title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júla 2005.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Rokovanie, uzavretie, ratifikácia a uvedenie do platnosti dvojstranných dohôd členským štátom - Preprava tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou - Vonkajšia právomoc Spoločenstva - Článok 10 ES - Nariadenia (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96.#Vec C-433/03.

text:
      Vec C‑433/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rokovanie, uzavretie, ratifikácia a vykonanie dvojstranných dohôd členským štátom – Preprava tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou – Vonkajšia právomoc Spoločenstva – Článok 10 ES – Nariadenia (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Návrhy prednesené 10. marca 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júla 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie v priebehu konania pred podaním žaloby – Neskoršia zmena v užšom
            zmysle – Prípustnosť
      (Článok 226 ES)
      2.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý sa má vziať do úvahy – Stav ku dňu uplynutia
            lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom
      (Článok. 226 ES)
      3.     Medzinárodné dohody – Právomoc Spoločenstva – Vytvorenie výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva na základe skutočnosti,
            že vykonáva svoju vnútornú právomoc – Podmienky – Preprava vodnou dopravou – Nariadenie č. 3921/91 – Nedostatočnosť právnej
            úpravy Spoločenstva pre vykonanie prevodu výlučnej vonkajšej právomoci na Spoločenstvo
      (Článok 71 ods. 1 ES a článok 80 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 3921/91)
      4.     Konanie – Návrh na začatie konania – Predmet konania – Definícia – Zmena v priebehu konania – Zákaz
      5.     Členské štáty – Povinnosti – Povinnosť spolupráce – Rozhodnutie oprávňujúce Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene
            Spoločenstva – Povinnosti členských štátov – Povinnosti konať a zdržať sa konania – Dosah
      (Článok 10 ES)
      1.     Predmet žaloby podanej podľa článku 226 ES je síce vymedzený konaním pred podaním žaloby uvedeným v tomto ustanovení, a teda
         Komisia musí svoje odôvodnené stanovisko a žalobu založiť na rovnakých výhradách, táto požiadavka však nemôže spočívať za
         každých okolností v úplnej zhode nimi obsahovaných formulácií, pokiaľ predmet konania nebol rozšírený alebo zmenený, ale bol
         naopak jednoducho zúžený.

      (pozri bod 28)
      2.     Existencia nesplnenia povinnosti sa má hodnotiť vo vzťahu ku konkrétnemu členskému štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej
         v odôvodnenom stanovisku a Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie zmeny.

      (pozri bod 32)
      3.     Spoločenstvo získava výlučnú vonkajšiu právomoc na základe skutočnosti, že vykonáva svoju vnútornú právomoc, keď medzinárodné
         záväzky spadajú do oblasti uplatňovania spoločných pravidiel alebo v každom prípade do oblasti už z väčšej časti pokrytej
         takými pravidlami, a to aj keď neexistuje žiaden rozpor medzi uvedenými pravidlami a záväzkami.

      Preto pokiaľ Spoločenstvo zahrnulo do svojich interných legislatívnych aktov ustanovenia týkajúce sa zaobchádzania so štátnymi
         príslušníkmi tretích štátov alebo výslovne udelilo svojim inštitúciám právomoc rokovať s tretími štátmi, získalo výlučnú vonkajšiu
         právomoc v rozsahu pokrytom týmito aktmi.

      To isté platí, a to aj pri neexistencii výslovných ustanovení oprávňujúcich jeho inštitúcie na rokovanie s tretími štátmi,
         ak Spoločenstvo vykonalo v určenej oblasti kompletné zosúladenie, pretože takto prijaté spoločné pravidlá by mohli byť dotknuté,
         ak by si členské štáty ponechali právomoc rokovať s tretími štátmi.

      Spoločenstvo nezískalo výlučnú vonkajšiu právomoc, pokiaľ ide o určenie podmienok, za ktorých môžu dopravcovia, ktorí nie
         sú usadení na území Spoločenstva, vykonávať vnútroštátnu prepravu vodnou dopravou. Nariadenie č. 3921/91, ktorým sa stanovujú
         podmienky, za ktorých môžu dopravcovia z iných štátov vykonávať prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci
         členského štátu, totiž neupravuje postavenie týchto dopravcov, ale len postavenie dopravcov usadených v členskom štáte, a harmonizácia
         právnych úprav uskutočnená týmto nariadením preto nie je úplná.

      (pozri body 44 – 48, 50, 52 – 53)
      4.     Účastník konania nemôže v priebehu konania zmeniť samotný predmet konania, takže dôvodnosť žaloby sa má skúmať výhradne z hľadiska
         návrhov uvedených v návrhu na začatie konania.

      (pozri bod 61)
      5.     Povinnosť lojálnej spolupráce uložená článkom 10 ES sa uplatňuje vo všeobecnosti a nie je závislá ani od výlučnej alebo nevýlučnej
         povahy dotknutej právomoci Spoločenstva, ani od prípadného práva členských štátov uzatvárať záväzky s tretími štátmi.

      Zvlášť členské štáty podliehajú osobitným povinnostiam konať a zdržať sa konania v situáciách, keď Komisia predložila Rade
         návrhy, ktoré ňou síce neboli prijaté, ale predstavujú východiskový bod pre zosúladený postup Spoločenstva.

      Z toho vyplýva, že prijatie rozhodnutia Radou oprávňujúceho Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene Spoločenstva,
         ktoré označuje začiatok zosúladeného postupu Spoločenstva na medzinárodnej úrovni, v tomto smere znamená, ak nie povinnosť
         zdržania sa konania zo strany členských štátov, tak prinajmenšom povinnosť úzkej spolupráce medzi nimi a inštitúciami Spoločenstva,
         a to takým spôsobom, aby sa uľahčilo dosiahnutie úloh Spoločenstva a zaručila jednota a vnútorný súlad postupu a zastúpenia
         Spoločenstva na medzinárodnej úrovni.

      (pozri body 64 – 66)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 14. júla 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rokovanie, uzavretie, ratifikácia a vykonanie dvojstranných dohôd členským štátom – Preprava tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou – Vonkajšia právomoc Spoločenstva – Článok 10 ES – Nariadenia (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Vo veci C‑433/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 10. októbra 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Schmidt, W. Wils a A. Manville, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: W.-D. Plessing, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Schohe, Rechtsanwalt,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), C. Gulmann, J. Makarczyk
         a P. Kūris,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že:
      a)      samostatne rokovala, uzavrela, ratifikovala a uplatnila:
      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Rumunska o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú v Bonne 22. októbra
         1991 (BGBl. 1993 II, s. 770, ďalej len „dohoda uzavretá s Rumunskom“),

      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Poľskej republiky o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú vo Varšave
         8. novembra 1991 (BGBl. 1993 II, s. 779, ďalej len „dohoda uzavretá s Poľskom“), a

      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Ukrajiny o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú v Bonne 14. júla
         1992 (BGBl. 1994 II, s. 258, ďalej len „dohoda uzavretá s Ukrajinou“), a

      b)      odmietla vypovedať dohody uzavreté s Rumunskom, Poľskom a Ukrajinou, ako aj:
      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Československej socialistickej republiky o vnútrozemskej vodnej doprave,
         podpísanú v Prahe 26. januára 1988 (BGBl. 1989 II, s. 1035, ďalej len „dohoda uzavretá s Československom“), a

      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Maďarskej ľudovej republiky o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú
         v Budapešti 15. januára 1988 (BGBl. 1989 II, s. 1026, ďalej len „dohoda uzavretá s Maďarskom“),

      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 10 ES a z nariadenia Rady (EHS) č. 3921/91 zo 16. decembra 1991, ktorým
         sa stanovujú podmienky, za ktorých môžu dopravcovia z iných štátov vykonávať prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou
         dopravou v rámci členského štátu (Ú. v. ES L 373, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 345), pokiaľ ide o dohody uvedené pod písmenom
         a), ako aj z nariadenia Rady (ES) č. 1356/96 z 8. júla 1996 o spoločných pravidlách uplatniteľných na vnútrozemskú nákladnú
         a osobnú vodnú dopravu medzi členskými štátmi z hľadiska slobody poskytovať také dopravné služby (Ú. v. ES L 175, s. 7; Mim.
         vyd. 06/002, s. 295), pokiaľ ide o dohody uvedené pod písmenom b).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Ustanovenia Zmluvy ES
      2       Článok 10 ES znie:
      „Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich
         z tejto zmluvy alebo z opatrení prijatých orgánmi Spoločenstva. Členské štáty uľahčia dosiahnutie úloh Spoločenstva.

      Členské štáty neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov tejto zmluvy.“
      3       Pokiaľ ide o oblasť dopravy, článok 70 ES stanovuje, že členské štáty sledujú ciele Zmluvy v rámci spoločnej dopravnej politiky.
      4       Článok 71 ods. 1 ES stanovuje:
      „Za účelom vykonania článku 70, a berúc do úvahy špecifické črty dopravy, Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 251 a po
         porade s Európskym hospodárskym a sociálnym výborom a Výborom regiónov stanovuje:

      a)      spoločné pravidlá platné pre medzinárodnú dopravu do členského štátu alebo z členského štátu, alebo pri prechode cez územie
         jedného alebo viacerých členských štátov;

      b)      podmienky, za ktorých môže prepravca, ktorý nemá sídlo na území členského štátu, v tomto členskom štáte uskutočňovať dopravu;
      c)      opatrenia na zlepšenie bezpečnosti dopravy;
      d)      ďalšie potrebné ustanovenia.“
      5       Na základe posledného uvedeného ustanovenia Rada prijala nariadenia č. 3921/91 a 1356/96.
       Nariadenie č. 3921/91
      6       Podľa jeho tretieho odôvodnenia je cieľom nariadenia č. 3921/91 to, aby sa dopravcom z iných štátov povolilo uskutočňovať
         vnútroštátnu prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou za tých istých podmienok, aké členský štát stanoví pre
         vlastných dopravcov.

      7       Na tento účel článok 1 prvý odsek tohto nariadenia stanovuje, že s účinnosťou od 1. januára 1993 každý dopravca tovaru alebo
         cestujúcich vnútrozemskou vodnou dopravou môže vykonávať vnútroštátnu prepravu tovaru alebo osôb v prenájme alebo za úhradu
         v členskom štáte, v ktorom nie je usadený, ďalej len ako „kabotáž“, za predpokladu, že je usadený v členskom štáte v súlade
         s jeho vnútroštátnymi právnymi predpismi, a kde je to vhodné, je oprávnený vykonávať medzinárodnú prepravu tovaru alebo osôb
         vnútrozemskou vodnou dopravou. Druhý odsek tohto článku stanovuje, že ak uvedený dopravca splní tieto podmienky, môže dočasne
         vykonávať kabotáž v príslušnom členskom štáte bez toho, aby tam musel mať sídlo alebo prevádzkareň.

      8       Okrem toho článok 2 ods. 1 toho istého nariadenia stanovuje, že dopravca, ktorému je dovolené vykonávať kabotáž, môže používať
         iba plavidlá, ktorých vlastníkom alebo vlastníkmi sú fyzické osoby, ktoré majú bydlisko v členskom štáte a ktoré sú štátnymi
         príslušníkmi členského štátu, alebo právnické osoby, ktoré majú sídlo v členskom štáte a v ktorých väčšinu vlastnia štátni
         príslušníci členského štátu.

      9       Napokon podľa článku 6 nariadenia č. 3921/91 sa ustanovenia tohto nariadenia nedotýkajú práv existujúcich podľa revidovaného
         dohovoru o režime plavby na Rýne, podpísaného v Mannheime 17. októbra 1868 (ďalej len „Mannheimský dohovor“).

       Nariadenie č. 1356/96
      10     Ako vyplýva z jeho názvu a druhého odôvodnenia, cieľom nariadenia č. 1356/96 je uplatňovanie slobodného poskytovania služieb
         v oblasti vnútrozemskej nákladnej a osobnej vodnej dopravy medzi členskými štátmi tým, že členské štáty odstránia všetky prekážky
         uložené poskytovateľovi služieb z dôvodu jeho štátnej príslušnosti alebo na základe skutočnosti, že má sídlo v inom členskom
         štáte než v tom, v ktorom poskytuje služby.

      11     Články 1 a 2 tohto nariadenia stanovujú, že každý prevádzkovateľ prepravujúci tovar alebo cestujúcich vnútrozemskou vodnou
         dopravou má povolené vykonávať dopravné činnosti medzi členskými štátmi a tranzit cez členské štáty bez diskriminácie z dôvodu
         jeho štátnej príslušnosti alebo miesta usadenia. Uvedený článok 2 ďalej uvádza podmienky tohto povolenia.

      12     Podľa článku 3 toho istého nariadenia jeho ustanoveniami „nie sú dotknuté práva prevádzkovateľov [dopravcov – neoficiálny preklad]z tretích krajín vyplývajúce z revidovaného dohovoru o režime plavby na Rýne (Mannheimský dohovor), dohovoru o režime plavby
         na Dunaji (Belehradský dohovor) alebo práva vyplývajúce z medzinárodných záväzkov Európskeho spoločenstva“.

       Dvojstranné dohody uzavreté Spolkovou republikou Nemecko
      13     Dohody uvedené v bode 1 tohto rozsudku (spolu ďalej len „dvojstranné dohody“) obsahujú ustanovenia týkajúce sa recipročného
         užívania vnútrozemskej vodnej dopravy plavidlami strán dohôd na účely prepravy osôb a tovaru.

      14     Tieto dohody okrem iného stanovujú, že preprava osôb a/alebo tovaru plavidlami jednej strany dohody medzi dvomi prístavmi
         druhej strany (kabotáž) a preprava osôb a/alebo tovaru plavidlami jednej strany dohody medzi prístavmi druhej strany a tretej
         krajiny (doprava za účasti tretích krajín) podliehajú osobitnému povoleniu príslušných orgánov dotknutých strán dohody.

      15     Dohody uzavreté s Maďarskom a Československom boli ratifikované dvomi zákonmi zo 14. decembra 1989 a nadobudli platnosť 31. januára
         a 4. mája 1990. Dohody uzavreté s Rumunskom a Poľskom boli ratifikované dvomi zákonmi z 19. apríla 1993 a nadobudli platnosť
         9. júla a 1. novembra 1993. Dohoda uzavretá s Ukrajinou bola ratifikovaná zákonom z 2. februára 1994 a nadobudla platnosť
         1. júla 1994.

       Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby
      16     Dňa 28. júna 1991 Komisia predložila Rade odporúčanie na prijatie rozhodnutia týkajúceho sa otvorenia rokovania o uzavretí
         viacstrannej dohody medzi Spoločenstvom a tretími štátmi v oblasti prepravy osôb a tovaru vnútrozemskou vodnou dopravou.

      17     Rozhodnutím zo 7. decembra 1992 Rada „oprávnila Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode týkajúcej sa pravidiel prepravy
         cestujúcich a tovaru riečnou dopravou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom na jednej strane a Poľskom a účastníkmi Dunajského
         dohovoru (Maďarsko, Československo, Rumunsko, Bulharsko, bývalý ZSSR, bývalá Juhoslávia a Rakúsko) na druhej strane“ (ďalej
         len „rozhodnutie Rady zo 7. decembra 1992“).

      18     Po vydaní tohto rozhodnutia Komisia listom z 20. apríla 1993 vyzvala viaceré členské štáty, medzi nimi aj Spolkovú republiku
         Nemecko, „aby sa zdržali všetkých iniciatív, ktoré by mohli ohroziť priebeh rokovaní začatých na úrovni Spoločenstva, a osobitne
         aby zastavili ratifikáciu už parafovaných alebo podpísaných dohôd a neotvárali nové rokovania so štátmi strednej a východnej
         Európy v oblasti vnútroštátnej vodnej dopravy“.

      19     Dňa 8. apríla 1994 Rada rozhodla, že sa má dať prednosť rokovaniam s Českou republikou, Maďarskou republikou, Poľskou republikou
         a Slovenskou republikou.

      20     Viacstranné rokovania vedené Komisiou boli ukončené 5. augusta 1996 parafovaním návrhu viacstrannej zmluvy, na základe ktorého
         Komisia 13. decembra 1996 predložila Rade návrh rozhodnutia o uzavretí dohody stanovujúcej podmienky prepravy tovaru a cestujúcich
         vnútrozemskou vodnou dopravou medzi Európskym spoločenstvom na jednej strane a Českou republikou, Poľskou republikou a Slovenskou
         republikou na strane druhej.

      21     Do dnešného dňa však Spoločenstvo neuzavrelo s dotknutými štátmi žiadnu viacstrannú dohodu.
      22     Výzvou z 10. apríla 1995 a dodatočnou výzvou z 24. novembra 1998 Komisia začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku
         226 ES a od Spolkovej republiky Nemecko žiadala, aby dvojstranné dohody vypovedala.

      23     Po tom, čo nemecká vláda vo svojich odpovediach z 23. júna 1995 a 26. februára 1999 spochybnila, že by uzavretie dvojstranných
         zmlúv znamenalo porušenie práva Spoločenstva, Komisia vydala 28. februára 2000 odôvodnené stanovisko, ktorým Spolkovú republiku
         Nemecko vyzvala na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho
         doručenia.

      24     Vyhodnotiac, že situácia je naďalej neuspokojivá, sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.
       O prípustnosti
      25     Nemecká vláda v prvom rade tvrdí, že žaloba je neprípustná, pokiaľ ide o dohody uzavreté s Maďarskom a Československom. Tieto
         dohody totiž neboli skúmané v odôvodnenom stanovisku.

      26     V tejto súvislosti postačí uviesť, že pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa nezlučiteľnosti dvojstranných dohôd s nariadením č. 1356/96,
         odôvodnené stanovisko nepochybne a viackrát spomína dohody uzavreté s Maďarskom a Československom a že Spolková republika
         Nemecko sa k tejto otázke výslovne vyjadrila v bode 2 svojej odpovede na odôvodnené stanovisko.

      27     Nemecká vláda v druhom rade spochybňuje prípustnosť žaloby v rozsahu, v akom sa v nej Komisia odvoláva na rozsudky z 5. novembra
         2002 nazývané „Otvorené nebo“, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑466/98, Zb. s. I‑9427), Komisia/Dánsko (C‑467/98, Zb. s. I‑9519),
         Komisia/Švédsko (C‑468/98, Zb. s. I‑9575), Komisia/Fínsko (C‑469/98, Zb. s. I‑9627), Komisia/Belgicko (C‑471/98, Zb. s. I‑9681),
         Komisia/Luxembursko (C‑472/98, Zb. s. I‑9741), Komisia/Rakúsko (C‑475/98, Zb. s. I‑9797), a Komisia/Nemecko (C‑476/98, Zb.
         s. I‑9855), hoci boli vyhlásené po ukončení konania pred podaním žaloby. Nemecká vláda tvrdí, že pred podaním žaloby o nesplnenie
         povinnosti mala Komisia zaslať Spolkovej republike Nemecko nové odôvodnené stanovisko opierajúce sa o tento nový kontext judikatúry.

      28     Predmet žaloby podanej podľa článku 226 ES je síce vymedzený konaním pred podaním žaloby uvedeným v tomto ustanovení, a teda
         Komisia musí svoje odôvodnené stanovisko a žalobu založiť na rovnakých výhradách, táto požiadavka však nemôže spočívať za
         každých okolností v úplnej zhode nimi obsahovaných formulácií, pokiaľ predmet konania nebol rozšírený alebo zmenený, ale bol
         naopak jednoducho zúžený (pozri najmä rozsudky zo 16. septembra 1997, Komisia/Taliansko, C‑279/94, Zb. s. I‑4743, body 24
         a 25; z 25. apríla 2002, Komisia/Francúzsko, C‑52/00, Zb. s. I–3827, bod 44; a z 11. júla 2002, Komisia/Španielsko, C‑139/00,
         Zb. s. I‑6407, body 18 a 19).

      29     Komisia sa tým, že sa odvolala vo svojej žalobe na už citované rozsudky Otvorené nebo, jednoducho oprela o najnovšiu judikatúru
         týkajúcu sa zásad, ktorými sa riadi výlučná vonkajšia právomoc Spoločenstva, bez toho, že by chcela rozšíriť, zmeniť alebo
         zúžiť predmet sporu, ako bol definovaný v odôvodnenom stanovisku z 28. februára 2000.

      30     Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba je prípustná.
       O žalobe
      31     Nemecká vláda predovšetkým navrhuje, aby Súdny dvor rozhodol, že žaloba sa stala bezpredmetnou, pokiaľ ide o dohody uzavreté
         s Československom, Maďarskom a Poľskom, a to z dôvodu pristúpenia Českej republiky, Maďarskej republiky, Poľskej republiky
         a Slovenskej republiky k Európskej únii 1. mája 2004.

      32     Z tohto hľadiska stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa má existencia nesplnenia povinnosti hodnotiť vo vzťahu
         ku konkrétnemu členskému štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať do
         úvahy neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudky z 11. októbra 2001, Komisia/Rakúsko, C‑110/00, Zb. s. I‑7545, bod 13, a z 19. februára
         2004, Komisia/Luxembursko, C‑310/03, Zb. s. I‑1969, bod 7).

      33     V tomto prípade lehota stanovená v odôvodnenom stanovisku uplynula 28. apríla 2000, takže pristúpenie Českej republiky, Maďarskej
         republiky, Poľskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii je bez dôsledkov na tento spor.

      34     Komisia vznáša na podporu svojej žaloby tri výhrady. Na prvom mieste Spolkovej republike Nemecko vytýka, že porušila výlučnú
         vonkajšiu právomoc Spoločenstva v zmysle rozsudku z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaného „AETR“ (22/70, Zb. s. 263). Na
         druhom mieste sa dovoláva porušenia článku 10 ES. Na treťom mieste tvrdí, že dvojstranné dohody nie sú v súlade s nariadením
         č. 1356/96.

       O prvej výhrade založenej na porušení výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva
       Argumentácia účastníkov konania
      35     Vo svojej prvej výhrade Komisia tvrdí, že Spolková republika Nemecko tým, že rokovala, uzavrela, ratifikovala a uplatnila
         dohody uzavreté s Poľskom, Rumunskom a Ukrajinou, porušila výhradnú vonkajšiu právomoc Spoločenstva uzatvárať medzinárodné
         zmluvy v zmysle už citovaného rozsudku AETR. Tieto dohody totiž zasahujú do spoločných pravidiel prijatých Spoločenstvom v rámci
         nariadenia č. 3921/91.

      36     Komisia sa najmä domnieva, že uvedené dohody tým, že umožňujú prostredníctvom zvláštneho povolenia dopravcom z dotknutých
         tretích krajín vykonávať v Nemecku kabotáž, zasahujú do spoločných pravidiel stanovených nariadením č. 3921/91 v tom zmysle,
         že tieto pravidlá s platnosťou od 1. januára 1993 kompletne harmonizujú podmienky vykonávania kabotáže v členských štátoch
         Spoločenstva.

      37     Komisia v tejto súvislosti tvrdí, že nariadenie č. 3921/91 sa týka nielen dopravcov Spoločenstva, ale tiež dopravcov z tretích
         krajín, pretože svojím článkom 6 priznáva právo prístupu švajčiarskym dopravcom v zmysle Mannheimského dohovoru.

      38     Nemecká vláda tvrdí, že na ustanovenia dohôd uzavretých s Poľskom, Rumunskom a Ukrajinou sa nevzťahuje oblasť pôsobnosti nariadenia
         č. 3921/91 alebo oblasť už ním z väčšej časti pokrytá, takže tieto dohody nezasahujú do spoločných pravidiel prijatých Spoločenstvom
         v uvedenom nariadení.

      39     Nemecká vláda je totiž toho názoru, že nariadenie č. 3921/91 má čisto vnútorný charakter. Upravuje len kabotáž vnútrozemskou
         vodnou dopravou z jedného členského štátu dopravcami usadenými v inom členskom štáte a neobsahuje žiadne ustanovenie stanovujúce
         podmienky, za ktorých možno povoliť dopravcom z tretích krajín poskytovať služby kabotáže vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci
         Spoločenstva.

      40     V tejto súvislosti nemecká vláda tvrdí, že odkaz na Mannheimský dohovor v článku 6 nariadenia č. 3921/91 by sa nemal vykladať
         ako ustanovenie, ktoré sa týka zaobchádzania vyhradeného štátnym príslušníkom z tretích krajín. Toto ustanovenie sa týka len
         Švajčiarska a len potvrdzuje jeho práva z uvedeného dohovoru.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      41     Je vhodné pripomenúť, že pokiaľ Zmluva nepriznáva Spoločenstvu výslovným spôsobom vonkajšiu právomoc v oblasti prepravy vnútrozemskou
         vodnou dopravou, v každom prípade právomoc Spoločenstva konať v tejto oblasti stanovujú článok 71 ods. 1 a článok 80 ods. 1
         ES.

      42     Pritom v bodoch 16 až 18 a 22 už citovaného rozsudku AETR Súdny dvor rozhodol, že právomoc Spoločenstva uzatvárať medzinárodné
         zmluvy vyplýva nielen z explicitného udelenia oprávnenia Zmluvou, ale môže vyplynúť aj z iných ustanovení Zmluvy a iných aktov
         prijatých v rámci týchto ustanovení orgánmi Spoločenstva. Najmä vždy, keď Spoločenstvo prijalo pre potreby uplatňovania spoločnej
         politiky predpisy ustanovujúce v rôznej forme spoločné pravidlá, členské štáty už nemajú právo, a to ani individuálne a ani
         spoločne, zmluvne uzatvárať s tretími štátmi záväzky, ktoré sa týchto pravidiel dotýkajú. Pritom pri zavádzaní spoločných
         pravidiel je iba Spoločenstvo spôsobilé prijať a vykonávať záväzky zmluvne uzavreté voči tretím štátom s účinkom pre celú
         oblasť uplatňovania právneho poriadku Spoločenstva. Pokiaľ sú pravidlá Spoločenstva ustanovené na dosiahnutie cieľov Zmluvy,
         členské štáty nemôžu mimo rámca spoločných orgánov prijímať záväzky, ktoré by sa mohli dotknúť uvedených pravidiel alebo narušiť
         ich dosah.

      43     Ak by totiž členské štáty mohli prijímať medzinárodné záväzky, ktoré sa dotýkajú spoločných pravidiel, ohrozilo by to dosiahnutie
         cieľov sledovaných týmito pravidlami, ako aj úloh Spoločenstva a cieľov Zmluvy (rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko,
         C‑266/03, Zb. s. I‑ 4805, bod 41).

      44     Podmienky, za ktorých sa možno medzinárodnými záväzkami, ktoré prijali členské štáty, dotknúť významu spoločných pravidiel
         alebo ho narušiť, a teda podmienky, za ktorých Spoločenstvo získava výlučnú vonkajšiu právomoc na základe skutočnosti, že
         vykonáva svoju vnútornú právomoc, pripomenul Súdny dvor najmä v už citovaných rozsudkoch Otvorené nebo.

      45     To je prípad, keď tieto medzinárodné záväzky spadajú do oblasti uplatňovania spoločných pravidiel alebo v každom prípade do
         oblasti už z väčšej časti pokrytej takými pravidlami, a to aj keď neexistuje žiaden rozpor medzi uvedenými pravidlami a záväzkami
         (rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 108).

      46     Preto pokiaľ Spoločenstvo zahrnulo do svojich interných legislatívnych aktov ustanovenia týkajúce sa zaobchádzania so štátnymi
         príslušníkmi tretích krajín, alebo výslovne udelilo svojim inštitúciám právomoc rokovať s tretími štátmi, získalo výlučnú
         vonkajšiu právomoc v rozsahu pokrytom týmito aktmi (rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 109).

      47     To isté platí, a to aj pri neexistencii výslovných ustanovení oprávňujúcich jeho orgány na rokovanie s tretími štátmi, ak
         Spoločenstvo vykonalo v určenej oblasti kompletné zosúladenie, pretože takto prijaté spoločné pravidlá by mohli byť dotknuté
         v zmysle už citovaného rozsudku AETR, ak by si členské štáty ponechali právomoc rokovať s tretími štátmi (rozsudok Komisia/Nemecko,
         už citovaný, bod 110).

      48     Ako vyplýva z názvu a článkov 1 a 2 nariadenia č. 3921/91, toto nariadenie stanovuje podmienky vykonávania prepravy tovaru
         alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci členského štátu, pokiaľ ide len o dopravcov Spoločenstva. Tieto ustanovenia
         sa totiž týkajú len dopravcov tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou, ktorí sú usadení v členskom štáte a ktorí používajú
         plavidlá, ktorých vlastník alebo vlastníci sú fyzické osoby s bydliskom v členskom štáte a ktoré sú štátnymi príslušníkmi
         členského štátu, alebo právnické osoby, ktoré majú sídlo v členskom štáte a v ktorých väčšinu vlastnia štátni príslušníci
         členského štátu (rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 46).

      49     Odvolanie sa na práva existujúce podľa Mannheimského dohovoru uvedené v článku 6 nariadenia č. 3921/91 nemôže viesť k rozdielnemu
         záveru, keďže týmto ustanovením Spoločenstvo len berie na vedomie práva vyplývajúce z tohto dohovoru pre Švajčiarsko (rozsudok
         z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 47).

      50     Z toho vyplýva, že nariadenie č. 3921/91 neupravuje podmienky, za ktorých môžu dopravcovia, ktorí nie sú usadení na území
         Spoločenstva, vykonávať vnútroštátnu prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci členského štátu (rozsudok
         z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 48).

      51     Keďže dohody s Poľskom, Rumunskom a Ukrajinou nepatria do oblasti už pokrytej nariadením č. 3921/91, nie je možné považovať
         ich za dohody dotýkajúce sa tohto nariadenia z dôvodu vzneseného Komisiou.

      52     Práve skutočnosť, že nariadenie č. 3921/91 neupravuje postavenie dopravcov usadených v tretích štátoch poskytujúcich svoje
         služby v rámci Spoločenstva, poukazuje na to, že harmonizácia právnych úprav uskutočnená týmto nariadením nie je úplná.

      53     Preto Komisia nie je oprávnená tvrdiť, že Spoločenstvo získalo v oblasti upravovanej dohodami uzavretými s Poľskom, Rumunskom
         a Ukrajinou výlučnú vonkajšiu právomoc v zmysle už citovaného rozsudku AETR.

      54     Za týchto okolností treba prvú výhradu zamietnuť.
       O druhej výhrade založenej na porušení článku 10 ES
       Argumentácia účastníkov konania
      55     Svojou druhou výhradou Komisia tvrdí, že Spolková republika Nemecko tým, že ratifikovala a uplatnila dohody uzavreté s Poľskom,
         Rumunskom a Ukrajinou po tom, čo Rada 7. decembra 1992 rozhodla o oprávnení Komisie na rokovanie v mene Spoločenstva, a po
         tom, čo Komisia v liste z 20. apríla 1993 nemeckej vlády žiadala, aby zastavila ratifikáciu týchto dohôd, ohrozila vykonanie
         tohto rozhodnutia, a tak si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 10 ES. Rokovanie Komisie o viacstrannej dohode
         v mene Spoločenstva, ako aj neskoršie uzavretie dohody Radou sa totiž v dôsledku samostatných iniciatív členského štátu skomplikovalo.

      56     Komisia vo svojej replike dodáva, že zachovanie platnosti dohody s Československom prostredníctvom oznámenia z 24. marca 1993
         uverejneného 22. apríla 1993 v Bundesgesetzblatt (BGBl. 1993 II, s. 762) je tiež porušením článku 10 ES.

      57     Nemecká vláda tvrdí, že v súlade so zásadou lojálnej spolupráce nemôžu byť členské štáty povinné vypovedať dvojstranné dohody
         už uzavreté s tretími štátmi na základe skutočnosti, že Komisia začala rokovania v tej istej oblasti, akú upravujú dohody.
         Pokiaľ je totiž výsledok takých rokovaní a uzavretie viacstrannej dohody v mene Spoločenstva samo osebe neisté, také vypovedanie
         by malo za následok vznik stavu právneho vákua až do prípadného vstupu do platnosti takejto viacstrannej dohody.

      58     V každom prípade uvedená vláda usudzuje, že svoj postup zosúladila s podmienkami článku 10 ES, pretože po tom, čo sa radila
         s Komisiou počas rokovaní o dvojstranných dohodách, zaviazala sa ich vypovedať hneď, ako budú uzavreté dohody Spoločenstva,
         a znížila ich výpovedné lehoty na šesť mesiacov.

      59     Tiež tvrdí, že dvojstranné dohody boli podpísané pred prijatím rozhodnutia Rady zo 7. decembra 1992.
       Posúdenie Súdnym dvorom
      60     Čo sa týka na prvom mieste prípustnosti výhrady týkajúcej sa zachovania dohody uzavretej s Československom v platnosti, treba
         poznamenať, že túto výhradu uviedla Komisia vo svojej replike, a preto sa ňou Súdny dvor nemôže zaoberať. Komisia totiž túto
         výhradu neuvádza vo svojom návrhu na začatie konania (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. júla 1988, Komisia/Belgicko, 298/86,
         Zb. s. 4343, bod 8).

      61     Podľa ustálenej judikatúry totiž účastník konania nemôže v priebehu konania zmeniť samotný predmet sporu, takže dôvodnosť
         žaloby sa má skúmať výhradne z hľadiska návrhov uvedených v návrhu na začatie konania (pozri najmä rozsudky z 25. septembra
         1979, Komisia/Francúzsko, 232/78, Zb. s. 2729, bod 3, a zo 6. apríla 2000, Komisia/Francúzsko, C‑256/98, Zb. s. I‑2487, bod
         31).

      62     Následne, pokiaľ ide o zachovanie dohody uzavretej s Československom v platnosti, treba výhradu Komisie zamietnuť ako neprípustnú.
      63     Čo sa týka na druhom mieste dôvodnosti tejto výhrady, treba pripomenúť, že článok 10 ES ukladá členským štátom povinnosť,
         aby Spoločenstvu uľahčili dosiahnutie jeho úloh a neprijali žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov Zmluvy.

      64     Rovnako treba poznamenať, že táto povinnosť lojálnej spolupráce sa uplatňuje vo všeobecnosti a nie je závislá ani od výlučnej
         alebo nevýlučnej povahy dotknutej právomoci Spoločenstva, ani od prípadného práva členských štátov uzatvárať záväzky s tretími
         štátmi (rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 58).

      65     Z tohto hľadiska už Súdny dvor rozhodol, že členské štáty podliehajú osobitným povinnostiam konať a zdržať sa konania v situáciách,
         keď Komisia predložila Rade návrhy, ktoré ňou síce neboli prijaté, ale predstavujú východiskový bod pre zosúladený postup
         Spoločenstva (rozsudok z 5. mája 1981, Komisia/Spojené kráľovstvo, 804/79, Zb. s. 1045, bod 28, a rozsudok z 2. júna 2005,
         Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 59).

      66     Pritom prijatie rozhodnutia oprávňujúceho Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene Spoločenstva označuje začiatok
         zosúladeného postupu Spoločenstva na medzinárodnej úrovni a v tomto smere znamená, ak nie povinnosť zdržania sa konania zo
         strany členských štátov, tak prinajmenšom povinnosť úzkej spolupráce medzi nimi a inštitúciami Spoločenstva, a to takým spôsobom,
         aby sa uľahčilo dosiahnutie úloh Spoločenstva a zaručila jednota a vnútorný súlad postupu a zastúpenia Spoločenstva na medzinárodnej
         úrovni (rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 60).

      67     V tomto prípade, ako to poznamenal generálny advokát v bode 92 svojich návrhov, prijatie rozhodnutia Rady zo 7. decembra 1992
         prinieslo zásadnú zmenu do právneho rámca, do ktorého spadali dohody uzavreté s Poľskom, Rumunskom a Ukrajinou, a v jeho dôsledku
         sa stali nevyhnutnými užšia spolupráca a zosúladenie sa s Komisiou pred pristúpením k ratifikácii a uplatňovaniu uvedených
         zmlúv.

      68     Pritom, ako ďalej zdôraznil generálny advokát v bodoch 90 a 91 svojich návrhov, ak sa porady medzi nemeckou vládou a Komisiou
         uskutočnili v čase rokovaní a podpisu dohôd uzavretých s Poľskom, Rumunskom a Ukrajinou, teda pred prijatím rozhodnutia Rady
         zo 7. decembra 1992, je nepochybné, že po tomto dátume Spolková republika Nemecko pristúpila k ratifikácii a uplatňovaniu
         uvedených dohôd bez toho, že by spolupracovala alebo sa zosúladila s Komisiou.

      69     Takýmto správaním tento členský štát ohrozil uplatnenie rozhodnutia Rady zo 7. decembra 1992, a tým naplnenie poslania Spoločenstva,
         ako aj uskutočnenie cieľov Zmluvy.

      70     Konzultovanie s Komisiou bolo nevyhnutné tým skôr, že sa Rada a Komisia, čo sa týka postupu rokovania o viacstrannej dohode
         v mene Spoločenstva, dohodli, že použijú pravidlá správania stanovené v džentlmenskej dohode, ktorá je prílohou k povereniu
         na rokovanie zo 7. decembra 1992 a ktorá stanovuje úzku koordináciu Komisie a členských štátov. Z tohto hľadiska oddiel II
         bod 3 písm. d) tejto džentlmenskej dohody stanovuje, že „počas rokovaní sa Komisia vyslovuje v mene Spoločenstva a zástupcovia
         členských štátov zasahujú len na žiadosť Komisie“ a že „zástupcovia členských štátov neprijmú žiadne opatrenie, ktoré by mohlo
         ovplyvniť riadne plnenie úloh Komisiou“.

      71     Hoci je pravdou, ako zdôrazňuje nemecká vláda, že dvojstranné dohody boli podpísané pred prijatím rozhodnutia Rady zo 7. decembra
         1992, nič to nemení na tom, že dohody uzavreté s Poľskom, Rumunskom a Ukrajinou boli ratifikované a uplatnené po tomto dátume.

      72     Napokon okolnosť, že sa nemecká vláda zaviazala vypovedať dvojstranné dohody hneď, ako bude uzavretá viacstranná dohoda v mene
         Spoločenstva, nie je spôsobilá preukázať, že bola splnená povinnosť lojálnej spolupráce podľa článku 10 ES. Keďže nemecká
         vláda by pristúpila k výpovedi po rokovaní a uzavretí uvedenej dohody, taká výpoveď by nemala žiadny potrebný účinok, pretože
         by nijak neuľahčila viacstranné rokovania uskutočňované Komisiou.

      73     Z predchádzajúceho vyplýva, že Spolková republika Nemecko si tým, že ratifikovala a uplatnila dohody uzavreté s Poľskom, Rumunskom
         a Ukrajinou bez toho, že by spolupracovala alebo zosúladila svoj postup s Komisiou, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z článku 10 ES.

      74     Z toho vyplýva, že druhá výhrada je dôvodná v rozsahu stanovenom v predchádzajúcom bode.
       O tretej výhrade založenej na nesúlade dvojstranných dohôd s nariadením č. 1356/96
       Argumentácia účastníkov konania
      75     Vo svojej tretej výhrade Komisia tvrdí, že po prijatí nariadenia č. 1356/96 je zachovanie ustanovení dvojstranných dohôd umožňujúcich
         plavidlám registrovaným v dotknutých tretích štátoch vykonávať služby prepravy vnútrozemskou vodnou dopravou medzi Spolkovou
         republikou Nemecko a ostatnými členskými štátmi Spoločenstva na základe zvláštneho povolenia od príslušného orgánu nezlučiteľné
         s článkami 1 a 2 uvedeného nariadenia, ako aj s jeho všeobecnými cieľmi.

      76     Tým, že dvojstranné dohody umožňujú Spolkovej republike Nemecko jednostranne udeľovať práva prístupu alebo tomuto členskému
         štátu prinajmenšom vyhradzujú právo jednostranne udeľovať práva prístupu k vnútrozemskej vodnej doprave vnútri Spoločenstva
         dopravcom, ktorí nespĺňajú podmienky stanovené nariadením č. 1356/96, uvedené dohody jednostranne a bez kontroly Spoločenstva
         menia povahu a význam pravidiel definovaných právom Spoločenstva v oblasti slobodného poskytovania služieb prepravy vnútrozemskou
         vodnou dopravou medzi členskými štátmi. Pritom podľa Komisie je nepochybné, že českí, maďarskí, poľskí, rumunskí, slovenskí
         a ukrajinskí dopravcovia a plavebné podniky, ktorým možno na základe uplatnenia dvojstranných dohôd povoliť uskutočňovanie
         prepravných služieb medzi Spolkovou republikou Nemecko a ostatnými členskými štátmi Spoločenstva, nespĺňajú žiadnu z týchto
         podmienok.

      77     Nemecká vláda tvrdí, že dvojstranné dohody nespadajú do oblasti pôsobnosti nariadenia č. 1356/96 alebo do oblasti, ktorá je
         ním široko pokrytá.

      78     Podľa tejto vlády je totiž jediným cieľom nariadenia č. 1356/96 vytvorenie vnútorného trhu tým, že stanoví pravidlá Spoločenstva
         uplatniteľné na prepravu tovarov alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou medzi členskými štátmi, a toto nariadenie neobsahuje
         žiadne ustanovenie upravujúce prístup podnikov z tretích krajín k službám prepravy osôb alebo tovarov vnútrozemskou vodnou
         dopravou na území Spoločenstva.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      79     Je vhodné pripomenúť, že hlavným cieľom nariadenia č. 1356/96 je uplatňovanie slobodného poskytovania služieb v oblasti prepravy
         tovaru alebo cestujúcich vnútrozemskou vodnou dopravou medzi členskými štátmi tým, že sa odstránia všetky obmedzenia alebo
         diskriminácia voči poskytovateľovi služieb z dôvodu jeho štátnej príslušnosti alebo miesta usadenia.

      80     Podľa článku 2 nariadenia č. 1356/96 je tento systém slobodného poskytovania služieb v oblasti prepravy tovaru alebo cestujúcich
         vnútrozemskou vodnou dopravou oprávnený používať každý prevádzkovateľ, ktorý:

      –       je usadený v členskom štáte v súlade s právnymi predpismi tohto členského štátu,
      –       je oprávnený v tomto členskom štáte vykonávať medzinárodnú nákladnú alebo osobnú vnútrozemskú vodnú dopravu,
      –       používa na také dopravné činnosti plavidlá registrované v členskom štáte alebo pri absencii takej registrácie vlastní osvedčenie
         o príslušnosti k flotile členského štátu a

      –       spĺňa podmienky stanovené v článku 2 nariadenia Rady (EHS) č. 3921/91, t. j. používa plavidlá, ktorých vlastník alebo vlastníci
         sú fyzické osoby s bydliskom v členskom štáte a ktoré sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, alebo právnické osoby, ktoré
         majú sídlo v členskom štáte a v ktorých väčšinu vlastnia štátni príslušníci členského štátu.

      81     Ak nariadenie č. 1356/96 upravuje systém slobodného poskytovania služieb v oblasti prepravy tovaru vnútrozemskou vodnou dopravou
         medzi členskými štátmi Spoločenstva v prospech dopravcov usadených v členských štátoch, treba skonštatovať, že nie je cieľom
         alebo účinkom systému zavedeného týmto nariadením zabrániť dopravcom usadeným v tretích štátoch alebo v nich registrovaným
         plavidlám vykonávať tieto služby medzi členskými štátmi Spoločenstva (pozri rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Luxembursko,
         už citovaný, bod 73).

      82     Ďalej, dvojstranné dohody nezavádzajú systém slobodného poskytovania služieb v oblasti prepravy tovaru alebo cestujúcich vnútrozemskou
         vodnou dopravou medzi členskými štátmi v prospech českých, maďarských, poľských, slovenských, rumunských a ukrajinských dopravcov,
         ale sa obmedzujú na stanovenie možnosti prostredníctvom zvláštneho povolenia od príslušných orgánov strán uvedených dohôd
         uskutočniť tieto služby medzi Spolkovou republikou Nemecko a ostatnými členskými štátmi Spoločenstva plavidlami registrovanými
         v dotknutých tretích štátoch.

      83     Z toho vyplýva, že na rozdiel od tvrdenia Komisie ustanovenia dvojstranných dohôd nemenia ani povahu, ani význam ustanovení
         nariadenia č. 1356/96.

      84     Za týchto podmienok treba tretiu výhradu zamietnuť.
      85     Berúc ohľad na všetky predchádzajúce úvahy, treba na jednej strane skonštatovať, že Spolková republika Nemecko si tým, že
         ratifikovala a uplatnila dvojstranné dohody bez toho, aby spolupracovala alebo zosúladila svoj postup s Komisiou, nesplnila
         svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 10 ES, a na druhej strane treba žalobu v zostávajúcej časti zamietnuť.

       O trovách
      86     Podľa článku 69 ods. 3 prvého pododseku rokovacieho poriadku môže Súdny dvor rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov
         konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania mali úspech len
         v časti predmetu konania. Keďže Komisia mala úspech len v časti svojej žaloby, je opodstatnené rozhodnúť tak, že každý účastník
         konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Spolková republika Nemecko tým, že ratifikovala a uplatnila:
      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Rumunska o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú v Bonne 22. októbra
            1991,
      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Poľskej republiky o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú vo Varšave
            8. novembra 1991, a
      –       dohodu medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a vládou Ukrajiny o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú v Bonne 14. júla
            1992,
      bez toho, že by spolupracovala alebo zosúladila svoj postup s Komisiou, si nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú
            z článku 10 ES.
      2.      Žaloba sa v zostávajúcej časti zamieta.
      3.      Komisia Európskych spoločenstiev a Spolková republika Nemecko znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. októbra 2000. # Angelo Ferlini proti Centre hospitalier de Luxembourg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal d'arrondissement de Luxembourg - Luxemburské veľkovojvodstvo. # Vec C-411/98.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. apríla 2004. # Harald Weigel a Ingrid Weigel proti Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Voľný pohyb pracovníkov - Šiesta smernica DPH. # Vec C-387/01.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 8. októbra 1986. # S. R. Industries proti Administration des douanes. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal d'instance de Béthune - Francúzsko. # Pôvod tovaru. # Vec 385/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 26. mája 2005. # Finanzamt Arnsberg proti Stadt Sundern. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # ŠŠiesta smernica o DPH - Článok 25 - Spoločná paušálna úprava pre poľnohospodárskych výrobcov - Nájom poľovných revírov v rámci mestského lesného hospodárstva - Pojem ,poskytovanie poľnohospodárskych služieb'. # Vec C-43/04.

text:
      Vec C‑43/04
      Finanzamt Arnsberg
      proti
      Stadt Sundern
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 25 – Spoločná paušálna úprava pre poľnohospodárskych výrobcov – Nájom poľovných revírov v rámci mestského lesného podniku – Pojem ,poskytovanie poľnohospodárskych služieb‘“
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 26. mája 2005
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Paušálna
            úprava pre poľnohospodárskych výrobcov – Pôsobnosť – Plnenia, ktoré nie sú ani dodaním poľnohospodárskych výrobkov, ani poskytovaním
            poľnohospodárskych služieb – Vylúčenie – Poskytovanie poľnohospodárskych služieb – Pojem – Nájom poľovných revírov – Vylúčenie
      (Smernica Rady 77/388, článok 25)
      Článok 25 šiestej smernice 77/388, ktorý priznáva členským štátom možnosť využiť u poľnohospodárskych výrobcov, pre ktorých
         uplatňovanie všeobecného systému dane z pridanej hodnoty alebo zjednodušeného systému podľa článku 24 bude spôsobovať problémy,
         paušálnu úpravu, sa má vykladať tak, že sa uplatní iba na dodanie poľnohospodárskych výrobkov a poskytovanie poľnohospodárskych
         služieb, ktoré sú definované v odseku 2 článku 25, a že na iné plnenia uskutočňované poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou
         sadzbou sa vzťahuje všeobecná úprava šiestej smernice.

      V tomto ohľade článok 25 ods. 2 piatu zarážku šiestej smernice v spojení s jej prílohou B sa má vykladať tak, že nájom poľovných
         revírov poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou nie je poskytovaním poľnohospodárskych služieb v zmysle tejto smernice.
         Po prvé, nájom poľovných revírov nie je výslovne uvedený v týchto ustanoveniach a nespĺňa podmienky v nich uvedené. Ďalej
         spoločná paušálna úprava predstavuje výnimku zo všeobecnej úpravy šiestej smernice a musí byť uplatňovaná iba v rozsahu nevyhnutnom
         na dosiahnutie jej cieľa. Okrem toho by bolo v rozpore s povahou a účelom tejto úpravy, ak by sa pojem „poľnohospodárske služby“
         vykladal v tom zmysle, že sa vzťahuje na nájom, ako je nájom poľovných revírov, ktorý nie je určený na poľnohospodárske účely
         a ktorý sa netýka zariadení obvykle používaných v poľnohospodárskych, lesníckych alebo rybárskych podnikoch.

      (pozri body 21, 26 – 27, 29, 31, body 1až 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 26. mája 2005 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 25 – Spoločná paušálna úprava pre poľnohospodárskych výrobcov – Nájom poľovných revírov v rámci mestského lesného podniku – Pojem ,poskytovanie poľnohospodárskych služieb‘“
      Vo veci C‑43/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 27. novembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 4. februára 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Finanzamt Arnsberg
      proti
      Stadt Sundern,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas (spravodajca), sudcovia A. Borg Barthet, A. La Pergola, J. Malenovský a A. Ó Caoimh,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       nemecká vláda, v zastúpení: C.-D. Quassowski a A. Tiemann, splnomocnení zástupcovia,
      –       grécka vláda, v zastúpení: E. Svolopoulou a K. Marinou, splnomocnené zástupkyne,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou a K. Gross, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 25 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
         jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu vedeného Stadt Sundern (mesto Sundern) proti Finanzamt Arnsberg (ďalej len „Finanzamt“),
         ktorého predmetom je uplatnenie spoločnej paušálnej úpravy v poľnohospodárstve, upravenej v uvedenom článku, na nájom poľovných
         revírov v rámci mestského lesníckeho podniku.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 25 šiestej smernice s názvom „Spoločná paušálna úprava pre poľnohospodárskych výrobcov“ stanovuje:
      „1.      Ak uplatňovanie normálneho [všeobecného – neoficiálny preklad] systému dane z pridanej hodnoty alebo zjednodušeného systému podľa článku 24 bude spôsobovať poľnohospodárskym výrobcom
         problémy, členské štáty môžu pre potreby náhrady dane z pridanej hodnoty za nakúpený tovar a služby využiť u poľnohospodárskym
         [poľnohospodárskych – neoficiálny preklad] výrobcov systém paušálnej sadzby podľa tohoto článku.

      2.      Na účely tohto článku definujeme tieto pojmy:
      –       ‚poľnohospodársky výrobca‘ – zdaniteľná osoba [platiteľ dane – neoficiálny preklad], ktorá [ktorý – neoficiálny preklad] vykonáva činnosť v jednej z nižšie popísaných podnikateľských oblastí,

      –       ‚poľnohospodárstvo, lesníctvo alebo rybárstvo‘ [‚poľnohospodársky, lesnícky alebo rybársky podnik‘ – neoficiálny preklad]: podnikanie [podniky – neoficiálny preklad] takto chápané v každom členskom štáte v rámci výrobných aktivít uvedených v Prílohe A,

      –       ‚poľnohospodársky výrobca s paušálnou sadzbou‘ – poľnohospodársky výrobca zdaňovaný podľa systému s paušálnou sadzbou podľa
         odseku 3 a ďalších,

      –       ‚poľnohospodárske produkty‘ [‚výrobky‘ – neoficiálny preklad]: tovary produkované v poľnohospodárstve, lesníctve alebo rybárstve [vyrábané poľnohospodárskym, lesníckym alebo rybárskym
         podnikom – neoficiálny preklad] v každom členskom štáte ako výsledok aktivít uvedených v Prílohe A,

      –       ‚poľnohospodárska služba‘[‚poskytovanie poľnohospodárskych služieb‘ – neoficiálny preklad]: každá služba podľa špecifikácie v Prílohe B, ktorú poskytne poľnohospodársky výrobca na základe vlastnej pracovnej sily
         a/alebo s použitím bežného vybavenia pre poľnohospodárstvo, lesníctvo alebo rybárstvo, v rámci ktorých podniká,

      –       ...
      5.      Percento paušálnej sadzby definované v odseku 3 sa bude používať pri cene, očistenej od dane, [cene bez dane – neoficiálny preklad]... Táto kompenzácia vylučuje všetky ďalšie možnosti odpočtu dane.

      ...
      9.      Každý členský štát môže vylúčiť zo systému paušálnej sadzby isté kategórie poľnohospodárskych výrobcov a poľnohospodárskych
         výrobcov, u ktorých aplikácia normálneho [všeobecného – neoficiálny preklad] systému dane z pridanej hodnoty alebo zjednodušený systém, ktorý umožňuje článok 24 (1) by nespôsobil administratívne ťažkosti.

      ...“
      4       Príloha B tej istej smernice s názvom „Zoznam poľnohospodárskych služieb“ stanovuje:
      „Za poskytovanie poľnohospodárskych služieb, ktoré sú obvykle súčasťou poľnohospodárskej výroby, sa považujú najmä:
      –       ...
      –       prenájom strojov a zariadení, ktoré se [sa – neoficiálny preklad] obvykle používajú na poľnohospodárske účely v poľnohospodárskych, lesníckych alebo rybárskych podnikoch,

      –       ...“
       Vnútroštátna právna úprava
      5       Paragraf 2 zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, ďalej len „UStG“) v znení účinnom v čase skutočností tvoriacich skutkový
         stav vo veci samej stanovuje:

      „1.      Podnikateľom je ten, kto samostatne vykonáva živnostenskú činnosť alebo činnosť pri výkone povolania. Podnik zahŕňa celkovú
         živnostenskú činnosť alebo činnosť pri výkone povolania podnikateľa...

      ...
      3.      Právnické osoby riadené verejným právom vykonávajú živnostenskú činnosť alebo činnosť pri výkone povolania iba v rámci svojich
         výrobných alebo obchodných podnikov (§ 1 ods. 1 bod 6 a § 4 Körperschaftsteuergesetz) a svojich poľnohospodárskych alebo lesníckych
         podnikov.“

      6       Paragraf 24 UStG stanovuje:
      „1.      Bez toho, aby bola dotknutá druhá, tretia a štvrtá veta, je pre činnosti poľnohospodárskych a lesníckych podnikov stanovená
         daň takto:

      1.      pre dodanie výrobkov pochádzajúcich z lesníckeho podniku s výnimkou piliarskych výrobkov vo výške 5 % zo základu dane;
      ...
      3.      pre ostatné plnenia v zmysle § 1 ods. 1 bod 1 vo výške 9 % zo základu dane. ... Sumy dane na vstupe sú stanovené vo výške
         5 % pre plnenia uvedené v prvej vete bodu 1 a vo výške 9 % pre ostatné plnenia v zmysle prvej vety zo základu dane pri týchto
         plneniach. Iné odpočítanie dane na vstupe nie je možné. ...

      2.      Za poľnohospodársku a lesnícku činnosť sa považuje:
      1.      poľnohospodárstvo, lesné hospodárstvo, vinohradníctvo, záhradníctvo, pestovanie ovocia a zeleniny, lesné škôlky, pestovanie
         plodín a časti plodín prírodným spôsobom, sladkovodný rybolov, rybnikárstvo, chov rýb pre sladkovodný rybolov a rybnikárstvo,
         včelárstvo, migračný chov oviec, ako aj pestovanie osiva;

      2.      ...
      Súčasťou poľnohospodárskych a lesníckych podnikov sú rovnako pridružené podniky určené na to, aby slúžili poľnohospodárskym
         a lesníckym podnikom. ...

      3.      V prípade, ak podnikateľ okrem plnení uvedených v odseku 1 uskutočňuje aj iné plnenia, poľnohospodársky a lesnícky podnik
         sa v štruktúre podniku považuje za samostatný podnik.

      ...“
       Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
      7       V rokoch 1994 až 1999 dosahoval Stadt Sundern príjmy z predaja dreva a z lesníckeho podniku, ako aj z prenájmu poľovných revírov.
         Keďže tieto nájmy považoval za podobné plneniam v zmysle „paušálnych úprav“ uvedených v § 24 UStG, nepriznal v tejto súvislosti
         žiadnu daň z obratu.

      8       Po kontrole na mieste samom dospel Finanzamt k záveru, že nájmy poľovných revírov nepredstavovali poľnohospodárske a lesnícke
         plnenia v zmysle tohto ustanovenia, ale mali byť zdanené základnou sadzbou v súlade so všeobecnou úpravou zdanenia. V dôsledku
         toho požadoval od podniku Stadt Sundern zaplatenie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) z príjmov dosiahnutých z uvedených
         prenájmov.

      9       Stadt Sundern podal proti platobnému výmeru opravný prostriedok na Finanzgericht. Tento súd vyhovel opravnému prostriedku,
         pričom dospel k názoru, že nájmy poľovných revírov nepatria ani do rámca poľnohospodárskeho a lesníckeho podniku, ani do rámca
         živnostenského podniku v zmysle § 2 ods. 3 UStG. Tieto nájmy totiž nepredstavujú nič viac ako obyčajnú správu majetku.

      10     Finanzamt podal opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof. Tvrdil, že uvedené poľovné revíry boli prenechané do nájmu
         v súlade s § 2 ods. 3 UStG v rámci lesníckeho podniku Stadt Sundern, ale že tieto nájmy nepredstavovali poľnohospodársku činnosť
         v zmysle § 24 UStG. V dôsledku toho dospel k záveru, že tieto prenájmy mali podliehať všeobecnej úprave zdanenia.

      11     Bundesfinanzhof sa pýta, či jeho rozhodovacia prax, podľa ktorej sa na nájmy poľovných revírov nevzťahuje spoločná paušálna
         úprava pre poľnohospodárskych výrobcov a tieto podliehajú všeobecnej úprave zdanenia, je v súlade s článkom 25 šiestej smernice
         v prípade, keď pozemky, s ktorými je spojené právo poľovníctva, predstavujú súčasť poľnohospodárskeho alebo lesníckeho podniku.
         Za týchto okolností tento súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto otázky:

      „1      Majú členské štáty, ktoré prebrali do vnútroštátneho práva systém spoločnej paušálnej úpravy pre poľnohospodárskych výrobcov
         stanovený v článku 25 [šiestej] smernice..., možnosť alebo povinnosť oslobodiť v konečnom dôsledku poľnohospodárskych výrobcov
         s paušálnou sadzbou od dane z obratu?

      2.      V prípade, ak je odpoveď na prvú otázku kladná: Platí to iba na dodanie poľnohospodárskych výrobkov a poskytovanie poľnohospodárskych
         služieb, alebo rovnako aj na ostatné plnenia poľnohospodárskeho výrobcu s paušálnou sadzbou, alebo sa na tieto iné plnenia
         vzťahuje všeobecná úprava [šiestej] smernice...?

      Čo vyplýva z uvedeného pre nájom poľovného revíru poskytnutý poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou?“
       Úvodné pripomienky
      12     Na úvod je potrebné uviesť, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nie je bezprostredne zrejmý presný rozsah prvej otázky a jej
         vzťah k druhej otázke.

      13     Prvú otázku však predsa možno chápať tak, že sa ňou vnútroštátny súd usiluje zistiť, či v prípade, ak členský štát využil
         v súlade s článkom 25 šiestej smernice možnosť uplatniť na poľnohospodárskych výrobcov spoločnú paušálnu úpravu, má povinnosť
         uplatniť túto úpravu na týchto poľnohospodárov v prípade, ak uskutočňujú plnenia, na ktoré sa táto úprava vzťahuje, alebo
         či v tomto prípade ide skôr o možnosť.

      14     Pokiaľ ide o druhú otázku, táto pozostáva v podstate z dvoch častí. Po prvé sa vnútroštátny súd pýta, či sa spoločná paušálna
         úprava vzťahuje na iné plnenia uskutočňované poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou, ktoré nie sú dodaním poľnohospodárskych
         výrobkov a poskytovaním poľnohospodárskych služieb. Po druhé sa tento súd usiluje zistiť, či je nájom poľovných revírov poskytovaním
         poľnohospodárskych služieb v zmysle článku 25 šiestej smernice.

      15     Na prvú otázku, tak ako je vyložená v bode 13 tohto rozsudku, je potrebné odpovedať len v prípade, ak je odpoveď na druhú
         časť druhej otázky kladná.

      16     Za týchto okolností je vhodné obrátiť poradie otázok a preskúmať najprv obe časti druhej otázky a až potom, v prípade ak to
         bude potrebné, prvú otázku.

       O prvej časti druhej otázky
      17     V prvej časti svojej druhej otázky sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 25 šiestej smernice vykladať tak, že sa spoločná
         paušálna úprava pre poľnohospodárskych výrobcov uplatňuje výlučne na dodanie poľnohospodárskych výrobkov a poskytovanie poľnohospodárskych
         služieb, ktoré sú definované v odseku 2 tohto článku, a či sa na ostatné plnenia uskutočňované poľnohospodárskym výrobcom
         s paušálnou sadzbou vzťahuje všeobecná úprava DPH.

      18     Nemecká a grécka vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev navrhujú odpovedať na túto otázku kladne.
      19     Je vhodné uviesť, že Súdny dvor už mal príležitosť rozhodovať o vzťahu medzi spoločnou paušálnou úpravou pre poľnohospodárskych
         výrobcov a všeobecnou úpravou DPH vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok z 15. júla 2004, Harbs (C‑321/02, Zb. s. I‑07101).

      20     Z tohto rozsudku vyplýva, že na iné plnenia ako dodávanie poľnohospodárskych výrobkov a poskytovanie poľnohospodárskych služieb
         v zmysle článku 25 ods. 2 šiestej smernice uskutočňované poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou pri výkone poľnohospodárskej
         činnosti sa vzťahuje všeobecná úprava šiestej smernice (v tomto zmysle pozri už citovaný rozsudok Harbs, body 31 a 36).

      21     V dôsledku toho je na mieste odpovedať na prvú časť druhej otázky tak, že článok 25 šiestej smernice sa má vykladať v tom
         zmysle, že sa spoločná paušálna úprava pre poľnohospodárskych výrobcov uplatní iba na dodanie poľnohospodárskych výrobkov
         a poskytovanie poľnohospodárskych služieb, ktoré sú definované v odseku 2 tohto článku, a že na iné plnenia uskutočňované
         poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou sa vzťahuje všeobecná úprava uvedenej smernice.

       O druhej časti druhej otázky
      22     V druhej časti svojej druhej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je nájom poľovných revírov poľnohospodárskym výrobcom
         s paušálnou sadzbou poskytovaním poľnohospodárskej služby v zmysle článku 25 ods. 2 piatej zarážky šiestej smernice v spojení
         s jej prílohou B, v ktorej sú vymenované poľnohospodárske služby.

      23     Nemecká vláda a Komisia sa domnievajú, že na túto otázku je potrebné odpovedať záporne, pretože nájom poľovných revírov nie
         je uvedený v prílohe B šiestej smernice. V tomto ohľade tvrdia, že článok 25 tejto smernice sa má vykladať reštriktívne v súlade
         s jeho povahou odchýlky.

      24     Treba pripomenúť, že pri určení rozsahu pôsobnosti ustanovenia práva Spoločenstva je potrebné súčasne zohľadniť jeho znenie,
         kontext a jeho účel (rozsudok z 15. októbra 1992, Tenuta il Bosco, C‑162/91, Zb. s. I‑5279, bod 11, a už citovaný rozsudok
         Harbs, bod 28). Okrem toho z potreby jednotného uplatňovania práva Spoločenstva a zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia
         práva Spoločenstva, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah pôsobnosti,
         vyžaduje v celom Spoločenstve samostatný a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou
         právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11, a zo 17. marca 2005, Feron, C‑170/03,
         Zb. s. I‑02299, bod 26).

      25     Je potrebné uviesť, že výklad, ktorý zastáva nemecká vláda a Komisia, je potvrdený znením predmetného ustanovenia, kontextom,
         v ktorom sa nachádza, ako aj účelom sledovaným spoločnou paušálnou úpravou.

      26     Predovšetkým je dôležité uviesť, že v zmysle článku 25 ods. 2 piatej zarážky šiestej smernice a jej prílohy B sa za poskytovanie
         poľnohospodárskych služieb považujú dodávky poľnohospodárskych služieb, ktoré tvoria bežnú súčasť poľnohospodárskej produkcie,
         predovšetkým „prenájom strojov a zariadení, ktoré se [sa – neoficiálny preklad] obvykle používajú na poľnohospodárske účely v poľnohospodárskych... podnikoch“. Nájom poľovných revírov však nie je výslovne
         uvedený v týchto ustanoveniach a okrem toho nespĺňa podmienky v nich uvedené.

      27     Pokiaľ ide o kontext, v ktorom sa nachádzajú tieto ustanovenia, je potrebné uviesť, že sa týkajú osobitnej úpravy, ktorá predstavuje
         výnimku zo všeobecnej úpravy šiestej smernice. V zmysle konštantnej judikatúry sa každá odchýlka alebo výnimka zo všeobecného
         pravidla musí vykladať reštriktívne (pozri najmä rozsudok z 12. decembra 1995, Oude Luttikhuis a i., C‑399/93, Zb. s. I‑4515,
         bod 23, a z 12. decembra 2002, Belgicko/Komisia, C‑5/01, Zb. s. I‑11991, bod 56). Ako ostatné osobitné úpravy stanovené šiestou
         smernicou, musí byť aj táto úprava uplatňovaná iba v rozsahu nevyhnutnom na dosiahnutie jej cieľa (pozri už citovaný rozsudok
         Harbs, bod 27).

      28     Napokon, pokiaľ ide o preskúmanie účelu sledovaného spoločnou paušálnou úpravou, je potrebné pripomenúť, že táto úprava zodpovedá
         potrebe zjednodušenia. Ako vyplýva z bodu 29 už citovaného rozsudku Harbs, táto úprava má za cieľ nahradiť daň účtovanú z tovarov
         a služieb nadobúdaných poľnohospodárskymi výrobcami vyplatením paušálnej náhrady týmto výrobcom vykonávajúcim činnosť v rámci
         poľnohospodárskeho, lesníckeho alebo rybárskeho podniku v prípade, ak dodávajú poľnohospodárske výrobky alebo poskytujú poľnohospodárske
         služby.

      29     Uplatnenie spoločnej paušálnej úpravy nezávisí od splnenia jediného kritéria, a to formálneho postavenia poľnohospodárskeho
         výrobcu, ale rovnako aj od povahy hospodárskych činností, ktoré uskutočňuje (v tomto zmysle pozri už citovaný rozsudok Harbs,
         bod 31). Okrem toho, bolo by v rozpore s povahou a účelom tejto úpravy, ak by sa pojem „poľnohospodárske služby“ uvedený v článku
         25 ods. 2 piatej zarážke šiestej smernice vykladal v tom zmysle, že sa vzťahuje na nájom, ako je nájom poľovných revírov,
         ktorý nie je určený na poľnohospodárske účely a ktorý sa netýka zariadení obvykle používaných v poľnohospodárskych, lesníckych
         alebo rybárskych podnikoch.

      30     Z tohto dôvodu, ak v situácii, ako je vo tá veci samej, poľnohospodársky výrobca prenechá do nájmu poľovné revíry, nemožno
         dospieť k záveru, že poskytuje poľnohospodárske služby v zmysle článku 25 ods. 2 piatej zarážky šiestej smernice v spojení
         s jej prílohou B.

      31     Z tohto dôvodu je potrebné odpovedať na druhú časť druhej otázky tak, že článok 25 ods. 2 piata zarážka šiestej smernice v spojení
         s jej prílohou B sa má vykladať tak, že nájom poľovných revírov poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou nie je poskytovaním
         poľnohospodárskych služieb v zmysle tejto smernice.

      32     S prihliadnutím na odpoveď na druhú časť druhej otázky a z dôvodov uvedených v bodoch 12 až 16 tohto rozsudku nie je potrebné
         odpovedať na prvú otázku.

       O trovách
      33     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 25 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
            daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, sa má vykladať tak, že spoločná paušálna
            úprava pre poľnohospodárskych výrobcov sa uplatní iba na dodanie poľnohospodárskych výrobkov a poskytovanie poľnohospodárskych
            služieb, ktoré sú definované v odseku 2 tohto článku, a že na iné plnenia uskutočňované poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou
            sadzbou sa vzťahuje všeobecná úprava šiestej smernice.
      2.      Článok 25 ods. 2 piata zarážka šiestej smernice v spojení s jej prílohou B sa má vykladať tak, že nájom poľovných revírov
            poľnohospodárskym výrobcom s paušálnou sadzbou nie je poskytovaním poľnohospodárskych služieb v zmysle tejto smernice.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.