title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 28. októbra 2010.#Španielské kráľovstvo proti Európskej komisii.#EPUZF - Záručná sekcia - Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom - Podpora pre výrobu pre spracovávateľov paradajok - Neoznámené kontroly v primeranom čase - Proporcionalita.#Vec T-227/07.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 28. októbra 2010 – Španielsko/Komisia
      (vec T‑227/07)
      „EPUZF – Záručná sekcia – Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom – Podpora pre výrobu určená spracovávateľom paradajok – Nenahlásené kontroly vo vhodných obdobiach – Proporcionalita“
      1.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Zúčtovanie výdavkov – Odmietnutie účtovať výdavky vyplývajúce z nezrovnalostí pri uplatňovaní
            právnej úpravy Spoločenstva – Napadnutie dotknutým členským štátom – Dôkazné bremeno – Rozdelenie medzi Komisiu a členský
            štát (nariadenie Rady č. 729/70) (pozri body 36 – 39)
      2.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Poskytovanie pomoci a prémií – Povinnosť členských štátov zaviesť účinný systém administratívnych
            kontrol a kontrol na mieste – Nenahlásené kontroly vo vhodných obdobiach – Pojem – Požiadavka predchádzajúcej neznalosti o uskutočnení
            kontroly alebo o tom, že kontrola je počas vopred určeného obdobia nepravdepodobná (nariadenie Komisie č. 1535/2003, články
            28 a 31) (pozri body 64, 65)
      3.                     Akty inštitúcií – Nariadenia – Nariadenie stanovujúce osobitné kontrolné opatrenia – Neexistencia voľnej úvahy členských štátov
            – Nevykonanie – Odôvodnenie – Vyššia efektívnosť iného systému kontroly – Neprípustnosť (nariadenie Komisie č. 1535/2003)
            (pozri body 70, 101)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie 2007/243/ES z 18. apríla 2007, ktorým sa z financovania Spoločenstvom vylučujú
                  niektoré výdavky uskutočnené členskými štátmi v rámci Záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného
                  fondu (EPUZF) (Ú. v. EÚ L 106, s. 55)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata rozšírená komora) z 12. decembra 1996. # Association Internationale des Utilisateurs de Fils de Filaments Artificiels a Synthétiques et de Soie naturelle (AIUFFASS) a Apparel, Knitting & Textiles Alliance (AKT) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Štátna pomoc - Prípustnosť. # Vec T-380/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. septembra 2012.#Döhler Neuenkirchen GmbH proti Hauptzollamt Oldenburg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof.#Colný kódex Spoločenstva – Nariadenie (EHS) č. 2913/92 – Článok 204 ods. 1 písm. a) – Colný režim aktívneho zošľachťovacieho styku – Colný režim s podmienečným oslobodením od cla – Vznik colného dlhu – Nesplnenie povinnosti predložiť potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu v stanovenej lehote.#Vec C-262/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Colný kódex Spoločenstva — Nariadenie (EHS) č. 2913/92 — Článok 204 ods. 1 písm. a) — Colný režim aktívneho zošľachťovacieho styku — Colný režim s podmienečným oslobodením od cla — Vznik colného dlhu — Nesplnenie povinnosti predložiť potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu v stanovenej lehote“
      Vo veci C-262/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko) z 30. marca 2010 a doručený Súdnemu dvoru 27. mája 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Döhler Neuenkirchen GmbH

      proti

         Hauptzollamt Oldenburg,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (spravodajca) a D. Šváby,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: B. Fülöp, referent, neskôr A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. apríla 2011,
      so zreteľom na uznesenie o opätovnom otvorení ústnej časti konania z 25. októbra 2011 a po pojednávaní z 1. decembra 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Döhler Neuenkirchen GmbH, v zastúpení: H. Bleier, Rechtsanwalt,

               —

               Hauptzollamt Oldenburg, v zastúpení: A. Gessler, Oberregierungsrätin,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a V. Štencel, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Bouyon a B.-R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. marca 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 204 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 z 13. apríla 2005 (Ú. v. EÚ L 117, s. 13, ďalej len „colný kódex“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Döhler Neuenkirchen GmbH (ďalej len „Döhler“) a Hauptzollamt Oldenburg (ďalej len „Hauptzollamt“) vo veci vymáhaného colného dlhu pri dovoze od spoločnosti Döhler z dôvodu, že potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu týkajúce sa tovaru prepusteného do colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku v rámci colného režimu s podmienečným oslobodením od cla bolo úradu colnej kontroly predložené po uplynutí lehoty stanovenej na tento účel.

         Právny rámec

         Colný kódex

               3

               Colný režim aktívneho zošľachťovacieho styku v colnom režime s podmienečným oslobodením od cla definuje článok 114 ods. 1 písm. a) colného kódexu. Tento colný režim umožňuje, aby na účely jednej alebo niekoľkých spracovateľských operácií na colnom území Európskej únie bol použitý tovar, ktorý nie je tovarom Spoločenstva a ktorý má byť spätne vyvezený z uvedeného colného územia v podobe zošľachtených výrobkov, bez toho, aby podliehal dovoznému clu alebo opatreniam obchodnej politiky. V súlade s odsekom 2 písm. c) a d) uvedeného článku sú zošľachtenými výrobkami všetky výrobky, ktoré sú výsledkom spracovateľských operácií, najmä prepracovania tovaru.

               4

               Článok 89 ods. 1 colného kódexu znie:
               „Colný režim v podmienečnom systéme s ekonomickým účinkom sa ukončí, keď je tovaru prepustenému do tohto colného režimu alebo výrobkom spracovaným alebo zušľachteným v rámci tohto colného režimu pridelené nové colne schválené určenie alebo použitie.“

               5

               Článok 118 ods. 1 a 2 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Colné orgány stanovia lehotu, v ktorej musia byť zošľachtené výrobky vyvezené alebo spätne vyvezené, alebo im musí byť pridelené iné colne schválené určenie alebo použitie. …
               2.   Lehota začína plynúť odo dňa prepustenia tovaru, ktorý nie je tovarom spoločenstva do colného režimu aktívny zošľachťovací styk [aktívneho zošľachťovacieho styku – neoficiálny preklad]. Colné orgány môžu túto lehotu predĺžiť na základe dostatočne odôvodnenej žiadosti predloženej držiteľom povolenia.
               Na účel zjednodušenia môže byť rozhodnuté že lehota, ktorá začína plynúť v priebehu kalendárneho mesiaca alebo štvrťroka sa ukončí v posledný deň nasledujúceho mesiaca alebo štvrťroka.“

               6

               Hlava VII colného kódexu s názvom „Colný dlh“ obsahuje v kapitole II ustanovenia týkajúce sa vzniku colného dlhu. Táto kapitola zahŕňa najmä články 201 až 205, ktoré upravujú skutočnosti vedúce k vzniku colného dlhu pri dovoze.

               7

               Článok 204 ods. 1 a 2 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Colný dlh pri dovoze vzniká:

                        a)

                        ne[s]plnením jednej z povinností vyplývajúcej z dočasného uskladnenia tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu alebo z použitia colného režimu, do ktorého bol tento prepustený, alebo

                  …
               s výnimkou prípadov [týkajúcich sa vyňatia tovaru podliehajúceho dovoznému clu spod colného dohľadu], pokiaľ sa nezistí, že nedodržanie týchto podmienok nemá podstatný vplyv na správne vykonávanie dočasného uskladnenia alebo daného colného režimu.
               2.   Colný dlh vzniká… v okamihu, keď prestane byť plnená povinnosť, ktorej nesplnením vzniká colný dlh,…“

         Vykonávacie nariadenie

               8

               Európska komisia prijala 2. júla 1993 nariadenie (EHS) č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92 (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmenené a doplnené nariadením Komisie (ES) č. 214/2007 z 28. februára 2007 (Ú. v. EÚ L 62, s. 6, ďalej len „vykonávacie nariadenie“).

               9

               Článok 496 písm. m) vykonávacieho nariadenia definuje „lehotu pre opustenie colného režimu“ [lehotu na ukončenie colného režimu – neoficiálny preklad] ako „dobu, do kedy musí byť tovar alebo výrobky preradené na nové povolené colne schválené určenie alebo použitie“.

               10

               Článok 521 tohto vykonávacieho nariadenia stanovuje:
               „1.   Najneskôr po uplynutí lehoty pre opustenie colného režimu [lehoty na ukončenie colného režimu – neoficiálny preklad], bez ohľadu na to, či sa použije agregácia v súlade s druhým pododsekom článku 118(2) [colného] kódexu alebo nie:

                        —

                        v prípade aktívneho zošľachťovacieho styku (systém s odkladom platenia cla) [režimu s podmienečným oslobodením od cla – neoficiálny preklad]… potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu predloží dozornému orgánu do 30 dní,

                  …
               Za zvláštnych okolností môžu colné orgány predĺžiť túto lehotu dokonca aj po jej uplynutí.
               2.   Pokiaľ dozorný úrad neurčí inak, potvrdenie alebo nárok obsahujú nasledujúce údaje:

                        a)

                        referenčné údaje povolenia;

                  …

                        e)

                        podrobnosti colných vyhlásení, na základe ktorých dovezený tovar vstúpil [bol prepustený – neoficiálny preklad] do colného režimu;

                        f)

                        druh a množstvo zošľachtených alebo spracovaných výrobkov alebo tovaru v nezmenenom stave a colne schválené určenie alebo použitie, na aké boli preradené, vrátane podrobných údajov zodpovedajúcich colných vyhlásení, ostatných colných dokumentov alebo z akéhokoľvek ďalšieho dokumentu, ktorý sa týka prepustenia tovaru z colného režimu a lehôt pre jeho prepustenie z colného režimu;

                  …

                        i)

                        čiastka dovozných ciel, ktorá sa má zaplatiť alebo vrátiť alebo odpustiť a kde to prichádza do úvahy aj kompenzačný úrok, ktorý sa má zaplatiť. Ak táto čiastka súvisí s uplatnením článku 546, musí to byť špecifikované;

                  …
               3.   Dozorný úrad môže vystaviť potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu.“

               11

               Článok 546 ods.1 a 2 vykonávacieho nariadenia stanovuje:
               „[Rozhodnutie colných orgánov o povolení uplatnenia colného režimu] špecifikuje, či zošľachtené výrobky alebo tovar v nezmenenom stave môžu byť prepustené do režimu voľného obehu bez colného vyhlásenia, bez dopadu na opatrenia zákazu alebo obmedzujúce opatrenia. V takom prípade sa považujú za prepustené do režimu voľného obehu, ak neboli preradené na colne schválené určenie alebo použitie po uplynutí lehoty pre opustenie colného režimu [lehoty na ukončenie colného režimu – neoficiálny preklad].
               Na účely prvého pododseku článku 218(1) [colného] kódexu vyhlásenie o prepustení do režimu voľného obehu sa považuje za podané a prijaté a prepustenie povolené v čase predloženia potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu.“

               12

               Článok 859 vykonávacieho nariadenia, ktorý patrí do časti IV tohto nariadenia venovanej colnému dlhu a konkrétnejšie do hlavy II tejto časti nazvanej „Vznik dlhu“, stanovuje:
               „Nasledujúce prípady sa považujú za neplnenie, ktoré nemá významný účinok na správnu prevádzku dočasného uskladnenia alebo príslušný colný režim v zmysle článku 204 (1) [colného] kódexu, za predpokladu, že:

                        —

                        nepredstavujú pokus nezákonne odobrať [vyňať – neoficiálny preklad] tovar spod colného dohľadu,

                        —

                        nenaznačujú vedomú nedbanlivosť na strane príslušnej osoby,

                        —

                        všetky formality potrebné na zosúladenie situácie tovaru s právnym predpisom sú následne vykonané [splnené – neoficiálny preklad]:
                        …

                                 9)

                                 v rámci aktívneho zošľachťovacieho styku a spracovania pod colnou kontrolou [pod colným dohľadom – neoficiálny preklad], prekračujúci lehotu povolenú na predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu za predpokladu, že lehota by bola predĺžená, ak by bola žiadosť o predĺženie podaná včas;

                  …“

               13

               V zmysle článku 860 vykonávacieho nariadenia „colné orgány majú za to, že vznikol colný dlh podľa článku 204 (1) [colného] kódexu, ak osoba, ktorá by bola dlžníkom nezistí [okrem prípadu, že osoba, ktorá by bola dlžníkom, preukáže – neoficiálny preklad], že sú splnené podmienky uvedené v článku 859“.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               14

               Spoločnosť Döhler dovážala v prvom štvrťroku 2006 koncentráty ovocných štiav, ktoré spracovávala v rámci colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením od cla, v súlade s povolením, ktoré jej bolo na tento účel vydané. Podľa tohto povolenia lehota na ukončenie uvedeného colného režimu uplynula vo štvrtom kalendárnom štvrťroku nasledujúcom po prepustení tohto tovaru, ktorý nepochádza zo Spoločenstva, do uvedeného colného režimu, čiže 31. marca 2007. Zo spisu tiež vyplýva, že predmetné povolenie spoločnosti Döhler umožňovalo, aby bol tovar v nezmenenom stave alebo zošľachtené výrobky prepustené do colného režimu voľného obehu bez colného vyhlásenia.

               15

               Keďže malo byť potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu predložené počas 30 dní nasledujúcich po ukončení colného režimu, v prejednávanej veci teda najneskôr 30. apríla 2007, Döhler túto povinnosť nesplnila a nereagovala na oznámenie Hauptzollamt, ktorý o toto potvrdenie požiadal 20. júna 2007.

               16

               Keďže predmetné potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu nebolo predložené, Hauptzollamt 4. júla 2007 zohľadnil dovozné clo z celého objemu dovezeného tovaru, pre ktorý lehota na ukončenie colného režimu uplynula 31. marca 2007, v celkovej hodnote tohto tovaru, čiže vo výške 1403188,49 eura.

               17

               Spoločnosť Döhler napokon predložila svoje potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu pre dotknutý tovar vo veci samej 10. júla 2007, pričom vykázala sumu splatného dovozného cla vo výške 217338,39 eura, čo zodpovedá menšiemu množstvu dovezeného tovaru, ktorý nebol vyvezený v stanovených lehotách, čiže pred 31. marcom 2007, ako bolo množstvo, ktoré určil Hauptzollamt.

               18

               Döhler namietala proti rozdielu medzi výškou dovozného cla, ktorú zohľadnil Hauptzollamt, a výškou sumy vykázanou v jej potvrdení o prepustení tovaru z colného režimu a po tom, čo bola jej námietka zamietnutá, podala žalobu na Finanzgericht Hamburg (Finančný súd v Hamburgu), ktorou sa domáhala úľavy z cla, ktoré podľa nej nebolo dlžné.

               19

               Finanzgericht Hamburg žalobu, o ktorej rozhodoval, zamietol s odôvodnením, že Döhler si nesplnila povinnosti, pretože nedodržala lehotu stanovenú na predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu, čo viedlo k vzniku colného dlhu podľa článku 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu. Uvedený súd tiež rozhodol, že oneskorené predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu nemožno považovať za nedodržanie týchto podmienok, ktoré nemajú podstatný vplyv na správne vykonávanie daného colného režimu in fine v zmysle článku 204 ods. 1 colného kódexu tak, ako ho vykonáva článok 859 bod 9 vykonávacieho nariadenia.

               20

               Vnútroštátny súd v tomto smere jednak konštatoval, že lehota na predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu nemohla byť predĺžená, aj keby bola žiadosť podaná včas, pretože neexistovali nijaké zvláštne okolnosti odôvodňujúce takéto predĺženie lehoty, a jednak, že proti Döhler možno namietať hrubú nedbanlivosť, pretože ako skúsenému hospodárskemu subjektu v uplatňovaní režimu aktívneho zošľachťovacieho styku jej bola známa povinnosť predkladať k určitým dátumom potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu, pričom zároveň bola na túto požiadavku zo strany Hauptzollamt upozornená.

               21

               Döhler, ktorá napadla rozhodnutie Finanzgericht Hamburg o zamietnutí jej žaloby, teda podala opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof (Spolkový finančný súd) s tvrdením, že k ukončeniu colného režimu došlo 31. marca 2007 a akékoľvek nesplnenie povinnosti po tomto dátume, napríklad oneskorené predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu, nemôže mať vplyv na colný režim a už vôbec nemôže viesť k vzniku colného dlhu.

               22

               Vnútroštátny súd sa po tom, čo preskúmal výklad colného kódexu uvádzaný spoločnosťou Döhler, pýta, či v prípade okolností, o aké ide vo veci samej, vznikol colný dlh. Okrem toho vnútroštátny súd poukazuje na nebezpečenstvo vzniku dvojitého colného dlhu v prípade zvyšného tovaru, ktorý nebol spätne vyvezený, prvýkrát po uplynutí lehoty na ukončenie colného režimu a druhýkrát po uplynutí lehoty na predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu.

               23

               Keďže Bundesfinanzhof sa za týchto okolností domnieva, že rozhodnutie v spore, o ktorom rozhoduje, si vyžaduje výklad colného kódexu, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 204 ods. 1 písm. a) [colného kódexu] vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje aj na nesplnenie takých povinností, ktoré majú byť splnené až po ukončení príslušného uplatňovaného colného režimu, takže v prípade čiastočného spätného vývozu dovezeného tovaru v stanovenej lehote v rámci colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením od cla vedie porušenie povinnosti predložiť orgánu vykonávajúcemu dohľad potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu do 30 dní od uplynutia lehoty na ukončenie colného režimu k vzniku colného dlhu za celkové množstvo potvrdeného dovezeného tovaru, ak nie sú splnené podmienky podľa článku 859 bodu 9 [vykonávacieho nariadenia]?“

         Konanie pred Súdnym dvorom

         Opätovné otvorenie ústnej časti konania

               24

               Rozhodnutím z 1. marca 2011 Súdny dvor pridelil túto vec siedmej komore a pozval účastníkov konania na pojednávanie, ktoré sa uskutočnilo 13. apríla 2011. Súdny dvor okrem iného rozhodol, že o veci sa rozhodne bez návrhov generálneho advokáta.

               25

               Podľa článku 44 ods. 4 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora siedma komora 22. septembra 2011 rozhodla o postúpení veci Súdnemu dvoru, aby ju pridelil širšiemu rozhodovaciemu zloženiu. Súdny dvor následne rozhodol, že vec bude pridelená tretej komore a rozhodne sa o nej po vypočutí návrhov generálneho advokáta.

               26

               Uznesením z 25. októbra 2011 Súdny dvor v súlade s článkom 61 rokovacieho poriadku po vypočutí generálneho advokáta rozhodol o opätovnom otvorení ústnej časti konania a pozval účastníkov konania na nové pojednávanie, ktoré sa uskutočnilo 1. decembra 2011.

               27

               Generálny advokát predniesol svoje návrhy na pojednávaní 8. marca 2012, po ktorom sa ústna časť konania skončila.

         O žiadosti o opätovné otvorenie ústnej časti konania po prednesení návrhov

               28

               Listom z 9. marca 2012 požiadala Döhler o možnosť písomne odpovedať na návrhy generálneho advokáta alebo o opätovné otvorenie ústnej časti konania. Na podporu svojej žiadosti Döhler uvádza svoj nesúhlas so stanoviskom generálneho advokáta a domnieva sa, že tieto návrhy boli prednesené po ústnej časti konania, ktorá sa skončila 1. decembra 2011.

               29

               V prvom rade treba konštatovať, že štatút Súdneho dvora Európskej únie a jeho rokovací poriadok neupravujú možnosť účastníkov konania podať pripomienky v reakcii na návrhy prednesené generálnym advokátom (uznesenie zo 4. februára 2000, Emesa Sugar, C-17/98, Zb. s. I-665, bod 2).

               30

               Čo sa týka opätovného otvorenia ústnej časti konania, treba pripomenúť, že Súdny dvor môže bez návrhu alebo na návrh generálneho advokáta, ako aj na základe žiadosti účastníkov konania nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania v súlade s článkom 61 svojho rokovacieho poriadku, pokiaľ sa domnieva, že nemá dostatok informácií alebo že vec je potrebné rozhodnúť na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania nevyjadrili (pozri rozsudok z 3. marca 2009, Komisia/Rakúsko, C-205/06, Zb. s. I-1301, bod 13).

               31

               V prejednávanej veci sa Súdny dvor domnieva, že má dostatok informácií na to, aby rozhodol, a keďže vec nie je potrebné rozhodnúť na základe tvrdení, ku ktorým sa účastníci konania nevyjadrili, návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania nemožno vyhovieť.

               32

               Pokiaľ ide o tvrdenie Döhler, v zmysle ktorého boli návrhy prednesené po skončení ústnej časti konania, treba pripomenúť, že článok 59 rokovacieho poriadku jednak stanovuje, že na záver ústnej časti konania prednesie generálny advokát svoje odôvodnené návrhy, a jednak, že po prednesení návrhov generálneho advokáta vyhlási predseda Súdneho dvora ústnu časť konania za skončenú. V prejednávanej veci je preukázané, že ústna časť konania sa neskončila skôr, ako generálny advokát predniesol svoje návrhy na pojednávaní 8. marca 2012. Treba preto konštatovať, že spôsob prednesenia návrhov v tejto veci nebol spojený so žiadnym porušením pravidiel uplatniteľných pred Súdnym dvorom.

               33

               Súdny dvor sa po vypočutí generálneho advokáta preto domnieva, že žiadosti žalobkyne vo veci samej o predloženie ďalších písomných pripomienok alebo o opätovné otvorenie ústnej časti konania treba zamietnuť.

         O prejudiciálnej otázke

               34

               Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či článok 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu treba vykladať v tom zmysle, že nesplnenie povinnosti spočívajúcej v predložení orgánu vykonávajúcemu dohľad potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu do 30 dní od uplynutia lehoty na ukončenie colného režimu stanovenej v článku 521 ods. 1 prvom pododseku prvej zarážke vykonávacieho nariadenia vedie k vzniku colného dlhu za celý objem schváleného dovezeného tovaru vrátane tovaru, ktorý bol spätne vyvezený mimo územia Európskej únie, v prípade, ak sa podmienky podľa článku 859 bodu 9 vykonávacieho nariadenia nepovažujú za splnené.

               35

               V súlade s článkom 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu colný dlh vzniká pri dovoze nesplnením jednej z povinností, ktorá v prípade tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu, vedie k uplatneniu colného režimu, do ktorého bol tento tovar prepustený, pokiaľ sa nepreukáže, že nedodržanie týchto podmienok nemá podstatný vplyv na správne vykonávanie tohto colného režimu. Treba zdôrazniť, že tak, ako uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, do pôsobnosti článku 204 colného kódexu patria všetky prípady, na ktoré sa táto výnimka nevzťahuje.

               36

               Döhler sa domnieva, že vo veci samej bol colný režim aktívneho zošľachťovacieho styku riadne ukončený v súlade s článkom 89 ods. 1 colného kódexu spätným vyvezením tovaru v stanovených lehotách, a teda že vznik colného dlhu nemôže so spätnou účinnosťou zrušiť uplatnenie tohto režimu z dôvodu, že potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu nebolo predložené v stanovenej lehote. Okrem toho podľa spoločnosti Döhler porušenie povinnosti predložiť potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu, stanovenej v článku 521 ods. 1 prvom pododseku prvej zarážke vykonávacieho nariadenia, nemôže viesť k vzniku colného dlhu v prípade, ak táto povinnosť vznikne po ukončení predmetného colného režimu.

               37

               Tento názor nemožno prijať.

               38

               Ani jedno z ustanovení colného kódexu či jeho vykonávacieho nariadenia v znení platnom v čase skutkových okolností totiž neumožňuje vysloviť záver, že pokiaľ ide o vplyv nesplnenia povinnosti na vznik colného dlhu na základe článku 204 colného kódexu, treba rozlišovať medzi povinnosťou, ktorá vzniká počas alebo po ukončení dotknutého colného režimu, prípadne ešte medzi takzvanou „primárnou“ a „sekundárnou“ povinnosťou.

               39

               Okrem toho článok 204 colného kódexu v odseku 1 uvádza, že colný dlh vzniká „nesplnením jednej z povinností, ktorá… vedie k uplatneniu colného režimu“, čo platí rovnako v prípade všetkých povinností vyplývajúcich z predmetného colného režimu. Navyše treba zdôrazniť, že bod 9 článku 859 vykonávacieho nariadenia výslovne stanovuje, že prekročenie lehoty povolenej na predloženie potvrdenia o prepustení tovaru z colného režimu sa neuvádza medzi nesplneniami povinností, ktoré vedú k vzniku colného dlhu, v prípade, ak sú splnené určité podmienky stanovené v uvedenom článku.

               40

               Treba pripomenúť, že colný režim aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením od cla predstavuje výnimočné opatrenie, ktoré uľahčuje priebeh určitých hospodárskych činností. Tento režim zahŕňa prítomnosť tovaru, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, na colnom území Únie, s ktorým sa spája nebezpečenstvo, že sa nakoniec bez preclenia dostane do hospodárskeho obehu členských štátov (pozri rozsudok z 15. júla 2010, DSV Road, C-234/09, Zb. s. I-7333, bod 31).

               41

               Keďže tento režim vyvoláva zjavné nebezpečenstvo pre riadne uplatnenie colnej právnej úpravy Únie a výber príslušného cla, osoby, ktoré ho využívajú, sú povinné striktne dodržiavať povinnosti, ktoré z neho vyplývajú. Rovnako treba doslovne vykladať dôsledky, ktoré sa ich týkajú v prípade nedodržania ich povinností (pozri rozsudok zo 14. januára 2010, Terex Equipment a i., C-430/08 a C-431/08, Zb. s. I-321, bod 42).

               42

               Ako zdôrazňuje generálny advokát v bode 50 svojich návrhov, definitívne určenie dovezeného tovaru je stanovené ukončením colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku na základe súvisiaceho potvrdenia ako výnimka zo všeobecného režimu. Potvrdenie je teda ústredným dokumentom v rámci fungovania colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením od cla, o čom svedčia aj podrobné údaje, ktoré musí toto potvrdenie obsahovať podľa článku 521 ods. 2 vykonávacieho nariadenia, pričom povinnosť predložiť toto potvrdenie v lehote 30 dní nasledujúcich po uplynutí lehoty na ukončenie colného režimu, ako vyplýva z článku 521 ods. 1 prvého pododseku prvej zarážky vykonávacieho nariadenia, je osobitne významná pre colný dohľad v rámci tohto colného režimu.

               43

               Vznik colného dlhu preto nemá za okolností, o aké ide vo veci samej, povahu sankcie, ale treba ho považovať za dôsledok nesplnenia podmienok požadovaných na získanie výhody vyplývajúcej z uplatňovania colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením. Tento colný režim totiž zahŕňa poskytnutie podmienenej výhody, ktorú nemožno poskytnúť, ak neboli splnené príslušné podmienky, v dôsledku čoho nie je možné uplatniť podmienečné oslobodenie od cla, a preto odôvodňuje vyrubenie cla.

               44

               Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že článok 859 vykonávacieho nariadenia platne zavádza systém, ktorý taxatívne vymedzuje porušenia povinností v zmysle článku 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu, ktoré „nemajú podstatný vplyv na správne vykonávanie dočasného uskladnenia alebo daného colného režimu“ (rozsudok z 11. novembra 1999, Söhl & Söhlke, C-48/98, Zb. s. I-7877, bod 43). Vo veci samej však vnútroštátny súd formuloval svoju prejudiciálnu otázku tak, že vychádzal z predpokladu, že podmienky uvedené v predmetnom článku 859 nie sú splnené.

               45

               Treba preto zohľadniť skutočnosť, že porušenie povinnosti vyplývajúcej z uplatňovania colného režimu aktívneho zošľachťovacieho styku s podmienečným oslobodením od cla, ktorá musí byť splnená po ukončení predmetného colného režimu, v prejednávanej veci porušenie povinnosti predložiť potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu v 30-dňovej lehote stanovenej v článku 521 ods. 1 prvom pododseku prvej zarážke vykonávacieho nariadenia, vedie v súvislosti s celým objemom schváleného tovaru k vzniku colného dlhu podľa článku 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu, ak nie sú splnené podmienky uvedené v článku 859 bode 9 vykonávacieho nariadenia.

               46

               Čo sa týka nebezpečenstva vzniku dvojitého colného dlhu za sporné tovary vo veci samej, ktoré neboli spätne vyvezené, uvádzaného vnútroštátnym súdom a spoločnosťou Döhler, treba pripomenúť, že colná Únia bráni dvojitému uloženiu cla za ten istý tovar (rozsudok z 20. septembra 1988, Kiwall, 252/87, Zb. s. 4753, bod 11).

               47

               Prináleží teda vnútroštátnemu súdu, aby sa ubezpečil, že colné orgány neumožnia vznik druhého colného dlhu za tovar, za ktorý by už colný dlh vznikol na základe predchádzajúcej rozhodujúcej skutočnosti.

               48

               S ohľadom na vyššie uvedené treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu treba vykladať v tom zmysle, že nesplnenie povinnosti predložiť orgánu vykonávajúcemu dohľad potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu do 30 dní od uplynutia lehoty na ukončenie colného režimu stanovenej v článku 521 ods. 1 prvom pododseku prvej zarážke vykonávacieho nariadenia vedie k vzniku colného dlhu za celý objem schváleného dovezeného tovaru vrátane tovaru, ktorý bol spätne vyvezený mimo územia Európskej únie, v prípade, ak sa podmienky podľa článku 859 bodu 9 vykonávacieho nariadenia považujú za nesplnené.

         O trovách

               49

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 204 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 z 13. apríla 2005, treba vykladať v tom zmysle, že nesplnenie povinnosti predložiť orgánu vykonávajúcemu dohľad potvrdenie o prepustení tovaru z colného režimu do 30 dní od uplynutia lehoty na ukončenie colného režimu stanovenej v článku 521 ods. 1 prvom pododseku prvej zarážke nariadenia (EHS) č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 214/2007 z 28. februára 2007, vedie k vzniku colného dlhu za celý objem schváleného dovezeného tovaru vrátane tovaru, ktorý bol spätne vyvezený mimo územia Európskej únie, v prípade, ak sa podmienky podľa článku 859 bodu 9 uvedeného nariadenia č. 2454/93 považujú za nesplnené.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. marca 1999. # Nour Eddline El-Yassini proti Secretary of State for Home Department. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Immigration Adjudicator - Spojené kráľovstvo. # Priamy účinok. # Vec C-416/96.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1962. # Fédération nationale de la boucherie en gros et du commerce en gros des viandes a iní proti Conseil de la Európske hospodárske spoločenstvo. # Spojené veci 19/62 až 22/62.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra 1997. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-157/94.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 12. júla 2007. # Gerolf Annemans proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Hospodárska súťaž - Vybavovanie sťažností - Nariadenie (ES) č. 773/2004 - List Komisie určený sťažovateľovi - Námietka neprípustnosti - Prípravný akt - Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou - Neprípustnosť. # Vec T-411/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 12. júla 2007 – Annemans/Komisia
      (vec T‑411/05)
      „Žaloba o neplatnosť – Hospodárska súťaž – Vybavovanie sťažností – Nariadenie (ES) č. 773/2004 – List Komisie určený sťažovateľovi – Námietka neprípustnosti – Prípravný akt – Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou – Neprípustnosť“
      Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Pojem – Akt so záväznými právnymi účinkami (článok 230 ES; nariadenie Komisie č. 773/2004, článok 7 ods. 1 a 2) (pozri body 31 – 35)
      Predmet

               Návrh na zrušenie rozhodnutia, ktoré malo byť údajne obsiahnuté v liste Komisie z 5. septembra 2005 vo veci COMP/39.225 a ktoré
                  sa týka sťažnosti, ktorú Komisii predložil Gerolf Annemans v zmysle článku 7 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra
                  2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82[ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd.
                  08/002, s. 205)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa odmieta ako neprípustná.

                  2.

                  	Gerolf Annemans je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. októbra 1982. # Alusuisse Italia SpA proti Rade a Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 307/81.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá rozšírená komora) z 8. júla 1999. # Vlaamse Televisie Maatschapij NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec T-266/97.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1994. # Société civile agricole du Centre d'insémination de la Crespelle proti Coopérative d'élevage et d'insémination artificielle du département de la Mayenne. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour de cassation - Francúzsko. # Vec C-323/93.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 12. októbra 2000. # Snellers Auto's BV proti Algemeen Directeur van de Dienst Wegverkeer. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van State - Holandsko. # Vec C-314/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 16. júla 2015.#Minister for Justice and Equality proti Francisovi Laniganovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal High Court (Írsko).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Naliehavé prejudiciálne konanie – Charta základných práv Európskej únie – Článok 6 – Právo na slobodu a bezpečnosť – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Európsky zatykač – Povinnosť vykonať európsky zatykač – Článok 12 – Ponechanie vyžiadanej osoby vo väzbe – Článok 15 – Rozhodnutie o odovzdaní – Článok 17 – Lehoty a pravidlá týkajúce sa rozhodnutia o vykonaní – Dôsledky nedodržania lehôt.#Vec C-237/15 PPU.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 16. júla 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Naliehavé prejudiciálne konanie — Charta základných práv Európskej únie — Článok 6 — Právo na slobodu a bezpečnosť — Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach — Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV — Európsky zatykač — Povinnosť vykonať európsky zatykač — Článok 12 — Ponechanie vyžiadanej osoby vo väzbe — Článok 15 — Rozhodnutie o odovzdaní — Článok 17 — Lehoty a pravidlá týkajúce sa rozhodnutia o vykonaní — Dôsledky nedodržania lehôt“
      Vo veci C‑237/15 PPU,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím High Court (Írsko) z 19. mája 2015 a doručený Súdnemu dvoru 22. mája 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Minister for Justice and Equality

      proti

         Francisovi Laniganovi,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen (spravodajca), A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin a K. Jürimäe, sudcovia J. Malenovský, E. Levits, M. Safjan, A. Prechal a J. L. da Cruz Vilaça,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. júla 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               F. Lanigan, v zastúpení: K. Kelly, BL, M. Forde, SC, a P. O’Donovan, solicitor,

               —

               Írsko, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci R. Barron, SC, T. McGillicuddy, BL, a H. Dockry, solicitor,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: A. Rubio González, splnomocnený zástupca,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: F.‑X. Bréchot, splnomocnený zástupca,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: J. Langer, splnomocnený zástupca,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Kaye, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Holmes, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: R. Troosters a W. Bogensberger, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí generálneho advokáta,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 15 a 17 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (Ú. v. EÚ L 81, s. 24, ďalej len „rámcové rozhodnutie“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci vykonávania európskeho zatykača na pána Lanigana, ktorý vydal 17. decembra 2012 Magistrates’ Courts in Dungannon (Spojené kráľovstvo), v Írsku.

         Právny rámec

         Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd

               3

               Článok 5 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“), nazvaný „Právo na slobodu a bezpečnosť“ stanovuje:
               „1.   Každý má právo na slobodu a osobnú bezpečnosť. Nikoho nemožno pozbaviť slobody okrem nasledujúcich prípadov, pokiaľ sa tak stane v súlade s konaním ustanoveným zákonom:
               …

                        f)

                        zákonné zatknutie alebo iné pozbavenie slobody osoby, aby sa zabránilo jej nepovolenému vstupu na územie, alebo osoby, proti ktorej prebieha konanie o vyhostenie alebo vydanie.

                  …
               4.   Každý, kto bol pozbavený slobody zatknutím alebo iným spôsobom, má právo podať návrh na konanie, v ktorom by súd urýchlene rozhodol o zákonnosti jeho pozbavenia slobody a nariadil prepustenie, ak je pozbavenie slobody nezákonné.
               …“

         Právo Únie

               4

               Odôvodnenia 5 a 7 rámcového rozhodnutia znejú takto:

                        „(5)

                        cieľ vytýčený pre Úniu stať sa zónou slobody, bezpečnosti a práva, vedie k zrušeniu vydávania osôb medzi členskými štátmi a k jeho nahradeniu systémom vydávania [odovzdávania – neoficiálny preklad] osôb medzi súdnymi orgánmi; okrem toho, zavedenie nového zjednodušeného systému vydávania [odovzdávania – neoficiálny preklad] odsúdených alebo podozrivých osôb pre účely výkonu rozsudku alebo trestného stíhania umožňuje odstrániť zložitosť a prípadné prieťahy pri existujúcich vydávacích postupoch; tradičné vzťahy spolupráce, ktoré až doteraz existovali medzi členskými štátmi, by mal nahradiť systém voľného pohybu súdnych rozhodnutí v trestných veciach, vrátane predbežných a konečných rozhodnutí v oblasti slobody, bezpečnosti a spravodlivosti;

                  …

                        (7)

                        nakoľko zámer nahradiť systém viacstranného vydávania osôb, vychádzajúci z Európskeho dohovoru o vydávaní osôb z 13. decembra 1957, sa nemôže dostatočne dosiahnuť členskými štátmi, ktoré konajú jednostranne, a preto, vzhľadom na svoj rozsah a účinky, môže sa lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, Rada môže prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity, uvedené v článku 2 [EÚ] a článku 5 [ES]; v súlade so zásadou proporcionality uvedenou v druhom z týchto článkov toto rámcové rozhodnutie nepresahuje rámec toho, čo je nevyhnutné pre dosiahnutie tohto cieľa.“

               5

               Článok 1 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Definícia európskeho zatykača a povinnosť vykonať ho“, stanovuje:
               „1.   Európsky zatykač je súdne rozhodnutie vydané členským štátom s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu [s cieľom, aby iný členský štát zatkol a odovzdal vyžiadanú osobu – neoficiálny preklad] na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu alebo ochranného opatrenia [výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody – neoficiálny preklad].
               2.   Členské štáty vykonajú každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia.
               3.   Toto rámcové rozhodnutie nebude meniť povinnosť rešpektovať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 Zmluvy o Európskej únii.“

               6

               V článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia sú stanovené dôvody pre povinné a nepovinné nevykonanie európskeho zatykača.

               7

               Článok 12 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Držanie osoby vo väzbe“, znie:
               „Keď je osoba zatknutá na základe európskeho zatykača, vykonávajúci súdny orgán vydá rozhodnutie o tom, či vyžiadaná osoba sa má naďalej zadržiavať v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu. Osoba sa môže kedykoľvek dočasne prepustiť v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu za podmienky, že príslušný orgán uvedeného členského štátu vykoná všetky potrebné opatrenia, na jej zabránenie ukrytiu [na zabránenie jej úteku – neoficiálny preklad].“

               8

               Článok 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia stanovuje, že „vykonávajúci súdny orgán rozhodne v lehotách a za podmienok definovaných v tomto rámcovom rozhodnutí o tom, či osobu odovzdá“.

               9

               V článku 17 rámcového rozhodnutia sa uvádza:
               „1.   Európsky zatykač sa prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť.
               2.   V prípadoch, ak vyžiadaná osoba súhlasí so svojím odovzdaním, konečné rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača sa prijme [by sa malo prijať – neoficiálny preklad] v lehote 10 dní po prejavení súhlasu.
               3.   V ostatných prípadoch konečné rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača sa prijme [by sa malo prijať – neoficiálny preklad] v lehote 60 dní po zatknutí vyžiadanej osoby.
               4.   Ak sa v osobitných prípadoch európsky zatykač nemôže vykonať v lehotách stanovených v odseku 2 alebo 3, vykonávajúci súdny orgán to okamžite oznámi vydávajúcemu súdnemu orgánu [súdnemu orgánu, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad], pričom uvedie dôvody prieťahu. V takom prípade lehoty sa môžu predĺžiť o ďalších 30 dní.
               5.   Pokiaľ vykonávajúci súdny orgán neprijal konečné rozhodnutie o európskom zatykači, zabezpečí, aby materiálne podmienky potrebné na účinné odovzdanie príslušnej osoby boli splnené.
               …
               7.   Ak v mimoriadnych prípadoch [za mimoriadnych okolností – neoficiálny preklad] členský štát nemôže dodržať lehoty ustanovené v tomto článku, oznámi to Eurojust‑u, pričom uvedie dôvody takéhoto prieťahu. Okrem toho, členský štát, ktorý opakovane spôsobuje [zistí – neoficiálny preklad] prieťah na strane iného členského štátu pri vykonávaní európskych zatykačov, informuje [R]adu s cieľom zhodnotiť vykonávanie tohto rámcového rozhodnutia na úrovni členského štátu [členských štátov – neoficiálny preklad].“

               10

               Článok 23 rámcového rozhodnutia stanovuje:
               „1.   Vyžiadaná osoba sa odovzdá čo najskôr v termíne dohodnutom medzi dotknutými orgánmi.
               2.   Osoba sa odovzdá do 10 dní po prijatí konečného rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača.
               3.   Ak odovzdaniu vyžiadanej osoby v lehote stanovenej v odseku 2 bránia okolnosti, ktoré sú mimo kontroly ktoréhokoľvek členského štátu, vykonávajúci a vydávajúci súdny orgán [vykonávajúci súdny orgán a súdny orgán, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad] sa neodkladne navzájom skontaktujú a dohodnú o novom termíne odovzdania. V takomto prípade sa odovzdanie uskutoční v 10‑dňovej lehote odo dňa dohody.
               4.   Odovzdanie sa môže výnimočne odložiť z vážnych humanitárnych dôvodov, napríklad ak sú závažné dôvody domnievať sa, že by odovzdanie zjavne ohrozilo život alebo zdravie vyžiadanej osoby. Európsky zatykač sa vykoná hneď po tom, ako tieto dôvody zanikli. Vykonávajúci súdny orgán neodkladne informuje vydávajúci súdny orgán [súdny orgán, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad] a dohodne s ním nový termín odovzdania. V takomto prípade sa odovzdanie uskutoční v 10‑dňovej lehote odo dňa dohody.
               5.   Ak sa osoba naďalej zadržiava, po vypršaní lehoty uvedenej v odsekoch 2 až 4 sa prepustí.“

               11

               V článku 26 ods. 1 rámcového rozhodnutia sa uvádza:
               „Vydávajúci členský štát [členský štát, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad] započíta všetky obdobia zadržiavania vyplývajúce z výkonu európskeho zatykača do celkovej doby zadržiavania na výkon vyneseného trestu alebo ochranného opatrenia vo vydávajúcom členskom štáte [trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody v členskom štáte, ktorý vydal zatykač – neoficiálny preklad].“

         Írske právo

               12

               § 13 ods. 5 zákona o európskom zatykači z roku 2003 (European Arrest Warrant Act 2003) v zmenenom a doplnenom znení stanovuje:
               „Osoba zatknutá na základe európskeho zatykača sa musí predviesť pred High Court čo najskôr po jej zatknutí, a ak High Court nadobudne presvedčenie, že táto osoba je osobou, ktorej sa týka vydaný európsky zatykač:

                        a)

                        vezme osobu do väzby alebo ju prepustí na slobodu pod podmienkou zloženia peňažnej záruky (na tento účel má High Court rovnaké právomoci vo vzťahu k vzatiu osoby do väzby, aké by mal v prípade, keby bola pred neho predvedená osoba obvinená zo zločinu alebo prečinu),

                        b)

                        určí deň na účely § 16 (pričom tento deň nesmie prekročiť 21 dní odo dňa zatknutia osoby)…“

               13

               § 16 ods. 9 a 10 tohto zákona znie:

                        „9.

                        V prípade, že High Court po uplynutí 60 dní od zatknutia dotknutej osoby podľa § 13 alebo 14 nevydal príkaz podľa odseku 1 alebo 2 alebo podľa § 15 ods. 1 alebo 2 alebo rozhodol, že nevydá príkaz podľa odseku 1 alebo 2, nariadi ústrednému orgánu štátu, aby o tom, ako aj o príslušných dôvodoch uvedených v rozhodnutí informoval súdny orgán, ktorý vydal zatykač, a prípadne aj Eurojust. Ústredný orgán štátu musí konať v súlade s týmto rozhodnutím.

                        10.

                        V prípade, že High Court po uplynutí 90 dní od zatknutia dotknutej osoby podľa § 13 alebo 14 nevydal príkaz podľa odseku 1 alebo 2 alebo podľa § 15 ods. 1 alebo 2 alebo rozhodol, že nevydá príkaz podľa odseku 1 alebo 2, nariadi ústrednému orgánu štátu, aby o tom, ako aj o príslušných dôvodoch uvedených v rozhodnutí informoval súdny orgán, ktorý vydal zatykač, a prípadne aj Eurojust. Ústredný orgán štátu musí konať v súlade s týmto rozhodnutím.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               14

               Dňa 17. decembra 2012 vydal Magistrates’ Courts in Dungannon európsky zatykač na odporcu vo veci samej v rámci trestného stíhania, ktoré voči nemu bolo začaté za skutky spáchané v Spojenom kráľovstve 31. mája 1998, ktoré možno kvalifikovať ako vraždu a držbu strelnej zbrane s úmyslom ohroziť život.

               15

               High Court 7. januára 2013 potvrdil tento európsky zatykač, aby An Garda Síochána (štátna polícia) mohla zatknúť pána Lanigana.

               16

               Dňa 16. januára 2013 bol pán Lanigan zatknutý na základe uvedeného európskeho zatykača a predvedený pred High Court. Oznámil tomuto súdu, že nesúhlasí so svojím odovzdaním súdnym orgánom Spojeného kráľovstva, a bol vzatý do väzby, kým sa neprijme rozhodnutie o jeho odovzdaní týmto orgánom.

               17

               High Court sa začal zaoberať situáciou pána Lanigana 30. júna 2014 po viacerých odročeniach, ktoré boli spôsobené najmä procesnými úkonmi opísanými v rozhodnutí vnútroštátneho súdu. Odporca vo veci samej potom uviedol nové tvrdenia, ktoré podľa jeho názoru bránili jeho odovzdaniu orgánom Spojeného kráľovstva. Pri posudzovaní dôvodnosti týchto tvrdení bolo potrebné okrem iného zaslať týmto orgánom žiadosti o doplňujúce informácie s cieľom posúdiť dôveryhodnosť tvrdení pána Lanigana, podľa ktorých jeho odovzdanie uvedeným orgánom mohlo ohroziť jeho život.

               18

               Po doručení vyžiadaných informácií 8. decembra 2014 pán Lanigan podal 15. decembra 2014 žiadosť o prepustenie na slobodu na základe zloženia peňažnej záruky. High Court vyhovel tejto žiadosti a povolil jeho prepustenie na slobodu na základe zloženia peňažnej záruky, pričom stanovil určité podmienky, ktoré musel pán Lanigan splniť, aby bol prepustený na slobodu. Keďže však tieto podmienky neboli splnené, pán Lanigan je stále vo väzbe.

               19

               Okrem toho pán Lanigan na pojednávaní konanom na High Court 15. decembra 2014 tiež uviedol, že žiadosť o odovzdanie treba zamietnuť z dôvodu nedodržania lehôt stanovených v rámcovom rozhodnutí.

               20

               Za týchto podmienok High Court rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Aký je dôsledok nedodržania lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia v spojení s ustanoveniami článku 15 tohto rozhodnutia?

                        2.

                        Má nedodržanie lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia za následok, že osoba, ktorá bola počas rozhodovania o jej odovzdaní vo väzbe dlhšie, ako sú stanovené lehoty, získa určité práva?“

         O naliehavom konaní

               21

               High Court požiadal o prejednanie tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania v naliehavom konaní stanovenom v článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

               22

               Vnútroštátny súd v rámci odôvodnenia tejto žiadosti zdôraznil, že odporca vo veci samej je od 16. januára 2013 vo väzbe na účely výkonu európskeho zatykača, ktorý bol na neho vydaný.

               23

               V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu rámcového rozhodnutia, ktoré patrí do oblasti upravenej v tretej časti hlave V Zmluvy o FEÚ týkajúcej sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Možno naň preto uplatniť naliehavé prejudiciálne konanie.

               24

               V druhom rade treba poznamenať, že pán Lanigan je v súčasnosti pozbavený slobody a jeho ponechanie vo väzbe závisí od vyriešenia sporu vo veci samej.

               25

               Za týchto podmienok štvrtá komora Súdneho dvora 28. mája 2015 po vypočutí generálneho advokáta a na základe návrhu sudcu spravodajcu na vyhovenie žiadosti vnútroštátneho súdu rozhodla, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa prejedná v rámci naliehavého konania, a postúpila vec Súdnemu dvoru, aby ju pridelil veľkej komore.

         O prejudiciálnych otázkach

               26

               Vnútroštátny súd sa svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýta, či sa článok 12, článok 15 ods. 1 a článok 17 rámcového rozhodnutia majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby po uplynutí lehôt stanovených v tomto článku 17 vykonávajúci súdny orgán jednak prijal rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača a jednak ponechal vyžiadanú osobu vo väzbe, hoci celková dĺžka väzby tejto osoby prekračuje uvedené lehoty.

               27

               Na úvod treba pripomenúť, že rámcové rozhodnutie, ako vyplýva predovšetkým z jeho článku 1 ods. 1 a 2, ako aj z jeho odôvodnení 5 a 7, má za cieľ nahradiť systém viacstranného vydávania osôb medzi členskými štátmi systémom, ktorý spočíva v tom, že súdne orgány si budú odovzdávať odsúdené alebo podozrivé osoby na účely výkonu súdnych rozhodnutí alebo vedenia trestných stíhaní, a ktorý vychádza zo zásady vzájomného uznávania (rozsudky Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 36, a F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 34).

               28

               Rámcové rozhodnutie tak zavedením nového zjednodušeného a efektívnejšieho systému odovzdávania osôb odsúdených za porušenie alebo podozrivých z porušenia trestného zákona smeruje k zjednodušeniu a zrýchleniu súdnej spolupráce s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného Úniou, a to stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založeným na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi (rozsudky Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 37, a F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 35).

               29

               Tento cieľ zrýchlenia súdnej spolupráce sa prejavuje pri viacerých aspektoch rámcového rozhodnutia, predovšetkým pri nakladaní s lehotami na prijímanie rozhodnutí týkajúcich sa európskeho zatykača (rozsudok F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 58).

               30

               V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia vo všeobecnosti stanovuje, že vykonávajúci súdny orgán rozhodne o odovzdaní vyžiadanej osoby „v lehotách a za podmienok definovaných v tomto rámcovom rozhodnutí“.

               31

               Pokiaľ ide konkrétne o prijatie rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača, článok 17 ods. 1 rámcového rozhodnutia stanovuje, že európsky zatykač „sa prejednáva a vykonáva ako naliehavá záležitosť“. Odseky 2 a 3 tohto článku stanovujú lehoty na prijatie konečného rozhodnutia o vykonaní tohto zatykača, pričom odsek 4 tohto článku umožňuje predĺžiť tieto lehoty, počas ktorých by sa malo toto rozhodnutie prijať.

               32

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že články 15 a 17 rámcového rozhodnutia treba vykladať v tom zmysle, že vyžadujú, aby sa konečné rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača prijalo v zásade v týchto lehotách, ktorých význam je navyše vyjadrený vo viacerých ustanoveniach rámcového rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 62 a 64).

               33

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že vykonávajúci členský štát je povinný dodržať lehoty stanovené v uvedenom článku 17. Na zodpovedanie položených otázok je preto potrebné posúdiť, či je jednak prijatie rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača a jednak ponechanie vyžiadanej osoby vo väzbe na základe tohto zatykača naďalej možné aj vtedy, ak si tento štát nesplnil povinnosť prijať konečné rozhodnutie o vykonaní tohto zatykača v stanovených lehotách.

         O prijatí rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača

               34

               Hoci článok 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia jasne stanovuje, že vykonávajúci súdny orgán rozhodne v lehotách definovaných v rámcovom rozhodnutí o tom, či osobu odovzdá, znenie tohto ustanovenia nepostačuje na určenie, či sa má po uplynutí týchto lehôt pokračovať vo vykonávaní európskeho zatykača a najmä či je vykonávajúci súdny orgán povinný prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia.

               35

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora na účely výkladu určitého ustanovenia práva Únie treba zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudky Maatschap L.A. en D.A.B. Langestraat en P. Langestraat‑Troost, C‑11/12, EU:C:2012:808, bod 27, ako aj Koushkaki, C‑84/12, EU:C:2013:862, bod 34 a citovaná judikatúra).

               36

               Pokiaľ ide o kontext článku 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zásada vzájomného uznávania, ktorá predstavuje „základný kameň“ súdnej spolupráce, v zmysle článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia znamená, že členské štáty sú v zásade povinné vyhovieť európskemu zatykaču. Členské štáty totiž môžu odmietnuť vykonať tento zatykač len v prípadoch nevykonania stanovených v článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia a jeho vykonanie môžu podriadiť len podmienkam vymedzeným v článku 5 tohto rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudky West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, bod 55; Melloni, C‑399/11, EU:C:2013:107, bod 38, a F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 36).

               37

               Preto jednak vzhľadom na ústrednú povahu povinnosti vykonať európsky zatykač v systéme vytvorenom rámcovým rozhodnutím a jednak vzhľadom na to, že v tomto rozhodnutí sa nenachádza nijaké ustanovenie, ktoré by výslovne obmedzovalo časovú platnosť tejto povinnosti, pravidlo stanovené v článku 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia nemožno vykladať tak, že znamená, že po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia vykonávajúci súdny orgán už nemôže prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača alebo že vykonávajúci členský štát už nie je povinný uskutočniť postup vykonávania tohto zatykača.

               38

               Tento výklad potvrdzuje skutočnosť, že normotvorca Únie v článku 17 ods. 7 rámcového rozhodnutia výslovne uviedol situáciu, v ktorej členský štát nemôže dodržať lehoty stanovené v tomto článku 17, pričom nestanovil, že vykonávajúci súdny orgán potom už nemôže prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača alebo že povinnosť uskutočniť postup vykonávania európskeho zatykača v tomto prípade zaniká. V článku 17 ods. 7 rámcového rozhodnutia je navyše spomenutý vznik „prieťah[u]… pri vykonávaní“, čo svedčí o tom, že normotvorca Únie sa domnieval, že v situácii, keď tieto lehoty neboli dodržané, sa vykonávanie európskeho zatykača odkladá, no nekončí.

               39

               Okrem toho opačný výklad článku 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia by bol v rozpore s článkom 17 ods. 5 tohto rozhodnutia. V tomto poslednom uvedenom ustanovení sa totiž uvádza, že vykonávajúci súdny orgán musí zabezpečiť, aby materiálne podmienky potrebné na účinné odovzdanie vyžiadanej osoby boli splnené až do prijatia konečného rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača, pričom platnosť tejto povinnosti nie je časovo obmedzená a najmä nie je stanovené, že po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia táto povinnosť zaniká. Ďalšia existencia takej povinnosti v tomto prípade má pritom zmysel len vtedy, ak je vykonávajúci súdny orgán povinný prijať po uplynutí týchto lehôt rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača.

               40

               Výklad článku 15 ods. 1 rámcového rozhodnutia, podľa ktorého by vykonávajúci súdny orgán po uplynutí uvedených lehôt už nemal prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača, by navyše mohol ohroziť cieľ zrýchlenia a zjednodušenia súdnej spolupráce sledovaný rámcovým rozhodnutím, keďže tento výklad môže najmä nútiť členský štát, ktorý vydal zatykač, aby vydal druhý európsky zatykač s cieľom umožniť uskutočnenie nového postupu odovzdávania v lehotách stanovených rámcovým rozhodnutím.

               41

               Výklad článkov 15 a 17 rámcového rozhodnutia, podľa ktorého možno prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača aj po uplynutí lehôt stanovených v tomto poslednom uvedenom článku, teda tým, že bráni tomu, aby bol účinok európskych zatykačov oslabený a aby omeškanie pri vykonávaní týchto zatykačov spôsobovalo zložitejšie konania, len uľahčuje odovzdanie vyžiadaných osôb v súlade so zásadou vzájomného uznávania uvedenou v článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia, ktorá predstavuje základnú zásadu zavedenú týmto rozhodnutím (pozri analogicky rozsudky Wolzenburg, C‑123/08, EU:C:2009:616, bod 59, a West, C‑192/12 PPU, EU:C:2012:404, bod 62). Opačný výklad článkov 15 a 17 rámcového rozhodnutia by navyše podporoval zdržovacie postupy, ktorých cieľom je brániť vykonávaniu európskych zatykačov.

               42

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že samotné uplynutie lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia nemôže zbaviť vykonávajúci členský štát jeho povinnosti uskutočniť postup vykonávania európskeho zatykača a prijať rozhodnutie o jeho vykonaní.

         O ponechaní vyžiadanej osoby vo väzbe

               43

               Podľa článku 12 rámcového rozhodnutia vykonávajúci súdny orgán vydá rozhodnutie o tom, či sa má osoba zatknutá na základe európskeho zatykača naďalej zadržiavať v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu. Tento článok tiež spresňuje, že táto osoba sa môže kedykoľvek dočasne prepustiť v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi tohto štátu za podmienky, že príslušný orgán uvedeného štátu vykoná všetky potrebné opatrenia na zabránenie jej úteku.

               44

               Treba konštatovať, že tento článok všeobecne nestanovuje, že ponechanie vyžiadanej osoby vo väzbe prichádza do úvahy len v rámci stanovených časových obmedzení, a najmä nestanovuje, že po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia je to vylúčené.

               45

               Hoci článok 12 rámcového rozhodnutia pripúšťa za určitých podmienok možnosť dočasne prepustiť osobu zatknutú na základe európskeho zatykača, tiež nestanovuje, že po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia je vykonávajúci súdny orgán povinný dočasne prepustiť túto osobu alebo, a fortiori, prepustiť ju bez obmedzení.

               46

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že žiadne iné ustanovenie rámcového rozhodnutia nestanovuje také povinnosti.

               47

               Konkrétne – na rozdiel od článku 23 ods. 5 rámcového rozhodnutia, ktorý stanovuje, že ak sa vyžiadaná osoba po uplynutí lehôt na jej odovzdanie po prijatí rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača naďalej zadržiava, prepustí sa – článok 17 rámcového rozhodnutia nestanovuje súvislosť medzi prepustením tejto osoby a uplynutím lehôt na prijatie tohto rozhodnutia.

               48

               V tejto súvislosti treba poukázať na to, že článok 17 rámcového rozhodnutia v odsekoch 2 a 3 stanovuje, že rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača „[by] sa [malo prijať]“ v uvedených lehotách, a že v odseku 4 stanovuje, že tieto lehoty „sa môžu predĺžiť“, zatiaľ čo článok 23 ods. 5 rámcového rozhodnutia konkrétnejšie stanovuje, že vyžiadaná osoba „sa prepustí“, ak sa po uplynutí lehôt uvedených v tomto článku naďalej zadržiava.

               49

               Pokiaľ ide o tento rozdiel medzi dôsledkami stanovenými normotvorcom Únie v súvislosti s uplynutím lehôt stanovených v článku 17 a článku 23 rámcového rozhodnutia, možno navyše poznamenať, že návrh Komisie, na základe ktorého bolo prijaté rámcové rozhodnutie [KOM(2001) 522 v konečnom znení], naopak stanovoval, že vyžiadaná osoba sa musí nevyhnutne prepustiť tak po uplynutí lehôt na prijatie rozhodnutia o vykonaní európskeho zatykača, ako aj po uplynutí lehôt na odovzdanie.

               50

               Okrem toho, keďže z úvah uvedených v bodoch 34 až 42 tohto rozsudku vyplýva, že postup vykonávania európskeho zatykača musí pokračovať aj po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia, všeobecná a bezpodmienečná povinnosť dočasne prepustiť túto osobu alebo, a fortiori, prepustiť ju bez obmedzení po uplynutí týchto lehôt alebo vtedy, ak celková dĺžka väzby vyžiadanej osoby prekročí uvedené lehoty, by mohla obmedziť účinnosť systému odovzdávania zavedeného rámcovým rozhodnutím, a tak brániť v dosiahnutí cieľov sledovaných rámcovým rozhodnutím.

               51

               Napokon treba poukázať na to, že článok 26 ods. 1 rámcového rozhodnutia stanovuje, že členský štát, ktorý vydal zatykač, započíta všetky obdobia zadržiavania vyplývajúce z výkonu európskeho zatykača do celkovej doby zadržiavania, čím zabezpečí, že každé obdobie zadržiavania, vrátane toho, ktoré vyplýva z prípadného ponechania osoby vo väzbe po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia, bude v prípade výkonu trestu odňatia slobody v členskom štáte, ktorý vydal zatykač, náležite zohľadnené.

               52

               Z toho vyplýva, že článok 12 rámcového rozhodnutia v spojení s článkom 17 rámcového rozhodnutia sa má vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni tomu, aby vykonávajúci súdny orgán v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu ponechal vyžiadanú osobu vo väzbe po uplynutí lehôt stanovených v článku 17 rámcového rozhodnutia, aj keď celková dĺžka väzby tejto osoby prekročí tieto lehoty.

               53

               Článok 1 ods. 3 rámcového rozhodnutia však výslovne stanovuje, že toto rámcové rozhodnutie nebude meniť povinnosť rešpektovať základné práva a základné právne princípy zakotvené v článku 6 EÚ a vyjadrené v Charte základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), čo je povinnosť, ktorá sa okrem iného týka všetkých členských štátov, najmä členského štátu vydávajúceho zatykač, ako aj vykonávajúceho členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 40 a 41).

               54

               Článok 12 rámcového rozhodnutia sa musí preto vykladať v súlade s článkom 6 Charty, ktorý stanovuje, že každý má právo na slobodu a osobnú bezpečnosť.

               55

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 52 ods. 1 Charty pripúšťa, že výkon práv, akými sú práva uznané v článku 6 tejto Charty, môže byť obmedzený, ak je také obmedzenie stanovené zákonom, rešpektuje podstatu týchto práv a slobôd, je dodržaná zásada proporcionality, je nevyhnutné a skutočne zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných (pozri v tomto zmysle rozsudok Volker und Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 50).

               56

               Okrem toho z článku 52 ods. 3 Charty vyplýva, že v rozsahu, v akom táto Charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným EDĽP, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv stanovených v tomto dohovore. Článok 53 Charty ďalej stanovuje, že žiadne ustanovenie Charty sa nesmie vykladať tak, že obmedzuje alebo poškodzuje ľudské práva uznané okrem iného EDĽP (rozsudok Volker und Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 51).

               57

               Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúcej sa článku 5 ods. 1 písm. f) EDĽP, ktorý upravuje vydávacie konanie, vyplýva, že pozbavenie slobody založené na tomto článku môže byť odôvodnené len vedením takého konania, a preto v prípade, ak sa konanie nevedie s náležitou starostlivosťou, väzba prestáva byť odôvodnená (pozri najmä rozsudky ESĽP z 22. marca 1995, Quinn v. Francúzsko, séria A č. 311, § 48, ako aj Gallardo Sanchez v. Taliansko, č. 11620/07, § 40, ESĽP‑2015).

               58

               Preto vzhľadom na to, že samotné vydanie európskeho zatykača nemôže odôvodniť väzbu vyžiadanej osoby počas obdobia, ktorého celková dĺžka prekračuje čas nevyhnutný na vykonanie tohto zatykača, vykonávajúci súdny orgán môže rozhodnúť, že v súlade s článkom 6 Charty ponechá túto osobu vo väzbe, len pokiaľ konanie o výkone európskeho zatykača bolo vedené s dostatočne náležitou starostlivosťou, a teda pokiaľ dĺžka väzby nie je neprimeraná.

               59

               S cieľom zistiť, či skutočne ide o taký prípad, musí vykonávajúci súdny orgán konkrétne preskúmať predmetnú situáciu s prihliadnutím na všetky relevantné okolnosti, aby mohol posúdiť odôvodnenosť dĺžky konania, najmä prípadnú nečinnosť orgánov dotknutých členských štátov a prípadne aj to, do akej miery vyžiadaná osoba prispela k dĺžke konania. Treba teda vziať do úvahy aj trest, ktorý tejto osobe hrozí alebo jej bol uložený v súvislosti so skutkami, ktoré odôvodnili vydanie európskeho zatykača, ktorý sa týka vyžiadanej osoby, ako aj existenciu rizika úteku.

               60

               Za týchto okolností je skutočnosť, že celková dĺžka väzby vyžiadanej osoby značne prekračuje lehoty stanovené v článku 17 rámcového rozhodnutia, tiež relevantná, keďže tieto lehoty sú v zásade postačujúce, najmä vzhľadom na rozhodujúci význam zásady vzájomného uznávania v systéme zavedenom rámcovým rozhodnutím, na to, aby vykonávajúci súdny orgán uskutočnil preskúmanie pred vykonaním európskeho zatykača a prijal rozhodnutie o vykonaní takého zatykača.

               61

               V každom prípade, ak vykonávajúci súdny orgán po preskúmaní uvedenom v bodoch 58 až 60 tohto rozsudku dospeje k záveru, že je povinný ukončiť väzbu vyžiadanej osoby, potom musí na základe článku 12 a článku 17 ods. 5 rámcového rozhodnutia prijať v súvislosti s dočasným prepustením tejto osoby všetky potrebné opatrenia na zabránenie jej úteku a zabezpečiť, aby materiálne podmienky potrebné na jej účinné odovzdanie boli splnené, kým sa neprijme konečné rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača.

               62

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na položené otázky v prvom rade tak, že článok 15 ods. 1 a článok 17 rámcového rozhodnutia sa majú vykladať v tom zmysle, že vykonávajúci súdny orgán je povinný prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača aj po uplynutí lehôt stanovených v tomto článku 17.

               63

               V druhom rade článok 12 rámcového rozhodnutia v spojení s článkom 17 tohto rozhodnutia a so zreteľom na článok 6 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že v takej situácii nebráni ponechaniu vyžiadanej osoby vo väzbe v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu, aj keď celková dĺžka väzby tejto osoby prekročí tieto lehoty, pokiaľ táto dĺžka nie je neprimeraná so zreteľom na znaky konania vedeného vo veci samej, čo musí overiť vnútroštátny súd. Ak vykonávajúci súdny orgán rozhodne, že väzbu tejto osoby ukončí, je povinný prijať v súvislosti s jej dočasným prepustením všetky potrebné opatrenia na zabránenie jej úteku a zabezpečiť, aby materiálne podmienky potrebné na jej účinné odovzdanie boli splnené, kým sa neprijme konečné rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača.

         O trovách

               64

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Článok 15 ods. 1 a článok 17 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, sa majú vykladať v tom zmysle, že vykonávajúci súdny orgán je povinný prijať rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača aj po uplynutí lehôt stanovených v tomto článku 17.

                     Článok 12 uvedeného rámcového rozhodnutia v spojení s článkom 17 tohto rozhodnutia a so zreteľom na článok 6 Charty základných práv Európskej únie sa má vykladať v tom zmysle, že v takej situácii nebráni ponechaniu vyžiadanej osoby vo väzbe v súlade s právnymi predpismi vykonávajúceho členského štátu, aj keď celková dĺžka väzby tejto osoby prekročí tieto lehoty, pokiaľ táto dĺžka nie je neprimeraná so zreteľom na znaky konania vedeného vo veci samej, čo musí overiť vnútroštátny súd. Ak vykonávajúci súdny orgán rozhodne, že väzbu tejto osoby ukončí, je povinný prijať v súvislosti s jej dočasným prepustením všetky potrebné opatrenia na zabránenie jej úteku a zabezpečiť, aby materiálne podmienky potrebné na jej účinné odovzdanie boli splnené, kým sa neprijme konečné rozhodnutie o vykonaní európskeho zatykača.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) zo 16. decembra 2015.#British Airways plc proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž – Kartely – Európsky trh nákladnej leteckej dopravy – Dohody a zosúladené postupy s ohľadom na viaceré prvky ceny za služby nákladnej leteckej dopravy (zavedenie palivových prirážok a prirážok za bezpečnosť, odmietnutie povinnosti zaplatiť provízie zo súm nad rámec príplatkov) – Článok 101 ZFEÚ, článok 53 Dohody o EHP a článok 8 Dohody medzi Európskym spoločenstvom a Švajčiarskom o leteckej doprave – Povinnosť odôvodnenia.#Vec T-48/11.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 26. februára 2015.#Ministre de l’Économie et des Finances proti Gérardovi de Ruyterovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Článok 4 – Vecná pôsobnosť – Zrážky z príjmov z majetku – Všeobecný sociálny príspevok – Príspevok na úhradu sociálneho dlhu – Sociálne odvody – Dodatočný príspevok k sociálnym odvodom – Účasť na financovaní povinných systémov sociálneho zabezpečenia – Priama a dostatočne relevantná súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia.#Vec C-623/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 26. februára 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálne zabezpečenie — Nariadenie (EHS) č. 1408/71 — Článok 4 — Vecná pôsobnosť — Zrážky z príjmov z majetku — Všeobecný sociálny príspevok — Príspevok na úhradu sociálneho dlhu — Sociálne odvody — Dodatočný príspevok k sociálnym odvodom — Účasť na financovaní povinných systémov sociálneho zabezpečenia — Priama a dostatočne relevantná súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia“
      Vo veci C‑623/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Francúzsko) zo 17. júla 2013 a doručený Súdnemu dvoru 28. novembra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Ministre de l’Économie et des Finances

      proti

         Gérardovi de Ruyterovi,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits a F. Biltgen (spravodajca),
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               G. de Ruyter, v zastúpení: J. Molinié, advokát,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a R. Coesme, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Martin a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 21. októbra 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a členov ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna 1998 (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 308; ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi ministre de l’Économie et des Finances (minister hospodárstva a financií) a pánom de Ruyterom vo veci úhrady viacerých sociálnych príspevkov za obdobie rokov 1997 až 2004 týkajúcich sa odplatnej doživotnej renty z holandských zdrojov.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 4 nariadenia č. 1408/71, nazvaný „Vecná pôsobnosť“, znie:
               „1.   Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:

                        a)

                        nemocenské dávky a dávky v materstve;

                        b)

                        dávky v invalidite vrátane tých, ktoré sú určené na udržanie alebo zlepšenie zárobkovej schopnosti;

                        c)

                        dávky v starobe;

                        d)

                        pozostalostné dávky;

                        e)

                        dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania;

                        f)

                        podpora pri úmrtí;

                        g)

                        dávky v nezamestnanosti;

                        h)

                        rodinné dávky.

                  2.   Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky všeobecné a osobitné systémy sociálneho zabezpečenia, či už príspevkové alebo nepríspevkové, a systémy týkajúce sa právnej zodpovednosti zamestnávateľa alebo vlastníka lode v súvislosti s dávkami uvedenými v odseku 1.“

               4

               Podľa článku 13 nariadenia č. 1408/71:
               „1.   Pokiaľ v článkoch 14c a 14f nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.
               2.   Pokiaľ článk[y] 14 až 17 neustanovujú inak:

                        a)

                        na osobu zamestnanú na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu;

                        b)

                        na osobu, ktorá je samostatne zárobkovo činná na území jedného členského štátu, sa vzťahujú právne predpisy tohto členského štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu;

                  …“

         Francúzske právo

               5

               Podľa článku L. 136‑6 code de la sécurité sociale (Zákonník sociálneho zabezpečenia), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej, podliehajú fyzické osoby s daňovým bydliskom vo Francúzsku v zmysle článku 4 B code général des impôts (Všeobecný daňový zákonník) povinnosti platiť príspevok z príjmov z majetku, a to na základe čistej výšky príjmov stanovenej na účel posúdenia dane z príjmu, najmä z príjmov z prenájmu nehnuteľností, z odplatnej doživotnej renty a z príjmov z kapitálového majetku.

               6

               Podľa článku 1600‑0 C code général des impôts, ktorý sa nachádza medzi ustanoveniami tohto zákonníka týkajúcimi sa „všeobecného sociálneho príspevku vyberaného v prospech Caisse nationale des allocations familiales (Štátny fond pre rodinné prídavky), Fonds de solidarité vieillesse (Fond solidarity v starobe) a systémov povinného zdravotného poistenia“ (ďalej len „CSG“), v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej, podliehajú fyzické osoby s daňovým bydliskom vo Francúzsku v zmysle článku 4 B, ako aj článku L. 136‑6 code de la sécurité sociale, povinnosti platiť príspevok z príjmov z majetku, a to na základe čistej výšky príjmov stanovenej na účel posúdenia dane z príjmu, najmä z príjmov z prenájmu nehnuteľností, z odplatnej doživotnej renty a z príjmov z kapitálového majetku.

               7

               Podľa článkov 1600‑0 G a 1600‑0 H code général des impôts, v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej, podliehajú tieto osoby takisto povinnosti platiť „príspevok na úhradu sociálneho dlhu“ (ďalej len „CRDS“), a to na základe tých istých príjmov.

               8

               Podľa článku 1600‑0 F code général des impôts, v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej, podliehajú uvedené osoby navyše povinnosti platiť „sociálny odvod“ vo výške 2 % z tých istých príjmov, ako aj od 1. júla 2004 dodatočný príspevok vo výške 0,3 % podľa článku L. 14‑10‑4 code de l’action sociale et des familles (zákonník o sociálnej činnosti a rodine).

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               9

               Pán de Ruyter, holandský štátny príslušník s bydliskom vo Francúzsku, je zamestnancom holandskej spoločnosti Vermeer Verenigde Bedrijven BV.

               10

               Pán de Ruyter priznal za obdobie rokov 1997 až 2004 príjmy z holandských zdrojov pozostávajúce z miezd, príjmov z kapitálového majetku, z priemyselných a obchodných ziskov, ako aj z odplatných doživotných rent vyplácaných dvoma holandskými poisťovňami.

               11

               Francúzsky daňový úrad sa domnieval, že odplatné doživotné renty vyplácané pánovi de Ruyter predstavujú príjmy z majetku a z dôvodu týchto rent mu uložil povinnosť uhradiť príspevky CSG, CRDS, sociálny odvod vo výške 2 %, ako aj dodatočný príspevok vo výške 0,3 % k tomuto odvodu.

               12

               Pán de Ruyter podal na tomto úrade sťažnosť voči dôvodnosti tohto zdanenia domnievajúc sa, že povinnosť prispievať do dvoch odlišných systémov sociálneho zabezpečenia z tých istých príjmov je v rozpore so zásadou uplatnenia sociálnych právnych predpisov jedného členského štátu v zmysle článku 13 nariadenia č. 1408/71, keďže tieto príjmy už boli v Holandsku predmetom zrážok rovnakej povahy. Keďže bola táto sťažnosť, ako aj následné žaloby pred Tribunal administratif de Marseille a Tribunal administratif de Nîmes (správne súdy v Marseille a v Nîmes) zamietnuté, napadol pán de Ruyter rozsudky vydané týmito súdmi na Cour administrative d’appel de Marseille (Odvolací správny súd v Marseille).

               13

               Rozsudkami z 15. októbra 2009 a 1. júla 2010 Cour administrative d’appel de Marseille zbavil pána de Ruyter povinnosti uhradiť príspevky z doživotnej renty, ktorá sa mu vyplácala medzi rokmi 1997 až 2000 a 2001 až 2004, pričom sa tento súd domnieval, že zaťaženie doživotnej renty spornými daňami bolo v rozpore so zásadou voľného pohybu pracovníkov zavedenou článkom 39 ES.

               14

               Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État (minister pre rozpočet, verejné financie, verejnú službu a reformu štátu) podal proti týmto rozsudkom kasačný opravný prostriedok na Conseil d’État (Štátna rada).

               15

               Conseil d’État rozsudkom zo 17. júla 2013 zrušila čiastočne rozsudok Cour administrative d’appel de Marseille z 15. októbra 2009 a v celom rozsahu rozsudok tohto súdu z 1. júla 2010. Domnievala sa, že samotná okolnosť, že dotknuté doživotné renty boli predmetom zdanenia v Holandsku, ktoré má rovnakú povahu ako zdanenie vo Francúzsku, nepostačuje na vymedzenie zásahu do voľného pohybu pracovníkov vzhľadom na skutočnosť, že Zmluva o ES platná v danom čase neobsahovala všeobecné kritériá pre rozdelenie právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o vylúčenie dvojitého zdanenia v rámci Európskej únie.

               16

               V rámci rozhodovania v oboch veciach, ktoré jej boli predložené, a keďže pán de Ruyter tvrdil, že predmetné zrážky vo veci samej boli v rozpore s článkom 13 nariadenia č. 1408/71, Conseil d’État prišla k názoru, že aby bolo možné posúdiť rozsah zásady uplatnenia právnych predpisov jedného členského štátu, ktorá je uvedená v tomto článku, je potrebné určiť, či tieto zrážky vykazujú priamu a relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71 a patria tak do jeho pôsobnosti.

               17

               V tejto súvislosti Conseil d’État konštatovala, že na jednej strane sa uvedené zrážky podieľajú na financovaní francúzskych povinných systémov sociálneho zabezpečenia.

               18

               Na druhej strane a na rozdiel od situácií, ktoré viedli k prijatiu rozsudkov Komisia/Francúzsko (C‑34/98, EU:C:2000:84) a Komisia/Francúzsko (C‑169/98, EU:C:2000:85), Conseil d’État uviedla, že predmetné zrážky vo veci samej nezaťažujú príjmy zo zárobkovej činnosti a náhradné príjmy, nahrádzajúc tak sčasti príspevky do sociálneho zabezpečenia, ale len príjmy z majetku dotknutého daňovníka bez ohľadu na výkon jeho zárobkovej činnosti.

               19

               Conseil d’État tiež uviedla, že uvedené zrážky nemajú žiadnu súvislosť so vznikom nároku na dávky alebo výhody poskytované systémom sociálneho zabezpečenia a z tohto dôvodu majú daňovú povahu a nie povahu príspevkov do sociálneho zabezpečenia v zmysle ústavných ustanovení a vnútroštátnych právnych predpisov.

               20

               Za týchto podmienok Conseil d’État rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Majú zrážky dane z príjmov z majetku, akými sú CSG z príjmov z majetku, CRDS z tých istých príjmov, sociálne odvody vo výške 2 % a dodatočný príspevok k týmto odvodom, na základe samotnej skutočnosti, že sa podieľajú na financovaní francúzskych povinných systémov sociálneho zabezpečenia, priamu a relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 [nariadenia č. 1408/71] a patria tak do pôsobnosti tohto nariadenia?“

         O prejudiciálnej otázke

               21

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či majú zrážky dane z príjmov z majetku, ako vo veci samej, ktoré sa podieľajú na financovaní povinných systémov sociálneho zabezpečenia, priamu a relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71 a patria tak do pôsobnosti tohto nariadenia, hoci tieto zrážky zaťažujú príjmy z majetku daňovníkov bez ohľadu na výkon ich zárobkovej činnosti.

               22

               Pri odpovedi na túto otázku je potrebné pripomenúť, že článok 4 nariadenia č. 1408/71 určuje rozsah pôsobnosti ustanovení uvedeného nariadenia, podľa ktorých sa zdá, že systémy sociálneho zabezpečenia sú v celom rozsahu podriadené uplatneniu pravidiel práva Únie (rozsudky Jansen, 104/76, EU:C:1977:72, bod 7, ako aj Rheinhold & Mahla, C‑327/92, EU:C:1995:144, bod 15).

               23

               Súdny dvor zdôraznil, že určujúci prvok na účely uplatnenia nariadenia č. 1408/71 spočíva v priamej a dostatočne relevantnej súvislosti predmetného ustanovenia so zákonmi upravujúcimi časti systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71 (rozsudky Rheinhold & Mahla, EU:C:1995:144, bod 23; Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, bod 35, a Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:85, bod 33).

               24

               Okolnosť, že zrážka je vnútroštátnou právnou úpravou označená za daň, nevylučuje, že vzhľadom na nariadenie č. 1408/71 môže byť tá istá zrážka považovaná za zrážku spadajúcu do pôsobnosti tohto nariadenia (rozsudky Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, bod 34, a Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:85, bod 32).

               25

               Toto konštatovanie nemožno vyvrátiť ani skutočnosťou, že dotknutá zrážka je sčasti určená na splatenie dlhu systému sociálneho zabezpečenia, ktorý vznikol financovaním služieb poskytnutých v minulosti (rozsudok Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, bod 39), ani skutočnosťou, ako tiež uviedla generálna advokátka v bode 31 svojich návrhov, že uvedené zrážky nenahrádzajú sociálne príspevky, ktoré existovali v minulosti.

               26

               Rovnako existencia alebo absencia protihodnoty vo forme služieb nie je na účely uplatnenia nariadenia č. 1408/71 relevantná, keďže určujúcim kritériom je, či sa príspevok použije na financovanie systému sociálneho zabezpečenia členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, bod 39 a 40, ako aj Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:85, body 37 a 38).

               27

               Vo veciach, v ktorých išlo o daňové zrážky uskutočnené francúzskym daňovým úradom z príjmov zo zárobkovej činnosti a náhradných príjmov poberaných zamestnancami a samostatne zárobkovo činnými osobami s bydliskom vo Francúzsku, ktorí spadajú pod francúzsku daňovú právnu úpravu, ale pracujú v inom členskom štáte, tak Súdny dvor konštatoval, že zrážky boli spojené osobitne a priamo s financovaním sociálneho zabezpečenia vo Francúzsku, a preto z toho vyvodil, že zrážky vykazujú priamu a dostatočne relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71 (rozsudky Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, body 36 a 37, ako aj Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:85, body 34 a 35).

               28

               K rovnakému záveru je potrebné prísť aj v prípade zrážok vo veci samej, ktoré sa netýkajú príjmov zo zárobkovej činnosti a náhradných príjmov zamestnancov, ale príjmov z majetku, keďže sa nenamieta voči skutočnosti, že prostriedky z nich získané sú priamo a osobitne spojené s financovaním určitých častí francúzskeho systému sociálneho zabezpečenia alebo so splatením dlhu tohto systému.

               29

               Uvedené zrážky vykazujú priamu a dostatočne relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71, bez ohľadu na vzťah medzi príjmami z majetku daňovníkov a výkonom ich zárobkovej činnosti.

               30

               V tejto súvislosti, ako uviedla aj generálna advokátka v bode 41 svojich návrhov, nie je uplatnenie ustanovení nariadenia č. 1408/71 podriadené výkonu zárobkovej činnosti.

               31

               Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že na účely uplatnenia nariadenia č. 1408/71 je existencia pracovného pomeru irelevantná, lebo rozhodujúcou okolnosťou je v tejto súvislosti skutočnosť, že osoba je povinne alebo dobrovoľne poistená pre prípad jednej alebo viacerých poistných udalostí vo všeobecnom alebo osobitnom systéme sociálneho zabezpečenia uvedenom v článku 1 písm. a) uvedeného nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Martínez Sala, C‑85/96, EU:C:1998:217, bod 36, a Borger, C‑516/09, EU:C:2011:136, body 26 a 28).

               32

               Okrem toho pojem „právne predpisy“ v zmysle článku 1 písm. j) nariadenia č. 1408/71 je charakteristický širokým obsahom, ktorý zahŕňa všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia prijaté členským štátom, a musí byť chápaný ako pojem zahŕňajúci všetky vnútroštátne opatrenia uplatniteľné v danej oblasti (rozsudok Bozzone, 87/76, EU:C:1977:60, bod 10).

               33

               Tento výklad navyše podporuje aj cieľ nariadenia č. 1408/71, ako aj zásady, na ktorých je toto nariadenie založené.

               34

               S cieľom zabezpečiť voľný pohyb pracovníkov Únie a vychádzajúc vo vzťahu k rôznym vnútroštátnym právnym predpisom zo zásady rovnosti ich zaobchádzania, nariadenie č. 1408/71 totiž zaviedlo vo svojej hlave II koordinačný systém, ktorý upravuje najmä určovanie právnych predpisov uplatniteľných na zamestnancov alebo na samostatne zárobkovo činné osoby, ktoré za rôznych okolností využívajú svoje právo na voľný pohyb a takýto systém je charakteristický tým, že podmienky, ktorým podlieha priznanie starobného dôchodku, sa v jednotlivých členských štátoch líšia (pozri v tomto zmysle rozsudky Derouin, C‑103/06, EU:C:2008:185, bod 20, a Tomaszewska, C‑440/09, EU:C:2011:114, bod 25 a 28).

               35

               Dôsledkom komplexného charakteru systému kolíznych noriem je, že zákonodarcom každého členského štátu sa odníma právomoc určiť podľa vlastnej úvahy rozsah a podmienky uplatňovania svojej vnútroštátnej právnej úpravy, pokiaľ ide o osoby, ktoré im podliehajú, a pokiaľ ide o územie, v rámci ktorého majú vnútroštátne ustanovenia účinky (rozsudky Luijten, 60/85, EU:C:1986:307, bod 14, a Somova, C‑103/13, EU:C:2014:2334, bod 54).

               36

               V tejto súvislosti článok 13 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len jedného členského štátu, čo vylučuje, okrem prípadov uvedených v článkoch 14c a 14f, akúkoľvek možnosť kumulácie viacerých právnych predpisov počas rovnakého obdobia (pozri v tomto zmysle rozsudok Perenboom, 102/76, EU:C:1977:71, bod 11).

               37

               Zásada uplatnenia predpisov len jedného štátu v oblasti sociálneho zabezpečenia má predísť ťažkostiam, ktoré by mohli vyplynúť zo súčasného uplatnenia predpisov viacerých členských štátov, a odstrániť nerovnosť v zaobchádzaní, ktorá by pre osoby pohybujúce sa v rámci Únie bola dôsledkom čiastočnej alebo úplnej kumulácie uplatniteľných právnych predpisov (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, bod 46; Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:85, bod 43, a Allard, C‑249/04, EU:C:2005:329, bod 28).

               38

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že uplatnenie ustanovení nariadenia č. 1408/71 sa nemôže obmedziť na príjmy osôb z pracovnoprávnych vzťahov, inak by hrozilo vytvorenie rozdielov v uplatnení článku 13 tohto nariadenia v závislosti od pôvodu príjmov, ktoré tieto osoby poberajú.

               39

               Povinnosť osôb s bydliskom v jednom členskom štáte, ktoré prispievajú do systému sociálneho zabezpečenia iného členského štátu, financovať navyše, hoci len čiastočne, sociálne zabezpečenie štátu bydliska, vytvára totiž nerovné zaobchádzanie z pohľadu článku 13 nariadenia č. 1408/71, keďže všetky ostatné osoby s bydliskom v tomto členskom štáte musia prispievať iba do jeho systému sociálneho zabezpečenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:84, body 45 až 48, a Komisia/Francúzsko, EU:C:2000:85, body 42 až 45).

               40

               V danej veci, keďže pán de Ruyter ako migrujúci zamestnanec spadá do systému sociálneho zabezpečenia v členskom štáte zamestnania, t. j. v Holandsku, a nepatrí medzi výnimky upravené v článkoch 14c a 14f nariadenia č. 1408/71, ktoré povoľujú kumuláciu viacerých vnútroštátnych právnych predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia, nemôže byť členským štátom pobytu, pokiaľ ide tak o príjmy vyplývajúce z pracovnoprávneho vzťahu, ako aj príjmy z majetku, podriadený vnútroštátnym právnym ustanoveniam upravujúcim zrážky, ktoré vykazujú priamu a dostatočne relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71.

               41

               Okrem toho, ako uviedla generálna advokátka v bode 57 svojich návrhov, z dôvodu zásady uplatnenia právnych predpisov jedného členského štátu uvedenej v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, nemôžu byť tieto konštatovania spochybnené skutočnosťou, že príjmy z majetku pána de Ruyter ešte neboli predmetom zdanenia vo forme príspevku do sociálneho zabezpečenia v členskom štáte jeho zamestnania.

               42

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na položenú otázku odpovedať, že nariadenie č. 1408/71 sa má vykladať v tom zmysle, že zrážky dane z príjmov z majetku, ako sú vo veci samej, ktoré sa podieľajú na financovaní povinných systémov sociálneho zabezpečenia, majú priamu a relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71 a patria tak do pôsobnosti tohto nariadenia, hoci tieto zrážky zaťažujú príjmy z majetku daňovníkov bez ohľadu na to, či títo daňovníci vykonávajú zárobkovú činnosť.

         O trovách

               43

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Nariadenie Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a členov ich rodín, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 1606/98 z 29. júna 1998, sa má vykladať v tom zmysle, že zrážky dane z príjmov z majetku, ako sú vo veci samej, ktoré sa podieľajú na financovaní povinných systémov sociálneho zabezpečenia, majú priamu a relevantnú súvislosť s určitými časťami systému sociálneho zabezpečenia uvedenými v článku 4 nariadenia č. 1408/71 a patria tak do pôsobnosti uvedeného nariadenia, hoci tieto zrážky zaťažujú príjmy z majetku daňovníkov bez ohľadu na to, či títo daňovníci vykonávajú zárobkovú činnosť.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.