title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. novembra 2012.#Bank Handlowy w Warszawie SA a PPHU „ADAX“/Ryszard Adamiak proti Christianapol sp. z o.o.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu.#Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Konkurzné konania – Pojem ‚uzavretie konania‘ – Možnosť súdu prejednávajúceho vedľajšie konkurzné konanie posúdiť platobnú neschopnosť dlžníka – Možnosť začať likvidačné konanie ako vedľajšie konkurzné konanie, hoci hlavným konaním je konanie ‚sauvegarde‘.#Vec C-116/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 22. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Súdna spolupráca v občianskych veciach — Nariadenie (ES) č. 1346/2000 — Konkurzné konania — Pojem ‚uzavretie konania‘ — Možnosť súdu prejednávajúceho vedľajšie konkurzné konanie posúdiť platobnú neschopnosť dlžníka — Možnosť začať likvidačné konanie ako vedľajšie konkurzné konanie, hoci hlavným konaním je konanie ‚sauvegarde‘“
      Vo veci C-116/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu (Poľsko) z 21. februára 2011 a doručený Súdnemu dvoru 7. marca 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Bank Handlowy w Warszawie SA,

         PPHU „ADAX“/Ryszard Adamiak

      proti

         Christianapol sp. z o.o.,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, J.-J. Kasel, M. Safjan a M. Berger (spravodajkyňa),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. marca 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Bank Handlowy w Warszawie SA, v zastúpení: Z. Skórczyński, právny poradca,

               —

               Christianapol sp. z o.o., v zastúpení: M. Barłowski, právny poradca, za právnej pomoci P. Saigne a M. Le Berre, adwokaci,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, M. Arciszewski a B. Czech, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: S. Centeno Huerta, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, B. Beaupère-Manokha a N. Rouam, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin a A. Stobiecka-Kuik, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 24. mája 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 a článku 4 ods. 2 písm. j), ako aj článku 27 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 788/2008 z 24. júla 2008 (Ú. v. EÚ L 213, s. 1, ďalej len „nariadenie“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci konania, ktoré sa týka vyhlásenia v Poľsku na návrh Bank Handlowy w Warszawie SA (ďalej len „Bank Handlowy“) a PPHU „ADAX“/Ryszard Adamiak (ďalej len „Adamiak“), konkurzu na majetok spoločnosti Christianapol sp. z o.o. (ďalej len „Christianapol“), spoločnosti založenej podľa poľského práva, voči ktorej bolo skôr začaté vo Francúzsku konanie „sauvegarde“.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 2, 12, 19, 20 a 23 nariadenia uvádzajú:

                        „(2)

                        Riadne fungovanie vnútorného trhu si vyžaduje účinné a efektívne fungovanie cezhraničných konkurzných konaní a na dosiahnutie tohto cieľa, ktorý patrí do rozsahu súdnej spolupráce v občianskych veciach v zmysle článku 65 zmluvy, je potrebné prijať toto nariadenie.

                  …

                        (12)

                        Toto nariadenie umožňuje začatie hlavného konkurzného konania v členskom štáte, ktorý je centrom hlavných záujmov dlžníka. Takéto konanie má univerzálny rozsah a jeho cieľom je obsiahnuť všetok majetok dlžníka. Na ochranu rôznych záujmov toto nariadenie umožňuje začať vedľajšie konania, ktoré by prebiehali súčasne s hlavným konaním. Vedľajšie konania sa môžu začínať v členskom štáte, v ktorom má dlžník nejaký podnik. Účinky vedľajšieho konania sú obmedzené na majetok, ktorý sa nachádza na území tohto štátu. Potrebu jednotnosti na úrovni spoločenstva zabezpečujú povinné pravidlá na koordináciu s hlavným konaním.

                  …

                        (19)

                        Vedľajšie konkurzné konania môžu popri ochrane miestnych záujmov plniť rôzne iné účely. Môžu sa vyskytnúť prípady, kde je konkurzná podstata dlžníka príliš zložitá na to, aby sa spravovala ako celok, resp. kde sú rozdiely v dotknutých právnych systémoch také veľké, že prenesenie účinkov vyplývajúcich z práva členského štátu, v ktorom sa konanie začne, na iné štáty, v ktorých sa majetok nachádza, by mohlo spôsobiť ťažkosti. Z tohto dôvodu likvidátor v hlavnom konkurznom konaní môže požiadať o začatie vedľajších konkurzných konaní, ak je to potrebné pre efektívnu správu konkurznej podstaty.

                        (20)

                        Hlavné a vedľajšie konkurzné konania ale môžu prispieť k účinnej realizácii (speňaženiu) celkového majetku len vtedy, ak sa všetky ešte neukončené súčasne prebiehajúce konania koordinujú.… Na zabezpečenie dominantnej úlohy hlavného konkurzného konania bude mať likvidátor v tomto konaní viacero možností zasiahnuť do súčasne prebiehajúcich vedľajších konaní. Napríklad môže navrhnúť plán reštrukturalizácie alebo vyrovnanie, alebo požiadať o pozastavenie speňaženia majetku vo vedľajšom konkurznom konaní.

                  …

                        (23)

                        Toto nariadenie, pokiaľ ide o otázky, na ktoré sa vzťahuje, by malo stanoviť jednotné kolízne normy, ktoré v rozsahu svojej platnosti nahrádzajú vnútroštátne pravidlá medzinárodného práva súkromného. Ak nie je stanovené inak, platí právny predpis členského štátu, ktorý konanie začal (lex concursus). Táto kolízna norma by mala platiť tak pre hlavné konanie, ako aj miestne konania; lex concursus určuje všetky účinky konkurzného konania, procesné aj hmotné, na dotknuté osoby a právne vzťahy. Určuje všetky podmienky začatia, vedenia a uzavretia konkurzného konania.“

               4

               Podľa znenia článku 1 ods. 1 nariadenia sa toto nariadenie vzťahuje na „kolektívne konkurzné konania, pri ktorých ide o čiastočné alebo úplné zbavenie majetku dlžníka a vymenovanie likvidátora“.

               5

               Pod pojmom „konkurzné konania“ treba podľa článku 2 písm. a) nariadenia rozumieť „kolektívne konania uvedené v článku 1 ods. 1“. To isté ustanovenie spresňuje, že „zoznam týchto konaní je uvedený v prílohe A“.

               6

               Zoznam konaní uvedený v prílohe A nariadenia uvádza pri Francúzsku konanie „sauvegarde“.

               7

               Článok 3 nariadenia stanovuje:
               „1.   Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka. Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje miesto, kde majú svoje registrované sídlo.
               2.   Ak sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza na území niektorého členského štátu, súdy iného členského štátu majú právomoc začať konkurzné konanie proti tomuto dlžníkovi len vtedy, ak má na území tohto iného členského štátu nejaký podnik. Účinky takéhoto konania sú obmedzené na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto členského štátu.
               3.   Ak bolo začaté konkurzné konanie podľa odseku 1, akékoľvek konanie začaté neskôr podľa odseku 2 bude vedľajším konaním. Takéto vedľajšie konania musia byť likvidačnými konaniami.
               …“

               8

               Článok 4 nariadenia stanovuje:
               „1.   Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.
               2.   Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
               …

                        j)

                        podmienky a účinky uzavretia konkurzného konania, najmä uzavretia vyrovnaním;

                  …“

               9

               Článok 16 nariadenia stanovuje zásadu uznávania konkurzných konaní takto:
               „1.   Každé súdne rozhodnutie o začatí konkurzného konania vynesené súdom členského štátu, ktorý má právomoc podľa článku 3, sa uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa konanie začne.
               …“

               10

               Článok 25 nariadenia spresňuje pôsobnosť tejto zásady takto:
               „1.   Súdne rozhodnutia vynesené súdom, ktorého rozhodnutie o začatí konania sa uznáva v súlade s článkom 16 a ktoré sa týkajú priebehu a uzavretia konkurzného konania a súdom schválených vyrovnaní, sa budú taktiež uznávať bez ďalších formalít. …“

               11

               Článok 26 nariadenia stanovuje výnimku z tejto zásady a umožňuje, aby členský štát odmietol uznať konkurzné konanie začaté v inom členskom štáte, ak by účinky takéhoto uznávania „boli v zjavnom rozpore s verejnou politikou [verejným poriadkom – neoficiálny preklad] tohto štátu, predovšetkým pokiaľ ide o jej základné zásady, ústavné práva a slobody jednotlivca“.

               12

               Článok 27 nariadenia stanovuje:
               „Ak súd členského štátu začne konanie uvedené v článku 3 ods. 1, ktoré sa uznáva v inom členskom štáte (hlavné konanie), potom súd s právomocou podľa článku 3 ods. 2 v inom členskom štáte môže začať vedľajšie konkurzné konanie bez toho, aby sa v tomto inom štáte zisťovala platobná neschopnosť dlžníka. Takéto vedľajšie konanie musí byť jedným z [likvidačných] konaní uvedených v prílohe B. Jeho účinky sa obmedzujú na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto iného členského štátu.“

               13

               Vedenie vedľajšieho konania upravujú články 28 až 38 nariadenia. S cieľom zabezpečiť koordináciu medzi hlavným a vedľajším konaním článok 31 ods. 1 stanovuje povinnosť spolupráce a oznamovania informácií medzi likvidátorom v hlavnom konaní a likvidátorom vo vedľajšom konaní.

               14

               Článok 33 ods. 1 nariadenia umožňuje prerušenie vedľajšieho konania. Stanovuje:
               „Súd, ktorý začal vedľajšie konanie, úplne alebo čiastočne preruší proces likvidácie po prijatí žiadosti od likvidátora v hlavnom konaní pod podmienkou, že v takom prípade môže od likvidátora v hlavnom konaní požadovať, aby prijal akékoľvek vhodné opatrenie na zaručenie záujmov veriteľov vo vedľajšom konaní a jednotlivých tried veriteľov. Takúto žiadosť likvidátora možno zamietnuť, len ak to očividne nie je v záujme veriteľov v hlavnom konaní. Takéto prerušenie procesu likvidácie sa môže nariadiť na dobu nepresahujúcu tri mesiace. Po uplynutí tejto lehoty prerušenie môže pokračovať alebo sa môže predĺžiť o podobné obdobia.“

               15

               Článok 34 ods. 1 nariadenia, ktorý sa týka ukončenia vedľajšieho konania, uvádza:
               „Ak právo, ktorým sa riadi vedľajšie konanie, umožňuje uzavretie takéhoto konania bez likvidácie pomocou plánu záchrany, vyrovnania alebo iného podobného opatrenia, likvidátor v hlavnom konaní je oprávnený takéto opatrenie sám navrhnúť.
               Uzavretie vedľajšieho konania opatrením uvedeným v prvom pododseku nie je konečné bez súhlasu likvidátora v hlavnom konaní; aj bez tohto súhlasu sa ale môže stať konečným vtedy, ak navrhované opatrenie nenaruší finančné záujmy veriteľov v hlavnom konaní.“

         Vnútroštátne právo

               16

               Vo francúzskom práve je konanie „sauvegarde“ týkajúce sa podnikov upravené v článku L. 620-1 a nasl. obchodného zákonníka (Code de commerce). Článok L. 620-1 v jeho znení vyplývajúcom zo zákona č. 2005-845 z 26. júla 2005 uplatniteľnom v konaní vo veci samej stanovuje:
               „Zavádza sa konanie ‚sauvegarde‘, pri ktorom návrh na začatie môže podať iba dlžník uvedený v článku L. 620-2, ak preukáže existenciu platobných ťažkostí, ktoré nie je schopný prekonať, ktoré ho vedú k prerušeniu platieb. Účelom tohto konania je uľahčenie reorganizácie podniku s cieľom umožniť pokračovanie ekonomickej činnosti spoločnosti, zachovanie pracovných miest a zníženie dlhu.
               Konanie ‚sauvegarde‘ zahŕňa vypracovanie plánu prijatého rozsudkom po ukončení obdobia dozoru…“

         Skutkové okolnosti a prejudiciálne otázky

               17

               Christianapol, ktorej sídlo sa nachádza v Łowyni (Poľsko), je 100 % dcérskou spoločnosťou nemeckej spoločnosti, ktorá samotná je v 90 % vlastníctve francúzskej spoločnosti.

               18

               Tribunal de commerce de Meaux (Francúzsko) začal rozsudkom z 1. októbra 2008 voči spoločnosti Christianapol konkurzné konanie. Svoju právomoc opieral uvedený súd o konštatovanie, že centrum hlavných záujmov dlžníka je vo Francúzsku. Súd začal konanie „sauvegarde“, pričom to odôvodňoval konštatovaním, že dlžník nie je v stave platobnej neschopnosti, ale mohol by sa dostať do tohto stavu bez rýchlej finančnej reštrukturalizácie.

               19

               Podaniami z 21. apríla a 26. júna 2009 Bank Handlowy so sídlom vo Varšave (Poľsko) v postavení veriteľa spoločnosti Christianapol žiadal vnútroštátny súd o začatie vedľajšieho konkurzného konania voči tejto spoločnosti podľa ustanovení článku 27 nariadenia. Subsidiárne pre prípad, že by sa rozsudok Tribunal de commerce de Meaux z 1. októbra 2008 podľa článku 26 toho istého nariadenia považoval za odporujúci verejnému poriadku, Bank Handlowy žiadal o začatie konkurzného konania podľa poľského zákona.

               20

               Dňa 20. júla 2009 Tribunal de commerce de Meaux potvrdil plán reštrukturalizácie spoločnosti Christianapol, podľa ktorého má byť splatenie dlhov rozložené na 10 rokov a ktorý stanovuje zákaz predaja podniku nachádzajúceho sa v Łowyni, ako aj určitého definovaného majetku dlžníka. Francúzsky súd predĺžil poverenie už skôr vymenovaných splnomocnencov veriteľov až do ukončenia konania vo veci zistenia pohľadávok a podania ich záverečnej správy. Súd ďalej svojím rozsudkom vymenoval kontrolóra dodržiavania plánu.

               21

               Návrhom z 2. augusta 2009 požiadal aj iný veriteľ, Adamiak, so sídlom v Łęczyci (Poľsko) o začatie konkurzného konania podľa poľského práva.

               22

               Spoločnosť Christianapol pôvodne žiadala o zamietnutie návrhu na začatie vedľajšieho konkurzného konania v Poľsku z dôvodu, že to poruší cieľ a charakter konania „sauvegarde“. Po potvrdení plánu reštrukturalizácie francúzskym súdom Christianapol požiadala o zastavenie konania o začatí vedľajšieho konkurzného konania vzhľadom na to, že hlavné konanie sa uzavrelo. Uviedla, že si plní svoje povinnosti podľa plánu potvrdeného francúzskym súdom. To znamená, že vzhľadom na poľské právo voči nej neexistujú nijaké finančné pohľadávky, takže neexistuje žiadny dôvod na vyhlásenie jej platobnej neschopnosti.

               23

               Vnútroštátny súd sa obrátil na Tribunal de commerce de Meaux so žiadosťou o informáciu, či konkurzné konanie, ktoré prejednával a ktoré predstavovalo hlavné konanie v zmysle nariadenia, naďalej prebieha. Odpoveď francúzskeho súdu nepriniesla potrebné objasnenie. Vnútroštátny súd teda určil znalca.

               24

               Za týchto okolností Sąd Rejonowy Poznań-Stare Miasto w Poznaniu rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 4 ods. 1 a 2 písm. j) [nariadenia] vykladať v tom zmysle, že pojem ‚uzavretie konkurzného konania‘ použitý v tomto ustanovení sa má vykladať autonómne, nezávisle od právnej úpravy platnej v právnych systémoch jednotlivých členských štátov, alebo je na určenie, kedy dôjde k uzavretiu konkurzného konania, rozhodujúce len vnútroštátne právo štátu, v ktorom sa začalo konanie?

                        2.

                        Má sa článok 27 [nariadenia] vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o začatí vedľajšieho konkurzného konania, nikdy nesmie zisťovať platobnú neschopnosť dlžníka, voči ktorému bolo začaté hlavné konkurzné konanie v inom štáte, alebo tak, že vnútroštátny súd smie v určitých situáciách zisťovať existenciu platobnej neschopnosti dlžníka, najmä vtedy, keď je hlavné konanie ochranným konaním, v ktorom súd zistil, že dlžník nie je platobne neschopný (francúzske konanie ‚sauvegarde‘)?

                        3.

                        Umožňuje výklad článku 27 [nariadenia] začať vedľajšie konkurzné konanie podľa článku 3 ods. 3 druhej vety uvedeného nariadenia v členskom štáte, v ktorom sa nachádza všetok majetok dlžníka, keď hlavné konanie, ktoré sa automaticky uznáva, má ochranný charakter (ako je to pri francúzskom konaní ‚sauvegarde‘), bol v ňom prijatý a potvrdený plán, dlžník tento plán dodržiava a bol vydaný súdny zákaz predaja majetku dlžníka?“

         O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania

               25

               Ústna časť konania bola uzavretá 24. mája 2012 po prednesení návrhov generálnej advokátky.

               26

               Listom z 29. júna 2012 doručeným súdnemu dvoru v ten istý deň Christianapol žiadala Súdny dvor o nariadenie opätovného otvorenia ústnej časti konania.

               27

               Na podporu tejto žiadosti sa uvádzalo, že návrhy generálnej advokátky nastolili viacero otázok týkajúcich sa úlohy a vplyvu likvidátora v hlavnom konkurznom konaní vo vzťahu k vedľajšiemu konaniu, teda či konanie „sauvegarde“ podľa francúzskeho práva je konkurzným konaním v zmysle nariadenia, ako aj možnosti súdu rozhodujúceho o návrhu na začatie vedľajšieho konania overovať platobnú neschopnosť dlžníka.

               28

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor môže kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania v súlade s článkom 83 svojho rokovacieho poriadku, najmä pokiaľ sa domnieva, že nemá dostatok informácií alebo že vec je potrebné rozhodnúť na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania alebo subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora nevyjadrili (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o článok 61 rokovacieho poriadku v znení platnom pred 1. novembrom 2012, uznesenie zo 4. júla 2012, Feyerbacher, C-62/11, bod 6 a citovanú judikatúru).

               29

               V prejednávanej veci Súdny dvor po vypočutí generálnej advokátky usudzuje, že má k dispozícii všetky informácie na zodpovedanie predložených prejudiciálnych otázok a že tieto informácie sa pred ním prerokovali.

               30

               Návrh spoločnosti Christianapol na opätovné otvorenie ústnej časti konania sa preto musí zamietnuť.

         O prejudiciálnych otázkach

         Úvodné pripomienky

               31

               Na úvod treba pripomenúť pôsobnosť nariadenia.

               32

               V tejto súvislosti treba poznamenať, že podľa znenia svojho článku 1 ods. 1 sa nariadenie uplatňuje na kolektívne konkurzné konania, pri ktorých ide o čiastočné alebo úplné zbavenie majetku dlžníka a vymenovanie likvidátora. Pod „konkurzným konaním“ článok 2 písm. a) tohto nariadenia rozumie kolektívne konania uvedené v článku 1 ods. 1 a spresňuje, že ich zoznam je uvedený v prílohe A toho istého nariadenia.

               33

               Z toho vyplýva, že pokiaľ je konanie zapísané do prílohy A nariadenia, musí sa považovať za konanie, ktoré patrí do pôsobnosti nariadenia. Tento zápis má priamy a záväzný účinok, ktorý sa spája s ustanoveniami nariadenia.

               34

               Je nesporné, že konanie „sauvegarde“, ktoré začal Tribunal de commerce de Meaux v konaní vo veci samej, sa uvádza medzi konaniami zapísanými pre Francúzsko v prílohe A nariadenia.

               35

               Z tohto zápisu, ktorého dôvodnosť nie je predmetom prejudiciálnej otázky, na jednej strane vyplýva, že francúzske konanie „sauvegarde“ patrí do pôsobnosti nariadenia, a na druhej strane, že situácia dlžníka, akým je Christianapol, voči ktorej bolo konanie tohto typu začaté, sa musí posudzovať ako situácia platobnej neschopnosti na účely uplatnenia tohto nariadenia.

         O prvej otázke

               36

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 2 písm. j) nariadenia vykladať v tom zmysle, že pojem „uzavretie konkurzného konania“ má autonómny význam vlastný nariadeniu, alebo či určiť, kedy dôjde k uzavretiu konkurzného konania, prislúcha vnútroštátnemu právu členského štátu, v ktorom sa toto konanie začalo.

               37

               Vnútroštátny súd vysvetľuje, že odpoveď na túto otázku je zásadná na určenie, či hlavné konkurzné konanie začaté proti Christianapol vo Francúzsku ešte prebieha, aby vnútroštátny súd mohol rozhodnúť o návrhu, ktorý podali Bank Handlowy a Adamiak, požadujúcom, aby bolo v Poľsku začaté druhé hlavné konkurzné konanie proti tomu istému dlžníkovi. Vnútroštátny súd zastáva názor, že za predpokladu, že hlavné konkurzné konanie začaté vo Francúzsku bolo uzavreté, mohol by po preskúmaní stavu platobnej neschopnosti Christianapol podľa svojho vnútroštátneho práva vyhovieť návrhom, ktoré podali Bank Handlowy a pán Adamiak.

               38

               Tieto úvahy si vyžadujú nasledujúce poznámky.

               39

               Vnútroštátny súd správne kvalifikoval konkurzné konanie začaté vo Francúzsku ako hlavné konanie. Toto konanie bolo začaté podľa článku 3 písm. 1 nariadenia.

               40

               Ako to poznamenal vnútroštátny súd, takéto konanie vytvára univerzálne účinky, keďže sa uplatní na majetok dlžníka nachádzajúci sa vo všetkých členských štátoch. Pokiaľ prebieha hlavné konkurzné konanie, nemožno začať žiadne iné hlavné konanie. Ako to uvádza článok 3 ods. 2 a 3 nariadenia, akékoľvek konkurzné konanie začaté počas tohto obdobia môže byť len vedľajším konaním, ktorého účinky sú obmedzené na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území toho členského štátu, v ktorom bolo toto konanie začaté (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. decembra 2011, Rastelli Davide e C., C-191/10, Zb. s. I-13209, bod 15 a citovanú judikatúru).

               41

               Podľa článku 16 ods. 1 nariadenia hlavné konkurzné konanie začaté v jednom členskom štáte sa uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa konanie začalo. Z uvedenej zásady vyplýva, že súdy iných členských štátov uznávajú rozhodnutie o začatí konkurzného konania bez toho, aby boli oprávnené preskúmavať posúdenie, ktoré o svojej právomoci uskutočnil prvý súd (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. mája 2006, Eurofood IFSC, C-341/04, Zb. s. I-3813, body 39 a 42, ako aj z 21. januára 2010, MG Probud Gdynia, C-444/07, Zb. s. I-417, body 27 a 29). Článok 25 nariadenia rozširuje toto pravidlo uznávania na všetky rozhodnutia, ktoré sa týkajú priebehu a uzavretia konkurzného konania.

               42

               V konaní vo veci samej začatie hlavného konkurzného konania zo strany Tribunal de commerce de Meaux vychádzalo najmä z konštatovania, že centrum hlavných záujmov dlžníka, teda výlučné kritérium medzinárodnej príslušnosti stanovené článkom 3 ods. 1 nariadenia, sa nachádza vo Francúzsku. Ako to poznamenala generálna advokátka v bode 44 svojich návrhov, toto konštatovanie patrí pod zásadu uznávania, ktorou je vnútroštátny súd viazaný.

               43

               Z toho vyplýva, že za predpokladu, že by sa hlavné konkurzné konanie začaté vo Francúzsku voči Christianapol malo považovať za uzavreté, vnútroštátny súd by mohol začať druhé hlavné konanie v Poľsku, iba pokiaľ by mohlo byť preukázané, že po začatí prvého hlavného konania vo Francúzsku bolo centrum hlavných záujmov Christianapol premiestnené do Poľska.

               44

               Práve využijúc tieto poznámky je potrebné skúmať, ako treba stanoviť význam pojmu „uzavretie konkurzného konania“.

               45

               Ako to Súdny dvor už pripomenul, účelom nariadenia nie je zaviesť jednotné konkurzné konanie, ale – ako vyplýva z jeho odôvodnenia 2 – zabezpečiť účinné a efektívne fungovanie cezhraničných konkurzných konaní (rozsudok Eurofood IFSC, už citovaný, bod 48). Na tento účel nariadenie stanovuje pravidlá príslušnosti a uznávania, ako aj pravidlá týkajúce sa práva uplatniteľného v tejto oblasti.

               46

               Otázka práva uplatniteľného na konkurzné konanie je upravená článkom 4 nariadenia, ktorý vo svojom odseku 1 na tento účel určuje právo členského štátu, na ktorého území bolo konanie začaté. Odsek 2 písm. j) uvedeného článku spresňuje, že toto právo určuje najmä podmienky a účinky uzavretia konkurzného konania.

               47

               Článok 4 nariadenia tak predstavuje kolíznu normu a túto jeho kvalifikáciu potvrdzuje odôvodnenie 23 nariadenia, ktoré uvádza, že jednotné kolízne normy stanovené nariadením nahrádzajú vnútroštátne pravidlá medzinárodného práva súkromného.

               48

               Ako to poznamenala generálna advokátka v bode 32 svojich návrhov, pre kolíznu normu je charakteristické, že na hmotnoprávnu otázku neodpovedá, iba uvádza, akým právnym poriadkom sa riadi odpoveď.

               49

               Hoci je pravda, že v prípade pochybností o ich znení ustanovenia práva Únie vyžadujú autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou, Súdny dvor tiež rozhodol, že táto zásada platí len pre tie predpisy, ktoré na účely stanovenia ich zmyslu a významu neobsahujú žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. októbra 2011, Interedil, C-396/09, Zb. s. I-9915, bod 42 a citovanú judikatúru).

               50

               Preto otázky, akými sú podmienky a účinky uzavretia konkurzného konania, vo vzťahu ku ktorým článok 4 ods. 2 písm. j) nariadenia obsahuje výslovný odkaz na vnútroštátne právo, nemôžu byť predmetom autonómneho výkladu, ale treba ich posúdiť pri uplatnení lex concursus, ktoré je uvedené ako uplatniteľné.

               51

               Táto analýza nie je v rozpore so skutočnosťou, že Súdny dvor v bode 54 svojho rozsudku Eurofood IFSC, už citovaného, z ktorého vychádza Christianapol a francúzska vláda, rozhodol, že pojem „rozhodnutie o začatí konkurzného konania“ v zmysle článku 16 ods. 1 nariadenia treba definovať v závislosti od dvoch kritérií uvádzaných nariadením. Na rozdiel od článku 4 nariadenia totiž uvedený článok 16 ods. 1 neobsahuje výslovný odkaz na vnútroštátne právo, ale stanovuje bezprostredne uplatniteľné pravidlo vo forme zásady uznávania v prospech rozhodnutia o začatí, ktoré bolo vyhlásené ako prvé.

               52

               Vzhľadom na tieto úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 4 ods. 2 písm. j) nariadenia sa má vykladať tak, že určiť, kedy dôjde k uzavretiu konkurzného konania, prislúcha vnútroštátnemu právu členského štátu, v ktorom sa toto konanie začalo.

         O tretej otázke

               53

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 27 nariadenia má vkladať v tom zmysle, že umožňuje začať vedľajšie konkurzné konanie v členskom štáte, v ktorom sa nachádza všetok majetok dlžníka, hoci hlavné konanie má ochranný účel.

               54

               Na úvod treba poznamenať, že odpoveď na túto otázku môže byť pre rozhodnutie v konaní vo veci samej relevantná iba za predpokladu, že hlavné konkurzné konanie začaté vo Francúzsku ešte prebieha, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu s prihliadnutím na odpoveď poskytnutú na prvú otázku.

               55

               Tým, že uvádza, že začatie hlavného konkurzného konania v jednom členskom štáte umožňuje začať vedľajšie konanie v inom členskom štáte, na ktorého území má dlžník podnik, článok 27 prvá veta nariadenia nestanovuje žiadne rozlíšenie v závislosti od účelu hlavného konania.

               56

               Rovnako všeobecné pojmy sa nachádzajú v článku 3 ods. 3 nariadenia, ktorý uvádza, že ak bolo začaté hlavné konanie, akékoľvek konkurzné konanie začaté neskôr súdom, ktorý svoju príslušnosť zakladá na existencii podniku dlžníka, je vedľajším konaním.

               57

               Tieto ustanovenia teda treba chápať tak, že umožňujú začatie vedľajšieho konania, tiež ak hlavné konanie, podobne ako francúzske konanie „sauvegarde“, má ochranný účel.

               58

               Výklad, ktorý zastáva Christianapol a francúzska vláda, podľa ktorého začatie hlavného konania s ochranným účelom bráni začatiu vedľajšieho konania, okrem toho, že by bol nezlučiteľný so znením predmetných ustanovení, odporoval by aj postaveniu, ktoré majú v systéme zavedenom nariadením vedľajšie konania. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že hoci vedľajšie konania majú najmä za cieľ zabezpečiť ochranu miestnych záujmov, môžu tiež sledovať, ako to pripomína odôvodnenie 19 nariadenia, iné ciele. To je dôvod, prečo ich možno začať na návrh likvidátora v hlavnom konaní, ak toto opatrenie zodpovedá záujmu na efektívnej správe konkurznej podstaty.

               59

               Skutočnosťou však zostáva, že ako to zdôrazňuje vnútroštátny súd, začatie vedľajšieho konania, ktoré podľa článku 3 ods. 3 nariadenia musí byť likvidačným konaním, vytvára hrozbu, že bude odporovať účelu, ktorý sleduje hlavné konanie s ochranným charakterom.

               60

               V tejto súvislosti treba poznamenať, že nariadenie stanovuje určitý počet povinných pravidiel koordinácie, ktoré majú zabezpečiť, ako to uvádza jeho odôvodnenie 12, potrebu jednotnosti na úrovni Spoločenstva. V tomto systéme má hlavné konanie v porovnaní s vedľajším konaním, ako to spresňuje odôvodnenie 20 nariadenia, dominantnú úlohu.

               61

               Likvidátor v hlavnom konaní tak disponuje určitými výsadami, ktoré mu dávajú možnosť ovplyvniť vedľajšie konanie, aby vedľajšie konanie neohrozovalo ochranný účel hlavného konania. Podľa článku 33 ods. 1 nariadenia môže žiadať prerušiť proces likvidácie na obdobie síce nepresahujúce tri mesiace, ktorú však možno predĺžiť alebo obnoviť o obdobia rovnakého trvania. Podľa článku 34 ods. 1 toho istého nariadenia likvidátor v hlavnom konaní môže navrhnúť uzavretie vedľajšieho konania pomocou plánu záchrany, vyrovnania alebo iného podobného opatrenia. Počas obdobia prerušenia stanoveného v článku 33 ods. 1 nariadenia sú likvidátor v hlavnom konaní alebo dlžník s jeho súhlasom podľa uvedeného článku 34 ods. 3 jediní oprávnení podať tento návrh.

               62

               Podľa zásady lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 EÚ súdu príslušnému začať vedľajšie konanie prislúcha, aby pri uplatnení týchto ustanovení zohľadnil ciele hlavného konania a prihliadal na systematiku nariadenia, ktoré má za cieľ, ako bolo pripomenuté v bodoch 45 a 60 tohto rozsudku, zabezpečiť účinné a efektívne fungovanie cezhraničných konkurzných konaní prostredníctvom povinnej koordinácie hlavného a vedľajšieho konania zaručujúcej prednosť hlavného konania.

               63

               Na tretiu otázku teda treba odpovedať, že článok 27 nariadenia sa má vykladať tak, že umožňuje začať vedľajšie konkurzné konanie v členskom štáte, v ktorom sa nachádza podnik dlžníka, hoci hlavné konanie má ochranný účel. Súdu príslušnému začať vedľajšie konanie prislúcha zohľadniť ciele hlavného konania a prihliadať na systematiku nariadenia pri dodržaní zásady lojálnej spolupráce.

         O druhej otázke

               64

               Svojou druhou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate vedieť, či sa má článok 27 nariadenia vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na začatie vedľajšieho konkurzného konania, nesmie zisťovať platobnú neschopnosť dlžníka, voči ktorému bolo začaté hlavné konanie v inom členskom štáte, hoci toto hlavné konanie má ochranný účel.

               65

               Podľa článku 27 prvej vety nariadenia sa po tom, ako sa začne hlavné konkurzné konanie v jednom členskom štáte, „môže začať“ vedľajšie konkurzné konanie v inom členskom štáte, na ktorého území má dlžník podnik, „bez toho, aby sa v tomto inom štáte zisťovala platobná neschopnosť dlžníka“.

               66

               Ako to uznala generálna advokátka v bode 75 svojich návrhov, použitá formulácia je trochu nejednoznačná, pokiaľ ide o to, či pri začatí takéhoto konania zisťovanie platobnej neschopnosti dlžníka nie je potrebné, ale zostáva možné, alebo nie je povolené.

               67

               Za týchto okolností treba formuláciu použitú v článku 27 prvej vete nariadenia vykladať s prihliadnutím na celkovú systematiku a účel nariadenia, do ktorých patrí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júna 1980, Roudolff, 803/79, Zb. s. 2015, bod 7).

               68

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako sa konštatovalo v bode 32 tohto rozsudku, nariadenie sa uplatňuje len na konania, ktorých základom je platobná neschopnosť. Pokiaľ ide o kritériá umožňujúce konkrétne konštatovať existenciu takejto situácie, nariadenie z dôvodu, že neuvádza definíciu pojmu platobná neschopnosť, odkazuje na vnútroštátne právo. Z toho vyplýva, že začatie hlavného konania si vyžaduje predchádzajúce overenie stavu platobnej neschopnosti dlžníka príslušným súdom podľa jeho vnútroštátneho práva.

               69

               Treba tiež pripomenúť, že podľa článku 16 ods. 1 nariadenia sa hlavné konkurzné konanie začaté v jednom členskom štáte uznáva vo všetkých ostatných členských štátoch od chvíle, keď nadobudne účinnosť v štáte, v ktorom sa konanie začalo.

               70

               Za týchto okolností, ako to uviedli španielska a francúzska vláda, posúdenie týkajúce sa stavu platobnej neschopnosti dlžníka súdom príslušným začať hlavné konanie platí pre súdy, ktoré prípadne rozhodujú o návrhu na začatie vedľajšieho konania.

               71

               Tento výklad je jediný, ktorým možno predísť nevyhnutným ťažkostiam, ktoré za absencie definície pojmu platobná neschopnosť v nariadení vyplývajú z uplatňovania odlišujúcich sa vnútroštátnych konceptov platobnej neschopnosti rôznymi súdmi. Okrem toho, ako to poznamenala francúzska vláda, platobná neschopnosť musí byť predmetom celkového posúdenia vzhľadom na majetkovú situáciu dlžníka, tak ako sa ukazuje globálne vo všetkých členských štátoch, a nie izolovaných posúdení obmedzených na zohľadnenie aktív nachádzajúcich sa určitom území.

               72

               Rozdiely v posúdení medzi súdmi by boli nezlučiteľné s cieľom účinného a efektívneho fungovania cezhraničných konkurzných konaní, ktorý chce nariadenie dosiahnuť prostredníctvom povinnej koordinácie hlavného a vedľajšieho konania zaručujúcej prednosť hlavného konania. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako to vyplýva z bodu 58 tohto rozsudku, hoci začatie vedľajšieho konania môžu navrhovať najmä miestni veritelia, možno ho začať aj na návrh likvidátora v hlavnom konaní v záujme efektívnejšej správy konkurznej podstaty dlžníka.

               73

               Treba však zdôrazniť, že pri vyvodení dôsledkov z konštatovania platobnej neschopnosti vykonaného v rámci hlavného konania súd, ktorý rozhoduje o návrhu na začatie vedľajšieho konania, musí zohľadniť ciele uvedeného hlavného konania a prihliadať na systematiku nariadenia, ako aj na zásady, z ktorých nariadenie vychádza.

               74

               Na druhú otázku teda treba odpovedať, že článok 27 nariadenia sa má vykladať tak, že súd, ktorý rozhoduje o návrhu na začatie vedľajšieho konkurzného konania, nesmie zisťovať platobnú neschopnosť dlžníka, voči ktorému bolo začaté hlavné konanie v inom členskom štáte, hoci toto hlavné konanie má ochranný účel.

         O trovách

               75

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 4 ods. 2 písm. j) nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 788/2008 z 24. júla 2008, sa má vykladať tak, že určiť, kedy dôjde k uzavretiu konkurzného konania, prislúcha vnútroštátnemu právu členského štátu, v ktorom sa toto konanie začalo.

                           2.

                           Článok 27 nariadenia č. 1346/2000, zmeneného a doplneného nariadením č. 788/2008, sa má vykladať tak, že umožňuje začať vedľajšie konkurzné konanie v členskom štáte, v ktorom sa nachádza podnik dlžníka, hoci hlavné konanie má ochranný účel. Súdu príslušnému začať vedľajšie konanie prislúcha zohľadniť ciele hlavného konania a prihliadať na systematiku nariadenia pri dodržaní zásady lojálnej spolupráce.

                           3.

                           Článok 27 nariadenia č. 1346/2000, zmeneného a doplneného nariadením č. 788/2008, sa má vykladať tak, že súd, ktorý rozhoduje o návrhu na začatie vedľajšieho konkurzného konania, nesmie zisťovať platobnú neschopnosť dlžníka, voči ktorému bolo začaté hlavné konanie v inom členskom štáte, hoci toto hlavné konanie má ochranný účel.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 21. januára 1992. # Otto Pressler Weingut-Weingrosskellerei GmbH & Co. KG proti Spolkovej republike Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Vec C-319/90.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) zo 6. novembra 2012. # Luigi Marcuccio proti Európskej komisii. # Verejná služba - Úradníci. # Vec F-41/06 RENV.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. októbra 1995. # Fritz Werner Industrie-Ausrüstungen GmbH proti Spolkovej republike Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Spoločná obchodná politika. # Vec C-70/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. júna 2017.#Livio Menini a Maria Antonia Rampanelli proti Banco Popolare Società Cooperativa.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale Ordinario di Verona.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Alternatívne riešenie sporov (ARS) – Smernica 2008/52/ES – Smernica 2013/11/EÚ – Článok 3 ods. 2 – Odpor podaný spotrebiteľmi v rámci konania o platobnom rozkaze, ktoré začalo na návrh úverovej inštitúcie – Právo na prístup k spravodlivosti – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca povinné využitie mediácie – Povinné zastúpenie advokátom – Podmienka prípustnosti žaloby.#Vec C-75/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 14. júna 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Ochrana spotrebiteľa — Alternatívne riešenie sporov (ARS) — Smernica 2008/52/ES — Smernica 2013/11/EÚ — Článok 3 ods. 2 — Odpor podaný spotrebiteľmi v rámci konania o platobnom rozkaze, ktoré začalo na návrh úverovej inštitúcie — Právo na prístup k spravodlivosti — Vnútroštátna právna úprava stanovujúca povinné využitie mediácie — Povinné zastúpenie advokátom — Podmienka prípustnosti žaloby“
      Vo veci C‑75/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale Ordinario di Verona (súd vo Verone, Taliansko) z 28. januára 2016 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2016, ktorý súvisí s konaním:

         Livio Menini,

         Maria Antonia Rampanelli

      proti

         Banco Popolare Società Cooperativa,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund a S. Rodin,
      generálny advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajomník: R. Schiano, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. novembra 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: M. Hellmann a T. Henze, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: E. Montaguti, C. Valero a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. februára 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/11/EÚ z 21. mája 2013 o alternatívnom riešení spotrebiteľských sporov, ktorou sa mení nariadenie (ES) č. 2006/2004 a smernica 2009/22/ES (smernica o alternatívnom riešení spotrebiteľských sporov) (Ú. v. EÚ L 165, 2013, s. 63), a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/52/ES z 21. mája 2008 o určitých aspektoch mediácie v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. EÚ L 136, 2008, s. 3).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Liviom Meninim a pani Mariou Antoniou Rampanelliovou na jednej strane a Banco Popolare Società Cooperativa na druhej strane vo veci vyrovnania debetného zostatku na bežnom účte vedenom v Banco Popolare, ktorého majiteľmi sú L. Menini a M. A. Rampanelliová, a to v nadväznosti na povolené prečerpanie na účte, ktoré im Banco Popolare poskytla.

         Právny rámec

         Právo Únie

         Smernica 2008/52

               3

               Odôvodnenia 8 a 13 smernice 2008/52 stanovujú:

                        „(8)

                        Ustanovenia tejto smernice by sa mali vzťahovať len na mediáciu pri cezhraničných sporoch, no žiadne ustanovenie by nemalo členským štátom brániť v uplatňovaní týchto ustanovení aj na vnútroštátne procesy mediácie.

                  …

                        (13)

                        Mediácia ustanovená v tejto smernici by mala byť dobrovoľným postupom v tom zmysle, že zaň zodpovedajú samotné strany a môžu si ho organizovať, ako si želajú, a kedykoľvek ho ukončiť. …“

               4

               V súlade s článkom 1 tejto smernice:
               „1.   Cieľom tejto smernice je uľahčiť prístup k alternatívnemu riešeniu sporov a podporovať riešenie sporov v priateľskom duchu prostredníctvom nabádania na používanie mediácie a zabezpečením vyváženého vzťahu medzi mediáciou a súdnym konaním.
               2.   Táto smernica sa uplatňuje v cezhraničných sporoch na občianske a obchodné veci okrem tých práv a povinností, s ktorými strany nemôžu na základe príslušného rozhodného práva nakladať. Neuplatňuje sa najmä na daňové, colné a správne veci ani na zodpovednosť štátu za konania a opomenutia pri výkone štátnej moci (‚acta iure imperii‘).
               …“

               5

               Článok 2 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:
               „Na účely tejto smernice je cezhraničným sporom spor, v ktorom má aspoň jedna zo strán bydlisko alebo obvyklý pobyt v inom členskom štáte, než je členský štát ktorejkoľvek inej strany, a to ku dňu, ku ktorému:

                        a)

                        sa strany dohodli na použití mediácie po tom, čo spor vznikol;

                        b)

                        mediáciu nariadil súd;

                        c)

                        z vnútroštátneho práva vyplynie povinnosť použiť mediáciu alebo

                        d)

                        na účely článku 5 sa stranám adresovala výzva.“

               6

               Článok 3 písm. a) tej istej smernice vymedzuje pojem „mediácia“ ako štruktúrovaný postup bez ohľadu na to, ako sa nazýva alebo ako sa naň odkazuje, pri ktorom sa dve alebo viacero strán sporu dobrovoľne pokúšajú dosiahnuť dohodu o riešení svojho sporu za pomoci mediátora. Tento postup môžu začať strany, môže ho navrhnúť alebo nariadiť súd, alebo môže byť ustanovený právom členského štátu.

               7

               Článok 5 ods. 2 smernice 2008/52 stanovuje:
               „Táto smernica sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne právne predpisy o povinnom použití mediácie alebo jej použití v závislosti od stimulov alebo sankcií pred začatím súdneho konania alebo po jeho začatí, za predpokladu, že tieto právne predpisy stranám nebránia pri uplatňovaní svojho práva na prístup k súdnemu systému.“

         Smernica 2013/11

               8

               Podľa odôvodnení 16, 19 a 45 smernice 2013/11:

                        „(16)

                        Táto smernica by sa mala vzťahovať na spory medzi spotrebiteľmi a obchodníkmi… Nemala by sa vzťahovať na sťažnosti, ktoré podali obchodníci na spotrebiteľov, ani na spory medzi obchodníkmi. Nemala by však členským štátom brániť v tom, aby prijali alebo si zachovali v platnosti ustanovenia o postupoch mimosúdneho riešenia takýchto sporov.

                  …

                        (19)

                        Niektoré existujúce právne akty Únie už obsahujú ustanovenia o [alternatívnom riešení sporov (ARS)]. V záujme zabezpečenia právnej istoty by sa malo ustanoviť, že v prípade kolízie právnych noriem má prednosť táto smernica, pokiaľ sa v nej výslovne neustanovuje inak. Predovšetkým by touto smernicou nemala byť dotknutá smernica [2008/52], ktorou sa už stanovuje rámec pre systémy mediácie na úrovni Únie, pre cezhraničné spory, pričom sa nebráni jej uplatňovaniu na vnútroštátne systémy mediácie. Táto smernica by sa mala uplatňovať horizontálne na všetky typy postupov ARS vrátane postupov ARS, na ktoré sa vzťahuje smernica [2008/52].

                  …

                        (45)

                        Právo na účinný prostriedok nápravy a právo na spravodlivý proces sú základnými právami ustanovenými v článku 47 Charty základných práv Európskej únie. Z tohto dôvodu by sa postupy ARS nemali navrhovať s cieľom nahradiť súdne konanie a nemali by spotrebiteľov ani obchodníkov zbaviť ich práva na súdnu ochranu. Táto smernica by nemala brániť účastníkom uplatniť ich právo na prístup k súdnemu systému. V prípadoch, keď spor nemožno vyriešiť prostredníctvom daného postupu ARS, ktorého výsledok nie je záväzný, by sa účastníkom nemalo brániť v začatí súdneho konania v súvislosti s týmto sporom. Voľba vhodných prostriedkov na dosiahnutie tohto cieľa náleží členským štátom. Členské štáty by mali mať okrem iného možnosť ustanoviť, že počas postupu ARS neuplynie premlčacia ani prekluzívna lehota.“

               9

               Článok 1 tejto smernice znie takto:
               „Cieľom tejto smernice je dosiahnutím vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu tým, že sa zabezpečí, aby spotrebitelia mohli na dobrovoľnom základe predkladať sťažnosti na obchodníkov subjektom, ktoré ponúkajú nezávislé, nestranné, transparentné, účinné, rýchle a spravodlivé postupy [ARS]. Touto smernicou nie sú dotknuté vnútroštátne právne predpisy, na základe ktorých je účasť na takýchto postupoch povinná, pokiaľ takéto právne predpisy nebránia účastníkom v uplatňovaní ich práva na prístup k súdnemu systému.“

               10

               Článok 3 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Pokiaľ sa v tejto smernici neustanovuje inak, v prípade, že je ktorékoľvek ustanovenie tejto smernice v rozpore s ustanovením iného právneho aktu Únie a týka sa mimosúdnych postupov nápravy iniciovaných spotrebiteľom proti obchodníkovi, prednosť má ustanovenie tejto smernice.
               2.   Táto smernica sa uplatňuje bez toho, aby bola dotknutá smernica [2008/52].
               …“

               11

               Článok 4 tej istej smernice znie takto:
               „1.   Na účely tejto smernice:

                        a)

                        ‚spotrebiteľ‘ je akákoľvek fyzická osoba, ktorá koná na účely, ktoré sú mimo rámca jej obchodnej, podnikateľskej, remeselnej alebo profesijnej činnosti;

                        b)

                        ‚obchodník‘ je akákoľvek fyzická alebo právnická osoba bez ohľadu na to, či je v súkromnom alebo verejnom vlastníctve, ktorá koná na účely súvisiace s jej obchodnou, podnikateľskou, remeselnou alebo profesijnou činnosťou, a to aj prostredníctvom inej osoby konajúcej v jej mene alebo na jej účet;

                        c)

                        ‚kúpna zmluva‘ je akákoľvek zmluva, na základe ktorej obchodník prevedie alebo sa zaviaže, že prevedie vlastníctvo tovaru na spotrebiteľa a spotrebiteľ zaplatí alebo sa zaviaže, že zaplatí jeho cenu, a to vrátane akejkoľvek zmluvy, ktorej predmetom je tak tovar, ako aj služby;

                        d)

                        ‚zmluva o službách‘ je akákoľvek iná zmluva ako kúpna zmluva, na základe ktorej obchodník poskytne alebo sa zaviaže, že poskytne spotrebiteľovi službu a spotrebiteľ zaplatí alebo sa zaviaže, že zaplatí jej cenu;

                        e)

                        ‚domáci spor‘ je zmluvný spor z kúpnej zmluvy alebo zo zmluvy o službách, pri ktorom má spotrebiteľ v čase, keď si objednáva tovar alebo služby, pobyt v rovnakom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom má sídlo obchodník;

                        f)

                        ‚cezhraničný spor‘ je zmluvný spor z kúpnej zmluvy alebo zo zmluvy o službách, pri ktorom má spotrebiteľ v čase, keď si objednáva tovar alebo služby, pobyt v inom členskom štáte, ako je členský štát, v ktorom má sídlo obchodník;

                        g)

                        ‚postup ARS‘ je postup uvedený v článku 2, ktorý je v súlade s požiadavkami uvedenými v tejto smernici a ktorý vykonáva subjekt ARS;

                        h)

                        ‚subjekt ARS‘ je akýkoľvek subjekt, ktorý je akokoľvek nazvaný alebo uvedený, ktorý je zriadený ako stály subjekt, ponúka riešenie sporov prostredníctvom postupov ARS a je zaradený do zoznamu v súlade s článkom 20 ods. 2;

                        i)

                        ‚príslušný orgán‘ je akýkoľvek orgán verejnej moci, ktorý členský štát určí na účely tejto smernice a ktorý je zriadený na celoštátnej, regionálnej alebo miestnej úrovni.

                  2.   Obchodník má sídlo:

                        —

                        ak je obchodník fyzickou osobou, v mieste podnikania,

                        —

                        ak je obchodník spoločnosťou alebo inou právnickou osobou alebo združením fyzických alebo právnických osôb, v mieste registrovaného sídla, ústredia alebo hlavného miesta podnikania vrátane pobočky, zastúpenia alebo akejkoľvek inej prevádzkarne.

                  3.   Subjekt ARS má sídlo:

                        —

                        ak ho prevádzkuje fyzická osoba, v mieste, kde vykonáva činnosti ARS,

                        —

                        ak ho prevádzkuje právnická osoba alebo združenie fyzických alebo právnických osôb, v mieste, kde táto právnická osoba alebo združenie fyzických alebo právnických osôb vykonáva činnosti ARS alebo má svoje registrované sídlo,

                        —

                        ak ho prevádzkuje orgán alebo iný verejný subjekt, v mieste, kde má tento orgán alebo iný verejný subjekt svoje sídlo.“

               12

               Článok 8 smernice 2013/11 má nasledujúce znenie:
               „Členské štáty zabezpečia, aby postupy ARS boli účinné a spĺňali tieto požiadavky:

                        a)

                        postup ARS je k dispozícii a ľahko prístupný online a offline obom účastníkom bez ohľadu na to, kde sú;

                        b)

                        účastníci majú prístup k postupu bez toho, aby boli povinní mať advokáta alebo právneho poradcu, ale postup nesmie účastníkov zbaviť ich práva na nezávislé poradenstvo alebo na to, aby boli zastupovan[í] treťou osobou alebo aby im tretia osoba pomáhala v ktoromkoľvek štádiu postupu;

                        c)

                        postup ARS je pre spotrebiteľov bezplatný alebo dostupný za symbolický poplatok;

                  …“

               13

               Podľa článku 9 tejto smernice:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, aby pri postupoch ARS:
               …

                        b)

                        boli účastníci informovaní o tom, že nie sú povinní mať advokáta ani právneho poradcu, ale že môžu v ktoromkoľvek štádiu postupu využiť nezávislé poradenstvo alebo sa dať zastúpiť treťou osobou, alebo im tretia osoba môže pomáhať;

                  …
               2.   Členské štáty zabezpečia, aby pri postupoch ARS, ktorých cieľom je vyriešenie sporu navrhnutím riešenia:

                        a)

                        mali účastníci možnosť ukončiť svoju účasť na postupe v ktoromkoľvek štádiu, ak sú nespokojní so spôsobom fungovania alebo priebehom postupu. O tomto práve sú informovaní pred začatím postupu. Ak vnútroštátna právna úprava stanovuje povinnú účasť obchodníka v postupoch ARS, toto písmeno sa vzťahuje len na spotrebiteľa;

                  …
               3.   Keď sa v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi výsledok postupov ARS stáva pre obchodníka záväzný po tom, ako spotrebiteľ akceptuje navrhované riešenie, vzťahuje sa článok 9 ods. 2 iba na spotrebiteľa.“

               14

               Článok 12 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, aby sa účastníkom, ktorí sa v snahe o urovnanie sporu rozhodli pre postupy ARS, ktorých výsledok nie je záväzný, následne nebránilo v začatí súdneho konania v súvislosti s daným sporom v dôsledku uplynutia premlčacích alebo prekluzívnych lehôt počas postupu ARS.
               2.   Odsekom 1 nie sú dotknuté ustanovenia o premlčaní alebo preklúzii ustanovené v medzinárodných dohodách, ktorých zmluvnými stranami sú členské štáty.“

         Talianske právo

               15

               Článok 4 ods. 3 decreto legislativo n. 28 Attuazione dell’articolo 60 della legge 18 giugno 2009, n. 69, in materia di mediazione finalizzata alla conciliazione delle controversie civili e commerciali (legislatívny dekrét č. 28, ktorým sa vykonáva článok 60 zákona č. 69 z 18. júna 2009 o mediácii na urovnanie občianskych a obchodných sporov) zo 4. marca 2010 (GURI č. 53 z 5. marca 2010, s. 1, ďalej len „legislatívny dekrét č. 28/2010“), ktorým sa zabezpečuje prebratie smernice 2008/52 do talianskeho práva, v uplatniteľnej verzii ratione temporis, stanovuje:
               „Pri prevzatí veci je advokát povinný informovať osobu podliehajúcu súdnej právomoci o možnosti využiť mediáciu podľa tohto dekrétu a daňové úľavy uvedené v článkoch 17 a 20. Advokát tiež osobu podliehajúcu súdnej právomoci informuje o prípadoch, kedy je začiatok mediácie podmienkou prípustnosti žaloby. Túto informáciu musí poskytnúť jasne a písomne. V prípade porušenia informačnej povinnosti je zmluva medzi advokátom a jeho klientom relatívne neplatná. …“

               16

               Článok 5 legislatívneho dekrétu č. 28/2010 stanovuje:
               „…
               1a.   Kto má v úmysle podať žalobu týkajúcu sa sporu v oblasti… poistných, bankových a finančných zmlúv, je povinný v zastúpení advokátom najprv začať mediáciu podľa tohto dekrétu alebo zmierovací postup podľa legislatívneho dekrétu č. 179 z 8. októbra 2007, alebo postup podľa článku 128a konsolidovaného znenia zákonov týkajúcich sa bankovníctva a úverov uvedeného v legislatívnom dekréte č. 385 z 1. septembra 1993 v znení neskorších predpisov, a to ak ide o oblasti, ktoré sú nimi upravené. Začatie mediácie je podmienkou prípustnosti žaloby. …
               …
               2a.   V prípade, že začatie mediácie predstavuje podmienku prípustnosti žaloby, je táto podmienka splnená, ak sa prvé stretnutie účastníkov pred mediátorom neskončí dohodou.
               …
               4.   Odseky 1a a 2 sa nevzťahujú na:

                        a)

                        konania o platobnom rozkaze vrátane konaní o odpore, a to až do štádia rozhodnutia o návrhoch na nariadenie a zastavenie predbežného výkonu;

                  …“

               17

               Článok 8 tohto legislatívneho dekrétu znie takto:
               „1.   Pri podaní návrhu na mediáciu vymenuje poverená osoba príslušného subjektu mediátora a stanoví termín prvého stretnutia účastníkov, ktoré sa nemôže uskutočniť neskôr ako 30 dní po podaní návrhu. Návrh a termín prvého stretnutia sa oznámia druhému účastníkovi akýmkoľvek vhodným spôsobom zabezpečujúcim prijatie, a to tiež zo strany navrhovateľa. Účastníci sú povinní zúčastniť sa prvého stretnutia a ďalších stretnutí až do konca tohto postupu v zastúpení advokátom. …
               …
               4a.   Z neúčasti na mediácii bez oprávneného dôvodu môže súd v ďalšom konaní odvodiť dôkazné tvrdenia podľa článku 116 ods. 2 Občianskeho súdneho poriadku. Súd uloží účastníkovi konania, ktorý sa v prípadoch podľa článku 5 bez oprávneného dôvodu nezúčastnil mediácie, povinnosť zaplatiť do Štátnej pokladnice sumu vo výške zodpovedajúcej jednotnému poplatku za súdne konanie.
               …“

               18

               Decreto legislativo n. 130 Attuazione della direttiva 2013/11/UE sulla risoluzione alternativa delle controversie dei consumatori, che modifica il regolamento (CE) n. 2006/2004 e la direttiva 2009/22/CE [legislatívny dekrét č. 130, ktorým sa preberá smernica 2013/11/EÚ o alternatívnom riešení spotrebiteľských sporov, ktorou sa mení nariadenie (ES) č. 2006/2004 a smernica 2009/22/ES] zo 6. augusta 2015 (GURI č. 191 z 19. augusta 2015, ďalej len „legislatívny dekrét č. 130/2015“) doplnil do decreto legislativo n. 206, recante Codice del consumo (legislatívny dekrét č. 206 o spotrebiteľskom kódexe) zo 6. septembra 2005 (GURI č. 235 z 8. októbra 2005, ďalej len „spotrebiteľský kódex“) hlavu IIa nazvanú „Alternatívne riešenie sporov“. Článok 141 tohto kódexu, zmeneného a doplneného legislatívnym dekrétom č. 130/2015, ktorý je uvedený v tejto novej hlave, stanovuje:
               „…
               4.   Ustanovenia tejto hlavy sa vzťahujú na dobrovoľné postupy alternatívneho riešenia vnútroštátnych a cezhraničných sporov, uskutočňované aj elektronicky, medzi spotrebiteľmi s pobytom a obchodníkmi so sídlom v Európskej únii, v rámci ktorých subjekt ARS ponúkne riešenie alebo zariadi stretnutie účastníkov s cieľom sprostredkovať zmierlivé riešenie, a najmä na subjekty mediácie príslušné na prejednanie spotrebiteľských vecí, zapísané v osobitnom oddiele podľa článku 16 ods. 2 a 4 [legislatívneho dekrétu č. 28/2010] a ostatné subjekty ARS, ktoré sa zriaďujú alebo zapisujú v rámci zoznamov vedených a kontrolovaných orgánmi uvedenými v odseku 1 písm. i), po overení existencie podmienok a súladu ich organizačného usporiadania a postupov s ustanoveniami tejto hlavy. …
               …
               6.   Tým nie sú dotknuté nasledujúce ustanovenia týkajúce sa povinných postupov alternatívneho riešenia sporov:

                        a)

                        článok 5 ods. 1a [legislatívneho dekrétu č. 28/2010], ktorý upravuje prípady, v ktorých je mediácia, zameraná na dosiahnutie zmieru v civilných a obchodných sporoch, podmienkou prípustnosti;

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               19

               Banco Popolare schválila L. Meninimu a M. A. Rampanelliovej povolené prečerpanie na bežnom účte na základe troch na seba nadväzujúcich zmlúv s cieľom umožniť im nadobudnúť akcie vrátane akcií emitovaných samotnou Banco Popolare alebo inými spoločnosťami, ktoré sú s ňou spojené.

               20

               Dňa 15. júna 2015 bol v prospech Banco Popolare vydaný platobný rozkaz proti L. Meninimu a M. A. Rampanelliovej, a to na sumu 991848,21 eura, zodpovedajúcu debetnému zostatku, na ktorý mala podľa nej nárok na základe zmluvy zo 16. júla 2009, ktorej predmetom bolo otvorenie bežného účtu zabezpečeného záložným právom k nehnuteľnosti. L. Menini a M. A. Rampanelliová podali proti tomuto platobnému rozkazu odpor a navrhli zastavenie opatrení predbežného výkonu, ktoré s ním súvisia.

               21

               Vnútroštátny súd Tribunale Ordinario di Verona (súd vo Verone, Taliansko) uvádza, že podľa vnútroštátneho práva je takýto odpor prípustný len pod podmienkou, že účastníci konania predtým začali mediáciu podľa článku 5 ods. 1a a 4 legislatívneho dekrétu č. 28/2010. Taktiež konštatuje, že spor, ktorý prejednáva, patrí do pôsobnosti spotrebiteľského kódexu, zmeneného a doplneného legislatívnym dekrétom č. 130/2015, ktorým sa prebrala smernica 2013/11 do talianskeho práva. L. Meniniho a M. A. Rampanelliovú treba totiž podľa neho považovať za „spotrebiteľov“ v zmysle článku 4 písm. a) tejto smernice, keďže obaja uzatvorili zmluvy, ktoré možno kvalifikovať ako „zmluvy o službách“ v zmysle článku 4 písm. d) uvedenej smernice.

               22

               Podľa vnútroštátneho súdu nie je jasné, či skutočnosť, že smernica 2013/11 výslovne cituje smernicu 2008/52, znamená, že cieľom smernice 2013/11 bolo vyhradiť členským štátom možnosť upraviť povinné využitie mediácie, a nie postupu ARS upraveného smernicou 2013/11 v oblasti sporov týkajúcich sa spotrebiteľov. Článok 5 ods. 2 smernice 2008/52 totiž v rozsahu, v akom umožňuje členským štátom stanoviť mediáciu ako podmienku prípustnosti žalôb, nemá kogentnú povahu, keďže ponecháva túto voľbu v diskrečnej právomoci členských štátov.

               23

               Vzhľadom na uvedené sa vnútroštátny súd domnieva, že ustanovenia talianskeho práva v oblasti povinnej mediácie sú v rozpore so smernicou 2013/11. Smernica 2013/11 totiž podľa neho zavádza jednotný, výlučný a harmonizovaný systém sporov, ktorých účastníkmi sú spotrebitelia, pričom zaväzuje členské štáty, pokiaľ ide o realizáciu cieľa sledovaného touto smernicou. Smernica 2013/11 sa teda podľa neho musí uplatňovať aj na konania uvedené v smernici 2008/52.

               24

               Vnútroštátny súd taktiež zdôrazňuje skutočnosť, že článok 9 smernice 2013/11 ponecháva účastníkom nielen voľbu, či sa zúčastnia alebo nezúčastnia na postupoch ARS, ale aj voľbu, či ukončia svoju účasť na postupe v ktoromkoľvek štádiu, takže povinné využitie mediácie stanovené vnútroštátnym právom podľa neho stavia spotrebiteľa do menej výhodného postavenia, než by mal, keby takéto využitie malo len fakultatívnu povahu.

               25

               Napokon podľa vnútroštátneho súdu nie je povinný postup mediácie, stanovený vnútroštátnym právom, v súlade s článkom 9 ods. 2 smernice 2013/11, keďže vo vnútroštátnom postupe účastníci nemôžu ukončiť svoju účasť na postupe v ktoromkoľvek štádiu a bezpodmienečne, ak nie sú spokojní s výsledkami alebo fungovaním tohto postupu. Podľa neho to môžu urobiť len vtedy, ak sa dovolávajú oprávneného dôvodu, pod hrozbou vystavenia sa peňažnej sankcii, ktorú im súd musí uložiť, a to aj keď účastník, ktorý takto ukončil svoju účasť na mediácii, mal v súdnom konaní úspech.

               26

               Za týchto podmienok Tribunale Ordinario di Verona (súd vo Verone) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článku 3 ods. 2 smernice [2013/11] v časti, kde sa stanovuje, že táto smernica sa uplatňuje ‚bez toho, aby bola dotknutá smernica [2008/52]‘, rozumieť v tom zmysle, že týmto ustanovením nie je dotknutá možnosť jednotlivých členských štátov stanoviť povinnú mediáciu iba pre prípady, na ktoré sa smernica [2013/11] nevzťahuje, t. j. prípady podľa článku 2 ods. 2 smernice [2013/11], zmluvné spory vyplývajúce z iných ako z kúpnych zmlúv alebo zmlúv o službách a spory, ktoré sa netýkajú spotrebiteľov?

                        2.

                        Má sa článok 1 smernice [2013/11] v časti, v ktorej zaručuje spotrebiteľom možnosť podávať sťažnosti na obchodníkov príslušným subjektom alternatívneho riešenia sporov, vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá ustanovuje pre jeden z prípadov uvedených v článku 2 ods. 1 smernice [2013/11] povinnú mediáciu ako podmienku prípustnosti žaloby podanej účastníkom, ktorého možno označiť za spotrebiteľa, a v každom prípade bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vo vzťahu k spotrebiteľovi, účastníkovi mediácie, týkajúcej sa jedného z uvedených sporov, stanovuje povinné zastúpenie advokátom, vrátane príslušných nákladov, ako aj právo nezúčastniť sa mediácie iba v prípade existencie oprávneného dôvodu?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

               27

               Talianska a nemecká vláda spochybňujú prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dôvodu, že smernica 2013/11 sa neuplatňuje na konanie vo veci samej. Talianska vláda tvrdí, že tento spor nadväzuje na konanie o platobnom rozkaze začaté na návrh obchodníka proti spotrebiteľovi, a z tohto dôvodu je vylúčený z pôsobnosti smernice 2013/11. Pokiaľ ide o nemeckú vládu, domnieva sa, že vnútroštátny súd nekonkretizuje, či mediačné konanie zavedené legislatívnym dekrétom č. 28/2010 predstavuje „postup ARS“, ktorý prebieha pred „subjektom ARS“, ako sú tieto pojmy vymedzené v smernici 2013/11, čo je jediný prípad, keď sa táto smernica uplatňuje.

               28

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora môže Súdny dvor návrh vnútroštátneho súdu odmietnuť len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (rozsudok zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i., C‑32/11, EU:C:2013:160, bod 26 a citovaná judikatúra).

               29

               V tomto prípade sa však zdá, že otázka, či je smernica 2013/11 uplatniteľná na spor vo veci samej, je neoddeliteľne spojená s odpoveďami, ktoré treba poskytnúť v súvislosti s týmto návrhom na začatie prejudiciálneho konania. Za týchto podmienok má Súdny dvor právomoc odpovedať na tento návrh (pozri analogicky rozsudok zo 7. marca 2017, X a X, C‑638/16 PPU, EU:C:2017:173, bod 37 a citovanú judikatúru).

         O prvej otázke

               30

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 2 smernice 2013/11 v rozsahu, v akom stanovuje, že táto smernica sa uplatňuje „bez toho, aby bola dotknutá“ smernica 2008/52, vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje povinnú mediáciu v sporoch uvedených v článku 2 ods. 1 smernice 2013/11.

               31

               Je potrebné pripomenúť, že článok 1 ods. 1 smernice 2008/52 stanovuje, že jej cieľom je uľahčiť prístup k alternatívnemu riešeniu sporov a podporovať riešenie sporov v priateľskom duchu prostredníctvom nabádania na používanie mediácie. Odsek 2 uvedeného článku zdôrazňuje, že táto smernica sa uplatňuje v cezhraničných sporoch na občianske a obchodné veci, a teda v súlade s jej článkom 2 na každý spor, v ktorom má aspoň jedna zo strán bydlisko alebo obvyklý pobyt v inom členskom štáte, než je členský štát ktorejkoľvek inej strany.

               32

               V tomto prípade je nesporné, že spor vo veci samej nie je takým cezhraničným sporom.

               33

               Je pravda, ako stanovuje odôvodnenie 8 smernice 2008/52, že žiadne ustanovenie členským štátom nebráni v uplatňovaní tejto smernice aj na vnútroštátne procesy mediácie, čo je možnosť, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorú si zvolil taliansky zákonodarca. V tom istom zmysle odôvodnenie 19 smernice 2013/11 pripomína, že smernica 2008/52 stanovuje rámec pre systémy mediácie na úrovni Únie pre cezhraničné spory, pričom sa nebráni jej uplatňovaniu na vnútroštátne systémy mediácie.

               34

               Ako však zdôraznil generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, voľba talianskeho zákonodarcu rozšíriť uplatnenie legislatívneho dekrétu č. 28/2010 na vnútroštátne spory nemôže mať za následok rozšírenie pôsobnosti smernice 2008/52, ako ju vymedzuje článok 1 ods. 2 tejto smernice.

               35

               Z toho vyplýva, že keďže smernica 2008/52 sa neuplatňuje na taký spor, o aký ide vo veci samej, nie je potrebné v tejto veci rozhodnúť o otázke spojitosti medzi touto smernicou a smernicou 2013/11. Pokiaľ ide o otázku, či smernica 2013/11 bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, je konkrétne predmetom druhej otázky vnútroštátneho súdu, a preto je potrebné ju preskúmať v danom rámci.

               36

               Vzhľadom na prechádzajúce úvahy nie je potrebné odpovedať na prvú otázku.

         O druhej otázke

               37

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2013/11 vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá po prvé stanovuje povinné využitie mediácie v sporoch uvedených v článku 2 ods. 1 tejto smernice ako podmienku prípustnosti žaloby týkajúcej sa týchto sporov, po druhé, že v rámci takej mediácie musia byť spotrebitelia zastúpení advokátom, a po tretie, že spotrebitelia nemusia najprv využiť mediáciu len v prípade, ak preukážu existenciu oprávneného dôvodu na podporu tohto rozhodnutia.

               38

               S cieľom odpovedať na túto otázku je najskôr potrebné preskúmať, či sa smernica 2013/11 môže uplatňovať na takú právnu úpravu, o akú ide vo veci samej.

               39

               V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že v súlade s článkom 1 smernice 2013/11 je cieľom tejto smernice, aby spotrebitelia mali možnosť na dobrovoľnom základe predkladať sťažnosti na obchodníkov prostredníctvom postupov ARS.

               40

               Smernica 2013/11 sa neuplatňuje na všetky spory, ktoré sa týkajú spotrebiteľov, ale len na postupy, ktoré spĺňajú nasledujúce kumulatívne podmienky, a to po prvé, že postup sa musel začať na návrh spotrebiteľa proti obchodníkovi a týka sa zmluvných povinností vyplývajúcich z kúpnych zmlúv alebo zmlúv o službách, po druhé, že v súlade s článkom 4 ods. 1 písm. g) smernice 2013/11 musí tento postup spĺňať požiadavky stanovené uvedenou smernicou a v tejto súvislosti musí byť najmä nezávislý, nestranný, transparentný, účinný, rýchly a spravodlivý, a po tretie, že uvedený postup musí byť zverený subjektu ARS, to znamená v súlade s článkom 4 ods. 1 písm. h) tej istej smernice takému subjektu, ktorý je akokoľvek nazvaný, je zriadený ako stály subjekt, ponúka riešenie sporov prostredníctvom postupov ARS a je zaradený do zoznamu v súlade s článkom 20 ods. 2 smernice 2013/11, a ktorý je oznámený Európskej komisii.

               41

               S cieľom určiť, či sa smernica 2013/11 uplatní na taký postup ARS, o aký ide vo veci samej, je potrebné preskúmať, či sú tieto podmienky splnené.

               42

               Pokiaľ ide o prvú podmienku, otázka, či sa má taký postup ARS, o aký ide vo veci samej, považovať za začatý nie na návrh obchodníka, ale na návrh spotrebiteľa, patrí do oblasti posúdenia vnútroštátnym súdom a uplatnenia vnútroštátneho práva každého členského štátu. Preto pokiaľ ide o konanie vo veci samej, prináleží vnútroštátnemu súdu posúdiť, či odpor proti platobnému rozkazu, ako aj návrh na zastavenie predbežného výkonu súvisiaceho s týmto opatrením, predstavujú sťažnosť podanú spotrebiteľom, ktorá má autonómnu povahu vo vzťahu ku konaniu o platobnom rozkaze začatom na návrh obchodníka poskytujúceho úvery, o akého ide vo veci samej.

               43

               Pokiaľ ide o druhú a tretiu podmienku, návrh na začatie prejudiciálneho konania nešpecifikuje, či sa mediácia stanovená talianskymi právnymi predpismi uskutočňuje pred subjektom ARS v súlade so smernicou 2013/11. Rovnako prináleží vnútroštátnemu súdu posúdiť, či subjekt uvedený v článku 141 ods. 4 spotrebiteľského kódexu, zmeneného a doplneného legislatívnym dekrétom č. 130/2015, je subjektom ARS, ktorý spĺňa podmienky stanovené smernicou 2013/11, keďže to predstavuje podmienku jej uplatňovania.

               44

               Z toho vyplýva, že smernica 2013/11 sa s výhradou overení, ktoré má vykonať vnútroštátny súd, môže uplatňovať na takú právnu úpravu, o akú ide vo veci samej.

               45

               Pokiaľ ide o tri aspekty obsiahnuté v otázke položenej vnútroštátnym súdom, a po prvé, pokiaľ ide o požiadavku mediácie ako podmienku prípustnosti žaloby týkajúcej sa sporu, ktorý je predmetom tohto konania, ako stanovuje článok 5 ods. 1a legislatívneho dekrétu č. 28/2010, je pravda, že článok 1 prvá veta smernice 2013/11 stanovuje možnosť, aby spotrebitelia „na dobrovoľnom základe“ predkladali sťažnosti na obchodníkov subjektom ARS.

               46

               V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd pýta, či členské štáty nie sú na základe doslovného výkladu tohto článku 1 prvej vety oprávnené vyžadovať takéto predchádzajúce a povinné využitie mediácie len pri takých druhoch sporov, ktoré nepatria do pôsobnosti tejto smernice.

               47

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, pokiaľ ide o výklad ustanovení práva Únie, je však potrebné zohľadniť nielen ich znenie, ale aj ciele sledované právnou úpravou, ktorej sú súčasťou, a ich kontext (rozsudok z 15. októbra 2014, Hoštická a i., C‑561/13, EU:C:2014:2287, bod 29).

               48

               V tejto súvislosti, aj keď článok 1 prvá veta smernice 2013/11 používa výraz „na dobrovoľnom základe“, je potrebné zdôrazniť, že druhá veta uvedeného článku výslovne stanovuje možnosť, aby členské štáty stanovili, že účasť na postupoch ARS je povinná, pokiaľ takéto právne predpisy nebránia účastníkom v uplatňovaní ich práva na prístup k spravodlivosti.

               49

               Tento výklad potvrdzuje článok 3 písm. a) smernice 2008/52, ktorý vymedzuje mediáciu ako štruktúrovaný postup bez ohľadu na to, ako sa nazýva alebo ako sa naň odkazuje, pri ktorom sa dve alebo viacero strán sporu dobrovoľne pokúšajú dosiahnuť dohodu o riešení svojho sporu. Tento postup totiž môžu začať strany, môže ho navrhnúť alebo nariadiť súd, alebo môže byť ustanovený právom členského štátu. Okrem toho v súlade s článkom 5 ods. 2 smernice 2008/52 sa táto smernica uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté vnútroštátne právne predpisy o povinnom použití mediácie, za predpokladu, že tieto právne predpisy stranám nebránia pri uplatňovaní svojho práva na prístup k súdnemu systému.

               50

               Ako vyplýva z odôvodnenia 13 smernice 2008/52, dobrovoľný charakter mediácie nespočíva v slobode strán využiť či nevyužiť tento postup, ale v skutočnosti, že „zaň zodpovedajú samotné strany a môžu si ho organizovať, ako si želajú, a kedykoľvek ho ukončiť.“

               51

               Preto nie je dôležité to, či má systém mediácie povinný alebo dobrovoľný charakter, ale dôležitá je skutočnosť, aby bolo zachované právo strán na prístup k spravodlivosti. V tejto súvislosti, ako uviedol generálny advokát v bode 75 svojich návrhov, členské štáty si zachovávajú plnú legislatívnu autonómiu pod podmienkou, že bude dodržaný potrebný účinok smernice 2013/11.

               52

               Preto skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, neupravuje len konanie o mimosúdnej mediácii, ale navyše zaviedla povinnosť využiť ju pred podaním návrhu na súd, nemôže spochybniť dosiahnutie cieľa smernice 2013/11 (pozri analogicky rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i., C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, bod 45).

               53

               Je samozrejme nesporné, že vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, tým, že podmieňuje prípustnosť súdnych žalôb, ktoré sú podané v oblastiach uvedených v článku 5 ods. 1a legislatívneho dekrétu č. 28/2010, uskutočnením pokusu o povinnú mediáciu, zavádza dodatočný stupeň, ktorý treba prekonať pred pristúpením k súdu. Táto podmienka by mohla zasahovať do zásady účinnej súdnej ochrany (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i., C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, bod 62).

               54

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že základné práva nie sú absolútnymi právami, ale môžu obsahovať obmedzenia pod podmienkou, že skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu, ktoré predmetné opatrenie sleduje, a z hľadiska sledovaného cieľa nie sú neprimeraným a neadekvátnym zásahom do samotnej podstaty takto zabezpečených práv (rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i., C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, bod 63 a citovaná judikatúra).

               55

               Ako uviedol generálny advokát v bode 81 svojich návrhov, hoci sa rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i. (C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146) týka zmierovacieho konania, odôvodnenie, ktoré Súdny dvor prijal v rámci tohto rozsudku, je uplatniteľné na vnútroštátne právne predpisy, ktoré ukladajú povinné využitie iných alternatívnych postupov, ako je mediačné konanie, o ktoré ide vo veci samej.

               56

               Vzhľadom na uvedené, ako to v podstate stanovuje odôvodnenie 45 smernice 2013/11, členské štáty si môžu vybrať prostriedky, ktoré považujú za vhodné na to, aby sa nezhoršil prístup k súdnemu systému, pričom platí, že na jednej strane skutočnosť, že výsledok postupu ARS nie je pre účastníkov záväzný, a na druhej strane skutočnosť, že počas takéhoto postupu neuplynie premlčacia ani prekluzívna lehota, predstavujú dva dôvody, ktoré sú okrem iných primerané na dosiahnutie tohto cieľa.

               57

               Pokiaľ ide o záväznosť výsledku postupu ARS, článok 9 ods. 2 písm. a) smernice 2013/11 vyžaduje od členských štátov, aby zabezpečili, že v rámci tohto postupu majú účastníci možnosť ukončiť svoju účasť na postupe v ktoromkoľvek štádiu, ak sú nespokojní so spôsobom fungovania alebo priebehom postupu. Navyše v súlade s článkom 9 ods. 2 písm. b) uvedenej smernice sa na konci postupu ARS riešenie účastníkom len navrhuje, a títo účastníci majú možnosť vyjadriť s ním súhlas, odmietnuť ho alebo ho uplatniť.

               58

               Aj keď článok 9 ods. 3 smernice 2013/11 upravuje možnosť, aby vnútroštátne právne predpisy stanovili, že výsledok postupov ARS je pre obchodníkov záväzný, taká možnosť si vyžaduje, aby spotrebiteľ predtým navrhované riešenie akceptoval.

               59

               Pokiaľ ide o premlčacie a prekluzívne lehoty, článok 12 smernice 2013/11 stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby sa účastníkom, ktorí sa v snahe o urovnanie sporu rozhodli pre postup ARS, následne nebránilo v začatí súdneho konania v dôsledku uplynutia premlčacích alebo prekluzívnych lehôt počas uvedeného postupu.

               60

               Okrem toho podľa článku 8 písm. a) smernice 2013/11 musí byť postup ARS prístupný online a offline obom účastníkom bez ohľadu na to, kde sú.

               61

               Požiadavku mediácie ako podmienku prípustnosti žaloby teda možno vnímať ako zlučiteľnú so zásadou účinnej súdnej ochrany, pokiaľ toto konanie nevedie k záväznému rozhodnutiu pre účastníkov, nespôsobuje podstatné oneskorenie podania súdnej žaloby, pozastavuje premlčanie dotknutých práv a nevedie k vzniku výdavkov pre účastníkov, alebo vedie len k vzniku drobných výdavkov, avšak za predpokladu, že uvedené zmierovacie konanie nie je dostupné výlučne elektronicky a predbežné opatrenia sú možné vo výnimočných prípadoch, keď to vyžaduje naliehavosť situácie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i., C‑317/08 až C‑320/08, EU:C:2010:146, bod 67).

               62

               Prináleží teda vnútroštátnemu súdu overiť, či vnútroštátne právne predpisy, o ktoré ide vo veci samej, predovšetkým článok 5 legislatívneho dekrétu č. 28/2010, ako aj článok 141 spotrebiteľského kódexu, zmeneného a doplneného legislatívnym dekrétom č. 130/2015, nebránia účastníkom vo výkone ich práva na prístup k súdnemu systému v súlade s požiadavkou článku 1 smernice 2013/11, teda či spĺňajú požiadavky vyjadrené v predchádzajúcom bode.

               63

               V takom prípade by totiž požiadavka mediácie ako podmienka prípustnosti žaloby bola zlučiteľná s článkom 1 smernice 2013/11.

               64

               Po druhé, pokiaľ ide o povinnosť spotrebiteľa byť zastúpený advokátom pri podaní návrhu na mediáciu, odpoveď na túto otázku vyplýva zo znenia článku 8 písm. b) smernice 2013/11. Tento článok týkajúci sa účinnosti postupu totiž stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby účastníci mali prístup k postupu ARS bez toho, aby boli povinní mať advokáta alebo právneho poradcu. Navyše článok 9 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice stanovuje, že každý účastník musí byť informovaný o tom, že nie je povinný mať advokáta ani právneho poradcu.

               65

               Vnútroštátne právne predpisy preto nemôžu vyžadovať, aby bol spotrebiteľ, ktorý sa zúčastňuje na postupe ARS, povinne zastúpený advokátom.

               66

               Napokon po tretie, pokiaľ ide o otázku, či sa má smernica 2013/11 vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva, podľa ktorého spotrebitelia môžu ukončiť svoju účasť na mediácii len za predpokladu, že preukážu existenciu oprávneného dôvodu na podporu tohto rozhodnutia pod hrozbou sankcií v rámci následného súdneho konania, je potrebné konštatovať, že takéto obmedzenie môže obmedzovať právo účastníkov na prístup k spravodlivosti, čo je v rozpore s cieľom sledovaným smernicou 2013/11, pripomenutým v článku 1 tejto smernice. Prípadné ukončenie účasti spotrebiteľa na postupe ARS totiž nesmie pre neho mať nepriaznivé následky v rámci súdneho prejednávania sporu, ktorý bol či mal byť predmetom tohto postupu.

               67

               Túto poslednú úvahu podporuje znenie článku 9 ods. 2 písm. a) smernice 2013/11, ktorý, pokiaľ ide o postupy ARS, ktorých cieľom je vyriešenie sporu navrhnutím riešenia, ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby účastníci mali možnosť ukončiť svoju účasť na postupe v ktoromkoľvek štádiu, ak sú nespokojní s jeho spôsobom fungovania alebo priebehom.

               68

               Toto isté ustanovenie taktiež spresňuje, že ak vnútroštátne právne predpisy stanovujú povinnú účasť obchodníkov v postupoch ARS, len samotný spotrebiteľ musí mať vždy možnosť využiť toto právo na ukončenie svojej účasti na postupe.

               69

               Smernica 2013/11 sa má preto vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom, ktoré obmedzujú právo spotrebiteľov ukončiť svoju účasť na mediácii len na prípad, keď preukážu existenciu oprávneného dôvodu na podporu tohto rozhodnutia.

               70

               Vzhľadom na uvedené je potrebné zdôrazniť, že talianska vláda na pojednávaní uviedla, že uloženie pokuty súdom v ďalšom konaní je stanovené len pre prípad neúčasti na mediácii bez oprávneného dôvodu, nie však pre prípad ukončenia účasti na nej. Ak je to tak, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, smernica 2013/11 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje spotrebiteľovi odmietnuť zúčastniť sa na vopred konanej mediácii len z oprávneného dôvodu, pokiaľ ju môže bez obmedzenia ukončiť hneď po prvom stretnutí s mediátorom.

               71

               Vzhľadom na uvedené úvahy je potrebné na druhú otázku odpovedať takto:

                        —

                        Smernica 2013/11 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje využitie mediácie pri sporoch uvedených v článku 2 ods. 1 tejto smernice ako podmienku prípustnosti žaloby týkajúcej sa týchto sporov, pokiaľ takáto požiadavka nebráni účastníkom vo výkone ich práva na prístup k súdnemu systému.

                        —

                        Naproti tomu sa uvedená smernica musí vykladať v tom zmysle, že bráni takým vnútroštátnym právnym predpisom, o aké ide vo veci samej, ktoré stanovujú, že v rámci takej mediácie musia byť spotrebitelia zastúpení advokátom a že svoju účasť na mediácii môžu ukončiť len v prípade, že preukážu existenciu oprávneného dôvodu na podporu tohto rozhodnutia.

         O trovách

               72

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2013/11/EÚ z 21. mája 2013 o alternatívnom riešení spotrebiteľských sporov, ktorou sa mení nariadenie (ES) č. 2006/2004 a smernica 2009/22/ES (smernica o alternatívnom riešení spotrebiteľských sporov), sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje využitie mediácie pri sporoch uvedených v článku 2 ods. 1 tejto smernice ako podmienku prípustnosti žaloby týkajúcej sa týchto sporov, pokiaľ takáto požiadavka nebráni účastníkom vo výkone ich práva na prístup k súdnemu systému.

                     Naproti tomu sa uvedená smernica musí vykladať v tom zmysle, že bráni takým vnútroštátnym právnym predpisom, o aké ide vo veci samej, ktoré stanovujú, že v rámci takej mediácie musia byť spotrebitelia zastúpení advokátom a že svoju účasť na mediácii môžu ukončiť len v prípade, že preukážu existenciu oprávneného dôvodu na podporu tohto rozhodnutia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 14. júla 2011. # Dr. Robert Winzer Pharma GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva OFTAL CUSI - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva Ophtal - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia pravdepodobnosti zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-160/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 14. júla 2011 – Winzer Pharma/ÚHVT – Alcon (OFTAL CUSI)
      (vec T‑160/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva OFTAL CUSI – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva Ophtal – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Procesné ustanovenia – Odôvodnenie rozhodnutí – Článok 73 prvá veta nariadenia č. 40/94 – Dosah
            zhodný s dosahom článku 253 ES (článok 253 ES; nariadenie Rady č. 40/94, článok 73 prvá veta) (pozri bod 34)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 96, 98)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 4. februára 2009 (vec R 1471/2007‑1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami Dr. Robert Winzer Pharma GmbH a Alcon Inc.

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Dr. Robert Winzer Pharma GmbH znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Úradu pre harmonizáciu
                     vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) a spoločnosti Alcon Inc.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 22. októbra 2015. # Hewlett Packard Development Company LP proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-563/14.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 25. októbra 2005.#Michael Cwik proti Európskej komisii.#Vec T-96/04.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 7. marca 2013. # FairWild Foundation proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačené Európske spoločenstvo - Slovná ochranná známka FAIRWILD - Skoršia slovná ochranná známka WILD - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-247/11.