title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 15. decembra 2005.#BIC SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-262/04.

text:
      Vec T‑262/04
      BIC SA
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Trojrozmerná ochranná známka vyjadrená v tvare kamienkového zapaľovača – Absolútny dôvod zamietnutia – Rozlišovacia spôsobilosť – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním – Článok 7 ods. 3 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 15. decembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť – Trojrozmerná ochranná známka – Tvar kamienkového zapaľovača
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)]
      2.     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť – Výnimka – Nadobudnutie používaním – Kritériá posúdenia
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 3)
      1.     Vo vzťahu k dotknutým tovarom nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej
         známke Spoločenstva z pohľadu priemerného spotrebiteľa trojrozmerné označenie pozostávajúce z tvaru kamienkového zapaľovača
         vyznačujúceho sa zvislou nádržkou oválneho tvaru, krytom lichobežníkového tvaru a tlačidlom v tvare polovice oválu, o ktorého
         zápis sa žiada pre „tabak, potreby pre fajčiarov, zapaľovače, zápalky“ patriace do triedy 34 v zmysle Niceskej dohody, keďže
         prihlasovaná trojrozmerná ochranná známka pozostáva z kombinácie prvkov vzhľadu, ktoré prirodzene prichádzajú na myseľ a sú
         pre dotknuté tovary typické. Predmetný tvar sa totiž podstatne neodlišuje od určitých základných tvarov dotknutých tovarov,
         ktoré sa pri obchodnej činnosti bežne používajú, ale skôr vyzerá ako ich variant. Z toho vyplýva, že žiaden prvok uvedenej
         ochrannej známky nemá samostatne ani v kombinácii s inými prvkami rozlišovaciu spôsobilosť.

      (pozri bod 34)
      2.     Nadobudnutie rozlišovacej spôsobilosti používaním ochrannej známky Spoločenstva v zmysle článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94
         si po prvé vyžaduje, aby prinajmenšom významná časť príslušnej skupiny verejnosti identifikovala vďaka ochrannej známke predmetné
         tovary alebo služby ako pochádzajúce od určitého podniku. Po druhé sa musí rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním
         tejto ochrannej známky preukázať v podstatnej časti Spoločenstva, v ktorej ju nemala s ohľadom na článok 7 ods. 1 písm. b)
         až d) toho istého nariadenia. Po tretie príslušný orgán musí celkovo posúdiť okolnosti, ktoré môžu preukázať, že ochranná
         známka sa stala spôsobilou identifikovať predmetný tovar ako pochádzajúci od určitého podniku, a teda rozlišovať tento tovar
         od tovarov iných podnikov. V tomto ohľade je potrebné vziať do úvahy najmä podiel na trhu ovládaný ochrannou známkou, intenzitu,
         územný rozsah a dĺžku používania tejto ochrannej známky, výšku investícií, ktoré podnik vynaložil na jej podporu, veľkosť
         záujmovej skupiny, ktorá vďaka ochrannej známke tovar identifikuje ako pochádzajúci od určitého podniku, vyhlásenia obchodných
         a priemyselných komôr alebo iných profesijných združení, ako aj prieskumy mienky. Po štvrté rozlišovacia spôsobilosť ochrannej
         známky vrátane rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním sa musí posúdiť vo vzťahu k tovarom, pre ktoré sa o zápis
         ochrannej známky žiada, a so zohľadnením predpokladaného vnímania priemerného spotrebiteľa tovarov predmetnej kategórie, ktorý
         je riadne informovaný a primerane pozorný a obozretný. Napokon, k nadobudnutiu rozlišovacej spôsobilosti používaním musí dôjsť
         pred podaním prihlášky ochrannej známky.

      (pozri body 61 – 66)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      z 15. decembra 2005 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Trojrozmerná ochranná známka vyjadrená v tvare kamienkového zapaľovača – Absolútny dôvod zamietnutia – Rozlišovacia spôsobilosť – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním – Článok 7 ods. 3 nariadenia (ES) č. 40/94“
      Vo veci T‑262/04,
      BIC SA, so sídlom v Clichy (Francúzsko), v zastúpení: M.-P. Escande a A. Guillemin, advokáti,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard-Monguiral, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT zo 6. apríla 2004 (vec R 468/2003-4) týkajúceho
         sa zápisu trojrozmernej ochrannej známky vyjadrenej v tvare kamienkového zapaľovača ako ochrannej známky Spoločenstva,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (tretia komora),

      v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia J. Azizi a E. Cremona,
      tajomník: B. Pastor, zástupkyňa tajomníka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 25. júna 2004,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. septembra 2004,
      po pojednávaní z 11. mája 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       Žalobca podal 5. júla 2000 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky
         Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994,
         s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2       Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis tejto trojrozmernej ochrannej známky:

      3       Výrobky uvedené v prihláške patria do triedy 34 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis
         známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „Tabak, potreby pre fajčiarov, zapaľovače,
         zápalky“. V prihláške sa nenachádza žiadna požiadavka na farbu.

      4       Prieskumový pracovník zamietol 5. júna 2003 prihlášku pre tovary „potreby pre fajčiarov, zapaľovače“ z dôvodu, že predmetné
         označenie nemá rozlišovaciu spôsobilosť.

      5       Žalobca podal 29. júla 2003 na ÚHVT odvolanie podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka.
      6       Odvolanie bolo zamietnuté rozhodnutím štvrtého odvolacieho senátu zo 6. apríla 2004 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Odvolací
         senát v podstate usúdil, že prihlasovaná ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 a predložené dôkazy neumožňujú preukázať, že takú spôsobilosť nadobudla v dôsledku jej používania.

       Návrhy účastníkov konania
      7       Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –       zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      8       ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania, ak zamietne žalobu v celom rozsahu,
      –       zaviazal žalobcu znášať svoje vlastné trovy konania, ak napadnuté rozhodnutie zruší iba čiastočne.
       Právny stav
      9       Žalobca uvádza na podporu svojej žaloby dva dôvody, pričom prvý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) a druhý na
         porušení článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94.

       O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      10     Podľa žalobcu je rozlišovacia spôsobilosť tvaru jeho zapaľovača, ktorý zodpovedá 44 % podielu na trhu v Európe, nepochybná,
         pokiaľ sa porovná s inými tvarmi zapaľovača najviac zastúpenými na trhu. Posúdenie rozlišovacej spôsobilosti by sa malo uskutočniť
         so zreteľom na tieto zapaľovače: CRICKET (16 % podiel na trhu), TOKAÏ (16 % podiel na trhu), TOM FLAME, BAÏDE a PROF (tri
         ochranné známky ázijských zapaľovačov zodpovedajúce 23 % podielu na trhu), CLIPPER a BRIO (1 % podiel na trhu).

      11     Žalobca tvrdí, že vzhľadom na tieto zapaľovače sa tvar jeho zapaľovača ukazuje ako silne individualizovaný tvar tovaru a líši
         sa aj od tradičných tvarov iných tovarov vyskytujúcich sa na tom istom trhu.

      12     ÚHVT si vo svojich úvahách vnútorne protirečí v rozsahu, v akom tvrdí, že detaily tvaru, z ktorého prihlasovaná ochranná známka
         pozostáva, by boli na trhu bežné, hoci uvádza, že tie isté detaily by sa odlišovali od detailov iných zapaľovačov, aj keď
         je táto odlišnosť „neveľmi zjavná“ alebo „neveľmi rozoznateľná“.

      13     Rozhodnutie ÚHVT okrem toho vytvára dojem, že európsky trh so zapaľovačmi tvoria uniformné výrobky so zhodnými vlastnosťami
         od všetkých výrobcov, zatiaľ čo prieskumový pracovník uviedol, že sa na trhu nachádzajú rôznorodé výrobky.

      14     Žalobca navyše tvrdí, že posúdenie ÚHVT, založené na útržkovitej analýze predmetného tvaru, ktorá bola výsledkom porovnania
         každého z jeho detailov s detailmi odlišných modelov zapaľovačov vyskytujúcich sa na trhu nehľadiac na spôsob, akým boli tieto
         detaily usporiadané, predstavuje nesprávne uplatnenie článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      15     Žalobca v tomto ohľade poznamenáva, že žiaden z iných tvarov zapaľovačov, ktoré sú v súčasnosti dostupné na trhu, nemá súhrn
         vlastností zapaľovača zodpovedajúcich prihlasovanej ochrannej známke, najmä kombináciu zvislej nádržky oválneho tvaru, krytu
         lichobežníkového tvaru a tlačidla v tvare polovice oválu. Aj keď vlastnosti tvaru, z ktorého prihlasovaná ochranná známka
         pozostáva, sa v detailoch líšia od iných tvarov zapaľovačov nedostatočne na to, aby každá z nich mala rozlišovaciu spôsobilosť,
         skutočnosťou podľa žalobcu zostáva, že ich kombinácia sa ukazuje ako špecifická, a teda umožňuje priznať celku rozlišovaciu
         spôsobilosť, ktorá je nevyhnutná na jeho zápis za ochrannú známku Spoločenstva. Ak niektoré zapaľovače pripomínajú blízkym
         prvkom predmetný tvar, ide o napodobeninu iba jednej z jeho vlastností a nie celku.

      16     Tvar zapaľovača okrem toho nie je daný povahou alebo funkciou tovaru a nepreukázalo sa, že v čase podania prihlášky trojrozmernej
         ochrannej známky bol tvar zapaľovača nevyhnutným tvarom tovaru, a tak nemohol vyjadrovať rozlišovaciu spôsobilosť ochrannej
         známky.

      17     Rozhodnutie ÚHVT by preto malo byť podľa žalobcu zrušené, keďže sa v ňom uvádzalo, že prihlasovaná ochranná známka zjavne
         nemá rozlišovaciu spôsobilosť.

      18     ÚHVT tvrdí, že odvolací senát dôvodne usudzoval, že prihlasovaná ochranná známka nie je pre označované tovary rozlišujúca
         so zreteľom na príslušnú skupinu verejnosti.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      19     V súlade s článkom 4 nariadenia č. 40/94 môže ochranná známka Spoločenstva pozostávať z tvaru tovarov za predpokladu, že tento
         tvar je spôsobilý rozlíšiť tovary jedného podniku od tovarov iných podnikov. Okrem toho sa podľa článku 7 ods. 1 písm. b)
         tohto nariadenia do registra nezapíšu „ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť“.

      20     Po prvé treba pripomenúť, že podľa judikatúry sú ochrannými známkami, na ktoré sa vzťahuje článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94, najmä tie ochranné známky, ktoré sa z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti všeobecne používajú v obchodnom styku
         pri prezentácii predmetných tovarov alebo služieb alebo vo vzťahu ku ktorým prinajmenšom existujú konkrétne náznaky umožňujúce
         dospieť k záveru, že ich možno týmto spôsobom používať. Označenia, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, okrem toho nie sú
         schopné plniť základnú funkciu ochrannej známky, a to identifikovať pôvod tovaru alebo služby, aby sa tak umožnilo spotrebiteľovi,
         ktorý nadobudne tovar alebo službu označenú ochrannou známkou, uskutočniť pri neskoršom nadobúdaní rovnaký výber, ak sa skúsenosť
         ukázala ako pozitívna, alebo uskutočniť iný výber, ak sa ukázala ako negatívna [rozsudky Súdu prvého stupňa z 3. decembra
         2003, Nestlé Waters France/ÚHVT (Tvar fľaše), T‑305/02, Zb. s. II‑5207, bod 28; z 31. marca 2004, Fieldturf/ÚHVT (LOOKS LIKE
         GRASS… FEELS LIKE GRASS… PLAYS LIKE GRASS), T‑216/02, Zb. s. II‑1023, body 23 a 24, a z 24. novembra 2004, Henkel/ÚHVT (Tvar
         bielej a priehľadnej fľaše), T‑393/02, Zb. s. II‑4115, bod 30].

      21     Rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky sa teda musí posúdiť jednak vo vzťahu k tovarom alebo službám, o ktorých zápis sa
         žiada, a jednak vo vzťahu k jej vnímaniu príslušnou skupinou verejnosti [rozsudok Súdneho dvora z 29. apríla 2004, Procter
         & Gamble/ÚHVT, C‑468/01 P až C‑472/01 P, Zb. s. I‑5141, bod 33; rozsudky Súdu prvého stupňa z 30. apríla 2003, Axions a Belce/ÚHVT
         (Tvar cigary hnedej farby a tvar zlatého ingotu), T‑324/01 a T‑110/02, Zb. s. II‑1897, bod 30; Tvar fľaše, už citovaný v bode
         20 vyššie, bod 29, a Tvar bielej a priehľadnej fľaše, už citovaný v bode 20 vyššie, bod 32].

      22     Pokiaľ ide o tovary označené v prihláške ochrannej známky, je namieste pripomenúť, že prihlasované označenie pozostáva z tvaru
         tovaru, a to kamienkového zapaľovača, vyznačujúceho sa zvislou nádržkou oválneho tvaru, krytom lichobežníkového tvaru a tlačidlom
         v tvare polovice oválu, takže tovary zohľadňované pri posudzovaní rozlišovacej spôsobilosti prihlasovanej ochrannej známky
         sú kamienkové zapaľovače.

      23     Čo sa týka príslušnej skupiny verejnosti, treba usudzovať, že kamienkové zapaľovače sú tovary bežnej spotreby určené všetkým
         spotrebiteľom. Rozlišovaciu spôsobilosť prihlasovanej ochrannej známky je teda potrebné posudzovať so zreteľom na predpokladané
         očakávanie priemerného, riadne informovaného a primerane pozorného a obozretného spotrebiteľa (rozsudky Procter & Gamble/ÚHVT,
         už citovaný v bode 21 vyššie, bod 33; Tvar cigary hnedej farby a tvar zlatého ingotu, už citovaný v bode 21 vyššie, bod 31;
         Tvar fľaše, už citovaný v bode 20 vyššie, bod 33, a Tvar bielej a priehľadnej fľaše, už citovaný v bode 20 vyššie, bod 33;
         pozri tiež analogicky rozsudok Súdneho dvora z 12. februára 2004, Koninklijke KPN Nederland, C‑363/99, Zb. s. I‑1619).

      24     Po druhé treba pripomenúť, že podľa judikatúry sa kritériá posúdenia rozlišovacej spôsobilosti trojrozmerných ochranných známok
         pozostávajúcich z tvaru samotného tovaru nelíšia od kritérií uplatňovaných na iné kategórie ochranných známok (rozsudky Tvar
         cigary hnedej farby a tvar zlatého ingotu, už citovaný v bode 21 vyššie, bod 32, a Tvar fľaše, už citovaný v bode 20 vyššie,
         bod 35; pozri tiež analogicky rozsudky Súdneho dvora z 18. júna 2002, Philips, C‑299/99, Zb. s. I‑5475, bod 48, a z 8. apríla
         2003, Linde a i., C‑53/01 až C‑55/01, Zb. s. I‑3161, body 42 a 46).

      25     V rámci uplatňovania týchto kritérií je však namieste zohľadniť skutočnosť, že vnímanie príslušnej skupiny verejnosti nie
         je v prípade trojrozmernej ochrannej známky pozostávajúcej z tvaru samotného tovaru nevyhnutne rovnaké ako v prípade slovnej
         alebo obrazovej ochrannej známky, ktorá sa skladá z označenia nezávislého od vzhľadu tovarov, ktoré označuje. Priemerní spotrebitelia
         totiž nemajú za neprítomnosti akéhokoľvek grafického alebo textového prvku vo zvyku usudzovať o pôvode tovarov na základe
         ich tvaru alebo tvaru ich obalu, a teda vo vzťahu k takej trojrozmernej ochrannej známke by mohlo byť ťažšie preukázať rozlišovaciu
         spôsobilosť ako vo vzťahu k slovnej alebo obrazovej ochrannej známke (rozsudok Súdneho dvora z 29. apríla 2004, Henkel/ÚHVT,
         C‑456/01 P a C‑457/01 P, Zb. s. I‑5089, bod 38).

      26     Za týchto podmienok, čím viac sa tvar, z ktorého prihlasovaná ochranná známka pozostáva, približuje najpravdepodobnejšiemu
         tvaru predmetného tovaru, tým je pravdepodobnejšie, že uvedený tvar nemá rozlišovaciu spôsobilosť v zmysle článku 7 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94. Jedine ochranná známka, ktorá sa výrazne líši od normy alebo zvykov odvetvia, a tým je spôsobilá
         plniť svoju základnú funkciu označenia pôvodu, nie je pozbavená rozlišovacej spôsobilosti v zmysle uvedeného ustanovenia (rozsudok
         Procter & Gamble/ÚHVT, už citovaný v bode 21 vyššie, bod 37).

      27     Ešte je namieste uviesť, že vnímanie ochrannej známky dotknutou verejnosťou, v prejednávanej veci priemernými spotrebiteľmi,
         je ovplyvnené stupňom jej pozornosti, ktorý môže kolísať v závislosti od kategórie predmetných tovarov alebo služieb [rozsudky
         Súdu prvého stupňa z 5. marca 2003, Unilever/ÚHVT (Oválna tableta), T‑194/01, Zb. s. II‑383, bod 42, a Tvar fľaše, už citovaný
         v bode 20 vyššie, bod 34].

      28     V tomto ohľade je potrebné konštatovať, že odvolací senát správne uviedol v podstate to, že zapaľovač je predmet drobnej veľkosti,
         ktorého detaily sú preto ťažko viditeľné. Pokiaľ ide o tovary každodennej spotreby, stupeň pozornosti priemerného spotrebiteľa
         so zreteľom na tvar zapaľovača nie je vysoký.

      29     Po tretie treba pripomenúť, že podľa judikatúry je na posúdenie toho, či tvar predmetného tovaru môže verejnosť vnímať ako
         označenie pôvodu, namieste posudzovať celkový dojem vyvolaný týmto tvarom (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 19. septembra
         2002, DKV/ÚHVT, C‑104/00 P, Zb. s. I‑7561, bod 24). To však nie je nezlučiteľné s postupným skúmaním rozličných použitých
         prvkov vzhľadu (rozsudky Procter & Gamble/ÚHVT, už citovaný v bode 21 vyššie, bod 45, a Oválna tableta, už citovaný v bode
         27 vyššie, bod 54).

      30     Súd prvého stupňa v tomto ohľade poznamenáva, že – ako správne uviedol odvolací senát v bode 11 napadnutého rozhodnutia –
         pozdĺžny a zvislý tvar nádržky je tvarom, ktorý prirodzene prichádza na myseľ pre predmet určený na držanie v ruke, a tiež
         najbežnejším tvarom pre kamienkový zapaľovač. Veľmi málo sa líši od tvaru modelov, ktorých nádržka je zospodu mierne zúžená.
         Čo sa týka oválneho tvaru nádržky prihlasovanej ochrannej známky, Súd prvého stupňa konštatuje, že tento tvar sa takmer nelíši
         od tvaru bežných modelov so zaoblenými bokmi.

      31     Pokiaľ ide o lichobežníkový tvar krytu, je namieste konštatovať, ako odvolací senát uvádza v bode 12 napadnutého rozhodnutia,
         že kryt v tomto tvare sa veľmi málo líši od obdĺžnikových a štvorcových krytov iných zapaľovačov vyskytujúcich sa na trhu
         a všetky sú charakteristické tým, že sú štvoruholníkové, čo robí rozlišovanie prihlasovanej ochrannej známky spotrebiteľom
         málo pravdepodobným.

      32     Čo sa týka tvaru polovice oválu tlačidla prihlasovanej ochrannej známky, odvolací senát sa správne domnieva, že sa málo líši
         od klasického tvaru (polkruhového alebo štvorcového) tlačidla iných kamienkových zapaľovačov nachádzajúcich sa na trhu (bod
         13 napadnutého rozhodnutia).

      33     Súd prvého stupňa okrem toho konštatuje, že bez ohľadu na tvar kamienkových zapaľovačov sa systém zapaľovania, ktorý pozostáva
         z kolieska, krytu a tlačidla, nachádza v hornej časti nádržky.

      34     So zreteľom na to, čo bolo uvedené, je namieste usúdiť, že prihlasovaná trojrozmerná ochranná známka pozostáva z kombinácie
         prvkov vzhľadu, ktoré prirodzene prichádzajú na myseľ a sú pre dotknuté tovary typické. Predmetný tvar sa totiž podstatne
         neodlišuje od určitých základných tvarov dotknutých tovarov, ktoré sa pri obchodnej činnosti bežne používajú, ale skôr vyzerá
         ako ich variant. Z toho vyplýva, ako správne uvádza odvolací senát, že žiaden prvok uvedenej ochrannej známky nemá samostatne
         ani v kombinácii s inými prvkami rozlišovaciu spôsobilosť.

      35     Navyše, vzhľadom na to, že priemerný spotrebiteľ bude vo všeobecnosti málo pozorný voči detailom tvaru zapaľovača a bude mať
         o ňom iba všeobecnú predstavu, predmetný tvar neumožní príslušnej skupine verejnosti okamžite a s určitosťou rozlíšiť kamienkové
         zapaľovače žalobcu od kamienkových zapaľovačov s iným obchodným pôvodom. Preto vo vzťahu k týmto tovarom nemá rozlišovaciu
         spôsobilosť.

      36     Zo súhrnu uvedených úvah vyplýva, že odvolací senát správne usúdil, že prihlasovaná ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť
         v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      37     Z toho vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 sa musí zamietnuť.
       O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      38     Žalobca tvrdí, že každé z kritérií uvedených v rozsudku Súdneho dvora zo 4. mája 1999, Windsurfing Chiemsee (C‑108/97 a C‑109/97,
         Zb. s. I‑2779, body 51 a 53), na posúdenie nadobudnutia rozlišovacej spôsobilosti v dôsledku používania ochrannej známky je
         v prejednávanej veci splnené. Tak, pokiaľ ide o podiel na trhu, žalobca ovládal roku 2002 44 % európskeho trhu so zapaľovačmi.
         Čo sa týka intenzity používania, žalobca tvrdí, že v členských štátoch Európskej únie predáva viac ako tretinu svojich zapaľovačov.

      39     Pokiaľ ide o územný rozsah používania, žalobca poukazuje na dva prieskumy predložené na pojednávaní, ktoré môžu preukázať,
         že veľká časť dotknutej verejnosti pripisuje tvar zapaľovača, z ktorého prihlasovaná ochranná známka pozostáva, žalobcovi.
         Okrem toho uvádza, že dosiahol zápis tvaru svojho zapaľovača ako ochrannej známky v jedenástich krajinách Európskej únie,
         a to hneď, teda bez toho, aby musel predkladať dôkazy o používaní svojej ochrannej známky.

      40     Čo sa týka dĺžky používania, žalobca poznamenáva, že jeho prvý kamienkový zapaľovač bol uvedený na trh vo Francúzsku roku
         1973.

      41     Žalobca ešte uvádza, že obrat viac ako 350 miliónov eur dosiahol s podporou reklamných a propagačných investícií, ktoré od
         roku 1993 neboli nikdy nižšie ako 55 miliónov eur. Tieto investície podľa žalobcu preukazujú, že spotrebiteľ tohto typu tovaru
         je – keďže ho videl v reklamách, médiách a na predajných miestach – schopný ho rozpoznať a usúdiť, že pochádza od žalobcu.

      42     Pokiaľ ide o veľkosť záujmovej skupiny, ktorá tovar identifikuje ako pochádzajúci od určitého podniku, žalobca tvrdí, že hlavnou
         cieľovou skupinou zapaľovačov, ktoré vyrába, sú fajčiari a prakticky všetci z nich pripisujú tvar, z ktorého prihlasovaná
         ochranná známka pozostáva, žalobcovi. Okrem toho uvádza, že jeho zapaľovač sa v priebehu rokov stal nenahraditeľným predmetom
         20. storočia, vybaveným veľmi silnou identitou, čo predstavuje prvok, ktorý mu poskytuje jeho rozlišovaciu spôsobilosť. Na
         podporu tohto tvrdenia predkladá úryvky z francúzskych kníh a časopisov.

      43     Okrem toho, distribútori žalobcu, z ktorých väčšina má sídlo v krajinách Európskej únie, dosvedčili, že zapaľovače BIC predstavujú
         významnú časť ich činnosti a spotrebitelia tieto zapaľovače zväčša rozpoznávajú.

      44     Žalobca odvolaciemu senátu vyčíta, že usúdil, že žalobcom predložené dôkazy neumožňujú preukázať, že prihlasovaná ochranná
         známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť používaním, pretože tieto dôkazy nemajú dostatočne preukázanú súvislosť s uvedenou
         ochrannou známkou a tento vzťah nebol zaznamenaný ku dňu podania prihlášky.

      45     V prvom rade, pokiaľ ide o súvislosť medzi dôkazmi a prihlasovanou ochrannou známkou, žalobca tvrdí, že odvolací senát nesprávne
         usúdil, že údaje oznámené na účely preukázania výšky jeho investícií sa nevyznačujú dostatočne preukázanou súvislosťou s prihlasovanou
         ochrannou známkou v tom, že sa netýkajú výlučne zapaľovačov, ale rovnako aj holiacich strojčekov a pier, ktoré vyrába. Žalobca
         v tomto ohľade uvádza, že bolo pre neho ťažké predložiť osobitné údaje týkajúce sa zapaľovačov, vzhľadom na to, že sa už 30
         rokov zameriava na výrobu a predaj troch tovarov, a to pier, zapaľovačov a holiacich strojčekov, ktoré sa vyznačujú ich rovnorodosťou
         v tom, že tvoria sortiment tovarov na jedno použitie. Táto osobitosť spôsobuje, že z prakticky každej reklamnej alebo propagačnej
         investície, ktorú uskutoční pre jeden z týchto troch tovarov, majú nevyhnutne prospech aj dva ostatné.

      46     Žalobca dodáva, že síce nepredložil presné údaje o investíciách týkajúcich sa zapaľovačov, ale uviedol dôkazy týkajúce sa
         uskutočňovania týchto investícií, keď predložil početné výstrižky z medzinárodne vydávaných novín a časopisov, rozličné televízne
         a kinematografické spoty, ako aj príklady partnerstiev so svetovým dosahom.

      47     Žalobca zdôrazňuje, že po tom, čo musel čeliť napadnutému rozhodnutiu, sa mu v každom prípade podarilo rozdeliť – od roku
         1998 – propagačné a reklamné investície, aby vyčlenil iba investície venované zapaľovačom. Čo sa týka obdobia pred rokom 1998,
         žalobcom uskutočnené investície boli podobné, ba vyššie, keďže boli smerodajné počas uvádzania tovaru na trh.

      48     Pokiaľ ide o tvrdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého väčšina predložených dôkazov neumožnila určiť, či sa celkom vzťahujú
         na prihlasovanú ochrannú známku, žalobca po prvé tvrdí, že odvolací senát nesprávne a nezdôvodnene usúdil, že tabuľka týkajúca
         sa objemov predajov je irelevantná. Odvolací senát v tomto ohľade usúdil, že žiadna okolnosť neumožňuje zistiť, či ide o zapaľovače
         zodpovedajúce tvaru, z ktorého pozostáva prihlasovaná ochranná známka, a informácia žalobcu, podľa ktorej predáva iba dve
         kategórie zapaľovačov, je nepostačujúca. Žalobca v tomto ohľade spresňuje, že údaje, ktoré poskytol v rámci odvolania podaného
         proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka, sa týkali iba kategórie kamienkových zapaľovačov.

      49     Žalobca po druhé tvrdí, že odvolací senát chybne usúdil, že zostáva preukázať súvislosť medzi tvarom, z ktorého pozostáva
         prihlasovaná ochranná známka, a vyhláseniami distribútorov, ktoré dosvedčujú predaje týkajúce sa „zapaľovača BIC klasik“.
         Pripomína, že kamienkový zapaľovač bol vytvorený roku 1973, zatiaľ čo elektrický zapaľovač sa objavil roku 1991. Preto sa
         pomenovanie „BIC klasik“ prirodzene a pre pohodlie používalo na rozlíšenie kamienkového zapaľovača – v očiach verejnosti už
         bežného a známeho – od zapaľovača s elektrickým zapaľovaním.

      50     Odvolací senát rovnako chybne usúdil, že svedectvá distribútorov možno iba ťažko pripustiť, keďže participujú na záujmoch
         žalobcu. Žalobca v tomto ohľade tvrdí, že hoci obchodnú spojitosť medzi ním a jeho distribútormi nemožno poprieť, títo distribútori
         by nemali žiaden záujem dosvedčiť značný úspech predmetného tvaru, ak by o ňom neboli presvedčení, keďže v opačnom prípade
         by sa ich záujmy nevyhnutne preniesli na distribúciu iného tovaru.

      51     Pokiaľ ide o tvrdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého je ťažké identifikovať faktory, ktoré spôsobujú, že verejnosť rozpoznáva
         pôvod tovaru, podľa žalobcu nemal odvolací senát uviesť, že prihlasované označenie sa javí ako pokryté osobitne rozlišovacími
         farbami a logom alebo slovným označením, takže je ťažké určiť, ktorý prvok – alebo prvky – spôsobuje, že verejnosť rozpoznáva
         tovar ako pochádzajúci od žalobcu. Podľa neho sú totiž jeho logo a ochranná známka BIC veľmi slabo viditeľné, pokiaľ sú vyobrazené
         na zapaľovači a farba je iba druhoradá.

      52     V druhom rade, odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého nemožno brať do úvahy dva prieskumy, ktoré žalobca uskutočnil
         jednak v Španielsku a jednak vo Francúzsku, v Taliansku, Írsku, Grécku, vo Švédsku a v Portugalsku, keďže dátum ich uskutočnenia
         (júl a november 2002) je neskorší ako deň podania prihlášky, je podľa žalobcu celkom irelevantné.

      53     Žalobca pripomína, že oznámené výsledky týchto dvoch prieskumov preukazujú, že tvar, z ktorého prihlasovaná ochranná známka
         pozostáva, nepopierateľne nadobudol na území Európskej únie rozlišovaciu spôsobilosť používaním. Žalobca tvrdí, že dôkaz o nadobudnutí
         rozlišovacej spôsobilosti prihlasovanej ochrannej známky mohol prostredníctvom uskutočnených prieskumov zadovážiť preto, lebo
         tento tvar sa na území Európskej únie intenzívne predáva už 30 rokov. Uvádza, že výsledky prieskumov by nepochybne boli približne
         rovnaké, ak by sa uskutočnili tesne pred podaním prihlášky.

      54     Žalobca uzatvára, že súhrn týchto okolností preukazuje, že tvar, z ktorého prihlasovaná ochranná známka pozostáva, nadobudol
         rozlišovaciu spôsobilosť používaním predo dňom podania prihlášky.

      55     ÚHVT tvrdí, že posúdenie odvolacím senátom, pokiaľ ide o nenadobudnutie rozlišovacej spôsobilosti v dôsledku používania ochrannej
         známky, je v súlade tak so znením článku 3 ods. 3 Prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych
         predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92), vo svetle ktorého
         sa musí vykladať článok 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94, ako aj s judikatúrou Súdu prvého stupňa.

      56     Čo sa týka územného faktora, podľa ÚHVT zo systematického výkladu článku 7 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 vyplýva, že nadobudnutie
         rozlišovacej spôsobilosti sa musí dokázať v časti Spoločenstva, v ktorej táto rozlišovacia spôsobilosť chýbala.

      57     ÚHVT je v tomto ohľade názoru, že územná požiadavka, ktorú kladie článok 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94, je splnená vtedy, ak
         sa nadobudnutie rozlišovacej spôsobilosti preukáže v rôznych „regiónoch“ Spoločenstva, alebo inými slovami v rôznych „častiach“
         spoločného trhu (stred, východ, západ, juh a sever).

      58     V prejednávanej veci nebol predložený žiaden údaj týkajúci sa vnímania ochrannej známky v centrálnej časti Spoločenstva (Nemecko
         a Rakúsko) a v rozlohou a ľudnatosťou významnom členskom štáte v západnej časti (Spojené kráľovstvo).

      59     ÚHVT sa preto domnieva, že zamietnutie prihlášky ochrannej známky je zdôvodnené.
       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      60     Podľa článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94 nebránia absolútne dôvody uvedené v článku 7 ods. 1 písm. b) až d) toho istého nariadenia
         zápisu ochrannej známky, ak nadobudla pre tovary, o ktorých zápis sa žiada, rozlišovaciu spôsobilosť v dôsledku spôsobu svojho
         používania.

      61     Po prvé, z judikatúry vyplýva, že nadobudnutie rozlišovacej spôsobilosti používaním ochrannej známky si vyžaduje, aby prinajmenšom
         významná časť príslušnej skupiny verejnosti identifikovala vďaka ochrannej známke predmetné tovary alebo služby ako pochádzajúce
         od určitého podniku [rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. apríla 2004, Eurocermex/ÚHVT (Tvar pivovej fľaše), T‑399/02, Zb. s.
         II‑1391, bod 42; pozri tiež analogicky rozsudky Windsurfing Chiemsee, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 52, a Philips, už
         citovaný v bode 24 vyššie, body 61 a 62].

      62     Po druhé, na to, aby sa uskutočnil zápis ochrannej známky podľa článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94, sa musí rozlišovacia
         spôsobilosť nadobudnutá používaním tejto ochrannej známky preukázať v podstatnej časti Spoločenstva, v ktorej ju nemala s ohľadom
         na článok 7 ods. 1 písm. b) až d) toho istého nariadenia [rozsudky Súdu prvého stupňa Tvar pivovej fľaše, už citovaný v bode
         61 vyššie, bod 43, a z 5. marca 2003, Alcon/ÚHVT – Dr. Robert Winzer Pharma (BSS), T‑237/01, Zb. s. II‑411, bod 52; pozri
         v tomto zmysle tiež rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. marca 2000, Ford Motor/ÚHVT (OPTIONS), T‑91/99, Zb. s. II‑1925, body
         26 a 27].

      63     Po tretie je namieste uviesť, že Súdny dvor v rozsudku Windsurfing Chiemsee, už citovanom v bode 38 vyššie (bod 49), rozhodol,
         že „príslušný orgán musí na to, aby určil, či ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť v dôsledku spôsobu svojho
         používania, celkovo posúdiť okolnosti, ktoré môžu preukázať, že ochranná známka sa stala spôsobilou identifikovať predmetný
         tovar ako pochádzajúci z určitého podniku, a teda rozlišovať tento tovar od tovarov iných podnikov“.

      64     V tomto ohľade je potrebné vziať do úvahy najmä podiel na trhu ovládaný ochrannou známkou, intenzitu, územný rozsah a dĺžku
         používania tejto ochrannej známky, výšku investícií, ktoré podnik vynaložil na jej podporu, veľkosť záujmovej skupiny, ktorá
         vďaka ochrannej známke tovar identifikuje ako pochádzajúci od určitého podniku, vyhlásenia obchodných a priemyselných komôr
         alebo iných profesijných združení, ako aj prieskumy mienky (pozri v tomto zmysle rozsudok Tvar pivovej fľaše, už citovaný
         v bode 61 vyššie, bod 44; pozri tiež analogicky rozsudky Windsurfing Chiemsee, už citovaný v bode 38 vyššie, bod 51, a Philips,
         už citovaný v bode 24 vyššie, bod 60).

      65     Po štvrté, rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky vrátane rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním sa musí posúdiť
         vo vzťahu k tovarom, pre ktoré sa o zápis ochrannej známky žiada, a so zohľadnením predpokladaného vnímania priemerného spotrebiteľa
         tovarov predmetnej kategórie, ktorý je riadne informovaný a primerane pozorný a obozretný (pozri analogicky rozsudok Philips,
         už citovaný v bode 24 vyššie, body 59 a 63).

      66     Napokon, k nadobudnutiu rozlišovacej spôsobilosti používaním musí dôjsť pred podaním prihlášky ochrannej známky [rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2002, eCopy/ÚHVT (ECOPY), T‑247/01, Zb. s. II‑5301, bod 36; pozri v tomto zmysle tiež rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2004, El Corte Inglés/ÚHVT – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03, Zb. s. II‑4297, body 71 a 72].

      67     Vo svetle týchto úvah treba preskúmať, či sa odvolací senát dopustil v tejto veci nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietol
         argumentáciu žalobcu, podľa ktorej sa mal uskutočniť zápis prihlasovanej ochrannej známky pre predmetné tovary podľa článku
         7 ods. 3 nariadenia č. 40/94.

      68     Napadnuté rozhodnutie neobsahuje žiadne konštatovanie vo vzťahu k časti Spoločenstva, v ktorej prihlasovaná ochranná známka
         nemá rozlišovaciu spôsobilosť so zreteľom na článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94. V prípade inej ako slovnej ochrannej
         známky, o aký ide v prejednávanej veci, je však namieste predpokladať, že posúdenie jej rozlišovacej spôsobilosti so zreteľom
         na toto ustanovenie je rovnaké v celom Spoločenstve, prinajmenšom pokiaľ neexistujú konkrétne náznaky v opačnom zmysle.

      69     Pokiaľ ide o dôkaz nadobudnutia rozlišovacej spôsobilosti používaním, Súd prvého stupňa usudzuje, že v prejednávanej veci
         musí byť predložený pre podstatnú časť Spoločenstva.

      70     Treba teda preskúmať dôkazy, ktoré v tomto ohľade žalobca predložil.
      71     Pokiaľ najprv ide o tabuľky, v ktorých sú uvedené reklamné a propagačné investície uskutočnené pre prihlasovanú ochrannú známku,
         odvolací senát sa správne domnieval, že predložené dôkazy týkajúce sa týchto investícií sú nedostatočné. Údaje týkajúce sa
         reklamných a propagačných investícií sú totiž poskytnuté pre všetky tovary spolu, a teda sa nevzťahujú výlučne na kamienkové
         zapaľovače, ktorých tvar tvorí predmetnú ochrannú známku. Žalobca v tomto ohľade pripúšťa, že nepredložil údaje týkajúce sa
         špecificky jeho investícií súvisiacich so zapaľovačmi. Preto je nemožné preukázať súvislosť medzi údajmi, ktoré sa nachádzajú
         v týchto tabuľkách, a prihlasovanou ochrannou známkou.

      72     Čo sa týka tabuľky, ktorá obsahuje sumy propagačných a reklamných investícií venovaných zapaľovačom po roku 1998, ako aj listu
         kurátora múzea moderného umenia v New Yorku z 15. apríla 2004, je namieste uviesť, že žalobca predložil tieto dokumenty v prílohe
         svojej žaloby. Odvolací senát je povinný zohľadniť dôkaz, ktorý môže byť relevantný pri posúdení nadobudnutia rozlišovacej
         spôsobilosti používaním, iba vtedy, ak ho prihlasovateľ ochrannej známky predložil v priebehu správneho konania na ÚHVT (rozsudok
         ECOPY, už citovaný v bode 66 vyššie, bod 48). Tieto dokumenty, ktoré neboli predložené v priebehu správneho konania na ÚHVT,
         nemôžu preto spochybniť zákonnosť napadnutého rozhodnutia.

      73     Tabuľky týkajúce sa objemov predajov zapaľovača BIC od roku 1972 do roku 2001 a dosvedčujúce podiel zapaľovača BIC na trhu
         sú takisto nedostatočné, pretože údaje, ktoré sa v nich nachádzajú, sa vzťahujú na zapaľovače BIC a neobsahujú nič, čo by
         sa týkalo špecificky ochrannej známky prihlasovanej v prejednávanej veci. Žiaden doplnkový dôkaz neumožňuje zistiť, či ide
         o zapaľovač zodpovedajúci tvaru, z ktorého pozostáva prihlasovaná ochranná známka.

      74     Pokiaľ ide o tabuľku uvádzajúcu objemy predaja zapaľovača BIC (s kolieskom) od roku 1997 do roku 2003, je namieste poznamenať,
         že údaje, ktoré obsahuje, sa týkajú celého Spoločenstva v zložení, aké v tom čase malo, ako aj Nórska, Poľska a Švajčiarska.
         Vzhľadom na to, že táto tabuľka udáva všeobecným spôsobom objemy predajov v spomínaných krajinách a nerozlišuje medzi týmito
         rozličnými vnútroštátnymi trhmi, nemožno ju vziať do úvahy pri posúdení nadobudnutia rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky
         jej používaním.

      75     Čo sa týka zápisov týkajúcich sa tvaru, z ktorého pozostáva prihlasovaná ochranná známka, dosiahnutých v členských štátoch,
         Súd prvého stupňa konštatuje, že žalobca pred odvolacím senátom tvrdil, že tieto zápisy dosiahol bez preukazovania nadobudnutia
         rozlišovacej spôsobilosti používaním a to preukazuje, že rozlišovacia spôsobilosť je označeniu vlastná. Z toho vyplýva, že
         odvolací senát nemohol brať tieto zápisy do úvahy na účely uplatnenia článku 7 ods. 3 nariadenia č. 40/94.

      76     Pokiaľ ide o články, ktoré vyšli vo francúzskej tlači, ako aj úryvok z knihy „Le Design“, ktorú vydalo francúzske nakladateľstvo
         SCALA, definujúce zapaľovač BIC ako značkový alebo módny predmet, je namieste uviesť, že sa týkajú iba vnímania zapaľovača
         BIC francúzskou verejnosťou, takže nemôžu preukázať, že tvar, z ktorého prihlasovaná ochranná známka pozostáva, nadobudol
         rozlišovaciu spôsobilosť používaním v podstatnej časti Spoločenstva.

      77     Čo sa týka reklamných materiálov, ktoré žalobca predložil, neumožňujú žiadne konkrétne konštatovanie vo vzťahu k faktorom
         uvedeným v bode 64 vyššie. Navyše nemôžu tvoriť dôkaz používania ochrannej známky, ktorá bola prihlasovaná, pretože na všetkých
         predložených obrázkoch je znázornenie prihlasovaného tvaru sprevádzané slovným alebo obrazovým prvkom. Z toho vyplýva, že
         tieto reklamné materiály nemôžu predstavovať dôkaz toho, že dotknutá verejnosť vníma prihlasovanú ochrannú známku tak, že
         vo svojom samotnom tvare a nezávisle od loga BIC označuje obchodný pôvod predmetných tovarov (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Tvar pivovej fľaše, už citovaný v bode 61 vyššie, bod 51).

      78     Pokiaľ ide o vyhlásenia distribútorov, ktoré žalobca predložil na pojednávaní, žiada sa pripomenúť, že na posúdenie dôkaznej
         sily dokumentu je potrebné najprv overiť vierohodnosť a spoľahlivosť informácie, ktorú obsahuje. Potom treba v tejto súvislosti
         zohľadniť najmä pôvod dokumentu, okolnosti jeho vypracovania, jeho adresáta a položiť si otázku, či sa vzhľadom na svoj obsah
         javí zmysluplný a dôveryhodný [rozsudok Súdu prvého stupňa zo 7. júna 2005, Lidl Stiftung/ÚHVT – REWE-Zentral (Salvita), T‑303/03,
         Zb. s. II‑1917, bod 42].

      79     V prejednávanej veci Súd prvého stupňa po prvé konštatuje, že niektoré vyhlásenia pochádzajú od distribútorov ako BIC Belgium
         SPRL, BIC Netherlands BV, BIC UK Ltd, BIC Violex SA, ktorí sú podľa výročnej správy žalobcu za rok 2002 jeho dcérskymi spoločnosťami,
         v ktorých má žalobca obchodný podiel prinajmenšom 99 % (okrem BIC Violex, v ktorom má 50,5 %, a BIC Ballograf AB, v ktorom
         má obchodný podiel 16 %). Toto konštatovanie okrem toho nespochybnil ani žalobca na pojednávaní. Je namieste uviesť, že tieto
         vyhlásenia preto samy osebe nemôžu predstavovať dostatočný dôkaz o nadobudnutí rozlišovacej spôsobilosti prihlasovanej ochrannej
         známky používaním vzhľadom na význam väzieb existujúcich medzi žalobcom a jeho dcérskymi spoločnosťami. Predstavujú iba náznaky,
         ktoré si vyžadujú potvrdenie ďalšími dôkaznými prostriedkami. Súd prvého stupňa po druhé poznamenáva, že všetky vyhlásenia
         vrátane vyhlásení distribútorov iných ako dcérske spoločnosti alebo spoločnosti, v ktorých má žalobca obchodný podiel, sa
         zdajú byť nadiktované žalobcom, keďže všetky majú zhodný obsah. Ukazuje sa totiž, že všetky vyhlásenia sú vopred vypracovaným
         textom, ktorý bol doslovne preložený do viacerých jazykových verzií a niekoľkokrát dokonca iba odkopírovaný s prázdnymi miestami,
         ktoré potom vyplnili distribútori. Súd prvého stupňa po tretie konštatuje, že tieto vyhlásenia okrem toho nijako neodkazujú
         na údaje týkajúce sa objemov predajov, ktoré sa uskutočnili na predmetnom území, a vo vzťahu k významu predajov dotknutých
         zapaľovačov pre vyhlasovateľa obsahujú iba číre pochvalné tvrdenia.

      80     Navyše treba uviesť, že uvedené vyhlásenia nanajvýš preukazujú iba existenciu distribúcie predmetných tovarov v krajinách,
         v ktorých títo distribútori vykonávajú činnosť, a preto by mohli preukázať iba územný rozsah distribúcie tovarov označených
         prihlasovanou ochrannou známkou, čo je iba jeden z faktorov, ktoré možno zohľadniť pri posudzovaní nadobudnutia rozlišovacej
         spôsobilosti prihlasovanej ochrannej známky, ktorá pozostáva zo samotného tvaru zapaľovača, používaním.

      81     Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, je nutné konštatovať, že vyhlásenia distribútorov, ktoré predložil žalobca, nemajú dostatočnú
         dôkaznú silu.

      82     Pokiaľ napokon ide o dva prieskumy, ktoré žalobca uskutočnil po podaní prihlášky ochrannej známky, ale počas správneho konania,
         a to v júli a novembri 2002, je namieste uviesť, že podľa judikatúry Súdneho dvora možno dôkazy o používaní ochrannej známky,
         ktoré boli predložené po dátume podania prihlášky, zohľadniť iba vtedy, ak umožňujú dospieť k záveru o používaní ochrannej
         známky k tomuto dátumu (pozri v tomto zmysle uznesenia Súdneho dvora z 27. januára 2004, La Mer Technology, C‑259/02, Zb.
         s. I‑1159, bod 31, a z 5.októbra 2004, Alcon/ÚHVT, C‑192/03 P, Zb. s. I‑8993, bod 41).

      83     Súd prvého stupňa v prejednávanej veci usudzuje, že dotknuté prieskumy neumožňujú stanoviť, že príslušná skupina verejnosti
         identifikovala na základe tvaru, z ktorého ochranná známka pozostáva, predmetný tovar ako pochádzajúci od spoločnosti BIC,
         a nie od inej spoločnosti.

      84     Čo sa týka prieskumu uskutočneného v novembri 2002 medzi fajčiarmi vo Francúzsku, v Taliansku, Írsku, Grécku, vo Švédsku a v Portugalsku,
         Súd prvého stupňa konštatuje, že opýtaným osobám bol ukázaný výlučne náčrt alebo fotografia zapaľovačov BIC bez slovných alebo
         obrazových prvkov a bola im položená otázka, akú ochrannú známku im najviac pripomína obrázok tohto zapaľovača. Preto nemožno
         usudzovať, že tento prieskum preukazuje, že významná časť francúzskych, talianskych, írskych, gréckych, švédskych a portugalských
         spotrebiteľov identifikuje prostredníctvom prihlasovanej ochrannej známky dotknutý tovar ako pochádzajúci od spoločnosti BIC,
         a nie od inej spoločnosti. Inak by tomu bolo, ak by sa pri prieskume namiesto jediného tvaru, z ktorého pozostáva prihlasovaná
         ochranná známka, ukázali rozličné tvary zapaľovačov. Tak by sa mohla zohľadniť miera osôb, ktoré spontánne, bez akéhokoľvek
         ovplyvňovania, pripísali obrázok predmetného tvaru spoločnosti BIC.

      85     Okrem toho je namieste uviesť, že v prípade, ak opytované osoby nevedeli na uvedenú otázku odpovedať, predložil sa im zoznam
         slovných ochranných známok (BIC, CLIPPER, TOKAÏ, CRICKET a iné), aby si mohli vybrať odpoveď.

      86     Ak je pritom pravdou, ako tvrdí žalobca, že spoločnosť BIC je pôvodcom vytvorenia trhu s kamienkovými zapaľovačmi na jedno
         použitie roku 1973 a je „vodca na trhu so zapaľovačmi“, bolo úplne logické a predvídateľné, že prvá ochranná známka, ktorá
         prišla opytovaným osobám na myseľ, bola nezávisle od ukázaného tvaru ochranná známka BIC. Bolo to tak tým skôr, pokiaľ položená
         otázka obsahovala zoznam slovných ochranných známok, ku ktorým bolo možné priradiť ukázaný tvar. V tomto ohľade je namieste
         poznamenať, že samotný žalobca na pojednávaní pripustil, že odpoveď na položenú otázku mohla byť v tomto prípade naozaj ovplyvnená.

      87     Rovnaké úvahy sa ponúkajú pre prieskum uskutočnený v Španielsku v júli 2002, opäť medzi spotrebiteľmi fajčiarmi. V tomto prieskume
         sa opytovaným osobám ukázal obrázok tvaru zapaľovača MiniBIC J5, čo nie je nič iné, ako zjednodušená verzia tvaru, z ktorého
         pozostáva prihlasovaná ochranná známka, spolu so zoznamom rozličných slovných ochranných známok (BIC, CLIPPER, BRIO alebo
         TOKAÏ), aby sa zistilo, ku ktorej ochrannej známke priradia ukázaný obrázok. Preto nemožno usudzovať, že tento prieskum preukazuje,
         že významná časť španielskych spotrebiteľov identifikuje dotknutý tovar ako pochádzajúci od spoločnosti BIC a rozlišuje tento
         tovar od tovarov iných podnikov.

      88     Súd prvého stupňa navyše konštatuje, že obrázok zapaľovača ukázaný pri uvedenom prieskume opytovaným španielskym fajčiarom
         predvádza zapaľovač spredu a nie zboku, takže opytované osoby nemohli rozpoznať oválny tvar nádržky, ktorý je pritom podľa
         žalobcu jednou z troch vlastností, ktoré odlišujú zapaľovač BIC od iných zapaľovačov na trhu.

      89     Zo súhrnu uvedených úvah vyplýva, že odvolací senát správne usúdil, že žalobca nepreukázal, že v prejednávanej veci prihlasovaná
         ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť v dôsledku spôsobu svojho používania v podstatnej časti Spoločenstva.

      90     Preto treba takisto druhý žalobný dôvod, ako aj žalobu v celom rozsahu zamietnuť.
       O trovách
      91     Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu
         trov konania v súlade s návrhom ÚHVT.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Jaeger

               Azizi

               Cremona

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. decembra 2005.

               Tajomník

               Predseda komory

               E. Coulon

               M. Jaeger

         * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 29. septembra 2016.#Universal Protein Supplements Corp. proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie zobrazujúcej kulturistu – Absolútny dôvod zamietnutia – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-335/15.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 15. decembra 2016.#Drago Nemec proti Republika Slovenija.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2000/35/ES – Boj proti oneskoreným platbám – Právomoc Súdneho dvora – Transakcia uzavretá pred pristúpením Slovinskej republiky k Európskej únii – Pôsobnosť – Pojem ‚obchodná transakcia‘ – Pojem ‚podnik‘ – Maximálna výška úrokov z omeškania.#Vec C-256/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 15. decembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2000/35/ES — Boj proti oneskoreným platbám — Právomoc Súdneho dvora — Transakcia uzavretá pred pristúpením Slovinskej republiky k Európskej únii — Pôsobnosť — Pojem ‚obchodná transakcia‘ — Pojem ‚podnik‘ — Maximálna výška úrokov z omeškania“
      Vo veci C‑256/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vrhovno sodišče (Najvyšší súd, Slovinsko) z 19. marca 2015 a doručený Súdnemu dvoru 1. júna 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Drago Nemec

      proti

         Republika Slovenija,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory J. L. da Cruz Vilaça, podpredseda A. Tizzano (spravodajca), sudcovia M. Berger, A. Borg Barthet a E. Levits,
      generálny advokát: M. Bobek,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. mája 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               slovinská vláda, v zastúpení: N. Pintar Gosenca a A. Vran, splnomocnené zástupkyne,

               —

               lotyšská vláda, v zastúpení: A. Bogdanova a I. Kalniņš, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Šimerdová a M. Žebre, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. júla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách (Ú. v. ES L 200, 2000, s. 35; Mim. vyd. 17/001, s. 226).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Dragom Nemcom a Republika Slovenija (Slovinská republika) týkajúceho sa návrhu na náhradu škody, ktorá mu údajne vznikla z dôvodu, že vnútroštátna právna úprava nie je v súlade so smernicou 2000/35.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Akt o pristúpení z roku 2003

               3

               Článok 2 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33; ďalej len „akt o pristúpení“) uvádza:
               „Odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných zmlúv a aktov prijatých orgánmi a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto zmluvách a v tomto akte.“

               4

               Článok 54 tohto aktu stanovuje:
               „Nové členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na to, aby odo dňa pristúpenia dosiahli súlad s ustanoveniami smerníc a rozhodnutí v zmysle článku 249 zmluvy o ES a článku 161 zmluvy o Euratom, pokiaľ v prílohách uvedených v článku 24 alebo v ktoromkoľvek inom ustanovení tohto aktu nie je stanovená iná lehota.“

         Smernica 2000/35

               5

               Odôvodnenia 7, 9, 10, 13 a 16 smernice 2000/35 znejú takto:

                        „(7)

                        Podniky, a to najmä malé a stredné, sú v dôsledku príliš dlhých platobných dôb a oneskorených platieb výrazne správne a finančne zaťažované. Navyše sú tieto problémy hlavnou príčinou platobnej neschopnosti, ktorá ohrozuje samotnú existenciu podnikov, a majú za následok rozsiahle straty pracovných miest.

                  …

                        (9)

                        Rozdiely medzi pravidlami pre platby a skutočnou praxou sú v členských štátoch prekážkou riadneho fungovania vnútorného trhu.

                        (10)

                        Táto skutočnosť má za následok značné obmedzenie obchodných transakcií medzi členskými štátmi. To je v rozpore s článkom 14 zmluvy, podľa ktorého by podnikatelia mali mať možnosť obchodovať na vnútornom trhu za podmienok, ktoré zaručujú, že cezhraničné obchodné transakcie neprinášajú so sebou väčšie riziká než domáci obchod. …

                  …

                        (13)

                        Táto smernica by sa mala obmedziť na platby vykonávané ako odplata za obchodné transakcie a neupravuje transakcie so spotrebiteľmi, úroky v spojitosti s inými platbami, napr. platbami podľa zákonov o zmenkách a šekoch, platbami vykonávanými ako náhrady škody vrátane platieb od poisťovacích spoločností.

                  …

                        (16)

                        Oneskorená platba predstavuje porušenie zmluvy, ktoré sa v dôsledku nízkych sadzieb úrokov z oneskorenia, resp. zdĺhavých konaní o náhradu škody vo väčšine členských štátov stáva finančne atraktívnym pre dlžníkov. Na odvrátenie tohto trendu a zabezpečenia toho, aby dôsledky vyplývajúce z oneskorených platieb odrádzali od oneskorených platieb, je potrebná rázna zmena…“

               6

               Článok 1 tejto smernice, ktorý vymedzuje jej pôsobnosť, uvádza:
               „Táto smernica sa vzťahuje na všetky platby uskutočnené ako odplata za obchodné transakcie.“

               7

               Článok 2 bod 1 uvedenej smernice stanovuje:
               „Na účely tejto smernice:

                        1.

                        pojem ‚obchodné transakcie‘ znamená transakcie medzi podnikmi, alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej správy, ktoré vedú k dodávke tovaru alebo k poskytnutiu služieb za odplatu,

                  …
               pojem ‚podnik‘ znamená akúkoľvek organizáciu konajúcu v rámci nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, a to aj vtedy, ak je táto činnosť vykonávaná len jednou osobou“.

               8

               Článok 3 smernice 2000/35 s názvom „Úrok v prípade oneskorenej platby“ vo svojom odseku 1 uvádza:
               „Členské štáty zabezpečia, aby:

                        a)

                        úrok podľa písm. d) sa stal splatným dňom nasledujúcim po termíne alebo po uplynutí lehoty na zaplatenie určených v zmluve,

                  …

                        c)

                        veriteľ mal nárok na úrok z omeškania, ak:

                                 i)

                                 splnil svoje zmluvné a zo zákona mu vyplývajúce záväzky, a

                                 ii)

                                 neobdržal dlžnú čiastku načas, s výnimkou prípadov, keď dlžník nie je za omeškanie zodpovedný,

                        d)

                        výška úroku z omeškania (zákonná sadzba), ktorú je dlžník povinný zaplatiť, sa rovnala hodnote úrokovej sadzby uplatňovanej Európskou centrálnou bankou na jej poslednú hlavnú refinancujúcu operáciu vykonanú pred prvým kalendárnym dňom príslušného polroka (referenčná sadzba) zvýšenej minimálne o sedem percentuálnych bodov…, pokiaľ nie je v zmluve určené inak. Pre členský štát, ktorý sa nezúčastňuje tretej etapy hospodárskej a menovej únie, je vyššie uvedená referenčná sadzba zhodná so sadzbou stanovenou jeho národnou centrálnou bankou. …

                  …“

               9

               Článok 6 tejto smernice znie takto:
               „1.   Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 8. augusta 2002. …
               …
               3.   Pri transpozícii tejto smernice môžu členské štáty vylúčiť:
               …

                        b)

                        zmluvy, ktoré boli uzatvorené pred 8. augustom 2002…

                  …“

         Slovinské právo

      Ustanovenia týkajúce sa platieb úrokov z omeškania

               10

               Zakon o obligacijskih razmerjih (zákon o zmluvných záväzkoch) vo svojom § 277 ods. 1 stanovuje, že dlžník je povinný veriteľovi okrem istiny zaplatiť aj úroky z omeškania, pokiaľ sumu dlžnú z titulu tejto pohľadávky nezaplatil v stanovenej lehote.

               11

               Tento zákon od 1. januára 2002 nahradil Obligacijski zakonik (záväzkový zákonník, ďalej len „OZ“). Daný zákonník však v podstate prebral ustanovenie uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku a vo svojom § 376 zaviedol nové pravidlo, podľa ktorého úroky z omeškania prestanú plynúť, keď výška nahromadených a nezaplatených úrokov dosiahne sumu istiny (ďalej len „pravidlo ne ultra alterum tantum“).

         Ustanovenia týkajúce sa živnosti

               12

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že výkon nezávislej hospodárskej činnosti fyzickou osobou v čase skutkových okolností relevantných vo veci samej v júni 1993 upravoval Obrtni zakon (živnostenský zákon) v znení platnom v tomto období. Podľa tohto zákona, ktorý bol následne zmenený a doplnený, mohla fyzická osoba vykonávať hospodársku činnosť ako živnostník len vtedy, ak bola držiteľom oprávnenia vydaného príslušným orgánom, v ktorom bola uvedená oblasť činnosti, na ktorú sa oprávnenie vydalo.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Pán Nemec je od 8. novembra 1989 držiteľom živnostenského oprávnenia na sústruženie mechanických dielov a zváranie. V júni 1993 uzavrel s Gasilsko Društvo Murska Sobota (Združenie dobrovoľných hasičov Murskej Soboty, ďalej len „združenie“) zmluvu, podľa ktorej tomuto združeniu prenajal cisternu určenú na dodávky vody v čase sucha.

               14

               V roku 1996 podal pán Nemec proti združeniu žalobu, v ktorej navrhoval, aby bolo združenie zaviazané zaplatiť mu 17669,51 eura z titulu tejto zmluvy.

               15

               Rozhodnutím zo 17. februára 2010 Višje sodišče v Mariboru (Odvolací súd Maribor, Slovinsko) zaviazal združenie na zaplatenie sumy 15061,44 eura spolu so zákonným úrokom z omeškania za obdobie od 25. marca 1996 do 31. decembra 2001. Tento súd však zamietol návrh na zaplatenie úrokov z omeškania od 1. januára 2002, teda odo dňa, keď nadobudlo účinnosť pravidlo ne ultra alterum tantum. Výška úrokov nahromadených do 31. decembra 2001 totiž presahovala výšku istiny dlhu.

               16

               Dňa 18. mája 2010 združenie zaplatilo dlžnú sumu podľa tohto rozhodnutia.

               17

               Pán Nemec, ktorý sa domnieval, že pravidlo ne ultra alterum tantum je nezlučiteľné so smernicou 2000/35, a preto Višje sodišče v Mariboru (Odvolací súd Maribor) nebol oprávnený zamietnuť jeho návrh na zaplatenie úrokov z omeškania za obdobie od 1. januára 2002 do 18. mája 2010, podal proti Slovinskej republike žalobu o náhradu škody, ktorú utrpel v dôsledku tejto údajnej nezlučiteľnosti. Vzhľadom na to, že súd prvého stupňa tento návrh zamietol rozhodnutím z 18. mája 2011, ktoré bolo v odvolacom konaní potvrdené rozhodnutím z 24. januára 2012, z dôvodu, že táto smernica sa na skutkové okolnosti vo veci samej neuplatní, podal pán Nemec kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, a to Vrhovno sodišče (Najvyšší súd, Slovinsko).

               18

               Tento súd má však pochybnosti, pokiaľ ide o to, či zmluva dotknutá vo veci samej patrí do vecnej pôsobnosti smernice 2000/35. Konkrétne sa pýta, či pán Nemec pri uzavretí tejto zmluvy konal ako „podnik“ v zmysle článku 2 bodu 1 tejto smernice, teda ako organizácia konajúca v rámci nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, v dôsledku čoho uvedená zmluva predstavuje „obchodnú transakciu“ v zmysle toho istého ustanovenia a patrí do pôsobnosti uvedenej smernice. Hoci sa totiž zmluva dotknutá vo veci samej týka hospodárskej činnosti a na jej základe bola vystavená faktúra, nepatrí do rámca činnosti sústruženia mechanických dielov a zvárania, pre ktorú je pán Nemec držiteľom živnostenského oprávnenia.

               19

               Ak to tak je, vnútroštátny súd si tiež kladie otázku zlučiteľnosti pravidla ne ultra alterum tantum stanoveného v § 376 OZ so smernicou 2000/35.

               20

               Za týchto podmienok Vrhovno sodišče (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa ustanovenie článku 2 bodu 1 tretieho odseku smernice 2000/35 vykladať v tom zmysle, že v rámci režimu, v ktorom sa fyzickej osobe vydá oprávnenie na vykonávanie hospodárskej činnosti obsahujúce označenie činnosti, pre ktorú sa toto oprávnenie vydalo, nejde o podnik a teda ani o obchodnú transakciu v zmysle uvedených ustanovení smernice, pokiaľ transakcia, ktorej sa omeškanie s platbou týka, sa vzťahuje na činnosť, ktorá nebola v oprávnení zahrnutá;

                  a v prípade zápornej odpovede…

                        2.

                        Má sa ustanovenie článku 2 bodu 1 tretieho odseku smernice 2000/35 vykladať v tom zmysle, že fyzická osoba sa považuje za podnik a transakcia, ktorej sa omeškanie s platbou týka, je obchodná transakcia v zmysle uvedeného ustanovenia, ak ide o transakciu nevyplývajúcu z činnosti, ktorú má táto fyzická osoba zapísanú v registri, ale z činnosti, ktorá svojím charakterom môže byť hospodárskou činnosťou a na jej základe sa vystavila faktúra; a

                        3.

                        Bránia ustanovenia smernice 2000/35 pravidlu, podľa ktorého úroky z omeškania prestanú plynúť, keď výška nahromadených a nezaplatených úrokov dosiahne sumu istiny (pravidlo ne ultra alterum tantum)?“

         O právomoci Súdneho dvora

               21

               Slovinská vláda a Európska komisia na pojednávaní pred Súdnym dvorom tvrdili, že Súdny dvor nemá právomoc odpovedať na otázky, ktoré položil vnútroštátny súd. Predmetom sporu vo veci samej je totiž situácia, ku ktorej došlo pred pristúpením Slovinskej republiky k Európskej únii, teda pred 1. májom 2004, a všetky jej právne účinky nastali pred týmto dátumom.

               22

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že je nesporné, že zmluva dotknutá vo veci samej bola uzavretá v júni 1993 a predmetná vec teda vychádza zo situácie, ku ktorej došlo pred pristúpením Slovinskej republiky k Únii.

               23

               Táto situácia však ďalej vyvolávala právne účinky aj po pristúpení. Nezaplatenie hlavnej pohľadávky, na základe ktorého vznikli úroky z omeškania, ktorých zaplatenia sa domáha pán Nemec, totiž pretrvávalo až do 18. mája 2010, keď združenie uskutočnilo túto platbu, a žaloba podaná pánom Nemcom smeruje konkrétne k získaniu náhrady škody, ktorú údajne utrpel z dôvodu, že Višje sodišče v Mariboru (Odvolací súd Maribor) zamietol jeho návrh na zaplatenie uvedených úrokov za obdobie od 1. januára 2002 do 18. mája 2010.

               24

               Podľa článkov 2 a 54 aktu o pristúpení z roku 2003 sú však ustanovenia pôvodných zmlúv a aktov prijatých inštitúciami pred dňom pristúpenia záväzné pre nové členské štáty odo dňa pristúpenia a uplatňujú sa v týchto štátoch za podmienok stanovených v týchto zmluvách a v tomto akte.

               25

               Okrem toho podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa nové pravidlo, pokiaľ nie je stanovené inak, bezodkladne uplatňuje na budúce právne účinky situácie, ktorá vznikla za účinnosti predchádzajúceho pravidla. Podľa tejto zásady Súdny dvor rozhodol, že pri neexistencii osobitného ustanovenia, pokiaľ ide o uplatnenie ustanovenia práva Únie, v akte o podmienkach pristúpenia členského štátu, toto ustanovenie treba považovať za okamžite účinné a zaväzujúce tento členský štát odo dňa jeho pristúpenia k Únii, takže sa uplatňuje na budúce účinky situácií, ktoré nastali pred týmto pristúpením (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. novembra 2009, Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, bod 32; z 22. decembra 2010, Komisia/Poľsko, C‑385/08, neuverejnený, EU:C:2010:801, bod 29, ako aj z 21. decembra 2011, Ziolkowski a Szeja, C‑424/10 a C‑425/10, EU:C:2011:866, bod 57).

               26

               Pokiaľ ide konkrétne o smernicu 2000/35, akt o pristúpení z roku 2003 neobsahuje žiadne osobitné ustanovenie týkajúce sa uplatnenia tejto smernice v Slovinskej republike. V dôsledku toho sa táto smernica stala okamžite uplatniteľnou a záväznou voči danému členskému štátu odo dňa jeho pristúpenia k Únii a od tohto dátumu sa má uplatňovať aj na budúce účinky situácií, ktoré vznikli, alebo ku ktorým došlo pred týmto pristúpením, akými sú aj účinky situácií, o ktoré ide vo veci samej.

               27

               Z uvedeného vyplýva, že vzhľadom na to, že právo Únie sa uplatní na spor vo veci samej, Súdny dvor má právomoc odpovedať na otázky, ktoré mu položil vnútroštátny súd.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvých dvoch otázkach

               28

               Svojimi prvými dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 2 bod 1 smernice 2000/35 má vykladať v tom zmysle, že fyzickú osobu, ktorá má živnostenské oprávnenie, treba považovať za „podnik“ v zmysle tohto ustanovenia, čím transakcia, ktorú táto osoba uzavrie s treťou osobou, predstavuje „obchodnú transakciu“ v zmysle toho istého ustanovenia, za predpokladu, že daná transakcia, hoci nespadá pod činnosti pokryté uvedeným oprávnením, sa týka hospodárskej činnosti.

               29

               Na účely odpovede na tieto otázky treba najskôr spresniť, že hoci podľa článku 6 ods. 3 písm. b) smernice 2000/35 boli členské štáty pri preberaní tejto smernice oprávnené vylúčiť z jej pôsobnosti zmluvy uzavreté pred 8. augustom 2002, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Slovinská republika túto možnosť nevyužila, čo slovinská vláda potvrdila na pojednávaní pred Súdnym dvorom.

               30

               Pokiaľ ide o položené otázky, treba pripomenúť, že podľa článku 1 smernice 2000/35 sa táto smernica vzťahuje na všetky platby uskutočnené ako odplata za obchodné transakcie. Článok 2 bod 1 prvý odsek tejto smernice definuje pojem „obchodná transakcia“ ako zahŕňajúci všetky transakcie medzi podnikmi alebo medzi podnikmi a orgánmi verejnej správy, ktoré vedú k dodávke tovaru alebo k poskytnutiu služieb za odplatu, zatiaľ čo odôvodnenie 13 tejto smernice v tejto súvislosti spresňuje, že tento pojem sa okrem iného nevzťahuje na transakcie uzavreté so sprostredkovateľmi. Na základe článku 2 bodu 1 tretieho odseku tej istej smernice „podnik“ v zmysle danej smernice znamená akúkoľvek organizáciu konajúcu v rámci nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, a to aj vtedy, ak je táto činnosť vykonávaná len jednou osobou.

               31

               Okrem toho z odôvodnení 7, 10 a 16 smernice 2000/35 vyplýva, že cieľom tejto smernice je zlepšiť riadne fungovanie vnútorného trhu tým, že poskytne ochranu podnikateľom, najmä malým a stredným podnikom, proti oneskoreným platbám.

               32

               Táto smernica sa teda neuplatní na každú transakciu, ktorá vedie k dodávke tovaru alebo k poskytnutiu služieb za odplatu, konkrétne na všetky transakcie uzavreté medzi jednotlivcami v každodennom živote.

               33

               Z toho vyplýva, že skutočnosť, že osoba uzavrie transakciu vzťahujúcu sa na takú hospodársku činnosť, akou je prenájom majetku tretej osobe, nestačí na to, aby bolo možné považovať túto osobu za „podnik“ a túto transakciu za „obchodnú“ v zmysle článku 2 bodu 1 uvedenej smernice. Je ešte potrebné, aby táto osoba v rámci danej činnosti alebo nezávislej odbornej činnosti konala ako organizácia.

               34

               Ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 82 svojich návrhov, táto požiadavka predpokladá, že uvedená osoba bez ohľadu na jej formu a právne postavenie podľa vnútroštátneho práva vykonáva túto činnosť systematicky a sústavne, čiže táto činnosť sa nemôže obmedziť na jednotlivé a samostatné poskytnutie služby, a že dotknutá transakcia patrí do rámca uvedenej činnosti.

               35

               Naopak, na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, z článku 2 bodu 1 smernice 2000/35 nevyplýva, že predmetná činnosť by mala nevyhnutne byť hlavnou hospodárskou alebo odbornou činnosťou dotknutej osoby alebo spojená s touto činnosťou.

               36

               Okrem toho na rozdiel od tvrdení slovinskej vlády a Komisie kvalifikácia osoby ako „podniku“ v zmysle tohto ustanovenia nemôže závisieť od toho, či príslušné vnútroštátne orgány vydajú oprávnenie na výkon dotknutej činnosti.

               37

               Vo vnútroštátnom systéme, v ktorom výkon hospodárskej alebo odbornej činnosti fyzickou osobou, ktorá túto činnosť vykonáva ako živnostník alebo podnikateľ, podlieha vydaniu oprávnenia, nemožno fyzickú osobu, ktorá je držiteľom oprávnenia, vylúčiť z pojmu „podnik“, a transakcie, ktoré uzatvára, z pojmu „obchodná transakcia“ len z dôvodu, že tieto transakcie sa týkajú inej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, ako je činnosť, ktorej sa týka uvedené oprávnenie, alebo patria do rámca nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, ktorá je širšia ako táto posledná uvedená činnosť.

               38

               Akýkoľvek výklad v opačnom zmysle by totiž viedol k tomu, že rozsah týchto pojmov by závisel od jednotlivých vnútroštátnych právnych systémov, konkrétne od systému, ktorý každý členský štát zaviedol na účely výkonu nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti. Tak z požiadavky jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti však vyplýva, že vzhľadom na to, že článok 2 bod 1 smernice 2000/35 neodkazuje na vnútroštátne právo, pojmy „podnik“ a „obchodná transakcia“ sa majú vykladať autonómne a jednotne (pozri analogicky rozsudok z 29. septembra 2015, Gmina Wrocław, C‑276/14, EU:C:2015:635, bod 25 a citovanú judikatúru).

               39

               Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 90 svojich návrhov, každý výklad, ktorý by viedol k tomu, že rozsah pojmu „podnik“ a tým aj osobná a vecná pôsobnosť smernice 2000/35 sú viazané na vydanie oprávnenia na výkon dotknutej činnosti zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov členského štátu, by bol v rozpore s cieľom uľahčiť obchodné transakcie medzi členskými štátmi sledovaným touto smernicou, ktorý vyplýva z jej odôvodnenia 10. Podniky alebo orgány verejnej moci iných členských štátov by totiž na účely stanovenia, či uzavretá transakcia spadá do pôsobnosti smernice 2000/35, mali systematicky overiť, či sa táto transakcia týka činností, na ktoré bolo vydané uvedené oprávnenie, čo by mohlo obmedziť cezhraničné transakcie alebo im brániť.

               40

               Z toho vyplýva, že hoci okolnosť, že dotknutá osoba uzavrela transakciu v rámci činnosti, na ktorej výkon získala oprávnenie, možno spolu s inými skutočnosťami zohľadniť pri overení, či táto osoba konala ako „podnik“ v zmysle článku 2 bodu 1 smernice 2000/35, táto okolnosť nemôže byť rozhodujúca.

               41

               Na účely stanovenia, či osoba konala v tomto postavení – teda ako bolo uvedené v bode 34 tohto rozsudku, v rámci systematicky a sústavne vykonávanej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti – a či v dôsledku toho transakcie, ktoré uzavrela, majú obchodnú povahu v zmysle tohto ustanovenia, teda treba zohľadniť všetky okolnosti prejednávanej veci.

               42

               Spomedzi týchto okolností je potrebné uviesť najmä skutočnosť, že dotknutá osoba koná pod svojím obchodným alebo odborným menom a na základe uzavretej transakcie bola vystavená faktúra.

               43

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je úlohou vnútroštátneho súdu učiť, či v prejednávanej veci pán Nemec uzavrel zmluvu dotknutú vo veci samej v postavení „podniku“ v zmysle článku 2 bodu 1 smernice 2000/35.

               44

               So zreteľom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvé dve otázky odpovedať tak, že článok 2 bod 1 smernice 2000/35 sa má vykladať v tom zmysle, že fyzickú osobu, ktorá má živnostenské oprávnenie, treba považovať za „podnik“ v zmysle tohto ustanovenia, a transakciu, ktorú táto osoba uzavrie, za „obchodnú transakciu“ v zmysle toho istého ustanovenia, pokiaľ táto transakcia, hoci sa netýka činnosti, na ktorú bolo vydané uvedené oprávnenie, patrí do rámca systematicky a sústavne vykonávanej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, čo s ohľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci musí overiť vnútroštátny súd.

         O tretej otázke

               45

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 2000/35 má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy, akým je § 376 OZ, ktorý stanovuje, že nahromadené a nezaplatené úroky z omeškania prestávajú plynúť, keď ich výška dosiahne výšku istiny.

               46

               Na účely odpovede na túto otázku treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora smernica 2000/35 neharmonizuje všetky pravidlá vzťahujúce sa na oneskorené platby v obchodných transakciách (rozsudky z 26. októbra 2006, Komisia/Taliansko, C‑302/05, EU:C:2006:683, bod 23; z 3. apríla 2008, 01051 Telecom, C‑306/06, EU:C:2008:187, bod 21, a z 11. septembra 2008, Caffaro, C‑265/07, EU:C:2008:496, bod 15).

               47

               Konkrétne táto smernica neharmonizuje všetky aspekty týkajúce sa úrokov z omeškania. Vo svojom článku 3 totiž upravuje len niektoré z týchto aspektov, a síce právo požadovať úroky v prípade omeškania, dátum, od ktorého sú tieto úroky splatné, úrokovú sadzbu, právo veriteľa požadovať náhradu nákladov na vymáhanie platieb v dôsledku omeškania, ako aj dôsledky uplatnenia zmluvných podmienok, ktoré sú zjavne nevýhodné pre veriteľa.

               48

               Smernica 2000/35 však nestanovuje pravidlá týkajúce sa obdobia, počas ktorého plynú úroky z omeškania, ani maximálnej výšky týchto úrokov.

               49

               Preto sa členským štátom ponecháva voľnosť upraviť túto otázku, nesmú však ohroziť ciele, ktoré smernica 2000/35 sleduje, ani ju zbaviť jej potrebného účinku (pozri analogicky rozsudok zo 14. septembra 2016, Pérez López, C‑16/15, EU:C:2016:679, bod 59 a citovanú judikatúru).

               50

               V tejto súvislosti je však potrebné zdôrazniť, že cieľom uvedenej smernice je predovšetkým, ako vyplýva z jej odôvodnení 7 a 16, odradiť od oneskorených platieb, konkrétne tým, že takéto omeškanie nebude finančne atraktívne pre dlžníka, a chrániť veriteľov proti takýmto omeškaniam.

               51

               Slovinská vláda podporovaná lotyšskou vládou však tvrdí, že pravidlo ne ultra alterum tantum stanovené v § 376 OZ nie je v rozpore s týmito cieľmi. Naopak, toto pravidlo podľa nej zachováva funkciu úrokov z omeškania, ktorou je podnietiť dlžníka, aby splnil svoj záväzok zaplatiť, a nie umožniť veriteľovi, aby sa obohatil. Uvedené pravidlo, ktoré chráni veriteľa, totiž umožňuje vyhnúť sa tomu, aby výška nahromadených úrokov z omeškania zaťažila dlžníka neprimeraným dlhom a viedla k nespravodlivej a neprimeranej situácii medzi veriteľom a dlžníkom, ktorá by mohla viesť k platobnej neschopnosti dlžníka.

               52

               V tejto súvislosti treba nepochybne zdôrazniť, že takéto pravidlo môže tým, že obmedzí výšku úrokov z omeškania výškou istiny, obmedziť odradzujúci účinok spojený s platením týchto úrokov.

               53

               Na jednej strane však toto obmedzenie výšky úrokov nevedie k spochybneniu cieľa ochrany veriteľov, ktorý sleduje smernica 2000/35, ani k tomu, že by ju zbavovalo jej potrebného účinku.

               54

               Pravidlo ne ultra alterum tantum totiž neobmedzuje výšku úrokov z omeškania tým spôsobom, že by zbavilo podstaty právo veriteľa požadovať tieto úroky v prípade omeškania so splatením dlhu stanovené v článku 3 ods. 1 písm. a) až c) tejto smernice, alebo by zbavilo tieto úroky ich odradzujúcej funkcie voči dlžníkovi. Uvedené pravidlo okrem toho nemá vplyv na uplatniteľnú sadzbu úrokov z omeškania, ktorá musí zodpovedať sadzbe stanovenej v článku 3 ods. 1 písm. d) uvedenej smernice.

               55

               Na druhej strane, ako v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 66 a 67 svojich návrhov, treba uviesť, že vnútroštátny zákonodarca sa v rámci voľnej úvahy, ktorou disponuje, mohol domnievať, že je potrebné zaviesť rovnováhu medzi cieľom ochrany veriteľov a potrebou vyhnúť sa tomu, aby bol dlžník zaťažený neprimerane vysokým dlhom. V rámci tejto voľnej úvahy sa daný zákonodarca mohol domnievať, že pravidlo, akým je pravidlo ne ultra alterum tantum, je na tieto účely vhodným nástrojom.

               56

               Okrem toho toto pravidlo treba preskúmať v kontexte, do ktorého patrí, a nie samostatne. Na tieto účely je takisto opodstatnené zohľadniť ostatné ustanovenia vnútroštátneho práva uplatniteľné v oblasti oneskorených platieb.

               57

               V tejto súvislosti sa slovinská vláda odvoláva najmä na § 380 OZ, na základe ktorého sa veriteľovi, ktorému v dôsledku oneskorenej platby vznikla škoda vo výške prekračujúcej výšku prijatých úrokov, priznáva odškodnenie pokrývajúce tento rozdiel.

               58

               Vnútroštátny zákonodarca sa však v rámci voľnej úvahy, ktorou disponuje, mohol domnievať, že toto ustanovenie v spojení s pravidlami stanovenými smernicou 2000/35 bolo spôsobilé zaručiť ochranu veriteľov proti oneskoreným platbám.

               59

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že smernica 2000/35 sa má vykladať v tom zmysle, že jej neodporuje ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy, akým je § 376 OZ, ktorý stanovuje, že nahromadené a nezaplatené úroky z omeškania prestávajú plynúť, keď ich výška dosiahne výšku istiny.

         O trovách

               60

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 2 bod 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/35/ES z 29. júna 2000 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách sa má vykladať v tom zmysle, že fyzickú osobu, ktorá má živnostenské oprávnenie, treba považovať za „podnik“ v zmysle tohto ustanovenia, a transakciu, ktorú táto osoba uzavrie, za „obchodnú transakciu“ v zmysle toho istého ustanovenia, pokiaľ táto transakcia, hoci sa netýka činnosti, na ktorú bolo vydané uvedené oprávnenie, patrí do rámca systematicky a sústavne vykonávanej nezávislej hospodárskej alebo odbornej činnosti, čo s ohľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci musí overiť vnútroštátny súd.

                           2.

                           Smernica 2000/35 sa má vykladať v tom zmysle, že jej neodporuje ustanovenie vnútroštátnej právnej úpravy, akým je § 376 Obligacijski zakonik (záväzkový zákonník), ktorý stanovuje, že nahromadené a nezaplatené úroky z omeškania prestávajú plynúť, keď ich výška dosiahne výšku istiny.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: slovinčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 7. októbra 2010. # Deutsche Behindertenhilfe - Aktion Mensch eV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva diegesellschafter.de - Absolútny dôvod zamietnutia - Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti - Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-47/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 7. októbra 2010 – Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch/ÚHVT (diegesellschafter.de)
      (vec T‑47/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva diegesellschafter.de – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť [nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)] (pozri body 29,
         49, 50)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 27. novembra 2008 (vec R 1094/2008‑1) týkajúcemu sa prihlášky
                  slovného označenia diegesellschafter.de ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka diegesellschafter.de pre služby zaradené do tried 35 a 41 – prihláška č. 4606372

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Deutsche Behindertenhilfe – Aktion Mensch eV je povinný nahradiť trovy konania.