title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. decembra 2010.#Bezpečnostní softwarová asociace - Svaz softwarové ochrany proti Ministerstvo kultury.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Nejvyšší správní soud - Česká republika.#Duševné vlastníctvo - Smernica 91/250/EHS - Právna ochrana počítačových programov - Pojem ,vyjadrenie počítačového programu v akejkoľvek forme‘ - Začlenenie alebo nezačlenenie grafického užívateľského rozhrania programu - Autorské právo - Smernica 2001/29/ES - Autorské práva a s nimi súvisiace práva v informačnej spoločnosti - Televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania - Verejný prenos diela.#Vec C-393/09.

text:
      Vec C‑393/09
      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      proti
      Ministerstvu kultury
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nejvyšší správní soud)
      „Duševné vlastníctvo – Smernica 91/250/EHS – Právna ochrana počítačových programov – Pojem ,vyjadrenie počítačového programu v akejkoľvek forme‘ – Začlenenie alebo nezačlenenie grafického užívateľského rozhrania programu – Autorské právo – Smernica 2001/29/ES – Autorské práva a s nimi súvisiace práva v informačnej spoločnosti – Televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania – Verejný prenos diela“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Spor, ktorý vznikol pred pristúpením štátu k Európskej únii
      (Článok 267 ZFEÚ)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 91/250 – Právna ochrana počítačových programov
            – Pôsobnosť
      (Smernica európskeho parlamentu a Rady 2001/29; smernica Rady 91/250, článok 1 ods. 2)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Autorské právo a súvisiace práva – Smernica 2001/29 – Zosúladenie niektorých aspektov autorských
            práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti – Verejný prenos chráneného diela
      (Smernica európskeho parlamentu a Rady 2001/29, článok 3 ods. 1)
      1.        Pokiaľ sa prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor rozhoduje bez toho, aby sa v zásade musel zaoberať okolnosťami,
         ktoré viedli vnútroštátne súdy k položeniu otázok a za ktorých zamýšľajú uplatniť ustanovenia práva Únie, o ktorých výklad
         požiadali.

      Inak by to bolo len v prípade, ak buď ustanovenie práva Únie, o ktorého výklad bol Súdny dvor požiadaný, nemožno uplatniť
         na okolnosti vo veci samej, ktoré nastali pred pristúpením nového členského štátu k Únii, alebo je zjavné, že uvedené ustanovenie
         nemožno uplatniť.

      (pozri body 25, 26)
      2.        Grafické užívateľské rozhranie nepredstavuje formu vyjadrenia počítačového programu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 91/250
         o právnej ochrane počítačových programov a nemôže sa naň vzťahovať autorsko‑právna ochrana k počítačovým programom podľa tejto
         smernice.

      Každá forma vyjadrenia počítačového programu totiž musí byť chránená od okamihu, keď by jej rozmnoženie spôsobilo rozmnoženie
         samotného počítačového programu a umožnilo by tak počítaču plniť svoju funkciu. Podľa odôvodnení č. 10 a 11 smernice 91/250
         sú však rozhrania časti počítačového programu, ktorých účelom je také prepojenie a interakcia všetkých prvkov programu a technického
         vybavenia s iným programom a technickým vybavením a s používateľmi, ktoré umožňujú plné fungovanie programu a technického
         vybavenia. Konkrétne, grafické užívateľské rozhranie je interakčným rozhraním, ktoré umožňuje komunikáciu medzi počítačovým
         programom a užívateľom. Za týchto podmienok grafické užívateľské rozhranie nedovoľuje rozmnožovať tento počítačový program,
         ale predstavuje len jeho prvok, prostredníctvom ktorého užívateľ využíva funkcie uvedeného programu.

      Naopak, na také rozhranie sa ako na dielo môže vzťahovať autorsko‑právna ochrana podľa smernice 2001/29 o zosúladení niektorých
         aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti, pokiaľ toto rozhranie predstavuje autorov vlastný
         duševný výtvor. Je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či ide o tento prípad, pričom musí zohľadniť najmä osobitnú konfiguráciu
         alebo umiestnenie všetkých zložiek, ktoré sú súčasťou grafického užívateľského rozhrania, aby mohol určiť, ktoré z týchto
         zložiek spĺňajú kritérium pôvodnosti. V tejto súvislosti uvedené kritérium nebudú spĺňať tie zložky grafického užívateľského
         rozhrania, ktoré sa vyznačujú len svojou technickou funkciou.

      (pozri body 38 – 42, 47, 48, 51, bod 1 výroku)
      3.        Televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania nepredstavuje verejný prenos autorského diela v zmysle článku 3 ods. 1
         smernice 2001/29 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti.

      Nepochybne, televízne vysielanie diela je v zásade verejným prenosom, pričom autor diela má výlučné právo udeliť naň súhlas
         alebo ho zakázať, pričom grafické užívateľské rozhranie môže okrem toho predstavovať autorov vlastný duševný výtvor. Napriek
         tomu, pokiaľ sa v rámci televízneho vysielania nejakej relácie zobrazí grafické užívateľské rozhranie, televízni diváci sledujú
         prenos tohto grafického užívateľského rozhrania len pasívne, bez možnosti zásahu. Nemôžu použiť funkciu uvedeného rozhrania,
         ktorá umožňuje interakciu medzi počítačovým programom a užívateľom. Keďže prostredníctvom televízneho vysielania nie je grafické
         užívateľské rozhranie sprístupnené verejnosti spôsobom, ktorý by jej umožňoval prístup k základnému charakteristickému prvku
         rozhrania, t. j. k interakcii s užívateľom, k verejnému prenosu grafického užívateľského rozhrania v zmysle článku 3 ods. 1
         smernice 2001/29 nedochádza.

      (pozri body 55 – 58, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Duševné vlastníctvo – Smernica 91/250/EHS – Právna ochrana počítačových programov – Pojem ,vyjadrenie počítačového programu v akejkoľvek forme‘ – Začlenenie alebo nezačlenenie grafického užívateľského rozhrania programu – Autorské právo – Smernica 2001/29/ES – Autorské práva a s nimi súvisiace práva v informačnej spoločnosti – Televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania – Verejný prenos diela“
      Vo veci C‑393/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Nejvyššího správního
         soudu (Česká republika) zo 16. septembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 5. októbra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany
      proti
      Ministerstvu kultury,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (spravodajca), J. Malenovský a T. von
         Danwitz,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. septembra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany, v zastúpení: I. Juřena, advokát,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a D. Hadroušek, splnomocnení zástupcovia,
      –        fínska vláda, v zastúpení: J. Heliskoski, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: H. Krämer a P. Ondrůšek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. októbra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2 smernice Rady 91/250/EHS zo 14. mája 1991 o právnej
         ochrane počítačových programov (Ú. v. ES L 122, s. 42; Mim. vyd. 17/01, s. 114) a článku 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu
         a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej
         spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/01, s. 230).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, v ktorom Bezpečnostní softwarová asociace – Svaz softwarové ochrany (ďalej len „BSA“)
         žaluje Ministerstvo kultury a ktorého predmetom bolo zamietnutie tohto ministerstva udeliť BSA oprávnenie na výkon kolektívnej
         správy majetkových autorských práv k počítačovým programom.

       Právny rámec
       Medzinárodné právo
      3        Podľa článku 10 ods. 1 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá tvorí prílohu 1C Dohody o založení
         Svetovej obchodnej organizácie, podpísaná 15. apríla 1994 v Marakeši a ktorá bola schválená rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra
         1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým
         sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd.11/021, s. 80; ďalej
         len „dohoda TRIPS“):

      „Počítačové programy, či už v zdrojovom alebo v strojovom kóde, budú chránené ako literárne diela podľa Bernského dohovoru
         [(revidovaný v Paríži 24. júla 1971) v znení zmien z 28. septembra 1979 (ďalej len ‚Bernský dohovor‘)].“

       Právna úprava Únie
       Smernica 91/250
      4        Odôvodnenia č.7, 10 a 11 smernice 91/250 majú toto znenie:

      „keďže na účely tejto smernice pojem ‚počítačový program‘ zahŕňa programy v akejkoľvek forme vrátane tých, ktoré sú včlenené
         do technického vybavenia počítača (hardvéru); tento pojem zahŕňa aj prípravnú koncepčnú prácu vedúcu k vyvinutiu počítačového
         programu za podmienky, že na základe jej povahy bude možné v neskoršom štádiu vytvoriť počítačový program;

      …
      keďže funkcia počítačového programu je komunikovať a pracovať spolu s ostatnými prvkami počítačového systému a s jeho používateľmi;
         na tento účel sa vyžaduje logické a prípadne fyzické prepojenie a interakcia potrebná na plné fungovanie programu (softvéru)
         a technického vybavenia (hardvéru) s iným programom a technickým vybavením a s používateľmi;

      keďže časti programu, ktorých účelom je také prepojenie a interakcia medzi prvkami programu (softvéru) a technického vybavenia
         (hardvéru) sa všeobecne nazývajú ‚rozhranie‘ (interfaces)“.

      5        Článok 1 smernice 91/250 stanovuje:

      „1.      V súlade s ustanoveniami tejto smernice členské štáty chránia počítačové programy podľa autorského práva ako literárne diela
         v zmysle Bernskej dohody o ochrane literárnych a umeleckých diel. Na účely tejto smernice zahŕňa pojem ‚počítačové programy‘
         aj ich prípravný koncepčný materiál.

      2.      Ochrana podľa tejto smernice sa vzťahuje na vyjadrenia počítačového programu v akejkoľvek forme. Myšlienky a princípy, na
         ktorých je založený ktorýkoľvek prvok počítačového programu, vrátane tých, ktoré sú podkladom ich rozhrania, nie sú podľa
         tejto smernice chránené autorským právom.

      3.      Počítačový program je chránený, ak je pôvodný v tom zmysle, že je autorovým vlastným duševným výtvorom. Žiadne iné kritériá
         na určenie možnej ochrany sa nepoužijú.“

       Smernica 2001/29
      6        Odôvodnenia č. 9 a 10 smernice 2001/29 uvádzajú:

      „Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto
         práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. Ich ochrana pomáha zaistiť udržiavanie a rozvoj tvorivosti v záujme autorov, interpretov,
         producentov, spotrebiteľov, kultúry, priemyslu a verejnosti ako celku. Duševné vlastníctvo sa preto považuje za integrálnu
         súčasť vlastníctva.

      Ak majú autori alebo výkonní umelci pokračovať vo svojej tvorivej a umeleckej práci, musia za používanie svojej práce dostávať
         primeranú odmenu, rovnako ako producenti, aby boli schopní financovať túto prácu. Investície potrebné na výrobu produktov,
         ako sú zvukové záznamy, filmy alebo multimediálne produkty a služby, ako sú služby ‚na požiadanie‘ sú značné. Primeraná právna
         ochrana práv duševného vlastníctva je nevyhnutná na zaručenie dostupnosti takejto odmeny a na zaistenie uspokojivej návratnosti
         týchto investícií.“

      7        Odôvodnenia č. 20 a 23 smernice 2001/29 spresňujú:

      „Táto smernica je založená na princípoch a pravidlách, ktoré už boli ustanovené smernicami platnými v tejto oblasti v súčasnosti,
         najmä [smernicou 91/250/EHS] a tieto princípy a pravidlá ďalej rozvíja a posúva ich do kontextu informačnej spoločnosti. Ustanovenia
         tejto smernice platia bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia [uvedenej smernice], pokiaľ nie je v tejto smernici upravené
         inak.

      …
      Táto smernica ďalej harmonizuje práva autorov na verejný prenos. Pod týmto právom sa v širokom zmysle slova chápe každý verejný
         prenos pre verejnosť, ktorá nie je prítomná na mieste, kde tento prenos vzniká. Toto právo zahŕňa všetky transmisie a retransmisie
         diel smerom k verejnosti drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane vysielania. Toto právo nezahŕňa žiadne iné činnosti.“

      8        Článok 1 smernice 2001/29 stanovuje:

      „1.      Táto smernica sa týka právnej ochrany autorských práv a s nimi súvisiacich práv v rámci vnútorného trhu s osobitným dôrazom
         na informačnú spoločnosť.

      2.      S výnimkou prípadov uvedených v článku 11 sa táto smernica nezaoberá a žiadnym spôsobom neovplyvňuje existujúce ustanovenia
         spoločenstva súvisiace s:

      a)      právnou ochranou počítačových programov;
      …“
      9        Podľa článku 2 písm. a) smernice 2001/29:

      „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame dočasné alebo trvalé rozmnožovanie
         akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:

      a)      pre autorov k ich dielam“.
      10      Článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 stanovuje:

      „Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo
         bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta
         a v čase, ktoré si sama zvolí.“

       Vnútroštátna právna úprava
      11      Smernica 91/250 bola prebratá do českého právneho poriadku zákonom č. 121/2000 o autorskom práve, o právach súvisiacich s autorským
         právom a o zmene niektorých zákonov (zákon č. 121/2000 o právu autorském, o právech souvisejících s právem autorským a o změně
         některých zákonů) zo 7. apríla 2000 (ďalej len „zákon o autorskom práve“).

      12      Podľa § 2 ods. 1 tohto zákona predmetom autorského práva je akékoľvek literárne a iné umelecké dielo, ktoré je výsledkom tvorivej
         činnosti autora a je vyjadrené v akejkoľvek objektívne vnímateľnej podobe vrátane elektronickej podoby, trvalo alebo dočasne,
         bez ohľadu na jeho rozsah, účel alebo význam.

      13      Ustanovenie § 2 ods. 2 uvedeného zákona stanovuje, že za dielo sa považuje aj počítačový program, ak je pôvodný v tom zmysle,
         že je autorovým vlastným duševným výtvorom.

      14      Podľa článku 65 uvedeného zákona:

      „1.      Počítačový program, bez ohľadu na formu jeho vyjadrenia, vrátane prípravných koncepčných materiálov je chránený ako literárne
         dielo.

      2.      Myšlienky a princípy, na ktorých je založený akýkoľvek prvok počítačového programu, vrátane tých, ktoré sú základom jeho prepojenia
         s iným programom, nie sú podľa uvedeného zákona chránené.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Dňa 9. apríla 2001 BSA ako občianske združenie predložilo Ministerstvu kultury žiadosť o udelenie oprávnenia na výkon kolektívnej
         správy majetkových autorských práv k počítačovým programom podľa § 98 autorského zákona. BSA vymedzilo rozsah týchto práv
         v liste z 12. júna 2001.

      16      Táto žiadosť ako aj rozklad podaný proti tomuto rozhodnutiu boli zamietnuté. BSA podalo proti týmto rozhodnutiam žalobu na
         Vrchní soud v Prahe.

      17      Potom ako Nejvyšší správní soud, ktorému bola vec postúpená zrušil tieto dve zamietavé rozhodnutia Ministerstvo kultury 14. apríla
         2004 vydalo nové rozhodnutie, ktorým opätovne zamietlo žiadosť BSA. BSA podalo proti tomuto rozhodnutiu rozklad na Ministerstvo
         kultury, ktoré zrušilo toto zamietavé rozhodnutie.

      18      Dňa 27. januára 2005 Ministerstvo kultury vydalo nové rozhodnutie, ktorým znova zamietlo žiadosť BSA z dôvodu, že autorský
         zákon chráni len strojový a zdrojový kód počítačového programu, a v žiadnom prípade výsledok zobrazenia počítačového programu
         na obrazovke počítača, pričom na grafické užívateľské rozhranie sa uplatňuje len ochrana proti nekalej súťaži. Ďalej uviedlo,
         že kolektívna správa počítačových programov je síce teoreticky možná, ale povinná kolektívna správa v podstate nepripadá do
         úvahy a dobrovoľná kolektívna správa je neúčelná.

      19      BSA podalo proti tomuto rozhodnutiu rozklad, ktorý Ministerstvo kultury zamietlo rozhodnutím zo 6. júna 2005. Po zamietnutí
         tohto rozkladu BSA podalo proti uvedenému rozhodnutiu žalobu na Mĕstský soud v Prahe. BSA v žalobe tvrdilo, že definícia počítačového
         programu zakotvená v § 2 ods. 2 autorského zákona sa vzťahuje aj na grafické užívateľské rozhranie. Podľa jeho názoru je počítačový
         program vnímateľný v zdrojovom alebo strojovom kóde a tiež v spôsobe komunikácie (komunikačné rozhranie).

      20      Keďže Mĕstský soud v Prahe žalobu zamietol BSA podalo kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud. BSA sa domnieva, že k použitiu
         počítačového programu dochádza vtedy, keď sa znázorní na obrazovke užívateľa a preto sa na také používanie vzťahuje autorsko‑právna
         ochrana.

      21      Nejvyšší správní soud rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu ustanovení
         smerníc 91/250 a 2001/29:

      „1.      Má sa článok 1 ods. 2 smernice [91/250] vykladať tak, že na účely autorsko právnej ochrany počítačového programu ako autorského
         diela sa podľa tejto smernice ,vyjadrením počítačového programu v akejkoľvek forme‘ rozumie tiež grafické užívateľské rozhranie
         počítačového programu alebo jeho časť?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, predstavuje televízne vysielanie, ktorým sa verejnosti umožňuje zmyslové vnímanie
         grafického užívateľského rozhrania počítačového programu alebo jeho časti, ale bez možnosti tento program aktívne ovládať,
         verejný prenos autorského diela alebo jeho časti v zmysle článku 3 ods. 1 smernice [2001/29]?“

       O právomoci Súdneho dvora
      22      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že k vzniku skutkových okolností vo veci samej došlo pred pristúpením Českej republiky
         k Európskej únii. Prvé rozhodnutie Ministerstva kultury bolo vydané 20. júla 2001.

      23      Po viacnásobných opravných prostriedkoch podaných BSA Ministerstvo kultury vydalo nové rozhodnutie 27. januára 2005, ktorým
         opätovne zamietlo jeho žiadosť. Vzhľadom na to, že toto nové rozhodnutie BSA neúspešne napadlo na Ministerstvu kultury, podalo
         na vnútroštátny súd žalobu na jeho zrušenie.

      24      Treba poukázať jednak na to, že napadnuté rozhodnutie vo veci samej bolo vydané po pristúpení Českej republiky k Únii a že
         upravuje situáciu do budúcna, a nie do minulosti, a jednak na to, že vnútroštátny sudca položil Súdnemu dvoru otázku týkajúcu
         sa právnej úpravy Únie uplatniteľnej vo veci samej (pozri rozsudok zo 14. júna 2007, Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06,
         Zb. s. I‑4887, bod 21).

      25      Pokiaľ sa prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor rozhoduje bez toho, aby sa v zásade musel zaoberať okolnosťami,
         ktoré viedli vnútroštátne súdy k položeniu otázok a za ktorých zamýšľajú uplatniť ustanovenia práva Únie, o ktorých výklad
         požiadali (pozri rozsudky z 5. decembra 1996, Reisdorf, C‑85/95, Zb. s. I‑6257, bod 15, a Telefónica O2 Czech Republic, už
         citovaný, bod 22).

      26      Inak by to bolo len v prípade, ak buď ustanovenie práva Únie, o ktorého výklad bol Súdny dvor požiadaný, nemožno uplatniť
         na okolnosti vo veci samej, ktoré nastali pred pristúpením nového členského štátu k Únii, alebo je zjavné, že uvedené ustanovenie
         nemožno uplatniť (rozsudok Telefónica O2 Czech Republic, už citovaný, bod 23).

      27      V tomto prípade však to tak nie je. Súdny dvor je teda príslušný na výklad smerníc uvádzaných vnútroštátnym súdom a je namieste
         odpovedať na ním položené otázky.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      28      Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či grafické užívateľské rozhranie počítačového programu je vyjadrením tohto
         počítačového programu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 91/250 a či sa naň vzťahuje autorsko-právna ochrana počítačového programu,
         ktorá vyplýva z tejto smernice.

      29      Smernica 91/250 nedefinuje pojem „vyjadrenie počítačového programu v akejkoľvek forme“.

      30      Za týchto podmienok treba tento pojem definovať s ohľadom na výrazy, kontext ustanovení článku 1 ods. 2 smernice 91/250, v ktorých
         sa nachádzajú, ako aj s ohľadom na ciele celej tejto smernice a medzinárodné právo (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla
         2009, Infopaq International, C‑5/08, Zb. s. I‑6569, bod 32).

      31      Podľa článku 1 ods. 1 smernice 91/250 počítačové programy sú chránené autorským právom ako literárne diela v zmysle Bernského
         dohovoru. Druhý odsek tohto článku rozširuje túto ochranu na počítačový program vyjadrený v akejkoľvek forme.

      32      Prvá veta odôvodnenia č. 7 smernice 91/250 uvádza, že na účely tejto smernice pojem „počítačový program“ zahŕňa programy v akejkoľvek
         forme vrátane tých, ktoré sú včlenené do technického vybavenia počítača (hardvéru).

      33      V tejto súvislosti treba uviesť článok 10 ods. 1 dohody TRIPS, ktorý stanovuje, že počítačové programy, či už v zdrojovom
         alebo v strojovom kóde, budú chránené ako literárne diela podľa Bernského dohovoru.

      34      Z uvedeného vyplýva, že zdrojový a strojový kód počítačového programu sú vyjadrením počítačového programu a preto si zasluhujú
         autorsko-právnu ochranu k počítačovým programom podľa článku 1 ods. 2 smernice 91/250.

      35      Predmetom ochrany tejto smernice je počítačový program vyjadrený v akejkoľvek forme, ktorá umožňuje jeho rozmnoženie v rôznych
         počítačových kódoch akými sú zdrojový a strojový kód

      36      Je potrebné tiež zdôrazniť, že podľa druhej vety odôvodnenia č. 7 smernice 91/250 pojem „počítačový program“ zahŕňa aj prípravné
         koncepčné práce vedúce k vyvinutiu počítačového programu za podmienky, že na základe ich povahy bude možné v neskoršom štádiu
         vytvoriť počítačový program.

      37      Predmetom ochrany smernice 91/250 sú formy vyjadrenia počítačového programu ale aj prípravné koncepčné práce vedúce k rozmnoženiu
         alebo neskoršiemu vytvoreniu takého programu.

      38      Ako uvádza generálny advokát v bode 61 svojich návrhov každá forma vyjadrenia počítačového programu musí byť chránená od okamihu,
         keď by jej rozmnoženie spôsobilo rozmnoženie samotného počítačového programu a umožnilo by tak počítaču plniť svoju funkciu.

      39      Podľa odôvodnení č. 10 a 11 smernice 91/250 rozhrania sú časti programu, ktorých účelom je také prepojenie a interakcia všetkých
         prvkov programu (softvéru) a technického vybavenia (hardvéru) s iným programom a technickým vybavením a s používateľmi, ktoré
         umožňujú plné fungovanie programu a technického vybavenia.

      40      Konkrétne, grafické užívateľské rozhranie je interakčným rozhraním, ktoré umožňuje komunikáciu medzi počítačovým programom
         a užívateľom.

      41      Za týchto podmienok grafické užívateľské rozhranie nedovoľuje rozmnožovať tento počítačový program, ale predstavuje len jeho
         prvok, prostredníctvom ktorého užívateľ využíva funkcie uvedeného programu.

      42      Z uvedeného vyplýva, že toto rozhranie nepredstavuje formu vyjadrenia počítačového programu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice
         91/250 a preto sa naň nemôže vzťahovať osobitná autorsko-právna ochrana k počítačovým programom podľa tejto smernice.

      43      Hoci vnútroštátny súd svoju otázku obmedzil na výklad článku 1 ods. 2 smernice 91/250, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru
         podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Únie, ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutie v prejednávanej veci,
         bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol v znení svojej otázky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla
         2007, Alevizos, C‑392/05, Zb. s. I‑3505, bod 64 a citovanú judikatúru).

      44      V tejto súvislosti je potrebné overiť, či sa na grafické užívateľské rozhranie počítačového programu môže vzťahovať všeobecná
         úprava autorsko-právnej ochranu podľa smernice 2001/29.

      45      Súdny dvor rozhodol, že autorské právo smernice 2001/29 sa môže uplatniť len na dielo, ktoré je pôvodné v tom zmysle, že je
         autorovým vlastným duševným výtvorom [pozri v tomto zmysle k článku 2 písm. a) smernice 2001/29, rozsudok Infopaq International,
         už citovaný, body 33 až 37].

      46      Preto grafické užívateľské rozhranie ako dielo môže požívať autorsko‑právnu ochranu, pokiaľ je autorovým vlastným duševným
         výtvorom.

      47      Bude úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či v prejednávanom spore ide o tento prípad.

      48      Vnútroštátny súd musí pri posúdení zohľadniť najmä osobitnú konfiguráciu alebo umiestnenie všetkých zložiek, ktoré sú súčasťou
         grafického užívateľského rozhrania, aby mohol určiť, ktoré z týchto zložiek spĺňajú kritérium pôvodnosti. V tejto súvislosti
         uvedené kritérium nebudú spĺňať tie zložky grafického užívateľského rozhrania, ktoré sa vyznačujú len svojou technickou funkciou.

      49      Ako uviedol generálny advokát v bodoch 75 a 76 svojich návrhov, pokiaľ je vyjadrenie týchto zložiek dané ich technickou funkciou,
         ktorú uvedené prvky plnia, kritérium pôvodnosti nie je splnené, keďže jednotlivé spôsoby realizácie danej myšlienky sú natoľko
         obmedzené, že myšlienka a jej vyjadrenie splývajú.

      50      V takej situácii zložky grafického užívateľského rozhrania neumožňujú autorovi vyjadriť svoju tvorivosť originálnym spôsobom
         a dospieť k výsledku, ktorý predstavuje autorov vlastný duševný výtvor.

      51      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na prvú otázku odpovedať tak, že grafické užívateľské rozhranie nepredstavuje
         formu vyjadrenia počítačového programu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 91/250 a nemôže sa naň vzťahovať autorsko-právna
         ochrana k počítačovým programom podľa tejto smernice. Napriek tomu na také rozhranie sa ako na dielo môže vzťahovať autorsko‑právna
         ochrana podľa smernice 2001/29, pokiaľ predstavuje autorov vlastný duševný výtvor.

       O druhej otázke
      52      Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania verejným
         prenosom autorského diela v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

      53      Podľa tohto článku členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel,
         či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim
         mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.

      54      Z odôvodnenia č. 23 smernice 2001/29 vyplýva, že pojem „verejný prenos“ je potrebné chápať v jeho širšom zmysle. Takýto výklad
         sa zdá byť okrem toho nevyhnutný na dosiahnutie hlavného cieľa uvedenej smernice, ktorým je, ako vyplýva z jej odôvodnenia
         č. 9 a č. 10, zavedenie vysokej úrovne ochrany, okrem iného, autorov, ktorá im umožní získať zodpovedajúcu odmenu za používanie
         ich diel, najmä v súvislosti s ich verejným prenosom (rozsudok zo 7. decembra 2006, SGAE, C‑306/05, Zb. s. I‑11519, bod 36).

      55      Z uvedeného vyplýva, že televízne vysielanie diela je v zásade verejným prenosom, pričom autor diela má výlučné právo udeliť
         naň súhlas alebo ho zakázať.

      56      Okrem toho z bodu 46 tohto rozsudku vyplýva, že grafické užívateľské rozhranie môže predstavovať autorov vlastný duševný výtvor.

      57      Napriek tomu, pokiaľ sa v rámci televízneho vysielania nejakej relácie zobrazí grafické užívateľské rozhranie, televízni diváci
         sledujú prenos tohto grafického užívateľského rozhrania len pasívne, bez možnosti zásahu. Nemôžu použiť funkciu uvedeného
         rozhrania, ktorá umožňuje interakciu medzi počítačovým programom a užívateľom. Keďže prostredníctvom televízneho vysielania
         nie je grafické užívateľské rozhranie sprístupnené verejnosti spôsobom, ktorý by jej umožňoval prístup k základnému charakteristickému
         prvku rozhrania, t. j. k interakcii s užívateľom, k verejnému prenosu grafického užívateľského rozhrania v zmysle článku 3
         ods. 1 smernice 2001/29 nedochádza.

      58      Preto treba na druhú položenú otázku odpovedať tak, že televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania nepredstavuje
         verejný prenos autorského diela v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

       O trovách
      59      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Grafické užívateľské rozhranie nepredstavuje formu vyjadrenia počítačového programu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice Rady
            91/250 zo 14. mája 1991 o právnej ochrane počítačových programov a nemôže sa naň vzťahovať autorsko-právna ochrana k počítačovým
            programom podľa tejto smernice. Napriek tomu na také rozhranie sa ako na dielo môže vzťahovať autorsko-právna ochrana podľa
            smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi
            súvisiacich práv v informačnej spoločnosti, pokiaľ toto rozhranie predstavuje autorov vlastný duševný výtvor.
      2.      Televízne vysielanie grafického užívateľského rozhrania nepredstavuje verejný prenos autorského diela v zmysle článku 3 ods. 1
            smernice 2001/29.
      Podpisy
      * Jazyk konania: čeština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. januára 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 92/43/EHS - Zachovanie prirodzených biotopov - Voľne žijúce živočíchy a rastliny - Odhad dosahu určitých projektov na chránenú lokalitu - Ochrana druhov. # Vec C-98/03.

text:
      Vec C‑98/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov – Voľne žijúce živočíchy a rastliny – Odhad dosahu určitých projektov na chránenú lokalitu – Ochrana druhov“
      Návrhy prednesené 24. novembra 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. januára 2006
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie počas konania pred podaním žaloby
      (Článok 226 ES)
      2.     Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Osobitné chránené
            územia – Povinnosti členských štátov
      (Smernica Rady 92/43, článok 6 ods. 3)
      3.     Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Osobitné chránené
            územia – Povinnosti členských štátov
      (Smernica Rady 92/43, článok 6 ods. 3 a 4)
      4.     Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Ochrana druhov
      [Smernica Rady 92/43, článok 12 ods. 1 písm. d)]
      5.     Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Ochrana druhov
      (Smernica Rady 92/43, článok 16)
      6.     Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Ochrana druhov
      (Smernica Rady 92/43, články 12, 13 a 16)
      7.     Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nesplnenie povinnosti
      (Článok 249 tretí odsek ES)
      1.     Predmet žaloby o nesplnenie povinnosti podanej podľa článku 226 ES je vymedzený konaním pred podaním žaloby upraveného týmto
         ustanovením, a to tak, že žaloba nemôže byť založená na iných ustanoveniach než ustanoveniach uvedených počas predmetného
         konania. Táto požiadavka nemôže zachádzať až k tomu, aby ukladala za každých predpokladov úplnú zhodu medzi vnútroštátnymi
         ustanoveniami, ktoré sú uvádzané v odôvodnenom stanovisku, a ustanoveniami uvádzanými v žalobe. Pokiaľ medzi týmito dvomi
         fázami konania došlo k legislatívnej zmene, postačuje, aby systém zavedený legislatívou napádanou v priebehu konania pred
         podaním žaloby bol v celom rozsahu zachovaný novými opatreniami prijatými členským štátom následne po odôvodnenom stanovisku,
         ktoré sú napádané v rámci žaloby.

      (pozri bod 27)
      2.     Článok 6 ods. 3 smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín podriaďuje požiadavku
         primeraného odhadu dosahu plánu alebo projektu, ktoré nesúvisia priamo alebo nie sú potrebné pre správu lokality v osobitnom
         chránenom území podmienke, že je tu pravdepodobnosť alebo nebezpečenstvo, že ovplyvní predmetnú lokalitu významným spôsobom.
         Berúc do úvahy osobitne zásadu obozretnosti, takéto nebezpečenstvo existuje, keďže nemôže byť vylúčené na základe objektívnych
         skutočností, že predmetný plán alebo projekt ovplyvňuje predmetnú lokalitu významným spôsobom.

      Preto podmienka, ktorej je podriadený odhad dosahu plánu alebo projektu na určitú lokalitu, neumožňuje vylúčiť tento odhad
         pri určitých kategóriách projektov na základe kritérií nevhodných na zabezpečenie toho, aby tieto projekty nemohli ovplyvniť
         chránené lokality významným spôsobom.

      (pozri body 40, 41)
      3.     Nezdá sa, že systém zavedený vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá nepripúšťa povolenie zariadení spôsobujúcich emisie, iba
         ak sa zdajú byť schopné ovplyvniť konkrétne chránenú lokalitu umiestnenú v zóne vplyvu týchto zariadení, tak ako je definovaná
         najmä v závislosti od všeobecných kritérií spojených so zariadeniami, zaručuje rešpektovanie článku 6 ods. 3 a 4 smernice
         92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín, keďže tento systém nezaručuje, že projekty alebo
         plány týkajúce sa týchto zariadení spôsobujúcich emisie, ktoré nezasahujú chránené lokality mimo ich zóny vplyvu.

      (pozri body 50, 51)
      4.     Článok 12 ods. 1 písm. d) smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín, ktorý upravuje
         zákaz poškodzovania alebo zničenia miest na párenie alebo miest na oddych, sa netýka len úmyselných činov, ale rovnako aj
         neúmyselných. Neobmedzením zákazu uvedeného ustanovenia na úmyselné činy na rozdiel od toho, ako to je, čo sa týka činov uvedených
         v predmetnom článku pod písmenami a) až c), zákonodarca Spoločenstva preukázal svoju vôľu udeliť miestam na rozmnožovanie
         alebo miestam na oddych zvýšenú ochranu proti činom spôsobujúcim ich poškodenie alebo zničenie. Berúc do úvahy dôležitosť
         cieľov ochrany biologickej rôznorodosti, ktoré má za cieľ realizovať smernica, nie je vôbec neprimerané, aby zákaz uvedený
         v článku 12 ods. 1 písm. d) nebol obmedzený na úmyselné činy.

      (pozri bod 55)
      5.     Ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré nepodriaďuje udelenie súhrnu podmienok uvedených v tomto článku 16, ale stanovuje
         ako jedinú podmienku povolenia predmetných výnimiek to, že zvieratá vrátane lokalít ich hniezdenia, liahnutia, zdržiavania
         sa alebo úkrytu a rastliny osobitne chránených druhov neutrpia z tohto dôvodu úmyselné poškodenie, nezakladá právny rámec
         v súlade s režimom výnimiek zavedeným predmetným článkom 16 smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich
         živočíchov a rastlín.

      Aj keď výnimky zo zákazu uvedené v smernici sú predmetom administratívnych rozhodnutí, pri ktorých vydávaní príslušné orgány
         rešpektujú podmienky, ktorým tento článok 16 podriaďuje povolenie výnimiek, vnútroštátny právny rámec je naďalej v rozpore
         s rámcom zavedeným smernicou.

      (pozri bod 61)
      6.     Články 12, 13 a 16 smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín vytvárajú koherentný
         súbor noriem, ktorých cieľom je zaviesť systém prísnej ochrany živočíšnych a rastlinných druhov.

      Takýto systém nezaručuje vnútroštátna právna úprava, ktorá uvádza prípady, v ktorých je používanie fytosanitárnych výrobkov
         zakázané, a neuvádza jasným, špecifickým a striktným spôsobom zákazy poškodzovania chránených druhov uvádzaných v článkoch
         12 a 13 smernice.

      (pozri body 66, 67)
      7.     Na účely správneho vykonania smernice normatívny rámec platný v členskom štáte, v ktorom súčasne existujú regionálne ustanovenia
         odporujúce právu Spoločenstva a spolkové ustanovenie, ktoré je v súlade s ním, nepostačuje na efektívne, jasné a presné zabezpečenie
         úplnej aplikácie smernice.

      (pozri bod 78)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. januára 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 92/43/EHS – Zachovanie prirodzených biotopov – Voľne žijúce živočíchy a rastliny – Odhad dosahu určitých projektov na chránenú lokalitu – Ochrana druhov“
      Vo veci C‑98/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 28. februára 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: U. Wölker, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: M. Lumma a C. Schulze-Bahr, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris a G. Arestis,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. júla 2005,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. novembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:
      –       opomenutím zavedenia povinného odhadu dosahov na lokalitu pri určitých projektoch realizovaných mimo osobitných chránených
         území (ďalej len „OCHÚ“) v zmysle článku 4 ods. 1 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov
         a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES L 206, s. 7; Mim. vyd. 15/002, s. 102, ďalej len „smernica“), podľa článku
         6 ods. 3 a 4 smernice, bez ohľadu na to, či takéto projekty môžu ovplyvniť OCHÚ významným spôsobom,

      –       povolením emisií v OCHÚ bez ohľadu na to, či tieto emisie môžu ovplyvniť túto lokalitu významným spôsobom,
      –       vylúčením z rozsahu pôsobnosti ustanovení týkajúcich sa ochrany druhov určité neúmyselné zásahy spôsobené chráneným živočíchom,
      –       nezabezpečením rešpektovania podmienok výnimky uvedených v článku 16 smernice, čo sa týka určitých činností zlučiteľných s ochranou
         lokality,

      –       stanovením právnej úpravy týkajúcej sa používania fytosanitárnych výrobkov, ktorá nezohľadňuje dostatočne ochranu druhov,
      –       opomenutím oznámenia ustanovení patriacich do právnej úpravy rybolovu a/alebo nezabezpečením, aby tieto ustanovenia obsahovali
         dostatočné zákazy rybolovu,

      si Spolková republika Nemecko nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3 a 4, ako aj článkov 12, 13 a 16
         smernice.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      2       Smernica má podľa svojho článku 2 ods. 1 za cieľ „prispievať k zabezpečeniu biologickej rôznorodosti prostredníctvom ochrany
         prirodzených biotopov divokej fauny a flóry na európskom území členských štátov, ktoré sú stranami zmluvy“.

      3       Článok 4 smernice stanovuje postup na určenie lokalít, v ktorých sa vyskytujú druhy a prirodzené biotopy chránené smernicou,
         ako OCHÚ.

      4       Podľa znenia desiateho odôvodnenia smernice „sa musí urobiť primerané vyhodnotenie každého plánu alebo programu, ktorý môže
         mať významný vplyv na ciele ochrany v lokalite, ktorá bola označená alebo bude označená v budúcnosti“. Toto odôvodnenie nachádza
         svoje vyjadrenie v článku 6 ods. 3 tejto smernice, ktorý odkazuje na odsek 4. Predmetné odseky stanovujú:

      „3.      Akýkoľvek plán alebo projekt, ktorý priamo nesúvisí so správou lokality alebo nie je potrebný pre ňu, ale môže pravdepodobne
         významne ovplyvniť túto lokalitu, či už samotne, alebo v spojení s inými plánmi alebo projektmi, podlieha primeranému odhadu
         jeho dosahov na danú lokalitu z hľadiska cieľov ochrany lokality. Na základe výsledkov zhodnotenia dosahov na lokalitu a podľa
         ustanovení odseku 4 príslušné vnútroštátne orgány súhlasia s plánom alebo projektom iba po presvedčení sa, že nepriaznivo
         neovplyvní integritu príslušnej lokality, a v prípade potreby po získaní stanoviska verejnosti.

      4.      Ak sa aj napriek negatívnemu odhadu dosahov na lokalitu a pri neexistencii alternatívnych riešení plán alebo projekt musí
         realizovať z dôvodov vyššieho verejného záujmu, vrátane záujmov sociálnej a ekonomickej povahy, členský štát prijme všetky
         kompenzačné opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, že celková koherencia sústavy Natura 2000 bude ochránená. O prijatých
         kompenzačných opatreniach informuje Komisiu.

      Ak sa v príslušnej lokalite vyskytuje prioritný biotop a/alebo prioritný druh, jediné dôvody, ktoré môžu prichádzať do úvahy,
         sú tie, ktoré sa týkajú zdravia alebo bezpečnosti ľudí, priaznivých dôsledkov primárneho významu na životné prostredie alebo
         tiež stanoviska Komisie k ďalším nevyhnutným dôvodom vyššieho verejného záujmu.“

      5       Podľa článku 12 ods. 1 smernice:
      „1.      Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na vytvorenie systému prísnej ochrany živočíšnych druhov uvedených v prílohe IV písm. a)
         v prostredí ich prirodzeného pohybu a zakážu:

      a)      všetky formy úmyselného odchytávania alebo usmrcovania vzoriek týchto druhov vo voľnej prírode;
      b)      úmyselné rušenie týchto druhov najmä počas obdobia párenia, odchovu mláďat, hibernácie a sťahovania;
      c)      úmyselné ničenie alebo zbieranie vajec vo voľnej prírode;
      d)      poškodzovanie alebo ničenie miest na párenie alebo miest na oddych.“
      6       Článok 13 predmetnej smernice stanovuje:
      „1.      Členské štáty podniknú potrebné opatrenia na vytvorenie systému prísnej ochrany druhov rastlín uvedených v prílohe IV písm. b)
         a zakážu:

      a)      úmyselné trhanie, zber, rezanie, vykoreňovanie alebo ničenie takýchto rastlín v mieste ich prirodzeného výskytu;
      b)      držanie, prepravu a predaj alebo výmenu a ponúkanie na predaj alebo výmenu vzoriek takýchto druhov odobratých z voľnej prírody,
         s výnimkou tých, ktoré boli odobraté legálne pred zavedením tejto smernice.

      2.      Zákazy uvedené v odseku 1 písm. a) a b) a odseku 2 platia pre všetky štádiá biologického cyklu rastlín, na ktoré sa vzťahuje
         tento článok.“

      7       Článok 16 ods. 1 smernice je formulovaný takto:
      „Za predpokladu, že neexistuje uspokojivá alternatíva a výnimka nespôsobuje zhoršenie stavu ochrany populácie príslušného
         druhu na území jeho prirodzeného výskytu, členské štáty môžu udeliť výnimku z ustanovení článkov 12, 13, 14 a 15 písm. a)
         a b):

      a)      v záujme ochrany divokej fauny a flóry a ochrany prirodzených biotopov;
      b)      pre zabránenie vážneho poškodenia, najmä úrody, hospodárskych zvierat, lesov, rybného a vodného hospodárstva a iných typov
         majetku;

      c)      v záujme zdravia a bezpečnosti ľudskej populácie alebo z iných nevyhnutných dôvodov vyššieho verejného záujmu, vrátane tých,
         ktoré majú spoločenský alebo hospodársky charakter a priaznivé dôsledky primárneho významu na životné prostredie;

      d)      na účely výskumu a vzdelávania, oživovania a obnovy týchto druhov a pre operácie rozmnožovania potrebné na tieto účely, vrátane
         umelého pestovania rastlín;

      e)      aby sa za podmienok prísneho dohľadu, na selektívnom základe a v obmedzenom rozsahu, umožnil odber alebo držanie určitých
         vzoriek uvedených v prílohe IV v obmedzenom množstve stanovenom príslušnými vnútroštátnymi orgánmi.“

       Vnútroštátne právo
      8       Spolková republika Nemecko prebrala smernicu najmä spolkovým zákonom o ochrane prírody a krajiny z 21. septembra 1998 (Gesetz
         über Naturschutz und Landschaftspflege, BGBl. 1998 I, s. 2995, ďalej len „BNatSchG 1998“).

      9       Tento zákon bol následne zrušený a nahradený spolkovým zákonom o ochrane prírody a krajiny z 25. marca 2002 (Gesetz über Naturschutz
         und der Landschaftspflege, BGBl. 2002 I, s. 1193, ďalej len „BNatSchG 2002“).

      10     Paragraf 34 ods. 1 BNatSchG 2002 prebral do nemeckého právneho poriadku povinnosť uvedenú v článku 6 ods. 3 prvej vete smernice
         podrobiť projekty odhadu dosahov na lokality chránené v zmysle tejto smernice.

      11     Paragraf 10 ods. 1 bod 11 BNatSchG 2002 definuje pojem „projekt v zmysle zákona“ takto:
      „a)      projekty a opatrenia plánované v lokalite s významom pre celé Spoločenstvo alebo v európskej lokalite ochrany vtákov v rozsahu,
         v akom podliehajú rozhodnutiu orgánu alebo oznámeniu orgánu alebo sú vykonávané orgánom;

      b)      zásahy do prírody a krajiny v zmysle článku 18 v rozsahu, v akom podliehajú rozhodnutiu orgánu alebo oznámeniu orgánu alebo
         sú vykonávané orgánom, a

      c)      zariadenia podliehajúce povoleniu v zmysle spolkového zákona o boji proti znečisteniu, ako aj používanie vôd, ktoré podlieha
         povoleniu alebo schváleniu v zmysle zákona o vodnom režime,

      v rozsahu, v akom oddelene alebo spoločne s inými projektmi alebo plánmi môžu významne ovplyvniť lokalitu s významom pre celé
         Spoločenstvo alebo európsku lokalitu ochrany vtákov...“

      12     Paragraf 18 BNatSchG 2002 stanovuje:
      „1.      Zásahmi do prírody a krajiny v zmysle tohto zákona sú zmeny tvaru alebo použitia základných plôch, alebo zmeny hladiny freatickej
         vrstvy spojené s povrchovou vrstvou pôdy, ktoré môžu významne ovplyvniť schopnosť fungovania ekosystému alebo krajiny.

      2.      Používanie pôdy na poľnohospodárske účely, lesníctvo a rybolov nepredstavuje zásah v prípade, ak berie ohľad na ciele a zásady
         ochrany prírody a krajiny. Používanie pôdy na poľnohospodárske účely, lesníctvo a rybolov v zásade nepoškodzuje vyššie citované
         ciele a zásady, pokiaľ rešpektuje podmienky uvedené v paragrafe 5 ods. 4 až 6 a pravidlá správnej profesionálnej praxe vyplývajúce
         zo zákona o poľnohospodárstve, lesníctve a rybolove a paragraf 17 ods. 2 spolkového zákona o ochrane pôdy.“

      13     Paragraf 36 BNatSchG 2002 s nadpisom „Materiálne poškodenia“ stanovuje:
      „Pokiaľ je predvídateľné, že zariadenie podliehajúce povoleniu v zmysle spolkového zákona o boji proti znečisteniu bude spôsobovať
         emisie, ktoré vrátane ich kumulácie s inými zariadeniami alebo opatreniami významne ovplyvnia v zóne vplyvu tohto zariadenia
         základné prvky potrebné na ochranu lokality s významom pre celé Spoločenstvo alebo európsku lokalitu ochrany vtákov, a pokiaľ
         poškodenia nemôžu byť kompenzované podľa článku 19 ods. 2, povolenie nebude vydané, ak nebudú splnené podmienky spojených
         ustanovení odsekov 3 a 4 paragrafu 34. Paragraf 34 ods. 1 a 5 je uplatniteľný mutatis mutandis. Rozhodnutia sú prijímané v súčinnosti s orgánmi príslušnými v oblasti ochrany prírody a prírodných lokalít.“

      14     Paragraf 39 ods. 2 prvá veta BNatSchG 2002 s nadpisom „Vzťahy s inými legislatívnymi ustanoveniami“ stanovuje:
      „Ustanovenia legislatívy o ochrane rastlín, ochrane zvierat, ochrane pred epizoonózami, ako aj legislatíva o lesoch, poľovníctve
         a rybolove nie sú dotknuté ani ustanoveniami tejto časti, ani zákonnými ustanoveniami prijatými v zmysle a v rámci nej.“

      15     Paragraf 42 ods. 1 a 2 BNatSchG 2002 má za cieľ prebrať zákazy uvedené v článkoch 12 a 13 smernice.
      16     Paragraf 43 BNatSchG 2002 s nadpisom „Výnimky“ vo svojom odseku 4 stanovuje, že „zákazy uvedené v paragrafe 42 ods. 1 a 2
         sa neuplatňujú na činnosti smerujúce k využitiu pôdy na poľnohospodárske, lesnícke alebo rybárske účely a vykonávané spôsobom
         zodpovedajúcim správnej profesionálnej praxi, ako aj požiadavkám uvedeným v článku 5 ods. 4 až 6, na činnosti smerujúce k zhodnocovaniu
         produktov získavaných v rámci týchto aktivít alebo na vykonanie zásahu povoleného v zmysle článku 19, alebo na odhad dosahov
         na životné prostredie v rámci zákona o odhade dosahov na životné prostredie, alebo ešte na vykonanie povoleného opatrenia
         podľa paragrafu 30, za podmienky, že zvieratá vrátane lokalít ich hniezdenia, liahnutia, zdržiavania sa alebo úkrytu a rastliny
         osobitne chránených druhov neutrpia z tohto dôvodu úmyselné poškodenie...“.

      17     Smernica bola rovnako Spolkovou republikou Nemecko prebratá prostredníctvom série odvetvových zákonov, medzi inými zákonom
         o ochrane rastlín (Pflanzenschutzgesetz, BGBl. 1998 I, s. 971, ďalej len „PflSchG“) zo 14. mája 1998, ktorého článok 6 ods. 1
         stanovuje:

      „Fytosanitárne výrobky musia byť predmetom používania zodpovedajúceho správnej profesionálnej praxi. Použitie je zakázané,
         pokiaľ je predvídateľné, že spôsobí škodlivé následky na zdravie človeka alebo zvieraťa, na freatickú vrstvu, alebo že bude
         mať iné ťažké škodlivé následky, najmä na prírodnú rovnováhu. Príslušný orgán môže nariadiť opatrenia potrebné na splnenie
         požiadaviek uvedených vo vetách 1 a 2 tohto odseku.“

       Konanie pred podaním žaloby
      18     Dňa 10. apríla 2000 Komisia zaslala Spolkovej republike Nemecko písomnú výzvu, ktorou ju žiadala o predloženie jej pripomienok,
         čo sa týka vykonania článku 6 ods. 3 a 4, ako aj článkov 12, 13 a 16 smernice.

      19     Po oboznámení sa s odpoveďou, ktorú jej Spolková republika Nemecko zaslala 11. augusta 2000, Komisia vydala 25. júla 2001
         odôvodnené stanovisko vyzývajúce tento členský štát na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto odôvodneným
         stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho oznámenia.

      20     V tomto odôvodnenom stanovisku Komisia, odkazujúc najmä na BNatSchG 1998, prišla k záveru, že Spolková republika Nemecko neprijala
         opatrenia potrebné na prebratie vyššie citovaných ustanovení smernice.

      21     Po uplynutí lehoty určenej v odôvodnenom stanovisku Spolková republika Nemecko listom z 21. novembra 2001 odmietla výhrady
         vznesené Komisiou.

      22     Následne sa BNatSchG 2002 stal účinným.
      23     Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.
       O prípustnosti žaloby
      24     Nemecká vláda na úvod namieta neprípustnosť žaloby Komisie z dôvodu, že Komisia nebrala dostatočne do úvahy všetky nové ustanovenia,
         ktoré zaviedol BNatSchG 2002, ani iné špecifické vnútroštátne ustanovenia. Tie zaručujú, že sporné ustanovenia nemeckej právnej
         úpravy sú uplatňované v súlade so smernicou.

      25     V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že otázka, či Komisia zobrala, alebo nezobrala pri posúdení zlučiteľnosti nemeckej
         právnej úpravy so smernicou do úvahy určité normatívne zmeny, sa týka podstaty veci samej, a teda dôvodnosti žaloby a nie
         jej prípustnosti.

      26     Je tiež potrebné zdôrazniť, že skutočnosť, že vo svojej žalobe zakladala Komisia svoje žalobné dôvody na určitých ustanoveniach
         BNatSchG 2002, spomínajúc bývalé, im zodpovedajúce ustanovenia BNatSchG 1998 v zátvorkách, hoci odôvodnené stanovisko sa týkalo
         iba týchto bývalých ustanovení, nerobí žalobu neprípustnou.

      27     Hoci je pravdou, že predmet žaloby podanej podľa článku 226 ES je vymedzený konaním pred podaním žaloby a že následne žaloba
         nemôže byť založená na iných ustanoveniach než ustanoveniach uvedených počas predmetného konania, táto požiadavka nemôže zachádzať
         až k tomu, aby ukladala za každých predpokladov úplnú zhodu medzi vnútroštátnymi ustanoveniami, ktoré sú uvádzané v odôvodnenom
         stanovisku, a ustanoveniami uvádzanými v žalobe. Pokiaľ medzi týmito dvomi fázami konania došlo k legislatívnej zmene, postačuje,
         aby systém zavedený legislatívou napádanou v priebehu konania pred podaním žaloby bol v celom rozsahu zachovaný novými opatreniami
         prijatými členským štátom následne po odôvodnenom stanovisku, ktoré sú napádané v rámci žaloby (rozsudok z 22. septembra 2005,
         Komisia/Belgicko, C‑221/03, Zb. s. I‑8307, body 38 a 39).

      28     V danom prípade ustanovenia BNatSchG 2002, na ktoré Komisia odkazuje v žalobe, sú v podstate zhodné s ustanoveniami BNatSchG
         1998, ktoré kritizovala vo svojom odôvodnenom stanovisku.

      29     Z toho vyplýva, že žaloba je prípustná.
       O veci samej
      30     Na podporu svojej žaloby Komisia uvádza šesť žalobných dôvodov.
       O prvom žalobnom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      31     Komisia vytýka Spolkovej republike Nemecko neúplné prebratie článku 6 ods. 3 a 4 smernice do svojho vnútroštátneho práva v rozsahu,
         v akom je pojem „projekt“ uvádzaný v paragrafe 10 ods. 1 bode 11 písm. b) a c) BNatSchG 2002 a uplatniteľný na projekty realizované
         v OCHÚ príliš reštriktívny a vylučuje povinnosť odhadu dosahov určitých zásahov a iných pre chránené územia potencionálne
         škodlivých činností.

      32     Čo sa týka projektov v zmysle paragrafu 10 ods. 1 bodu 11 písm. b) BNatSchG 2002, Komisia tvrdí, že keďže tieto projekty zahŕňajú
         iba zásahy do prírody a krajiny v zmysle paragrafu 18 toho istého zákona, určité projekty, ktoré môžu významne ovplyvniť chránené
         lokality, nepodliehajú predbežnému odhadu dosahu na lokalitu podľa článku 6 ods. 3 a 4 smernice. V konečnom dôsledku odsek 1
         predmetného paragrafu 18 pokrýva iba zmeny tvaru alebo použitia základného povrchu, ale neberie do úvahy všetky ostatné činnosti
         alebo opatrenia netýkajúce sa základného povrchu chránenej lokality, ani tie, ktoré túto lokalitu vôbec nemenia, hoci ju môžu
         ovplyvniť významným spôsobom. Pojem „projekt“ v zmysle článku 10 ods. 1 bodu 11 písm. b) BNatSchG 2002, ktorý sa týka zásahov
         vykonaných mimo OCHÚ, je užší, než pojem projekt uvedený pod písmenom a) toho istého paragrafu, ktorý sa týka projektov vykonávaných
         v OCHÚ. Vo svojej definícii opatrení, ktoré treba podrobiť odhadu dosahov, smernica neuvádza rozdiel podľa toho, či tieto
         opatrenia sú prijaté mimo alebo vo vnútri chránenej lokality.

      33     Navyše paragraf 18 ods. 2 BNatSchG 2002 vylučuje z pojmu „projekt“ v zmysle paragrafu 10 ods. 1 bodu 11 písm. b) toho istého
         zákona používanie pôdy na poľnohospodárske účely, lesníctvo a rybolov, pokiaľ toto používanie berie ohľad na ciele a zásady
         ochrany prírody a krajiny.

      34     Okrem toho, čo sa týka paragrafu 10 ods. 1 bodu 11 písm. c) predmetného zákona, Komisia kritizuje skutočnosť, že definícia
         pojmu „projekt“ sa na jednej strane obmedzuje na zariadenia podliehajúce povoleniu v zmysle spolkového zákona o boji proti
         znečisteniu (Bundes-Immissionsschutzgesetz, ďalej len „BImSchG“) a na druhej strane na používanie vôd, ktoré podlieha povoleniu
         alebo schváleniu v zmysle zákona o vodnom režime (Wasserhaushaltsgesetz, ďalej len „WHG“). Týmto spôsobom zariadenia a používanie
         vôd nepodliehajúce takýmto povoleniam alebo schváleniam budú vylúčené z povinnosti odhadu dosahov na lokalitu uvedenej v článku
         6 ods. 3 smernice nezávisle od otázky, či môžu, alebo nemôžu mať významný vplyv na chránené lokality.

      35     Nemecká vláda na úvod tvrdí, že Komisia vykladá pojem „projekt“ príliš široko, pretože nepripúšťa žiadne obmedzenie povinnosti
         odhadu vplyvov, ktoré by mohli mať na lokality činnosti uvedené nemeckou právnou úpravou. Je potrebné vykladať tento pojem
         vo svetle presnej definície uvedenej v smernici Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných
         projektov na životné prostredie (Ú. v. ES L 175, s. 40; Mim. vyd. 15/01, s. 248).

      36     Následne táto vláda tvrdí, že pojem „zásah“ v zmysle paragrafu 18 ods. 1 BNatSchG 2002 predpokladá skúmanie od prípadu k prípadu
         vo svetle cieľov smernice. V praxi tak predmetný paragraf 18 ods. 1 neobmedzuje pojem „projekt“ v zmysle smernice. Toto ustanovenie
         tiež nemá na mysli zmenu tvaru alebo použitia základného povrchu, ale vykonanie zásahu činnosťou s vplyvom na základný povrch,
         ktorý sa odrazil na chránenej lokalite.

      37     Čo sa týka výnimky uvedenej v paragrafe 18 ods. 2 BNatSchG 2002, nemecká vláda tvrdí, že toto ustanovenie imperatívne vyžaduje,
         aby ciele a zásady ochrany prírody a krajiny boli brané do úvahy, aby používanie pôdy na účely poľnohospodárstva, lesníctva
         a rybolovu nepredstavovalo projekt tvoriaci predmet odhadu vplyvov.

      38     Nakoniec, čo sa týka paragrafu 10 ods. 1 bodu 11 písm. c) BNatSchG 2002, nemecká vláda uvádza, že zariadenia nepodliehajúce
         povoleniu alebo schváleniu v zmysle BImSchG musia samé rešpektovať požiadavky, ktoré berie do úvahy smernica. Tento zákon
         najmä ukladá overiť, či sa bráni účinkom škodlivým pre životné prostredie, ktorým stav techniky dokáže zabrániť, a aby účinky
         škodlivé pre životné prostredie, ktorým stav techniky nedokáže zabrániť, boli redukované na minimum. Čo sa týka používania
         vôd nevyžadujúceho povolenie v zmysle WHG, nemecká vláda najmä tvrdí, že ide o používanie týkajúce sa malých objemov vody,
         ktoré je zlučiteľné so smernicou 2000/60/ES Európskeho parlamentu a Rady z 23. októbra 2000, ktorou sa stanovuje rámec pôsobnosti
         pre opatrenia spoločenstva v oblasti vodného hospodárstva (Ú. v. ES L 327, s. 1; Mim. vyd. 15/005, s. 275). Podľa uvedenej
         vlády, pokiaľ používanie, ktoré nemá významný dosah na stav objemu vody, nie je brané do úvahy podľa smernice 2000/60 a nevyžaduje
         si povolenie, nemôže tiež mať významný vplyv na susediace OCHÚ.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      39     Je potrebné pripomenúť, že podľa znenia článku 6 ods. 3 prvej vety smernice akýkoľvek plán alebo projekt, ktorý priamo nesúvisí
         so správou lokality alebo nie je pre ňu potrebný, ale môže pravdepodobne významne ovplyvniť túto lokalitu, či už samotne,
         alebo v spojení s inými plánmi alebo projektmi, podlieha primeranému odhadu jeho dosahov na danú lokalitu z hľadiska cieľov
         jej ochrany.

      40     Súdny dvor už rozhodol, že požiadavka primeraného odhadu dosahu plánu alebo projektu je podriadená podmienke, že je tu pravdepodobnosť
         alebo nebezpečenstvo, že ovplyvní predmetnú lokalitu významným spôsobom. Berúc do úvahy osobitne zásadu obozretnosti, takéto
         nebezpečenstvo existuje, keďže nemôže byť vylúčené na základe objektívnych skutočností, že predmetný plán alebo projekt ovplyvňuje
         predmetnú lokalitu významným spôsobom (pozri rozsudok z 20. októbra 2005, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑6/04, Zb. s. I‑9017,
         bod 54).

      41     Preto podmienka, ktorej je podriadený odhad dosahu plánu alebo projektu na určitú lokalitu, ktorá predpokladá, že v prípade
         pochybností o absencii škodlivých účinkov je potrebné pristúpiť k takémuto odhadu, neumožňuje vylúčiť tento odhad, tak ako
         to robí na jednej strane paragraf 10 ods. 1 bod 11 písm. b) BNatSchG 2002 v spojení s paragrafom 18 toho istého zákona a na
         druhej strane paragraf 10 ods. 1 bod 11 písm. c), pri určitých kategóriách projektov na základe kritérií nevhodných na zabezpečenie
         toho, aby tieto projekty nemohli ovplyvniť chránené lokality významným spôsobom.

      42     Je potrebné najmä poznamenať, že paragraf 10 ods. 1 bod 11 písm. b) a c) BNatSchG 2002 vylučuje z povinnosti odhadu na jednej
         strane projekty spočívajúce v iných zásahoch do prírody a krajiny, než je zmena tvaru alebo použitia základného povrchu alebo
         zmeny hladiny freatickej vrstvy spojených s povrchovou vrstvou pôdy, ako aj na druhej strane projekty týkajúce sa zariadení
         alebo používania vôd z dôvodu, že tieto nepodliehajú povoleniu. Nezdá sa teda, že tieto kritériá výnimky z povinnosti odhadu
         majú povahu zabezpečujúcu skutočnosť, že predmetné projekty sú systematicky nespôsobilé ovplyvniť chránené lokality významným
         spôsobom.

      43     Čo sa týka konkrétne zariadení nepodliehajúcich povoleniu v zmysle BImSchG, okolnosť, že tento text ukladá overiť, či sa bráni
         účinkom škodlivým pre životné prostredie, ktorým stav techniky dokáže zabrániť, a že účinky škodlivé pre životné prostredie,
         ktorým stav techniky nedokáže zabrániť, sú redukované na minimum, nemôže postačovať na zabezpečenie rešpektovania povinnosti
         uvedenej v článku 6 ods. 3 smernice. V skutočnosti povinnosť overenia uvádzaná zo strany BImSchG nie je vôbec schopná zabezpečiť,
         že projekt týkajúci sa takéhoto zariadenia nebude poškodzovať celistvosť chránenej lokality. Konkrétne povinnosť overiť, že
         účinky škodlivé pre životné prostredie, ktorým stav techniky nedokáže zabrániť, sú redukované na minimum, nezaručuje, že takýto
         projekt nebude mať za následok predmetné poškodenie.

      44     Čo sa týka používania vôd nevyžadujúceho povolenie v zmysle WHG, skutočnosť, že ide o používanie týkajúce sa malých množstiev
         vody, nie je sama osebe povahy vylučujúcej skutočnosť, že niektoré z týchto použití by mohli ovplyvniť chránenú lokalitu významným
         spôsobom. Dokonca za predpokladu, že takéto použitie vôd by nemalo významný dosah na stav objemu vody, nevyplýva z toho, že
         nemôže mať tiež významný dosah na susediace chránené lokality.

      45     Berúc do úvahy vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že Spolková republika Nemecko neprebrala riadne do svojej vnútroštátnej
         legislatívy článok 6 ods. 3 smernice, čo sa týka určitých projektov realizovaných mimo OCHÚ.

       O druhom žalobnom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      46     Komisia tvrdí, že paragraf 36 BNatSchG 2002 nepreberá riadne článok 6 ods. 3 a 4 smernice, pretože povolenie zariadení spôsobujúcich
         emisie je vylúčené, iba ak je potrebné predpokladať, že tieto zariadenia ovplyvnia najmä OCHÚ umiestnené v zóne, kde sa tieto
         zariadenia prevádzkujú.

      47     Z toho vyplýva, že materiálne poškodenia vyvolané vnútri takejto zóny nebudú, naopak, brané do úvahy za porušenia predmetných
         ustanovení smernice.

      48     Nemecká vláda uvádza, že kontrola materiálnych poškodení spôsobených znečisťovateľmi vzduchu alebo hlukom v zóne vplyvu zariadenia
         sa musí vykonávať od prípadu k prípadu, berúc do úvahy všetky miestne údaje, ako aj rozličné nečistoty produkované zariadením.
         Takto v praxi povolenie na projekt, ktorý má za následok materiálne poškodenia, bude vydaný, iba ak nebudú existovať škodlivé
         účinky na subjekty chránené smernicou.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      49     Je potrebné poznamenať, že keďže podľa paragrafu 36 BNatSchG 2002 povolenie zariadení spôsobujúcich emisie je vylúčené, iba
         ak sa zariadenia zdajú byť schopné ovplyvniť konkrétne chránenú lokalitu umiestnenú v zóne vplyvu týchto zariadení. Zariadenia,
         ktorých emisie zasahujú chránenú lokalitu nachádzajúcu sa mimo takejto zóny, môžu byť povolené bez toho, že by bol braný do
         úvahy vplyv týchto emisií na takúto lokalitu.

      50     V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že sa nezdá, že systém zavedený nemeckou právnou úpravou v rozsahu, v akom sa
         týka emisií vo vnútri zóny vplyvu, tak ako je definovaná v technických obežníkoch najmä v závislosti od všeobecných kritérií
         spojených so zariadeniami, zaručuje rešpektovanie článku 6 ods. 3 a 4 smernice.

      51     Za absencie vedecky overených kritérií, ktoré nemecká vláda nespomína a ktoré by umožňovali a priori  vylúčiť, že emisie zasahujúce chránenú lokalitu umiestnenú mimo zóny vplyvu predmetného zariadenia sú schopné ovplyvniť túto
         lokalitu významným spôsobom. Systémy zavedené vnútroštátnym právom v predmetnej oblasti v žiadnom prípade nezabezpečujú, že
         projekty alebo plány týkajúce sa zariadení spôsobujúcich emisie, ktoré zasahujú chránené lokality mimo zóny vplyvu týchto
         zariadení, nebudú poškodzovať celistvosť predmetných lokalít v zmysle článku 6 ods. 3 smernice.

      52     Následne je potrebné konštatovať, že článok 6 ods. 3 smernice nebol riadne prebratý.
       O treťom žalobnom dôvode
      53     Komisia vytýka Spolkovej republike Nemecko, že neprebrala správne povinnosť, ktorú obsahuje článok 12 ods. 1 písm. d) smernice,
         prijať potrebné opatrenia na vytvorenie systému prísnej ochrany živočíšnych druhov zákazom poškodzovania alebo ničenia miest
         na párenie alebo miest na oddych. Podľa Komisie toto ustanovenie ukladá členským štátom zakázať nielen úmyselné činy, ale
         rovnako neúmyselné činy. Komisia zdôrazňuje, že paragraf 43 ods. 4 BNatSchG 2002 nerešpektuje článok 12 ods. 1 písm. d) smernice
         v rozsahu, v akom povoľuje určité výnimky z pravidiel chrániacich lokality „za podmienky, že zvieratá vrátane lokalít ich
         hniezdenia, liahnutia, zdržiavania sa alebo úkrytu... neutrpia z tohto dôvodu úmyselné poškodenie“.

      54     Nemecká vláda poznamenáva, že prebratie článku 12 ods. 1 písm. d) smernice je na celom území Spolkovej republiky Nemecko obmedzené
         na úmyselné činy, čo je podľa nej v súlade s týmto ustanovením, pretože toto ustanovenie neukladá zahrnúť neúmyselné poškodzovanie
         alebo ničenie predmetných lokalít do systému ochrany, ktorý zavádza. Nemecká vláda je názoru, že výklad, podľa ktorého sú
         rovnako zakázané neúmyselné činy, by bol v každom prípade v rozpore so zásadou proporcionality.

      55     V tomto smere je potrebné konštatovať, že Súdny dvor už rozhodol, že činy uvedené v článku 12 ods. 1 písm. d) smernice nie
         sú len úmyselné činy, ale rovnako neúmyselné činy (pozri rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, body 73 až 79).
         Neobmedzením zákazu uvedeného článkom 12 ods. 1 písm. d) smernice na úmyselné činy na rozdiel od toho, ako to bolo vykonané,
         čo sa týka činov uvedených v predmetnom článku pod písmenami a) až c), zákonodarca Spoločenstva preukázal svoju vôľu udeliť
         miestam na rozmnožovanie alebo miestam na oddych zvýšenú ochranu proti činom spôsobujúcim ich poškodenie alebo zničenie. Vzhľadom
         na dôležitosť cieľov ochrany biologickej rôznorodosti, ktoré má za cieľ realizovať smernica, nie je vôbec neprimerané, aby
         zákaz uvedený v článku 12 ods. 1 písm. d) nebol obmedzený na úmyselné činy.

      56     Za týchto podmienok je potrebné vyhovieť žalobnému dôvodu založenému na nesprávnom prebratí článku 12 ods. 1 písm. d) smernice.
       O štvrtom žalobnom dôvode
      57     Komisia vytýka Spolkovej republike Nemecko, že zaviedla do paragrafu 43 ods. 4 BNatSchG 2002 dve výnimky zo zákazov uvedených
         v paragrafe 42 ods. 1 tohto zákona, ktorý neberie dostatočne do úvahy podmienky, ktorým sú podriadené výnimky povolené v zmysle
         článku 16 smernice. V tomto smere Komisia odkazuje presnejšie na výnimky podľa nemeckého práva z režimov ochrany druhov, ktoré
         požívajú činy vykonávajúce zásah povolený podľa paragrafu 19 BNatSchG 2002 a vykonanie opatrení povolených podľa paragrafu
         30 toho istého zákona.

      58     Nemecká vláda odpovedá, že zásahy a opatrenia, ktoré sú predmetom dvoch výnimiek uvedených v paragrafe 43 ods. 4 BNatSchG
         2002, podliehajú administratívnym rozhodnutiam, pri ktorých vydávaní sú príslušné orgány povinné rešpektovať podmienky uvedené
         v článku 16 smernice.

      59     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zo štvrtého a jedenásteho odôvodnenia smernice vyplýva, že biotopy a ohrozené
         druhy sú súčasťou prírodného dedičstva Európskeho spoločenstva, a keďže riziká, ktoré im hrozia, často prekračujú hranice
         štátov, je potrebné z dôvodu spoločnej zodpovednosti, prijať ochranné opatrenia vo všetkých členských štátoch. Následne, presnosť
         prebratia má v prípade, ako je tento, keď správa spoločného dedičstva je zverená podľa príslušného územia členským štátom,
         mimoriadnu dôležitosť (pozri rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, bod 25).

      60     Z toho vyplýva, že v rámci smernice, ktorá ukladá komplexné a technické pravidlá v oblasti práva životného prostredia, sú
         členské štáty osobitne povinné dbať o to, aby ich legislatíva určená na zabezpečenie prebratia tejto smernice bola jasná a presná
         (pozri rozsudok Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, bod 26).

      61     Následne, dokonca za predpokladu, že dve uvedené výnimky v danom prípade musia byť predmetom administratívnych rozhodnutí,
         pri ktorých vydávaní príslušné orgány skutočne rešpektujú podmienky, ktorým článok 16 smernice podriaďuje povolenie výnimiek,
         je nutné konštatovať, že paragraf 43 ods. 4 BNatSchG 2002 nezakladá právny rámec v súlade s režimom výnimiek zavedeným predmetným
         článkom 16. V konečnom dôsledku toto ustanovenie vnútroštátneho práva nepodriaďuje udelenie dvoch predmetných výnimiek súhrnu
         podmienok uvedených v článku 16 smernice. V tejto súvislosti postačuje zdôrazniť, že paragraf 43 ods. 4 BNatSchG 2002 stanovuje
         ako jedinú podmienku povolenia predmetných výnimiek to, že zvieratá vrátane lokalít ich hniezdenia, liahnutia, zdržiavania
         sa alebo úkrytu a rastliny osobitne chránených druhov neutrpia z tohto dôvodu úmyselné poškodenie.

      62     Preto musí byť žalobnému dôvodu založenému na nesprávnom prebratí článku 16 smernice do nemeckého práva vyhovené.
       O piatom žalobnom dôvode
      63     Komisia odkazuje na paragraf 6 ods. 1 PflSchG, ktorý zakazuje použitie fytosanitárnych výrobkov, pokiaľ je predvídateľné,
         že spôsobí škodlivé následky na zdravie človeka alebo zvieraťa, na freatickú vrstvu, alebo že bude mať iné ťažké škodlivé
         následky, najmä na prírodnú rovnováhu, ustanovenie pokrývajúce rovnako živočíšne a rastlinné druhy v zmysle paragrafu 2 bod
         6 PflSchG. Komisia zdôrazňuje, že týmto zákazom Spolková republika Nemecko neprebrala dostatočne jasným spôsobom články 12,
         13 a 16 smernice.

      64     Nemecká vláda napáda dôvodnosť tohto žalobného dôvodu zdôrazňujúc, že ustanovenie, ktoré má Komisia na mysli, obsahuje všeobecný
         zákaz, ktorý umožňuje rešpektovať zákazy uvedené v článkoch 12 a 13 smernice. Nemecká vláda tiež odkazuje na skutočnosť, že
         podľa paragrafu 6 ods. 1 PflSchG fytosanitárne výrobky musia byť predmetom používania zodpovedajúceho správnej profesionálnej
         praxi a príslušný orgán môže nariadiť opatrenia potrebné na splnenie požiadaviek uvedených medzi iným v tomto ustanovení.

      65     V tomto smere, ako to bolo pripomenuté v bode 60 tohto rozsudku, členské štáty sú v rámci smernice osobitne povinné dbať o to,
         aby ich legislatíva určená na zabezpečenie prebratia tejto smernice bola jasná a presná.

      66     Podľa judikatúry Súdneho dvora články 12, 13 a 16 smernice vytvárajú koherentný súbor noriem (pozri rozsudok Komisia/Spojené
         kráľovstvo, už citovaný, bod 112). Predmetné články 12 a 13 ukladajú členským štátom zaviesť systém prísnej ochrany živočíšnych
         a rastlinných druhov.

      67     Je potrebné poznamenať, že paragraf 6 ods. 1 PflSchG pojednávajúci o prípadoch, v ktorých je používanie fytosanitárnych výrobkov
         zakázané, neuvádza jasným, špecifickým a striktným spôsobom zákazy poškodzovania chránených druhov uvádzaných v článkoch 12
         a 13 smernice.

      68     Konkrétne sa nezdá, že by zákaz použitia fytosanitárnych výrobkov, pokiaľ je predvídateľné, že spôsobí ťažké škodlivé následky
         na prírodnú rovnováhu, bol tak jasný, presný a prísny ako zákaz poškodzovania miest na párenie alebo miest na oddych chránených
         živočíšnych druhov uvedený v článku 12 ods. 1 písm. d) smernice alebo ako zákaz úmyselného ničenia chránených rastlinných
         druhov vo voľnej prírode uvedený v článku 13 ods. 1 písm. a) smernice.

      69     Následne je potrebné vyhovieť piatemu žalobnému dôvodu v rozsahu, v akom sa týka článkov 12 a 13 smernice.
       O šiestom žalobnom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      70     Komisia vytýka Spolkovej republike Nemecko, že porušila články 12 a 16 smernice, neoznámiac jej relevantné ustanovenia právnej
         úpravy rybolovu, alebo tým, že nedbala o to, aby tieto ustanovenia obsahovali dostatočné zákazy rybolovu.

      71     Komisia tvrdí, že právne úpravy v troch spolkových krajinách nie sú v súlade so smernicou. V Bavorsku ryba známa pod vedeckým
         názvom coregonus oxyrhynchus nefiguruje medzi druhmi chránenými po celý rok. V Brandenbursku ten istý druh, ako aj mäkkýš nazývaný unio crassus nie sú chránené. Čo sa týka spolkovej krajiny Brémy, jej legislatíva nezahŕňa na zoznam zákazov rybolovu tri druhy, ktoré
         by mali byť v tejto krajine chránené, a to dva vyššie menované druhy a rybu nazývanú acipenser sturio. Navyše výslovne povoľuje rybolov jedincov posledného menovaného druhu, ktorých dĺžka je najmenej 100 cm, a jedincov druhu
         coregonus oxyrhynchus s dĺžkou najmenej 30 cm. Okrem toho nebola k dispozícii žiadna informácia o eventuálnych zákazoch rybolovu v spolkových krajinách
         Berlín, Hamburg, Meklenbursko-Predpomoransko, Dolné Sasko, Severné Porýnie-Vestfálsko, Sársko, Sasko a Sasko-Anhaltsko. Nemožno
         sa teda domnievať, že právna úprava týchto spolkových krajín obsahuje zákazy rybolovu potrebné na vyhovenie ustanoveniam článkov
         12 a 16 smernice.

      72     Nemecká vláda tvrdí, že aj keď ustanovenia spolkového právneho poriadku splnomocňujú spolkové krajiny na vydanie podrobnejších
         ustanovení v oblasti práva rybolovu, napriek tomu musia byť tieto ustanovenia vykladané v súlade so smernicou. V prípade,
         keď ustanovenia spolkových krajín o rybolove odporujú ochrane druhov rýb a mušlí právne uložených právom Spoločenstva, sú
         neplatné z dôvodu porušenia spolkového práva. V tomto zmysle je BNatSchG 2002 zákonom, ktorý má prednosť pred právom spolkových
         krajín. Zákaz rybolovu uvedený v paragrafe 42 ods. 1 bode 1 BNatSchG 2002, ktorý sa rovnako týka druhov uvedených v prílohe
         IV smernice, je teda uplatniteľný. Preto nie je potrebné oznamovať ustanovenia spolkových krajín týkajúce sa tejto oblasti.

      73     Nemecká vláda uvádza, že bude dbať o to, aby boli ustanovenia spolkových krajín rýchlo zmenené v rozsahu, v akom nerešpektujú
         podmienky smernice a spolkového práva, ako je to napríklad v prípade právnej úpravy spolkovej krajiny Brémy napádanej Komisiou.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      74     V danom prípade je nesporné, že coregonus oxyrhynchus, unio crassus, ako aj acipenser sturio, ktoré sa uvádzajú v prílohe IV písm. a) smernice, sú druhy, ktoré sa vyskytujú v Nemecku.

      75     Tieto druhy teda musia podliehať v zmysle článku 12 ods. 1 písm. a) smernice systému prísnej ochrany zakazujúcemu všetky formy
         úmyselného odchytávania alebo usmrcovania vzoriek týchto druhov vo voľnej prírode.

      76     Zo spisu vyplýva, že na plynutie lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku právna úprava spolkovej krajiny Bavorsko povoľovala,
         konkrétne, chytanie rýb počas celého roka, pokiaľ nebudú vydané zákazy rybolovu. Coregonus oxyrhynchus nebol predmetom zákazu rybolovu. V spolkovej krajine Brandenbursko ten istý druh, ako aj unio crassus tiež neboli predmetom zákazu rybolovu. Čo sa týka právnej úpravy spolkovej krajiny Brémy, nemecká vláda uznala, že táto právna
         úprava nie je v súlade so smernicou.

      77     Hoci je pravdou, ako to poznamenala nemecká vláda, že paragraf 42 ods. 1 BNatSchG 2002 zakazuje konkrétne chytanie a usmrcovanie
         živočíšnych druhov, ktoré požívajú režim prísnej ochrany, ako sú uvedené v bode 74 tohto rozsudku, skutočnosťou zostáva, že
         za uplatnenia paragrafu 39 ods. 2 prvej vety toho istého spolkového zákona ustanovenia legislatívy o ochrane zvierat, poľovníctve
         a rybolove nie sú dotknuté ustanoveniami tejto časti. Táto časť teda zahŕňa paragraf 42 BNatSchG 2002.

      78     Za týchto okolností je nutné konštatovať, že v Nemecku platný normatívny rámec, v ktorom súčasne existujú regionálne ustanovenia
         odporujúce právu Spoločenstva a spolkové ustanovenie, ktoré je v súlade s ním, nepostačuje na efektívne, jasné a presné zabezpečenie
         trom v tejto veci relevantným živočíšnym druhom prísnej ochrany uvedenej v článku 12 ods. 1 písm. a) smernice, pokiaľ ide
         o zákaz akejkoľvek formy úmyselného chytania alebo usmrcovania vzoriek týchto druhov vo voľnej prírode.

      79     V danom prípade sa ukazuje, že nemecká právna úprava nie je v súlade s článkom 12 ods. 1 písm. a) smernice a nezodpovedá podmienkam
         výnimky uvedeným v článku 16 smernice.

      80     Čo sa týka právnych úprav rybolovu v iných spolkových krajinách, ktoré neboli oznámené Komisii, nemožno konštatovať, že neumožňujú
         splniť ustanovenia článkov 12 a 16 smernice z dôvodu skutočnosti, že nie je k dispozícii žiadna informácia o eventuálnych
         zákazoch rybolovu v týchto spolkových krajinách, o to viac, že ako je to pripomenuté v bode 77 tohto rozsudku, paragraf 42
         ods. 1 bod 1 BNatSchG 2002 zakazuje chytať a usmrcovať jedincov druhov coregonus oxyrhynchus, unio crassus a acipenser sturio.

      81     V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že článok 23 ods. 3 smernice stanovuje, že členské štáty oznámia Komisii znenie
         hlavných ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré prijmú v oblasti pôsobnosti tejto smernice. Napriek tomu Komisia
         nezaložila svoju žalobu na tomto ustanovení.

      82     Z toho vyplýva, že musí byť vyhovené šiestemu žalobnému dôvodu v rozsahu vymedzenom v predchádzajúcich bodoch tohto rozsudku.
      83     Následne je potrebné konštatovať, že:
      –       opomenutím zavedenia povinného odhadu dosahov na lokalitu pri určitých projektoch realizovaných mimo OCHÚ v zmysle článku
         4 ods. 1 smernice, podľa článku 6 ods. 3 a 4 smernice, bez ohľadu na to, či takéto projekty môžu ovplyvniť OCHÚ významným
         spôsobom,

      –       povolením emisií v OCHÚ bez ohľadu na to, či tieto emisie môžu ovplyvniť túto lokalitu významným spôsobom,
      –       vylúčením z rozsahu pôsobnosti ustanovení týkajúcich sa ochrany druhov určité neúmyselné zásahy spôsobené chráneným živočíchom,
      –       nezabezpečením rešpektovania podmienok výnimky uvedených v článku 16 smernice, čo sa týka určitých činností zlučiteľných s ochranou
         lokality,

      –       stanovením právnej úpravy týkajúcej sa používania fytosanitárnych výrobkov, ktorá nezohľadňuje dostatočne ochranu druhov,
         a

      –       zanedbaním toho, aby ustanovenia patriace do legislatívy o rybolove obsahovali dostatočné zákazy rybolovu,
      si Spolková republika Nemecko nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3, ako aj článkov 12, 13 a 16 smernice.
       O trovách
      84     Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov
         konania a Spolková republika Nemecko nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      –       Opomenutím zavedenia povinného odhadu dosahov na lokalitu pri určitých projektoch realizovaných mimo osobitných chránených
            území v zmysle článku 4 ods. 1 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov
            a rastlín, podľa článku 6 ods. 3 a 4 smernice, bez ohľadu na to, či takéto projekty môžu ovplyvniť osobitné chránené územie
            významným spôsobom,
      –       povolením emisií v osobitnom chránenom území bez ohľadu na to, či tieto emisie môžu ovplyvniť túto lokalitu významným spôsobom,
      –       vylúčením z rozsahu pôsobnosti ustanovení týkajúcich sa ochrany určitých druhov určité neúmyselné zásahy spôsobené chráneným
            živočíchom,
      –       nezabezpečením rešpektovania podmienok výnimky uvedených v článku 16 smernice 92/43, čo sa týka určitých činností zlučiteľných
            s ochranou lokality,
      –       stanovením právnej úpravy týkajúcej sa používania fytosanitárnych výrobkov, ktorá nezohľadňuje dostatočne ochranu druhov,
            a
      –       zanedbaním toho, aby ustanovenia patriace do legislatívy o rybolove obsahovali dostatočné zákazy rybolovu,
      si Spolková republika Nemecko nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 6 ods. 3, ako aj článkov 12, 13 a 16 smernice
            92/43.
      2.      Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 13. júla 2000. # Európsky parlament proti Pierre Richard. # Úradníci. # Vec C-174/99 P.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 7. júla 2011. # Cree, Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva TRUEWHITE - Absolútne dôvody zamietnutia - Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 - Opisná ochranná známka. # Vec T-208/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 7. júla 2011 – Cree/ÚHVT (TRUEWHITE)
      (vec T‑208/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva TRUEWHITE – Absolútne dôvody zamietnutia – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 – Opisná ochranná známka“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru [nariadenie Rady
         č. 207/2009, článok 7 ods. 1 písm. c)] (pozri body 23, 25, 31)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT zo 17. februára 2010 (vec R 985/2009‑2) týkajúcemu sa prihlášky
                  označenia TRUEWHITE ako ochrannej známky Spoločenstva

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Cree, Inc., je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 1999. # Lloyd Schuhfabrik Meyer & Co. GmbH proti Klijsen Handel BV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht München I - Nemecko. # Vec C-342/97.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. septembra 1987. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nedodržiavanie smernice. # Vec 412/85.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 7. marca 2007.#Paulo Sequeira Wandschneider proti Európskej komisii.#Vec T-110/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      zo 7. marca 2007
      Vec T‑110/04
      Paulo Sequeira Wandschneider
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Správa o služobnom postupe – Hodnotené obdobie 2001/2002 – Žaloba o neplatnosť – Odôvodnenie – Posúdenie zásluh – Dôkazné prostriedky – Žaloba o náhradu škody“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je na jednej strane návrh na zrušenie rozhodnutia z 23. apríla 2003 vystavujúce správu o služobnom
         postupe žalobcu za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra 2002 a na druhej strane návrh na náhradu škody

      Rozhodnutie: Rozhodnutie z 23. apríla 2003, ktorým sa vystavila správa o služobnom postupe žalobcu za obdobie od 1. júla 2001 do 31. decembra
         2002, sa zrušuje. Žaloba o náhradu škody sa zamieta. Komisia je povinná nahradiť všetky trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Hodnotenie – Hodnotiaca správa – Vypracovanie – Omeškanie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      2.      Úradníci – Hodnotenie – Hodnotiaca správa – Zmena metódy hodnotenia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      3.      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      4.      Úradníci – Práva a povinnosti – Povinnosť zosúladiť potrebu samostatného myslenia s hierarchickou organizáciou verejnej služby
      5.      Úradníci – Zásady – Povinnosť starostlivosti prislúchajúca administratíve – Zásada riadnej správy vecí verejných
      1.      Hodnotiacu správu, okrem výnimočných okolností, nemožno zrušiť iba z dôvodu, že bola vypracovaná oneskorene. Aj keď z omeškania
         pri vypracovaní hodnotiacej správy môže prípadne vniknúť dotknutému úradníkovi nárok na náhradu škody, toto omeškanie neovplyvňuje
         platnosť hodnotiacej správy a v dôsledku toho ani odôvodňuje jej zrušenie.

      (pozri bod 39)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 7. mája 2003, den Hamer/Komisia, T‑278/01, Zb. VS s. I‑6139, II‑665, bod 32 a citovaná judikatúra
      2.      Pokiaľ inštitúcia sleduje cieľ rozlišovať a viac odstupňovať analytické posúdenia pri hodnotení svojich úradníkov tým, že
         nahradí jednu metódu posudzovania inou, táto zmena metódy nevyhnutne znamená, že zhodnosť medzi bývalou a novou metódou hodnotenia
         sa nemôže dosiahnuť prostredníctvom pevného korelačného mechanizmu. Zmena posudzovacích parametrov teda obzvlášť sťažuje porovnanie
         medzi bývalým a novým hodnotením úradníka.

      (pozri bod 104)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 22. februára 1990, Turner/Komisia, T‑40/89, Zb. s. II‑55, uverejnenie abstraktu, bod 23; Súd prvého
         stupňa, 13. júla 2006, Vounakis/Komisia, T‑165/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑155, II‑A‑2‑735, bod 141

      3.      Administratíva je povinná hodnotiace správy dostatočne a podrobne odôvodniť. Všeobecné poznámky, ktoré dopĺňajú analytické
         posúdenie, musia hodnotenej osobe umožniť, aby s úplnou znalosťou veci posúdila, či je toto analytické posúdenie dôvodné,
         prípadne musí umožniť súdu Spoločenstva, aby vykonal súdne preskúmanie, a preto je dôležité, aby medzi posúdením a poznámkami,
         ktoré slúžia na jeho odôvodnenie, existovala koherentnosť.

      V tejto súvislosti v rámci systému hodnotenia zavedeného Komisiou môže záverečné posúdenie obsiahnuté v správe o služobnom
         postupe spôsobiť ujmu úradníkovi, a preto musí byť odôvodnené, ale nie každá poznámka alebo posúdenie formulované postupne
         hodnotiteľom, overovateľom, spoločným hodnotiacim výborom a odvolacím hodnotiteľom v každom štádiu konania.

      Okrem toho aj keď nemožno od nadriadených vyžadovať, aby v zápisniciach zo schôdzí, protokoloch, služobných pokynoch a iných
         dokumentoch opísali každé správanie alebo konanie, ktoré sa úradníkovi vytýka alebo je za ne kritizovaný, naopak v prípade
         neuvedenia akejkoľvek konkrétnej okolnosti na podporu kritiky alebo výhrad týkajúcich sa správania úradníka, hodnotený nemá
         možnosť posúdiť skutočné správanie, ktoré mu je vytýkané, alebo dôvodnosť posúdenia voči nemu, ani to neumožňuje Súdu prvého
         stupňa vykonať súdne preskúmanie, a tým to predstavuje porušenie povinnosti odôvodnenia.

      (pozri body 108, 110 a 117)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 21. októbra 1992, Maurissen/Dvor audítorov, T‑23/91, Zb. s. II‑2377, bod 41; Súd prvého stupňa,
         12. júna 2002, Mellone/Komisia, T‑187/01, Zb. VS s. I‑A‑81, II‑389, bod 27 a citovaná judikatúra; Vounakis/Komisia, už citovaný,
         bod 84

      4.      Samostatnosť myslenia, ktorú musí úradník preukázať pri plnení niektorých úloh, nemôže byť v rozpore s tým, že je súčasťou
         hierarchicky organizovanej skupiny a ako úradník má povinnosť dodržiavať pokyny svojich nadriadených s výnimkou prípadov stanovených
         v služobnom poriadku.

      (pozri bod 154)
      5.      Povinnosť starostlivosti prislúchajúca administratíve voči jej zamestnancom, ktorá vyjadruje rovnováhu medzi vzájomnými právami
         a povinnosťami vytvorenú služobným poriadkom vo vzťahoch medzi verejným orgánom a zamestnancami verejnej služby, a zásada
         riadnej správy vecí verejných vyžadujú, aby v prípade rozhodovania o situácii úradníka nadriadený orgán zohľadnil nielen záujem
         služby, ale aj záujmy dotknutého úradníka.

      (pozri body 184, 185)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 5. februára 1997, Ibarra Gil/Komisia, T‑207/95, Zb. VS s. I‑A‑13, II‑31, bod 75; Súd prvého stupňa,
         16. júla 1998, Presle/Cedefop, T‑93/96, Zb. VS s. I‑A‑387, II‑1111, bod 83; Súd prvého stupňa, 16. marca 2004, Afari/ECB,
         T‑11/03, Zb. VS s. I‑A‑65, II‑267, body 42 a 217


Rozsudok Súdneho dvora z 18. mája 1994. # Codorníu SA proti Rade Európskej únie. # Žaloba o neplatnosť. # Vec C-309/89.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. júna 1977. # M. Blottner proti Het Bestuur der Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van Beroep Amsterdam - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 109-76.