title: Rozsudok Súdneho dvora zo 4. júna 2002.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom.#Vec C-503/99.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      zo 4. júna 2002 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES) a článok 73 B Zmluvy ES (teraz článok 56 ES) – Práva spojené so špeciálnym druhom akcie Belgického kráľovstva v Société nationale de transport par canalisations SA a v Société
         de distribution du gaz SA“

      Vo veci C‑503/99,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: A. Snoecx, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci F. de Montpellier, M. Picat a A. Theissen, advokáti,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: R. Magrill, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Crow, barrister, a D. Wyatt, QC, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je návrh na určenie, že zachovaním účinnosti
      –        ustanovení kráľovského nariadenia z 10. júna 1994 vytvárajúceho v prospech štátu špeciálny druh akcie akciovej spoločnosti
         Société nationale de transport par canalisations (Národná spoločnosť rozvodovej energetickej sústavy) (Moniteur belge z 28. júna 1994, s. 17333), teda ustanovení, podľa ktorých sa s touto akciou spájajú tieto osobitné práva:

      a)      akýkoľvek prevod alebo zaťaženie rozvodovej energetickej sústavy spoločnosti zriadením záložného práva alebo akákoľvek zmena
         určenia tejto sústavy spoločnosti, ktorá tvorí veľké infraštruktúry vnútornej dopravy energetických produktov alebo ktorá
         môže slúžiť tomuto účelu, musia byť vopred oznámené ministrovi pre dohľad, ktorý má právo zamietnuť takéto operácie, ak sa
         domnieva, že zasahujú do národných záujmov v oblasti energetiky;

      b)      minister môže vymenovať dvoch zástupcov federálnej vlády ako členov predstavenstva. Títo zástupcovia môžu podať ministrovi
         návrh na zrušenie akéhokoľvek rozhodnutia predstavenstva, ak sa domnievajú, že je v rozpore s hlavnými líniami energetickej
         politiky krajiny vrátane vládnych cieľov súvisiacich so zásobovaním krajiny energiou;

      –        ustanovení kráľovského nariadenia zo 16. júna 1994 vytvárajúceho v prospech štátu špeciálny druh akcie akciovej spoločnosti
         Distrigaz (Moniteur belge z 28. júna 1994, s. 17347), podľa ktorých sa s touto akciou spájajú tieto osobitné práva:

      a)      akýkoľvek prevod alebo zaťaženie strategických aktív spoločnosti zriadením záložného práva alebo akákoľvek zmena určenia strategických
         aktív spoločnosti musia byť vopred oznámené ministrovi pre dohľad, ktorý má právo zamietnuť takéto operácie, ak sa domnieva,
         že zasahujú do národných záujmov v oblasti energetiky;

      b)      minister môže vymenovať dvoch zástupcov federálnej vlády ako členov predstavenstva. Títo zástupcovia môžu podať ministrovi
         návrh na zrušenie akéhokoľvek rozhodnutia predstavenstva alebo riadiaceho výboru, ak sa domnievajú, že je v rozpore energetickou
         politikou krajiny,

      a tým, že nestanovilo presné, objektívne a ustálené kritériá, ktoré by upravovali schvaľovanie alebo zamietanie spomenutých
         operácií, si Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z ustanovení článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz
         článok 43 ES) a článku 73 B Zmluvy ES (teraz článok 56 ES),

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr P. Jann (spravodajca), N. Colneric a S. von Bahr, sudcovia
         C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, V. Skouris a J. N. Cunha Rodrigues,

      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí prednesov účastníkov konania na pojednávaní 2. mája 2001, na ktorom Komisiu zastupovali M. Patakia a F. de Sousa
         Fialho, splnomocnený zástupca, Belgické kráľovstvo F. de Montpellier a O. Davidson, advokát, a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie
         a Severného Írska R. Magrill, za právnej pomoci D. Wyatt,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 3. júla 2001,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 22. decembra 1999 podala Komisia Európskych spoločenstiev v súlade s článkom 226
         ES žalobu, v ktorej sa domáhala určenia, že zachovaním účinnosti

      –        ustanovení kráľovského nariadenia z 10. júna 1994 vytvárajúceho v prospech štátu špeciálny druh akcie akciovej spoločnosti
         Société nationale de transport par canalisations (Moniteur belge z 28. júna 1994, s. 17333, ďalej len „kráľovské nariadenie z 10. júna 1994“), teda ustanovení, podľa ktorých sa s touto akciou
         spájajú tieto osobitné práva:

      a)      akýkoľvek prevod alebo zaťaženie rozvodovej energetickej sústavy spoločnosti zriadením záložného práva alebo akákoľvek zmena
         určenia tejto sústavy spoločnosti, ktorá tvorí veľké infraštruktúry vnútornej dopravy energetických produktov alebo ktorá
         môže slúžiť tomuto účelu, musia byť vopred oznámené ministrovi pre dohľad, ktorý má právo zamietnuť takéto operácie, ak sa
         domnieva, že zasahujú do národných záujmov v oblasti energetiky;

      b)      minister môže vymenovať dvoch zástupcov federálnej vlády ako členov predstavenstva. Títo zástupcovia môžu podať ministrovi
         návrh na zrušenie akéhokoľvek rozhodnutia predstavenstva, ak sa domnievajú, že je v rozpore s hlavnými líniami energetickej
         politiky krajiny vrátane vládnych cieľov súvisiacich so zásobovaním krajiny energiou;

      –        ustanovení kráľovského nariadenia zo 16. júna 1994 vytvárajúceho v prospech štátu špeciálny druh akcie akciovej spoločnosti
         Distrigaz (Moniteur belge z 28. júna 1994, s. 17347, ďalej len „kráľovské nariadenie zo 16. júna 1994“), podľa ktorých sa s touto akciou spájajú nasledujúce
         osobitné práva:

      a)      akýkoľvek prevod alebo zaťaženie strategických aktív spoločnosti zriadením záložného práva alebo akákoľvek zmena určenia strategických
         aktív spoločnosti musia byť vopred oznámené ministrovi pre dohľad, ktorý má právo zamietnuť takéto operácie, ak sa domnieva,
         že zasahujú do národných záujmov v oblasti energetiky;

      b)      minister môže vymenovať dvoch zástupcov federálnej vlády ako členov predstavenstva. Títo zástupcovia môžu podať ministrovi
         návrh na zrušenie akéhokoľvek rozhodnutia predstavenstva alebo riadiaceho výboru, ak sa domnievajú, že je v rozpore s energetickou
         politikou krajiny,

      a tým, že nestanovilo presné, objektívne a ustálené kritériá, ktoré by upravovali schvaľovanie alebo zamietanie spomenutých
         operácií, si Belgické kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z ustanovení článku 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz
         článok 43 ES) a článku 73 B Zmluvy ES (teraz článok 56 ES).

      2        Na základe návrhov podaných do kancelárie Súdneho dvora 22. a 27. júna 2000 Dánske kráľovstvo a Spojené kráľovstvo Veľkej
         Británie a Severného Írska navrhli, aby vstúpili do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Belgického kráľovstva.
         Uzneseniami predsedu Súdneho dvora z 12. a 13. júla 2000 Súdny dvor rozhodol o prípustnosti ich vedľajšieho účastníctva. Podaním
         z 2. októbra 2000 Dánske kráľovstvo vzalo späť svoj návrh na vstup do konania ako vedľajší účastník.

       Právny rámec sporu
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 73 B ods. 1 Zmluvy stanovuje:

      „V rámci ustanovení tejto kapitoly sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami.“
      4        Podľa článku 73 D ods. 1 písm. b) Zmluvy ES [teraz článok 58 ods. 1 písm. b) ES]:

      „1. Ustanovenia článku 73B majú bez toho, aby boli dotknuté práva členských štátov:
      …
      b)      prijať všetky potrebné opatrenia, najmä v oblasti daňového systému a dohľadu nad finančnými inštitúciami, aby sa zabránilo
         porušovaniu vnútroštátnych predpisov alebo stanoviť postupy na ohlasovanie kapitálových pohybov na štatistické alebo správne
         účely, alebo prijať opatrenia, ktoré možno odôvodniť verejným záujmom či verejnou bezpečnosťou.“

      5        Príloha I smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001,
         s. 10), obsahuje nomenklatúru kapitálových pohybov uvedenú v článku 1 tejto smernice. Vymenováva najmä tieto kapitálové pohyby:

      „I - Priame investície…
      1.      Zakladanie a rozširovanie pobočiek alebo podnikov, ktoré patria výlučne osobe poskytujúcej kapitál, a úplné nadobúdanie existujúcich
         podnikov.

      2.      Spoluúčasť na nových alebo existujúcich podnikoch so zreteľom na nadväzovanie alebo udržiavanie trvalých hospodárskych prepojení.
      …“
      6        Podľa vysvetľujúcich poznámok nachádzajúcich sa na konci prílohy I smernice 88/361 sa za „priame investície“ považujú:

      „Investície všetkých druhov, ktoré boli vykonané fyzickými osobami alebo obchodnými, priemyselnými alebo finančnými podnikmi
         a ktoré slúžia na vytvorenie a udržanie trvalých a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a podnikateľom alebo
         podnikom, ktorému sa kapitál poskytuje na účely vykonávania jeho hospodárskej činnosti. Tento pojem sa preto musí chápať v čo
         najširšom zmysle.

      …
      Pokiaľ ide o podniky uvedené v bode I - 2 nomenklatúry, ktoré majú postavenie akciových spoločností, ide tu o spoluúčasť vo
         forme priamych investícií, kde akcie vo vlastníctve fyzickej osoby, iného podniku alebo akéhokoľvek iného vlastníka umožňujú
         akcionárovi, buď na základe ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov o akciových spoločnostiach, alebo na základe iných
         ustanovení, efektívne sa zúčastňovať na riadení alebo kontrole spoločnosti.

      …“
      7        Nomenklatúra v prílohe I smernice 88/361 zahŕňa takisto tieto kapitálové pohyby:

      „III - Operácie s cennými papiermi, s ktorými sa bežne obchoduje na kapitálovom trhu …
      …
      A - Transakcie s cennými papiermi na kapitálovom trhu
      1.      Nadobúdanie domácich cenných papierov obchodovaných na burze cenných papierov cudzozemcami …
      …
      3.      Nadobúdanie domácich cenných papierov neobchodovaných na burze cenných papierov cudzozemcami…
      …“
      8        Článok 222 Zmluvy ES (teraz článok 295 ES) stanovuje:

      „Táto zmluva sa nedotýka úpravy vlastníckych vzťahov uplatňovanej v členských štátoch.“
       Vnútroštátne právo
      9        Kráľovské nariadenie z 10. júna 1994 stanovuje v článkoch 1, 3 a 4:

      „Článok 1
      V deň, keď sú akcie tvoriace základné imanie akciovej spoločnosti Société national d’investissement (Národná investičná spoločnosť),
         ktorých vlastníkom je v tom čase štát, skutočne prevedené na jednu alebo viacero fyzických alebo právnických osôb pochádzajúcich
         zo súkromného sektora, Société national d’investissement prevedie akciu tvoriacu základné imanie akciovej spoločnosti Société
         nationale de transport par canalisations, ďalej len ,S.N.T.C.‘, do vlastníctva štátu. Popri práve na informácie spätom s kmeňovými
         akciami S.N.T.C. sú existujúce osobitné práva stanovené v článkoch 2 až 5 spojené s uvedenou špeciálnou akciou len počas tej
         doby, keď je vlastníkom tejto akcie štát, ktorý ju môže previesť len so súhlasom zákonodarcu. Tieto práva vykonáva minister,
         v ktorého kompetencii je oblasť energetiky, ďalej označovaný ako ,minister‘.

      …
      Článok 3
      Špeciálna akcia dáva ministrovi právo zamietnuť akýkoľvek prevod alebo zaťaženie rozvodovej energetickej sústavy S.N.T.C.
         zriadením záložného práva alebo akúkoľvek zmenu určenia tejto sústavy S.N.T.C., ktorá tvorí veľké infraštruktúry vnútornej
         dopravy energetických produktov alebo ktorá môže slúžiť na tento účel, a to vtedy, ak sa minister domnieva, že takáto operácia
         zasahuje do národných záujmov v oblasti energetiky. …

      Operácie uvedené v prvom odseku musia byť vopred oznámené ministrovi. Minister môže vydať podrobnejšie pravidlá upravujúce
         formu a obsah tohto oznámenia. Minister môže vykonať svoje právo zamietnuť operáciu v lehote 21 dní nasledujúcich po dni,
         keď mu daná operácia bola oznámená.

      Článok 4
      Špeciálna akcia dáva ministrovi právo vymenovať dvoch zástupcov federálnej vlády ako členov predstavenstva S.N.T.C. Títo zástupcovia
         vlády sa zúčastňujú na zasadnutiach uvedeného orgánu a majú poradný hlas.

      Okrem toho môžu zástupcovia vlády v lehote štyroch pracovných dní podať ministrovi návrh na zrušenie akéhokoľvek rozhodnutia
         predstavenstva S.N.T.C., ak sa domnievajú, že je v rozpore s hlavnými líniami energetickej politiky krajiny vrátane vládnych
         cieľov súvisiacich so zásobovaním krajiny energiou. Táto štvordňová lehota začína plynúť odo dňa konania zasadania, na ktorom
         bolo dotknuté rozhodnutie prijaté, ak naň zástupcova vlády boli riadne pozvaní, v opačnom prípade odo dňa, keď sa zástupcovia
         vlády alebo jeden z nich oboznámili s rozhodnutím. Návrh na zrušenie rozhodnutia má odkladný účinok. Ak minister nezruší dotknuté
         rozhodnutie v lehote ôsmich pracovných dní po podaní tohto návrhu, rozhodnutie sa stáva konečným.“

      10      Kráľovské nariadenie zo 16. júna 1994 upravuje v článkoch 1, 3 a 4 v podstate zhodné právne normy týkajúce sa Société de distribution
         du gaz SA (Spoločnosť pre distribúciu plynu a.s.) (ďalej len „Distrigaz“).

       Konanie pred podaním žaloby
      11      Dvoma listami z 8. júla 1998 Komisia informovala belgickú vládu, že podľa jej názoru by špeciálne akcie vytvorené kráľovskými
         nariadeniami z 10. a 16. júna 1994 mohli porušovať ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu kapitálu a slobody usadiť
         sa.

      12      Belgická vláda odpovedala dvoma listami z 15. septembra 1998 v tom zmysle, že špeciálne práva spojené s týmito akciami neboli
         až dovtedy vykonávané a že dotknuté vnútroštátne orgány vyjadrili svoju pripravenosť zaručiť sa Komisii, že žiadne z týchto
         práv nebude vykonávané v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie na škodu štátnych príslušníkov členských štátov.

      13      Komisia, ktorá považovala uvedené odpovede za neuspokojujúce, zaslala Belgickému kráľovstvu 18. decembra 1998 dve odôvodnené
         stanoviská, ktorými vyzvala tento členský štát na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s uvedenými stanoviskami
         v lehote dvoch mesiacov.

      14      Na odôvodnené stanoviská belgická vláda odpovedala jediným listom zo 4. marca 1999, ktorým oznámila svoj záujem upraviť osobitné
         práva spojené so špeciálnymi akciami v danom prípade. Následne na to aj určité úpravy skutočne vykonala, avšak tieto úpravy
         sa nedotkli článkov 1, 3 a 4 kráľovských nariadení z 10. a 16. júna 1994.

      15      Komisia sa preto rozhodla podať žalobu na Súdny dvor.

       Dôvody a tvrdenia účastníkov konania
      16      Na úvod Komisia uvádza, že pozoruhodný rozsah investícií v rámci Spoločenstva prinútil určité členské štáty prijať opatrenia
         na účel kontroly tejto situácie. Uvedené opatrenia, prijaté vo veľkej miere v rámci privatizácií, môžu za určitých podmienok
         byť nezlučiteľné s právom Spoločenstva. Z tohto dôvodu preto Komisia sformulovala 19. júla 1997 oznámenie týkajúce sa určitých
         právnych aspektov investícií v rámci Spoločenstva (Ú. v. ES C 220, s. 15, ďalej len „oznámenie z roku 1997“).

      17      V tomto oznámení Komisia podala výklad ustanovení Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu a slobode usadiť sa najmä v oblasti všeobecných
         schvaľovacích konaní a práva orgánov verejnej moci zrušiť rozhodnutia.

      18      Bod 9 oznámenia z roku 1997 je formulovaný takto:

      „Z tohto skúmania opatrení, ktoré majú obmedzujúci charakter vzhľadom na investície v rámci Spoločenstva, vyplýva, že diskriminačné
         opatrenia (to znamená opatrenia, ktoré sa uplatňujú výlučne na investorov pochádzajúcich z iného členského štátu Európskej
         únie) budú považované za nezlučiteľné s ustanoveniami článkov 73 B a 52 Zmluvy týkajúcimi sa voľného pohybu kapitálu a práva
         usadiť sa, okrem prípadu, že patria do rámca výnimiek zakotvených v Zmluve. Čo sa týka opatrení, ktoré nemajú diskriminačný
         charakter (teda tých, ktoré sa uplatňujú rovnako ako na vlastných štátnych príslušníkov, tak aj na štátnych príslušníkov iného
         členského štátu Európskej únie), tie sú prijateľné do tej miery, v akej sa zakladajú na objektívnych, stálych a verejne vyhlásených
         kritériách, a pokiaľ sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. V každom prípade bude musieť byť dodržaná zásada
         proporcionality.“

      19      Podľa Komisie právne predpisy vytvárajúce v prospech Belgického kráľovstva špeciálne akcie S.N.T.C. a Distrigaz, ktoré zakotvujú
         jednak právo tohto členského štátu zamietnuť akýkoľvek prevod alebo zaťaženie rozvodovej energetickej sústavy, resp. ďalších
         iných strategických aktív zriadením záložného práva alebo akúkoľvek zmenu ich určenia a jednak právo uvedeného členského štátu
         zrušiť určité rozhodnutia týkajúce sa riadenia spoločnosti, o ktorých sa domnieva, že sú v rozpore s hlavnými líniami energetickej
         politiky krajiny, nedodržiavajú podmienky uvedené v oznámení z roku 1997, a porušujú tým ustanovenia článkov 52 a 73 B Zmluvy.

      20      Podľa názoru Komisie totiž vnútroštátne právne predpisy, aj keď sú uplatniteľné bez rozdielu, prekážajú štátnym príslušníkom
         ďalších členských štátov vo výkone práva usadiť sa a vytvárajú tiež prekážky pre slobodný pohyb kapitálu vo vnútri Spoločenstva,
         a to do tej miery, v akej by tieto predpisy mohli sťažiť alebo znížiť záujem subjektov o výkon týchto práv.

      21      Podľa Komisie schvaľovacie konania alebo konania o zamietnutí operácie môžu byť považované za zlučiteľné s uvedenými slobodami,
         len ak predstavujú výnimky zakotvené v článku 55 Zmluvy ES (teraz článok 45 ES), článku 56 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok
         46 ES) a článku 73 D Zmluvy, alebo ak sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu a ak sa zakladajú na objektívnych,
         stálych a verejne vyhlásených kritériách tak, že obmedzujú na minimum diskrečnú právomoc vnútroštátnych orgánov.

      22      Dotknuté vnútroštátne právne predpisy však nezodpovedajú žiadnemu z týchto kritérií. V dôsledku toho je s nimi spojené riziko,
         že nepriamo zavedú diskrimináciu a právnu neistotu kvôli nedostatku transparentnosti. Okrem toho sa v prejednávanej veci nemožno
         dovolávať uplatnenia článku 222 Zmluvy, keďže vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa privatizácií spoločnosti musia byť
         v každom prípade v súlade s právom Spoločenstva.

      23      Podľa názoru Komisie, ak by aj dodávka zemného plynu bola úlohou vo verejnom záujme a ak by mohla byť spolu s nevyhnutnosťou
         zachovať dopravnú infraštruktúru energetických produktov v zásade jedným z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, pre oba
         prípady by bolo treba ešte dokázať nevyhnutnosť a primeranosť dotknutých opatrení, a to vzhľadom na cieľ, ktorý sa má nimi
         dosiahnuť.

      24      V skutočnosti opatrenie s negatívnym charakterom, akým je právo zamietnuť operáciu, nemôže zaručiť dostatočnú dodávku na rozdiel
         od opatrenia s pozitívnym charakterom, akým je napríklad systém licencií alebo plánovanie s cieľom podporiť podniky v sektore
         zemného plynu v uzatváraní dlhodobých dodávateľsko‑odberateľských zmlúv a v diverzifikovaní dodávateľských zdrojov. Existencia
         dopravných infraštruktúr by tiež mohla byť zabezpečená nie prostredníctvom všeobecného práva zamietnuť operáciu, ale prostredníctvom
         právnej úpravy, ktorá by presne definovala primerané správanie dotknutých podnikov. Práva spojené s predmetnými špeciálnymi
         akciami okrem toho bránia uzavretiu dlhodobých zmlúv, ako aj diverzifikovaniu dodávateľských zdrojov. Navyše opravné prostriedky
         proti dotknutým opatreniam sú nedostatočné z dôvodu trvania konania a s ním spojených nákladov.

      25      Komisia sa tiež odvoláva na smernicu Európskeho parlamentu a Rady 98/30/ES z 22. júna 1998 o spoločných pravidlách pre vnútorný
         trh so zemným plynom (Ú. v. ES L 204, s. 1; Mim. vyd. 12/002, s. 28, ďalej len „smernica o plyne“), ktorá určuje pravidlá,
         s ktorými v súlade je organizovaný vnútorný trh so zemným plynom, pričom lehota na jej prebratie uplynula 10. augusta 2000.
         Podľa názoru Komisie táto smernica vytvára právny rámec Spoločenstva pre výkon právomocí členských štátov v oblasti povinností
         súvisiacich s verejnou službou, ktoré zaväzujú podniky verejného sektora. Stanovením prísne definovaného rámca tento právny
         predpis zabezpečuje rovnováhu medzi dodržiavaním hospodárskej súťaže medzi hospodárskymi subjektami na jednej strane a cieľom
         bezpečnosti dodávky energie na strane druhej.

      26      Belgické kráľovstvo popiera uvádzané nesplnenie povinnosti. Podľa jeho názoru prípadné obmedzenia slobody usadiť sa a voľného
         pohybu kapitálu vyplývajúce zo spornej právnej úpravy sú v každom prípade odôvodnené jednak výnimkou verejnej bezpečnosti
         upravenou v článku 56 a článku 73 D ods. 1 písm. b) Zmluvy a jednak naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. Tieto obmedzenia
         sú primerané a vhodné vzhľadom na cieľ, ktorý sledujú.

      27      Po prvé, bezpečnosť dodávky energie v krajine predstavuje naliehavý dôvod verejného záujmu, čo vyplýva už z rozsudku z 27. apríla
         1994, Almelo (C‑393/92, Zb. s. I‑1477, body 46 až 50), vyhláseného vo veci súvisiacej s dodávkou elektrickej energie, a z rozsudku
         z 10. júla 1984, Campus Oil a i. (72/83, Zb. s. 2727, bod 34), vyhláseného vo veci súvisiacej s naftovými výrobkami.

      28      Po druhé, dotknuté opatrenia zodpovedajú kritériu nevyhnutnosti a primeranosti. S.N.T.C. a Distrigaz zaujímajú strategické
         postavenie v oblasti zásobovania krajiny energiou, najmä vzhľadom na závislosť Belgicka od zahraničných energetických zdrojov.
         Kým S.N.T.C. je najmä vlastníkom rozvodovej energetickej sústavy tvoriacej veľké infraštruktúry vnútornej dopravy energetických
         výrobkov, strategickými aktívami Distrigaz sú najmä infraštruktúry pre vnútornú dopravu a uskladnenie plynu vrátane pohraničných
         bodov a miest, kde vyúsťuje plynovod. Určitá kontrola týchto aktív vykonávaná orgánmi verejnej moci v rámci dotknutej právnej
         úpravy je nevyhnutná. Opatrenia stanovené na tento účel sú tiež primerané. Konanie spočívajúce v predbežnom oznamovaní, pokiaľ
         nemá odkladný účinok, znamená len jednoduché konanie, v rámci ktorého sú informované orgány verejnej moci. Rovnako právomoc
         ministra vykonávaná v rámci tohto konania nie je všeobecná, ale je zameraná výlučne na veľmi konkrétne aspekty a je mimoriadne
         časovo obmedzená. Čo sa týka konania o zrušení rozhodnutí, toto konanie sa môže začať len v mimoriadne osobitných a jednoznačne
         určených prípadoch, a to vtedy, ak je nepriaznivo ovplyvnená politika dodávky energie v krajine. Ako v prípade prvého konania,
         lehota, v rámci ktorej môže minister konať, je mimoriadne obmedzená. Nemožno teda tvrdiť, že objektívne, stále a presné kritériá
         nie sú stanovené.

      29      Okrem toho akýkoľvek výkon práv vyplývajúcich zo sporných právnych predpisov musí byť jasne odôvodnený, vyjadrujúc právne
         a skutkové dôvody, na ktorých sa zakladá rozhodnutie. Navyše možno takéto rozhodnutie napadnúť žalobou o neplatnosť, ako aj
         žalobou o odloženie výkonu rozhodnutia, ktoré sa podávajú na Conseil d’État (Belgicko). Trovy konania s tým spojené sú malé
         a vo veci daného rozhodnutia možno nariadiť predbežné opatrenie. Z časového hľadiska existuje prísne ohraničenie, keďže minister
         musí konať v lehote 21 dní odo dňa oznámenia.

      30      Podľa belgickej vlády neexistuje na dosiahnutie sledovaných cieľov prostriedok, ktorý by bol menej obmedzujúci. Keď sa skúma
         dodržanie kritéria proporcionality, Komisia musí uniesť dôkazné bremeno o existencii alternatívnych, menej obmedzujúcich riešení
         (pozri rozsudok z 23. októbra 1997, Komisia/Francúzsko, C‑159/94, Zb. s. I‑5815, body 101 a 102). V tejto súvislosti sa však
         Komisia zmienila len o riešení spočívajúcom v dlhodobom plánovaní, ktoré je podľa belgickej vlády nevhodné z pohľadu rýchlosti,
         a o riešení spočívajúcom v „presnej právnej úprave primeraného správania sa dotknutých podnikov“, to znamená o systéme licencií,
         ktorého obrysy však, podľa názoru žalovaného, zostávajú nejasné. Ako ďalej dodáva žalovaný, je veľmi pochybné, že týmito Komisiou
         uvádzanými opatreniami možno dosiahnuť vyššiu úroveň právnej istoty pre investorov ako v prípade opatrení, ktoré vyplývajú
         zo spornej právnej úpravy.

      31      Čo sa týka žalobného dôvodu, ktorý Komisia vyvodila zo smernice o plyne, belgická vláda sa domnieva, že je neprípustný, pretože
         bol vyjadrený prvýkrát v žalobe. V každom prípade táto smernica zosúlaďuje záväzky verejnej služby z hľadiska hmotnoprávneho,
         avšak nie z hľadiska procesnoprávneho. Z tohto pohľadu si členské štáty zachovávajú právomoc prijať opatrenia, ktoré považujú
         za vhodné.

      32      Po tretie, belgická vláda tvrdí, že práva vyplývajúce z danej belgickej právnej úpravy sú odôvodnené výnimkou verejnej bezpečnosti
         zakotvenou v článku 56 a článku 73 D ods. 1 písm. b) Zmluvy. Dodávka plynu v krajine patrí do oblasti verejnej bezpečnosti,
         keďže od nej závisí fungovanie hospodárstva, ako aj základných verejných orgánov a služieb a dokonca aj prežitie obyvateľstva.
         Prerušenie dodávky zemného plynu a riziká z toho vyplývajúce pre existenciu štátu môžu vážne ohroziť jeho verejnú bezpečnosť.

      33      Subsidiárne belgická vláda uvádza, že prípadné prekážky slobôd zakotvených v Zmluve, ktoré vyplývajú z dotknutej právnej úpravy,
         sú odôvodnené ustanovením článku 90 ods. 2 Zmluvy ES (teraz článok 86 ods. 2 ES), na základe ktorého podniky poverené úlohou
         správy služieb všeobecne hospodárskeho záujmu sú podriadené právnym pravidlám zakotveným v Zmluve týkajúcim sa hospodárskej
         súťaže len za predpokladu, že uplatňovanie týchto pravidiel neznemožňuje plnenie ich osobitných úloh.

      34      Podľa názoru belgickej vlády vyplýva z rozsudku z 19. marca 1991, Francúzsko/Komisia (C‑202/88, Zb. s. I‑1223, bod 12), že
         článok 90 ods. 2 Zmluvy je vyjadrením všeobecného princípu, podľa ktorého výnimky majú prednosť pred právnymi pravidlami zakotvenými
         v Zmluve, ak sú ohrozené záujmy súvisiace s úlohami služieb verejného záujmu.

      35      Veľká Británia sa v podstate stotožňuje s právnym názorom Belgického kráľovstva.

       Posúdenie Súdnym dvorom
       O článku 73 B Zmluvy
      36      Na úvod je potrebné pripomenúť, že článok 73 B ods. 1 Zmluvy zabezpečuje voľný pohyb kapitálu medzi členskými štátmi navzájom
         a medzi členskými štátmi a tretími štátmi. Na tento účel uvedený článok v rámci ustanovení kapitoly nazvanej „Kapitál a platby“
         stanovuje, že sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami.

      37      Hoci Zmluva pojem pohyb kapitálu a platieb nedefinuje, má pre určenie pojmu pohyb kapitálu nesporne istú výpovednú hodnotu
         smernica 88/361 spolu s nomenklatúrou v jej prílohe (pozri rozsudok zo 16. marca 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97, Zb. s. I‑1661,
         body 20 a 21).

      38      Body I a III nomenklatúry uvedenej v prílohe I smernice 88/361, ako aj vysvetľujúce poznámky k nim uvádzajú, že priame investície
         vo forme kapitálovej účasti v podniku prostredníctvom akcií, ako aj nadobudnutie cenných papierov na kapitálovom trhu predstavujú
         pohyb kapitálu v zmysle článku 73 B Zmluvy. Na základe uvedených vysvetľujúcich poznámok možno priamu investíciu charakterizovať
         najmä ako možnosť efektívne sa účastniť na riadení spoločnosti a na jej kontrole.

      39      Vo svetle týchto úvah je potrebné skúmať, či právna úprava zakladajúca špeciálne akcie S.N.T.C. a Distrigaz v prospech Belgického
         kráľovstva, ktorá zakotvuje jednak právo tohto členského štátu zamietnuť operáciu spočívajúcu v akomkoľvek postúpení alebo
         zaťažení rozvodovej energetickej sústavy, resp. ďalších konkrétnych strategických aktív z dôvodu zriadenia záložného práva
         alebo v akejkoľvek zmene ich určenia, a jednak právo tohto členského štátu zrušiť určité rozhodnutia súvisiace s riadením,
         ktoré sú považované za rozhodnutia odporujúce hlavným líniám energetickej politiky krajiny, predstavuje obmedzenie pohybu
         kapitálu medzi členskými štátmi.

      40      Belgická vláda v zásade nepoprela, že obmedzenia vyplývajúce z danej právnej úpravy spadajú do pôsobnosti voľného pohybu kapitálu.

      41      Rovnako vláda Veľkej Británie aspoň čiastočne pripúšťa, že belgická právna úprava má obmedzujúci charakter.

      42      V dôsledku toho treba skúmať, či a za akých podmienok môže byť prijateľná dôvodnosť spornej právnej úpravy.

      43      Ako tiež vyplýva z oznámenia z roku 1997, nemožno spochybniť, že určité obavy môžu podľa okolností odôvodniť, aby si členské
         štáty zachovali určitý vplyv v najskôr verejných a následne privatizovaných podnikoch, keď tieto podniky vykonávajú podnikateľskú
         činnosť v oblasti služieb všeobecného alebo strategického záujmu (pozri rozsudky z toho istého dňa, Komisia/Portugalsko, C‑367/98,
         Zb. s. I‑4731, bod 47, a Komisia/Francúzsko, C‑483/99, Zb. s. I‑4781, bod 43).

      44      Na základe týchto obáv sa však členské štáty nemôžu dovolávať právneho režimu vlastníckych vzťahov uvedeného v článku 222
         Zmluvy na to, aby odôvodnili obmedzenia slobôd zakotvených v Zmluve, ktoré vyplývajú z výsad spojených s ich postavením akcionára
         v sprivatizovanom podniku. Ako totiž vplýva z judikatúry Súdneho dvora (rozsudok z 1. júna 1999, Konle, C‑302/97, Zb. s. I‑3099,
         bod 38), uvedený článok nemá za následok to, že by právne režimy vlastníckych vzťahov existujúce v členských štátoch unikli
         pôsobnosti základných právnych noriem Zmluvy.

      45      Voľný pohyb kapitálu môže byť ako základná zásada Zmluvy obmedzený vnútroštátnou právnou úpravou len vtedy, ak je tá opodstatnená
         z dôvodov uvedených v článku 73 D ods. 1 Zmluvy alebo z naliehavých dôvodov všeobecného záujmu, ktoré platia pre všetky osoby
         alebo podniky vykonávajúce činnosť na území hostiteľského členského štátu. Ďalej, aby bola vnútroštátna právna úprava takto
         odôvodnená, musí byť vhodná na zabezpečenie uskutočnenia cieľa, ktorý sleduje, a nesmie presahovať rámec toho, čo je na dosiahnutie
         tohto cieľa potrebné, aby zodpovedala kritériu proporcionality (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 1995, Sanz de
         Lera a i., C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94, Zb. s. I‑4821, bod 23, a zo 14. marca 2000, Scientologická cirkev, C‑54/99, Zb.
         s. I‑1335, bod 18).

      46      V prejednávanej veci je nepochybné, že cieľ sledovaný dotknutou vnútroštátnou právnou úpravou, teda zaručiť bezpečnosť dodávky
         energie v prípade krízy, patrí do legitímneho verejného záujmu. Súdny dvor už uznal, že medzi dôvody verejnej bezpečnosti,
         ktoré môžu odôvodniť prekážku voľného pohybu tovaru, patrí cieľ vždy zabezpečiť minimálnu dodávku ropných produktov (rozsudok
         Campus Oil a i., už citovaný, body 34 a 35). Rovnaký princíp platí pre obmedzenia voľného pohybu kapitálu, a to do tej miery,
         v akej verejná bezpečnosť rovnako patrí medzi dôvody uvedené v článku 73 D ods. 1 písm. b) Zmluvy.

      47      Súdny dvor však tiež rozhodol, že požiadavky verejnej bezpečnosti musia, najmä pokiaľ ide o výnimku zo základnej zásady voľného
         pohybu kapitálu, byť chápané striktne, a to tak, že ich rozsah nemôže byť určovaný jednostranne každým členským štátom bez
         kontroly inštitúcií Spoločenstva. Takto sa možno dovolávať verejnej bezpečnosti len v prípade skutočnej a dostatočne vážnej
         hrozby dotýkajúcej sa základného záujmu spoločnosti (pozri najmä rozsudok Scientologická cirkev, už citovaný, bod 17).

      48      Treba teda preskúmať, či právna úprava v danom prípade umožňuje zabezpečiť v dotknutom členskom štáte v prípade skutočnej
         a vážnej hrozby minimálnu dodávku energie a nepresahuje rámec toho, čo je nevyhnutné na účel naplnenia tohto účelu.

      49      Najskôr treba uviesť, že v danom prípade ide o právny režim zamietnutia. Tento právny režim vyplýva z princípu dodržiavania
         autonómnosti rozhodovania orgánov podniku, pričom kontrola, ktorú môže vykonávať minister pre dohľad, závisí v každom prípade
         od podnetu vládnych orgánov. V tomto rámci sa nevyžaduje žiadne predbežné schválenie. Okrem toho orgány verejnej moci môžu
         vykonávať toto právo zamietnutia operácie len v presne ohraničenej lehote.

      50      Ďalej tento právny režim je obmedzený na určité rozhodnutia týkajúce sa strategických aktív uvedených spoločností, osobitne
         energetických sietí, ako aj na osobitné rozhodnutia riadenia s tým súvisiace a len tieto rozhodnutia môžu byť právne napadnuté.

      51      Nakoniec zásahy ministra uvedené v článkoch 3 a 4 kráľovských nariadení z 10. a 16. júna 1994 môžu byť vykonané len v prípade,
         že sú ohrozené ciele energetickej politiky. Tým viac, tak ako belgická vláda vysvetlila vo svojich vyjadreniach a na pojednávaní,
         bez toho, že by voči tomu vzniesla Komisia námietku, zásahy ministra musia byť formálne odôvodnené a podliehajú účinnej súdnej
         kontrole.

      52      Predmetný režim teda umožňuje na základe objektívnych a súdom preskúmateľných kritérií zaručiť skutočnú možnosť nakladania
         s rozvodovými energetickými sústavami tvoriacimi veľké infraštruktúry vnútornej dopravy, ako aj s ďalšími infraštruktúrami
         slúžiacimi na vnútornú dopravu a uskladňovanie plynu vrátane pohraničných bodov a bodov, kde vyúsťuje plynovod. Tento režim
         takto umožňuje členskému štátu zasiahnuť, aby v konkrétnej situácii zabezpečil dodržiavanie povinností verejnou služby, ktorými
         sú viazané S.N.T.C. a Distrigaz, v plnej miere dodržiavajúc požiadavky právnej istoty.

      53      Komisia nepreukázala, že mohli byť prijaté menej obmedzujúce opatrenia na účely dosiahnutia sledovaného cieľa. Nie je isté,
         že plánovanie, ktoré má za cieľ podporiť podniky v sektore zemného plynu pri uzatváraní dlhodobých dodávateľsko-odberateľských
         zmlúv, diverzifikovaní ich dodávateľských zdrojov alebo uplatňovaní systému licencií, by bolo schopné samo osebe umožniť rýchlu
         reakciu na osobitnú situáciu. Okrem toho právna úprava presne stanovujúca správanie podnikov tohto sektora, tak ako ju navrhuje
         Komisia, sa javí dokonca viac obmedzujúca, ako právo zamietnuť operáciu, ktorého uplatňovanie je obmedzené na zvláštne situácie.

      54      Čo sa týka tvrdení Komisie vyplývajúcich zo smernice o plyne, stačí konštatovať, že lehota na prebratie tejto smernice uplynula
         len 10. augusta 2000. Právny rámec Spoločenstva, ktorý uvedená smernica podľa názoru Komisie vytvára vo sfére výkonu právomocí
         členských štátov v oblasti povinností verejnej služby, ktoré zaväzujú podniky v tomto sektore, v žiadnom prípade nemôže mať
         vplyv na toto súdne konanie, keďže odôvodnené stanoviská pochádzajú z 18. decembra 1998 a žaloba bola podaná 22. decembra
         1999.

      55      Je preto potrebné konštatovať, že sporná právna úprava je v danom prípade odôvodnená cieľom zaručiť bezpečnosť dodávok energie
         v čase krízy.

      56      Za týchto podmienok nie je nevyhnutné zaoberať sa žalobným dôvodom založeným na princípe, ktorý je vyvodený z článku 90 ods. 2
         Zmluvy a ktorý vláda Belgicka uvádza subsidiárne.

      57      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že žalobu Komisie je potrebné zamietnuť v rozsahu, v akom sa týka článku 73 B Zmluvy.

       O článku 52 Zmluvy
      58      Komisia ešte navrhuje, aby Súdny dvor určil, že došlo k nesplneniu povinnosti vyplývajúcej z článku 52 Zmluvy, teda právnych
         pravidiel upravujúcich slobodu usadiť sa, a to v miere, v akej sa dotýkajú podnikov.

      59      V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že článok 56 Zmluvy, ako aj článok 73 D Zmluvy predpokladajú, že obmedzenie slobody
         pohybu kapitálu môže byť odôvodnené verejnou bezpečnosťou. Preto aj keby právo členského štátu zamietnuť postúpenie určitých
         aktív existujúceho podniku, ich zaťaženie z dôvodu zriadenia záložného práva alebo zmenu ich určenia, alebo zamietnuť určité
         rozhodnutia týkajúce sa riadenia podniku boli obmedzením slobody usadiť sa, takéto obmedzenie je opodstatnené z dôvodov uvedených
         v bodoch 43 až 55 tohto rozsudku.

      60      Je preto potrebné rovnako zamietnuť žalobu Komisie v rozsahu, v akom sa týka článku 52 Zmluvy.

       O trovách
      61      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Belgické kráľovstvo navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým
         pododsekom rokovacieho poriadku Spojené kráľovstvo, ktoré vstúpilo do konania ako vedľajší účastník konania, znáša svoje vlastné
         trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.

               Rodríguez Iglesias

               Jann

               Colneric

               von Bahr

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Skouris

                     Cunha Rodrigues

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 4. júna 2002.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. februára 2006.#University of Huddersfield Higher Education Corporation proti Commissioners of Customs & Excise.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania VAT and Duties Tribunal, Manchester - Spojené kráľovstvo.#Šiesta smernica DPH - Článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 - Hospodárska činnosť - Dodávka tovaru - Poskytovanie služieb - Plnenia, ktorých jediným cieľom je získanie daňovej výhody.#Vec C-223/03.

text:
      Vec C‑223/03
      University of Huddersfield Higher Education Corporation
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 – Hospodárska činnosť – Dodávky tovaru – Poskytovanie služieb – Plnenia, ktorých jediným cieľom je získať daňovú výhodu“
      Návrhy prednesené 7. apríla 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 21. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Dodávky tovaru
            – Poskytovanie služieb
      (Smernica Rady č. 77/388, článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1)
      Plnenia predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1
         a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu, v znení zmenenom a doplnenom smernicou 95/7, ak spĺňajú objektívne kritériá, na ktorých sú tieto pojmy založené,
         takisto v prípade, ak sú vykonávané iba s cieľom získať daňovú výhodu bez iného podnikateľského účelu.

      Pojem platiteľ dane a hospodárska činnosť, ako aj dodávka tovaru a poskytovanie služieb, ktoré definujú zdaniteľné plnenia
         v zmysle šiestej smernice, majú totiž objektívny charakter a uplatňujú sa nezávisle na cieľoch a výsledkoch dotknutých plnení.
         V tejto súvislosti povinnosť správcu dane pristúpiť k vyšetrovaniu s cieľom určiť úmysel platiteľa dane tak, že sa vezme do
         úvahy, okrem výnimočných prípadov, povaha cieľa dotknutého plnenia, je v rozpore s cieľmi spoločného systému dane z pridanej
         hodnoty zabezpečiť právnu istotu a prijať akty nevyhnutné na uplatnenie dane z pridanej hodnoty.

      Iste, vyššie uvedené objektívne kritériá nie sú splnené v prípade daňového podvodu, napríklad v prípade nepravdivých daňových
         priznaní alebo nepravidelného vydávania faktúr. Nič to však nemení na tom, že otázka, či predmetné plnenie bolo vykonané iba
         s cieľom získať daňovú výhodu, nie je vôbec relevantná na určenie, či predstavuje dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb
         a hospodársku činnosť.

      (pozri body 47 – 49, 51, 53 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 21. februára 2006 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 2 bod 1, článok 4 ods. 1 a 2, článok 5 ods. 1 a článok 6 ods. 1 – Hospodárska činnosť – Dodávky tovaru – Poskytovanie služieb – Plnenia, ktorých jediným cieľom je získať daňovú výhodu“
      Vo veci C‑223/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Spojené kráľovstvo), zo 16. mája 2003 a doručený Súdnemu dvoru 22. mája 2003, ktorý súvisí s konaním:

      University of Huddersfield Higher Education Corporation,
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SÚDNY DVOR (veľká komora)
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Schiemann, J. Makarczyk, sudcovia
         S. von Bahr (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. novembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       University of Huddersfield Higher Education Corporation, v zastúpení: K. P. E. Lasok, QC, s ktorými uzavrela mandátnu zmluvu
         A. Brown, solicitor,

      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Caudwell, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Vajda, QC, a M. Angiolini,
         barrister,

      –       Írsko, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. M. Collins, SC,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. apríla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bod 1, článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1
         Šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23),
         v znení zmenenom a doplnenom smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102, s. 18; Mim. vyd. 09/001, s. 274, ďalej
         len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporového konania vedeného University of Huddersfield Higher Education Corporation (ďalej
         len „univerzita“) proti Commissioners of Customs & Excise (ďalej len „Commissioners“) vo veci opravy odpočtu vykonaného univerzitou
         zo strany posledných uvedených v rámci plánu zníženia daňového zaťaženia daňou z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej
         na vstupe za rekonštrukciu mlyna.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Podľa článku 2 bod 1 šiestej smernice dodávka tovaru, ako aj poskytovanie služieb platiteľom dane za protihodnotu v rámci
         územia štátu podlieha DPH.

      4       V zmysle článku 4 ods. 1 tejto smernice sa za platiteľa dane považuje osoba, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva
         hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2 tohto článku. Pojem „hospodárske činnosti“ podľa definície v uvedenom odseku
         2 zahŕňa všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby a najmä využívanie hmotného alebo nehmotného majetku
         na účely nadobúdania príjmu z nich na nepretržitom základe.

      5       Článok 4 ods. 4 druhý pododsek šiestej smernice stanovuje:
      „Na základe konzultácií uvedených v článku 29 môže každý členský štát považovať za samostatnú osobu podliehajúcu dani [za
         samostatného platiteľa dane – neoficiálny preklad] osoby sídliace na území štátu, ktoré sú právne nezávislé, ale súčasne vzájomne úzko viazané finančnými, hospodárskymi a organizačnými
         prepojeniami.“

      6       Podľa článku 5 ods. 1 tejto smernice „pojem ‚dodávka tovarov‘ predstavuje prevod práva nakladať s hmotným majetkom na iného
         majiteľa [ako vlastník – neoficiálny preklad]“.

      7       Podľa článku 6 ods. 1 šiestej smernice „pojem ,poskytovanie služieb‘ predstavuje každé plnenie, ktoré nie je dodaním tovaru
         v zmysle článku 5“.

      8       Článok 13 A ods. 1 písm. i) tej istej smernice stanovuje, že členské štáty oslobodia od DPH okrem iného univerzitné vzdelávanie.
      9       Z článku 13 B písm. b) šiestej smernice vyplýva, že okrem niekoľkých v ňom uvedených výnimiek členské štáty oslobodia od dane
         prenajímanie nehnuteľného majetku. Z článku 13 C prvého odseku písm. a) uvedenej smernice však vyplýva, že členské štáty môžu
         poskytnúť platiteľom dane právo voľby zdanenia týchto plnení.

      10     Článok 17 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice stanovuje:
      „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú [zaplatenú v rámci územia štátu – neoficiálny preklad] za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad]“.

      11     Pokiaľ ide o tovary a služby, ktoré platiteľ dane používa pri plneniach, v prípade ktorých je daň z pridanej hodnoty odpočítateľná,
         a zároveň pri plneniach, v prípade ktorých nie je daň z pridanej hodnoty odpočítateľná, článok 17 ods. 5 prvý pododsek šiestej
         smernice stanovuje, že „je povolené odrátať [odpočítať – neoficiálny preklad] iba tú časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa týka prvých plnení [prvých z uvedených dvoch plnení – neoficiálny preklad]“.

      12     Podľa druhého pododseku toho istého ustanovenia „táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za [pre – neoficiálny preklad] všetky plnenia realizované daňovníkom [platiteľom dane – neoficiálny preklad]“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že univerzita poskytuje v zásade vzdelávacie služby, ktoré sú oslobodené od DPH.
         Keďže však uskutočňuje takisto určitý počet zdaniteľných dodávok tovaru alebo poskytovania služieb, má právo podľa vnútroštátneho
         práva na vrátenie DPH zaplatenej na vstupe v pomere čiastočného vrátenia, ktorý bol 14,56 % roku 1996 a ktorý od tej doby
         poklesol na 6,04 %.

      14     Vnútroštátny súd uvádza, že roku 1995 sa univerzita rozhodla zrekonštruovať dva mlyny, ktoré boli ruinami, vo vzťahu ku ktorým
         nadobudla právo na užívanie nehnuteľnosti („leasehold“). Tieto dva mlyny sú známe pod názvami „West Mill“ a „East Mill“ a nachádzajú
         sa v Canalside, Huddersfield. Vrátenie DPH zaplatenej na vstupe za náklady rekonštrukcie nebolo za normálnych podmienok z veľkej
         časti možné, a univerzita preto hľadala spôsob zníženia svojho daňového zaťaženia alebo oddialenia dátumu splatnosti dane.

      15     Najprv zrealizovala a zaplatila práce na West Mill. Aktom z 27. novembra 1995 bol založený „discretionary“ trust (ďalej len
         „trust“). Zakladateľský akt obsahoval ustanovenia vyhradzujúce univerzite právo menovať a odvolávať „trustees“. Menovaní „trustees“
         boli traja bývalí zamestnanci univerzity a oprávnenými osobami boli univerzita, každý študent zapísaný v určitom čase a akékoľvek
         filantropické dielo. V ten istý deň univerzita uzavrela s „trustees“ zmluvu o ručení v prípade zodpovednosti („Deed of Indemnity“),
         podľa ktorej ručila posledným uvedeným za akúkoľvek zodpovednosť alebo škodu, ktorá im v súvislosti s týmito rôznymi obchodnými
         transakciami vznikla alebo im vznikne v budúcnosti.

      16     Vnútroštátny súd uvádza, že jediným cieľom vytvorenia trustu bolo umožniť realizáciu plánu zníženia daňového zaťaženia vo
         vzťahu k West Mill, ktorého predmetom bolo vrátenie DPH z nákladov rekonštrukcie v prospech univerzity.

      17     Pokiaľ ide o East Mill, čo je budova priamo týkajúca sa sporu vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že
         v súlade s plánom navrhnutým daňovými poradcami univerzity si táto univerzita zvolila 21. novembra 1996 zdaňovať nájom East
         Mill a 22. novembra 1996 postúpila tento zdaniteľný nájom trustu na dobu 20 rokov. Nájomná zmluva obsahovala klauzulu umožňujúcu
         univerzite ukončiť ju po uplynutí šiestich, desiatich a pätnástich rokoch nájmu. Počiatočné ročné nájomné bolo stanovené na
         symbolickú sumu 12,50 GBP. V ten istý deň trust, ktorý si takisto zvolil plnenie s DPH, poskytol univerzite zdaniteľný podnájom
         na dĺžku 20 rokov mínus 3 dni za počiatočné ročné nájomné v symbolickej výške 13 GBP.

      18     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu ďalej vyplýva, že 22. novembra 1996, University of Huddersfield Properties Ltd (ďalej len
         „Properties“), dcérska spoločnosť, v ktorej všetky obchodné podiely vlastní univerzita, nebola členom tej istej skupiny DPH
         na účely článku 4 ods. 4 druhého pododseku šiestej smernice, fakturovala univerzite sumu 3 500 000 GBP plus 612 500 GBP DPH
         za budúce stavebné práce na East Mill. Dňa 25. novembra 1996 Properties uzavrel s univerzitou zmluvu o rekonštrukcii East
         Mill. Univerzita uhradila faktúru Properties v neurčený deň. Vnútroštátny súd uvádza, že žiadny dôkaz nebol predložený o akomkoľvek
         zámere Properties dosiahnuť zisk z poskytovania stavebných prác univerzite, a dospel z toho k záveru, že univerzita si neželala,
         aby Properties dosiahol takýto zisk.

      19     Properties sa zmluvne dohodol s tretími osobami – podnikateľmi za trhové ceny na dodávke stavebných prác potrebných na rekonštrukciu
         East Mill pre univerzitu.

      20     V daňovom priznaní k DPH za obdobie január 1997 univerzita, ktorá mala čistý dlh na DPH viac ako 90 000 GBP, požiadala o vrátenie
         sumy 515 000 GBP vo svoj prospech, ktorá jej podľa Commissioners po preverení bola bez výhrad vyplatená, čím sa jej podarilo
         dostať späť DPH fakturovanú zo strany Properties.

      21     Práce na East Mill boli skončené tretími osobami – podnikateľmi 7. septembra 1998 a univerzita začala užívať nehnuteľnosť
         v ten istý deň. Následne, nájomné splatné podľa nájomnej a podnájomnej zmluvy boli zvýšené až na 400 000 a 415 000 GBP za
         rok.

      22     Vnútroštátny súd konštatuje, že použitie trustu v rámci East Mill a nájom zo strany univerzity trustu mali za jediný cieľ
         umožniť vykonať plán zníženia daňového zaťaženia. Konštatuje navyše, že jediným účelom podnájmu East Mill zo strany trustu
         univerzite bolo uľahčiť vykonanie tohto plánu. Napokon konštatuje, že univerzita mala zámer získať absolútnu úsporu na DPH
         ukončením dohôd týkajúcich sa DPH vo vzťahu k East Mill na konci dvoch až troch rokov alebo po šiestich, desiatich alebo pätnástich
         rokoch nájmu (ukončiac tak tiež platenie DPH z nájmu).

      23     Vnútroštátny súd ďalej konštatuje, že tieto plnenia ako celok boli skutočné v tom zmysle, že viedli k dodávkam alebo poskytovaniu
         služieb, ktoré boli skutočne vykonané. Nešlo teda o simulácie.

      24     Listom z 26. januára 2000 Commissioners vyrubili univerzite DPH vo výške 612 500 GBP za obdobie január 1997 vo vzťahu k stavebným
         prácam poskytnutým zo strany Properties pre East Mill. List uvádzal, že táto daň bola uplatnená nesprávne na zdaniteľné dodávky
         alebo poskytovanie služieb a že išlo o podhodnotenie výšky deklarovanej DPH.

      25     Vnútroštátny súd ďalej uvádza, že v tom istom liste Commissioners kvalifikovali uzavreté nájmy s trustom ako „umelo vytvorené
         konanie“, ktoré nemožno uznať pri určovaní zákonnosti žiadostí o vrátenie DPH zaplatenej na vstupe, podaných univerzitou.
         Na základe tohto postupu teda Commissioners dospeli k záveru, že univerzita konala nesprávne vo vzťahu k DPH zaplatenej na
         vstupe, ktorú účtoval Properties univerzite, a to tak, že ju uplatnila na zdaniteľné dodávky tovaru alebo poskytnutie služieb
         a potom ju dostala v celosti späť.

      26     Univerzita podala žalobu na VAT and Duties Tribunal proti dodatočnému vyrubeniu DPH oznámenému zo strany Commissioners v liste
         z 26. januára 2000.

      27     Podľa vnútroštátneho súdu Commissioners uvádzajú, že plnenie vykonané výlučne alebo zväčša s cieľom vyhnúť sa DPH nie je „dodávkou
         alebo poskytnutím služieb“. Takisto nejde o konanie v rámci „hospodárskej činnosti“ alebo na jej realizáciu.

      28     Subsidiárne Commissioners uvádzajú, že takéto plnenie, v súlade so všeobecnou zásadou prevencie „zneužívania práva“, nemožno
         uznať a musia sa uplatniť podmienky šiestej smernice na skutočnú povahu predmetného plnenia.

      29     Univerzita najmä uvádza, že predmetné plnenia neboli na rozdiel od toho, čo tvrdia Commissioners, „vykonané výlučne alebo
         zväčša s cieľom vyhnúť sa dani“. Hoci je presné, že skutočnosti, tak ako ich vykladá univerzita, viedli k vráteniu okamžite
         „disponibilnej“ DPH zaplatenej na vstupe vo veľkom rozsahu, tie isté skutočnosti viedli k tomu, že bolo potrebné zaplatiť
         veľké sumy DPH v určitej dobe. Okrem toho, aj keby plnenie bolo uskutočnené „výlučne alebo zväčša s cieľom vyhnúť sa dani“,
         jediným dôsledkom by bolo, že na toto plnenie by sa mali vzťahovať opatrenia proti daňovým únikom, ktoré členský štát mal
         prijať podľa jedného z oprávnení stanovených v článku 27 ods. 1 šiestej smernice. Žiadne opatrenie tohto typu však Spojené
         kráľovstvo neprijalo.

      30     Univerzita uvádza, že konanie môže byť kvalifikované ako daňový únik, iba ak:
      1.      objektívny dôsledok plnenia je v rozpore so zmyslom a cieľmi šiestej smernice a ak
      2.      subjektívnym úmyslom podnikateľa bolo dospieť k tomuto výsledku, čo však nie je prípad vo veci samej.
      31     Vnútroštátny súd uvádza, že plnenia uskutočnené univerzitou boli vykonané výlučne s cieľom získať daňovú výhodu. Nemajú žiadny
         iný odlišný hospodársky účel. Predstavujú schému na odloženie platenia so zabudovaným mechanizmom, ktorý neskôr umožnil úplnú
         daňovú úsporu. Vnútroštátny súd z toho usudzuje, že tieto plnenia sa vyhýbajú dani. Navyše, zo skutkových okolností jasne
         vyplýva, že dospieť k tomuto výsledku bolo subjektívnym zámerom univerzity a trustu.

      32     Za týchto podmienok sa VAT and Duties Tribunal, Manchester, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Keď:
      i)      sa univerzita vzdá svojho práva na oslobodenie od DPH vo vzťahu k akýmkoľvek dodávkam alebo poskytovaniu služieb týkajúcich
         sa určitej nehnuteľnosti, ktorú má právo užívať, a prenajme nehnuteľnosť trustu založenému a ovládanému univerzitou;

      ii)      sa trust vzdá práva na oslobodenie od DPH vo vzťahu k akýmkoľvek dodávkam alebo poskytovaniu služieb týkajúcich sa predmetnej
         nehnuteľnosti a dá nehnuteľnosť do podnájmu univerzite;

      iii)      nájomná a podnájomná zmluva boli uzatvorené a plnené zo strany univerzity s jediným úmyslom získať daňovú výhodu a nemali
         žiadny nezávislý podnikateľský účel;

      iv)      nájom a spätný nájom predstavoval a zo strany univerzity a trustu bol plánovaný ako schéma na odloženie platenia (teda schéma
         na odloženie platenia DPH) so zabudovaným mechanizmom, ktorý neskôr umožnil úplnú daňovú úsporu;

      a)      sú nájom a podnájom zdaniteľnými plneniami na účely šiestej smernice DPH a
      b)      sú hospodárskymi činnosťami v zmysle druhej vety článku 4 ods. 2 šiestej smernice o DPH?“
       O prejudiciálnej otázke
      33     Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či také plnenia, ako sú vo veci samej, predstavujú dodávku tovarov alebo
         poskytovanie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1
         šiestej smernice, keď sa vykonávajú iba s cieľom získať daňovú výhodu bez iného podnikateľského účelu.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      34     Univerzita tvrdí, že za podmienok uvedených v rozhodnutí vnútroštátneho súdu sú nájom a podnájom zdaniteľnými plneniami a hospodárskymi
         činnosťami v zmysle šiestej smernice.

      35     Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že keď za podmienok, ktoré uvádza vnútroštátny súd, taká právnická osoba, akou je univerzita,
         prenajíma nehnuteľnosť tretej osobe, akou je trust, ktorá je s ňou majetkovo spojená a univerzita ju ovláda, a pritom tento
         trust dáva do podnájmu nehnuteľnosť univerzite iba s cieľom odložiť platenie alebo sa úplne vyhnúť plateniu DPH, ktorú by
         inak nebolo možné z väčšej časti vrátiť, pretože nehnuteľnosť sa používa v rámci jej vlastnej univerzitnej vzdelávacej činnosti,
         ktorá je oslobodená od DPH:

      –       univerzita nevykonáva hospodársku činnosť v zmysle článku 4 ods. 2 šiestej smernice; presnejšie, právnická osoba, akou je
         univerzita, nevyužíva nehnuteľnosť s cieľom získať z toho trvalé príjmy, keď jej cieľom pri vykonávaní plnení je vyhnúť sa
         DPH, a

      –       ani nájom, ani podnájom nepredstavujú poskytovanie služieb v zmysle článku 6 ods. 1 šiestej smernice.
      36     Írsko uvádza, že za takých okolností, o aké ide vo veci samej, nájom a podnájom nemôžu byť kvalifikované ako „hospodárske
         činnosti“ v zmysle článku 4 ods. 2 druhej vety šiestej smernice a nie sú ako také zdaniteľnými plneniami v zmysle tejto smernice.

      37     Talianska vláda uvádza, že na posúdenie, v akej miere sa tovary alebo služby, vo vzťahu ku ktorým existuje zámer odpočítať
         DPH, používajú pri plneniach, pri ktorých je možný odpočet DPH, a zároveň pri plneniach, pri ktorých nie je možný odpočet
         DPH, nie je možné vziať do úvahy prostriedky alebo plnenia vykonané výlučne s cieľom vyhnúť sa uplatneniu mechanizmu prorata (majúc tak prospech z celkového odpočtu), ak tieto prostriedky alebo plnenia nepredstavujú pre subjekty oprávnené vykonávať
         odpočet hospodársku činnosť v zmysle článku 4 ods. 2 šiestej smernice.

      38     Komisia uvádza, že pri uplatňovaní pojmov „hospodárskej činnosti“ a „dodávky tovarov/poskytovania služieb“ v zmysle článkov
         4, 5 a 6 šiestej smernice je potrebné vziať do úvahy objektívnu charakteristiku plnení a príslušných činností. Cieľ dodávky/poskytnutia
         služieb nie je podľa nej relevantný.

      39     Keď však platiteľ dane alebo skupina platiteľov dane, ktorí sú vzájomne prepojení, vykonajú jedno alebo viac plnení, ktoré
         nemajú hospodárske zdôvodnenie, ale vytvoria umelú situáciu, ktorej jediným cieľom je vytvoriť podmienky potrebné na vrátenie
         DPH zaplatenej na vstupe, tieto plnenia nesmú byť vzaté do úvahy, pretože by predstavovali zneužívanie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      40     Na úvod je potrebné pripomenúť, že šiesta smernica zakladá spoločný systém DPH, ktorý je založený najmä na jednotnej definícii
         zdaniteľných plnení (pozri najmä rozsudok z 26. júna 2003, MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, C‑305/01, Zb. s. I‑6729, bod 38).

      41     V tejto súvislosti šiesta smernica stanovuje pre DPH veľmi široký rámec pôsobnosti, ktorý v článku 2 týkajúcom sa zdaniteľných
         plnení uvádza popri dovoze tovaru aj dodávky tovaru a poskytovanie služieb platiteľom dane za protihodnotu v rámci územia
         štátu.

      42     Pokiaľ ide po prvé o pojem „dodávka tovaru“, článok 5 ods. 1 šiestej smernice upresňuje, že za takúto dodávku sa považuje
         aj prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako jeho vlastník.

      43     Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že tento pojem zahŕňa každý prevod hmotného majetku stranou, ktorá umožní inej strane
         efektívne nakladať s týmto majetkom, ako by bola jeho vlastníkom (pozri najmä rozsudky z 8. februára 1990, Shipping and Forwarding
         Enterprise Safe, C‑320/88, Zb. s. I‑285, bod 7, a z 21. apríla 2005, C‑25/03, HE, Zb. s. I‑3123, bod 64).

      44     Pokiaľ ide o pojem „poskytovanie služieb“, z článku 6 ods. 1 šiestej smernice vyplýva, že sa vzťahuje na každé plnenie, ktoré
         nie je dodaním tovaru v zmysle článku 5 tej istej smernice.

      45     Ďalej podľa článku 4 ods. 1 šiestej smernice sa za platiteľa dane považuje osoba, ktorá nezávisle vykonáva hospodársku činnosť
         odhliadajúc od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      46     Pojem „hospodárske činnosti“ je definovaný v článku 4 ods. 2 šiestej smernice ako činnosť zahŕňajúca „všetky“ činnosti výrobcov,
         obchodníkov a osôb poskytujúcich služby a podľa judikatúry zahŕňa všetky štádiá výroby, distribúcie a poskytovania služieb
         (pozri najmä rozsudky zo 4. decembra 1990, Van Tiem, C‑186/89, Zb. s. I‑4363, bod 17, a MGK-Kraftfahrzeuge-Factoring, už citovaný,
         bod 42).

      47     Ako Súdny dvor uviedol v bode 26 rozsudku z 12. septembra 2000, Komisia/Grécko (C 260/98, Zb. s. I‑6537), analýza definícií
         pojmov platiteľ dane a hospodárska činnosť poukazuje na rozsah pôsobnosti pojmu hospodárska činnosť a jeho objektívny charakter
         v tom zmysle, že činnosť je posudzovaná sama osebe nezávisle od jej cieľov alebo jej výsledkov (pozri tiež rozsudok z 26. marca
         1987, Komisia/Holandsko, 235/85, Zb. s. 1471, bod 8, ako aj v tomto zmysle najmä rozsudky zo 14. februára 1985, Rompelman,
         268/83, Zb. s. 655, bod 19, a z 27. novembra 2003, Zita Modes, C‑497/01, Zb. s. I‑14393, bod 38).

      48     Táto analýza, ako aj analýza pojmov dodávka tovaru a poskytovanie služieb v skutočnosti poukazujú na to, že všetky tieto pojmy,
         ktoré definujú zdaniteľné plnenia v zmysle šiestej smernice, majú objektívny charakter a uplatňujú sa nezávisle na cieľoch
         a výsledkoch dotknutých plnení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2006, Optigen a i., C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03,
         Zb. s. I-483, 2006, bod 44).

      49     Ako Súdny dvor uviedol v bode 24 rozsudku zo 6. apríla 1995, BLP Group (C‑4/94, Zb. s. I‑983), povinnosť správcu dane pristúpiť
         k vyšetrovaniu s cieľom určiť úmysel platiteľa dane tak, že sa vezme do úvahy, okrem výnimočných prípadov, povaha cieľa dotknutého
         plnenia, je v rozpore s cieľmi spoločného systému DPH zabezpečiť právnu istotu a prijať akty nevyhnutné na uplatnenie DPH.

      50     Z toho vyplýva, že plnenia, o aké ide vo veci samej, predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť
         v zmysle článku 2 bodu 1 a článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice, ak spĺňajú objektívne
         kritériá, na ktorých sú tieto pojmy založené.

      51     Iste, tieto kritériá nie sú splnené v prípade daňového podvodu, napríklad v prípade nepravdivých daňových priznaní alebo nepravidelného
         vydávania faktúr. Nič to však nemení na tom, že otázka, či predmetné plnenie bolo vykonané iba s cieľom získania daňovej výhody,
         nie je vôbec relevantná na určenie, či predstavuje dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť.

      52     V tejto súvislosti je však potrebné uviesť, že tak ako vyplýva z bodu 85 rozsudku z toho istého dňa, Halifax a i. (C‑255/02,
         Zb. s. I-1609, 2006), šiesta smernica bráni právu platiteľa dane na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, keď plnenia predstavujúce
         základ tohto práva zakladajú zneužitie.

      53     Z vyššie uvedeného vyplýva, že je potrebné na prejudiciálnu otázku odpovedať v tom zmysle, že plnenia, o aké ide vo veci samej,
         predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2 bodu 1, článku 4 ods. 1 a 2,
         článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice, ak spĺňajú objektívne kritériá, na ktorých sú tieto pojmy založené, takisto
         v prípade, ak sú vykonávané iba s cieľom získať daňovú výhodu bez iného podnikateľského účelu.

       O trovách
      54     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Plnenia, o aké ide vo veci samej, predstavujú dodávku tovarov alebo poskytnutie služieb a hospodársku činnosť v zmysle článku 2
            bodu 1, článku 4 ods. 1 a 2, článku 5 ods. 1 a článku 6 ods. 1 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
            právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
            jej stanovenia, v znení zmenenom a doplnenom smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995, ak spĺňajú objektívne kritériá, na
            ktorých sú tieto pojmy založené, takisto v prípade, ak sú vykonávané iba s cieľom získať daňovú výhodu bez iného podnikateľského
            účelu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu z 3. júna 2015.#Luc Bedin proti Európskej komisii.#Verejná služba – Úradníci – Disciplinárne konanie – Disciplinárny postih – Úloha a právomoci disciplinárnej komisie a menovacieho orgánu – Posúdenie existencie vytýkaných skutkov.#Vec F-128/14.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 9. marca 2006.#Ministre de l'Économie, des Finances et de l'Industrie proti Gillan Beach Ltd.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'État - Francúzsko.#DPH - Miesto plnenia podliehajúceho dani - Daňový hraničný ukazovateľ - Plnenia uskutočnené v rámci lodných salónov.#Vec C-114/05.

text:
      Vec C‑114/05
      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      proti
      Gillan Beach Ltd
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d’État (Francúzsko)]
      „DPH – Miesto zdaniteľných plnení – Daňový hraničný ukazovateľ – Plnenia uskutočnené v rámci lodných salónov“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb
      [Smernica Rady 77/388, článok 9 ods. 2 písm. c) prvá zarážka]
      Článok 9 ods. 2 písm. c) prvá zarážka šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu vymedzuje miesto poskytovania služieb týkajúcich sa kultúrnych, umeleckých, športových, vedeckých, vzdelávacích,
         zábavných alebo podobných aktivít vrátane aktivít organizátorov týchto aktivít, ako aj aktivít k nim doplnkových ako miesto,
         kde sa tieto služby fyzicky realizujú. Toto ustanovenie sa má vykladať v tom zmysle, že komplexné plnenie, ktoré organizátor
         poskytol vystavovateľom na trhu alebo salóne, je zahrnuté v kategórii poskytovania služieb, na ktorú sa vzťahuje.

      Spoločné vlastnosti prítomné v rôznych kategóriách poskytovania služieb, ktoré sú uvedené v článku 9 ods. 2 písm. c) prvej
         zarážke šiestej smernice, totiž majú svoj pôvod v komplexnom charaktere predmetných plnení zahŕňajúcich viaceré služby, ako
         aj v skutočnosti, že uvedené plnenia sú bežne poskytované viacerým príjemcom, a to súhrnu osôb zúčastnených z rôznych dôvodov
         na kultúrnych, umeleckých, športových, vedeckých, vzdelávacích alebo zábavných aktivitách. Spoločnou vlastnosťou týchto rozličných
         kategórií plnení je rovnako to, že sa vo všeobecnosti poskytujú pri príležitosti konkrétnych podujatí, a miesto, kde sa tieto
         komplexné plnenia fyzicky realizujú, je v zásade jednoduché identifikovať, keďže uvedené podujatia sa odohrávajú na presne
         stanovenom mieste. Účelom salóna alebo trhu je pritom bez ohľadu na jeho tému poskytnúť viacerým príjemcom v zásade na jedinom
         a konkrétnom mieste rôzne plnenia komplexného charakteru s cieľom najmä predstaviť informácie, tovary alebo skutočnosti za
         podmienok, ktoré ich môžu spropagovať pred návštevníkmi.

      Za týchto podmienok je opodstatnené usudzovať, že salón alebo trh možno zahrnúť pod podobné aktivity podľa článku 9 ods. 2
         písm. c) prvej zarážky šiestej smernice.

      (pozri body 23 – 25, 29 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 9. marca 2006 (*)

      „DPH – Miesto zdaniteľných plnení – Daňový hraničný ukazovateľ – Plnenia uskutočnené v rámci lodných salónov“
      Vo veci C‑114/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Francúzsko)
         z 10. januára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 8. marca 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie
      proti
      Gillan Beach Ltd,
      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory J. Malenovský, sudcovia A. Borg Barthet (spravodajca) a U. Lõhmus,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a C. Jurgensen, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: V. Kyriazopoulos, O. Patsopoulou a M. Tassopoulou, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. White a R. Hill, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 ods. 2 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977
         o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný
         základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Ministre de l’Économie, des Finances et de l’Industrie (ministerstvo hospodárstva,
         financií a priemyslu) a spoločnosťou Gillan Beach Ltd so sídlom v Spojenom kráľovstve, ktorého predmetom je vrátenie dane
         z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), ktorú táto spoločnosť zaplatila z dôvodu kúpy tovarov a služieb uskutočnenej vo Francúzsku
         pri organizácii dvoch lodných salónov v Nice v roku 1993.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 1 ôsmej smernice Rady 79/1072/EHS zo 6. decembra 1979 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
         daní z obratu – Úpravy o vrátení dane z pridanej hodnoty platiteľom dane, ktorí nemajú sídlo na území štátu (Ú. v. ES L 331,
         s. 11; Mim. vyd. 09/001, s. 79, ďalej len „ôsma smernica“) stanovuje:

      „Na účel tejto smernice ‚platiteľom dane, ktorý nemá sídlo na území štátu‘ je osoba definovaná v článku 4 (1) smernice 77/388/EHS,
         ktorá počas obdobia uvedeného v prvej a druhej vete prvého pododseku článku 7 (1) nemá v tomto štáte ani sídlo svojej hospodárskej
         činnosti ani stálu pobočku [prevádzkareň – neoficiálny preklad], cez ktorú by vykonávala obchodný styk, a ani, v prípade, že takéto sídlo alebo pobočka [prevádzkareň – neoficiálny preklad] neexistujú, svoje bydlisko alebo svoje bežné sídlo [miesto, kde sa väčšinou zdržiava – neoficiálny preklad], a ktorá počas rovnakého obdobia nedodala žiadne tovary ani služby považované za dodané v danom štáte…“

      4        Podľa článku 2 ôsmej smernice:

      „Každý členský štát vráti platiteľovi dane, ktorý nemá sídlo na jeho území, ale má sídlo v niektorom inom členskom štáte,
         v závislosti na podmienkach uvedených nižšie, daň z pridanej hodnoty účtovanú v súvislosti so službami alebo hnuteľným majetkom,
         ktoré mu dodal iný platiteľ dane na území daného štátu alebo účtovanú v súvislosti s dovozom tovarov do krajiny, pokiaľ sa
         tieto tovary a služby použijú na účel obratov uvedených v článku 17 (3) a) a b) smernice 77/388/EHS a na služby poskytnuté
         podľa článku 1 b).“

      5        Pokiaľ ide o určenie miesta zdaniteľného plnenia, článok 9 šiestej smernice stanovuje:

      „1.      Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik [sídlo svojej hospodárskej činnosti
         – neoficiálny preklad] alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad], z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo
         kde sa väčšinou zdržiava.

      2.      Ale:
      a)      miestom poskytovania služieb súvisiacich s nehnuteľným majetkom, vrátane služieb realitných agentov a expertov a služieb zameraných
         na prípravu a koordináciu konštrukčných alebo stavebných prác, ako sú služby architektov alebo firiem zabezpečujúcich dozor
         na stavbách, bude miesto, kde sa nehnuteľnosť nachádza;

      b)      …
      c)      miestom poskytovania služieb týkajúcich sa:
      –        kultúrnych, umeleckých, športových, vedeckých, vzdelávacích, zábavných alebo podobných aktivít, vrátane aktivít organizátorov
         týchto aktivít, a prípadne aj poskytovanie doplnkových služieb,

      …
      je miesto, kde sa tieto služby fyzicky realizujú,
      …“
       Vnútroštátne právo
      6        Článok 259 A code général des impôts (všeobecný daňový zákonník, ďalej len „CGI“) zavedený článkom 28 zákona č. 78-1240 z 29. decembra
         1978 o zmene rozpočtu na rok 1978 (JORF z 30. decembra 1978, s. 4385) na prebratie článku 9 ods. 2 šiestej smernice do vnútroštátneho
         práva stanovuje:

      „Odchylne od ustanovení článku 259 sa predpokladá, že miesto nasledujúcich plnení sa nachádza vo Francúzsku:
      …
      4°      Nasledujúce plnenia, pokiaľ sú fyzicky uskutočnené vo Francúzsku:
      –        kultúrne, umelecké, športové, vedecké, vzdelávacie, rekreačné a k nim doplnkové plnenia, ako aj ich organizovanie.
      …“
      7        Článok 242-0 M prílohy II CGI, ktorým sa do vnútroštátneho práva prebral článok 1 ôsmej smernice, stanovuje:

      „1.      Platiteľom dane so sídlom v zahraničí možno vrátiť [DPH], ktorá im bola riadne účtovaná, ak v priebehu kalendárneho štvrťroka
         alebo kalendárneho roka, ku ktorému sa vzťahuje žiadosť o vrátenie, nemali vo Francúzsku sídlo svojej činnosti ani stálu prevádzkareň,
         ako ani trvalý pobyt ani miesto, kde sa obvykle zdržiavajú, a počas rovnakého obdobia neuskutočnili dodávky tovarov ani neposkytli
         služby, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti dane z pridanej hodnoty v zmysle článkov 256, 256 A až 258 B, 259 až 259 C [CGI].

      2.      …“
      8        Usmernenie ústredného daňového riaditeľstva 3 A-13-85 z 22. júla 1985 spresňuje, že poskytnutia služieb, ktoré sa uskutočnili
         pri príležitosti trhov, salónov, výstav a iných podujatí, spadajú pod článok 259 A CGI, a teda sa predpokladá, že sa nachádzajú
         vo Francúzsku. Rovnako usmernenie ústredného daňového riaditeľstva 3 D-2-99 z 15. júla 1999 ustanovuje, že poskytnutie komplexného
         súboru služieb vystavovateľovi v rámci obchodného veľtrhu alebo podobného podujatia spadá pod uvedený článok 259 A ods. 4.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9        Gillan Beach Ltd organizoval v Nice dva lodné salóny, ktoré sa uskutočnili 18. až 20. februára a 25. až 27. mája 1993. Vystavovateľom
         poskytol komplexné služby, ktoré zahŕňali najmä vybudovanie a sprevádzkovanie stánkov a komunikačných prostriedkov, privítanie
         hosteskami, ako aj prenájom a dohľad nad miestami kotvenia vystavovaných lodí.

      10      Dňa 25. októbra 1993 Gillan Beach Ltd požiadal na základe článku 242-0 M prílohy II CGI o vrátenie DPH tvoriacej súčasť ceny
         tovarov a služieb, ktoré kúpil vo Francúzsku na účely organizovania uvedených lodných salónov. Daňová správa túto žiadosť
         zamietla z dôvodu, že organizácia trhov a salónov, pokiaľ sa fyzicky uskutoční vo Francúzsku, je plnením, pri ktorom sa predpokladá,
         že k nemu došlo vo Francúzsku, v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou, ktorou sa do vnútroštátneho práva prebral článok
         9 ods. 2 písm. c) prvá zarážka šiestej smernice. Uvedená správa sa preto domnievala, že vo veci samej neboli splnené podmienky,
         ktoré sa vyžadujú na vrátenie DPH podľa ôsmej smernice.

      11      Tribunal administratif de Paris na návrh Gillan Beach Ltd rozhodol, že DPH, o ktorú ide vo veci samej, musí byť tejto spoločnosti
         vrátená. Keďže tento rozsudok bol potvrdený rozsudkom Cour administrative d’appel de Paris, Ministre de l’Économie, des Finances
         et de l’Industrie podalo dovolanie na Conseil d’État.

      12      Keďže Conseil d’État usúdil, že riešenie sporu, ktorý mu bol predložený, si vyžaduje výklad práva Spoločenstva, prerušil konanie
         a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Možno komplexné plnenie, ktoré organizátor trhu alebo salóna poskytol vystavovateľom, zahrnúť pod článok 9 ods. 2 písm. c)
         prvú zarážku šiestej smernice…, článok 9 ods. 2 písm. a) tejto smernice alebo pod akúkoľvek inú kategóriu poskytovania služieb
         uvedenú v tomto článku 9 ods. 2?“

       O prejudiciálnej otázke
      13      Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 9 ods. 2 šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že umožňuje
         zahrnúť komplexné plnenie, ktoré organizátor trhu alebo salóna poskytol vystavovateľom, pod jednu z kategórií poskytovania
         služieb, ktoré sú v ňom uvedené.

      14      V tomto ohľade je namieste pripomenúť, že článok 9 šiestej smernice obsahuje pravidlá, ktoré upravujú hraničný ukazovateľ
         určujúci miesto poskytnutia služieb na daňové účely. Zatiaľ čo odsek 1 tohto článku zavádza v tejto súvislosti všeobecné pravidlo,
         odsek 2 rovnakého článku vymenováva rad špecifických hraničných ukazovateľov. Cieľom týchto ustanovení je vyhnúť sa na jednej
         strane konfliktom právomocí, ktoré by mohli viesť k dvojitému zdaneniu, a na strane druhej nezdaneniu príjmov [pozri rozsudky
         zo 4. júla 1985, Berkholz, 168/84, Zb. s. 2251, bod 14; z 26. septembra 1996, Dudda, C‑327/94, Zb. s. I‑4595, bod 20; zo 6. marca
         1997, Linthorst, Pouwels en Scheres, C‑167/95, Zb. s. I‑1195, bod 10, a z 12. mája 2005, RAL (Channel Islands) a i., C‑452/03,
         Zb. s. 3947, bod 23].

      15      Rovnako je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o vzťah medzi odsekmi 1 a 2 článku 9 šiestej smernice, Súdny dvor rozhodol,
         že odsek 1 tohto ustanovenia nemá nijakú prednosť pred jeho odsekom 2. V každej situácii sa kladie otázka, či je upravená
         jedným z prípadov uvedených v článku 9 ods. 2 uvedenej smernice. Ak nie, vzťahuje sa na ňu odsek 1 tohto článku [rozsudky
         Dudda, už citovaný, bod 21; Linthorst, Pouwels en Scheres, už citovaný, bod 11, a RAL (Channel Islands) a i., už citovaný,
         bod 24].

      16      Rozsah pôsobnosti článku 9 ods. 2 je teda namieste vymedziť vo svetle jeho účelu, ktorý vyplýva zo siedmeho odôvodnenia šiestej
         smernice v tomto znení:

      „… určenie miesta, na ktorom sa uskutočnili zdaniteľné plnenia, sa stalo predmetom konfliktov súdnych právomocí medzi členskými
         štátmi, predovšetkým v otázke dodávok tovaru do zásoby [s montážou – neoficiálny preklad] a poskytovania služieb,… hoci miesto obchodovania [poskytovania služieb – neoficiálny preklad] sa musí [v zásade – neoficiálny preklad] definovať ako miesto, [kde má dodávateľ sídlo svojej profesionálnej činnosti, toto miesto by sa malo definovať ako miesto
         – neoficiálny preklad] v štáte osoby, ktorej sa tieto služby poskytujú, predovšetkým v prípade určitých služieb poskytovaných medzi zdaniteľnými
         osobami, keď je cena služieb zahrnutá do ceny tovaru“.

      17      Cieľom článku 9 ods. 2 šiestej smernice ako celku je teda zaviesť osobitný režim pre poskytovanie služieb uskutočňované medzi
         platiteľmi dane, keď náklady na tieto služby sú zahrnuté do ceny tovarov.

      18      Analogický účel je rovnako v pozadí článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej smernice, ktorý vymedzuje miesto poskytovania
         služieb týkajúcich sa najmä umeleckých, športových alebo zábavných aktivít, ako aj aktivít k nim doplnkových, ako miesto,
         kde sa tieto služby fyzicky realizujú. Zákonodarca Spoločenstva totiž usúdil, že pokiaľ dodávateľ poskytuje svoje služby v štáte,
         v ktorom sa tieto plnenia fyzicky realizujú, a organizátor podujatia vyberie v tom istom štáte DPH zaplatenú konečným spotrebiteľom,
         DPH, ktorej základom je súhrn plnení, ktorých náklady sú zahrnuté do ceny komplexného plnenia zaplatenej týmto spotrebiteľom,
         by mala byť zaplatená tomuto štátu a nie štátu, v ktorom mal dodávateľ sídlo svojej hospodárskej činnosti (pozri rozsudok
         Dudda, už citovaný, bod 24).

      19      Čo sa týka kritérií, podľa ktorých sa má posudzovať, či určité plnenie spadá pod článok 9 ods. 2 písm. c) prvú zarážku šiestej
         smernice, je potrebné konštatovať, že sa nevyžaduje žiadna osobitná, napríklad umelecká alebo športová, úroveň a pod toto
         ustanovenie nespadajú iba plnenia týkajúce sa najmä umeleckých, športových alebo zábavných aktivít, ale rovnako aj plnenia,
         ktoré sa týkajú iba podobných aktivít (pozri v tomto zmysle rozsudok Dudda, už citovaný, bod 25).

      20      Treba pripomenúť, že článok 9 ods. 2 šiestej smernice je kolíznou normou, ktorá určuje miesto zdanenia plnení, a teda vymedzuje
         právomoci členských štátov. Z toho plynie, že pojem „podobné aktivity“ je pojmom práva Spoločenstva, ktoré sa musí vykladať
         jednotne, aby sa vyhlo situáciám dvojitého zdanenia alebo nezdanenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. novembra 1993,
         Komisia/Francúzsko, C‑68/92, Zb. s. I‑5881, bod 14).

      21      Pri výklade ustanovenia práva Spoločenstva treba vziať do úvahy nielen znenie tohto ustanovenia, ale rovnako aj jeho kontext
         a ciele sledované právnou úpravou, ktorej súčasť tvorí (pozri najmä rozsudok zo 7. júna 2005, VEMW a i., C‑17/03, Zb. s. I‑4983,
         bod 41).

      22      Vzhľadom na cieľ sledovaný zákonodarcom Spoločenstva, pripomenutý v bode 18 tohto rozsudku, ktorým je stanoviť miesto zdaniteľného
         plnenia v členskom štáte, na ktorého území sa plnenia fyzicky realizujú, bez ohľadu na miesto, kde mal dodávateľ sídlo, musí
         byť aktivita považovaná za podobnú v zmysle článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej smernice, pokiaľ obsahuje vlastnosti,
         ktoré sú rovnako prítomné v ostatných kategóriách aktivít vymenovaných v tomto ustanovení a ktoré vzhľadom na tento cieľ zdôvodňujú,
         že tieto aktivity spadajú pod uvedené ustanovenie.

      23      V tomto ohľade je namieste konštatovať, ako to robí francúzska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev, že spoločné vlastnosti
         prítomné v rôznych kategóriách poskytovania služieb, ktoré sú uvedené v článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážke šiestej smernice,
         majú svoj pôvod v komplexnom charaktere predmetných plnení zahŕňajúcich viaceré služby, ako aj v skutočnosti, že uvedené plnenia
         sú bežne poskytované viacerým príjemcom, a to súhrnu osôb zúčastnených z rôznych dôvodov na kultúrnych, umeleckých, športových,
         vedeckých, vzdelávacích alebo zábavných aktivitách.

      24      Spoločnou vlastnosťou týchto rozličných kategórií plnení je rovnako to, že sa vo všeobecnosti poskytujú pri príležitosti konkrétnych
         podujatí, a miesto, kde sa tieto komplexné plnenia fyzicky realizujú, je v zásade jednoduché identifikovať, keďže uvedené
         podujatia sa odohrávajú na presne stanovenom mieste.

      25      Účelom salóna alebo trhu je pritom bez ohľadu na jeho tému poskytnúť viacerým príjemcom v zásade na jedinom a konkrétnom mieste
         rôzne plnenia komplexného charakteru s cieľom najmä predstaviť informácie, tovary alebo skutočnosti za podmienok, ktoré ich
         môžu spropagovať pred návštevníkmi. Za týchto podmienok je opodstatnené usudzovať, že salón alebo trh možno zahrnúť pod podobné
         aktivity podľa článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej smernice.

      26      Poskytnutia služieb týkajúce sa aktivít vymenovaných v článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážke šiestej smernice zahŕňajú plnenia
         poskytnuté organizátormi týchto aktivít a plnenia, ktoré je opodstatnené za takéto plnenia považovať.

      27      Z toho plynie, že komplexné plnenie, ktoré organizátor trhu alebo salóna poskytol vystavovateľom, sa preto musí považovať
         za jedno z plnení, ktoré sú uvedené v článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážke šiestej smernice.

      28      Vzhľadom na výklad tohto ustanovenia uvedený v bode 25 tohto rozsudku, ktorý postačuje na určenie miesta plnenia vo veci samej,
         nie je namieste vysloviť sa k otázke, či uvedené plnenie možno okrem toho zahrnúť pod akúkoľvek inú kategóriu poskytovania
         služieb uvedenú v článku 9 ods. 2 šiestej smernice.

      29      Na položenú otázku preto treba odpovedať tak, že článok 9 ods. 2 písm. c) prvá zarážka šiestej smernice sa má vykladať v tom
         zmysle, že komplexné plnenie, ktoré organizátor poskytol vystavovateľom na trhu alebo salóne, je zahrnuté v kategórii poskytovania
         služieb, ktorá je uvedená v tomto ustanovení.

       O trovách
      30      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
      Článok 9 ods. 2 písm. c) prvá zarážka šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských
            štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, sa má vykladať
            v tom zmysle, že komplexné plnenie, ktoré organizátor poskytol vystavovateľom na trhu alebo salóne, je zahrnuté v kategórii
            poskytovania služieb, ktorá je uvedená v tomto ustanovení.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 2. marca 2010. # Frantisek Doktor proti Rade Európskej únie. # Odvolanie - Verejná služba - Úradníci - Prijímanie do zamestnania. # Vec T-248/08 P.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 28. mája 1970. # Denise Richez-Parise a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 19, 20, 25 a 30-69.