadom na odpovede, ktoré Súdny dvor dal na prvé tri otázky, nie je potrebné odpovedať na štvrtú otázku položenú vnútroštátnym
         súdom.

       O trovách
      104    Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Daň z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia právnické osoby vo Francúzsku, predstavuje daň podobnej povahy,
            ako sú dane uvedené v článku 1 ods. 3 smernice Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 týkajúcej sa vzájomnej pomoci kompetentných
            orgánov členských štátov v oblasti priameho a nepriameho zdaňovania, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/12/EHS z 25. februára
            1992, ktoré sú vyberané z časti kapitálu v zmysle článku 1 ods. 2 tejto smernice.
      2.      Smernica 77/799, zmenená a doplnená smernicou 92/12, a osobitne jej článok 8 ods. 1 nebránia tomu, aby dva členské štáty boli
            viazané medzinárodnou zmluvou o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej administratívnej pomoci v oblasti
            daní z príjmov a kapitálu, ktorá zo svojej pôsobnosti v členskom štáte vylučuje kategóriu daňovníkov dane patriacej do uvedenej
            smernice, pokiaľ právna úprava alebo administratívna prax členského štátu, ktorý má poskytnúť informáciu, nedovoľujú príslušnému
            orgánu, aby získaval alebo využíval tieto informácie na vlastné účely uvedeného členského štátu, čo musí overiť vnútroštátny
            súd.
      3.      Článok 73b Zmluvy ES (teraz článok 56 ES) sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo
            veci samej, ktorá oslobodzuje spoločnosti so sídlom vo Francúzsku od dane z trhovej hodnoty nehnuteľného majetku, ktorý vlastnia
            právnické osoby vo Francúzsku, zatiaľ čo vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v inom členskom štáte toto oslobodenie podmieňuje
            existenciou dohody o administratívnej pomoci v boji proti daňovým únikom a vyhýbaniu sa plateniu daní uzavretej medzi Francúzskou
            republikou a takýmto štátom alebo skutočnosťou, že podľa zmluvy obsahujúcej ustanovenie o zákaze diskriminácie z dôvodu štátnej
            príslušnosti nesmú byť tieto spoločnosti zdaňované viac ako spoločnosti so sídlom vo Francúzsku, a neumožňuje spoločnosti
            usadenej v inom členskom štáte, aby poskytla dôkazy umožňujúce stanoviť totožnosť fyzických osôb, ktoré sú jej akcionármi
            alebo spoločníkmi.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. marca 1986. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Dánskemu kráľovstvu. # Vec 106/84.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. júna 1990. # Michel Weiser proti Caisse nationale des barreaux français. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal d'instance de Paris - Francúzsko. # Úradníci - Prevod práv na dôchodok. # Vec C-37/89.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 23. októbra 2003. # RTL Television GmbH proti Niedersächsische Landesmedienanstalt für privaten Rundfunk. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht - Nemecko. # Vec C-245/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 25. januára 2007.#Trestné konanie proti Uwe Kay Festersen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Vestre Landsret - Dánsko.#Sloboda usadiť sa - Voľný pohyb kapitálu - Články 43 ES a 56 ES - Obmedzenia nadobúdania poľnohospodárskych pozemkov - Povinnosť nadobúdateľa zriadiť si svoje trvalé bydlisko na poľnohospodárskom pozemku.#Vec C-370/05.

text:
      Vec C‑370/05
      Trestné konanie
      proti
      Uwe Kay Festersen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Vestre Landsret)
      „Sloboda usadiť sa – Voľný pohyb kapitálu – Články 43 ES a 56 ES – Obmedzenia pri nadobúdaní poľnohospodárskych podnikov – Povinnosť nadobúdateľa zriadiť si svoje trvalé bydlisko na poľnohospodárskej usadlosti“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia pri nadobudnutí nehnuteľného majetku
      (Článok 56 ES)
      Článku 56 ES odporuje to, aby vnútroštátne právne predpisy podmieňovali nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, že si
         nadobúdateľ na tejto usadlosti zriadi trvalé bydlisko na obdobie ôsmich rokov bez ohľadu na osobitné okolnosti súvisiace s charakteristickými
         vlastnosťami predmetnej poľnohospodárskej usadlosti.

      Možno síce pripustiť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá obsahuje takúto povinnosť bydliska brániacu tomu, aby sa poľnohospodárske
         pozemky nadobúdali z čisto špekulatívnych dôvodov, a ktorá tak smeruje k uľahčeniu nadobúdania tejto pôdy prednostne osobami,
         ktoré ju chcú obhospodarovať, zodpovedá cieľu všeobecného záujmu v členskom štáte, v ktorom poľnohospodárska pôda predstavuje
         obmedzený prírodný zdroj. Povinnosť bydliska však predstavuje opatrenie, ktoré presahuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         takéhoto cieľa. Uvedená povinnosť sa totiž javí na jednej strane ako osobitne obmedzujúca v tom zmysle, že obmedzuje nielen
         slobodu pohybu kapitálu, ale aj právo nadobúdateľa slobodne si zvoliť svoje bydlisko, ktoré je zaručené Európskym dohovorom
         o ľudských právach a chránené v právnom poriadku Spoločenstva, a porušuje tak základné právo. Na druhej strane nič neumožňuje
         konštatovať, že na dosiahnutie sledovaného cieľa nemôžu byť prijaté iné opatrenia, ktoré by boli menej obmedzujúce ako táto
         povinnosť. Taká povinnosť, o to viac keď je doplnená podmienkou, že toto bydlisko musí byť zachované počas niekoľkých rokov,
         presahuje to, čo možno považovať za nevyhnutné.

      (pozri body 33 – 37, 41, 42, 50, bod 1 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 25. januára 2007 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Voľný pohyb kapitálu – Články 43 ES a 56 ES – Obmedzenia pri nadobúdaní poľnohospodárskych podnikov – Povinnosť nadobúdateľa zriadiť si svoje trvalé bydlisko na poľnohospodárskej usadlosti“
      Vo veci C‑370/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Vestre Landsret (Dánsko)
         z 5. októbra 2005 a doručený Súdnemu dvoru 10. októbra 2005, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

      Uwe Kay Festersen,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Tizzano, A. Borg Barthet, J. Malenovský (spravodajca) a U. Lõhmus,
      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. júla 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Festersen, v zastúpení: K. Berning, advokat,
      –        dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Biering, advokat,
      –        nórska vláda, v zastúpení: K. Moen a I. Holten, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Støvlbæk, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. októbra 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 56 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti pánovi Festersenovi z dôvodu, že si nesplnil povinnosť zriadiť
         si trvalé bydlisko na poľnohospodárskej usadlosti, ktorú nadobudol na území obce Bov v regióne Južné Jutsko (Dánsko).

       Vnútroštátny právny rámec
      3        Podľa § 2 dánskeho zákona o poľnohospodárstve (landbrugsloven) v znení vyplývajúcom zo zákona v úplnom znení č. 598 (lovbekendtgørelse
         nr. 598) z 15. júla 1999 (ďalej len „zákon o poľnohospodárstve“):

      „1.      Každá poľnohospodárska usadlosť podlieha povinnosti obhospodarovania podľa ustanovení tohto zákona.
      2.      Za poľnohospodársku usadlosť sa považuje usadlosť, ktorá je takto označená v katastri nehnuteľností.
      …“
      4        § 4 ods. 6 zákona o poľnohospodárstve stanovuje:

      „Keď je poľnohospodárska usadlosť rozčlenená alebo iným spôsobom upravená tak, že jej rozloha je menšia ako 2 ha, povinnosť
         obhospodarovania je odstránená okrem prípadu, keď si ju vlastník chce zachovať…“

      5        Podľa § 7 toho istého zákona:

      „1.      Každá poľnohospodárska usadlosť musí byť obhospodarovaná nezávisle a musia sa na nej nachádzať vhodné obytné budovy, z ktorých
         obyvatelia pôdu obhospodarujú, s výhradou ustanovení § 8 ods. 4 a 6, § 9 ods. 1 a 2 a § 10.

      2.      Usadlosť sa obhospodaruje tak, ako je to vhodné, so zreteľom na možnosti dosiahnuť z nej ekonomický úžitok, na požiadavky
         v oblasti zdravia domácich zvierat, ako aj na prírodu a na životné prostredie.

      …“
      6        § 16 uvedeného zákona stanovuje:

      „1.      Každá fyzická osoba môže nadobudnúť poľnohospodársku usadlosť nachádzajúcu sa vo vidieckej oblasti, ktorej výmera presahuje
         30 ha, pod podmienkou, že:

      …
      (4)      nadobúdateľ si na usadlosti zriadi svoje trvalé bydlisko do šiestich mesiacov od jej nadobudnutia;
      (5)      nadobúdateľ osobne obhospodaruje usadlosť
      …
      2.      Na nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti, ktorej výmera nepresahuje 30 ha, stačí splnenie podmienok upravených v odseku
         1 bodoch 1 až 4.

      …“
      7        Podľa § 18 zákona o poľnohospodárstve:

      „Okrem prípadov upravených v § 16, 17 a 17a možno vlastníctvo poľnohospodárskej usadlosti nachádzajúcej sa vo vidieckej oblasti
         nadobudnúť len s povolením ministra výživy, poľnohospodárstva a rybárstva.

      …
      4.      Minister môže osobe povoliť nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti v niektorom z týchto prípadov:
      (1)      k nadobudnutiu dochádza na účely používania uvedeného v § 4 ods. 1 bode 1 a možno očakávať, že usadlosť bude v blízkej budúcnosti
         určená na tento účel;

      (2)      k nadobudnutiu dochádza na účely zisku s cieľom iným ako poľnohospodárske využívanie, ktoré sa môže považovať za žiadúce z hľadiska
         všeobecného záujmu;

      (3)      k nadobudnutiu dochádza z dôvodu dosiahnutia osobitných cieľov, ako najmä používanie usadlosti na vedecké, výchovné, sociálne,
         liečebné alebo rekreačné účely;

      (4)      k nadobudnutiu dochádza v rámci činností, akými sú vytvorenie mokradí alebo vrátenie pôd do stavu prírodných oblastí, alebo
      (5)      pokiaľ to odôvodňujú iné osobitné okolnosti.
      …“
      8        § 27 ods. 2 zákona o poľnohospodárstve stanovuje:

      „Pokiaľ nie je v primeranom čase podaná žiadosť o nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti alebo o nájom takejto usadlosti
         na farmárske účely…, príslušný minister môže uložiť vlastníkovi, aby postúpil vlastníctvo v lehote najmenej šiestich mesiacov
         a najviac jedného roku, alebo uložiť nájomcovi ukončiť jeho zmluvný vzťah v rovnakej lehote. To isté platí, ak bolo odmietnuté
         povolenie, ak platnosť povolenia uplynula, alebo ak nie sú splnené podmienky udelenia povolenia…“

      9        Podľa § 33 tohto zákona:

      „1.      Pokutu možno uložiť každej osobe, ktorá:
      …
      (3)      sa nepodriadi príkazu, ktorý jej bol adresovaný na základe § 8 ods. 5 a 7, § 9 ods. 5 alebo § 27.
      …“
      10      Podľa § 62 obežníka č. 26 z 22. februára 2000 týkajúceho sa zákona o poľnohospodárstve:

      „Povolenie nadobudnúť poľnohospodársku usadlosť podľa § 18 zákona [o poľnohospodárstve], ktoré na neurčitý čas oslobodzuje
         od povinnosti bydliska upravenej v § 16 ods. 1 bode 4, možno udeliť len za veľmi osobitných okolností. Ide napríklad o prípad,
         kedy je počas veľkej časti roka nemožné spĺňať povinnosť bydliska z dôvodu lokalizácie usadlosti. Uvedené ustanovenie sa uplatňuje
         reštriktívne.“

      11      Podľa § 4 ods. 1 vyhlášky č. 627 z 26. júla 1999 o podmienkach vzdelávania a bydliska v súvislosti so zákonom o poľnohospodárstve
         (bekendtgørelse nr. 627 af 26. juli 1999 om uddannelseskrav og bopælskrav m.v. i henhold til landbrugsloven) povinnosť trvalého
         bydliska na poľnohospodárskej usadlosti predpokladá, že osoba sa na tejto usadlosti stabilne a trvalo zdržiava a trávi tam
         noci, ak nenastanú osobitné okolnosti trvajúce určitý čas. Uvedená osoba musí byť zapísaná v evidencii obyvateľov obce ako
         obyvateľ uvedenej usadlosti tak, aby táto usadlosť predstavovala z daňového hľadiska jej hlavné bydlisko.

      12      § 4 ods. 2 tej istej vyhlášky stanovuje, že nadobúdateľ musí spĺňať podmienku bydliska počas ôsmich rokov od nadobudnutia
         poľnohospodárskej usadlosti.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Pán Festersen, nemecký štátny príslušník, nadobudol v roku 1998 v regióne Južné Jutsko nehnuteľnosť, ktorá je podľa katastra
         nehnuteľností označená ako poľnohospodárska usadlosť. Táto usadlosť pozostáva z dvoch parciel: jednej s výmerou 24 á, ktorá
         je stavebným pozemkom a nachádza sa v zastavanom území obce, druhej o výmere 3,29 ha, ktorá je lúkou a nachádza sa v extraviláne.

      14      Keďže pán Festersen si nesplnil povinnosť zriadiť si bydlisko na tejto usadlosti, poľnohospodárska komisia regiónu Južné Jutsko
         ho vyzvala na uvedenie jeho situácie do súladu s predpismi tým, že mu 8. septembra 2000 uložila previesť vlastníctvo jeho
         usadlosti v lehote šiestich mesiacov, pokiaľ medzičasom nezlegitímni svoj vlastnícky titul získaním výnimky z povinnosti obhospodarovania
         alebo splnením podmienky bydliska.

      15      Dňa 16. júla 2001 uvedená komisia priznala pánovi Festersenovi novú lehotu šiestich mesiacov pre prevod jeho nehnuteľnosti,
         pokiaľ pred uplynutím tejto lehoty neprijme opatrenia potrebné buď na zníženie výmery svojej nehnuteľnosti na menej ako 2
         ha a zároveň požiadanie o výnimku z povinnosti obhospodarovania, alebo na zriadenie svojho bydliska na tejto nehnuteľnosti.

      16      Dňa 18. augusta 2003 miestny súd v Gråsten uložil pánovi Festersenovi pokutu 5 000 DKK za porušenie § 33 ods. 1 bodu 3 a § 27
         ods. 2 zákona o poľnohospodárstve tým, že sa nepodriadil príkazu poľnohospodárskej komisie regiónu Južné Jutsko. Uložil mu
         aj penále 5 000 DKK za každý mesiac omeškania, ak by sa tomuto príkazu nepodriadil do 1. decembra 2003.

      17      Pán Festersen, ktorý sa usadil na usadlosti 12. júna 2003, je zapísaný v evidencii obyvateľstva obce Bov ako obyvateľ s touto
         adresou od 12. septembra 2003.

      18      Proti uvedenému rozsudku sa pán Festersen odvolal na Vestre Landsret a požiadal o oslobodenie. Prokurátor navrhol potvrdenie
         rozsudku vyhláseného v prvostupňovom konaní.

      19      Pán Festersen a prokurátor majú odlišný postoj k otázke, či je povinnosť bydliska upravená zákonom o poľnohospodárstve zlučiteľná
         so zásadou slobody usadiť sa a zásadou voľného pohybu kapitálu, zakotvenými v článkoch 43 ES a 56 ES.

      20      Za týchto okolností Vestre Landsret rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Odporuje článkom 43 ES a 56 ES to, aby členský štát podmienil nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, že si tam nadobúdateľ
         zriadi trvalé bydlisko?

      2.      Je pre zodpovedanie prvej otázky dôležité prihliadať na skutočnosť, že táto usadlosť nemôže byť samostatne fungujúcim poľnohospodárskym
         podnikom a že obytná budova tejto usadlosti sa nachádza v zastavanom území obce?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      21      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanoveniam Zmluvy ES týkajúcim sa práva usadiť sa (článok 43 ES)
         a voľného pohybu kapitálu (článok 56 ES) odporuje to, aby také vnútroštátne právne predpisy, akými sú predmetné predpisy vo
         veci samej, podmieňovali nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, že si nadobúdateľ na tejto usadlosti zriadi trvalé
         bydlisko.

      22      Na úvod je vhodné pripomenúť, že právo nadobúdať, využívať a prevádzať nehnuteľný majetok na území iného členského štátu,
         ktoré predstavuje nevyhnutný doplnok slobody usadiť sa, ako to vyplýva z článku 44 ods. 2 písm. e) ES (rozsudok zo 30. mája
         1989, Komisia/Grécko, 305/87, Zb. s. 1461, bod 22), pri svojom výkone spôsobuje pohyby kapitálu (rozsudok z 5. marca 2002,
         Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Zb. s. I‑2157, bod 29).

      23      Pohyby kapitálu zahŕňajú operácie, ktorými cudzozemci vykonávajú investície do nehnuteľného majetku na území členského štátu,
         ako to vyplýva z Nomenklatúry kapitálových pohybov uvedenej v prílohe 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa
         vykonáva článok 67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10), pričom táto
         nomenklatúra si zachováva svoj orientačný charakter pre definovanie pojmu pohybu kapitálu (pozri rozsudky zo 16. marca 1999,
         Trummer a Mayer, C‑222/97, Zb. s. I‑1661, bod 21; z 11. januára 2001, Stefan, C‑464/98, Zb. s. I‑173, bod 5; Reisch a i.,
         už citovaný, bod 30, a zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203, bod 22).

      24      Je teda vhodné skúmať, či taká vnútroštátna právna úprava, akou je predmetná právna úprava vo veci samej, predstavuje obmedzenie
         pohybu kapitálu. V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že opatrenia zakázané článkom 56 ods. 1 ES ako obmedzenia
         pohybu kapitálu zahŕňajú opatrenia, ktoré sú spôsobilé odradiť osoby bez bydliska v členskom štáte od investovania v ňom alebo
         odradiť osoby s bydliskom v predmetnom členskom štáte od investovania v iných štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. februára
         2006, Van Hilten-van der Heijden, C‑513/03, Zb. s. I‑1957, bod 44).

      25      Dánske právne predpisy týkajúce sa poľnohospodárstva síce nezakladajú diskrimináciu medzi dánskymi štátnymi príslušníkmi a štátnymi
         príslušníkmi iných členských štátov Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru, podmienka bydliska, ktorú stanovujú
         a ktorú možno odpustiť len s povolením ministra zodpovedného za poľnohospodárstvo, však obmedzuje slobodu pohybov kapitálu.

      26      Takéto opatrenie možno pripustiť, pokiaľ sleduje cieľ všeobecného záujmu, uplatňuje sa nediskriminačným spôsobom a zachováva
         zásadu proporcionality, čiže je spôsobilé zaručiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nepresahuje to, čo je na dosiahnutie tohto
         cieľa nevyhnutné (rozsudky z 1. júna 1999, Konle, C‑302/97, Zb. s. I‑3099, bod 40; Reisch a i., už citovaný, bod 33, a z 23. septembra
         2003, Ospelt a Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Zb. s. I‑9743, bod 34).

      27      Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa splnenia cieľa všeobecného záujmu, dánska vláda tvrdí, že vnútroštátna právna úprava sleduje
         v prvom rade zachovanie obhospodarovania poľnohospodárskej pôdy priamo jej vlastníkmi, čo je jedna z tradičných foriem obhospodarovania
         v Dánsku a smeruje k tomu, aby poľnohospodárske usadlosti v prevažujúcej miere obývali a obhospodarovali ich vlastníci, v druhom
         rade v rámci spravovania územia sleduje zachovanie stáleho obyvateľstva vo vidieckom prostredí a v treťom rade sleduje uprednostňovanie
         rozumného využívania dostupnej pôdy prostredníctvom boja proti tlaku dopytu po týchto pozemkoch.

      28      Takéto ciele majú samy osebe charakter všeobecného záujmu a sú spôsobilé odôvodniť obmedzenia slobody pohybu kapitálu (pozri
         v tomto zmysle rozsudky Konle, už citovaný, bod 40; Reisch a i., už citovaný, bod 34, ako aj Ospelt a Schlössle Weissenberg,
         už citovaný, body 38 a 39). Ďalej, ako to tvrdia dánska vláda a Komisia, tieto ciele zodpovedajú cieľom spoločnej poľnohospodárskej
         politiky, medzi ktoré podľa článku 33 ods.1 písm. b) ES patrí „zabezpečiť… primeranú životnú úroveň poľnohospodárov“, pričom
         pri vypracovávaní tejto politiky treba podľa odseku 2 písm. a) tohto článku prihliadať „na zvláštnu povahu poľnohospodárskej
         činnosti vyplývajúcu zo sociálnej štruktúry poľnohospodárstva a zo štrukturálnych a prírodných rozdielov medzi rôznymi poľnohospodárskymi
         oblasťami“ (pozri v tomto zmysle rozsudok Ospelt a Schlössle Weissenberg, už citovaný bod 40).

      29      Pokiaľ ide o podmienku proporcionality, dôležité je preveriť, či povinnosť nadobúdateľa zriadiť si trvalé bydlisko na nadobudnutej
         poľnohospodárskej usadlosti predstavuje – ako to tvrdia dánska a nórska vláda – opatrenie primerané a nevyhnutné na dosiahnutie
         cieľov uvedených v bode 27 tohto rozsudku.

      30      Pokiaľ ide o primeranosť vnútroštátneho opatrenia sporného vo veci samej, treba poukázať na to, že zahŕňa len povinnosť bydliska
         a že nadobúdateľovi poľnohospodárskej usadlosti s výmerou menšou ako 30 ha nekladie povinnosť osobne obhospodarovať majetok.
         Nezdá sa teda, že by takéto opatrenie samo osebe zaručovalo dosiahnutie uvádzaného cieľa smerujúceho k zachovaniu tradičnej
         formy obhospodarovania priamo vlastníkmi.

      31      Pokiaľ ide o druhý cieľ priradený zákonu o poľnohospodárstve, iste je vhodné uviesť, že povinnosť bydliska, tak, ako je definovaná,
         je spôsobilá prispieť k zachovaniu obyvateľstva vo vidieckom prostredí a lepšie ju môžu splniť farmári, ktorí v súlade s jedným
         zo všeobecných cieľov zákona o poľnohospodárstve smerujúcim k uprednostňovaniu formy obhospodarovania priamo vlastníkmi osobne
         obhospodarujú svoj nástroj výroby.

      32      Treba však poukázať na to, že vzhľadom na súbežné javy zníženia počtu poľnohospodárskych podnikov a ich zoskupovania, ktoré
         sú opísané v písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru a ktoré na pojednávaní neboli spochybnené, cieľ sledujúci
         zabezpečenie zachovania obyvateľstva vo vidieckom prostredí nemožno dosiahnuť, ak je nadobúdateľom práve farmár, ktorý už
         má bydlisko na inom poľnohospodárskom podniku. V takejto situácii povinnosť bydliska nezaručuje, že uvedený cieľ bude dosiahnutý,
         a preto sa nezdá, že by uvedená povinnosť sama osebe bola skutočne spôsobilá zodpovedať takémuto cieľu.

      33      V súvislosti s tretím cieľom zákona o poľnohospodárstve treba konštatovať, že poslaním povinnosti bydliska je znížiť počet
         potenciálnych nadobúdateľov poľnohospodárskych usadlostí a že v dôsledku toho je táto povinnosť spôsobilá znížiť tlak dopytu
         po týchto pozemkoch. Možno teda pripustiť, že vnútroštátna právna úprava, ktorá obsahuje takúto povinnosť brániacu tomu, aby
         sa poľnohospodárske pozemky nadobúdali z čisto špekulatívnych dôvodov, a ktorá tak smeruje k uľahčeniu nadobúdania tejto pôdy
         prednostne osobami, ktoré ju chcú obhospodarovať, zodpovedá cieľu všeobecného záujmu v členskom štáte, v ktorom poľnohospodárska
         pôda predstavuje obmedzený prírodný zdroj, čo sa nepopiera.

      34      Je teda dôležité preveriť, či povinnosť bydliska predstavuje opatrenie, ktoré nepresahuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         takéhoto cieľa.

      35      Pri takomto posúdení je dôležité zohľadniť okolnosť, že uvedená povinnosť neobmedzuje len slobodu pohybu kapitálu, ale aj
         právo nadobúdateľa slobodne si zvoliť svoje bydlisko, ktoré mu však zaručuje článok 2 ods. 1 Protokolu č. 4 k Dohovoru o ochrane
         ľudských práv a základných slobôd, podpísanému v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).

      36      Podľa článku 6 ods. 2 EÚ „Únia rešpektuje základné ľudské práva, ktoré zaručuje [EDĽP] a ktoré vyplývajú z ústavných tradícií
         členských štátov, ako základných princípov práva Spoločenstva“ (rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C‑540/03, Zb. s.
         I‑5769, bod 36).

      37      Povinnosť bydliska porušujúca základné právo zaručené EDĽP sa teda javí ako osobitne obmedzujúca. V dôsledku toho teda vyvstáva
         otázka, či mohli byť prijaté iné opatrenia, ktoré by boli menej obmedzujúce ako táto povinnosť.

      38      V tejto súvislosti dánska vláda tvrdí, že predmetnú povinnosť nemožno nahradiť menej obmedzujúcimi opatreniami s rovnakou
         účinnosťou na zabránenie toho, aby boli ceny poľnohospodárskej pôdy určenej na výrobu ovplyvnené dopytom motivovaným len vôľou
         umiestniť prostriedky v neprospech profesionálnych poľnohospodárov.

      39      Dánska vláda síce tvrdí, že jediným zostávajúcim riešením na zachovanie cien na želanej úrovni je regulácia týchto cien štátom,
         nespresňuje však, v čom by bolo takéto opatrenie obmedzujúcejšie ako zvolená povinnosť bydliska. Uvedená vláda neodôvodnila
         ani to, v čom by sa iné opatrenie uvedené v spise, spočívajúce v stimuloch na prenajímanie obydlí nadobudnutých na poľnohospodárskych
         usadlostiach, javilo ako obmedzujúcejšie v porovnaní s touto povinnosťou. V jej pripomienkach ďalej neboli ani spomenuté,
         ani zhodnotené iné opatrenia, ktoré by prípadne mohli byť menej obmedzujúcejšie pre voľný pohyb kapitálu, akými sú ustanovenia
         o vyššom zdaňovaní opätovného predaja pozemkov krátko po ich nadobudnutí alebo požiadavka dlhého minimálneho času trvania
         nájmu pri zmluvách o nájme poľnohospodárskej pôdy.

      40      Nič z predchádzajúceho teda Súdnemu dvoru neumožňuje konštatovať, že povinnosť bydliska je nevyhnutná na dosiahnutie sledovaného
         cieľa.

      41      Dokonca aj za predpokladu, že uvedená povinnosť by bola uznaná ako opatrenie nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa,
         a to z dôvodu, že sama osebe má pozitívny účinok na trh s pozemkami (vzhľadom na záväzky, ktoré zahŕňa akákoľvek zmena bydliska,
         čo odrádza od špekulatívnych pozemkových operácií), treba uviesť, že dodatočná podmienka, aby sa bydlisko zachovalo prinajmenšom
         osem rokov, pripojená k tejto povinnosti, zjavne presahuje to, čo by sa mohlo považovať za nevyhnutné, najmä vzhľadom na to,
         že spôsobuje dlhodobé prerušenie výkonu základnej slobody zvoliť si bydlisko.

      42      Iste, ako to tvrdí dánska vláda, § 18 zákona o poľnohospodárstve umožňuje ministrovi výživy, poľnohospodárstva a rybárstva
         vydať povolenie nadobudnúť poľnohospodársku usadlosť, ktoré na neurčitý čas oslobodzuje od povinnosti bydliska. Podľa obežníka
         č. 26 je však výkon tejto právomoci prísne obmedzený na „veľmi osobitné okolnosti“ a vyžaduje „reštriktívne uplatnenie“.

      43      Uvedený obežník vzhľadom na to, že poskytol len jeden príklad takýchto okolností, neuvádza pre potenciálnych nadobúdateľov
         osobitné a objektívne situácie, v ktorých bude udelená alebo zamietnutá výnimka z povinnosti bydliska. Takáto neurčitosť neumožňuje
         jednotlivcom poznať rozsah svojich práv a povinností vyplývajúcich z článku 56 ES, a preto treba na takýto režim hľadieť tak,
         že je v rozpore so zásadou právnej istoty (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júna 2002, Komisia/Francúzsko, C‑483/99, Zb.
         s. I‑4781, bod 50, ako aj z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, C‑463/00, Zb. s. I‑4581, body 74 a 75). V každom prípade sa
         nezdá, že by tento systém zohľadňoval situáciu obyvateľov Únie, ktorí nemajú bydlisko v Dánsku, aby zabránil diskriminačnému
         uplatňovaniu.

      44      Za týchto podmienok sa povinnosť bydliska – o to viac, že v tomto prípade je k nej pripojená podmienka trvania osem rokov
         – ktorou predmetná vnútroštátna právna úprava vo veci samej podmieňuje nadobúdanie poľnohospodárskych usadlostí o výmere menšej
         ako 30 ha – nejaví ako opatrenie primerané sledovanému cieľu a preto zakladá obmedzenie slobody pohybu kapitálu nezlučiteľné
         s článkom 56 ES.

      45      Treba uviesť, že dánska vláda ešte tvrdí, že predmetná povinnosť bydliska vo veci samej sa má pripustiť aj vzhľadom na výnimku
         upravenú v protokole č. 16 pripojenom k Zmluve, podľa ktorého „bez ohľadu na ustanovenie tejto zmluvy si Dánsko môže zachovať
         existujúce právne predpisy o nadobúdaní druhého bydliska“.

      46      V tejto súvislosti však treba konštatovať, že povinnosť zriadiť si bydlisko na nadobudnutej poľnohospodárskej usadlosti sa
         uplatňuje nezávisle od skutočnosti, či je predmetné bydlisko hlavným alebo vedľajším. Pri odôvodňovaní takejto povinnosti
         sa preto nemožno účinne odvolávať na protokol č. 16.

      47      Vzhľadom na všetko predchádzajúce nie je potrebné skúmať výkladové otázky týkajúce sa článku 43 ES.

      48      Na prvú otázku teda treba odpovedať, že článku 56 ES odporuje to, aby také vnútroštátne právne predpisy, akými sú predmetné
         právne predpisy vo veci samej, podmienili nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, aby si nadobúdateľ na tejto usadlosti
         zriadil trvalé bydlisko.

       O druhej otázke
      49      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či by bol výklad článku 56 ES, ktorý si vyžaduje prvá otázka, odlišný
         v prípade, keď nadobudnutá poľnohospodárska usadlosť nepredstavuje fungujúci poľnohospodársky podnik a keď sa obytná budova
         nachádza v zastavanom území obce.

      50      Z odpovede na prvú otázku vyplýva, že článok 56 ES bráni predmetnej povinnosti bydliska bez ohľadu na osobitné okolnosti súvisiace
         s charakteristickými vlastnosťami predmetnej poľnohospodárskej usadlosti. Také okolnosti, ako tie, ktoré uvádza vnútroštátny
         súd vo svojej druhej otázke, teda nemajú vplyv na výklad uvedeného článku.

      51      Na druhú otázku je preto potrebné odpovedať, že tento výklad článku 56 ES nemôže byť odlišný v prípade, keď nadobudnutá poľnohospodárska
         usadlosť nepredstavuje fungujúci poľnohospodársky podnik a keď sa obytná budova nachádza v zastavanom území obce.

       O trovách
      52      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článku 56 ES odporuje to, aby také vnútroštátne právne predpisy, akými sú predmetné právne predpisy vo veci samej, podmieňovali
            nadobudnutie poľnohospodárskej usadlosti tým, že si nadobúdateľ na tejto usadlosti zriadi trvalé bydlisko.
      2.      Tento výklad článku 56 ES nemôže byť odlišný v prípade, keď nadobudnutá poľnohospodárska usadlosť nepredstavuje fungujúci
            poľnohospodársky podnik a keď sa obytná budova nachádza v zastavanom území obce.
      Podpisy
      * Jazyk konania: dánština.