title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. januára 2008.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti - Nevykonanie - Peňažná sankcia.#Vec C-70/06.

text:
      Vec C‑70/06
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Portugalskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Peňažná sankcia“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nesplnenie povinnosti vykonať rozsudok
            – Peňažné sankcie
      (Článok 228 ods. 2 ES)
      2.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nesplnenie povinnosti vykonať rozsudok
            – Peňažné sankcie – Penále
      (Článok 228 ods. 2 ES)
      1.        V rámci postupu stanoveného v článku 228 ods. 2 ES Súdnemu dvoru prináleží, aby v každej veci posúdil vzhľadom na okolnosti
         prípadu výšku peňažných sankcií, ktoré sa majú uložiť. V tejto súvislosti návrhy Komisie nie sú pre Súdny dvor záväzné a sú
         iba užitočným referenčným bodom. Rovnako usmernenia ako tie, ktoré sú uvedené v oznámeniach Komisie, nie sú pre Súdny dvor
         záväzné, ale slúžia na zabezpečenie transparentnosti, predvídateľnosti a právnej istoty týchto opatrení inštitúcie. Cieľom
         uloženia penále a/alebo paušálnej pokuty je vystaviť členský štát, ktorý nevykonal rozsudok o nesplnení povinnosti, hospodárskemu
         tlaku, ktorý ho podnieti ukončiť porušenie, o ktorom bolo rozhodnuté. O ukladaní peňažných sankcií sa preto má rozhodovať
         v závislosti od stupňa presvedčovania potrebného na to, aby dotknutý členský štát zmenil svoje správanie.

      (pozri body 31, 34, 35)
      2.        Pokiaľ ide o uloženie pokuty členskému štátu ako sankcie za nevykonanie rozsudku o nesplnení povinnosti, prináleží Súdnemu
         dvoru pri výkone svojej voľnej úvahy, aby stanovil také penále, ktoré je jednak prispôsobené okolnostiam a jednak primerané
         určenému nesplneniu povinnosti, ako aj platobnej schopnosti dotknutého členského štátu. V tejto perspektíve medzi základné
         kritériá, ktoré je potrebné zohľadniť na zabezpečenie toho, aby mali takéto platby donucovací charakter a aby sa právo Spoločenstva
         uplatňovalo jednotne a účinne, patrí v zásade trvanie porušenia, stupeň jeho závažnosti a platobná schopnosť dotknutého členského
         štátu. Pri uplatňovaní týchto kritérií je potrebné zohľadniť najmä dôsledky, ktoré má nevykonanie povinnosti na verejné a súkromné
         záujmy, a naliehavosť dosiahnuť to, aby si predmetný členský štát splnil svoje povinnosti.

      (pozri body 38, 39)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 10. januára 2008 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Peňažná sankcia“
      Vo veci C‑70/06,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 228 ES, podaná 7. februára 2006,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: X. Lewis, A. Caeiros a P. Andrade, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Portugalskej republike, v zastúpení: L. Fernandes, P. Fragoso Martins a J. de Oliveira, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), R. Schintgen, A. Borg Barthet a E. Levits,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júla 2007,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. októbra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor:

      –        určil, že Portugalská republika si tým, že neprijala opatrenia potrebné na zabezpečenie vykonania rozsudku zo 14. októbra
         2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03, neuverejnený v Zbierke), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES,

      –        uložil Portugalskej republike povinnosť zaplatiť jej na účet „Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva“ penále vo výške 21 450
         eur za každý deň omeškania s vykonaním už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do
         dňa vykonania uvedeného rozsudku Komisia/Portugalsko, ako aj

      –        uložil Portugalskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.
      Právny rámec
      2        Tretie, štvrté a šieste odôvodnenie smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov
         a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES
         L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246, ďalej len „smernica 89/665“) znejú takto:

      „keďže liberalizácia verejného obstarávania konkurencii v Spoločenstve si vyžaduje podstatné zvýšenie záruky transparentnosti
         a nediskriminácie; keďže k tomu, aby to malo hmatateľné efekty, musia byť aplikovateľné účinné a rýchle nástroje v prípade
         porušení práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania, alebo národných pravidiel vykonávajúcich toto právo;

      keďže v niektorých štátoch absencia účinných nástrojov alebo neprimerané existujúce nástroje bránia podnikom Spoločenstva
         v predkladaní ponúk v členskom štáte, v ktorom je obstarávateľ usadený; keďže z tohto dôvodu musia príslušné členské štáty
         túto situáciu napraviť;

      keďže je nevyhnutné zabezpečiť, aby primerané postupy existujúce vo všetkých členských štátoch umožňovali zrušiť rozhodnutia
         prijaté neoprávnene a kompenzovať osoby postihnuté porušením.“

      3        Článok 1 ods. 1 smernice 89/665 stanovuje:

      „Členské štáty prijmú potrebné opatrenia týkajúce sa postupov verejného obstarávania v rámci pôsobnosti smerníc 71/305/EHS
         a 77/62/EHS, ktoré umožnia účinne a čo možno najskôr preskúmať rozhodnutia prijaté obstarávateľmi, v súlade s podmienkami
         uvedenými v nasledovných článkoch, najmä v článku 2 ods. 7 z dôvodov, že také rozhodnutia porušili právo Spoločenstva v oblasti
         verejného obstarávania alebo vnútroštátne právne predpisy, ktoré ho vykonávajú.“

      4        Podľa článku 2 ods. 1 smernice 89/665:

      „Členské štáty zabezpečia, aby prijaté opatrenia týkajúce sa postupov preskúmavania uvedených v článku 1 zahŕňali právomoc:
      …
      c)      odškodniť osoby poškodené porušením“.
       Okolnosti predchádzajúce veci
       Rozsudok Komisia/Portugalsko
      5        V bode 1 výroku už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko Súdny dvor rozhodol:

      „Portugalská republika si tým, že nezrušila zákonný dekrét č. 48 051 z 21. novembra 1967, ktorým podmieňuje poskytnutie náhrady
         škody osobám, ktoré boli poškodené porušením práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo porušením vnútroštátnych
         predpisov, ktoré toto právo preberajú, predložením dôkazu o vine alebo úmysle, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku
         1 ods. 1 a článku 2 ods. 1 písm. c) smernice 89/665…“.

       Konanie pred podaním žaloby
      6        Listom zo 4. novembra 2004 Komisia požiadala Portugalskú republiku, aby jej oznámila opatrenia, ktoré prijala alebo ktoré
         mala v úmysle prijať na účely zmeny vnútroštátneho práva a dosiahnutia súladu s už citovaným rozsudkom Komisia/Portugalsko.

      7        Vo svojej odpovedi z 19. novembra 2004 Portugalská republika v podstate uviedla, že nedávna zmena vlády spôsobila omeškanie
         s prijatím opatrení, ktoré vyžaduje vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko. Tento členský štát tiež zaslal Komisii
         návrh zákona zrušujúci zákonný dekrét č. 48 051 a upravujúci nový právny režim mimozmluvnej zodpovednosti za škodu Portugalska
         a iných dotknutých verejných orgánov a požiadal ju o informáciu, či riešenia prijaté v tomto návrhu boli v súlade s požiadavkami
         správneho a úplného prebratia smernice 89/665.

      8        Dňa 21. marca 2005 Komisia zaslala portugalským orgánom výzvu, v ktorej na jednej strane tvrdila, že zmena vlády, ku ktorej
         došlo, nemôže v súlade s judikatúrou Súdneho dvora odôvodniť nedodržanie povinností a lehôt stanovených smernicou 89/665.
         Na druhej strane Komisia v tomto liste uviedla, že v každom prípade návrh vyššie uvedeného zákona, ktorý okrem iného ešte
         nebol schválený Assembleia da República (parlament), nebol v súlade so smernicou 89/665.

      9        Komisia, ktorú neuspokojila odpoveď poskytnutá 25. mája 2005 Portugalskou republikou, jej zaslala 13. júla 2005 odôvodnené
         stanovisko, v ktorom konštatovala, že tento členský štát si tým, že ešte neprijal potrebné opatrenia, ktoré vyžaduje vykonanie
         už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES. Komisia vyzvala
         uvedený členský štát, aby dosiahol súlad s týmto odôvodneným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho prijatia.

      10      Vo svojej odpovedi na toto odôvodnené stanovisko z 12. decembra 2005 Portugalská republika vysvetlila, že návrh zákona č. 56/X
         zo 7. decembra 2005 o mimozmluvnej zodpovednosti štátu a iných verejných orgánov za škodu (ďalej len „návrh zákona č. 56/X“),
         ktorý zrušuje zákonný dekrét č. 48 051, už bol predložený parlamentu na konečné schválenie a že sa požiadalo o jeho prednostný
         a urgentný zápis na zoznam rokovaní tohto zhromaždenia.

      11      Komisia, ktorá sa domnievala, že Portugalská republika stále nevykonala už citovaný rozsudok Komisia/Portugalsko, podala 7. februára
         2006 túto žalobu.

       O vytýkanom nesplnení povinnosti
       Argumentácia účastníkov konania
      12      Komisia zastáva názor, že vzhľadom na to, že Portugalská republika nezrušila zákonný dekrét č. 48 051, neprijala opatrenia
         potrebné na zabezpečenie vykonania už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko. Portugalská vláda sa v skutočnosti na účely
         dosiahnutia súladu s týmto rozsudkom obmedzila na prijatie návrhu zákona č. 56/X. Navyše tento návrh ešte nebol schválený
         parlamentom a jeho obsah v každom prípade nie je v súlade s požiadavkami správneho a úplného prebratia smernice 89/665.

      13      Portugalská republika naopak tvrdí, že žaloba nie je dôvodná, keďže režim upravený v návrhu zákona č. 56/X, hoci nie je ešte
         definitívne schválený parlamentom, predstavuje primerané prebratie ustanovení smernice 89/665 a zaručuje celkové vykonanie
         povinností vyplývajúcich z už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko.

      14      Tento členský štát okrem toho uvádza, že vždy mal „pevný úmysel“ zaviesť režim zodpovednosti subjektov verejného práva za
         škodu v súlade s požiadavkami smernice 89/665, ale že ťažkosti ústavnej povahy, ktorých charakter a dôležitosť by mali prinajmenšom
         zmierniť jeho zodpovednosť, mu zabránili v dosiahnutí tohto výsledku.

      15      Portugalská republika nakoniec tvrdí, že v každom prípade články 22 a 271 jej ústavy, ako aj nový súdny poriadok správnych
         súdov dostatočne zabezpečujú vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko, keďže už predpokladajú zodpovednosť štátu
         za škody spôsobené aktmi jeho zamestnancov a zástupcov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      16      V bode 1 výroku už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko Súdny dvor rozhodol, že Portugalská republika si tým, že nezrušila
         zákonný dekrét č. 48 051, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 1 ods. 1 a článku 2 ods. 1 písm. c) smernice
         89/665.

      17      V rámci tohto konania o nesplnenie povinnosti na účely preskúmania, či Portugalská republika prijala opatrenia, ktoré vyžaduje
         vykonanie tohto rozsudku, treba určiť, či bol zákonný dekrét č. 48 051 zrušený.

      18      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry rozhodujúcim dňom na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti
         podľa článku 228 ES je deň uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku vydanom na základe uvedeného ustanovenia (rozsudky
         z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, C‑304/02, Zb. s. I‑6263, bod 30; z 18. júla 2006, Komisia/Taliansko, C‑119/04, Zb. s. I‑6885,
         bod 27, a z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C‑503/04, Zb. s. I‑6153, bod 19).

      19      V predmetnej veci je nepochybné, že k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, ktoré bolo Portugalskej
         republike zaslané 13. júla 2005, táto ešte nezrušila zákonný dekrét č. 48 051.

      20      Vzhľadom na vyššie uvedené je opodstatnené dospieť k záveru, že Portugalská republika si tým, že neprijala potrebné opatrenia,
         ktoré vyžaduje vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 228
         ods. 1 ES.

      21      Tento záver nemôže byť spochybnený tvrdením Portugalskej republiky, podľa ktorého ťažkosti ústavnej povahy jej zabránili pristúpiť
         ku konečnému schváleniu textu, ktorý zrušuje zákonný dekrét č. 48 051 a vykonať tak už citovaný rozsudok Komisia/Portugalsko.

      22      Nakoniec podľa ustálenej judikatúry sa členský štát nemôže odvolávať na ustanovenia, zvyky alebo stav svojho vnútroštátneho
         poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva (pozri rozsudok z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko,
         už citovaný, bod 38 a citovanú judikatúru).

      23      Rovnako nemožno prijať tvrdenie Portugalskej republiky, podľa ktorého zodpovednosť štátu za škody spôsobené aktmi jeho zamestnancov
         a zástupcov je už upravená inými ustanoveniami jej vnútroštátneho práva. Ako totiž rozhodol Súdny dvor v bode 33 už citovaného
         rozsudku Komisia/Portugalsko, táto okolnosť nemá vplyv na nesplnenie povinnosti spočívajúcej v ponechaní platnosti zákonného
         dekrétu vo vnútroštátnom právnom poriadku. Existencia takýchto ustanovení preto nemôže zaručiť vykonanie tohto rozsudku.

      24      V dôsledku toho treba konštatovať, že Portugalská republika si tým, že nezrušila zákonný dekrét č. 48 051, ktorým podmieňuje
         poskytnutie náhrady škody osobám, ktoré boli poškodené porušením práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo
         porušením vnútroštátnych predpisov, ktoré toto právo preberajú, predložením dôkazu o vine alebo úmysle, neprijala potrebné
         opatrenia, ktoré vyžaduje vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko, a z tohto dôvodu si nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES.

       O peňažnej sankcii
       Argumentácia účastníkov konania
      25      Komisia na základe spôsobu výpočtu definovaného v jej oznámeniach 96/C 242/07 z 21. augusta 1996 o uplatňovaní článku [228]
         Zmluvy (Ú. v. ES C 242, s. 6, ďalej len „oznámenie z roku 1996“) a 97/C 63/02 z 28. februára 1997 o spôsobe výpočtu penále
         podľa článku [228] Zmluvy ES (Ú. v. ES C 63, s. 2, ďalej len „oznámenie z roku 1997“) navrhuje, aby Súdny dvor uložil Portugalskej
         republike penále vo výške 21 450 eur za každý deň omeškania ako sankciu za nevykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko
         odo dňa vyhlásenia rozsudku v predmetnej veci do dňa ukončenia zisteného nesplnenia povinnosti.

      26      Komisia sa domnieva, že penále je najvhodnejším prostriedkom na čo možno najskoršie ukončenie zisteného porušenia. Podľa Komisie
         sa má táto suma vypočítať vynásobením jednotného základu vo výške 500 eur koeficientom vo výške 11 (na stupnici od 1 do 20)
         za závažnosť porušenia, koeficientom vo výške 1 za trvanie porušenia (na stupnici od 1 do 3) a koeficientom vo výške 3,9 vypočítaným
         na základe portugalského hrubého domáceho produktu a váženia jeho hlasov v Rade Európskej únie na základe platobnej schopnosti
         tohto členského štátu.

      27      Portugalská republika tvrdí, že výška penále navrhnutá Komisiou je zjavne neprimeraná vzhľadom na okolnosti prípadu a nie
         je v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v predmetnej oblasti.

      28      Námietky formulované týmto členským štátom sa osobitne týkajú dvoch aspektov spôsobu výpočtu penále. V prvom rade koeficient
         závažnosti vo výške 11 uplatnený Komisiou je prehnaný na sankcionovanie údajného čiastočného nesplnenia povinnosti členským
         štátom v oblasti verejného obstarávania, keďže v rámci žalôb o nesplnenie povinnosti týkajúcich sa citlivejších oblastí ako
         je táto, najmä oblasť verejného zdravia (rozsudok zo 4. júla 2000, Komisia/Grécko, C‑387/97, Zb. s. I‑5047) alebo životného
         prostredia (rozsudok z 25. novembra 2003, Komisia/Španielsko, C‑278/01, Zb. s. I‑14141), Komisia navrhla koeficienty závažnosti
         vo výške 6 a 4. V dôsledku toho by Súdny dvor mal v predmetnej veci určiť penále na základe koeficientu závažnosti vo výške
         nepresahujúcej 4. V druhom rade v súlade s bodom 13.3 oznámenia Komisie o uplatňovaní článku 228 Zmluvy ES [SEC(2005) 1658,
         ďalej len „oznámenie z roku 2005“], referenčné hodnoty, z ktorých treba v predmetnej veci vychádzať na posúdenie súladu dotknutej
         vnútroštátnej právnej úpravy so smernicou 89/665, musia vychádzať z ročného základu a nie, ako to žiada Komisia, z denného
         základu.

      29      Portugalská republika okrem toho tvrdí, že nezávisle na znížení výšky tohto penále a určení jeho periodicity na ročnom základe
         by mal Súdny dvor nariadiť pozastavenie uplatnenia tejto sankcie až do nadobudnutia účinnosti návrhu zákona č. 56/X. Táto
         možnosť je totiž upravená v bode 13.4 oznámenia z roku 2005, v zmysle ktorého Súdny dvor môže vo výnimočných prípadoch nariadiť
         pozastavenie penále, ak členský štát už prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s rozsudkom konštatujúcim nesplnenie
         povinnosti, ale určitý čas musí nevyhnutne uplynúť predtým, než bude vyžadovaný výsledok dosiahnutý. Portugalská republika
         sa domnieva, že o takýto prípad ide v danej veci.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      30      Ak Súdny dvor zistí, že Portugalská republika nevyhovela jeho už citovanému rozsudku Komisia/Portugalsko, podľa článku 228
         ods. 2 tretieho pododseku ES môže tomuto členského štátu uložiť paušálnu pokutu alebo penále.

      31      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdnemu dvoru prináleží, aby v každej veci posúdil vzhľadom na okolnosti prípadu výšku
         peňažných sankcií, ktoré sa majú uložiť (rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 86, a zo 14. marca
         2006, Komisia/Francúzsko, C‑177/04, Zb. s. I‑2461, bod 58).

      32      V predmetnej veci, ako bolo uvedené v bode 25 tohto rozsudku, Komisia navrhuje, aby Súdny dvor uložil Portugalskej republike
         penále.

      33      Tento návrh je založený na metóde výpočtu, ktorú Komisia stanovila vo svojich oznámeniach z rokov 1996 a 1997. Okrem toho
         treba spresniť, že tieto dve oznámenia boli nahradené oznámením z roku 2005, ktoré sa v súlade so svojím odsekom 25 uplatňuje
         na rozhodnutia o začatí konania na Súdnom dvore podľa článku 228 ES prijaté Komisiou po 1. januári 2006.

      34      V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že návrhy Komisie nie sú pre Súdny dvor záväzné a sú iba užitočným referenčným
         bodom (pozri rozsudky Komisia/Grécko, už citovaný, bod 80, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 41). Rovnako usmernenia
         ako tie, ktoré sú uvedené v oznámeniach Komisie, nie sú pre Súdny dvor záväzné, ale slúžia na zabezpečenie transparentnosti,
         predvídateľnosti a právnej istoty týchto opatrení inštitúcie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko,
         už citovaný, bod 85, a zo 14. marca 2006, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 70).

      35      Súdny dvor tiež spresnil, že cieľom uloženia penále a/alebo paušálnej pokuty je vystaviť členský štát, ktorý nevykonal rozsudok
         o nesplnení povinnosti, hospodárskemu tlaku, ktorý ho podnieti ukončiť porušenie, o ktorom bolo rozhodnuté. O ukladaní peňažných
         sankcií sa preto má rozhodovať v závislosti od stupňa presvedčovania potrebného na to, aby dotknutý členský štát zmenil svoje
         správanie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 91, ako aj zo 14. marca 2006,
         Komisia/Francúzsko, už citovaný, body 59 a 60).

      36      V predmetnej veci je nutné konštatovať, že na pojednávaní Súdneho dvora z 5. júla 2007 splnomocnený zástupca Portugalskej
         republiky potvrdil, že zákonný dekrét č. 48 051 bol k tomuto dňu ešte účinný.

      37      Keďže sa treba domnievať, že dotknuté nesplnenie povinnosti pretrvávalo ku dňu, keď Súdny dvor preskúmal skutočnosti, je nutné
         konštatovať, že, ako to navrhla Komisia, uloženie povinnosti Portugalskej republike zaplatiť penále predstavuje primeraný
         prostriedok na to, aby Portugalská republika prijala opatrenia potrebné na zabezpečenie vykonania už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 31; zo 14. marca 2006, Komisia/Francúzsko,
         už citovaný, bod 21, a Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 33).

      38      Pokiaľ ide ďalej o spôsob výpočtu výšky takéhoto penále, pri výkone svojej voľnej úvahy prináleží Súdnemu dvoru, aby stanovil
         také penále, ktoré je jednak prispôsobené okolnostiam a jednak primerané určenému nesplneniu povinnosti, ako aj platobnej
         schopnosti dotknutého členského štátu (pozri najmä rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 103, a zo
         14. marca 2006, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 61).

      39      V tejto perspektíve medzi základné kritériá, ktoré je potrebné zohľadniť na zabezpečenie toho, aby mali takéto platby donucovací
         charakter a aby sa právo Spoločenstva uplatňovalo jednotne a účinne, patrí v zásade trvanie porušenia, stupeň jeho závažnosti
         a platobná schopnosť dotknutého členského štátu. Pri uplatňovaní týchto kritérií je potrebné zohľadniť najmä dôsledky, ktoré
         má nevykonanie povinnosti na verejné a súkromné záujmy, a naliehavosť dosiahnuť to, aby si predmetný členský štát splnil svoje
         povinnosti (pozri najmä rozsudky z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 104, a zo 14. marca 2006, Komisia/Francúzsko,
         už citovaný, bod 62).

      40      Pokiaľ ide v prvom rade o závažnosť porušenia a osobitne dôsledky nevykonania už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko o súkromných
         a verejných záujmoch, treba pripomenúť, že v súlade s tretím odôvodnením smernice 89/665 si liberalizácia verejného obstarávania
         pre konkurenciu v Spoločenstve vyžaduje podstatné zvýšenie záruky transparentnosti a nediskriminácie; na to, aby to malo hmatateľné
         efekty, musia byť aplikovateľné účinné a rýchle nástroje v prípade porušení práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania
         alebo národných pravidiel vykonávajúcich toto právo.

      41      Na tento účel článok 1 ods. 1 uvedenej smernice ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť, aby nezákonné rozhodnutia verejných
         obstarávateľov mohli byť predmetom čo najúčinnejších a najrýchlejších žalôb, zatiaľ čo jej článok 2 ods. 1 písm. c) tejto
         smernice zdôrazňuje skutočnosť, že je potrebné upraviť vnútroštátne postupy, ktoré umožnia, že osobám poškodeným takýmto porušením
         bude priznaná náhrada škody.

      42      Nezrušenie zákonného dekrétu č. 48 051, ktorý podriaďuje priznanie náhrady škody jednotlivcom predloženiu dôkazu o vine alebo
         úmysle pripísateľných Portugalsku alebo dotknutým verejným orgánom, Portugalskou republikou treba považovať za závažné v rozsahu,
         v akom hoci neznemožňuje súdne žaloby podané jednotlivcami, napriek tomu vedie, ako to tiež uviedol generálny advokát v bode
         51 svojich návrhov, k tomu, že tieto žaloby sú ťažšie a nákladnejšie, čím vytvára prekážku plnému účinku politiky Spoločenstva
         v oblasti verejného obstarávania.

      43      Napriek tomu treba konštatovať, že koeficient vo výške 11 (na stupnici od 1 do 20) navrhnutý Komisiou sa v predmetnej veci
         zdá ako veľmi prísny, pričom koeficient vo výške 4 naopak primeranejšie zodpovedá stupňu závažnosti dotknutého porušenia.

      44      Pokiaľ ide v druhom rade o koeficient týkajúci sa trvania porušenia, návrh Komisie, ktorý smeruje k jeho určeniu na výšku
         1, nemôže byť prijatý. Zo spisu totiž vyplýva, že tento koeficient sa vypočítal na základe doby, ktorá uplynula medzi dňom
         vyhlásenia už citovaného rozsudku Komisia/Portugalsko a dňom podania predmetnej žaloby.

      45      Je potrebné pripomenúť, že trvanie porušenia je potrebné posúdiť vzhľadom na čas, keď Súdny dvor posudzuje skutkové okolnosti,
         a nie na čas, keď sa Komisia obrátila na Súdny dvor (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. marca 2006, Komisia/Francúzsko,
         už citovaný, bod 71).

      46      V predmetnej veci nesplnenie povinnosti Portugalskej republiky vykonať už citovaný rozsudok Komisia/Portugalsko pretrváva
         už viac ako tri roky vzhľadom na značnú dobu, ktorá uplynula od 14. októbra 2004, keď bol vyhlásený uvedený rozsudok.

      47      Za týchto podmienok koeficient vo výške 2 (na stupnici od 1 do 3) sa zdá ako primeranejší na zohľadnenie trvania porušenia.

      48      Pokiaľ ide v treťom rade o návrh Komisie spočívajúci vo vynásobení základnej výšky koeficientom založeným na hrubom domácom
         produkte dotknutého členského štátu a na počte hlasov, ktorými tento štát disponuje v Rade, tento návrh v zásade primeraným
         spôsobom vyjadruje platobnú schopnosť tohto členského štátu spolu so zachovaním rozumného odstupu medzi rôznymi členskými
         štátmi (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Grécko, už citovaný, bod 88; Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 59, a z 12. júla
         2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 109).

      49      Napriek tomu v predmetnej veci koeficient vo výške 3,9 navrhnutý Komisiou neodráža primeraným spôsobom vývoj faktorov, ktoré
         sú základom pre posúdenie platobnej schopnosti Portugalskej republiky, osobitne čo sa týka rastu jej hrubého domáceho produktu.
         Ako preto tiež vyplýva z bodu 18.1 oznámenia z roku 2005, tento koeficient sa musí zmeniť z 3,9 na 4,04.

      50      Rovnako základná suma, na ktorú sa uplatňujú násobné koeficienty, sa musí určiť na sumu 600 eur v súlade s indexáciou sumy
         500 eur vykonanou Komisiou v bode 15 toho istého oznámenia na účely prihliadnutia na vývoj inflácie od uverejnenia oznámenia
         z roku 1997.

      51      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy vynásobenie základnej sumy 600 eur koeficientmi určenými na 4 na základe závažnosti porušenia,
         na 2 na základe jeho trvania a na 4,04 na základe platobnej schopnosti dotknutého členského štátu vedie v predmetnej veci
         k sume 19 392 eur za každý deň omeškania. Túto sumu treba považovať za primeranú vzhľadom na účel penále tak, ako je uvedený
         v bode 35 tohto rozsudku.

      52      Pokiaľ ide o periodicitu penále, je potrebné v predmetnej veci vo vzťahu k vykonaniu rozsudku Súdneho dvora, ktorý zahŕňa
         prijatie pozmeňujúceho ustanovenia právnej úpravy, zvoliť penále, ktoré bude uložené na dennom základe (pozri v tomto zmysle
         rozsudok zo 14. marca 2006, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 77).

      53      Nakoniec tvrdenia Portugalskej republiky založené na možnosti Súdneho dvora nariadiť v predmetnej veci pozastavenie penále
         v zmysle bodu 13.4 oznámenia z roku 2005 nemožno prijať. Ako totiž bolo pripomenuté v bode 34 tohto rozsudku, nezávisle na
         okolnosti, že toto oznámenie nemôže zaväzovať Súdny dvor, stačí uviesť, že v každom prípade v rozpore s tým, čo sa vyžaduje
         v uvedenom bode 13.4 na to, aby takéto pozastavenie bolo prijaté, neboli opatrenia, ktoré vyžaduje vykonanie už citovaného
         rozsudku Komisia/Portugalsko, prijaté.

      54      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je opodstatnené uložiť Portugalskej republike povinnosť zaplatiť Komisii na účet „Vlastné
         zdroje Európskeho spoločenstva“ penále vo výške 19 392 eur za každý deň omeškania s vykonaním opatrení potrebných na dosiahnutie
         súladu s už citovaným rozsudkom Komisia/Portugalsko odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do dňa vykonania uvedeného rozsudku
         Komisia/Portugalsko.

       O trovách
      55      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Portugalská republika si tým, že nezrušila zákonný dekrét č. 48 051 z 21. novembra 1967, ktorým podmieňuje poskytnutie náhrady
            škody osobám, ktoré boli poškodené porušením práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo porušením vnútroštátnych
            predpisov, ktoré toto právo preberajú, predložením dôkazu o vine alebo úmysle, neprijala potrebné opatrenia, ktoré vyžaduje
            vykonanie rozsudku zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko (C‑275/03), a z tohto dôvodu si nesplnila povinnosti, ktoré jej
            vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES.
      2.      Portugalská republika je povinná zaplatiť Komisii Európskych spoločenstiev na účet „Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva“
            penále vo výške 19 392 eur za každý deň omeškania s vykonaním opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s už citovaným rozsudkom
            zo 14. októbra 2004, Komisia/Portugalsko, odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do dňa vykonania uvedeného rozsudku zo 14. októbra
            2004.
      3.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. októbra 2006.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 28 ES a článok 30 ES - Voľný pohyb tovaru - Článok 43 ES- Sloboda usadiť sa - Článok 49 ES - Slobodné poskytovanie služieb - Zákaz umiestnenia a prevádzkovania elektrických, elektromechanických a elektronických hier pod hrozbou uloženia trestných alebo správnych sankcií - Smernica 98/34/ES - Technické normy a predpisy - Vnútroštátna právna úprava uplatniteľná na elektrické, elektromechanické a elektronické hry.#Vec C-65/05.

text:
      Vec C‑65/05
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Helénskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 28 ES a 30 ES – Voľný pohyb tovaru – Článok 43 ES – Sloboda usadiť sa – Článok 49 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Zákaz umiestnenia a prevádzkovania elektrických, elektromechanických a elektronických hier pod hrozbou uloženia trestných
         alebo správnych sankcií – Smernica 98/34/ES – Technické normy a predpisy – Vnútroštátna právna úprava uplatniteľná na elektrické, elektromechanické a elektronické hry“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnakým účinkom
      (Článok 28 ES)
      2.        Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia
      (Články 43 ES a 49 ES)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Informačné konanie v oblasti technických noriem a predpisov a pravidiel o službách informačnej
            spoločnosti – Smernica 98/34
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/34, článok 1 bod 11, článok 8 ods. 1, a článok 9 ods. 7 prvá zarážka)
      1.        Zákaz členských štátov umiestniť všetky elektrické, elektromechanické a elektronické hry vrátane zábavných technických hier
         a všetkých počítačových hier na všetkých verejných alebo súkromných miestach s výnimkou herní predstavuje opatrenie s rovnakým
         účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle článku 28 ES, a to aj vtedy, keď toto opatrenie nezakazuje dovoz dotknutých výrobkov
         a ich uvádzanie na trh.

      Takéto vnútroštátne opatrenie môže byť odôvodnené imperatívnymi požiadavkami všeobecného záujmu, akými je ochrana morálky,
         verejného poriadku a bezpečnosti, ak je primerané takto sledovaným cieľom. Preto takéto opatrenie nie je odôvodnené, keď vnútroštátne
         orgány môžu nielen použiť iné vhodnejšie opatrenia, ktoré by menej obmedzovali slobodu pohybu tovarov, ale tiež zabezpečiť
         ich uplatnenie a/alebo ich účinné a správne vykonanie na dosiahnutie sledovaného cieľa.

      (pozri body 28, 38, 40, 41)
      2.        Zákaz členského štátu prevádzkovať elektrické, elektromechanické a elektronické hry na všetkých verejných alebo súkromných
         miestach s výnimkou herní, a pokiaľ ide o počítače, s výnimkou zariadení poskytovania internetových služieb je prekážkou slobodnému
         poskytovaniu služieb, ako aj slobode usadiť sa.

      Toto obmedzenie nemôže byť odôvodnené imperatívnymi požiadavkami všeobecného záujmu, akými je ochrana morálky, verejného poriadku
         a bezpečnosti, ak vnútroštátne opatrenie je neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom.

      (pozri body 50, 52, 53, 55)
      3.        Ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré zakazujú používanie všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier
         vrátane všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní, ako aj používanie počítačových
         hier, ktoré sa nachádzajú v podniku, ktorý poskytuje internetové služby, a viažu prevádzkovanie týchto podnikov na vydanie
         osobitného povolenia, musia byť posúdené ako technické pravidlá v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34 o postupe pri poskytovaní
         informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti, zmenenej
         a doplnenej smernicou 98/48.

      Preto takéto ustanovenia musia byť oznámené Komisii podľa článku 8 ods. 1 smernice 98/34.
      Existenciu tejto oznamovacej povinnosti nemožno v zmysle článku 9 ods. 7 prvej zarážky tej istej smernice spochybniť nevyhnutnosťou
         prijať vnútroštátny právny predpis v rámci naliehavého konania na to, aby sa rýchlo a okamžite čelilo vážnemu sociálnemu problému,
         ktorý zapríčinilo prevádzkovanie elektrických, elektromechanických a elektronických hier, a takto zachovať verejný poriadok,
         keď je nepochybné, že neexistuje v dotknutom štáte nijaká zo situácií uvedených v článku 9 ods. 7.

      (pozri body 61, 62, 64, 65)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 26. októbra 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 28 ES a 30 ES – Voľný pohyb tovaru – Článok 43 ES – Sloboda usadiť sa – Článok 49 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Zákaz umiestnenia a prevádzkovania elektrických, elektromechanických a elektronických hier pod hrozbou uloženia trestných
         alebo správnych sankcií – Smernica 98/34/ES – Technické normy a predpisy – Vnútroštátna právna úprava uplatniteľná na elektrické, elektromechanické a elektronické hry“

      Vo veci C‑65/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 10. februára 2005,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Helénskej republike, v zastúpení: A. Samoni‑Rantou a N. Dafniou, splnomocnené zástupkyne, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen, P. Kūris (spravodajca), G. Arestis a L. Bay
         Larsen,

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha toho, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že stanovila
         v článku 2 ods. 1, článku 3 druhom pododseku, a v článkoch 4 a 5 zákona č. 3037/2002 (FEK A’ 174/30.7.2002) zákaz umiestnenia
         a prevádzkovania všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane zábavných technických hier a všetkých
         počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z článkov 28 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj z článku 8 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998 o postupe
         pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej
         spoločnosti (Ú. v. ES L 204, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady
         98/48/ES z 20. júla 1998 (Ú. v. ES L 217, s. 18; Mim. vyd. 13/021, s. 8, ďalej len „smernica 98/34“).

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      2        Článok 1 bod 11 smernice 98/34 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice platia nasledujúce vymedzenia pojmov:
      …
      11.      ‚technický predpis‘; sú technické špecifikácie a ďalšie požiadavky alebo pravidlá o službách vrátane príslušných správnych
         opatrení, dodržiavanie ktorých je v prípade predaja, poskytovania služieb, zriadenia poskytovateľa alebo používania služby
         v členskom štáte alebo na väčšej časti jeho územia de facto alebo de jure povinné, ako aj zákony, predpisy alebo administratívne
         opatrenia, okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 10, ktoré zakazujú výrobu, dovoz, predaj alebo používanie výrobku alebo zakazujúce
         poskytovanie alebo používanie služby alebo usadenie sa subjektu v členskom štáte ako poskytovateľa služby.

      …“
      3        Článok 8 ods. 1 prvý pododsek smernice 98/34 stanovuje:

      „Členské štáty okamžite oznámia Komisii, s výhradou článku 10, všetky návrhy technických predpisov; okrem tých prípadov, keď
         návrh technického predpisu obsahuje iba prenos medzinárodnej alebo európskej normy a keď postačí informácia o príslušnej norme,
         členské štáty oznámia Komisii aj dôvody, pre ktoré je uzákonenie takéhoto technického predpisu potrebné, keď to nebude zjavné
         už z návrhu technického predpisu.“

      4        Podľa ustanovení článku 9 ods. 1 až 5 smernice 98/34 členské štáty oddialia prijatie návrhu technického predpisu o tri mesiace
         od dátumu, ako Komisia prijme oznámenie uvedené v článku 8 ods. 1 tejto smernice, ak im Komisia alebo ktorýkoľvek členský
         štát poskytnú podrobné stanovisko, z ktorého vyplýva, že predpokladané opatrenia by mohli predstavovať prekážku voľnému pohybu
         tovaru, voľnému pohybu služieb alebo slobode usadiť sa poskytovateľov služieb. Tento odklad môže trvať dlhšie v ďalších prípadoch,
         ktoré presne určujú zmienené ustanovenia.

      5        Článok 9 ods. 7 smernice 98/34 stanovuje:

      „Odseky 1 až 5 sa nevzťahujú na prípady, v ktorých:
      –        je členský štát z naliehavých dôvodov spôsobených vážnymi a nepredvídateľnými okolnosťami súvisiacimi s ochranou verejného
         zdravia alebo verejnej bezpečnosti, ochranou zvierat alebo rastlín, ako aj kvôli pravidlám o službách a kvôli verejnej politike,
         najmä kvôli ochrane mladistvých, nútený pripraviť technické predpisy vo veľmi krátkom čase tak, aby ich mohol ihneď uzákoniť
         a zaviesť, čo neumožňuje uskutočniť konzultácie,

      …
      V oznámení podľa článku 8 uvedie členský štát dôvody, ktoré oprávňujú naliehavosť uskutočnených opatrení. Komisia poskytne
         svoje stanovisko k oznámeniu v čo možno najkratšom čase. V prípadoch zneužitia tohto postupu vykoná Komisia príslušné opatrenia.
         Komisia bude neustále informovať Európsky parlament.“

       Vnútroštátne predpisy
      6        Článok 1 zákona č. 3037/2002 s nadpisom „Kategórie hier“ znie takto:

      „Podľa ustanovení tohto zákona sa rozumie pod:
      a)      ‚mechanickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje tiež vyvinutie svalovej sily hráča;
      b)      ‚elektrickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje podporné elektrické mechanizmy;
      c)      ‚elektromechanickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje ako podporné elektrické mechanizmy, tak aj vyvinutie svalovej sily
         hráča;

      d)      ‚elektronickou hrou‘: hra, ktorej činnosť si vyžaduje, okrem podporných elektrických, elektronických a iných mechanizmom aj
         zavedenie a činnosť operačného systému (program);

      e)      ‚zábavnou technickou hrou‘: hra, ktorej výsledok závisí výlučne od technických a rozumových schopností hráča a ktorá má výlučne
         zábavný cieľ.

      Do kategórie zábavných technických hier tiež patria hry s kartami, ktoré sú kvalifikované ako technické hry na základe ustanovení
         kráľovského dekrétu (kodifikovaného) č. 29/1971.“

      7        Článok 2 ods. 1 uvedeného zákona s nadpisom „Zákaz používania alebo umiestnenie hry“ určuje:

      „Používanie hier uvedených v článku 1 písm. b), c) a d) vrátane počítačov je zakázané na verejných miestach vo všeobecnosti,
         akými sú hotely, kaviarne, miestnosti združení uznaných ako verejnoprospešné akéhokoľvek druhu a na všetkých ďalších verejných
         alebo súkromných miestach. Umiestnenie týchto hier je tiež zakázané.“

      8        Článok 3 tohto zákona s nadpisom „Podniky poskytujúce internetové služby“ uvádza:

      „Na umiestnenie a prevádzkovanie počítačov v zariadeniach poskytovania internetových služieb sa neuplatní zákaz uvedený v článku
         2. Používanie hier na týchto počítačoch nezávisle od použitej metódy je však zakázané.

      Prevádzkovanie podniku poskytujúceho internetové služby sa viaže na vydanie osobitného povolenia obce, v ktorej sa nachádza
         podnik, a ak je prevádzkovaný na lodi, tak prístavnému úradu prístavu odchodu. Počas prvého uplatňovania tohto opatrenia musí
         podnik získať toto povolenie v lehote do troch mesiacov od nadobudnutia účinnosti tohto zákona.“

      9        Podľa článku 4 zákona č. 3037/2002 nazvaného „Trestné sankcie“:

      „1.      Každá osoba, ktorá prevádzkuje alebo riadi strediská alebo iné miesta uvedené v článku 2 ods. 1, v ktorých sa používajú alebo
         sú umiestnené hry, ktoré sú zakázané na základe ustanovení predchádzajúcich článkov, bude potrestaná trestom odňatia slobody
         aspoň na tri mesiace a pokutou aspoň 5 000 eur. Recidivisti budú potrestaní trestom odňatia slobody aspoň na jeden rok a pokutou
         vo výške od 25 000 do 75 000 eur. Súd tiež uloží trest prepadnutia veci – hracích strojov.

      2.      Ustanovenia článku 7 ods. 1 písm. c) alebo článku 7 ods. 3 a 4 kodifikovaného kráľovského dekrétu č. 29/1971 sú uplatniteľné
         mutatis mutandis.“

      10      Článok 5 uvedeného zákona nazvaný „Administratívne sankcie“ stanovuje:

      „1. Okrem trestných sankcií stanovených v prípade používania alebo umiestnenia hry zakázanej na základe ustanovení predchádzajúcich
         článkov bude uložená sankcia 10 000 eur a povolenie na prevádzkovanie bude zrušené v súlade s ustanoveniami článku 7.

      2.      Pokuta bude uložená na základe rozhodnutia príslušného orgánu uvedeného v článku 6 ods. 1, ktorý zistí spáchanie priestupku.
         Uvedené rozhodnutie musí obsahovať opis priestupku, uvádzať výšku uloženej pokuty a uplatnené ustanovenie. Súbežne s rozhodnutím
         sa doručí páchateľovi priestupku kópia dotknutej zápisnice o vykonaní kontroly.“

      11      Nakoniec článok 9 ods. 1 zákona 3037/2002 upresňuje, že „ustanovenia tohto zákona sa nedotýkajú ustanovení zákona č. 2206/1994
         ani iných ustanovení týkajúcich sa herní“.

       Konanie pred podaním žaloby
      12      Komisia skúmala zákon č. 3037/2002, ktorý nadobudol účinnosť 30. júla 2002 na základe jej doručených sťažností, ktorých predmetom
         je vnútroštátny zákaz umiestniť a prevádzkovať v Grécku elektrické, elektromechanické a elektronické hry vrátane zábavných
         technických hier a všetkých počítačových hier na verejných a súkromných miestach s výnimkou herní. Pritom dospela k záveru,
         že uvedený zákon je nezlučiteľný s požiadavkami práva Spoločenstva.

      13      Po tom, ako vyzvala listami z 18. októbra 2002 a z 11. júla 2003 Helénsku republiku, aby predložila pripomienky, 30. marca
         2004 vydala odôvodnené stanovisko.

      14      Keďže odpoveď gréckej vlády na zmienené odôvodnené stanovisko Komisia nepovažovala za uspokojivú a keďže sa domnievala, že
         v neplnení svojich povinností tento členský štát pokračuje, rozhodla sa podať túto žalobu.

       O žalobe
      15      Komisia uvádza tri výhrady na podporu svojej žaloby. Po prvé tvrdí, že všeobecný zákaz elektrických, elektromechanických a elektronických
         hier, ktorý stanovil zákon č. 3037/2002, je v rozpore s ustanoveniami článkov 28 ES a 30 ES. Po druhé uvádza nezlučiteľnosť
         uvedeného zákona s povinnosťami, ktoré zaväzujú Helénsku republiku na základe článkov 43 ES a 49 ES. Po tretie Komisia vyčíta
         členskému štátu, že nedodržal informačné konanie stanovené článkom 8 ods. 1 prvým pododsekom smernice 98/34.

       O prvej výhrade založenej na porušení článkov 28 ES a 30 ES
       Argumentácia účastníkov konania
      16      Komisia zastáva názor, že zákaz umiestnenia všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane zábavných
         technických hier a všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní stanovený článkom
         2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 je v rozpore s článkom 28 ES. Podľa jej názoru je tento zákon neopodstatneným opatrením vzhľadom
         ako na ustanovenia článku 30 ES, tak aj na naliehavé požiadavky verejného záujmu uznané Súdnym dvorom a zároveň je aj neprimeraný,
         pokiaľ ide o cieľ ochrany všeobecného záujmu.

      17      Tvrdí, že grécke úrady neoznačili jasne vzťah medzi zákazom a problémom, ktorý sa snažia vyriešiť, pretože vo svojej analýze
         sa sústreďujú výlučne na negatívne dôsledky nekontrolovaného používania hazardných hracích automatov. V tejto súvislosti Komisia
         uvádza, že je možné vykonávať iné formy kontroly, akými je vybavenie technického alebo zábavného hracieho automatu osobitnými
         ochrannými systémami preto, aby ho nebolo možné zmeniť na hazardnú hru.

      18      Helénska republika uznáva, že zákon č. 3037/2002 môže vytvárať prekážky obchodu v rámci Spoločenstva s elektrickými, elektromechanickými,
         ako aj elektronickými hrami a takto zasiahnuť do zásady slobodného pohybu tovaru zakotvenej v článku 28 ES.

      19      Tvrdí však, že od začatia konania pred podaním žaloby uvádzala, že takýto všeobecný zákaz uplatniteľný bez rozdielu ako na
         grécke, tak aj zahraničné hospodárske subjekty považovala ku dňu, keď bol prijatý a vyhlásený zákon č. 3037/2002, za nevyhnutný
         a opodstatnený dôvodmi, ako sú na jednej strane ochrana verejnej morálky a verejného poriadku zakotvená v článku 30 ES a na
         druhej strane ochrana spotrebiteľov a spoločenského poriadku, ktoré predstavujú naliehavé požiadavky všeobecného záujmu, ktoré
         uznal Súdny dvor vo svojej judikatúre.

      20      Helénska republika osobitne tvrdí, že z dôvodu technologického vývoja možno hry upravené zákonom č. 3037/2002 ľahko zmeniť
         na hazardné hry, ktoré sú stále nezákonné v Grécku mimo herní, a že situácia sa stala nekontrolovateľnou a spôsobila vznik
         závažných sociálnych problémov, akými sú najmä závislosť hráčov, plytvanie rozsiahlymi hospodárskymi zdrojmi, nezákonné a ľahké
         obohatenie sa osôb, ktoré prevádzkujú, umiestňujú a obchodujú s elektronickými hrami, rozsiahle peňažné straty hráčov, ako
         aj veľké straty na daňových príjmoch.

      21      Vo svojej duplike zmienený členský štát uvádza, že konkrétne, menej obmedzujúce opatrenia, ktoré podľa jeho tvrdenia boli
         vykonané v období od 1996 do 2000, to znamená pred tým, než bol nariadený úplný zákaz elektrických, elektromechanických a elektronických
         hier zákonom č. 3037/2002, boli hodnotené ako nedostatočné preto, aby sa účinne čelilo problému, ktorý z nich vznikol a ktorý
         je následkom ľudskej vášne pre hazardné hry.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      22      Úvodom treba skonštatovať, že z textu ustanovení článku 1 a článku 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 vyplýva, že zákaz stanovený
         týmto zákonom sa nevzťahuje na zábavné technické hry uvedené v spomínanom článku 1 písm. e). Preto tieto hry musia byť vyčlenené
         z predmetu tohto konania.

      23      Pokiaľ ide o prvú výhradu Komisie, treba pripomenúť, že pod pojmom „tovary“ treba chápať výrobky, ktoré sú oceniteľné peniazmi
         a ktoré ako také môžu byť predmetom obchodných operácií (rozsudky z 10. decembra 1968, Komisia/Taliansko, 7/68, Zb. s. 617,
         626, a z 21. októbra 1999, Jägerskiöld, C‑97/98, Zb. s. I‑7319, bod 30).

      24      V tejto súvislosti elektrické, elektromechanické a elektronické hry vrátane počítačových hier zodpovedajú zmieneným kritériám
         a predstavujú tovary v zmysle Zmluvy ES, keďže majú obchodnú hodnotu a môžu byť predmetom obchodných transakcií, môžu byť
         dovážané alebo vyvážané a ponúkané spotrebiteľovi za odplatu.

      25      Je potrebné tiež pripomenúť, že voľný pohyb tovaru je jednou zo základných zásad Zmluvy (rozsudky z 9. decembra 1997, Komisia/Francúzsko,
         C‑265/95, Zb. s. I‑6959, bod 24, a z 12. júna 2003, Schmidberger, C‑112/00, Zb. s. I‑5659, bod 51), ktorá nachádza svoje vyjadrenie
         najmä v zákaze množstevných obmedzení dovozu medzi členskými štátmi uvedenom v článku 28 ES, ako aj v zákaze všetkých opatrení
         s rovnocenným účinkom.

      26      V prípade, že nejestvujú harmonizované pravidlá na úrovni Spoločenstva v oblasti hier, ich slobodný pohyb je zaručený článkami
         28 ES a 30 ES.

      27      V súlade s judikatúrou Súdneho dvora každú obchodnoprávnu úpravu členských štátov, ktorá môže priamo alebo nepriamo, skutočne
         alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Spoločenstva, treba považovať za opatrenie s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia
         (pozri rozsudok z 2. decembra 2004, Komisia/Holandsko, C‑41/02, Zb. s. I‑11375, bod 39 a citovanú judikatúru).

      28      V prejednávanej veci treba skonštatovať, že vnútroštátne právne predpisy, akým je zákon č. 3037/2002, predstavujú opatrenie
         s účinkom rovnocenným množstevnému obmedzeniu v zmysle článku 28 ES, a to aj vtedy, keď tento zákon nezakazuje dovoz dotknutých
         výrobkov a ich uvádzanie na trh.

      29      Na jednej strane totiž zákaz umiestnenia všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane zábavných
         technických hier a všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní stanovený článkom
         2 ods. 1 uvedeného zákona pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych sankcií stanovených v článkoch 4 a 5 zákona
         môže spôsobiť od 30. júla 2002, odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto zákona, zníženie objemu dovozu týchto hier pôvodom z iných
         členských štátov.

      30      Na druhej strane vyplýva zo spisového materiálu, že dovoz hracích automatov, ako sú uvedené v predchádzajúcom bode, s cieľom
         ich umiestnenia na súkromných alebo verejných miestach v Grécku s výnimkou herní sa skutočne zastavil po tom, čo uvedený zákaz
         nadobudol účinnosť, hoci automaty sú v súlade so zákonom vyrábané a ponúkané spotrebiteľom v iných členských štátoch.

      31      Súdny dvor však opakovane rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá predstavuje prekážku voľného pohybu tovarov, nemusí
         byť nevyhnutne v rozpore s právom Spoločenstva, ak je odôvodnená niektorým z dôvodov verejného záujmu uvedeným v článku 30
         ES alebo niektorou z imperatívnych požiadaviek chránených judikatúrou Súdneho dvora (pozri rozsudok z 24. novembra 2005, Schwarz,
         C‑366/04, Zb. s. I‑10139, bod 30 a citovanú judikatúru).

      32      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Helénska republika tvrdí, že z dôvodov výslovne uvedených v dôvodovej správe zákona
         č. 3037/2002 bol všeobecný zákaz umiestňovania všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane počítačových
         hier nevyhnutný pre ochranu morálky, verejného poriadku a verejnej bezpečnosti. Tvrdí najmä, že z dôvodu technologického vývoja
         sa tieto hry dajú ľahko premeniť na hazardné hry, a zdôrazňuje, že sa situácia stala nekontrolovateľnou tým, že spôsobila
         vznik závažných sociálnych problémov, ako sú tie, ktoré sú uvedené v bode 20 tohto rozsudku.

      33      V tejto súvislosti je dôležité pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že takéto dôvody, ktoré musia byť hodnotené
         ako jeden celok, sa viažu na ochranu osôb, ktorým sú určené služby, a všeobecnejšie spotrebiteľov, ako aj na ochranu spoločenského
         poriadku, pričom o týchto cieľoch sa už rozhodlo, že patria medzi tie, ktoré môžu byť považované za naliehavé dôvody všeobecného
         záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. marca 1994, Schindler, C‑275/92, Zb. s. I‑1039, bod 58 a citovanú judikatúru,
         ako aj rozsudok z 21. septembra 1999, Läärä a i., C‑124/97, Zb. s. I‑6067, bod 33).

      34      Súdny dvor tiež rozhodol, že uvedené dôvody môžu vzhľadom na článok 28 ES a so zreteľom na spoločensko-kultúrne osobitosti
         opodstatniť obmedzenia až zákaz lotérií a iných peňažných hier na území členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Schindler,
         už citovaný, bod 59).

      35      Bezpochyby v už citovaných rozsudkoch Schindler, ako aj Läärä a i. Súdny dvor zdôraznil, že úvahy súvisiace s morálkou, náboženstvom
         alebo kultúrou, ktoré sa spájajú s lotériami, ako aj s inými peňažnými hrami vo všetkých členských štátoch, môžu umožniť vnútroštátnym
         zákonodarcom obmedziť, dokonca zakázať, prax peňažných hier a vyhnúť sa tak tomu, aby sa stali zdrojom osobného obohacovania.
         Súdny dvor tiež zdôraznil, že s ohľadom na veľkosť súm, ktoré umožňujú zhromaždiť, a na zisky, ktoré môžu ponúknuť hráčom,
         najmä keď sú organizované vo veľkom rozsahu, lotérie obsahujú veľké nebezpečenstvá trestnej činnosti a podvodu. Okrem toho
         povzbudzujú k míňaniu peňazí, čo môže mať škodlivé individuálne a spoločenské dôsledky (rozsudok Schindler, už citovaný, bod
         60, a rozsudok Läärä a i., už citovaný, bod 13).

      36      Tento spor sa však odlišuje od dvoch právnych vecí, o ktorých sa rozhodlo už citovanými rozsudkami Schindler, ako aj Läärä
         a i., keďže je nepochybné, že v prejednávanej veci ide o elektrické, elektromechanické a elektronické hry, ktoré nemajú vlastnosti
         porovnateľné s vlastnosťami hier, o ktoré ide v zmienených právnych veciach. Hry, na ktoré sa vzťahuje zákaz uvedený v článku
         2 ods. 1 zákona č. 3037/2002, nie sú totižto vo svojej podstate hazardné hry, pretože nemajú za cieľ vzbudiť nádej na peňažnú
         výhru (pozri, a contrario, rozsudok Läärä a i., už citovaný, bod 17).

      37      Z uvedeného vyplýva, že keďže elektrické, elektromechanické a elektronické hry nemožno považovať za hazardné hry, nie je prípustné
         v rozpore s tým, čo tvrdí Helénska republika, aby úvahy vyjadrené Súdnym dvorom v už citovaných rozsudkoch Schindler, ako
         aj Läärä a i. o hazardných hrách boli uplatniteľné v prípade elektrických, elektromechanických a elektronických hier.

      38      Aj keď táto judikatúra nie je uplatniteľná v prejednávanej veci, naliehavé dôvody všeobecného záujmu, na ktoré sa odvoláva
         Helénska republika, môžu odôvodniť obmedzenie slobody pohybu tovarov. Treba však, aby predmetné vnútroštátne opatrenie bolo
         primerané k takto sledovaným cieľom.

      39      V tejto súvislosti treba skonštatovať, že Helénska republika neuniesla dôkazné bremeno o tom, že prijala všetky technické
         a organizačné opatrenia, ktorými by bolo možné dosiahnuť sledovaný cieľ, a to tak, že by použila opatrenia, ktoré by menej
         obmedzovali obchod v rámci Spoločenstva.

      40      Zmienené úrady mohli totiž nielen použiť iné vhodnejšie opatrenia, ktoré by menej obmedzovali slobodu pohybu tovarov, tak
         ako sa vyjadrila Komisia počas konania pred podaním žaloby, ale na dosiahnutie sledovaného cieľa tiež zabezpečiť ich uplatnenie
         a/alebo ich účinné a správne vykonanie.

      41      Z uvedeného vyplýva, že zákaz umiestnenia všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier vrátane všetkých
         počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní stanovený článkom 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002
         v Grécku je neprimeraným opatrením vo vzťahu k sledovaným cieľom.

      42      Preto zákon č. 3037/2002 je nezlučiteľný s článkom 28 ES.

      43      So zreteľom na predchádzajúce úvahy je opodstatnené považovať prvú výhradu, ktorú uvádza Komisia na podporu svojej žaloby,
         za dôvodnú.

       O druhej výhrade založenej na porušení článkov 43 ES a 49 ES
      Argumentácia účastníkov konania
      44      Komisia tvrdí, že článok 2 ods. 1 a článok 3 zákona č. 3037/2002 ukladajú hospodárskym subjektom usadeným v iných členských
         štátoch zákaz poskytovať ich služby spočívajúce v dodávke alebo sprístupnení herných automatov na gréckom trhu, či už majú
         záujem usadiť sa v Grécku, alebo jednoducho poskytovať svoje služby z členského štátu, kde sú usadené. Takéto vnútroštátne
         ustanovenia sú v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES, keďže nie je dostatočne odôvodnená ich nevyhnutnosť a primeranosť.

      45      Na základe týchto súvislostí Komisia tvrdí, že grécke úrady mali uprednostniť konkrétne, cielenejšie opatrenia s tým, že by
         sa obmedzili alebo zamerali na predchádzanie premien zábavných hier na hazardné hry. Podľa jej názoru takéto opatrenia by
         mali mať napríklad formu cielenejšieho zákazu, prísnejšej a presnejšej kontroly a/alebo prísnejších a účinnejších sankcií.
         Dodáva, že zmienené opatrenia nespočívajú nevyhnutne na všeobecnom zákaze s dosahom na ďalšie hospodárske činnosti, ktoré
         nie sú spojené s hazardnými hrami.

      46      Helénska republika tvrdí, že takto navrhované opatrenie sú nedostatočné, a uvádza, že radikálnejšie opatrenia, ktoré boli
         uplatnené, zodpovedali naliehavým dôvodom všeobecného záujmu s cieľom zaručiť sledovaný cieľ a boli jediným účinným prostriedkom,
         ako čeliť závažným sociálnym problémom, ktoré sa objavili. Preto aby vyvrátila túto druhú výhradu, sa v podstate odvoláva
         na tvrdenia zhodné s tými, ktoré uviedla na spochybnenie výhrady Komisie, ktorá sa týka obmedzenia slobody pohybu tovarov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      47      Na úvod treba pripomenúť, že pokiaľ neexistujú zosúladené normy na úrovni Spoločenstva v oblasti hier, potom sú v zásade členské
         štáty naďalej príslušné stanovovať podmienky výkonu činností v tejto oblasti, súčasne však musia v tejto oblasti dodržiavať
         základné slobody garantované Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 3. októbra 2000, Corsten, C‑58/98, Zb. s. I‑7919, bod
         31, a z 26. januára 2006, Komisia/Španielsko, C‑514/03, Zb. s. I‑963, bod 23).

      48      Podľa ustálenej rozhodovacej praxe Súdneho dvora články 43 ES a 49 ES ukladajú povinnosť odstrániť obmedzenia slobody usadiť
         sa, ako aj slobodného poskytovania služieb a za takéto obmedzenia je nutné považovať všetky opatrenia, ktoré výkon týchto
         slobôd zakazujú, prekážajú mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri rozsudky z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99,
         Zb. s. I‑305, bod 22, a z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03, Zb. s. I‑2941, bod 31).

      49      Súdny dvor tiež rozhodol, že vnútroštátne opatrenia, ktoré obmedzujú výkon základných slobôd zaručených zmluvou, môžu byť
         odôvodnené, len ak spĺňajú štyri podmienky: uplatňujú sa nediskriminačným spôsobom, sú odpoveďou na naliehavé dôvody všeobecného
         záujmu, sú schopné zaručiť splnenie cieľa, ktoré sledujú a nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (rozsudok
         zo 4. júla 2000, Haim, C‑424/97, Zb. s. I‑5123, bod 57 a citovaná judikatúra).

      50      V tejto súvislosti z článku 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 vyplýva, že v Grécku je pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych
         sankcií stanovených článkami 4 a 5 tohto zákona zakázané prevádzkovanie všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických
         hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní. Pokiaľ ide o počítače v zariadeniach poskytovania internetových
         služieb, ustanovenia článku 2 ods. 1 zákona č. 3037/2002 nie sú uplatniteľné a podľa článku 3 uvedeného zákona prevádzkovanie
         počítačových hier je zakázané.

      51      Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, vnútroštátna právna úprava môže hospodárskym subjektom pochádzajúcim z iných členských štátov
         sťažiť realizáciu ich práva usadiť sa v Grécku na účely poskytovania predmetných služieb, ba dokonca jej v tom môže úplne
         zabrániť.

      52      Za týchto podmienok je takýto zákaz prekážkou slobode usadiť sa.

      53      Pokiaľ ide o slobodu poskytovania služieb, z judikatúry na jednej strane vyplýva, že činnosť prevádzkovania hracích automatov
         bez ohľadu na to, či sa dá odlíšiť od činností týkajúcich sa výroby, dovozu a distribúcie takýchto prístrojov, sa musí kvalifikovať
         ako služba v zmysle zmluvy, a na druhej strane vnútroštátne právne predpisy, ktoré povoľujú prevádzkovanie a prax hier len
         v herniach, sú prekážkou slobody poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2003, Anomar a i., C‑6/01,
         Zb. s. I‑8621, body 56 a 75).

      54      Súdny dvor tiež rozhodol, pokiaľ ide najmä o služby informačnej spoločnosti, že článok 49 ES sa týka služieb, ktoré poskytovateľ
         usadený v členskom štáte poskytuje prostredníctvom internetu – a teda bez toho, že by cestoval, – adresátom usadeným v inom
         členskom štáte tak, že všetky obmedzenia týchto činností tvoria obmedzenie slobody poskytovania služieb (rozsudok zo 6. novembra
         2003, Gambelli a i., C‑243/01, Zb. s. I‑13031, bod 54).

      55      Z tých istých dôvodov ako tie, ktoré sú uvedené v bodoch 36 až 41 tohto rozsudku, sa nemožno stotožniť s tvrdeniami, ktoré
         Helénska republika uviedla pre odôvodnenie prekážky slobody usadiť sa, ako aj slobodného poskytovania služieb.

      56      Z uvedeného vyplýva, že zákon č. 3037/2002 je tiež v rozpore s článkami 43 ES a 49 ES.

      57      Za týchto podmienok je opodstatnené považovať prvú výhradu, ktorú uvádza Komisia na podporu svojej žaloby, za dôvodnú.

       O tretej výhrade založenej na porušení smernice 98/34
       Argumentácia účastníkov konania
      58      Komisia vyčíta Helénskej republike, že jej neoznámila zákon č. 3037/2002 v čase jeho vypracovávania, ktorý obsahuje v článku
         2 ods. 1 a v článku 3 technické pravidlá týkajúce sa výrobkov v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34, a to v rozpore s požiadavkami
         článku 8 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice, ktorý stanovuje oznamovacie konanie v oblasti technických noriem, predpisov
         a pravidiel týkajúcich sa služieb informačnej spoločnosti.

      59      Uvedený členský štát vo svojom vyjadrení uznáva, že ako sa zdá, grécke úrady nedodržali oznamovacie konanie počas prípravy
         návrhu zákona č. 3037/2002 a uvádza, že k tomuto nesplneniu povinnosti došlo neúmyselne, teda omylom. Podľa jeho názoru porušenie
         práva bolo spôsobené naliehavou nutnosťou čeliť rýchlo a okamžite spoločenskému problému a zachovať takto verejný poriadok.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      60      Treba zdôrazniť, že Súdny dvor už rozhodol, že ustanovenia, akými je článok 8 ods. 1 smernice 98/34, ukladajú členským štátom
         povinnosť, aby Komisii okamžite oznámili každý návrh technického pravidla (rozsudok 8. septembra 2005, Komisia/Portugalsko,
         C‑500/03, neuverejnený v Zbierke, bod 39, a pokiaľ ide o ustanovenia, ktoré sú podobné s ustanoveniami smernice, rozsudky
         z 2. augusta 1993, Komisia/Taliansko, C‑139/92, Zb. s. I‑4707, bod 3, a z 11. januára 1996, Komisia/Holandsko, C‑273/94, Zb.
         s.I‑31, bod 15).

      61      Také opatrenia, ako sú stanovené článkom 2 ods. 1 a článkom 3 zákona č. 3037/2002, však musia byť posúdené ako technické pravidlo
         v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34, keďže zakazujú používanie všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických
         hier vrátane všetkých počítačových hier na všetkých verejných a súkromných miestach s výnimkou herní, ako aj používanie počítačových
         hier, ktoré sa nachádzajú v podniku, ktorý poskytuje internetové služby, a viažu prevádzkovanie týchto podnikov na vydanie
         osobitného povolenia (pozri rozsudok z 21. apríla 2005, Lindberg, C‑267/03, Zb. s. I‑3247).

      62      Za týchto podmienok podľa článku 8 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/43 bola Helénska republika povinná oznámiť tieto technické
         pravidlá vo forme návrhu zákona (pozri najmä rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 40).

      63      V prejednávanej veci však je nepochybné, že takéto oznámenie nebolo urobené.

      64      Táto povinnosť nemôže byť spochybnená nutnosťou prijať zákon č. 3037/2002 v rámci naliehavého konania na to, aby sa rýchlo
         a okamžite čelilo vážnemu sociálnemu problému, ktorý zapríčinilo prevádzkovanie elektrických, elektromechanických a elektronických
         hier, a takto zachovať verejný poriadok.

      65      Helénska republika sa totižto nemôže odvolávať na výnimku stanovenú článkom 9 ods. 7 prvou zarážkou smernice 98/34, keďže
         je nepochybné, že ku dňu prijatia spomínaného zákona v Grécku nebola situácia uvedená v tomto ustanovení.

      66      Preto treba skonštatovať, že Helénska republika si tým, že prijala zákon č. 3037/2002 bez toho, že by jeho návrh oznámila
         Komisii, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú článku 8 ods. 1 prvého pododseku smernice 98/34.

      67      Preto tretia výhrada uvádzaná Komisiou na podporu svojej žaloby je tiež opodstatnená.

      68      Zo všetkého predchádzajúceho vyplýva, že Helénska republika si tým, že stanovila v článku 2 ods. 1 a v článku 3 zákona č. 3037/2002
         zákaz umiestnenia a prevádzkovania všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier, ako aj všetkých počítačových
         hier na všetkých verejných alebo súkromných miestach s výnimkou herní pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych
         sankcií určených článkami 4 a 5 tohto zákona, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 28 ES, 43 ES a 49 ES, ako
         aj z článku 8 smernice 98/34.

       O trovách
      69      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania a Helénska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Helénska republika si tým, že stanovila v článku 2 ods. 1 a v článku 3 zákona č. 3037/2002 zákaz umiestnenia a prevádzkovania
            všetkých elektrických, elektromechanických a elektronických hier, ako aj všetkých počítačových hier na všetkých verejných
            alebo súkromných miestach s výnimkou herní pod hrozbou uloženia trestných alebo administratívnych sankcií určených článkami
            4 a 5 tohto zákona, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 28 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj z článku 8 smernice Európskeho
            parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov,
            ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady
            98/48/ES z 20. júla 1998.
      2.      Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. mája 1978. # A. Racke proti Hauptzollamt Mainz. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Nemecko. # Čiastky peňažnej náhrady. # Vec 136/77.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 23. novembra 2016.#Európska komisia v. Francúzska republika.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 91/271/EHS – Čistenie komunálnych odpadových vôd – Článok 4 ods. 1 a 3 – Sekundárne alebo ekvivalentné čistenie.#Vec C-314/15.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 27. apríla 2016.#Niagara Bottling LLC v. Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačená Európska únia – Slovná ochranná známka NIAGARA – Absolútne dôvody zamietnutia – Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-89/15.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 10. septembra 2009.#Joachim Behmer proti Európskemu parlamentu.#Vec F-124/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 10. septembra 2009
      Vec F‑124/07
      Joachim Behmer
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Verejná služba – Úradníci – Povýšenie – Povyšovanie v roku 2006 – Zákonnosť pokynov upravujúcich postup povyšovania – Prerokovanie s Výborom pre služobný poriadok – Postup prideľovania bodov za zásluhy v Európskom parlamente – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Diskriminácia zástupcov zamestnancov“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou J. Behmer navrhuje zrušenie rozhodnutia Parlamentu, ktorým mu boli
         pridelené dva body za zásluhy za rok 2005 a zrušenie rozhodnutia o jeho nepovýšení do platovej triedy AD 13 v rámci povyšovania
         v roku 2006

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Hodnotenie – Hodnotiaca správa – Vypracovanie – Úradníci, ktorí vykonávajú funkcie zastupovania zamestnancov
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43; príloha II článok 1 šiesty odsek)
      2.      Úradníci – Povýšenie – Rozhodnutie o pridelení bodov za zásluhy – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      3.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Prideľovanie bodov za zásluhy iba generálnym riaditeľstvom, ku ktorému
            je úradník pridelený
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      4.      Úradníci – Služobný poriadok – Všeobecné vykonávacie ustanovenia – Povinnosť vydávať takéto ustanovenia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45 a článok 110 ods. 1)
      5.      Námietka nezákonnosti – Rozsah – Akty, proti ktorým možno vzniesť námietku nezákonnosti – Opatrenia, ktoré boli v rozhodnom
            čase zrušené – Vylúčenie
      (Článok 241 ES)
      6.      Úradníci – Povýšenie – Kritériá – Zásluhy – Zohľadnenie odpracovaných rokov – Subsidiárna povaha
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      7.      Úradníci – Povýšenie – Konanie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      8.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Postupy – Povinnosť vykonať porovnávacie hodnotenie všetkých úradníkov
            prichádzajúcich do úvahy na povýšenie – Neexistencia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45)
      1.      Hoci článok 1 šiesty odsek prvá veta prílohy II služobného poriadku stanovuje, že povinnosti zastupovania zamestnancov sa
         musia považovať za súčasť služby, ktorú je úradník povinný zabezpečovať, plnenie týchto povinností napriek tomu samo osebe
         neodôvodňuje zvýhodnenie pri počte bodov za zásluhy, ktoré sa majú prideliť úradníkovi. Okrem toho samotné nezohľadnenie povinností
         zastupovania zamestnancov nemôže preukazovať diskrimináciu alebo zakladať domnienku jej existencie.

      (pozri body 50, 51 a 165)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, Diomede Basili/Komisia, F‑108/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, bod 37
      2.      Rozhodnutie o pridelení bodov za zásluhy, ktoré sa bez uvedenia dôvodov odchyľuje od stanoviska výboru pre správy treba zrušiť
         iba v prípade, keď stanovisko výboru pre správy uvádzalo osobitné okolnosti, ktoré môžu spochybňovať platnosť alebo dôvodnosť
         návrhov na pridelenie bodov za zásluhy.

      (pozri bod 60)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 16. mája 2006, Magone/Komisia, T‑73/05, Zb. VS s. I‑A‑2‑107, II‑A‑2‑485, bod 54
      3.      V systéme prideľovania bodov za zásluhy zavedenom Európskym parlamentom možno porovnávacie hodnotenie zásluh úradníka na účely
         pridelenia bodov za zásluhy vykonávať iba na generálnom riaditeľstve, ku ktorému je úradník pridelený, a teda každý úradník
         riaditeľstva alebo služby, ktorý prichádza do úvahy na povýšenie, súťaží o obmedzený počet bodov za zásluhy so všetkými ostatnými
         úradníkmi svojho riaditeľstva alebo služby, pričom všetky platové triedy a funkčné skupiny v rámci riaditeľstva alebo služby
         sa zohľadňujú spolu.

      (pozri bod 64)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 8. októbra 2008, Barbin/Parlament, F‑44/07, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 43 a 44
      4.      Inštitúcia Spoločenstva je povinná vydať vykonávacie opatrenia, ku ktorým sa na základe článku 110 ods. 1 služobného poriadku
         vyžaduje stanovisko Výboru pre služobný poriadok a tiež prerokovanie s výborom zamestnancov iba v prípade, keď jej to nejaké
         ustanovenie prikazuje alebo keď sú ustanovenia služobného poriadku natoľko nejasné a neurčité, že ich nemožno uplatniť spôsobom,
         ktorý nie je svojvoľný.

      Pokiaľ ide o prijatie pokynov upravujúcich postup povyšovania, treba uviesť, že článok 45 služobného poriadku nevyžaduje prijatie
         všeobecných vykonávacích ustanovení v zmysle článku 110 ods. 1 služobného poriadku, a nie je ani preukázané, že by bol tento
         článok 45 tak nejasný a neurčitý, aby bolo nevyhnutné prijať všeobecné vykonávacie ustanovenia s cieľom zabrániť jeho uplatňovaniu
         spôsobom, ktorý je svojvoľný.

      (pozri body 91 a 92)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 31. marca 1965, Rauch/Komisia, 16/64, Zb. s. 179, 193; 31. marca 1965, Vandevyvere/Parlament, 23/64, Zb. s. 205, 215;
         8. júla 1965, Prakash/Komisia, 19/63 a 65/63, Zb. s. 677, 695

      Súd prvého stupňa: 9. júla 1997, Echauz Brigaldi a i./Komisia, T‑156/95, Zb. VS s. I‑A‑171, II‑509, bod 53
      5.      Rozsah námietky nezákonnosti sa musí obmedziť na to, čo je nevyhnutné na vyriešenie sporu, pretože na jednej strane musí byť
         všeobecný akt, ktorého nezákonnosť je namietaná, priamo alebo nepriamo uplatniteľný na vec, ktorá je predmetom žaloby a na
         druhej strane musí medzi individuálnym rozhodnutím a dotknutým všeobecným aktom existovať priama právna súvislosť.

      Žalobca teda nemôže mať prospech zo zrušenia opatrení, ktoré sa už v rozhodnom čase neuplatňovali. Námietku nezákonnosti smerujúcu
         proti vykonávacím opatreniam, ktoré boli zrušené pred podaním žaloby, treba preto zamietnuť ako neprípustnú.

      (pozri body 95 a 96)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 26. októbra 1993, Reinarz/Komisia, T‑6/92 a T‑52/92, Zb. s. II‑1047, bod 57; 15. septembra 1998, De Persio/Komisia,
         T‑23/96, Zb. VS s. I‑A‑483, II‑1413, bod 54

      6.      Článok 45 služobného poriadku neupravuje medzi kritériami uvedenými ako určujúce na účely povýšenia kritérium odpracovaných
         rokov, a toto kritérium zohráva iba pomocnú úlohu. Interná právna úprava Európskeho parlamentu, podľa ktorej porovnávacie
         hodnotenie zásluh zahŕňa analýzu časovej konzistentnosti zásluh úradníkov od ich posledného povýšenia, sa teda musí vykladať
         v medziach stanovených článkom 45 služobného poriadku a ďalšími internými normami účinnými v Parlamente. Počet odpracovaných
         rokov preto nepredstavuje hlavné kritérium povýšenia a administratíva ho pri rozhodovaní sa medzi uchádzačmi môže zohľadniť
         iba subsidiárne. Toto kritérium je však napriek tomu zohľadnené prostredníctvom iných skutočností uvedených vo vykonávacích
         opatreniach, ktoré nezaväzujú administratívu, aby zohľadnila celú profesionálnu dráhu úradníka.

      (pozri body 106, 110, 141 a 142)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 9. apríla 2003, Tejada Fernández/Komisia, T‑134/02, Zb. VS s. I‑A‑125, II‑609, bod 42, a tam citovaná judikatúra
      7.      V systéme povyšovania prijatom menovacím orgánom predstavujú odporúčania, ktoré vydáva poradný výbor pre povýšenie, iba jednu
         etapu pri postupe povyšovania a nie sú pre administratívu záväzné. Pri postupe ukončenom rozhodnutím o nepovýšení úradníka
         preto okolnosť, že v čase vydania svojich odporúčaní výbor nemá k dispozícii konečné rozhodnutie o pridelení bodov za zásluhy
         tohto úradníka, nie je relevantná, ak je menovací orgán v čase prijatia svojich rozhodnutí o povýšení oboznámený s týmto konečným
         rozhodnutím.

      (pozri body 132 a 133)
      8.      Ani ustanovenia článku 45 služobného poriadku, ani interné opatrenia prijaté Európskym parlamentom, nevyžadujú od poradného
         výboru pre povýšenie, aby vykonával porovnávacie hodnotenie zásluh všetkých úradníkov prichádzajúcich do úvahy na povýšenie.
         Uvedený výbor preto nie je povinný preskúmať hodnotiace správy a zhrnutia týkajúce sa všetkých úradníkov, ale musí mať uvedené
         dokumenty k dispozícii pre prípad, že by považoval za užitočné odvolať sa na ne.

      Okrem toho, keďže neexistuje povinnosť výboru pre povýšenie vykonať porovnávacie hodnotenie všetkých úradníkov, je tento výbor
         oprávnený oprieť svoju prácu iba o odporúčajúce zoznamy úradníkov zostavené generálnymi riaditeľstvami. To platí tým skôr,
         že keďže generálne riaditeľstvá vykonali porovnávacie hodnotenie zásluh na vypracovanie svojich odporúčaní, výbor sa môže
         o tieto odporúčania oprieť, aby získal predstavu o porovnávaných zásluhách úradníkov.

      (pozri body 140 a 146)