title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. februára 2009. # Koldo Gorostiaga Atxalandabaso proti Európskemu parlamentu. # Odvolanie - Pravidlá o výplate príspevkov a úhrade nákladov pre poslancov Európskeho parlamentu - Vymáhanie neoprávnene vyplatených súm započítaním - Výkon rozsudku Súdu prvého stupňa - Právo na nestranný súd - Právna sila rozhodnutej veci - Zásada riadnej správy vecí verejných. # Vec C-308/07 P.

text:
      Vec C‑308/07 P
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Odvolanie – Pravidlá o výplate príspevkov a úhrade nákladov pre poslancov Európskeho parlamentu – Vymáhanie neoprávnene vyplatených súm započítaním – Vykonanie rozsudku Súdu prvého stupňa – Právo na nestranný súd – Právna sila rozhodnutej veci – Zásada riadnej správy vecí verejných“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Konanie – Rozhodnutie prijaté odôvodneným uznesením – Namietanie – Podmienky
      (Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 111)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Dodržiavanie zabezpečené Súdnym dvorom – Zohľadnenie Európskeho dohovoru o
            ľudských právach – Právo každej osoby na spravodlivé súdne konanie
      (Článok 6 ods. 2 EÚ)
      3.        Žaloba o neplatnosť – Zrušujúci rozsudok – Účinky – Čiastočné zrušenie
      (Článok 231 prvý odsek ES)
      1.        Samotné uplatnenie postupu podľa článku 111 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa nezasahuje do práva na riadne a účinné
         súdne konanie, keďže toto ustanovenie sa použije iba vo veciach, v ktorých je Súd prvého stupňa zjavne nepríslušný rozhodnúť
         o žalobe, kde je žaloba zjavne neprípustná, alebo tam, kde žalobe zjavne chýba akýkoľvek právny základ. Ak sa teda odvolateľ
         domnieva, že Súd prvého stupňa použil daný článok 111 nesprávne, musí napadnúť posúdenie podmienok použitia uvedeného ustanovenia
         vykonané prvoinštančným súdom.

      Keď sa odvolateľ obmedzuje na kritiku skutočnosti, že Súd prvého stupňa rozhodol prostredníctvom odôvodneného uznesenia, a nijako
         pritom nepoukazuje na podmienky použitia uvedeného článku 111, ani nespochybňuje výklad uvedeného článku vykonaný Súdom prvého
         stupňa v napadnutom uznesení, jeho dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný.

      (pozri body 36 – 38)
      2.        Právo na spravodlivé súdne konanie, ako vyplýva najmä z článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných
         slobôd, je základným právom, ktoré Európska únia dodržiava ako všeobecnú zásadu na základe článku 6 ods. 2 EÚ. Z takého práva
         nevyhnutne vyplýva prístup pre akúkoľvek osobu k nezávislému a nestrannému súdu. Preto existencia záruk v oblasti zloženia
         súdu je základným kameňom práva na spravodlivé súdne konanie, ktorého dodržanie musí súd Spoločenstva predovšetkým overiť,
         pokiaľ sa tvrdí porušenie tohto práva a pokiaľ tvrdenie v tomto bode nie je zjavne zbavené vážnosti.

      Okolnosť, že sudcovia, ktorí mali rozhodovať prvýkrát o veci zasadajú v inom rozhodovacom zložení, ktoré má znova rozhodovať
         o tej istej veci, však nemožno samu osebe považovať za nezlučiteľnú s požiadavkami práva na spravodlivé súdne konanie. Konkrétne
         skutočnosť, že tomu istému sudcovi alebo viacerým sudcom, ktorí sú členovia dvoch po sebe nasledujúcich rozhodovacích zložení,
         sú zverené rovnaké úlohy, ako napríklad úloha predsedu alebo sudcu spravodajcu, nemá sama osebe vplyv na posúdenie dodržiavania
         požiadavky nestrannosti, keďže tieto úlohy sú vykonávané v kolegiálnom zložení. Také úvahy platia o to skôr, keď obe zloženia
         nemajú postupne rozhodovať v rovnakej veci, ale v dvoch odlišných veciach vykazujúcich istý stupeň spojitosti.

      Okrem toho požiadavka nestrannosti v skutočnosti pokrýva dva aspekty. Jednak musí byť súd subjektívne nestranný, teda žiadny
         z jeho členov nesmie prejavovať osobnú zaujatosť, pričom osobná nestrannosť sa predpokladá, pokiaľ sa nepreukáže opak. Súd
         musí byť okrem toho objektívne nestranný, to znamená, že musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie akýchkoľvek oprávnených
         pochybností v tomto ohľade.

      (pozri body 41 – 46)
      3.        Čiastočné zrušenie aktu nebráni tomu, aby konanie smerujúce k nahradeniu takétoho aktu mohlo pokračovať práve v bode, v ktorom
         došlo ku konštatovanej protiprávnosti, bez toho, aby museli byť dotknuté prípravné akty. Okrem toho akt ťaží z právnej sily
         rozhodnutej veci spojenej so skorším aktom, pokiaľ predstavuje iba jednoduché zopakovanie časti daného aktu, ktorá nebola
         zrušená.

      (pozri body 56, 58)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 19. februára 2009 (*)

      „Odvolanie – Pravidlá o výplate príspevkov a úhrade nákladov pre poslancov Európskeho parlamentu – Vymáhanie neoprávnene vyplatených súm započítaním – Vykonanie rozsudku Súdu prvého stupňa – Právo na nestranný súd – Právna sila rozhodnutej veci – Zásada riadnej správy vecí verejných“
      Vo veci C‑308/07 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 2. júla 2007,
      Koldo Gorostiaga Atxalandabaso, bývalý poslanec Európskeho parlamentu, bydliskom v Saint‑Pierre‑d’Irube (Francúzsko), v zastúpení: D. Rouget, avocat,

      odvolateľ,
      ďalší účastník konania:
      Európsky parlament, v zastúpení: pôvodne C. Karamarcos, H. Krück a D. Moore, neskôr poslední uvedení a A. Padowska, splnomocnení zástupcovia,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), A. Borg Barthet, E. Levits a J.‑J. Kasel,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júna 2008,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 11. septembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojím odvolaním pán Gorostiaga Atxalandabaso navrhuje zrušenie uznesenia Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 24. apríla
         2007, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlament (T‑132/06, neuverejnené v Zbierke, ďalej len „napadnuté uznesenie“), ktorým Súd prvého
         stupňa odmietol ako čiastočne zjavne neprípustnú a zamietol ako čiastočne zjavne nedôvodnú jeho žalobu smerujúcu k zrušeniu
         rozhodnutia generálneho tajomníka Európskeho parlamentu z 22. marca 2006, ktorým sa napráva postup vymáhania určitých súm
         prijatých odvolateľom ako náhrada parlamentných nákladov a príspevkov (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

       Právny rámec
      2        Článok 27 body 3 a 4 pravidiel o výplate príspevkov a úhrade nákladov pre poslancov Európskeho parlamentu (ďalej len „pravidlá
         PNP“) stanovuje:

      „3.      Ak sa generálny tajomník po porade s kvestormi presvedčí, že sumy, vo forme príspevkov podľa týchto pravidiel, boli vyplatené
         v prospech poslancov [Európskeho parlamentu] neoprávnene, dá pokyny na získanie týchto súm späť od príslušného poslanca.

      4.      Vo výnimočných prípadoch a na návrh generálneho tajomníka po porade s kvestormi, môže predsedníctvo v zmysle čl. 73 rozpočtového
         nariadenia a jeho vykonávacích predpisov, poveriť generálneho tajomníka dočasným pozastavením vyplácania príspevkov až do
         doby, kým poslanec nevráti neoprávnené vyplatené príspevky.

      Predsedníctvo rozhoduje s náležitým ohľadom na efektívny výkon mandátu poslanca a na dobré fungovanie Parlamentu a pred prijatím
         rozhodnutia vypočuje dotknutého poslanca.“

      3        Článok 71 ods. 2 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na
         všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74, ďalej len „rozpočtové nariadenie“),
         znie:

      „Vlastné zdroje sprístupnené Komisii a každá pohľadávka, o ktorej sa zistí, že je oprávnená, má stanovenú výšku a je splatná,
         sa musí riešiť povolením na vymáhanie pohľadávok predloženým účtovníkovi, po ktorom nasleduje odoslanie oznámenia o dlhu dlžníkovi.
         Obidva dokumenty vypracuje zodpovedný povoľujúci úradník.“

      4        Podľa článku 73 ods. 1 druhého pododseku rozpočtového nariadenia:

      „Účtovník vymáha sumy tak, že ich započíta vo vzťahu k rovnocenným pohľadávkam, ktoré majú spoločenstvá voči každému dlžníkovi,
         ktorý má sám voči spoločenstvám pohľadávku, ktorá je oprávnená, má stanovenú výšku a je splatná.“

      5        Článok 83 nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie
         nariadenia č. 1605/2002 (Ú. v. ES L 357, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145), stanovuje:

      „Účtovník je povinný kedykoľvek, po informovaní zodpovedného povoľujúceho úradníka a dlžníka, vymáhať stanovené pohľadávky
         vo forme náhrady v prípadoch, keď aj dlžník má pohľadávku voči spoločenstvám, ktorá je istá, má pevne stanovenú výšku a je
         splatná s ohľadom na sumu stanovenú platobným príkazom.“

      6        Článok 5 body 3 a 4 vnútorných pravidiel vykonávania rozpočtu Európskeho parlamentu prijatých predsedníctvom Parlamentu (ďalej
         len „predsedníctvo“) 27. apríla 2005 stanovuje:

      „3.      Rozhodnutím o poverení prijatým Parlamentom zastúpeným jeho predsedom bol generálny tajomník určený ako hlavný povoľujúci
         úradník. Rozhodnutia vzdať sa práva vymáhať vzniknutú pohľadávku a zrušiť príkaz na vymáhanie uvedené v článku 87 ods. 4 písm. a)
         však musí schváliť predseda Parlamentu.

      4.      Hlavný povoľujúci úradník poveruje zástupcov povoľujúceho úradníka delegovaním. Zástupcovia povoľujúceho úradníka poverujú
         svojich zástupcov subdelegovaním.“ [neoficiálny preklad]

       Skutkový stav
      7        Odvolateľ je bývalým poslancom Európskeho parlamentu, ktorý vykonával svoj mandát počas piateho volebného obdobia (1999/2004).
         Po audite týkajúcom sa existencie dokumentov preukazujúcich použitie súm, ktoré žalobca dostal ako náklady na sekretariát,
         generálny tajomník Parlamentu (ďalej len „generálny tajomník“) rozhodnutím z 24. februára 2004 určil, že suma vo výške 176 576 eur
         bola tomuto poslancovi vyplatená neoprávnene. Generálny tajomník tiež stanovil sumu, ktorá sa má vrátiť Parlamentu, na 118 360,18
         eura, keďže odvolateľ už časť svojho dlhu vrátil.

      8        V tom istom rozhodnutí z 24. februára 2004 generálny tajomník uviedol, že na základe článku 16 ods. 2 a článku 27 ods. 3 pravidiel
         VPÚN treba pristúpiť k vymáhaniu sumy 118 360,18 eura započítaním vo vzťahu k parlamentným príspevkom, ktoré sú menej podstatné
         pre vykonávanie volebného mandátu odvolateľa, a to časti príspevku na všeobecné výdavky a príspevku na pobyt. Uvedené rozhodnutie
         okrem toho stanovovalo, že v prípade, že sa mandát odvolateľa skončí, zostávajúce dlžné sumy sa vyberú z prechodného príspevku
         pri skončení mandátu, ako aj zo všetkých ostatných platieb dlžných odvolateľovi.

      9        Dňa 20. apríla 2004 žalobca podal na Súde prvého stupňa žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia z 24. februára 2004.

      10      Svojím rozsudkom z 22. decembra 2005, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlament (T‑146/04, Zb. s. II‑5989, ďalej len „rozsudok Gorostiaga“),
         Súd prvého stupňa čiastočne zrušil rozhodnutie z 24. februára 2004.

      11      Súdny dvor najskôr v bode 84 uvedeného rozsudku uviedol, že rozhodnutie z 24. februára 2004 v podstate tvoria dve roviny,
         po prvé konštatovanie generálneho tajomníka, že sumy uvedené v tomto rozhodnutí sa neoprávnene vyplatili žalobcovi a treba
         ich vymáhať, a po druhé rozhodnutie o tom, že sa pristúpi k vymáhaniu započítaním vo vzťahu k príspevkom, ktoré sa majú vyplatiť
         žalobcovi.

      12      Súd prvého stupňa ďalej zamietol všetky žalobné dôvody smerujúce proti prvej rovine rozhodnutia z 24. februára 2004, teda
         žalobné dôvody, ktoré sa týkali existencie a rozsahu povinnosti žalobcu vrátiť Parlamentu sumu uvedenú v tomto rozhodnutí.

      13      Nakoniec pokiaľ ide o druhú rovinu rozhodnutia z 24. februára 2004, Súd prvého stupňa sa v bode 97 rozsudku Gorostiaga vyjadril
         takto:

      „… keďže generálny tajomník nemá právomoc nariadiť sporné započítanie bez toho, aby ho tým poverilo predsedníctvo v súlade
         s konaním upraveným v [článku 27 ods. 4 pravidiel VPÚN], rozhodnutie [z 24. februára 2004] sa musí zrušiť v rozsahu, v akom
         toto započítanie nariaďuje.“

      14      Proti rozsudku Gorostiaga nebolo odvolanie podané.

      15      Podľa uvedeného rozsudku predsedníctvo rozhodnutím z 1. februára 2006 v súlade s článkom 27 ods. 4 pravidiel VPÚN poverilo
         generálneho tajomníka, aby pristúpil k vymáhaniu súm neoprávnene vyplatených žalobcovi.

      16      Listom z 22. marca 2006 generálny tajomník zaslal žalobcovi sporné rozhodnutie, v ktorom je v zásade zopakovaný obsah rozhodnutia
         z 24. februára 2004.

      17      Podľa bodu 1 výroku sporného rozhodnutia bol účtovník Parlamentu na základe článku 73 rozpočtového nariadenia poverený vymáhaním
         sumy 118 360,18 eura, ktorú odvolateľ Parlamentu dlžil. Body 1 a 2 daného výroku uvádzajú, že k vymáhaniu súm neoprávnene
         vyplatených odvolateľovi môže dôjsť započítaním vo vzťahu k rôznym príspevkom a ďalším platbám, na ktoré má odvolateľ nárok.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnuté uznesenie
      18      Odvolateľ návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. mája 2006 podal žalobu, ktorou sa domáhal zrušenia sporného
         rozhodnutia a navrhoval, aby bol Parlament zaviazaný na náhradu trov konania.

      19      Odvolateľ na podporu svojej žaloby uvádzal jedenásť žalobných dôvodov, ktoré Súd prvého stupňa všetky zamietol. V nasledujúcich
         bodoch budú preskúmané len žalobné dôvody, ktorých zamietnutie bolo napadnuté v prejednávanom odvolaní.

      20      Svojím prvým žalobným dôvodom založeným na porušení zásady právnej sily rozhodnutej veci odvolateľ v podstate tvrdil, že sporné
         rozhodnutie nemohlo legitímne napraviť vady konania, ktoré Súd prvého stupňa považoval za protiprávne z dôvodu nedostatku
         právomoci.

      21      V tomto ohľade Súd prvého stupňa v bodoch 30 a 32 napadnutého uznesenia rozhodol:

      „30      … Generálny tajomník mohol s ohľadom na článok 27 ods. 4 pravidiel VPÚN, ako je vyložený v bodoch 86 až 97 rozsudku Gorostiaga,
         platne prijať [sporné] rozhodnutie po tom, ako ho predsedníctvo v súlade s uvedeným ustanovením poverilo vymáhaním dotknutých
         súm…

      …
      32      Pokiaľ ide o zrážku vo výške 40 398,80 eura…, je pravda, že po rozsudku Gorostiaga stratila svoj právny základ. Táto okolnosť
         však neviedla k zániku dlhu žalobcu voči Parlamentu vo výške 118 360,18 eura, lebo otázka, či tento dlh mohol byť čiastočne
         vyrovnaný započítaním… je inou otázkou…“

      22      Súd prvého stupňa preto zamietol prvý žalobný dôvod uvedený žalobcom na podporu jeho žaloby ako zjavne nedôvodný.

      23      Tretím žalobným dôvodom sa odvolateľ odvolával na prípad vyššej moci, aby vysvetlil nemožnosť predloženia dokladov o niektorých
         svojich výdavkoch.

      24      Súd prvého stupňa odmietol tento žalobný dôvod ako zjavne neprípustný, lebo spochybňoval právnu silu rozhodnutej veci vychádzajúcu
         z rozsudku Gorostiaga (body 49 až 54 napadnutého uznesenia). Podľa uvedeného rozsudku totiž generálny tajomník oprávnene konštatoval,
         že dotknuté sumy boli odvolateľovi vyplatené neoprávnene, a preto musia byť vrátené.

      25      Na záver žalobca prvou časťou siedmeho žalobného dôvodu uvedeného na podporu svojej žaloby namietal, že mu Parlament neoznámil
         rozhodnutie predsedníctva z 1. februára 2006. Parlament tým porušil článok 20 svojho kódexu správneho úradného postupu prijatého
         6. septembra 2001 (ďalej len „kódex správneho úradného postupu“), ktorý stanovuje povinnosť písomne oznamovať rozhodnutia,
         ktoré majú vplyv na práva alebo záujmy jednotlivcov.

      26      Súd prvého stupňa tento žalobný dôvod zamietol s tým, že sa v bodoch 72 a 73 napadnutého uznesenia vyjadril:

      „72      Pokiaľ ide o oznámenie rozhodnutia predsedníctva z 1. februára 2006, stačí uviesť, že nejde o konečné rozhodnutie zasahujúce
         do právneho postavenia žalobcu…

      73      Pokiaľ ide o tvrdenie týkajúce sa kódexu správneho úradného postupu, stačí poznamenať, že dokument, na ktorý odkazuje žalobca,
         je len uznesením Parlamentu, ktorým sa mení návrh predložený Európskym ombudsmanom, a ktorý vyzýva Komisiu na predloženie
         legislatívneho návrhu v tomto ohľade na základe článku 308 ES. Takže nezávisle od otázky, či sa ustanovenie, ako je ustanovenie
         uvedené [v článku 20 uvedeného kódexu], týka aj iných rozhodnutí než rozhodnutí nepriaznivo zasahujúcich do právneho postavenia,
         treba zdôrazniť, že nejde o právne záväzný text. Tento dôvod preto treba zamietnuť ako zjavne nedôvodný.“

       Návrhy účastníkov konania
      27      Odvolateľ svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:

      –      zrušil napadnuté uznesenie, ako aj sporné rozhodnutie a
      –      zaviazal Parlament na náhradu trov konania.
      28      Parlament navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie ako zjavne nedôvodné a zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania.

       O návrhu na opätovné otvorenie písomnej časti konania
      29      Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 31. októbra 2007 požiadal odvolateľ Súdny dvor o opätovné otvorenie písomnej časti
         konania. Na podporu tohto návrhu uvádza existenciu novej skutočnosti, ktorú predstavuje list Parlamentu zo 17. októbra 2007,
         ktorým mu po zamietnutí jeho žaloby pred Súdom prvého stupňa bolo napadnutým uznesením nariadené zaplatiť sumu 77 961 eur.

      30      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa článku 42 ods. 2 rokovacieho poriadku v spojení s jeho článkom 118 nemožno nové
         dôvody predkladať v priebehu konania, ibaže by sa zakladali na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu
         konania.

      31      To však nie je prípad prejednávanej veci. V tomto ohľade stačí konštatovať, že údajná nová skutková okolnosť uvádzaná odvolateľom
         nemôže byť spojená so žiadnym dôvodom opätovne či skôr vzneseným zo strany odvolateľa v rámci jeho odvolania. V každom prípade
         je táto skutková okolnosť na účely tohto rozsudku irelevantná. Parlament sa totiž požiadavkou na splatenie zostávajúcej dlžnej
         sumy uvedenou v liste zo 17. októbra 2007 obmedzil na vyvodenie následkov z prijatia napadnutého uznesenia, ktoré napokon
         nebolo predmetom žiadneho návrhu na nariadenie predbežného opatrenia či odkladu vykonateľnosti. Okrem toho podľa článku 60
         prvého pododseku štatútu Súdneho dvora nemá odvolanie podané odvolateľom proti takému uzneseniu odkladný účinok.

      32      Za týchto podmienok treba odmietnuť návrh odvolateľa na opätovné otvorenie písomnej časti konania.

       O odvolaní
      33      Odvolateľ uvádza na podporu svojho odvolania šesť odvolacích dôvodov založených, po prvé na porušení práv na obhajobu, zásady
         kontradiktórnosti a práva na spravodlivé súdne konanie, po druhé na porušení základného práva na nestranný súd, po tretie
         na nesprávnom posúdení dosahu rozsudku Gorostiaga, po štvrté na systematickom a automatickom odmietaní Súdu prvého stupňa
         vziať do úvahy jeho argumenty smerujúce k zrušeniu sporného rozhodnutia, po piate na odmietnutí Súdom prvého stupňa preskúmať
         žalobný dôvod založený na prípade vyššej moci, po šieste a posledné na odmietnutí Súdom prvého stupňa dbať na dodržanie zásady
         riadnej správy vecí verejných.

       O prvom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      34      Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že rozhodnutie Súdu prvého stupňa rozhodnúť o žalobe uznesením podľa článku
         111 jeho rokovacieho poriadku ho zbavilo možnosti odpovedať na tvrdenia Parlamentu a možnosti byť vypočutý. Okrem toho ho
         Súd prvého stupňa tým, že mu neoznámil rozhodnutie pred rozhodnutím o veci prostredníctvom uznesenia, zbavil možnosti uvedené
         rozhodnutie napadnúť. Súd prvého stupňa teda porušil práva obhajoby, zásadu kontradiktórnosti a právo na spravodlivé súdne
         konanie.

      35      Parlament odpovedá, že Súd prvého stupňa článok 111 svojho rokovacieho poriadku uplatnil správne a nedopustil sa žiadneho
         porušenia práv žalobcu na obhajobu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      36      Treba pripomenúť, že ako už Súdny dvor mal príležitosť spresniť, samotné uplatnenie postupu podľa článku 111 Rokovacieho poriadku
         Súdu prvého stupňa nezasahuje do práva na riadne a účinné súdne konanie, keďže toto ustanovenie sa použije iba vo veciach,
         v ktorých je Súd prvého stupňa zjavne nepríslušný rozhodnúť o žalobe, kde je žaloba zjavne neprípustná, alebo tam, kde žalobe
         zjavne chýba akýkoľvek právny základ. Ak sa teda odvolateľ domnieva, že Súd prvého stupňa použil daný článok 111 nesprávne,
         musí napadnúť posúdenie podmienok použitia uvedeného ustanovenia vykonané prvoinštančným súdom (pozri v tomto zmysle uznesenie
         z 3. júna 2005, Killinger/Nemecko a i., C‑396/03 P, Zb. s. II‑4967, bod 9).

      37      V prejednávanej veci však stačí konštatovať, že odvolateľ sa obmedzuje na kritiku skutočnosti, že Súd prvého stupňa rozhodol
         prostredníctvom odôvodneného uznesenia a nijako pritom nepoukazuje na podmienky použitia uvedeného článku 111, ani nespochybňuje
         výklad uvedeného článku vykonaný Súdom prvého stupňa v napadnutom uznesení.

      38      Za týchto podmienok treba zamietnuť prvý dôvod uvedený odvolateľom na podporu jeho odvolania ako nedôvodný.

       O druhom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      39      Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľ uvádza porušenie svojho práva na nestranný súd, ktoré je zakotvené v článku 6 Európskeho
         dohovoru na ochranu ľudských práv a základných slobôd podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“) a článku 47 Charty
         základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1). Také porušenie je výsledkom pridelenia
         veci, v ktorej bolo vydané napadnuté uznesenie, takému zloženiu sudcov vrátane sudcov vykonávajúcich funkcie predsedu a sudcu
         spravodajcu, ktoré už rozhodovalo v zložení, ktoré vydalo rozsudok Gorostiaga. Dodržanie zásady nestrannosti však vyžaduje,
         aby ten istý sudca nemohol, vrátane prípadu, že ide o ten istý stupeň súdu, rozhodovať o veci, ktorá vychádza zo skutočností,
         ktoré sú totožné alebo dostatočne spojené so skutočnosťami vo veci, o ktorej sa už rozhodlo.

      40      Parlament odpovedá, že tvrdeniu odvolateľa chýba akýkoľvek právny základ a nemožno preň nájsť oporu v judikatúre Spoločenstva.
         Parlament okrem toho zdôrazňuje, že vec, ktorá viedla k vydaniu napadnutého uznesenia, sa týka hlavne otázky, či Parlament
         splnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z rozsudku Gorostiaga. Skutočnosť, že o oboch veciach rozhodovali rovnakí sudcovia,
         preto nemožno vôbec kritizovať.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      41      Právo na spravodlivé súdne konanie, ako vyplýva najmä z článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných
         slobôd, je základným právom, ktoré Európska únia dodržiava ako všeobecnú zásadu na základe článku 6 ods. 2 EÚ (rozsudky z 26. júna
         2007, Ordre des barreaux francophones et germanophone a i., C‑305/05, Zb. s. I‑5305, bod 29, ako aj z 1. júla 2008, Chronopost
         a La Poste/UFEX a i., C‑341/06 P a C‑342/06 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 44).

      42      Z takého práva nevyhnutne vyplýva prístup pre akúkoľvek osobu k nezávislému a nestrannému súdu. Preto, ako už Súdny dvor mal
         príležitosť upresniť, existencia záruk v oblasti zloženia súdu je základným kameňom práva na spravodlivé súdne konanie, ktorého
         dodržanie musí súd Spoločenstva predovšetkým overiť, pokiaľ sa tvrdí porušenie tohto práva a pokiaľ tvrdenie v tomto bode
         nie je zjavne zbavené vážnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Chronopost a La Poste/UFEX a i., už citovaný, body 46 až 48).

      43      Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva aj to, že okolnosť, že sudcovia, ktorí mali rozhodovať prvýkrát o veci zasadajú v inom
         rozhodovacom zložení, ktoré má znova rozhodovať o tej istej veci, nemožno samu osebe považovať za nezlučiteľnú s požiadavkami
         práva na spravodlivé súdne konanie (pozri v tomto zmysle rozsudok Chronopost a La Poste/UFEX a i., už citovaný, body 58, ako
         aj 59, a už citovanú judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva).

      44      Konkrétne skutočnosť, že tomu istému sudcovi alebo viacerým sudcom, ktorí sú členovia dvoch po sebe nasledujúcich rozhodovacích
         zložení, sú zverené rovnaké úlohy, ako napríklad úloha predsedu alebo sudcu spravodajcu, nemá sama osebe vplyv na posúdenie
         dodržiavania požiadavky nestrannosti, keďže tieto úlohy sú vykonávané v kolegiálnom zložení (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Chronopost a La Poste/UFEX a i., už citovaný, body 53).

      45      Také úvahy platia o to skôr, keď obe zloženia nemajú postupne rozhodovať v rovnakej veci, čo bol prípad veci, kde bol vydaný
         už citovaný rozsudok Chronopost a La Poste/UFEX a i., ktorá sa týkala vrátenia veci Súdu prvého stupňa po zrušení Súdnym dvorom
         rozsudku vydaného v prvom stupni, ale – ako je to v prejednávanej veci – v dvoch odlišných veciach vykazujúcich istý stupeň
         spojitosti.

      46      Okrem toho treba poznamenať, že požiadavka nestrannosti v skutočnosti pokrýva dva aspekty. Jednak musí byť súd subjektívne
         nestranný, teda žiadny z jeho členov nesmie prejavovať osobnú zaujatosť, pričom osobná nestrannosť sa predpokladá, pokiaľ
         sa nepreukáže opak. Súd musí byť okrem toho objektívne nestranný, to znamená, že musí poskytnúť dostatočné záruky na vylúčenie
         akýchkoľvek oprávnených pochybností v tomto ohľade (rozsudok Chronopost a La Poste/UFEX a i., už citovaný, bod 54, a v tomto
         zmysle ESĽP, rozsudky Fey/Rakúsko z 24. februára 1993, séria A č.° 255-A, s. 12, bod 28; Findlay/Spojené kráľovstvo z 25. februára
         1997, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1997-I, s. 281, bod 73, ako aj Forum Maritime SA/Rumunsko zo 4. októbra 2007, č.°63610/00
         a 38692/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke rozsudkov a rozhodnutí, bod 116).

      47      V prejednávanej veci však treba uviesť jednak to, že odvolateľ, ako okrem toho sám potvrdil počas pojednávania, neuvádza žiadny
         argument, ktorý by mohol spochybniť osobnú nestrannosť členov Súdu prvého stupňa.

      48      Napokon treba pripomenúť, že odvolateľ nepodal žiadne odvolanie proti rozsudku Gorostiaga a že tento rozsudok mu nakoniec
         čiastočne vyhovel.

      49      Odvolateľ okrem toho neuvádza žiadnu objektívnu skutočnosť, ktorá by mohla vyvolať pochybnosť o nestrannosti Súdu prvého stupňa.
         V tomto ohľade sa totiž obmedzuje na tvrdenie o prítomnosti rovnakých sudcov v dvoch dotknutých rozhodovacích zloženiach,
         teda na okolnosť, ktorá, ako vyplýva z bodov 43 až 45 tohto rozsudku, nie je ako taká nezlučiteľná s požiadavkami práva na
         spravodlivé súdne konanie.

      50      Druhý odvolací dôvod preto treba zamietnuť ako nedôvodný.

       O treťom a štvrtom odvolacom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      51      Svojím tretím a štvrtým odvolacím dôvodom, ktoré treba preskúmať spoločne, odvolateľ v podstate vytýka Súdu prvého stupňa,
         že nesprávne posúdil jeho argumenty uvedené v prvostupňovom konaní, ktoré spochybňovali zákonnosť sporného rozhodnutia, ako
         zjavne neprípustné z dôvodu, že sú v rozpore s právnou silou rozhodnutej veci vyplývajúcou z rozsudku Gorostiaga. Po tom,
         ako bolo týmto rozsudkom zrušené rozhodnutie z 24. februára 2004, malo byť totiž toto rozhodnutie považované za ničotné a neplatné
         v celom jeho rozsahu a konanie vedúce k jeho prijatiu nemohlo byť napravené. Za týchto podmienok sporné rozhodnutie predstavuje
         nové rozhodnutie, ktoré sa líši od rozhodnutia z 24. februára 2004, takže všetky dôvody uvedené odvolateľom proti spornému
         rozhodnutiu mal Súd prvého stupňa preskúmať.

      52      Parlament odmieta tieto tvrdenia a v zásade pripomína, že Súd prvého stupňa v rozsudku Gorostiaga rozhodol, že Parlament správne
         určil, že niektoré parlamentné príspevky boli žalobcovi vyplatené neoprávnene. Konanie vedúce k prijatiu rozhodnutia z 24. februára
         2004 teda mohlo byť platne napravené.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      53      Najskôr treba konštatovať, ako to bolo uvedené v bode 11 tohto rozsudku, že rozhodnutie z 24. februára 2004 tvorili v podstate
         dve roviny, po prvé konštatovanie, že v ňom uvedené sumy boli žalobcovi vyplatené neoprávnene a že ich treba vymáhať, a po
         druhé, rozhodnutie pristúpiť k tomuto vymáhaniu, pokiaľ je to možné započítaním vo vzťahu k príspevkom, ktoré majú byť odvolateľovi
         vyplatené.

      54      Zrušenie uvedeného rozhodnutia rozsudkom Gorostiaga sa však týka, ako výslovne vyplýva z bodu 169 a bodu 1 výroku uvedeného
         rozsudku, len tejto druhej roviny, keďže súd rozhodujúci na prvom stupni sa domnieval, že generálny tajomník nemá právomoc
         nariadiť vymáhanie započítaním súm dlžných žalobcom bez toho, aby ho tým poverilo predsedníctvo v súlade s konaním upraveným
         v článku 27 ods. 4 pravidiel VPÚN. Naproti tomu všetky žalobné dôvody týkajúce sa zákonnosti prvej roviny rozhodnutia z 24. februára
         2004 Súd prvého stupňa zamietol.

      55      Súd prvého stupňa teda zrušil rozhodnutie z 24. februára 2004 len v rozsahu, v akom stanovovalo, že vymáhanie súm dlžných
         žalobcom treba vykonať započítaním, a žalobu v zostávajúcej časti zamietol.

      56      V rozpore s tvrdeniami odvolateľa teda čiastočné zrušenie rozhodnutia z 24. februára 2004 nebráni tomu, aby generálny tajomník
         pokračoval v konaní na vymáhanie dlžných súm po tom, ako ho tým poverí predsedníctvo v súlade s článkom 27. ods. 4 pravidiel
         VPÚN, ako ho vyložil rozsudok Gorostiaga. Ako totiž správne rozhodol súd rozhodujúci na prvom stupni v bode 30 napadnutého
         uznesenia, v konaní smerujúcom k nahradeniu zrušeného aktu možno pokračovať práve v bode, v ktorom došlo ku konštatovanej
         protiprávnosti, bez toho, aby museli byť dotknuté prípravné akty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 1998, Španielsko/Komisia,
         C‑415/96, Zb. s. I‑6993, body 31 a 32).

      57      Ďalej treba uviesť, že proti rozsudku Gorostiaga nebolo na Súdnom dvore podané odvolanie a v dôsledku toho tak jeho výrok,
         ako aj odôvodnenie, o ktoré sa nevyhnutne opiera, nadobudli konečný charakter [rozsudok z 1. júna 2006, P & O European Ferries
         (Vizcaya) a Diputación Foral de Vizcaya/Komisia, C‑442/03 P a C‑471/03 P, Zb. s. I‑4845, body 44, ako aj 47 a tam citovaná
         judikatúra]. Otázka neoprávnenosti vyplatenia súm, ktoré majú byť vymáhané, a povinnosti odvolateľa ich vrátiť, teda nemôže
         byť znova predložená Súdu prvého stupňa na preskúmanie bez toho, aby tým neporušila právna sila rozhodnutej veci, ktorá vyplýva
         z rozsudku Gorostiaga.

      58      Nakoniec z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že akt ťaží z právnej sily rozhodnutej veci spojenej so skorším aktom, pokiaľ
         predstavuje iba jednoduché zopakovanie časti daného aktu, ktorá nebola zrušená (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. februára
         1965, Barge/Vysoký úrad, 14/64, Zb. s. 69, bod 11).

      59      Za týchto podmienok vzhľadom na to, že sporné rozhodnutie stanovuje presne rovnakým znením ako rozhodnutie z 24. februára
         2004, že suma 118 360,18 eura bola odvolateľovi vyplatená neoprávnene a musí byť vrátená, Súd prvého stupňa v bode 53 napadnutého
         uznesenia oprávnene rozhodol, že všetky žalobné dôvody spochybňujúce zákonnosť sporného rozhodnutia v tomto ohľade musia byť
         odmietnuté ako zjavne neprípustné.

      60      Z toho vyplýva, že tretí a štvrtý dôvod uvedené odvolateľom na podporu jeho odvolania treba zamietnuť ako nedôvodné.

       O piatom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      61      Svojím piatym odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa neoprávnene nepreskúmal žalobný dôvod založený na existencii
         prípadu vyššej moci z dôvodu, že rozhodnutie z 24. februára 2004 ťaží z materiálnej právoplatnosti rozsudku Gorostiaga.

      62      Súd prvého stupňa sa totiž nesprávne domnieval, že išlo o žalobný dôvod, ktorý už bol preskúmaný v rozsudku Gorostiaga, zatiaľ
         čo v skutočnosti je tento dôvod založený na skutkových okolnostiach, ku ktorým došlo po vydaní uvedeného rozsudku, teda na
         neposkytnutí odpovede španielskym ministrom spravodlivosti na list, ktorý mu odvolateľ zaslal 15. apríla 2006 na účely získania
         účtovných dokumentov spojených s výkonom jeho mandátu európskeho poslanca.

      63      Parlament odpovedá, že Súd prvého stupňa v napadnutom uznesení správne vyložil zásadu právnej sily rozhodnutej veci, keďže
         odvolateľ už v priebehu konania, v ktorom bol vydaný rozsudok Gorostiaga, uviedol žalobný dôvod s rovnakou podstatou a opieral
         sa pritom o rovnaké argumenty.

      64      Pokiaľ ide konkrétne o neposkytnutie odpovede na uvedený list z 15. apríla 2006, Parlament uvádza, že tento argument bol uvedený
         pred Súdom prvého stupňa nie v rámci žalobného dôvodu založeného na prípade vyššej moci, ale na podporu iného žalobného dôvodu,
         ktorý bol zamietnutý napadnutým uznesením a ktorého posúdenie odvolateľ v tomto odvolaní nespochybňuje. V každom prípade ide
         o skutočnosti, ku ktorým došlo po vydaní sporného rozhodnutia a ktoré sú teda irelevantné na účely jeho zrušenia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      65      Treba uviesť na jednej strane, že skutočnosti uvedené odvolateľom v konaní na prvom stupni na podporu jeho žalobného dôvodu
         založeného na prípade vyššej moci na účely odôvodnenia, prečo nemohol predložiť niektoré účtovné dokumenty, sú totožné so
         skutočnosťami, na ktorých bol založený jeden z dôvodov, ktorý bol uvedený v žalobe podanej proti rozhodnutiu z 24. februára
         2004 a ktorý Súd prvého stupňa zamietol v rozsudku Gorostiaga.

      66      Z dôvodov uvedených v bodoch 57 až 59 tohto rozsudku teda mohol Súd prvého stupňa v bodoch 53 a 54 napadnutého uznesenia oprávnene
         rozhodnúť, že žalobný dôvod smerujúci k zrušeniu a vychádzajúci z prípadu vyššej moci bol zjavne neprípustný.

      67      Pokiaľ ide na druhej strane o argument založený na neposkytnutí odpovede španielskym ministrom spravodlivosti na list odvolateľa
         z 15. apríla 2006, stačí konštatovať, že aj keby taká skutočnosť mohla predstavovať prípad vyššej moci v zmysle judikatúry
         Súdneho dvora, ide, ako uviedla generálna advokátka v bode 87 svojich návrhov, o skutočnosť, ku ktorej došlo až po prijatí
         sporného rozhodnutia, a ktorá v žiadnom prípade nemôže mať vplyv na jeho obsah.

      68      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba piaty odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.

       O šiestom odvolacom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      69      Svojím šiestym odvolacím dôvodom odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa neoprávnene odmietol preskúmať otázku, či Parlament
         tým, že odvolateľovi neoznámil rozhodnutie predsedníctva z 1. februára 2006, porušil zásadu riadnej správy vecí verejných,
         ktorá je uvedená v článku 41 Charty základných práv Európskej únie a v kódexe správneho úradného postupu. V tomto ohľade pripomína,
         že bez ohľadu na existenciu takých dokumentov je právo na riadnu správu vecí verejných súčasťou všeobecných právnych zásad,
         ktoré sú inštitúcie povinné dodržiavať.

      70      Parlament v tomto ohľade odpovedá, že Súd prvého stupňa sa obmedzil na konštatovanie, že kódex správneho úradného postupu
         má prípravnú a nie zákonnú povahu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      71      Treba hneď konštatovať, že šiesty odvolací dôvod vychádza z nesprávneho pochopenia napadnutého uznesenia.

      72      V konaní na prvom stupni totiž žalobný dôvod uvedený odvolateľom vychádzal výhradne z porušenie článku 20 kódexu správneho
         úradného postupu, podľa ktorého orgán jednak dbá na to, aby rozhodnutia dotýkajúce sa práv či záujmov jednotlivcov boli písomne
         oznámené dotknutým osobám po prijatí dotknutého rozhodnutia, a jednak sa zdrží toho, aby dané rozhodnutie oznámil ďalším zdrojom,
         dokým neboli informované posledné uvedené osoby.

      73      Pritom v rozpore s tvrdením odvolateľa Súd prvého stupňa neopomenul preskúmať, či neoznámenie rozhodnutia predsedníctva z 1. februára
         2006 viedlo k porušeniu práv dotknutej osoby. V bode 72 napadnutého uznesenia Súd prvého stupňa pred rozhodnutím o povahe
         kódexu správneho úradného postupu uviedol, že uvedené rozhodnutie nebolo konečným rozhodnutím nepriaznivo zasahujúcim do právneho
         postavenia odvolateľa, že jeho neoznámenie teda nemohlo poškodiť práva posledného uvedeného, pričom toto posúdenie okrem toho
         nie je v rámci tohto konania o odvolaní spochybňované.

      74      Z toho vyplýva, že šiesty odvolací dôvod treba takisto zamietnuť.

      75      Keďže nemožno prijať žiadny zo šiestich dôvodov uvedených odvolateľom na podporu jeho odvolania, odvolanie treba zamietnuť.

       O trovách
      76      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže Parlament navrhol zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené
         ho zaviazať na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Pán Gorostiaga Atxalandabaso je povinný nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata rozšírená komora) z 23. októbra 2003. # Changzhou Hailong Electronics & Light Fixtures Co. Ltd a Zhejiang Yankon Group Co. Ltd proti Rade Európskej únie. # Dumping. # Vec T-255/01.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia rozšírená komora) zo 14. mája 1998. # Europa Carton AG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Pokuta. # Vec T-304/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 16. júna 2016.#Kreissparkasse Wiedenbrück proti Finanzamt Wiedenbrück.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Finanzgericht Münster.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z pridanej hodnoty – Smernica 2006/112/ES – Odpočítanie dane zaplatenej na vstupe – Článok 173 ods. 1 – Tovary a služby používané tak pri zdaniteľných plneniach, ako aj pri plneniach oslobodených od dane (tovary a služby na účely zmiešaného používania) – Určenie výšky odpočítanej dane z pridanej hodnoty – Pomerné odpočítanie dane – Článok 174 – Odpočítateľná časť vypočítaná na základe kľúča rozdelenia, ktorým je obrat – Článok 173 ods. 2 – Režim výnimiek – Článok 175 – Pravidlo zaokrúhľovania odpočítateľnej časti – Články 184 a 185 – Úprava odpočítanej dane.#Vec C-186/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
      zo 16. júna 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Dane — Daň z pridanej hodnoty — Smernica 2006/112/ES — Odpočítanie dane zaplatenej na vstupe — Článok 173 ods. 1 — Tovary a služby používané tak pri zdaniteľných plneniach, ako aj pri plneniach oslobodených od dane (tovary a služby na účely zmiešaného používania) — Určenie výšky odpočítanej dane z pridanej hodnoty — Pomerné odpočítanie dane — Článok 174 — Odpočítateľná časť vypočítaná na základe kľúča rozdelenia, ktorým je obrat — Článok 173 ods. 2 — Režim výnimiek — Článok 175 — Pravidlo zaokrúhľovania odpočítateľnej časti — Články 184 a 185 — Úprava odpočítanej dane“
      Vo veci C‑186/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Finanzgericht Münster (Finančný súd Münster, Nemecko) zo 17. marca 2015 a doručený Súdnemu dvoru 24. apríla 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Kreissparkasse Wiedenbrück

      proti

         Finanzamt Wiedenbrück,

      SÚDNY DVOR (ôsma komora),
      v zložení: predseda ôsmej komory D. Šváby, sudcovia J. Malenovský (spravodajca) a M. Vilaras,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Kreissparkasse Wiedenbrück, v zastúpení: O. Peters, Steuerberater,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a K. Petersen, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wasmeier a M. Owsiany‑Hornung, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 173 ods. 2, článku 175 ods. 1 a článku 184 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, 2006, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi inštitúciou Kreissparkasse Wiedenbrück (ďalej len „Kreissparkasse“) a Finanzamt Wiedenbrück (Daňový úrad Wiedenbrück, Nemecko) vo veci výpočtu práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty („DPH“) splatnej alebo zaplatenej pri obstarávaní tovarov alebo služieb používaných súčasne na účely plnení, pri ktorých vzniká právo na odpočítanie dane a pri ktorých právo na odpočítanie nevzniká (ďalej len „tovary a služby na účely zmiešaného používania“).

         Právny rámec

         Právo Únie

      Šiesta smernica

               3

               Článok 17 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, 1977, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“), ktorý sa nazýva „Vznik a rozsah práva na odpočet“, vo svojom odseku 5 stanovuje:
               „V prípade tovarov a služieb pre potreby zdaniteľnej osoby obe plnenia zahrnuté v odsekoch 2 a 3, kde ide o odpočítateľnú daň z pridanej hodnoty a pri plneniach, kde daň z pridanej hodnoty nie je odpočítateľná, je povolené odrátať iba tú časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa týka prvých plnení.
               Táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za všetky plnenia realizované zdaniteľnou osobou.
               Členské štáty však majú právo:

                        a)

                        splnomocniť zdaniteľnú osobu, aby určila [oprávniť zdaniteľnú osobu, aby určila – neoficiálny preklad] pomernú časť za každú oblasť svojej podnikateľskej činnosti s tým [pod podmienkou – neoficiálny preklad], že za každý sektor [pre každú oblasť – neoficiálny preklad] bude vedený samostatný účet;

                        b)

                        nútiť zdaniteľnú osobu, aby určila [vyžadovať od zdaniteľnej osoby, aby stanovila – neoficiálny preklad] časť za každý sektor [pre každú oblasť – neoficiálny preklad] svojej podnikateľskej činnosti a viedla samostatné účty za každý sektor;

                        c)

                        splnomocniť alebo nútiť zdaniteľnú osobu [oprávniť zdaniteľnú osobu alebo od nej vyžadovať – neoficiálny preklad], aby robila odpočet dane z pridanej hodnoty na základe použitia všetkého alebo časti tovarov a služieb;

                        d)

                        splnomocniť alebo nútiť zdaniteľnú osobu [oprávniť zdaniteľnú osobu alebo od nej vyžadovať – neoficiálny preklad], aby robila odpočet podľa pravidla uvedeného v prvom pododseku v súvislosti s tovarmi a službami použitými pri tu definovaných plneniach;

                  …“

               4

               Článok 19 šiestej smernice, nazvaný „Výpočet odpočítateľnej čiastky“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Čiastka odpočítateľná podľa prvého pododseku článku 17 (5) sa vypočíta podľa vzorca, kde:

                        —

                        ako čitateľ sa uvádza celková suma obratu bez dane z pridanej hodnoty za rok za plnenia, pri ktorých možno daň z pridanej hodnoty znížiť podľa článku 17 (2) a (3),

                        —

                        ako menovateľ sa uvádza celková suma obratu, bez dane z pridanej hodnoty, za rok za plnenia zahrnuté do čitateľa a za plnenia, kde sa daň z pridanej hodnoty neznižuje. Členské štáty môžu do menovateľa zahrnúť aj sumu podpory (subvencie), ktorá nie je uvedená v článku 11 A (1) a).

                  Táto časť sa určí z ročného základu ako percento so zaokrúhlením na číslicu neprevyšujúcu ďalšiu jednotku.“

               5

               Šiesta smernica bola zrušená smernicou 2006/112, ktorá nadobudla účinnosť 1. januára 2007.

         Smernica 2006/112

               6

               Odôvodnenie 3 smernice 2006/112 stanovuje:
               „Je vhodné prepracovať štruktúru a znenie smernice s cieľom zabezpečiť, aby v súlade so zásadou lepšej právnej úpravy boli ustanovenia uvedené jasne a prehľadne, aj keď to v zásade neprinesie podstatné zmeny platných právnych predpisov. S procesom prepracovania však súvisí malý počet zásadných zmien a doplnení, ktoré by sa preto mali vykonať. Všetky vykonané zmeny a doplnenia sa kompletne uvádzajú v ustanoveniach o transpozícii a nadobudnutí účinnosti.“

               7

               Článok 173 uvedenej smernice znie:
               „1.   Ak zdaniteľná osoba použije tovar alebo služby na účely uskutočnenia transakcií, pri ktorých jej vznikne právo odpočítať DPH…, a transakcií, pri ktorých jej nevznikne právo odpočítať DPH, je odpočítanie povolené len pre tú časť DPH, ktorá je pomerná k sume pripadajúcej na transakcie, pri ktorých právo na odpočítanie dane vzniká.
               Odpočítateľná časť sa určí v súlade s článkami 174 a 175 za všetky transakcie uskutočnené zdaniteľnou osobou.
               2.   Členské štáty môžu prijať tieto opatrenia:

                        a)

                        oprávniť zdaniteľnú osobu, aby určila pomernú časť za každú oblasť svojho podnikania, ak pre každú z týchto oblastí vedie samostatné účtovníctvo,

                        b)

                        vyžadovať od zdaniteľnej osoby, aby určila pomernú časť za každú oblasť svojho podnikania a za každú z nich viedla samostatné účtovníctvo,

                        c)

                        oprávniť zdaniteľnú osobu alebo od nej vyžadovať, aby odpočítala daň na základe použitia všetkého alebo časti tovaru a služieb,

                        d)

                        oprávniť zdaniteľnú osobu alebo od nej vyžadovať, aby podľa pravidla uvedeného v prvom pododseku odseku 1 odpočítala daň z tovaru a služieb použitých pri všetkých transakciách, ktoré sú v tomto pododseku uvedené,

                  …“

               8

               Článok 174 ods. 1 tej istej smernice uvádza:
               „Odpočítateľná časť sa vypočíta ako podiel, v ktorého:

                        a)

                        čitateli je celková ročná výška obratu bez DPH za transakcie, pri ktorých vzniklo právo na odpočítanie dane…

                        b)

                        menovateli je celková ročná výška obratu bez DPH za transakcie uvedené v čitateli, ako aj za transakcie, pri ktorých nevzniká právo na odpočítanie dane.

                  Členské štáty môžu do menovateľa zahrnúť aj sumu dotácií, ktoré nie sú priamo viazané na cenu dodania tovaru alebo poskytovania služieb uvedených v článku 73.“

               9

               Článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 stanovuje:
               „Odpočítateľná časť sa určuje na ročnom základe ako percento a zaokrúhľuje sa nahor na celé číslo.“

               10

               Článok 184 uvedenej smernice znie:
               „Pôvodne uplatnené odpočítanie dane sa upraví, ak je vyššie alebo nižšie ako odpočítanie, na ktorý mala zdaniteľná osoba právo.“

               11

               Článok 185 ods. 1 tej istej smernice uvádza:
               „Úprava odpočítanej dane sa vykoná najmä vtedy, keď sa zmeny vo faktoroch, ktoré boli použité pri určení výšky odpočítanej dane, objavia po podaní daňového priznania k DPH, napríklad v prípadoch zrušenia nákupu alebo získania cenovej zľavy.“

               12

               Článok 186 smernice 2006/112 stanovuje:
               „Členské štáty stanovia pravidlá pre vykonávanie článkov 184 a 185.“

               13

               Články 411 až 414 smernice sa nachádzajú v jej hlave XV kapitole 3 nazvanej „Transpozícia a nadobudnutie účinnosti“.

               14

               Článok 411 tejto smernice znie takto:
               „1.   Smernica 67/227/EHS a [šiesta smernica] sa zrušujú bez toho, aby boli dotknuté záväzky členských štátov týkajúce sa lehôt uvedených v prílohe XI časti B pre transpozíciu do vnútroštátneho práva a uplatňovanie týchto smerníc.
               2.   Odkazy na zrušené smernice sa považujú za odkazy na túto smernicu a znejú v súlade s tabuľkou zhody uvedenou v prílohe XII.“

               15

               Článok 412 smernice 2006/112 stanovuje:
               „1.   Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkom 2 ods. 3, článkom 44, článkom 59 ods. 1 a článkom 399 a prílohou III bod 18 najneskôr do 1. januára 2008. Bezodkladne oznámia Komisii znenie týchto ustanovení a tabuľku zhody medzi týmito ustanoveniami a touto smernicou.
               Členské štáty uvedú priamo v prijatých ustanoveniach alebo pri ich úradnom uverejnení odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravia členské štáty.
               2.   Členské štáty oznámia Komisii znenie hlavných ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré prijmú v oblasti pôsobnosti tejto smernice.“

               16

               Článok 413 uvedenej smernice stanovuje:
               „Táto smernica nadobúda účinnosť 1. januára 2007.“

               17

               Článok 414 tej istej smernice znie:
               „Táto smernica je určená členským štátom.“

         Nemecké právo

               18

               § 15 ods. 4 Umsatzsteuergesetz (zákon o dani z obratu, ďalej len „UStG“), nazvaný „Právo na odpočítanie dane“, stanovuje:
               „Ak podnikateľ používa tovar alebo iné plnenia, ktoré boli dodané, dovezené alebo nadobudnuté v Spoločenstve iba sčasti na účely uskutočnenia plnení, ktoré ho neoprávňujú na odpočítanie, časť dane zaplatenej na vstupe, ktorú možno hospodársky priradiť k týmto plneniam, nemožno odpočítať. Podnikateľ môže uskutočniť primeraný odhad súm, ktoré nemožno odpočítať. Stanovenie neodpočítateľnej časti dane podľa percenta z obratu, ktorý neoprávňuje na odpočítanie v porovnaní s obratom, ktorý na odpočítanie oprávňuje, je prípustné len vtedy, keď nie je možné žiadne iné hospodárske priradenie.“

               19

               § 15a ods. 1 UStG je formulovaný takto:
               „Pokiaľ dôjde k zmenám faktorov zohľadnených pri určovaní pôvodne odpočítaných súm v lehote piatich rokov od prvého použitia investičného majetku, ktorý sa na účely uskutočnenia plnení použil iba raz, treba vykonať kompenzáciu za každý kalendárny rok zodpovedajúcu týmto zmenám prostredníctvom úpravy odpočítania dane, ktorou boli zaťažené nadobúdacie alebo realizačné náklady. …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky.

               20

               Kreissparkasse je úverovou inštitúciou.

               21

               Kreissparkasse určila odpočítateľnú časť uplatniteľnú na DPH, ktorá zaťažila nadobudnutie tovarov a služieb touto inštitúciou na účely zmiešaného používania, pre rok 2009 na 13,55 % a pre rok 2010 na 13,18 %, pričom obe hodnoty zaokrúhlila nahor na 14 %. Pri výpočte výšky úprav, ktoré sa týkali uvedených rokov a ktoré mala vykonať podľa § 15a UStG v dôsledku vzdania sa režimu oslobodenia od dane vo vzťahu k obchodným transakciám s jej zákazníkmi, Kreissparkasse tiež uplatnila odpočítateľnú časť, ktorú zaokrúhlila na 14 %.

               22

               Po daňovej kontrole v roku 2011, ktorá sa týkala uvedených rokov, bola od inštitúcie Kreissparkasse v zmysle dvoch rozhodnutí Daňového úradu Wiedenbrück z 3. januára 2012 dodatočne vymáhaná daň z dôvodu, že odpočítateľnú časť DPH neoprávnene zaokrúhlila nahor.

               23

               Kreissparkasse podala proti týmto rozhodnutiam sťažnosť, v ktorej poukázala na ustanovenia článku 175 ods. 1 smernice 2006/112, z ktorých podľa nej vyplýva, že odpočítateľná časť sa zaokrúhľuje nahor na celé číslo.

               24

               Rozhodnutím z 13. júna 2012 Daňový úrad Weidenbrück túto sťažnosť zamietol v podstate z dôvodu, že článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 sa uplatňuje len v prípade, že dotknutý členský štát nevyužil možnosť, ktorú mu ponúka článok 173 ods. 2 tejto smernice, odchýliť sa od metódy výpočtu stanovenej v článku 173 ods. 1 druhom pododseku uvedenej smernice. Podľa daňového úradu Spolková republika Nemecko využila túto možnosť, pretože podľa § 15 ods. 4 tretej vety UStG má byť odpočítateľná časť stanovená v rámci možností podľa metódy nazvanej „hospodárske priradenie“.

               25

               Žalobou podanou 16. júla 2012 na Finanzgericht Münster (Finančný súd Münster, Nemecko) Kreissparkasse napadla rozhodnutie Daňového úradu Wiedenbrück z 13. júna 2012. Vnútroštátny súd poukazuje na to, že v bode 21 rozsudku z 18. decembra 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), Súdny dvor konštatoval, že pravidlo zaokrúhľovania upravené v článku 19 ods. 1 druhom pododseku šiestej smernice sa neuplatní na prípady, v ktorých sa na tovary a služby vzťahuje osobitný režim upravený v článku 17 ods. 5 treťom pododseku tejto smernice. Vnútroštátny súd však má pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či toto riešenie platí aj v súvislosti s článkom 175 ods. 1 smernice 2006/112.

               26

               Za týchto okolností Finanzgericht Münster (Finančný súd Münster) rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Sú členské štáty povinné uplatňovať pravidlo zaokrúhľovania upravené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112/ES, ak je odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z osobitných postupov upravených v článku 173 ods. 2 písm. a), b), c) alebo d) tejto smernice?

                        2.

                        Sú členské štáty povinné uplatňovať pravidlo zaokrúhľovania upravené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112 v prípade úpravy odpočítania dane podľa článku 184 a nasl. tejto smernice, ak je odpočítateľná časť vypočítaná v zmysle článku 175 ods. 1 tejto smernice podľa jedného z osobitných postupov upravených v článku 173 ods. 2 písm. a), b), c) alebo d) [uvedenej] smernice, resp. podľa článku 17 ods. 5 tretieho pododseku písm. a), b), c) alebo d) šiestej smernice?

                        3.

                        Sú členské štáty povinné vykonať úpravu odpočítania dane podľa článku 184 a nasl. smernice 2006/112 prostredníctvom uplatnenia pravidla zaokrúhľovania (druhá otázka) takým spôsobom, že výška odpočítania, ktorá sa má upraviť, sa zaokrúhli v prospech zdaniteľnej osoby na celé číslo percentuálnej sadzby nahor alebo nadol?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               27

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že členské štáty nie sú povinné uplatňovať pravidlo zaokrúhľovania upravené v tomto ustanovení, ak je odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z výnimočných postupov upravených v článku 173 ods. 2 tejto smernice.

               28

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 175 ods. 1 tejto smernice stanovuje len, že „odpočítateľná časť sa určuje na ročnom základe ako percento a zaokrúhľuje sa nahor na celé číslo“.

               29

               Preto treba konštatovať, že takéto znenie neumožňuje na prvú otázku odpovedať, keďže neobsahuje nijakú informáciu, pokiaľ ide o prípadné uplatnenie pravidla zaokrúhľovania stanoveného v tomto ustanovení, pri využití jedného z výnimočných postupov určených v článku 173 ods. 2 rovnakej smernice.

               30

               Za týchto okolností je potrebné článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 vykladať pri zohľadnení kontextu, v ktorom sa toto ustanovenie nachádza, a tiež cieľov, ktoré uvedená smernica sleduje (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. apríla 2016, Marchon Germany,C‑315/14, EU:C:2016:211, bod 29).

               31

               Pokiaľ ide o kontext, do ktorého spadá toto ustanovenie, je potrebné uviesť, že článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 je súčasťou podskupiny ustanovení v kapitole 2, nazvanej „Pomerné odpočítanie dane“, a nachádzajúcej sa v hlave X tejto smernice. Ustanovenia tejto kapitoly majú za cieľ definovať režim práva na odpočítanie DPH, ktorá zaťažuje nadobudnutie tovaru alebo služieb na účely zmiešaného používania.

               32

               Uvedená podskupina je vytvorená okolo článku 173 ods. 1 uvedenej smernice, ktorého prvý pododsek zakotvuje zásadu čiastočného odpočítania DPH, ktorá zaťažuje tento typ tovarov a služieb. Druhý pododsek tohto ustanovenia spresňuje, že odpočítateľná časť sa určí v súvislosti so všetkými transakciami uskutočnenými zdaniteľnou osobou podľa článkov 174 a 175 rovnakej smernice.

               33

               Túto podskupinu ustanovení možno z hľadiska uvedenej štruktúry vykladať tak, že pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112 sa môže uplatniť na všetky situácie týkajúce sa tovarov alebo služieb na účely zmiešaného používania.

               34

               Článok 173 ods. 2 uvedenej smernice však stanovuje metódy určenia práva na odpočítanie dane, ktoré tvoria výnimku z ustanovení odseku 1 tohto článku. S ohľadom na cieľ, ktorý sleduje uvedený článok 173 ods. 2, je preto potrebné preskúmať, či konštatovanie v predchádzajúcom bode môže byť ovplyvnené existenciou týchto výnimiek.

               35

               V tejto súvislosti je nepochybné, že možnosť, ktorá tak vyplýva z článku 173 ods. 2 smernice 2006/112, uplatniť výnimku z metódy výpočtu práva na odpočítanie dane stanovenej v článku 173 ods. 1 tejto smernice má za cieľ umožniť členským štátom zohľadniť najmä špecifické vlastnosti činností zdaniteľnej osoby, aby mohli pri stanovení rozsahu práva na odpočítanie dane dôjsť k presnejším výsledkom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. júla 2014, Banco Mais,C‑183/13, EU:C:2014:2056, bod 29 a citovanú judikatúru).

               36

               Uplatnenie pravidla, podľa ktorého sa percento získaného odpočítania musí zaokrúhliť nahor na celé číslo, na účely stanovenia odpočítateľnej časti pri uplatnení jednej z možností, ktoré majú členské štáty k dispozícii podľa článku 173 ods. 2 smernice 2006/112, by bolo v rozpore s takýmto cieľom.

               37

               Vzhľadom na to, že členské štáty môžu prijať opatrenia, ktorých cieľom je dospieť k presnejším výsledkom pri určení práva na odpočítanie dane, by totiž nedávalo zmysel, keby členské štáty, ktoré si takéto opatrenia zvolia, boli povinné použiť pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112 a keby preto nemohli ani prijať a uplatniť iné presnejšie a vhodnejšie opatrenie, a ani by nemohli vylúčiť akékoľvek zaokrúhľovanie percenta získaného odpočítania.

               38

               Z týchto úvah vyplýva, že hoci členský štát môže prijať pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112 na účely akéhokoľvek výpočtu práva na odpočítanie DPH, ktorá zaťažuje nadobudnutie tovarov alebo služieb na účely zmiešaného používania, a to aj keď sa využije jeden z výnimočných postupov stanovených v článku 173 ods. 2 tejto smernice, členské štáty majú možnosť toto pravidlo nepoužiť, ak sa právo na odpočítanie dane vypočíta na základe jedného z výnimočných postupov.

               39

               Súdny dvor napokon dospel k podobnému záveru, pokiaľ ide o výklad článku 17 ods. 5 tretieho pododseku a článku 19 ods. 1 šiestej smernice a v bode 25 rozsudku z 18. decembra 2008, Royal Bank of Scotland (C‑488/07, EU:C:2008:750), konštatoval, že členské štáty nie sú povinné uplatniť pravidlo zaokrúhľovania upravené v tomto článku 19 ods. 1, pokiaľ využijú metódy výpočtu stanovené v uvedenom článku 17 ods. 5 treťom pododseku písm. a), b), c) alebo d), ale môžu prijať vlastné pravidlá zaokrúhľovania pri dodržaní zásad, ktorým podlieha spoločný systém DPH.

               40

               Táto judikatúra pritom zostáva relevantná jednak v rozsahu, v akom z odôvodnenia 3 smernice 2006/112 vyplýva, že jej prijatie neprináša podstatné zmeny právnych predpisov týkajúcich sa existujúceho spoločného systému DPH, s výnimkou zásadných zmien a doplnení, ktoré sú vyčerpávajúcim spôsobom uvedené v ustanoveniach o transpozícii a nadobudnutí účinnosti tejto smernice, a jednak v rozsahu, v akom tieto ustanovenia nachádzajúce sa v článkoch 411 až 414 tejto smernice nijako neodkazujú na články 173 až 175 rovnakej smernice, ktorých sa týka prejednávaná vec.

               41

               Z toho vyplýva, že články 173 až 175 smernice 2006/112 sa majú vykladať rovnako ako ustanovenia šiestej smernice týkajúce sa režimu odpočítania DPH uplatňovaného na tovary a služby na účely zmiešaného používania, pričom ide najmä o ustanovenia článku 17 ods. 5 tretieho pododseku a článku 19 ods. 1 druhého pododseku tejto smernice.

               42

               Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že na prvú otázku je potrebné odpovedať v tom zmysle, že článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty nie sú povinné uplatňovať pravidlo zaokrúhľovania upravené v tomto ustanovení, ak je odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z výnimočných postupov upravených v článku 173 ods. 2 tejto smernice.

         O druhej otázke

               43

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 184 a nasl. smernice 2006/112 má vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné uplatňovať pravidlo zaokrúhľovania upravené v článku 175 ods. 1 tejto smernice v prípade úpravy, ak je odpočítateľná časť vypočítaná v zmysle postupov stanovených v článku 173 ods. 2 tejto smernice alebo v článku 17 ods. 5 treťom pododseku šiestej smernice.

               44

               Po prvé je potrebné pripomenúť, že ako bolo konštatované v bode 41 tohto rozsudku, výnimočné postupy stanovené v článku 173 ods. 2 smernice 2006/112 sú podobné ako postupy stanovené v článku 17 ods. 5 treťom pododseku šiestej smernice.

               45

               Z toho vyplýva, že aby bolo možné odpovedať na druhú otázku, nie je potrebné rozlišovať podľa toho, či sa odpočítateľná časť vypočíta na základe postupov stanovených v článku 173 ods. 2 smernice 2006/112 alebo na základe jedného z postupov stanovených v článku 17 ods. 5 treťom pododseku šiestej smernice.

               46

               Po druhé článok 184 smernice 2006/112 stanovuje, že pôvodne uplatnené odpočítanie dane sa upraví, ak je vyššie alebo nižšie ako odpočítanie, na ktoré mala zdaniteľná osoba právo. Podľa článku 185 ods. 1 tejto smernice úprava sa vykoná najmä vtedy, keď sa zmenia faktory, ktoré boli pôvodne zohľadnené pri určení výšky odpočítanej dane.

               47

               Zo spoločného výkladu uvedených ustanovení po prvé vyplýva, že ak je z dôvodu zmeny jedného z faktorov, ktoré boli pôvodne zohľadnené pri určení výšky odpočítanej dane, nevyhnutná úprava, výpočet výšky tejto úpravy musí viesť k tomu, že výška napokon uplatnenej odpočítanej dane zodpovedá výške, ktorú by si mohla uplatniť zdaniteľná osoba v prípade, že by takáto zmena bola pôvodne zohľadnená. Po druhé výpočet tejto sumy predpokladá zohľadnenie rovnakých faktorov, ako sú tie, ktoré boli pôvodne zohľadnené, s výnimkou faktorov, ktoré sa zmenili.

               48

               Pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112 predstavuje faktor, ktorý bol zohľadnený na účely určenia pôvodnej výšky odpočítanej dane (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. júna 2016, Wolfgang und Wilfried Rey Grundstücksgemeinschaft,C‑332/14, EU:C:2016:417, bod 46).

               49

               Za predpokladu, že odpočítateľná časť sa určí na základe jedného z výnimočných postupov stanovených v článku 173 ods. 2 tejto smernice, je však potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 38 tohto rozsudku, členské štáty nie sú povinné použiť toto pravidlo zaokrúhľovania na určenie pôvodnej výšky odpočítanej dane.

               50

               Z toho vyplýva, že iba ak členské štáty uplatnili uvedené pravidlo na účely stanovenia pôvodnej výšky odpočítanej dane, sú povinné v prípade úpravy uplatniť pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112, a to bez toho, aby to malo vplyv na situáciu, v ktorej je faktorom, ktorého zmena spôsobuje nevyhnutnosť tejto úpravy, nové uplatnenie metódy výpočtu stanovenej v článku 173 ods. 1 druhom pododseku tejto smernice alebo uvedeného pravidla zaokrúhľovania.

               51

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné na druhú otázku odpovedať v tom zmysle, že článok 184 a nasl. smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné uplatňovať v prípade úpravy pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 tejto smernice, ak bola podľa ich vnútroštátnej právnej úpravy odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z postupov uvedených v článku 173 ods. 2 tejto smernice alebo podľa článku 17 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice, len v prípade, že toto pravidlo bolo uplatnené na účely určenia pôvodnej výšky odpočítanej dane.

         O tretej otázke

               52

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 175 ods. 1 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné vykonať úpravu odpočítanej dane podľa článkov 184 až 192 tejto smernice prostredníctvom uplatnenia pravidla zaokrúhľovania stanoveného v tomto článku 175, a to takým spôsobom, že odpočítateľná časť, ktorá sa má upraviť, sa zaokrúhli v prospech zdaniteľnej osoby na celé číslo percentuálnej sadzby nahor alebo nadol.

               53

               Na jednej strane pritom zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že vo veci samej bola odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z výnimočných postupov stanovených v článku 173 ods. 2 smernice 2006/112 a že nemecké právo nestanovuje, že musí byť na účely tohto výpočtu zaokrúhlená.

               54

               Na druhej strane z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že zmena faktorov, ktorá sa zohľadňujú pri určení sumy odpočítanej dane a ktorá odôvodňuje úpravu vo veci samej, vyplýva zo skutočnosti, že Kreissparkasse sa vzdala režimu daňového oslobodenia obchodných transakcií so svojimi zákazníkmi, a nie z rozhodnutia dotknutého členského štátu uplatniť do budúcnosti metódu výpočtu stanovenú v článku 173 ods. 1 druhom pododseku tejto smernice alebo pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112.

               55

               Vzhľadom na konštatovania uvedené v bode 47 tohto rozsudku preto vo veci, akou je vec sama, nie je potrebné v prípade úpravy uplatniť pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 smernice 2006/112.

               56

               Za týchto podmienok na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.

         O trovách

               57

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 175 ods. 1 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty nie sú povinné uplatňovať pravidlo zaokrúhľovania upravené v tomto ustanovení, ak je odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z výnimočných postupov upravených v článku 173 ods. 2 tejto smernice.

                           2.

                           Článok 184 a nasl. smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné uplatňovať v prípade úpravy pravidlo zaokrúhľovania stanovené v článku 175 ods. 1 tejto smernice, ak bola podľa ich vnútroštátnej právnej úpravy odpočítateľná časť vypočítaná podľa jedného z postupov uvedených v článku 173 ods. 2 tejto smernice alebo v článku 17 ods. 5 treťom pododseku šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, len v prípade, že toto pravidlo bolo uplatnené na účely určenia pôvodnej výšky odpočítania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 29. septembra 2009.#Armin Hau proti Európskemu parlamentu.#Vec F-125/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 29. septembra 2009
      Vec F‑125/07
      Armin Hau
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Verejná služba – Úradníci – Povýšenie – Povyšovanie v roku 2006 – Nezapísanie do zoznamu povýšených úradníkov – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Referenčná hranica – Neprihliadnutie na postavenie ‚zostávajúceho‘ úradníka“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou A. Hau navrhuje zrušenie rozhodnutia Parlamentu uverejnené 21. novembra
         2006 o nezaradení jeho mena do zoznamu úradníkov povýšených do platovej triedy B*7 v rámci povyšovania v roku 2006

      Rozhodnutie: Rozhodnutie Parlamentu uverejnené 21. novembra 2006 o nezaradení žalobcu do zoznamu úradníkov povýšených do platovej triedy
         B*7 v rámci povyšovania v roku 2006 sa zrušuje. Parlament je povinný nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Rozhodnutie spôsobujúce ujmu – Povinnosť odôvodnenia – Možnosť odôvodniť rozhodnutie o nepovýšení v štádiu pred
            podaním žaloby – Dôsledky
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 25 druhý odsek a článok 90 ods. 2)
      2.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Zohľadnenie návrhu na povýšenie v predchádzajúcom období
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      1.      Administratíva má možnosť odôvodniť rozhodnutie o nepovýšení v štádiu pred podaním žaloby. Keď však administratíva využije
         túto možnosť, treba konštatovať, že zbaví dotknutých úradníkov možnosti podať sťažnosť so znalosťou odôvodnenia napadnutého
         rozhodnutia, a teda možnosti podľa toho rozvinúť ich argumenty. Preto v situácii, kedy sa úradník dozvedel o odôvodnení rozhodnutia
         až v štádiu zamietnutia sťažnosti, administratíva sa nemôže voči nemu domáhať dodržania zásady zhody medzi sťažnosťou a žalobou,
         pokiaľ ide o dôvody alebo výhrady, ktoré súvisia s týmto odôvodnením.

      (pozri bod 24)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 12. februára 1992, Volger/Parlament, T‑52/90, Zb. s. II‑121, bod 36
      2.      Na účely hodnotenia zásluh, na ktoré sa prihliada v rámci rozhodnutia o povýšení stanoveného v článku 45 služobného poriadku,
         má administratíva širokú mieru voľnej úvahy. Preskúmanie súdu Spoločenstva sa tak musí obmedziť na otázku, či s ohľadom na
         spôsoby a dôvody, ktoré mohli viesť administratívu k jej posúdeniu, postupovala v prijateľných medziach a nepoužívala svoju
         právomoc zjavne nesprávnym spôsobom.

      Existencia širokej miery voľnej úvahy však nemôže administratívu oslobodiť od povinnosti starostlivo a nestranne preskúmať
         všetky relevantné skutočnosti dotknutého prípadu. Skutočnosť, že úradník bol navrhnutý na povýšenie počas povyšovania, ktoré
         predchádzalo spornému povyšovaniu, predstavuje z hľadiska zásluh relevantnú skutočnosť, za podmienky, že úradník od obdobia,
         v priebehu ktorého bol navrhnutý na povýšenie, nebol pozbavený zásluh.

      Okrem toho, systematické nezohľadňovanie postavenia „úradníka, ktorý zostal nepovýšený v predchádzajúcom období“ môže vytvoriť
         diskrimináciu medzi úradníkmi, ktorí sú navrhnutí na povýšenie, pokiaľ by viedlo k rovnakému zaobchádzaniu s objektívne rozdielnymi
         situáciami. Vzhľadom na to, že skutočnosť, že úradník už dosiahol hranicu povýšenia v predchádzajúcom povyšovaní, je úzko
         spätá so zásluhami, ktoré preukázal v predchádzajúcom období, sa totiž tento úradník nachádza z hľadiska tohto aspektu jeho
         zásluh v rozdielnej situácii ako osoby, ktoré túto hranicu povýšenia v predchádzajúcom období nedosiahli.

      (pozri body 26 – 28)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 23. októbra 1986, Vaysse/Komisia, 26/85, Zb. s. 3131, bod 26; 21. novembra 1991, Technische Universität München,
         C‑269/90, Zb. s. I‑5469, bod 14

      Súd prvého stupňa: 11. decembra 1991, Frederiksen/Parlament, T‑169/89, Zb. s. II‑1403, bod 69; 4. mája 2005, Sena/AESA, T‑30/04,
         Zb. VS s. I‑A‑113, II‑519, bod 80; 15. septembra 2005, Casini/Komisia, T‑132/03, Zb. VS s. I‑A‑253, II‑1169, bod 69

      Súd pre verejnú službu: 10. októbra 2007, Berrisford/Komisia, F‑107/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, bod 76