title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 25. júna 2015.#Skatteministeriet proti DSV Road A/S.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Østre Landsret.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Colný kódex Spoločenstva – Nariadenie (EHS) č. 2913/92 – Články 203 a 204 – Nariadenie (EHS) č. 2454/93 – Článok 859 – Colný režim vonkajšieho tranzitu – Vznik colného dlhu – Odňatie alebo neodňatie spod colného dohľadu – Nesplnenie povinnosti – Oneskorené predloženie tovaru colnému úradu určenia – Tovar, ktorý bol odmietnutý príjemcom a vrátený bez toho, aby sa predložil colnému úradu – Tovar, ktorý bol znovu prepustený do režimu vonkajšieho tranzitu na základe nového vyhlásenia – Smernica 2006/112/ES – Článok 168 písm. e) – Odpočet DPH pri dovoze prepravcom.#Vec C-187/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 25. júna 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Colný kódex Spoločenstva — Nariadenie (EHS) č. 2913/92 — Články 203 a 204 — Nariadenie (EHS) č. 2454/93 — Článok 859 — Colný režim vonkajšieho tranzitu — Vznik colného dlhu — Odňatie alebo neodňatie spod colného dohľadu — Nesplnenie povinnosti — Oneskorené predloženie tovaru colnému úradu určenia — Tovar, ktorý bol odmietnutý príjemcom a vrátený bez toho, aby sa predložil colnému úradu — Tovar, ktorý bol znovu prepustený do režimu vonkajšieho tranzitu na základe nového vyhlásenia — Smernica 2006/112/ES — Článok 168 písm. e) — Odpočet DPH pri dovoze prepravcom“
      Vo veci C‑187/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Østre Landsret (Dánsko) zo 4. apríla 2014 a doručený Súdnemu dvoru 16. apríla 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Skatteministeriet

      proti

         DSV Road A/S,

      za účasti:

         Danske Speditører,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory T. von Danwitz (spravodajca), sudcovia C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász a D. Šváby,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               DSV Road A/S, v zastúpení: A. Hedetoft, advokat,

               —

               Danske Speditører, v zastúpení: R. Køie, advokat,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: C. Thorning, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Auken, advokat,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: G. Skiani a M. Germani, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a L. Grønfeldt, splnomocnené zástupkyne,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 203 ods. 1 a článku 204 ods. 1 písm. a) nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1791/2006 z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, s. 1, ďalej len „colný kódex“), článku 859 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92 (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 214/2007 z 28. februára 2007 (Ú. v. EÚ L 62, s. 6, ďalej len „vykonávacie nariadenie“), ako aj článku 168 písm. e) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Skatteministeriet (Ministerstvo pre daň z príjmu a spotrebné dane) a DSV Road A/S (ďalej len „DSV“) vo veci zaplatenia cla a dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) za tovar prepravovaný v rámci viacerých colných režimov vonkajšieho tranzitu Spoločenstva.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 37 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Tovar prepravený na colné územie spoločenstva podlieha colnému dohľadu od jeho vstupu na colné územia spoločenstva. Môže byť podrobený colným kontrolám v súlade s platnými predpismi.
               2.   Tovar podlieha colnému dohľadu po dobu, ktorá je potrebná na určenie jeho colného štatútu, ak sa nejedná o tovar spoločenstva bez toho, aby tým bol dotknutý článok 82 odsek 1, a to do okamihu zmeny jeho colného štatútu, jeho umiestnenia do slobodného pásma alebo slobodného skladu, jeho spätného vývozu alebo jeho zničenia v súlade s článkom 182.“

               4

               Článok 91 ods. 1 tohto kódexu znie:
               „1.   Režim vonkajší tranzit umožňuje prepravu medzi dvoma miestami v rámci colného územia spoločenstva:

                        a)

                        tovaru, ktorý nie je tovarom spoločenstva[,] bez toho, aby tovar podliehal dovoznému clu alebo iným platbám alebo obchodno‑politickým opatreniam;

                  …“

               5

               Článok 92 uvedeného kódexu stanovuje:
               „1.   Režim vonkajšieho tranzitu končí a povinnosti držiteľa sú splnené, ak je tovar prepustený do určitého režimu a požadované dokumenty sú predložené colnému úradu určenia v súlade s ustanoveniami príslušného režimu.
               2.   Colné úrady ukončia režim, ak majú možnosť sa presvedčiť na základe porovnania údajov, ktoré má k dispozícii úrad odoslania a tie, ktoré má k dispozícii colný úrad určenia, že sa režim skončil správne.“

               6

               Podľa článku 96 ods. 1 rovnakého kódexu:
               „1.   Hlavný[m] zodpovedný[m] je držite[ľ] vonkajšieho tranzitného režimu spoločenstva. Je zodpovedný za:

                        a)

                        predloženie tovaru v stanovenej lehote colnému úradu určenia v nezmenenom stave a zároveň za dodržanie opatrení prijatých colnými orgánmi k identifikácii tovaru;

                        b)

                        dodržiavanie predpisov vzťahujúcich sa na tranzitný režim spoločenstva.“

               7

               Článok 203 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Colný dlh pri dovoze vzniká:

                        —

                        nezákonným odňatím tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu[,] spod colného dohľadu.

                  2.   Colný dlh vzniká v okamihu, keď je tovar odňatý spod colného dohľadu.
               3.   Dlžníkmi sú:

                        —

                        osoba, ktorá odňala tovar spod colného dohľadu,

                  …“

               8

               Podľa článku 204 ods. 1 tohto kódexu:
               „1.   Colný dlh pri dovoze vzniká:

                        a)

                        neplnením jednej z povinností vyplývajúcej z dočasného uskladnenia tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu alebo z použitia colného režimu, do ktorého bol tento prepustený…

                  …
               s výnimkou prípadov, ktoré sú uvedené v článku 203, pokiaľ sa nezistí, že nedodržanie týchto podmienok nemá podstatný vplyv na správne vykonávanie dočasného uskladnenia alebo daného colného režimu.“

               9

               Článok 356 vykonávacieho nariadenia znie:
               „1.   Colný úrad odoslania stanovuje lehotu, v ktorej sa musí tovar predložiť na colnom úrade určenia, pričom zohľadňuje prepravnú trasu, platnú legislatívu v oblasti dopravy a v iných oblastiach a podľa potreby údaje oznámené hlavnou zodpovednou osobou.
               …
               3.   V prípade, že sa tovar predloží na colnom úrade určenia po uplynutí lehoty predpísanej colným úradom odoslania a ak je toto nedodržanie lehoty spôsobené okolnosťami, ktoré sú vysvetlené k spokojnosti colného úradu určenia a nedajú sa pripísať na vrub prepravcu alebo hlavnej zodpovednej osoby, potom sa hlavná zodpovedná osoba považuje za takú, ktorá dodržala predpísanú lehotu.“

               10

               Článok 859 tohto nariadenia stanovuje:
               „Nasledujúce prípady sa považujú za neplnenie, ktoré nemá významný účinok na správnu prevádzku dočasného uskladnenia alebo príslušný colný režim v zmysle článku 204 [ods. 1] [colného] kódexu, za predpokladu, že:

                        —

                        nepredstavujú pokus nezákonne odobrať tovar spod colného dohľadu,

                        —

                        nenaznačujú vedomú nedbanlivosť na strane príslušnej osoby,

                        —

                        všetky formality potrebné na zosúladenie situácie tovaru s právnym predpisom sú následne vykonané:
                        …

                                 2.

                                 v prípade tovaru uvedeného do režimu tranzit nedodržanie jednej z povinností, ktoré vznikajú pri uplatnení tohto režimu tam, kde sa splnia tieto podmienky:

                                          a)

                                          tovar, ktorý sa uviedol do režimu, sa na colnom úrade určenia predložil naozaj v neporušenom stave,

                                          b)

                                          colný úrad určenia dokázal zabezpečiť, aby sa tovaru predpísalo colne schválené zaobchádzanie alebo použitie alebo aby sa po ukončení tranzitnej operácie dočasne uskladnil,

                                          c)

                                          tam, kde sa nedodržala lehota, ktorá sa určila podľa článku 356, a neuplatňuje sa odsek 3 spomínaného článku, tovar sa na colnom úrade napriek tomu predložil v primeranom čase.

                                    …“

               11

               Podľa článku 168 smernice o DPH:
               „Pokiaľ ide o tovar a služby, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií zdaniteľnej osoby, táto má právo v členskom štáte, v ktorom uskutočňuje tieto transakcie, odpočítať z výšky DPH, ktorú je povinná zaplatiť, tieto sumy:
               …

                        e)

                        DPH splatnú alebo zaplatenú za tovar dovezený do tohto členského štátu.“

               12

               Podľa článku 201 tejto smernice:
               „Pri dovoze platí DPH osoba alebo osoby, ktoré určí alebo uzná za osoby povinné platiť daň členský štát dovozu.“

         Dánske právo

               13

               Podľa § 39 ods. 1 colného zákona (Toldloven) v znení kodifikovanom zákonom v plnom znení č. 867 (lovbekendtgørelse nr 867) z 13. septembra 2005:
               „Osobou povinnou platiť clo a dane z tovaru je:

                        1.

                        osoba, ktorá dováža alebo nechá dovážať na colné územie Dánska tovar, ktorý nie je prepustený do voľného obehu na colnom území Európskej únie;

                  …

                        4.

                        vodič alebo vlastník dopravného prostriedku prepravujúceho tovar podliehajúci colnému dohľadu alebo tovar podmienečne nepodliehajúci clu a daniam. To isté platí pre držiteľa takéhoto dopravného prostriedku.“

               14

               § 37 zákona o DPH (Momsloven) stanovuje:
               „Podniky zapísané podľa § 47, 49, 51 alebo 51a môžu pri výpočte splatnej dane na vstupe v zmysle § 56 ods. 3 odpočítať daň upravenú týmto zákonom pri nákupe a iných transakciách uskutočnených podnikom týkajúcich sa tovaru a služieb použitých výlučne na dodávky podniku, ktoré nie sú oslobodené od dane…“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               15

               Dňa 23. augusta 2007 a 10. apríla 2008 dánska prepravná a logistická spoločnosť DSV požiadala ako hlavný zodpovedný o dva colné režimy vonkajšieho tranzitu Spoločenstva (ďalej len „režimy tranzitu“) na prepravu v prvom prípade 148 a v druhom prípade 703 balení výrobkov elektroniky medzi colným úradom odoslania nachádzajúcim sa v slobodnom prístave v Kodani (Dánsko) a colným úradom určenia nachádzajúcom sa v meste Jönköping (Švédsko). Dánske orgány colného úradu odoslania bez toho, aby uskutočnili fyzickú kontrolu tovaru, nariadili jeho prepustenie a určili lehotu na jeho predloženie v colnom úrade určenia v prvom prípade do 31. augusta 2007 a v druhom prípade do 13. apríla 2008.

               16

               V obidvoch prípadoch DSV prepravila tovar do Jönköpingu, jeho príjemca ho však odmietol prevziať. V dôsledku toho v prvom prípade 4. septembra 2007 a v druhom prípade 14. apríla 2008 DSV prepravila tovar späť do slobodného prístavu v Kodani bez toho, aby sa predložil colnému úradu v Jönköpingu alebo slobodnému prístavu v Kodani a bez toho, aby sa zrušili prepravné doklady.

               17

               DSV tvrdí, že rovnakých 148 a 703 balení výrobkov elektroniky bolo znova odoslaných do Jönköping v prvom prípade 13. septembra 2007 a v druhom prípade 17. apríla 2008 s inými výrobkami elektroniky. Pri každom z týchto odoslaní DSV požiadala o nový režim tranzitu a bol vystavený nový prepravný doklad, ktorý sa týkal v prvom prípade celkovo 573 a v druhom prípade 939 balení výrobkov elektroniky. Tieto dva režimy tranzitu sa riadne skončili v prvom prípade 13. septembra 2007 a v druhom prípade 23. apríla 2008. Skatteministeriet však spochybňuje skutočnosť, že aj 148 a 703 balení výrobkov elektroniky, na ktoré sa vzťahovali skoršie režimy tranzitu, bolo zahrnutých do neskorších režimov tranzitu.

               18

               Pre každý zo skorších režimov tranzitu, ktoré neboli skončené, danske told‑ og skatteforvaltning (dánska ústredná správa pre príspevky a clo) žiadala od DSV zaplatenie cla na základe článku 203 colného kódexu a subsidiárne na základe článku 204 tohto kódexu. Navyše danske told‑ og skatteforvaltning žiadala zaplatenie DPH pri dovoze za tovar, na ktorý sa vzťahovali tieto režimy, na základe § 39 ods. 1 bodu 4 colného zákona v znení kodifikovanom zákonom v plnom znení č. 867 z 13. septembra 2005. Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že DSV zaplatila DPH pri dovoze, ale že jej nebolo priznané právo na odpočet tejto DPH. Keďže DSV napadla tieto rozhodnutia, o tejto veci teraz prebieha konanie pred Østre Landsret (odvolací súd pre východnú oblasť).

               19

               Za týchto podmienok Østre Landsret rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 203 ods. 1 [colného kódexu] vykladať v tom zmysle, že ide o odňatie spod colného dohľadu v situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, ak sa predpokladá, že a) každý z dvoch tranzitov uskutočnených v roku 2007 a 2008 sa týkal toho istého tovaru, alebo b) nemožno preukázať, že išlo o ten istý tovar?

                        2.

                        Má sa článok 204 colného kódexu vykladať v tom zmysle, že colný dlh vzniká v situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, ak sa predpokladá, že a) každý z dvoch tranzitov uskutočnených v roku 2007 a 2008 sa týkal toho istého tovaru, alebo b) nemožno preukázať, že išlo o ten istý tovar?

                        3.

                        Má sa článok 859 [vykonávacieho nariadenia] vykladať v tom zmysle, že za okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, ide o porušenie povinností, ktoré nemalo významný vplyv na riadny priebeh colného konania, ak sa predpokladá, že a) každý z dvoch tranzitov uskutočnených v roku 2007 a 2008 sa týkal toho istého tovaru, alebo b) nemožno preukázať, že išlo o ten istý tovar?

                        4.

                        Môže členský štát, do ktorého bol tovar dovezený, odmietnuť zdaniteľnej osobe určenej týmto členským štátom odpočet DPH pri dovoze podľa článku 168 písm. e) smernice o DPH, ak sa DPH pri dovoze vyžaduje od prepravcu dotknutého tovaru, ktorý nie je dovozcom ani vlastníkom tohto tovaru, ale ktorý ho iba prepravil a uskutočnil jeho colné odoslanie ako súčasť svojich zasielateľských činností, ktoré podliehajú DPH?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               20

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 203 ods. 1 colného kódexu má vykladať v tom zmysle, že colný dlh vzniká na základe samotnej skutočnosti, že tovar prepustený do režimu tranzitu bol po neúspešnom pokuse o doručenie vrátený do slobodného prístavu odoslania bez toho, aby sa predložil colnému úradu v mieste určenia alebo colnému úradu v slobodnom prístave.

               21

               Vnútroštátny súd pri kladení tejto otázky vychádza z dvoch odlišných skutkových predpokladov, a to na jednej strane z predpokladu, že sa preukázalo, že ten istý tovar sa následne znova prepravil do svojho miesta určenia v rámci druhého režimu tranzitu, ktorý sa riadne skončil, a na druhej strane z predpokladu, že nemožno preukázať zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu.

               22

               Najskôr treba pripomenúť, že články 203 a 204 colného kódexu majú rozdielnu pôsobnosť. Zatiaľ čo prvý sa týka správania, ktoré vedie k odňatiu tovaru spod colného dohľadu, predmetom druhého sú nesplnenia povinností a nedodržiavanie podmienok spojených s rôznymi colnými režimami, ktoré nemali vplyv na colný dohľad (rozsudok X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 31).

               23

               Zo znenia článku 204 colného kódexu vyplýva, že toto ustanovenie sa uplatňuje len v prípadoch, na ktoré sa nevzťahuje článok 203 tohto kódexu (rozsudok X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 32).

               24

               Z toho vyplýva, že na to, aby sa určilo, na základe ktorého z týchto dvoch článkov vzniká colný dlh pri dovoze, treba v prvom rade preskúmať, či dotknuté skutočnosti predstavujú odňatie spod colného dohľadu v zmysle článku 203 ods. 1 colného kódexu. Ustanovenia článku 204 colného kódexu sa môžu uplatňovať iba vtedy, ak je odpoveď na túto otázku záporná (rozsudok X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 33).

               25

               Pokiaľ ide konkrétnejšie o pojem odňatie spod colného dohľadu uvedený v článku 203 ods. 1 colného kódexu, treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora tento pojem treba chápať tak, že zahŕňa akékoľvek konanie alebo opomenutie, ktorého výsledkom je bránenie, hoci aj dočasné, príslušnému colnému orgánu v tom, aby mal prístup k tovaru pod colným dohľadom a mohol uskutočniť kontroly stanovené v článku 37 ods. 1 colného kódexu (rozsudok X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 34).

               26

               Pokiaľ ide v prejednávanej veci na jednej strane o predpoklad, že nemožno preukázať zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu, treba konštatovať, že sú splnené podmienky na vznik colného dlhu na základe článku 203 ods. 1 colného kódexu. Za takéhoto predpokladu totiž nie je preukázané, že tovar sa predložil colnému úradu v mieste určenia, ako to vyžaduje článok 96 ods. 1 písm. a) colného kódexu. V takejto situácii je pritom príslušnému colnému orgánu zamedzené zistiť v zmysle v článku 92 ods. 2 colného kódexu, či sa riadne skončil režim tranzitu.

               27

               Na druhej strane za predpokladu, že sa preukázala zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu, tento tovar sa skutočne predložil colnému úradu v mieste určenia v rámci svojho druhého odoslania. Pokiaľ ide o tento predpoklad, treba konštatovať, že nepredloženie tohto tovaru colnému úradu v Jönköpingu v rámci jeho prvého odoslania a jeho predloženie colnému úradu v slobodnom prístave v Kodani po návrate, prepustenie tohto tovaru do druhého režimu tranzitu, ako aj jeho oneskorené predloženie colnému úradu v mieste určenia nie sú okolnosťami, ktoré by ako také postačovali na to, aby predstavovali odňatie spod colného dohľadu.

               28

               Pri chýbajúcom skončení prvého režimu tranzitu, ako aj zmene colného určenia a colného režimu dotknutého tovaru sa tento tovar totiž pri svojom vrátení a uložení v slobodnom prístave v Kodani stále nachádzal v prvom režime tranzitu. Ako pritom uviedla Európska komisia, v rámci režimu tranzitu sa colný dohľad zo svojej podstaty uskutočňuje na diaľku. Týka sa tovaru, ktorý sa nenachádza na určenom mieste, ale sa prepravuje z jedného miesta na druhé, pričom colné orgány nie sú schopné preveriť jeho presnú polohu v akomkoľvek okamihu prepravy.

               29

               Tomuto dohľadu na diaľku nebráni samotné nepredloženie dotknutého tovaru colnému úradu v mieste určenia alebo v slobodnom prístave, ak sú dodržané všetky ostatné podmienky spojené s režimom tranzitu. V takejto situácii sa totiž dotknutý tovar napriek tomuto nepredloženiu stále prepravuje povoleným spôsobom prepravy a spoločne s príslušnými prepravnými dokladmi, v dôsledku čoho majú colné orgány naďalej prístup k tomuto tovaru a môžu ho skontrolovať.

               30

               Prepustenie dotknutého tovaru do druhého režimu tranzitu, ktoré má za následok, že predloženie tohto tovaru colnému úradu v mieste určenia sa napokon neuskutočnilo v rámci prvého, ale iba druhého režimu vonkajšieho tranzitu, by sa nemalo považovať ani za odňatie spod colného dohľadu. Po tomto prepustení totiž dotknutý tovar naďalej podliehal colnému dohľadu, pričom jedinou zmenou bolo to, že tento dohľad sa neuskutočnil v rámci prvého, ale druhého režimu tranzitu.

               31

               Ani skutočnosť, že DSV nakoniec predložila tovar colnému úradu v mieste určenia po uplynutí lehoty na predloženie stanovenej v rámci prvého režimu tranzitu, nemožno považovať za odňatie spod colného dohľadu. Súdny dvor totiž už rozhodol, že samotné prekročenie lehoty na predloženie stanovenej podľa článku 356 ods. 1 vykonávacieho nariadenia nevedie k vzniku colného dlhu za odňatie v zmysle tohto článku (pozri v tomto zmysle rozsudok X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 45).

               32

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 203 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že colný dlh nevzniká na základe samotnej skutočnosti, že tovar prepustený do režimu tranzitu bol po neúspešnom pokuse o doručenie vrátený do slobodného prístavu odoslania bez toho, aby sa predložil colnému úradu v mieste určenia alebo colnému úradu v slobodnom prístave, ak sa preukáže, že ten istý tovar sa následne znova prepravil do svojho miesta určenia v rámci druhého režimu tranzitu, ktorý sa riadne skončil. Naproti tomu za predpokladu, že nemožno preukázať zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu, vzniká colný dlh na základe tohto článku.

         O druhej a tretej otázke

               33

               Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú otázku treba na druhú a tretiu otázku odpovedať iba za predpokladu, že sa preukáže zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého režimu vonkajšieho tranzitu.

               34

               Hoci je pravda, že DSV za tohto predpokladu predložila tento tovar colnému úradu v mieste určenia v rámci druhého režimu tranzitu, platí pritom, že toto predloženie nastalo po uplynutí lehoty na predloženie stanovenej v rámci prvého režimu tranzitu. Uvedený predpoklad sa teda vyznačuje skutočnosťou, že tovar prepustený do prvého režimu tranzitu bol predložený colnému úradu v mieste určenia až oneskorene a v rámci druhého režimu tranzitu.

               35

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 204 colného kódexu v spojení s článkom 859 vykonávacieho nariadenia vykladať v tom zmysle, že predloženie colnému úradu v mieste určenia, ktoré je oneskorené a nastalo v rámci druhého režimu tranzitu tovaru prepusteného do prvého režimu tranzitu, predstavuje nesplnenie povinnosti, ktoré vedie k vzniku colného dlhu.

               36

               Pokiaľ ide v prvom rade o otázku, či je v takejto situácii splnená podmienka vedúca k vzniku colného dlhu na základe článku 204 ods. 1 písm. a) colného kódexu, t. j. nesplnenie jednej z povinností spojených s režimom tranzitu, Súdny dvor už rozhodol, že prekročenie lehoty na predloženie stanovenej podľa článku 356 ods. 1 vykonávacieho nariadenia vedie k vzniku colného dlhu na základe článku 204 colného kódexu (pozri v tomto zmysle rozsudok X, C‑480/12, EU:C:2014:329, bod 45). V dôsledku toho je vo veci samej takáto podmienka v zásade splnená.

               37

               Tento záver nie je spochybnený rozsudkom DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), ktorý v tejto súvislosti uviedla DSV. V uvedenom rozsudku Súdny dvor v podstate uviedol, že článok 204 colného kódexu sa neuplatňuje na situáciu, v ktorej schválený odosielateľ omylom požiadal o dva režimy tranzitu pre jeden a ten istý tovar. Odôvodnenie použité v uvedenom rozsudku nemožno uplatniť vo veci samej, keďže skutkové okolnosti v týchto dvoch veciach sa podstatne odlišujú.

               38

               Na jednej strane totiž na rozdiel od skutkových okolností vo veci, ktorá viedla k rozsudku DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že vo veci samej DSV neuskutočnila dotknuté odoslania ako schválený odosielateľ. Na druhej strane vo veci, ktorá viedla k rozsudku DSV Road (C‑234/09, EU:C:2010:435), sa dotknutý tovar nikdy neprepravoval v rámci prvého režimu tranzitu, zatiaľ čo vo veci samej sa dotknutý tovar nielen prepravil do svojho miesta určenia a vrátil do miesta odoslania, ale bol tiež uskladnený v slobodnom prístave v rámci prvého režimu tranzitu.

               39

               Článok 356 ods. 3 vykonávacieho nariadenia pritom stanovuje, že ak sa tovar predloží na colnom úrade určenia po uplynutí lehoty predpísanej colným úradom odoslania a ak je toto nedodržanie lehoty spôsobené okolnosťami, ktoré sú vysvetlené k spokojnosti colného úradu určenia a nedajú sa pripísať na vrub prepravcu alebo hlavnej zodpovednej osoby, potom platí, že hlavná zodpovedná osoba dodržala predpísanú lehotu. Vnútroštátnemu súdu prináleží preveriť, či sú tieto podmienky splnené v prejednávanej veci.

               40

               Pokiaľ ide v druhom rade o otázku, či je splnená záporná podmienka upravená v článku 204 colného kódexu, ktorá vylučuje vznik colného dlhu podľa tohto článku v prípade, ak „nedodržanie nemá podstatný vplyv na správne vykonávanie dočasného uskladnenia alebo daného colného režimu“, treba pripomenúť, že článok 859 vykonávacieho nariadenia vyčerpávajúcim spôsobom vymenúva situácie, ktoré môžu spĺňať túto podmienku (pozri v tomto zmysle rozsudok Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, bod 43).

               41

               V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a písomných pripomienok účastníkov konania vo veci samej vyplýva, že vo veci samej ide najmä o podmienky upravené v druhej a tretej zarážke článku 859 vykonávacieho nariadenia, ako aj v bode 2 písm. a) a c) tohto článku.

               42

               Pokiaľ ide po prvé o tretiu zarážku a bod 2 písm. a) článku 859 tohto nariadenia, tieto ustanovenia vyžadujú, aby všetky formality potrebné na napravenie situácie tovaru boli vykonané dodatočne a tovar sa skutočne predložil na colnom úrade určenia v neporušenom stave.

               43

               Dánska vláda v podstate tvrdí, že vo veci samej tieto podmienky nie sú splnené, lebo dotknutý tovar nebol v prvom prípade predložený a zamiešal sa medzi iný tovarom pred tým, ako sa začal nový režim tranzitu.

               44

               Treba však konštatovať, že za predpokladu, že sa preukáže zhodnosť tovaru prepravovaného v rámci prvého a druhého režimu tranzitu a že tento druhý režim tranzitu sa riadne skončil, uvedené podmienky sú splnené. Na jednej strane totiž samotná okolnosť, že prvý režim tranzitu sa riadne neskončil, nemôže ovplyvniť odpoveď, ktorá sa má poskytnúť na otázku, či formality potrebné na napravenie situácie tovaru boli vykonané dodatočne. Na druhej strane za tohto predpokladu sa dotknutý tovar skutočne predložil na colnom úrade určenia v neporušenom stave.

               45

               Po druhé, pokiaľ ide o článok 859 bod 2 písm. c) vykonávacieho nariadenia, vyžaduje, aby v prípade, že nebola dodržaná lehota stanovená v článku 356 nariadenia a odsek 3 uvedeného článku sa neuplatňuje, sa tovar napriek tomu predložil colnému úradu určenia v primeranom čase. Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či sú tieto podmienky splnené vo veci samej.

               46

               Pokiaľ ide po tretie o článok 859 druhú zarážku vykonávacieho nariadenia, ktorá ukladá podmienku, aby posudzované nesplnenie povinnosti nepredstavovalo vedomú nedbanlivosť dotknutej osoby, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pri posudzovaní pojmu „vedomá nedbanlivosť“ sa musí zohľadniť najmä zložitosť ustanovení, ktorých nedodržanie viedlo k vzniku colného dlhu, ako aj odborné skúsenosti a náležitá starostlivosť hospodárskeho subjektu (pozri v tomto zmysle rozsudok Söhl & Söhlke, C‑48/98, EU:C:1999:548, body 50 a 56). Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby na základe týchto kritérií a vzhľadom na okolnosti vo veci samej posúdil, či ide alebo nejde o vedomú nedbanlivosť DSV.

               47

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 204 colného kódexu v spojení s článkom 859 vykonávacieho nariadenia sa má vykladať v tom zmysle, že predloženie colnému úradu v mieste určenia, ktoré je oneskorené a nastalo v rámci druhého režimu tranzitu tovaru prepusteného do prvého režimu tranzitu, predstavuje nesplnenie povinnosti, ktoré vedie k vzniku colného dlhu, okrem prípadu, keď boli splnené podmienky stanovené v článku 356 ods. 3 alebo článku 859 druhej zarážke a bode 2 písm. c) tohto nariadenia, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu.

         O štvrtej otázke

               48

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 168 písm. e) smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje odpočet DPH pri dovoze, ktorú je povinný zaplatiť prepravca, ktorý nie je dovozcom ani vlastníkom dotknutého tovaru, ale iba zabezpečoval jeho prepravu a colné vybavenie v rámci výkonu svojej činnosti prepravcu tovaru podliehajúceho DPH.

               49

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že podľa znenia článku 168 písm. e) smernice o DPH právo na odpočet vzniká iba v rozsahu, v akom sa dovážaný tovar používa na účely zdaniteľných transakcií zdaniteľnej osoby. Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora vydanej v oblasti nároku na odpočet DPH zaťažujúcej nadobudnutie tovaru alebo služby je táto podmienka splnená iba vtedy, ak náklady na uskutočnenie plnení na vstupe sú zahrnuté buď do ceny konkrétnych plnení na výstupe, alebo do ceny tovarov a služieb dodávaných alebo poskytovaných zdaniteľnou osobou v rámci jej ekonomickej činnosti (pozri rozsudky SKF, C‑29/08, EU:C:2009:665, bod 60, a Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, bod 48).

               50

               Keďže hodnota prepravovaného tovaru nie je súčasťou nákladov tvoriacich ceny fakturované prepravcom, ktorého činnosť sa obmedzuje na prepravu tohto tovaru za odmenu, v danom prípade nie sú splnené podmienky na uplatnenie článku 168 písm. e) smernice o DPH.

               51

               Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že na štvrtú otázku treba odpovedať tak, že článok 168 písm. e) smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje odpočet DPH pri dovoze, ktorú je povinný zaplatiť prepravca, ktorý nie je dovozcom ani vlastníkom dotknutého tovaru, ale iba zabezpečoval jeho prepravu a colné vybavenie v rámci výkonu svojej činnosti prepravcu tovaru podliehajúceho DPH.

         O trovách

               52

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 203 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1791/2006 z 20. novembra 2006, sa má vykladať v tom zmysle, že colný dlh nevzniká na základe samotnej skutočnosti, že tovar prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva bol po neúspešnom pokuse o doručenie vrátený do slobodného prístavu odoslania bez toho, aby sa predložil colnému úradu v mieste určenia alebo colnému úradu v slobodnom prístave, ak sa preukáže, že ten istý tovar sa následne znova prepravil do svojho miesta určenia v rámci druhého colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ktorý sa riadne skončil. Naproti tomu za predpokladu, že nemožno preukázať zhodnosť tovaru prepraveného v rámci prvého a druhého colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, vzniká colný dlh na základe tohto článku.

                           2.

                           Článok 204 nariadenia č. 2913/92, zmeneného a doplneného nariadením č. 1791/2006, v spojení s článkom 859 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 214/2007 z 28. februára 2007, sa má vykladať v tom zmysle, že predloženie colnému úradu v mieste určenia, ktoré je oneskorené a nastalo v rámci druhého colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva tovaru prepusteného do prvého colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, predstavuje nesplnenie povinnosti, ktoré vedie k vzniku colného dlhu, okrem prípadu, keď boli splnené podmienky stanovené v článku 356 ods. 3 alebo článku 859 druhej zarážke a bode 2 písm. c) tohto nariadenia, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu.

                           3.

                           Článok 168 písm. e) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vylučuje odpočet dane z pridanej hodnoty pri dovoze, ktorú je povinný zaplatiť prepravca, ktorý nie je dovozcom ani vlastníkom dotknutého tovaru, ale iba zabezpečoval jeho prepravu a colné vybavenie v rámci výkonu svojej činnosti prepravcu tovaru podliehajúceho dani z pridanej hodnoty.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: dánčina.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 9. marca 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-358/98.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 6. júla 2010.#Monsanto Technology LLC proti Cefetra BV a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Rechtbank 's-Gravenhage - Holandsko.#Priemyselné a obchodné vlastníctvo - Právna ochrana biotechnologických vynálezov - Smernica 98/44/ES - Článok 9 - Patent, ktorý chráni výrobok obsahujúci genetickú informáciu alebo pozostávajúci z genetickej informácie - Materiál, v ktorom je výrobok obsiahnutý- Ochrana - Podmienky.#Vec C-428/08.

text:
      Vec C‑428/08
      Monsanto Technology LLC
      proti
      Cefetra BV a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank ’s‑Gravenhage)
      „Priemyselné a obchodné vlastníctvo – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44/ES – Článok 9 – Patent, ktorý chráni výrobok obsahujúci genetickú informáciu alebo pozostávajúci z genetickej informácie – Materiál, v ktorom je výrobok obsiahnutý – Ochrana – Podmienky“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 9)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 9)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 9)
      4.        Medzinárodné dohody – Dohoda o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (TRIPS)
      (Dohoda TRIPS, články 27 a 30; smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/44, článok 9)
      1.        Článok 9 smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov sa má vykladať v tom zmysle, že z neho nevyplýva ochrana
         patentových práv, ak je patentovaný výrobok súčasťou sójovej múčky, v ktorej neplní funkciu, pre ktorú bol patentovaný, ale
         plnil ju v rastline sóje, z ktorej bola múčka vyrobená na základe spracovania, alebo ju prípadne môže znovu plniť po izolovaní
         z múčky a vložení do bunky živého organizmu. Článok 9 uvedenej smernice totiž ochranu, ktorá z neho vyplýva, podmieňuje tým,
         že patentovaný reťazec DNA plní svoju funkciu v materiáli, v ktorom sa nachádza.

      (pozri body 46, 50, bod 1 výroku)
      2.        Článok 9 smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov zabezpečuje úplnú harmonizáciu ochrany, ktorá z neho
         vyplýva, a preto bráni tomu, aby vnútroštátne právo poskytovalo patentovanému výrobku ako takému absolútnu ochranu bez ohľadu
         na to, či tento výrobok plní svoju funkciu v materiáli, v ktorom je obsiahnutý.

      (pozri bod 63, bod 2 výroku)
      3.        Článok 9 smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov bráni tomu, aby sa majiteľ patentu udeleného pred prijatím
         tejto smernice dovolával absolútnej ochrany patentovaného výrobku, ktorá mu bola priznaná na základe vtedy platnej vnútroštátnej
         právnej úpravy. Nové pravidlo sa totiž musí bezodkladne uplatniť na budúce právne účinky situácie, ktorá vznikla za účinnosti
         predchádzajúceho pravidla, a zo smernice 98/44 nevyplýva nijaká výnimka z tejto zásady.

      (pozri body 66, 67, 69, bod 3 výroku)
      4.        Články 27 a 30 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá predstavuje prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej
         obchodnej organizácie, schválenej rozhodnutím 94/800, nemajú vplyv na výklad článku 9 smernice 98/44 o právnej ochrane biotechnologických
         vynálezov, podľa ktorej tento článok obmedzuje ochranu, ktorá z neho vyplýva, na situácie, v ktorých patentovaný výrobok plní
         svoju funkciu.

      (pozri body 76, 77, bod 4 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 6. júla 2010 (*)

      „Priemyselné a obchodné vlastníctvo – Právna ochrana biotechnologických vynálezov – Smernica 98/44/ES – Článok 9 – Patent, ktorý chráni výrobok obsahujúci genetickú informáciu alebo pozostávajúci z genetickej informácie – Materiál, v ktorom je výrobok obsiahnutý – Ochrana – Podmienky“
      Vo veci C‑428/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Rechtbank ’s‑Gravenhage
         (Holandsko) z 24. septembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 29. septembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Monsanto Technology LLC
      proti
      Cefetra BV,
      Cefetra Feed Service BV,
      Cefetra Futures BV,
      Alfred C. Toepfer International GmbH,
      v prítomnosti:

      Argentínskej republiky,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, E. Levits, sudcovia A. Borg Barthet,
         J. Malenovský, U. Lõhmus a L. Bay Larsen (spravodajca),

      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. decembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Monsanto Technology LLC, v zastúpení: W. A. Hoyng a F. W. E. Eijsvogels, advocaten,
      –        Cefetra BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV a Alfred C. Toepfer International GmbH, v zastúpení: J. J. Allen a H. M. H. Speyart
         van Woerden, advocaten,

      –        Argentínska republika, v zastúpení: B. Remiche, advokát, M. Roosen a V. Cassiers, advocaten,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Ossowski, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: H. Krämer a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. marca 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/44/ES zo 6. júla
         1998 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov (Ú. v. ES L 213, s. 13; Mim. vyd. 13/020, s. 395, ďalej len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci dvoch sporov medzi Monsanto Technology LLC (ďalej len „Monsanto“) a jednak spoločnosťami Cefetra
         BV, Cefetra Feed Service BV, Cefetra Futures BV (ďalej len spoločne „Cefetra“), podporovanými Argentínskou republikou, vedľajšou
         účastníčkou konania, a jednak spoločnosťami Vopak Agencies Rotterdam BV (ďalej len „Vopak“) a Alfred C. Toepfer International
         GmbH (ďalej len „Toepfer“), v súvislosti s dovozom sójovej múčky z Argentíny do Európskeho spoločenstva v rokoch 2005 a 2006.

       Právny rámec
       Medzinárodné právo
      3        Článok 27 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá predstavuje prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej
         obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marakéši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra
         1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým
         sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80, ďalej
         len „dohoda TRIPS“) v odseku 1 nazvanom „Patentovateľný predmet“ v podstate stanovuje:

      –        patent možno udeliť na akékoľvek vynálezy, výrobky alebo výrobné postupy vo všetkých oblastiach techniky, za predpokladu,
         že sú nové, obsahujú tvorivú činnosť a sú priemyselne využiteľné,

      –        patentové práva budú uplatniteľné bez diskriminácie, pokiaľ ide o miesto vynálezu, technickú oblasť alebo o skutočnosť, či
         ide o výrobky dovážané alebo vyrábané na mieste.

      4        Článok 30 tejto dohody nazvaný „Výnimky z udelených práv“ upresňuje, že členovia môžu poskytnúť obmedzené výnimky z výlučných
         práv udelených patentom za predpokladu, že takéto výnimky nebudú neprimerane v rozpore s bežným využívaním patentu a že nebudú
         neprimerane na úkor oprávnených záujmov majiteľa patentu s tým, že budú zohľadňovať oprávnené záujmy tretích strán.

       Právo Únie
      5        Článok 1 smernice stanovuje, že členské štáty chránia biotechnologické vynálezy vnútroštátnym patentovým právom a v prípade
         potreby upravia toto právo tak, aby bralo do úvahy ustanovenia smernice. Podľa uvedeného článku ďalej smernica nemá dosah
         na záväzky členských štátov vyplývajúce z medzinárodných dohôd a najmä dohody TRIPS.

      6        Článok 2 smernice definuje „biologický materiál“ ako materiál obsahujúci genetické informácie, ktorý je schopný reprodukovať
         sa alebo byť reprodukovaný v biologickom systéme.

      7        Článok 3 stanovuje, že vynálezy, ktoré sú nové a ktoré obsahujú vynálezcovskú činnosť a sú priemyselne využiteľné, sú patentovateľné
         dokonca aj vtedy, ak sa týkajú výrobku z biologického materiálu alebo obsahujúceho biologický materiál. Podľa uvedeného článku
         biologický materiál, ktorý je izolovaný od svojho prirodzeného prostredia alebo produkovaný prostredníctvom technického postupu,
         môže byť predmetom vynálezu dokonca aj vtedy, ak sa predtým vyskytoval v prírode.

      8        V odôvodnení č. 22 uvedenej smernice sa zdôrazňuje, že diskusie o patentovateľnosti reťazcov alebo časti reťazcov génov spôsobujú
         spory. Ďalej sa v ňom uvádza, že pre udeľovanie patentov na vynálezy, ktoré sa týkajú takýchto reťazcov alebo časti reťazcov,
         platia rovnaké kritériá patentovateľnosti ako vo všetkých ostatných oblastiach technológií, a to novosť, vynálezcovská činnosť
         a priemyselná využiteľnosť. Podľa tohto odôvodnenia napokon priemyselná využiteľnosť reťazca alebo časti reťazca musí byť
         pri podaní patentovej prihlášky konkrétne uvedená.

      9        Podľa odôvodnenia č. 23 smernice samotný reťazec DNA bez naznačenia funkcie neobsahuje žiadne technické informácie, a preto
         nie je patentovateľným vynálezom.

      10      Odôvodnenie č. 24 uvádza, že pre splnenie kritéria priemyselnej využiteľnosti je potrebné v prípadoch, keď sa reťazec alebo
         časť reťazca génu využíva na produkciu proteínu alebo časti proteínu, špecifikovať, aký proteín alebo časť proteínu sa produkuje
         alebo akú funkciu vykonáva.

      11      Článok 5 ods. 3 smernice, ktorý je súčasťou kapitoly I nazvanej „Patentovateľnosť“ vyžaduje, aby priemyselné využitie reťazca
         alebo časti reťazca génu bolo konkrétne vyjadrené v patentovej prihláške.

      12      Článok 9 patriaci do kapitoly II nazvanej „Rozsah ochrany“ stanovuje:

      „Ochrana udelená patentom na výrobok obsahujúci genetické informácie alebo pozostávajúci z genetických informácií sa rozširuje
         na všetok materiál…, v ktorom je výrobok obsiahnutý a v ktorom je genetická informácia obsiahnutá a plní svoju funkciu.“

       Vnútroštátne právo
      13      Článok 53 zákona o patentoch z roku 1995 (Rijksoctrooiwet 1995, ďalej len „zákon z roku 1995“) stanovuje:

      „Patent dáva svojmu majiteľovi… výlučné právo:
      a)      patentovaný výrobok vo svojom podniku alebo pre svoj podnik vyrábať, používať ho, uviesť na trh alebo ho predať, prenajať,
         odovzdať alebo iným spôsobom previesť alebo ho ponúknuť iným osobám, doviesť alebo mať v držbe na jeden z týchto účelov;

      b)      uplatniť patentovaný postup vo svojom podniku alebo pre svoj podnik alebo ho používať, uviesť na trh alebo ho predať, prenajať,
         odovzdať výrobok získaný priamo uplatnením tohto postupu alebo ho iným spôsobom previesť alebo ho ponúknuť iným osobám, doviesť
         alebo mať v držbe na jeden z týchto účelov.“

      14      Článok 53a uvedeného zákona znie:

      „1.      Čo sa týka patentu udeleného na biologický materiál, ktorý má z dôvodu vynálezu zvláštne vlastnosti, rozširuje sa výlučné
         právo na každý biologický materiál získaný z tohto biologického materiálu prostredníctvom vegetatívneho rozmnožovania alebo
         množením v identickej alebo odlišnej forme a vykazujúci rovnaké vlastnosti.

      2.      Čo sa týka patentu udeleného na postup, ktorý umožňuje vyrobiť biologický materiál tak, aby mal následkom vynálezu zvláštne
         vlastnosti, rozširuje sa výlučné právo na biologický materiál získaný priamo prostredníctvom tohto postupu a na každý ďalší
         biologický materiál pochádzajúci z priamo získaného biologického materiálu prostredníctvom vegetatívneho rozmnožovania alebo
         množenia v identickej alebo odlišnej podobe a vykazujúci rovnaké vlastnosti.

      3.      Čo sa týka patentu udeleného na výrobok obsahujúci genetickú informáciu alebo pozostávajúci z genetickej informácie, rozširuje
         sa výlučné právo... na všetok materiál, v ktorom je výrobok obsiahnutý a v ktorom je genetická informácia obsiahnutá a plní
         svoju funkciu.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Spoločnosť Monsanto je majiteľkou európskeho patentu, ktorý jej bol udelený 19. júna 1996 pod číslom EP 0 546 090 a ktorého
         predmetom bol enzým 5-enolpyruvylshikimát-3-fosfátsyntáza odolný voči glyfosátu (ďalej len „európsky patent“). Tento európsky
         patent platí okrem iného v Holandsku.

      16      Glyfosát je neselektívny herbicíd. V rastline blokuje aktívne centrum enzýmov 5‑enolpyruvylshikimát‑3‑fosfátsyntáza (ďalej
         len „EPSPS“) triedy I, ktoré zohrávajú významnú úlohu pri raste rastliny. Glyfosát tak spôsobuje vyhynutie rastliny.

      17      Európsky patent opisuje triedu enzýmov EPSPS triedy II, ktoré nereagujú na glyfosát. Rastliny s takýmito enzýmami prežijú
         použitie glyfosátu, zatiaľ čo burina v ich okolí vyhynie. Gény, ktoré kódujú enzýmy triedy II, sú izolované z troch rôznych
         baktérií. Monsanto tieto gény vložila do DNA sóje, ktorú nazvala sója RR („Roundup Ready“). V dôsledku tohto postupu rastlina
         vytvára enzým EPSP triedy II, nazývaný CP4-EPSPS a odolný voči glyfosátu. Rastlina je tak odolná voči herbicídu Roundup.

      18      V Argentíne sa sója RR pestuje vo veľkom rozsahu, vynález spoločnosti Monsanto však na tomto území nie je chránený patentom.

      19      Spoločnosti Cefetra a Toepfer obchodujú so sójovou múčkou. Do prístavu v Amsterdame boli 16. júna 2005, 21. marca a 11. mája
         2006 z Argentíny dovezené tri náklady sójovej múčky. Spoločnosť Vopak uskutočnila v súvislosti s jedným z nákladov colné vyhlásenie.

      20      Uvedené tri náklady boli zadržané colnými orgánmi na základe nariadenia Rady (ES) č. 1383/2003 z 22. júla 2003, ktoré sa týka
         colného konania pri tovare podozrivom z porušovania niektorých práv duševného vlastníctva a opatrení, ktoré sa majú prijať
         pri tovare, u ktorého sa zistilo, že sa takéto práva porušili (Ú. v. EÚ L 196, s. 7; Mim. vyd. 02/013, s. 469). Po tom, ako
         Monsanto odobrala vzorky, bol náklad prepustený. Monsanto tovar nechala analyzovať s cieľom zistiť, či pochádza zo sóje RR.

      21      Na základe tejto analýzy a s odvolaním sa na prítomnosť enzýmu CP4‑EPSPS, ako aj reťazca DNA, ktorý tento enzým kóduje, spoločnosť
         Monsanto podala proti spoločnostiam Cefetra, Vopak a Toepfer žaloby na Rechtbank ’s‑Gravenhage, v ktorých navrhovala zákaz
         v zmysle článku 16 nariadenia č. 1383/2003, ako aj zákaz porušovania jej európskeho patentu vo všetkých krajinách, v ktorých
         patent platí. Argentínska republika vstúpila do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov spoločnosti Cefetra.

      22      Rechtbank ’s-Gravenhage dospel k záveru. že spoločnosť Monsanto v jednom zo sporných nákladov preukázala prítomnosť reťazca
         DNA chráneného európskym patentom. Kladie si však otázku, či takáto prítomnosť postačuje na konštatovanie porušenia európskeho
         patentu spoločnosti Monsanto pri uvádzaní múčky na trh Spoločenstva.

      23      Spoločnosť Cefetra podporovaná Argentínskou republikou, ako aj spoločnosť Toepfer tvrdia, že článok 53a zákona z roku 1995
         má vyčerpávajúcu povahu. Mal by byť považovaný za lex specialis vo vzťahu k všeobecnej ochrane, ktorú poskytuje článok 53 rovnakého zákona patentovanému výrobku. Keďže DNA vyskytujúca sa
         v sójovej múčke už nemôže plniť svoju funkciu, Monsanto nemôže brániť uvádzaniu tejto múčky na trh výlučne z dôvodu, že sa
         v nej vyskytuje DNA. Existuje súvislosť medzi obmedzenou patentovateľnosťou, ktorá je zdôraznená v odôvodneniach č. 23 a 24
         smernice a rozsahom ochrany vyplývajúcej z patentu.

      24      Podľa Monsanto cieľom smernice nie je obmedzenie ochrany biotechnologických vynálezov existujúcej v členských štátoch. Smernica
         neovplyvňuje absolútnu ochranu uznanú článkom 53 zákona z roku 1995. Takéto obmedzenie by bolo nezlučiteľné aj s článkom 27
         dohody TRIPS.

      25      Rechtbank ’s-Gravenhage poukazuje na to, že článok 53a ods. 3 zákona z roku 1995, rovnako ako aj článok 9 smernice podriaďujú
         všetok materiál, ktorý obsahuje DNA, výlučnému právu majiteľa patentu, pokiaľ tento materiál obsahuje genetickú informáciu,
         ktorá v ňom plní svoju funkciu.

      26      Konštatuje, že DNA nemôže plniť svoju funkciu v sójovej múčke, ktorá je mŕtvym materiálom.

      27      Tento súd usudzuje, že znenie článku 53a ods. 3 zákona z roku 1995 a článku 9 smernice nepodporuje tvrdenie, ktoré pred ním
         predniesla spoločnosť Monsanto a podľa ktorého stačí, aby DNA v niektorom momente plnila svoju funkciu v rastline, alebo aby
         ju znova mohla plniť, keby sa izolovala zo sójovej múčky a vložila do živého materiálu.

      28      Podľa Rechtbank ’s-Gravenhage však na druhej strane gén aj ako časť organizmu nemusí v žiadnom prípade plniť svoju funkciu
         stále. Existujú totiž gény, ktoré sa aktivujú len v určitých situáciách, napr. pri horúčave, suchu alebo pri chorobe.

      29      Napokon netreba zanedbať ani skutočnosť, že pri pestovaní sóje, z ktorej sa získava múčka, bola bez poskytnutia protihodnoty
         využitá výhoda vynálezu.

      30      V prípade, že proti uvádzaniu sójovej múčky na trh nemožno namietať podľa článku 53a ods. 3 zákona z roku 1995, ktorý preberá
         článok 9 smernice, vzniká otázka, či sa možno odvolať na klasickú absolútnu ochranu výrobku tak, ako vyplýva z článku 53 zákona
         z roku 1995.

      31      V tejto súvislosti sa zdá, že smernica nemení nič na absolútnej ochrane výrobku na základe článku 53 zákona z roku 1995, ale
         skôr sa usiluje o minimálnu ochranu. Oporné body pre tento výklad však nie sú dostatočne jasné.

      32      V tomto kontexte Rechtbank ’s-Gravenhage rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 9 [smernice] vykladať v tom zmysle, že je možné odvolávať sa na v ňom stanovenú ochranu aj v situácii, v ktorej
         je, tak ako vo veci samej, dotknutý výrobok (reťazec DNA) obsiahnutý v materiáli dovezenom do Európskej únie (v sójovej múčke)
         a v čase údajného porušenia neplní svoju funkciu, ale plnil ju (v rastline sóje) alebo ju môže znovu plniť po izolovaní z dotknutého
         materiálu a vložení do bunky organizmu?

      2.      Vychádzajúc z výskytu reťazca DNA opísaného v patentovom nároku 6 patentu číslo EP 0 546 090 v sójovej múčke dovezenej do
         Spoločenstva spoločnosťami Cefetra a [Toepfer] a vychádzajúc zo skutočnosti, že DNA v zmysle článku 9 [smernice] je obsiahnutá
         v sójovej múčke a už tam neplní svoju funkciu, bráni v tomto prípade ochrana patentu na biologický materiál stanovená smernicou
         a najmä jej článkom 9 tomu, aby vnútroštátne patentové právo poskytovalo dotknutému výrobku (DNA) ako takému (paralelnú) absolútnu
         ochranu bez ohľadu na to, či DNA plní svoju funkciu, a má sa teda ochrana podľa článku 9 smernice pre prípad upravený v tomto
         článku, kedy výrobok obsahuje genetickú informáciu alebo pozostáva z genetickej informácie a je obsiahnutý v materiáli, ktorý
         potom obsahuje genetickú informáciu, považovať za upravenú úplne?

      3.      Je na zodpovedanie predchádzajúcej otázky relevantné, že patent č. EP 0 546 090 bol prihlásený a udelený (v prejednávanej
         veci 19. júna 1996) pred prijatím [smernice] a že podľa vnútroštátneho patentového práva sa na výrobok vzťahovala takáto absolútna
         ochrana predtým, ako bola prijatá smernica?

      4.      Môže Súdny dvor pri odpovediach na predchádzajúce otázky zohľadniť dohodu TRIPS, najmä jej články 27 a 30?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      33      Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 9 smernice vykladať v tom zmysle, že z neho vyplýva
         ochrana patentových práv za okolností, akými sú tie vo veci samej, teda ak je patentovaný výrobok obsiahnutý v sójovej múčke,
         v ktorej neplní funkciu, pre ktorú bol patentovaný, ale plnil ju v rastline sóje, z ktorej bola múčka na základe spracovania
         vyrobená, alebo ju prípadne môže znovu plniť po izolovaní z múčky a vložení do bunky živého organizmu.

      34      V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že článok 9 smernice podmieňuje ochranu, ktorá z neho vyplýva tým, že genetická
         informácia obsiahnutá v patentovanom výrobku alebo tvoriaca tento výrobok „plní“ svoju funkciu v „materiál[i]... v ktorom“
         sa táto informácia nachádza.

      35      Zvyčajný význam prítomného času, ktorý zákonodarca používa, ako aj výrazu „materiál... v ktorom“, poukazuje na to, že funkcia
         sa plní aktuálne a v tom materiáli, ktorého je reťazec DNA obsahujúci genetickú informáciu súčasťou.

      36      V prípade genetickej informácie, ako je tá vo veci samej, je funkcia vynálezu splnená vtedy, ak genetická informácia chráni
         biologický materiál, ktorý ju obsahuje, proti účinku alebo predpokladanej možnosti účinku výrobku, ktorý môže spôsobiť uhynutie
         tohto materiálu.

      37      Použitie herbicídu na sójovú múčku však nemožno predpokladať a ani si ho za normálnych okolností predstaviť. Okrem toho, ani
         za predpokladu takéhoto použitia nemôže byť splnená funkcia výrobku spočívajúca v ochrane života biologického materiálu, ktorého
         je tento výrobok súčasťou, pretože genetická informácia sa v sójovej múčke nachádza len ako rezíduum a múčka je mŕtvym materiálom
         získaným po viacerých etapách spracovania sóje.

      38      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že ochrana vyplývajúca z článku 9 smernice je vylúčená, ak genetická informácia viac neplní
         funkciu, ktorú zabezpečovala v pôvodnom materiáli, z ktorého pochádza sporný materiál.

      39      Z týchto úvah tiež vyplýva, že uvedenej ochrany sa nemožno dovolávať v súvislosti so sporným materiálom len z dôvodu, že reťazec
         DNA obsahujúci genetickú informáciu by z tohto materiálu mohol byť izolovaný a plniť svoju funkciu po vložení do bunky živého
         organizmu. Za takéhoto predpokladu by sa totiž funkcia plnila v materiáli, ktorý by bol jednak iný a jednak biologický. Vznik
         práva na ochranu by preto mohol vzniknúť len v súvislosti s týmto iným materiálom.

      40      Pripustiť ochranu na základe článku 9 smernice z dôvodu, že genetická informácia plnila svoju funkciu predtým v materiáli,
         ktorého bola súčasťou, alebo ju prípadne môže znovu plniť v inom materiáli, by znamenalo odobrať vykladanému ustanoveniu jeho
         potrebný účinok, pretože by bolo stále možné sa dovolávať jednej alebo druhej z uvedených situácií.

      41      Spoločnosť Monsanto však tvrdí, že predovšetkým žiada ochranu patentovaného reťazca DNA ako takého. Vysvetľuje, že reťazec
         DNA, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, je chránený platným vnútroštátnym patentovým právom v súlade s článkom 1 ods. 1
         smernice. Článok 9 smernice sa vzťahuje len na rozšírenie takejto ochrany na ďalšie materiály, v ktorých je patentovaný výrobok
         obsiahnutý. V rámci sporu vo veci samej sa preto táto spoločnosť neusiluje o získanie ochrany vyplývajúcej z článku 9 smernice
         pre sójovú múčku, ktorej súčasťou je patentovaný reťazec DNA. Prejednávaná vec sa týka ochrany reťazca DNA ako takého, teda
         reťazca, ktorý nie je spojený s plnením konkrétnej funkcie. Táto ochrana je totiž v zmysle platného vnútroštátneho práva,
         na ktoré odkazuje článok 1 ods. 1 smernice, absolútna.

      42      Takúto analýzu nemožno prijať.

      43      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že podľa odôvodnenia č. 23 smernice „samotný reťazec DNA bez naznačenia funkcie neobsahuje
         žiadne technické informácie, a preto nie je patentovateľným vynálezom“.

      44      Okrem toho z odôvodnení č. 22 a 24, ako aj z článku 5 ods. 3 smernice vyplýva, že reťazcu DNA neprináleží nijaká ochrana na
         základe patentového práva, ak nie je upresnená funkcia, ktorú tento reťazec plní.

      45      Keďže smernica tak podmieňuje patentovateľnosť reťazca DNA určením funkcie, ktorú plní, je potrebné ju vykladať tak, že neposkytuje
         nijakú ochranu patentovanému reťazcu DNA, ktorý nemôže vykonávať konkrétnu funkciu, pre ktorú bol patentovaný.

      46      Tento výklad nachádza oporu v znení článku 9 smernice podmieňujúcom ochranu, ktorá z neho vyplýva, tým, že patentovaný reťazec
         DNA plní svoju funkciu v materiáli, v ktorom sa nachádza.

      47      Výklad, podľa ktorého by sa v zmysle smernice na patentovaný reťazec DNA mohla vzťahovať absolútna ochrana ako taká bez ohľadu
         na to, či reťazec plní svoju funkciu, by odobral vykladanému ustanoveniu jeho potrebný účinok. Ochrana, ktorá by bola formálne
         priznaná reťazcu DNA ako takému, by sa totiž nevyhnutne rozšírila na materiál, ktorého je súčasťou, a to dovtedy, kým by takáto
         situácia pretrvávala.

      48      Ako vyplýva z bodu 37 tohto rozsudku, reťazec DNA, akým je ten v spore vo veci samej, nemôže plniť svoju funkciu, ak je súčasťou
         mŕtveho materiálu, akým je sójová múčka.

      49      Na takýto reťazec sa preto nevzťahuje ochrana patentových práv, keďže ani článok 9 smernice, ani nijaké iné jej ustanovenie
         nepriznáva ochranu patentovanému reťazcu DNA, ktorý nemôže plniť svoju funkciu.

      50      Na prvú otázku preto treba odpovedať, že článok 9 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že z neho nevyplýva ochrana patentových
         práv za okolností, akými sú tie v spore vo veci samej, teda ak je patentovaný výrobok súčasťou sójovej múčky, v ktorej neplní
         funkciu, pre ktorú bol patentovaný, ale plnil ju v rastline sóje, z ktorej bola múčka vyrobená na základe spracovania, alebo
         ju prípadne môže znovu plniť po izolovaní z múčky a vložení do bunky živého organizmu.

       O druhej otázke
      51      Vo svojej druhej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 9 smernice smeruje k úplnej harmonizácii ochrany, ktorá
         z neho vyplýva, a tým bráni tomu, aby vnútroštátne patentové právo poskytovalo patentovanému výrobku ako takému absolútnu
         ochranu bez ohľadu na to, či tento výrobok plní svoju funkciu v materiáli, v ktorom je obsiahnutý.

      52      Táto otázka spočíva na predpoklade, formulovanom v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, že vnútroštátne ustanovenie,
         akým je článok 53 zákona z roku 1995 priznáva patentovanému výrobku absolútnu ochranu.

      53      Aby bolo možné na druhú otázku odpovedať, je potrebné poukázať na to, že v odôvodneniach č. 3 a 5 až 7 smernice zákonodarca
         Spoločenstva konštatuje, že:

      –        účinná a harmonizovaná ochrana vo všetkých členských štátoch je nevyhnutná na udržanie a podporu investícií v oblasti biotechnológie,
      –        existujú rozdiely v právnej ochrane biotechnologických vynálezov poskytovanej zákonmi a praxou jednotlivých členských štátov,
      –        tieto rozdiely by mohli predstavovať prekážky obchodu a tým brániť riadnemu fungovaniu vnútorného trhu,
      –        tieto rozdiely by sa v budúcnosti mohli ešte zväčšiť, keď členské štáty prijmú nové a odlišné právne predpisy a správnu prax,
         alebo keď sa vnútroštátna judikatúra vykladajúca takéto vnútroštátne právne predpisy v každom členskom štáte vyvinie inak,

      –        nekoordinovaný rozvoj vnútroštátnych právnych predpisov o právnej ochrane biotechnologických vynálezov v Spoločenstve by mohol
         viesť k ďalšiemu brzdeniu obchodu na úkor priemyselného rozvoja takýchto vynálezov a hladkého fungovania vnútorného trhu.

      54      V odôvodneniach č. 8 a 13 ďalej zákonodarca stanovuje:

      –        právna ochrana biotechnologických vynálezov si nevyžaduje vytvorenie zvláštneho súboru právnych noriem nahrádzajúcich pravidlá
         vnútroštátneho patentového práva,

      –        pravidlá vnútroštátneho patentového práva zostávajú hlavným základom pre právnu ochranu biotechnologických vynálezov, pričom
         musia byť upravené alebo doplnené z určitých konkrétnych hľadísk, aby bolo možné venovať náležitú pozornosť technologickému
         rozvoju týkajúcemu sa biologického materiálu, ktorý taktiež spĺňa požiadavky patentovateľnosti,

      –        právny rámec Spoločenstva na ochranu biotechnologických vynálezov môže byť obmedzený na ustanovovanie určitých princípov vzťahujúcich
         sa najmä na patentovateľnosť biologického materiálu ako takého, a na rozsah ochrany, ktorú poskytuje patent biotechnologickému
         vynálezu.

      55      Z týchto úvah vyplýva, že zákonodarca Spoločenstva mal v úmysle pristúpiť z vecného hľadiska k čiastočnej harmonizácii, ktorá
         by však umožnila vyriešiť existujúce rozdiely a zabrániť budúcim rozdielom medzi členskými štátmi v oblasti ochrany biotechnologických
         vynálezov.

      56      Zvolená harmonizácia má teda za cieľ vyhnúť sa prekážkam obchodu.

      57      Je súčasťou kompromisu medzi záujmami majiteľov patentov a potrebami riadneho fungovania vnútorného trhu.

      58      Pokiaľ ide konkrétne o článok 9 smernice, ktorý patrí do kapitoly II s názvom „Rozsah ochrany“, prístup zákonodarcu vyplýva
         z jeho zámeru zabezpečiť rovnakú ochranu patentov vo všetkých členských štátoch.

      59      Jednotná ochrana sa totiž javí ako prostriedok na odstránenie rozdielov medzi členskými štátmi a na zabránenie ich vzniku,
         ako aj na zabezpečenie zamýšľanej rovnováhy medzi záujmami majiteľov patentov a záujmami ostatných hospodárskych subjektov,
         kým minimálna harmonizácia prijatá v prospech majiteľov patentov by naopak jednak narušila sledovanú rovnováhu dotknutých
         záujmov a jednak by nevyhnutne spôsobila zakorenenie alebo vznik rozdielov medzi členskými štátmi a následne prekážok obchodu.

      60      Z toho vyplýva, že harmonizácia uskutočnená článkom 9 smernice sa musí považovať za úplnú.

      61      Článok 1 ods. 1 prvá veta smernice nepredstavuje pre tento záver prekážku, keď odkazuje na vnútroštátne patentové právo v súvislosti
         s ochranou biotechnologických vynálezov. V druhej vete tohto odseku sa totiž uvádza, že členské štáty v prípade potreby upravia
         svoje vnútroštátne patentové právo tak, aby bralo do úvahy ustanovenia tejto smernice, teda najmä tie, ktoré zabezpečujú úplnú
         harmonizáciu.

      62      Preto vzhľadom na to, že smernica neposkytuje nijakú ochranu patentovanému reťazcu DNA, ktorý nemôže plniť svoju funkciu,
         vykladané ustanovenie bráni tomu, aby vnútroštátny zákonodarca priznal patentovanému reťazcu DNA ako takému absolútnu ochranu
         bez ohľadu na to, či plní svoju funkciu v materiáli, v ktorom je obsiahnutý.

      63      Na druhú otázku preto treba odpovedať v tom zmysle, že článok 9 smernice zabezpečuje úplnú harmonizáciu ochrany, ktorá z neho
         vyplýva, a preto bráni tomu, aby vnútroštátne právo poskytovalo patentovanému výrobku ako takému absolútnu ochranu bez ohľadu
         na to, či tento výrobok plní svoju funkciu v materiáli, v ktorom je obsiahnutý.

       O tretej otázke
      64      Vo svojej tretej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 9 smernice bráni tomu, aby sa majiteľ patentu udelenému
         pred prijatím tejto smernice dovolával absolútnej ochrany patentovaného výrobku, ktorá mu bola priznaná na základe vtedy platnej
         právnej úpravy.

      65      Podobne ako pri druhej otázke aj táto otázka spočíva na predpoklade, že vnútroštátne ustanovenie, akým je článok 53 zákona
         z roku 1995, skutočne priznáva patentovanému výrobku absolútnu ochranu, ak bol patent udelený pred prijatím smernice.

      66      Aby bolo možné na túto otázku odpovedať, je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa nové pravidlo musí bezodkladne
         uplatniť na budúce právne účinky situácie, ktorá vznikla za účinnosti predchádzajúceho pravidla (pozri najmä rozsudok z 11. decembra
         2008, Komisia/Freistaat Sachsen, C‑334/07 P, Zb. s. I‑9465, bod 43 a citovanú judikatúru).

      67      Zo smernice nevyplýva nijaká výnimka z tejto zásady.

      68      Navyše neuplatnenie smernice na patenty udelené pred jej prijatím by medzi členskými štátmi vytvorilo rozdiely v ochrane,
         čo by bránilo zamýšľanej harmonizácii.

      69      Na tretiu otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 9 smernice bráni tomu, aby sa majiteľ patentu udeleného pred prijatím
         tejto smernice dovolával absolútnej ochrany patentovaného výrobku, ktorá mu bola priznaná na základe vtedy platnej vnútroštátnej
         právnej úpravy.

       O štvrtej otázke
      70      Vo svojej štvrtej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 27 a 30 dohody TRIPS majú vplyv na prijatý výklad
         článku 9 smernice.

      71      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ustanovenia dohody TRIPS nevytvárajú pre jednotlivcov práva, ktoré by jednotlivci
         mohli priamo uplatňovať pred súdom v zmysle práva Únie (rozsudok zo 14. decembra 2000, Dior a i., C‑300/98 a C‑392/98, Zb.
         s. I‑11307, bod 44).

      72      Ak sa zistí, že v predmetnej oblasti existuje právna úprava Únie, uplatňuje sa právo Únie, z čoho vyplýva povinnosť vykonať
         v rozsahu, v akom je to možné, výklad v súlade s dohodou TRIPS, avšak bez toho, aby mohol byť predmetnému ustanoveniu tejto
         dohody priznaný priamy účinok (rozsudok z 11. septembra 2007, Merck Genéricos – Produtos Farmacêuticos, C‑431/05, Zb. s. I‑7001,
         bod 35).

      73      Keďže smernica predstavuje právnu úpravu Únie v oblasti patentov, musí byť v rozsahu, v akom je to možné, predmetom výkladu,
         ktorý je v súlade s dohodou TRIPS.

      74      V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že výklad článku 9 smernice vyplývajúci z tohto rozsudku nie je v rozpore s touto
         povinnosťou.

      75      Článok 9 smernice totiž upravuje rozsah ochrany vyplývajúcej z patentu pre jeho majiteľa, kým články 27 a 30 dohody TRIPS
         sa vzťahujú na patentovateľnosť, resp. výnimky z práv vyplývajúcich z patentu.

      76      Aj za predpokladu, že by pojem „výnimky z udelených práv“ mohol zahŕňať nielen výlučnosť práv, ale aj ich obmedzenia, je potrebné
         konštatovať, že sa nezdá, že by výklad článku 9 smernice obmedzujúci ochranu, ktorá z neho vyplýva, na situácie, v ktorých
         patentovaný výrobok plní svoju funkciu, mohol byť neprimerane v rozpore s bežným využívaním patentu alebo „neprimerane na
         úkor oprávnených záujmov majiteľa patentu s tým, že [sa] budú zohľadňovať oprávnené záujmy tretích strán“, v zmysle článku
         30 dohody TRIPS.

      77      Na štvrtú otázku je preto potrebné odpovedať v tom zmysle, že články 27 a 30 dohody TRIPS nemajú vplyv na výklad článku 9
         smernice.

       O trovách
      78      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/44/ES zo 6. júla 1998 o právnej ochrane biotechnologických vynálezov sa
            má vykladať v tom zmysle, že z neho nevyplýva ochrana patentových práv za okolností, akými sú tie v spore vo veci samej, teda
            ak je patentovaný výrobok súčasťou sójovej múčky, v ktorej neplní funkciu, pre ktorú bol patentovaný, ale plnil ju v rastline
            sóje, z ktorej bola múčka vyrobená na základe spracovania, alebo ju prípadne môže znovu plniť po izolovaní z múčky a vložení
            do bunky živého organizmu.
      2.      Článok 9 smernice 98/44 zabezpečuje úplnú harmonizáciu ochrany, ktorá z neho vyplýva, a preto bráni tomu, aby vnútroštátne
            právo poskytovalo patentovanému výrobku ako takému absolútnu ochranu bez ohľadu na to, či tento výrobok plní svoju funkciu
            v materiáli, v ktorom je obsiahnutý.
      3.      Článok 9 smernice 98/44 bráni tomu, aby sa majiteľ patentu udeleného pred prijatím tejto smernice dovolával absolútnej ochrany
            patentovaného výrobku, ktorá mu bola priznaná na základe vtedy platnej vnútroštátnej právnej úpravy.
      4.      Články 27 a 30 Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá predstavuje prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej
            obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marakéši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra
            1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým
            sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994), nemajú vplyv na výklad článku 9 smernice 98/44.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. júla 1992. # The Queen proti Immigration Appeal Tribunal a Surinder Singh, ex parte Secretary of State for Home Department. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Voľný pohyb osôb. # Vec C-370/90.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. marca 1992. # Compagnie Commerciale de l'Ouest a iní proti Receveur principal des douanes de La Pallice Port. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Poitiers - Francúzsko. # Spojené veci C-78/90, C-79/90, C-80/90, C-81/90, C-82/90 a C-83/90.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 7. marca 1996. # El Corte Inglés SA proti Cristina Blázquez Rivero. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Juzgado de Primera Instancia n. 10 de Sevilla - Španielsko. # Vec C-192/94.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 28. apríla 2016.#L'Oréal v. Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie VICHY LABORATOIRES V IDÉALIA – Skoršia slovná ochranná známka Európskej únie IDEALINA – Relatívny dôvod zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-144/15.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. februára 1970. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 38-69.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 1. decembra 1994. # Fernanda Coen-Porisini proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-502/93.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1987. # Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Financovanie EPUZF. # Vec 346/85.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 20. februára 2002. # Förde-Reederei GmbH proti Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec T-170/00.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 21. apríla 2005.#PepsiCo, Inc. proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-269/02.

text:
      Vec T‑269/02
      PepsiCo, Inc.
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva RUFFLES – Skoršia národná ochranná známka RIFFELS – Ešte staršia národná ochranná známka RUFFLES – Koexistencia a rovnocennosť národných ochranných známok a ochranných známok Spoločenstva“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 21. apríla 2005
      Abstrakt rozsudku
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Vlastníctvo
            národnej ochrannej známky zhodnej s prihlasovanou ochrannou známkou a predchádzajúcej namietanej národnej ochrannej známke
            prihlasovateľom ochrannej známky – Vplyv
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8)
      V rámci námietkového konania začatého proti zápisu ochrannej známky Spoločenstva v súlade s článkom 42 a nasl. nariadenia
         č. 40/94 nemôže byť zamietnutie námietky založené na samotnom vlastníctve skoršej národnej ochrannej známky predchádzajúcej
         namietanej národnej ochrannej známke a zhodnej s prihlasovanou ochrannou známkou Spoločenstva prihlasovateľom ochrannej známky
         Spoločenstva. Navyše by prihlasovateľ musel preukázať, že dosiahol vyhlásenie neplatnosti namietanej národnej ochrannej známky
         príslušnými vnútroštátnymi orgánmi.

      Platnosť národnej ochrannej známky totiž nemožno spochybniť v rámci konania o zápise ochrannej známky Spoločenstva, ale iba
         v rámci konania o neplatnosť začatom v dotknutom členskom štáte. Okrem toho prináleží Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
         (ochranné známky a vzory), aby preskúmal na základe dôkazov, ktoré predkladá namietateľ, existenciu národnej ochrannej známky
         dovolávanej na podporu námietok, nie však rozpor medzi touto ochrannou známkou a inou národnou ochrannou známkou; skúmanie
         tohto rozporu je vecou vnútroštátnych orgánov.

      (pozri body 25, 26)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 21. apríla 2005 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva RUFFLES – Skoršia národná ochranná známka RIFFELS – Ešte staršia národná ochranná známka RUFFLES – Koexistencia a rovnocennosť národných ochranných známok a ochranných známok Spoločenstva“
      Vo veci T‑269/02,
      PepsiCo, Inc., so sídlom v Purchase, New York (Spojené štáty), v zastúpení: E. Armijo Chávarri, advokát,

      žalobkyňa,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: pôvodne J. Novais Gonçalves a J. Crespo Carrillo, neskôr A. von Mühlendahl a J. Novais Gonçalves, splnomocnení
         zástupcovia,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník konania pred Súdom prvého stupňa:
      Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG,  predtým Convent Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG, so sídlom v Kolíne (Nemecko), v zastúpení: M. Schaeffer, advokát,

      ktorej predmetom je žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 10. júna 2002 (odvolanie R 114/2000-1) v námietkovom
         konaní medzi PepsiCo, Inc. a Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG,

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

      v zložení: predseda komory M. Vilaras, sudcovia F. Dehousse a D. Šváby,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. decembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1       PepsiCo, Inc. podala 1. apríla 1996 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej
         známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11,
         1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2       Ochrannou známkou, o zápis ktorej sa žiadalo, bola slovná ochranná známka RUFFLES.
      3       Výrobky uvedené v prihláške patria do tried 29 a 30 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre
         zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu:

      –       trieda 29: „Mäso, ryby, hydina a divina; mäsové výťažky; konzervované, sušené alebo varené ovocie a zelenina; želatíny, džemy,
         kompóty; vajcia, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“,

      –       trieda 30: „Káva, čaj, kakao, cukor, ryža, tapioka, ságo, kávovinové náhradky; múka a prípravky vyrobené z obilnín, chlieb,
         pečivo a cukrovinky, zmrzlina; med, melasa; droždie, prášok do pečiva; soľ, horčica; ocot, šťavy (chuťové prísady); koreniny;
         zmrzlina“.

      4       Uvedená prihláška ochrannej známky bola zverejnená 22. decembra 1997 v Úradnom vestníku ochranných známok Spoločenstva.

      5       Dňa 23. marca 1998 podal vedľajší účastník konania, Intersnack Knabber-Gebäck GmbH & Co. KG (pôvodne Convent Knabber-Gebäck
         GmbH & Co. KG), podľa článku 42 ods. 1 nariadenia č. 40/92 námietku voči zápisu prihlasovanej ochrannej známky.

      6       Túto námietku odôvodnil tým, že existuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 medzi
         prihlasovanou ochrannou známkou, pokiaľ sa táto ochranná známka vzťahuje na výrobky „sušená zelenina“ (trieda 29) a „prípravky
         vyrobené z obilnín, pečivo a cukrovinky“ (trieda 30) a skoršou národnou ochrannou známkou RIFFELS, ktorú si vedľajší účastník
         konania nechal zapísať v Nemecku, pokiaľ sa táto ochranná známka vzťahuje na „zemiakové lupienky“.

      7       Námietkové oddelenie rozhodnutím z 23. novembra 1999 vyhovelo námietke s ohľadom na „sušenú zeleninu“ a „jemné pečivo a cukrovinky“,
         keďže zastávalo názor, že z dôvodu totožnosti a čiastočnej podobnosti výrobkov, ktoré sú predmetom sporných označení, a s ohľadom
         na podobnosť uvedených označení, existuje pravdepodobnosť zámeny medzi obidvoma ochrannými známkami. Naproti tomu, v rámci
         „prípravkov vyrobených z obilnín“ námietku zamietlo.

      8       Dňa 24. januára 2000 podala žalobkyňa na ÚHVT podľa článku 59 nariadenia č. 40/94 odvolanie proti rozhodnutiu námietkového
         oddelenia. Dňa 23. júna 2000 doručila vyjadrenie, v ktorom toto odvolanie odôvodnila.

      9       Dňa 2. mája 2001 predložil vedľajší účastník konania svoje pripomienky k odvolaniu žalobkyne, o ktorých bola žalobkyňa upovedomená
         listom ÚHVT zo 4. mája 2001.

      10     Žalobkyňa listom z 13. júna 2001 navrhla, aby ju odvolací senát v súlade s článkom 61 ods. 2 nariadenia č. 40/94 vyzval na
         opätovné predloženie pripomienok.

      11     Listom z 27. mája 2001 odvolací senát tento návrh zamietol.
      12     Rozhodnutím z 10. júna 2002 oznámeným žalobkyni 24. júna 2002 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát ÚHVT
         odvolanie zamietol. Odvolací senát po konštatovaní, že odvolanie sa opiera výlučne o tvrdenie, že žalobkyňa je v Nemecku majiteľkou
         práva, ktoré je staršie ako právo vedľajšieho účastníka konania, vyjadril názor, že rozhodnutie námietkového oddelenia týmto
         tvrdením nemožno spochybniť. Tento starší zápis národnej ochrannej známky nie je pre výsledok konania o námietke dôležitý
         a v každom prípade ho žalobkyňa nepreukázala (body 17 až 21 napadnutého rozhodnutia).

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      13     Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 2. septembra 2002 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
         konanie.

      14     V dňoch 23. a 31. januára 2003 navzájom predložili vedľajší účastník konania a ÚHVT svoje vyjadrenia k žalobe. Dňa 27. januára
         2003 vedľajší účastník konania doplnil svoje vyjadrenie k žalobe o niektoré písomnosti.

      15     Listom z 5. marca 2003 žalobkyňa navrhla, aby jej Súdny dvor v súlade s článkom 135 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého
         stupňa povolil podať repliku a rozhodol o jej údajne skôr predloženom návrhu, týkajúcom sa vypracovania stanoviska nemeckou
         advokátskou kanceláriou Lovells o prihlasovanej nemeckej ochrannej známke.

      16     Listom z 22. apríla 2004 Súd prvého stupňa obidva tieto návrhy zamietol a, čo sa týka druhého návrhu, poukázal na to, že to
         je žalobkyňa, ktorá je povinná v lehotách a za podmienok stanovených v rokovacom poriadku predložiť dôkazy, na ktoré sa chce
         odvolať.

      17     Listom z 30. apríla 2004 žalobkyňa doručila do kancelárie Súdu prvého stupňa stanovisko kancelárie Lovells z toho istého dňa,
         ktorý bol založený do spisu.

      18     Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –       zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania,
      19     ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      20     Vedľajší účastník konania navrhuje žalobu zamietnuť.
       Právny stav
      21     Žalobkyňa uvádza v žalobe tri žalobné dôvody na zrušenie. V rámci prvého žalobného dôvodu vychádzajúceho z porušenia práva
         na obranu žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že jej neumožnil dokázať existenciu jej staršej nemeckej ochrannej známky RUFFLES.
         V rámci druhého žalobného dôvodu vychádzajúceho z porušenia dispozičnej zásady žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nezohľadnil
         túto ochrannú známku, hoci jej existencia bola na základe predložených dôkazov a z dôvodu, že vedľajší účastník konania ju
         nespochybnil, v konaní pred ÚHVT nesporná. V rámci tretieho žalobného dôvodu vychádzajúceho z porušenia zásady koexistencie
         a rovnocennosti ochranných známok Spoločenstva a národných ochranných známok žalobkyňa v podstate uvádza, že samotná existencia
         jej staršej nemeckej ochrannej známky RUFFLES bola dôvodom na zamietnutie námietky.

      22     Je nesporné, že žalobkyňa sa v rámci obrany proti námietke pred ÚHVT odvolala iba na existenciu nemeckej ochrannej známky
         RUFFLES, ktorej je majiteľkou a ktorá je staršia ako ochranná známka vedľajšieho účastníka konania. Podľa jej názoru už samotná
         existencia tejto ochrannej známky odôvodňuje zamietnutie námietky.

      23     Žalobkyňa teda v žiadnom štádiu konania pred ÚHVT nepoukázala na používanie uvedenej ochrannej známky, aby tak mohla dokázať
         koexistenciu medzi touto ochrannou známkou a ochrannou známkou vedľajšieho účastníka konania, čo by mohlo mať význam v rámci
         posudzovania pravdepodobnosti zámeny medzi prihlasovanou ochrannou známkou a ochrannou známkou vedľajšieho účastníka konania
         samostatne vykonaného ÚHVT podľa nariadenia č. 40/94.

      24     Žalobkyňa neuviedla, a ani nepreukázala, že dosiahla vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky vedľajšieho účastníka konania
         príslušnými vnútroštátnymi orgánmi z dôvodu existencie staršej nemeckej ochrannej známky, alebo že sa o takéto konanie aspoň
         pokúšala.

      25     V tejto súvislosti Súd prvého stupňa poukazuje na to, že sa zamietnutie námietky nemôže opierať o samotnú existenciu údajnej
         staršej nemeckej ochrannej známky žalobkyne, bez ohľadu na skutočnosť, či bola takáto ochranná známka preukázaná v konaní
         pred ÚHVT. Žalobkyňa by navyše musela preukázať, že dosiahla vyhlásenie neplatnosti ochrannej známky vedľajšieho účastníka
         konania príslušnými vnútroštátnymi orgánmi.

      26     Platnosť národnej ochrannej známky, v tomto prípade ochrannej známky vedľajšieho účastníka konania, totiž nemožno spochybniť
         v rámci konania o zápise ochrannej známky Spoločenstva, ale iba v rámci konania o neplatnosť začatom v dotknutom členskom
         štáte [rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Matratzen Concord/ÚHVT – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Zb. s. II‑4335,
         bod 55]. Okrem toho prináleží ÚHVT, aby preskúmal na základe dôkazov, ktoré predkladá namietateľ, existenciu národnej ochrannej
         známky dovolávanej na podporu námietok, nie však rozpor medzi touto ochrannou známkou a inou národnou ochrannou známkou; skúmanie
         tohto rozporu je vecou vnútroštátnych orgánov.

      27     Z toho dôvodu odvolací senát v bode 17 napadnutého rozhodnutia mohol uviesť, že „skutočnosť, že v určitom členskom štáte predchádzal
         zápis národnej ochrannej známky zápisu inej národnej ochrannej známky, nemá žiadny vplyv na konanie o námietke pred ÚHVT,
         keďže nebolo dokázané, že prihlasovateľ [ochrannej známky Spoločenstva] podal žalobu o neplatnosť zápisu ochrannej známky
         namietateľa“.

      28     Napriek tvrdeniu žalobkyne nie je absurdnou či neštandardnou situácia, keď ÚHVT vyhovie námietke opierajúcej sa o skoršiu
         ochrannú známku, napriek tomu, že sa prihlasovateľ odvoláva na ešte staršiu ochrannú známku, pokiaľ platnosť ochrannej známky
         namietateľa nebola napadnutá pred vnútroštátnymi orgánmi. Práve naopak, toto riešenie rešpektuje rozdelenie právomocí medzi
         ÚHVT a uvedenými vnútroštátnymi orgánmi.

      29     Žalobkyňa uvádza ďalšie dôvody. Stanovisko ÚHVT by jednak viedlo k absurdnej situácii, keď by zamietnutie prihlášky ochrannej
         známky Spoločenstva RUFFLES bránilo jej transformácii na zápis národnej ochrannej známky iba v Nemecku, teda v krajine, kde
         je ochranná známka žalobkyne zapísaná a kde má žalobkyňa povolenie uvádzať sporné výrobky označené touto ochrannou známkou
         na trh. Navyše by bolo nemysliteľné, aby žalobkyni bola odňatá ochrana, ktorú má zabezpečovať ochranná známka Spoločenstva,
         ak túto ochranu môže v praxi dosiahnuť prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy. Tieto dva dôvody sa zakladajú na nepreukázaných
         domnienkach, že žalobkyni skutočne prináleží právo uvádzať výrobky pod ochrannou známkou RUFFLES na trh v Nemecku. Nie je
         totiž v žiadnom prípade isté, že by vedľajší účastník konania z dôvodu existencie ochrannej známky RIFFELS toto právo nemohol
         napadnúť.

      30     Pokiaľ ide o stanovisko žalobkyne k rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 12. septembra 2000 (odvolanie R 415/1999-1)
         v rámci konania o námietke, je potrebné poukázať na to, že zákonnosť rozhodnutí odvolacích senátov možno posudzovať iba na
         základe ustanovení nariadenia č. 40/94, ako ich vyložil súd Spoločenstva, a nie podľa predchádzajúcej praxe v rozhodovaní
         týchto odvolacích senátov [rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Streamserve/ÚHVT (STREAMSERVE), T‑106/00, Zb.
         s. II‑723, bod 66, a z 9. októbra 2002, Glaverbel/ÚHVT (Povrch sklenenej dosky), T‑36/01, Zb. s. II‑3887, bod 35)]. Toto stanovisko
         je preto irelevantné. V každom prípade sa týka úplne iného prípadu, ako je predmetný spor. Vo veci R 415/1999-1 sa totiž prihlasovateľ
         ochrannej známky Spoločenstva neodvolával iba na existenciu práva k staršej ochrannej známke, ako je tomu v predmetnom spore,
         ale toto právo, ako aj skutočnú a bezproblémovú koexistenciu s ochranou známkou namietateľa v členskom štáte, aj preukázal.
         Najmä z tohto dôvodu neuznal odvolací senát existenciu pravdepodobnosti zámeny a námietku zamietol (bod 22 uvedeného rozhodnutia
         prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 12. septembra 2000). V tomto kontexte by bolo skutočne rozporuplné vyhovieť námietke, a tým
         odňať ochranu, ktorú poskytuje právo Spoločenstva, hoci prihlasovateľ ochrannej známky mohol získať rovnakú ochranu v členských
         štátoch Európskej únie vnútroštátnymi prostriedkami (pozri bod 21 tohto rozhodnutia, predposledná veta). Okolnosti predmetného
         sporu sú podstatne iné, pretože vzhľadom na neistotu týkajúcu sa účinnosti práva nemeckej ochrannej známky uplatňovaného žalobkyňou
         nie je nesporné, že žalobkyňa prostredníctvom zápisu národnej ochrannej známky môže získať ochranu v rovnakom rozsahu ako
         zápisom na úrovni Spoločenstva.

      31     Nakoniec nemožno v predmetnom spore, napriek tvrdeniam žalobkyne, analogicky použiť článok 106 nariadenia č. 40/94. Toto ustanovenie
         sa totiž vzťahuje na vnútroštátnymi predpismi priznané právo podávať žaloby pred vnútroštátnymi orgánmi proti používaniu novšej
         ochrannej známky Spoločenstva z dôvodu porušovania starších práv. V predmetnom spore však žalobkyni nejde o napadnutie používania
         ochrannej známky Spoločenstva v Nemecku z dôvodu porušenia staršieho práva, ale o spochybnenie, pred ÚHVT, účinnosti nemeckej
         ochrannej známky namietateľa. Neexistuje teda žiadna súvislosť medzi skutkovými okolnosťami predmetného sporu a okolnosťami
         uvedenými v článku 106 nariadenia č. 40/94. Okrem toho, ako už bolo uvedené, právo rozhodovať o spornej účinnosti majú výlučne
         nemecké orgány podľa nemeckého práva.

      32     Z vyššie uvedeného vyplýva, že tretí žalobný dôvod, ktorý spočíva v porušení zásady koexistencie a rovnocennosti medzi národnými
         ochrannými známkami a ochrannými známkami Spoločenstva odvolacím senátom, je potrebné zamietnuť.

      33     Pokiaľ ide o prvý a druhý žalobný dôvod na zrušenie týkajúce sa porušenia práva na obranu a porušenia dispozičnej zásady,
         treba zdôrazniť, že žalobkyňa týmito žalobnými dôvodmi protirečivo vytýka ÚHVT, že jej neumožnil dokázať existenciu jej skoršej
         nemeckej ochrannej známky a že nezohľadnil túto ochrannú známku, hoci jej existencia bola v spore nesporná. Je však potrebné
         konštatovať, že žiadny z týchto dvoch žalobných dôvodov, aj v prípade, že by boli dôvodné, nemôže viesť k zrušeniu napadnutého
         rozhodnutia. Zamietnutie námietky, ako bolo už uvedené a ako to v podstate uviedol odvolací senát v bode 17 napadnutého rozhodnutia,
         neodôvodňuje samotná existencia nemeckej ochrannej známky žalobkyne bez dodatočného dôkazu, že ochranná známka namietateľa
         bola vyhlásená za neplatnú. Napriek tomu je nesporné, že žalobkyňa sa v konaní pred ÚHVT odvolávala iba na samotnú existenciu
         jej údajnej nemeckej ochrannej známky.

      34     Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý a druhý žalobný dôvod na zamietnutie sú nedôvodné.
      35     Nakoniec, pokiaľ ide o potvrdenie zápisu staršej ochrannej známky žalobkyne a stanovisko nemeckej advokátskej kancelárie Lovells
         o účinnosti tejto ochrannej známky vo vzťahu k ochrannej známke vedľajšieho účastníka konania, obidva dokumenty, ktoré žalobkyňa
         predložila Súdu prvého stupňa, sú neprípustné. Podľa ustálenej judikatúry slúži totiž žaloba podaná na Súde prvého stupňa
         preskúmaniu zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94. Nové skutočnosti uplatnené pred
         Súdom prvého stupňa bez toho, aby boli už skôr oznámené ÚHVT, sa môžu dotknúť zákonnosti takéhoto rozhodnutia len vtedy, ak
         ÚHVT bol povinný ich zohľadniť ex offo. V tejto súvislosti z článku 74 ods. 1 in fine toho istého nariadenia vyplýva, že ÚHVT sa v konaní o relatívnych dôvodoch zamietnutia pri svojom skúmaní obmedzí na dôvody,
         dôkazy a návrhy predložené účastníkmi konania, teda nie je povinný ex offo skúmať skutočnosti, ktoré účastníci konania neuviedli. Tieto skutočnosti preto nemôžu spochybniť zákonnosť rozhodnutia odvolacieho
         senátu [naposledy rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. júla 2004, Samar/ÚHVT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Zb. s. II‑2939,
         bod 13].

      36     Na základe vyššie uvedeného je potrebné predmetnú žalobu zamietnuť.
       O trovách
      37     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom ÚHVT.

      38     Podľa článku 87 ods. 4 rokovacieho poriadku a keďže vedľajší účastník konania nenavrhol zaviazať žalobkyňu na náhradu trov
         konania, znáša vedľajší účastník konania svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobkyňa znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Úradu pre harmonizáciu vnútorného
            trhu (ochranné známky a vzory).
      3.      Vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 21. apríla 2005.

               Tajomník

                     Predseda komory

               H. Jung

                     M. Vilaras

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. júla 1985. # Pharmon BV proti Hoechst AG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Vec 19/84.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. marca 1963. # Da Costa en Schaake NV, Jacob Meijer NV, Hoechst-Holland NV proti Administration fiscale néerlandaise. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Tariefcommissie - Holandsko. # Spojené veci 28 až 30-62.