Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 29. novembra 2006.#Franco Campoli proti Európskej komisii.#Vec T-135/05.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. decembra 2008. # Isabel Clara Centeno Mediavilla a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Služobný poriadok úradníkov - Námietka nezákonnosti článku 12 ods. 3 prílohy XIII týkajúca sa zaradenia úradníkov prijatých do zamestnania po 1. máji 2004 - Prerokovanie s Výborom pre služobný poriadok - Neporušenie nadobudnutých práv a zásady rovnosti zaobchádzania. # Vec C-443/07 P.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 22. decembra 2008
      Vec C‑443/07 P
      Isabel Clara Centeno Mediavilla a i.
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Služobný poriadok úradníkov – Námietka nezákonnosti článku 12 ods. 3 prílohy XIII týkajúca sa zaradenia úradníkov prijatých po 1. máji 2004 – Prerokovanie s Výborom pre služobný poriadok – Neporušenie nadobudnutých práv a zásady rovnosti zaobchádzania“
      Predmet: Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 11. júla 2007, Centeno Mediavilla a i./Komisia
         (T‑58/05, Zb. s. II‑2523), ktorým sa navrhuje zrušenie tohto rozsudku

      Rozhodnutie: Odvolanie sa zamieta.

      Abstrakt
      1.        Úradníci – Služobný poriadok – Nariadenie, ktorým sa mení a dopĺňa služobný poriadok – Postup vypracovania – Prerokovanie
            s Výborom pre služobný poriadok
      (Článok 283 ES; Služobný poriadok úradníkov, článok 10 druhý odsek; príloha XIII, článok 12 ods. 3)
      2.        Úradníci – Prijímanie – Vymenovanie do platovej triedy – Zavedenie novej štruktúry služobných postupov nariadením č. 723/2004
            – Prechodné ustanovenia o zaradení do platovej triedy
      (Služobný poriadok úradníkov, články 3 a 31; príloha XIII, článok 12 ods. 3; nariadenie Rady č. 723/2004)
      3.        Úradníci – Prijímanie – Vymenovanie do platovej triedy – Zavedenie novej štruktúry služobných postupov nariadením č. 723/2004
            – Prechodné ustanovenia o zaradení do platovej triedy
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha XIII, článok 12 ods. 3; nariadenie Rady č. 723/2004)
      4.        Úradníci – Prijímanie – Vymenovanie do platovej triedy – Zavedenie novej štruktúry služobných postupov nariadením č. 723/2004
            – Prechodné ustanovenia o zaradení do platovej triedy
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha XIII, článok 12 ods. 3; nariadenie Rady č. 723/2004)
      1.        Ustanovenia článku 10 služobného poriadku stanovujúceho zriadenie Výboru pre služobný poriadok, s ktorým je potrebné prerokovať
         všetky návrhy na revíziu služobného poriadku a ktorý môže predkladať návrhy v rámci takejto revízie, sú zjavne nezlučiteľné
         so zužujúcim výkladom. Komisia je povinná pred prijatím dotknutých právnych predpisov Radou opätovne rokovať s Výborom pre
         služobný poriadok, ak sa tieto zmeny návrhu služobného poriadku podstatným spôsobom dotýkajú štruktúry návrhu, pričom takúto
         povinnosť nemá pri čiastkových zmenách s obmedzeným účinkom. Podstatná povaha zmeny sa musí posúdiť z hľadiska predmetu a umiestnenia
         zmenených ustanovení v rámci predpisu ako celku, a nie podľa individuálnych dôsledkov, ktoré môžu mať na dotknutých úradníkov.

      V tomto ohľade nahradenie platovej triedy A*6 platovou triedou A 7 vyplývajúce z reformy služobného postupu začatej normotvorcom
         Spoločenstva 1. mája 2004, pôvodne zamýšľanej v ustanovení, z ktorého sa neskôr stal článok 12 ods. 3 prílohy XIII služobného
         poriadku, nie je podstatné, pretože predstavuje dodatočný prvok reformy zapájajúci sa do celkovej štruktúry a do celkovej
         perspektívy vývojovej reštrukturalizácie služobného postupu. Táto zmena sa podstatne neodlišuje od textu predloženého Výboru
         pre služobný poriadok, ktorý mohol vyjadriť svoje stanovisko k možnosti postupovať rozdielne s platovými triedami pri prijímaní
         do zamestnania u úradníkov, úspešných uchádzačov výberových konaní, ktoré sa uskutočnili pred nadobudnutím účinnosti reformy,
         prijatých do zamestnania pred týmto dátumom, a tými, ktorí boli prijatí po tomto dátume, nebolo potrebné jej nové prerokovanie
         s týmto výborom.

      2.        Vybraní uchádzači výberového konania, zapísaní do zoznamu úspešných uchádzačov, v tomto postavení nenadobudli nijaké právo
         byť vymenovaní, ale len možnosť byť vymenovaní a ich zaradenie do platovej triedy je podriadené ich vymenovaniu, ktoré patrí
         do právomoci menovacieho orgánu. Z toho vyplýva, že vybraní uchádzači výberového konania, zapísaní do zoznamu úspešných uchádzačov
         pred 1. májom 2004, dátumom nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 723/2004, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov, ako
         aj podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, ale vymenovaní za úradníkov v skúšobnej lehote po tomto dátume, nemôžu
         uplatniť nijaké nadobudnuté práva, aby mohli požadovať, namiesto uplatnenia nových kritérií zaradenia stanovených týmto nariadením,
         rešpektovanie zaradenia do platovej triedy uvedeného v oznámeniach o výberovom konaní, keďže situácia zakladajúca ich právo
         na rešpektovanie určitých podmienok prijímania do zamestnania sa neuzatvorila do nadobudnutia účinnosti uvedeného nariadenia.
         Tieto úvahy platia rovnako pre tých odvolateľov, ktorí boli prijatí do zamestnania ako úradníci v skúšobnej lehote pred 1. májom
         2004, ale ktorí boli vymenovaní za úradníkov po tomto dátume.

      Hoci vybraným uchádzačom výberového konania, pokiaľ sú vymenovaní, vyplýva v zásade právo z článku 31 ods. 1 služobného poriadku
         byť zaradený do platovej triedy funkčnej skupiny uvedenej v oznámení o výberovom konaní, toto ustanovenie sa môže uplatniť
         len na existujúce právo, pretože nemôže ukladať menovaciemu orgánu povinnosť prijať rozhodnutie, ktoré nie je v súlade so
         služobným poriadkom, ktorý bol zmenený normotvorcom Spoločenstva, a v dôsledku toho je nezákonné. Článok 12 ods. 3 prílohy
         XIII služobného poriadku ako prechodné ustanovenie s osobitnou povahou môže zaviesť odchýlku od všeobecného pravidla stanoveného
         v článku 31 služobného poriadku uplatniteľného na určenú kategóriu.

      3.        Normotvorca prijatím článku 12 ods. 3 prílohy XIII služobného poriadku, z ktorého vyplýva rozdielne zaobchádzanie medzi úradníkmi,
         úspešnými uchádzačmi toho istého výberového konania, ktorí boli prijatí do zamestnania pred a po 1. máji 2004, dátume nadobudnutia
         účinnosti reformy uskutočnenej nariadením č. 723/2004, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov, ako aj podmienky zamestnávania
         ostatných zamestnancov, neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania, pokiaľ sa toto rozdielne zaobchádzanie dotýka úradníkov,
         ktorí nepatria do jednej a tej istej kategórie. Úradníci prijatí do zamestnania po 1. máji 2004 sa nenachádzajú v rovnakej
         právnej situácii ako úradníci prijatí pred týmto dátumom, pretože v čase nadobudnutia účinnosti reformy na rozdiel od už prijatých
         úradníkov mali len možnosť byť vymenovaní. Takéto rozdielne zaobchádzanie je založené na objektívnej skutočnosti nezávislej
         od vôle normotvorcu Spoločenstva, to znamená na dátume prijatia do zamestnania stanovenom menovacím orgánom. Okrem toho, zvážiac
         záujmy rôznych kategórií úradníkov v rámci postupného zavedenia nového služobného režimu, normotvorca Spoločenstva mohol platne
         rozhodnúť, že prijímanie do zamestnania úradníkov, ktorí boli úspešnými uchádzačmi výberových konaní uskutočnených pred 1. májom
         2004, ale prijatí do zamestnania po tomto dátume, sa uskutoční v zmysle nového režimu, ponechajúc im výhodnejšie zaobchádzanie,
         ako bolo zaobchádzanie uplatnené na úradníkov, ktorí boli úspešnými uchádzačmi výberových konaní realizovaných po 1. máji
         2004 a následne prijatí do zamestnania.

      Kritériá zaradenia uvedené v článku 12 ods. 3 prílohy XIII služobného poriadku neobsahujú ani diskrimináciu na základe veku,
         pretože sú zjavne vzdialené od akéhokoľvek zohľadnenia veku úspešných uchádzačov dotknutých výberových konaní a navyše stanovujú,
         čo sa týka kategórie A, rozdiel medzi základnou platovou triedou A*5 (predchádzajúca platová trieda A 8) a vyššou platovou
         triedou A*6 (predchádzajúca platová trieda A 7/A 6).

      4.        Vybraní uchádzači výberového konania, zapísaní do zoznamu úspešných uchádzačov pred 1. májom 2004, dátumom nadobudnutia účinnosti
         nariadenia č. 723/2004, ktorým sa mení Služobný poriadok úradníkov, ako aj podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov,
         ale vymenovaní za úradníkov v skúšobnej lehote po tomto dátume, sa nemôžu odvolávať na informácie získané od administratívy
         pred ich menovaním o ich zaradení podľa kritérií uvedených v oznámeniach o výberových konaniach, ktoré však sprevádzali upozornenia
         o možnosti ponuky prijatia do zamestnania na základe nových služobných predpisov, na to, aby namietali zákonnosť uvedených
         ustanovení, na ktorých sa napokon zakladali rozhodnutia o vymenovaní. Aj za predpokladu, že by sa tieto informácie pochádzajúce
         od administratívy mohli považovať za konkrétne uistenia, ktoré sú spôsobilé založiť legitímne očakávanie, dotknuté osoby sa
         nemôžu odvolávať na zásadu ochrany legitímnej dôvery na účely namietania uplatnenia nového právneho ustanovenia, najmä v oblasti,
         v ktorej normotvorca disponuje širokou mierou voľnej úvahy. Akty administratívneho orgánu nemôžu obmedzovať rozsah konania
         normotvorcu a tiež nemôžu vytvárať parameter zákonnosti, ktorému sa normotvorca musí podriadiť.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Vec C-247/89.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. marca 1983. # Christiane Hoffmann proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 280/81.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. augusta 1994. # Bund Naturschutz in Bayern e.V. a Richard Stahnsdorf a iní proti Freistaat Bayern, Stadt Vilsbiburg a Landkreis Landshut. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bayerischer Verwaltungsgerichtshof - Nemecko. # Vec C-396/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 9. júna 2016.#Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid-Nederland EPZ NV proti Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Raad van State.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Znečistenie ovzdušia – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Smernica 2003/87/ES – Pojem ‚zariadenie‘ – Začlenenie skladu paliva – Nariadenie (EÚ) č. 601/2012 – Pojem ‚palivo vyvezené zo zariadenia‘.#Vec C-158/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 9. júna 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Znečistenie ovzdušia — Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov — Smernica 2003/87/ES — Pojem ‚zariadenie‘ — Začlenenie skladu paliva — Nariadenie (EÚ) č. 601/2012 — Pojem ‚palivo vyvezené zo zariadenia‘“
      Vo veci C‑158/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Raad van State (Štátna rada, Holandsko) z 1. apríla 2015 a doručený Súdnemu dvoru 3. apríla 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV

      proti

         Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory A. Arabadžiev, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca) a E. Regan,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV, v zastúpení: V. M. Y. van ’t Lam a T. Kortmann, advocaten,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. de Ree a M. Bulterman, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: E. Manhaeve a K. Mifsud‑Bonnici, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. marca 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 písm. e) smernice 2003/87/ES Európskeho parlamentu a Rady z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, 2003, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631), zmenenej a doplnenej rozhodnutím Európskeho parlamentu a Rady č. 1359/2013/EÚ zo 17. decembra 2013 (Ú. v. EÚ L 343, 2013, ďalej len „smernica 2003/87“), a článku 27 ods. 2 nariadenia Komisie (EÚ) č. 601/2012 z 21. júna 2012 o monitorovaní a nahlasovaní emisií skleníkových plynov podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES (Ú. v. EÚ L 181, 2012, s. 30), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (EÚ) č. 206/2014 zo 4. marca 2014 (Ú. v. EÚ L 65, 2014, s. 27, ďalej len „nariadenie č. 601/2012“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ NV (ďalej len „EPZ“) a Bestuur van de Nederlandse Emissieautoriteit (Správa Holandského úradu pre emisie, ďalej len „NEa“) v súvislosti so skleníkovými plynmi, ktoré vznikajú samovoľným zahriatím uhlia počas jeho skladovania.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2003/87

               3

               Odôvodnenie 11 smernice 2003/87 uvádza:
               „Členské štáty by mali zabezpečiť, aby prevádzkovatelia určitých špecifických činností boli držiteľmi povolenia na emisie skleníkových plynov a aby monitorovali a podávali správy o emisiách skleníkových plynov týkajúcich sa tých činností.“

               4

               Článok 2 tejto smernice nazvaný „Rozsah pôsobnosti“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Táto smernica sa vzťahuje na emisie z činností uvedených v prílohe I a skleníkové plyny uvedené v prílohe II.“

               5

               Článok 3 uvedenej smernice nazvaný „Definície“ stanovuje:
               „Na účely tejto smernice sa používajú tieto definície:
               …

                        b)

                        ‚emisie‘ znamenajú uvoľňovanie skleníkových plynov do atmosféry zo zdrojov v zariadení;…

                  …

                        e)

                        ‚zariadenie‘ znamená stacionárnu technologickú jednotku, kde sa uskutočňuje jedna alebo viac činností uvedených v prílohe I a akákoľvek iná priamo súvisiaca činnosť, ktorá má technické spojenie s činnosťami vykonávanými v danej prevádzkárni a ktorá by mohla mať vplyv na emisie a znečisťovanie;

                  …

                        t)

                        ‚spaľovanie‘ je každá oxidácia palív bez ohľadu na to, akým spôsobom sa využíva teplo, elektrická alebo mechanická energia, ktoré boli vyrobené v tomto procese, a ostatné priamo s tým spojené činnosti vrátane mokrého čistenia odpadového plynu;

                  …“

               6

               Článok 12 tej istej smernice s názvom „Prenos, odovzdanie a zrušenie kvót“ vo svojom odseku 3 stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia, aby do 30. apríla každého roku prevádzkovateľ každého zariadenia odovzdal množstvo iných kvót ako kvót vydaných podľa kapitoly II, rovnajúce sa celkovým emisiám z tohto zariadenia počas predchádzajúceho kalendárneho roku, ktoré bolo overené v súlade s článkom 15, a aby tieto boli následne zrušené.“

               7

               Príloha I smernice 2003/87 vymenúva kategórie činností, na ktoré sa uplatňuje táto smernica, a najmä v bode 6 uvádza spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW, okrem zariadení na spaľovanie nebezpečného alebo komunálneho odpadu. Bod 5 tejto prílohy navyše spresňuje, že keď sa zistí, že prahová hodnota kapacity akejkoľvek činnosti z tejto prílohy sa v nejakom zariadení prekročí, všetky jednotky, v ktorých sa spaľujú palivá, okrem jednotiek na spaľovanie nebezpečného alebo komunálneho odpadu sa začlenia do povolenia na emisie skleníkových plynov.

         Nariadenie č. 601/2012

               8

               Odôvodnenie 1 nariadenia č. 601/2012 stanovuje:
               „Úplné, jednotné, transparentné a presné monitorovanie a nahlasovanie emisií skleníkových plynov v súlade s harmonizovanými požiadavkami zavedenými v tomto nariadení sú základom účinného fungovania systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov zriadeného [smernicou 2003/87]. …“

               9

               Odôvodnenie 5 uvedeného nariadenia znie:
               „Podstatným prvkom systému zavedeného týmto nariadením by mal byť plán monitorovania, v ktorom sa stanovuje podrobná, úplná a transparentná dokumentácia o metodike pre konkrétne zariadenie alebo prevádzkovateľa lietadla. Mala by sa vyžadovať pravidelná aktualizácia plánu v nadväznosti na zistenia overovateľa, ako aj na základe vlastných podnetov prevádzkovateľa alebo prevádzkovateľa lietadla. …“

               10

               Článok 2 uvedeného nariadenia s názvom „Rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
               „Toto nariadenie sa vzťahuje na monitorovanie a nahlasovanie emisií skleníkových plynov špecifikovaných v súvislosti s činnosťami uvedenými v prílohe I k [smernici 2003/87] a na nahlasovanie údajov o činnosti stacionárnych zariadení…
               Uplatňuje sa na emisie a údaje o činnosti, ktoré sa vyskytnú od 1. januára 2013.“

               11

               Článok 3 nariadenia č. 601/2012 nazvaný „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:
               „Na účely tohto nariadenia sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
               …

                        5.

                        ‚zdroj emisií‘ je samostatne identifikovateľná časť zariadenia alebo proces v rámci zariadenia, kde vznikajú emisie relevantných skleníkových plynov,…

                  …

                        11.

                        ‚emisie zo spaľovania‘ sú emisie skleníkových plynov vznikajúce pri exotermickej reakcii paliva s kyslíkom;

                  …“

               12

               Článok 5 uvedeného nariadenia s názvom „Úplnosť“ uvádza:
               „Monitorovanie a nahlasovanie je úplné a zahŕňa všetky emisie z procesov a zo spaľovania zo všetkých zdrojov emisií a zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami uvedenými v prílohe I k [smernici 2003/87] a všetkými ostatnými relevantnými činnosťami zahrnutými podľa článku 24 uvedenej smernice, ako aj emisie všetkých skleníkových plynov špecifikovaných v súvislosti s týmito činnosťami, pričom je potrebné vyhnúť sa dvojitému započítaniu.
               Prevádzkovatelia a prevádzkovatelia lietadiel uplatňujú primerané opatrenia na zamedzenie vzniku chýbajúcich údajov v rámci obdobia nahlasovania.“

               13

               Článok 11 toho istého nariadenia s názvom „Všeobecný záväzok“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Každý prevádzkovateľ alebo prevádzkovateľ lietadla monitoruje emisie skleníkových plynov na základe plánu monitorovania schváleného príslušným orgánom podľa článku 12, pričom prihliada na povahu a fungovanie zariadenia…, v prípade ktor[ého] sa uplatňuje.
               …“

               14

               Článok 20 nariadenia č. 601/2012 s názvom „Hranice pre monitorovanie“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Prevádzkovateľ určí hranice monitorovania pre každé zariadenie.
               V rámci týchto hraníc prevádzkovateľ zahrnie všetky relevantné emisie skleníkových plynov zo všetkých zdrojov emisií a zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami vykonávanými v tomto zariadení podľa prílohy I k [smernici 2003/87], ako aj z činností a skleníkových plynov zahrnutých členským štátom podľa článku 24 [smernice 2003/87].
               Prevádzkovateľ zahrnie aj emisie z pravidelnej prevádzky a mimoriadnych udalostí vrátane uvádzania do prevádzky a vyraďovania z prevádzky alebo havarijných situácií v rámci obdobia nahlasovania, s výnimkou emisií z pojazdných strojov využívaných na účely prepravy.“

               15

               Článok 21 uvedeného nariadenia s názvom „Voľba metodiky monitorovania“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Pri monitorovaní emisií zariadenia si prevádzkovateľ s výhradou osobitných ustanovení tohto nariadenia zvolí buď metodiku založenú na výpočtoch alebo metodiku založenú na meraniach.
               Metodika založená na výpočtoch spočíva v určovaní emisií zo zdrojových prúdov na základe údajov o činnosti získaných pomocou meracích systémov a ďalších parametrov z laboratórnych analýz alebo predvolených hodnôt. …
               …“

               16

               Článok 27 tohto istého nariadenia nazvaný „Určenie údajov o činnosti“ stanovuje:
               „1.   Prevádzkovateľ určí údaje o činnosti za zdrojový prúd jedným z týchto postupov:

                        a)

                        na základe kontinuálneho merania procesu, ktorý spôsobuje emisie,

                        b)

                        na základe zhrnutia množstiev získaných samostatnými meraniami s prihliadnutím na relevantné zmeny zásob.

                  2.   Na účely ods. 1 písm. b) sa množstvo paliva alebo materiálu spracovaného počas obdobia nahlasovania vypočíta ako množstvo paliva alebo materiálu zakúpeného počas obdobia nahlasovania mínus množstvo paliva alebo materiálu vyvezeného zo zariadenia plus množstvo paliva alebo materiálu v zásobách na začiatku obdobia nahlasovania mínus množstvo paliva alebo materiálu v zásobách na konci obdobia nahlasovania.
               …“

         Holandské právo

               17

               Podľa článku 2.2 ods. 1 wet milieubeheer (zákon o správe životného prostredia) sa činnosti upravené nariadením č. 601/2012 zverujú NEa.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               18

               EPZ prevádzkuje uhoľnú elektráreň v Holandsku, ktorá bola uvedená do činnosti v roku 1987. Táto elektráreň má výkon 406 MW a denne spotrebuje v priemere 2500 ton uhlia.

               19

               Uhlie sa dováža na úložisko, ktoré sa nachádza približne 800 metrov od elektrárne, od ktorej ho oddeľuje verejná komunikácia. Na tomto úložisku sa uhlie skladuje približne šesť mesiacov, kým sa na pásovom dopravníku prepraví až do elektrárne, aby tam bolo následne rozomleté a potom naložené do spaľovacieho zariadenia.

               20

               Pri vyhotovovaní plánu monitorovania zariadenia prevádzkovaného EPZ v treťom obchodnom období od roku 2013 do roku 2020 sa NEa domnievala, že straty na uhlí v dôsledku jeho samovoľného zahriatia počas obdobia skladovania nemožno považovať za palivo vyvezené zo zariadenia v zmysle článku 27 ods. 2 nariadenia č. 601/2012.

               21

               Rozhodnutím z 8. novembra 2013 NEa v dôsledku toho odmietla schváliť zmenu uvedeného plánu požadovanú EPZ a následne rozhodnutím z 23. apríla 2014 zamietla sťažnosť podanú týmto podnikom proti uvedenému prvému rozhodnutiu ako nedôvodnú.

               22

               EPZ sa obrátila na Raad van State (Štátna rada) s návrhom na zrušenie posledného uvedeného rozhodnutia.

               23

               Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Vzťahuje sa pojem ‚zariadenie‘ v zmysle [článku 3 písm. e) smernice 2003/87] na skutkový stav, akým je skutkový stav vo veci samej, keď sa uhlie uskladňuje v uhoľnom parku, v ktorom sa uvoľňujú emisie CO2 v dôsledku samovoľného zahriatia, centrum uhoľného parku sa nachádza vo vzdialenosti približne 800 metrov od hranice uhoľnej elektrárne, oba pozemky sú navzájom oddelené verejnou komunikáciou a uhlie sa z úložiska prepravuje do elektrárne na pásovom dopravníku, ktorý prechádza ponad cestu?

                        2.

                        Myslí sa pod pojmom ‚palivo vyvezené zo zariadenia‘ v článku 27 ods. 2 [nariadenia č. 601/2012] taký skutkový stav, akým je skutkový stav vo veci samej, keď sa uhlie počas uskladnenia v uhoľnom parku stráca spaľovaním v dôsledku samovoľného zahriatia?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               24

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či „zariadením“ v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87 je taký sklad paliva uhoľnej elektrárne, ako je dotknutý vo veci samej a ako je opísaný vnútroštátnym súdom, osobitne s prihliadnutím na to, že sa nachádza vo vzdialenosti približne 800 m od tejto elektrárne, že je od nej oddelený verejnou komunikáciou a že palivo je prepravované z tohto skladu do elektrárne pásovým dopravníkom, ktorý prechádza ponad túto verejnú komunikáciu.

               25

               Treba pripomenúť, že článok 3 písm. e) smernice 2003/87 definuje zariadenie na účely tejto smernice ako stacionárnu technologickú jednotku, kde sa uskutočňuje jedna alebo viac činností uvedených v prílohe I uvedenej smernice a akákoľvek iná priamo súvisiaca činnosť, ktorá má technické spojenie s činnosťami vykonávanými v danej prevádzkarni a ktorá by mohla mať vplyv na emisie a znečisťovanie.

               26

               Navyše sa táto príloha týka najmä činnosti spaľovania palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW okrem zariadení na spaľovanie nebezpečného alebo komunálneho odpadu.

               27

               Vo veci samej je nesporné, že uhoľná elektráreň EPZ má tepelný príkon väčší ako 20 MW, príloha I smernice 2003/87 sa preto uplatňuje na činnosť spaľovania uhlia v tomto zariadení.

               28

               Naopak, pokiaľ ide o činnosť skladovania, aj za predpokladu, že by sa proces samovoľného zahriatia uhlia určeného pre túto elektráreň počas skladovania tohto paliva mohol považovať za spaľovanie paliva v zmysle prílohy I tejto smernice, zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, nevyplýva, že by tepelný príkon skladu dotknutého vo veci samej bol vyšší než prahová hodnota 20 MW stanovená prílohou I tejto smernice. Tento sklad preto nemožno považovať za stacionárnu technologickú jednotku v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87.

               29

               V dôsledku toho sklad uhlia dotknutý vo veci samej je súčasťou zariadenia v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87 len v prípade, že činnosť skladovania spĺňa kritériá stanovené v tomto ustanovení pre iné činnosti než uvedené v prílohe I tejto smernice. To platí v prípade, ak táto činnosť priamo súvisí s činnosťou spaľovania elektrárne, má technické spojenie s činnosťami vykonávanými v danej prevádzkarni a mohla by mať vplyv na emisie a znečisťovanie.

               30

               V tomto ohľade treba na jednej strane zdôrazniť, že samotná okolnosť, že skladované uhlie je nevyhnutné na fungovanie elektrárne, postačuje pre záver, že skladovanie priamo súvisí s činnosťou tejto elektrárne. Táto priama súvislosť sa navyše prejavuje existenciou technického spojenia medzi týmito dvoma činnosťami. Ako totiž uvádza generálna advokátka v bode 30 svojich návrhov, je namieste dospieť k záveru o existencii takéhoto spojenia v prípade, že dotknutá činnosť je súčasťou globálneho technického postupu činnosti spaľovania v elektrárni.

               31

               Takáto súvislosť v každom prípade existuje v prípade takého skladu uhlia, ako je dotknutý vo veci samej, už na základe organizácie tohto skladu z vecného hľadiska a prítomnosti pásového dopravníka, ktorý sa nachádza medzi uhoľným parkom a elektrárňou.

               32

               Ďalšie skutočnosti uvedené vnútroštátnym súdom, že pozemok skladu a pozemok elektrárne sú vzdialené približne 800 m a oddelené okrem iného verejnou komunikáciou, sú v tomto ohľade irelevantné.

               33

               Na druhej strane treba tiež konštatovať, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tiež vyplýva, že činnosť skladovania uhlia dotknutá vo veci samej uvoľňuje prostredníctvom procesu samovoľného zahriatia skleníkové plyny, v dôsledku čoho by táto činnosť mohla mať vplyv na emisie a znečisťovanie v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87.

               34

               Vzhľadom na vyššie uvedené je namieste odpovedať na prvú otázku tak, že taký sklad paliva uhoľnej elektrárne, ako je dotknutý vo veci samej a ako je opísaný vnútroštátnym súdom, je súčasťou „zariadenia“ v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87.

         O druhej otázke

               35

               Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 27 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 601/2012 má vykladať v tom zmysle, že uhoľné straty vyplývajúce zo samovoľného zahriatia uhlia počas jeho skladovania v uhoľnom sklade, ktorý je súčasťou zariadenia v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87, sa majú považovať za uhlie vyvezené zo zariadenia.

               36

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že na účely monitorovania emisií zariadenia, ktoré prevádzkuje, si EPZ zvolila uplatnenie metódy založenej na výpočte opísanom v článku 27 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 601/2012.

               37

               V tomto prípade najskôr článok 27 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 601/2012 umožňuje prevádzkovateľovi určiť údaje o činnosti za zdrojový prúd na základe zhrnutia množstiev získaných samostatnými meraniami s prihliadnutím na relevantné zmeny zásob.

               38

               Článok 27 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 601/2012 ďalej stanovuje, že na účely určenia údajov o činnosti za zdrojový prúd podľa metódy spresnenej v odseku 1 písm. b) tohto článku je namieste najmä odpočítať z množstva paliva zakúpeného počas obdobia nahlasovania množstvo paliva vyvezeného zo zariadenia.

               39

               Tak znenie tohto ustanovenia, v ktorom nebol zvolený pojem „strata“, ale pojem „vývoz“, ako aj cieľ sledovaný nariadením č. 601/2012 spočívajúci v zabezpečení úplného monitorovania a nahlasovania, ktoré ako spresňuje článok 5 tohto nariadenia, zahŕňa všetky emisie z procesov a zo spaľovania zo všetkých zdrojov emisií a zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami uvedenými v prílohe I k smernici 2003/87, ako aj emisie všetkých skleníkových plynov špecifikovaných v súvislosti s týmito činnosťami, pričom je potrebné vyhnúť sa dvojitému započítaniu, odôvodňujú, aby sa také straty palív, ako sú dotknuté vo veci samej, nepovažovali za uhlie vyvezené zo zariadenia v zmysle článku 27 ods. 2 prvého pododseku uvedeného nariadenia.

               40

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na druhú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 27 ods. 2 prvý pododsek nariadenia č. 601/2012 sa má vykladať v tom zmysle, že uhoľné straty vyplývajúce zo samovoľného zahriatia uhlia počas jeho skladovania v uhoľnom sklade, ktorý je súčasťou zariadenia v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87, nemožno považovať za uhlie vyvezené z tohto zariadenia.

         O trovách

               41

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Taký sklad paliva uhoľnej elektrárne, ako je dotknutý vo veci samej a ako je opísaný vnútroštátnym súdom, je súčasťou „zariadenia“ v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87/ES Európskeho parlamentu a Rady z 13. októbra 2003, o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica 96/61/ES, zmenenej a doplnenej rozhodnutím Európskeho parlamentu a Rady č. 1359/2013/EÚ zo 17. decembra 2013.

                           2.

                           Článok 27 ods. 2 prvý pododsek nariadenia Komisie (EÚ) č. 601/2012 z 21. júna 2012 o monitorovaní a nahlasovaní emisií skleníkových plynov podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (EÚ) č. 206/2014 zo 4. marca 2014, sa má vykladať v tom zmysle, že uhoľné straty vyplývajúce zo samovoľného zahriatia uhlia počas jeho skladovania v uhoľnom sklade, ktorý je súčasťou zariadenia v zmysle článku 3 písm. e) smernice 2003/87, nemožno považovať za uhlie vyvezené z tohto zariadenia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 28. októbra 1982. # Directeur des affaires maritimes du littoral du Sud-Ouest a Procureur de la République proti Alfonso Campandeguy Sagarzazu ; Administrateur des affaires maritimes à Bayonne a Procureur de la République proti Antonio Echevarria Sagasti. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de grande instance de Bayonne - Francúzsko. # Spojené veci 137 a 140/81.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. septembra 2002. # Pirkko Niemi. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Vakuutusoikeus - Fínsko. # Sociálna politika - Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami. # Vec C-351/00.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 18. januára 1984. # Ekro BV Vee- en Vleeshandel proti Produktschap voor Vee en Vlees. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Holandsko. # Vec 327/82.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. novembra 1987. # British-American Tobacco Company Ltd a R. J. Reynolds Industries Inc. proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Spojené veci 142 a 156/84.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. novembra 2008.#Jacqueline Förster proti Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Centrale Raad van Beroep - Holandsko.#Voľný pohyb osôb - Študent, štátny príslušník členského štátu, ktorý prišiel do iného členského štátu, aby tam študoval - Podpora na pokrytie životných nákladov študentov - Občianstvo Únie - Článok 12 ES - Právna istota.#Vec C-158/07.

text:
      Vec C‑158/07
      Jacqueline Förster
      proti
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Centrale Raad van Beroep)
      „Voľný pohyb osôb – Študent, štátny príslušník členského štátu, ktorý prišiel do iného členského štátu, aby tam študoval – Podpora na pokrytie životných nákladov študentov – Občianstvo Únie – Článok 12 ES – Právna istota“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Právo zostať na území členského štátu po skončení zamestnania v tomto štáte
      (Nariadenie Komisie č. 1251/70, články 1, 2 a 7)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia založená na štátnej príslušnosti
      (Článok 12 prvý odsek ES)
      3.        Právo Spoločenstva – Zásady – Právna istota – Pojem
      1.        Študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu a prišiel do iného členského štátu s cieľom tam študovať a ktorý počas
         dotknutého obdobia prerušil všetky platené zamestnania, aby sa mohol venovať štúdiu, avšak bez toho, aby sa vzdal svojich
         plánov na profesionálnu kariéru v poslednom uvedenom členskom štáte, kde si ponechal aj bydlisko, sa nemôže na účely získania
         študentskej podpory na pokrytie životných nákladov odvolávať na článok 7 nariadenia č. 1251/70 o práve pracovníkov zostať
         na území členského štátu po skončení zamestnania v tomto štáte, ktorý stanovuje, že pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom
         členského štátu, požíva na území iných členských štátov „rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci“.

      Podmienky oprávnenia pracovníka zostať na území hostiteľského členského štátu sú totiž taxatívne vymedzené v článku 2 nariadenia
         č. 1251/70. Keďže situácia daného študenta nespĺňa podmienky ani jednej z hypotéz uvedených v tomto článku, tohto študenta
         nemožno považovať za „[štátneho príslušníka] členského štátu, ktorý [bol zamestnaný] na území iného členského štátu“ v zmysle
         článku 1 nariadenia č. 1251/70, a preto uvedené nariadenie nemožno uplatniť.

      (pozri body 27, 29 – 33, bod 1 výroku)
      2.        Študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu a ktorý príde do iného členského štátu, aby tam študoval, sa môže odvolávať
         na článok 12 prvý odsek ES s cieľom získať študentskú podporu na pokrytie životných nákladov, ak mal v hostiteľskom členskom
         štáte určitú dobu pobyt. Článok 12 prvý odsek ES nebráni uplatňovaniu podmienky predchádzajúceho päťročného pobytu voči štátnym
         príslušníkom iných členských štátov.

      Je totiž legitímne, aby členský štát poskytol podporu na pokrytie životných nákladov iba študentom, ktorí preukážu istý stupeň
         integrácie do spoločnosti tohto členského štátu. V tomto ohľade existenciu istého stupňa integrácie možno považovať za preukázanú,
         ak sa dotknutý študent počas istej doby zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte.

      Pokiaľ ide konkrétnejšie o zlučiteľnosť podmienky nepretržitého päťročného pobytu s právom Spoločenstva, táto podmienka je
         dostatočná na to, aby zaručila, že žiadateľ o študentskú podporu na pokrytie životných nákladov sa v hostiteľskom členskom
         štáte dostatočne integroval. Okrem toho podmienku nepretržitého päťročného pobytu nemožno považovať za neprimeranú najmä vzhľadom
         na požiadavky týkajúce sa stupňa integrácie cudzích štátnych príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte. Ďalej na to, aby
         podmienka pobytu bola primeraná, musia ju vnútroštátne orgány uplatňovať na základe jasných a vopred známych kritérií. Tým,
         že umožňuje, aby dotknuté osoby jednoznačne poznali svoje práva a povinnosti, podmienka pobytu stanovená predmetnou vnútroštátnou
         právnou úpravou môže sama osebe zaručiť zvýšenú úroveň právnej istoty a transparentnosti v rámci poskytovania študentských
         podpôr na pokrytie životných nákladov. Takto požiadavka päťročného pobytu, ako je stanovená v uvedenej vnútroštátnej právnej
         úprave, nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa, ktorým je dosiahnutie istého stupňa integrácie študentov
         z iných členských štátov v hostiteľskom členskom štáte. Toto konštatovanie nemá vplyv na možnosť členských štátov poskytovať
         študentské podpory na pokrytie životných nákladov študentom z iných členských štátov, ktorí nespĺňajú podmienku päťročného
         pobytu, ak si to želajú.

      (pozri body 43, 49 – 52, 54, 56 – 60, bod 2 výroku)
      3.        Zásada právnej istoty, ktorá je súčasťou všeobecných zásad práva Spoločenstva, vyžaduje najmä, aby boli právne pravidlá jasné,
         presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky, zvlášť, keď môžu mať nepriaznivé dôsledky pre jednotlivcov a podniky. Keďže
         podriadenie práva študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, na študentskú podporu na pokrytie životných
         nákladov podmienke pobytu ako podstatnému prvku nemá pre dotknuté osoby negatívne dôsledky, ale poskytuje im viac práv než
         staršia vnútroštátna právna úprava, právo Spoločenstva, najmä zásada právnej istoty, nebráni uplatneniu takej podmienky pobytu,
         na základe ktorej je právo študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, na študentskú podporu na pokrytie
         životných nákladov závislé od určitej doby pobytu, ktorá existovala pred zavedením tejto podmienky.

      (pozri body 67, 69 – 71, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 18. novembra 2008 (*)

      „Voľný pohyb osôb – Študent, štátny príslušník členského štátu, ktorý prišiel do iného členského štátu, aby tam študoval – Podpora na pokrytie životných nákladov študentov – Občianstvo Únie – Článok 12 ES – Právna istota“
      Vo veci C‑158/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Centrale Raad van Beroep
         (Holandsko) zo 16. marca 2007 a doručený Súdnemu dvoru 22. marca 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Jacqueline Förster
      proti
      Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a T. von Danwitz, sudcovia
         A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, A. Arabadjiev, C. Toader a J.‑J. Kasel,

      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. apríla 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pani Förster, v zastúpení: A. Noordhuis, advocaat,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a M. de Mol, splnomocnené zástupkyne,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa,
      –        dánska vláda, v zastúpení: B. Weis Fogh, splnomocnená zástupkyňa,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        fínska vláda, v zastúpení: J. Himmanen, splnomocnená zástupkyňa,
      –        švédska vláda, v zastúpení: A. Falk a S. Johannesson, splnomocnené zástupkyne,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: T. Harris, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Lee, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Rozet a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. júla 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na prejudiciálne rozhodnutie sa týka výkladu článkov 12 ES a 18 ES, článku 7 nariadenia Komisie (EHS) č. 1251/70 z 29. júna 1970
         o práve pracovníkov zostať na území členského štátu po skončení zamestnania v tomto štáte (Ú. v. ES L 142, s. 24; Mim. vyd.
         05/001, s. 32), ako aj článku 3 smernice Rady 93/96/EHS z 29. októbra 1993 o práve študentov na pobyt (Ú. v. ES L 317, s. 59;
         Mim. vyd. 06/002, s. 250).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci konania medzi pani Förster a Hoofddirectie van de Informatie Beheer Groep (ďalej len „IB-Groep“),
         ktoré sa týka čiastočného zrušenia študentskej podpory na pokrytie životných nákladov, ktorá jej bola vyplácaná na základe
         zákona o financovaní štúdia z roku 2000 (Wet studiefinanciering 2000, ďalej len „WSF 2000“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 7 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES
         L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2434/92 z 27. júla 1992 (Ú. v. ES L 245,
         s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 69, ďalej len „nariadenie č. 1612/68“), stanovuje, že pracovník, ktorý je štátnym príslušníkom
         členského štátu, požíva na území iných členských štátov „rovnaké sociálne a daňové výhody ako vlastní pracovníci“.

      4        Článok 2 nariadenia č. 1251/70 okrem iného stanovuje:

      „1.      Nasledovné osoby budú mať právo zostať natrvalo na území členského štátu:
      a)      pracovník, ktorý v čase ukončenia svojej pracovnej činnosti dovŕšil vek určený právnymi predpismi členského štátu na vznik
         nároku na odchod do starobného dôchodku a ktorý bol v tomto štáte zamestnaný najmenej dvanásť mesiacov a mal tu bydlisko nepretržite
         viac ako tri roky.

      b)      pracovník, ktorý má bydlisko na území tohto štátu nepretržite viac ako dva roky a ktorý skončí výkon zamestnania následkom
         trvalej neschopnosti pracovať.

               …
      c)      pracovník, ktorý po troch rokoch nepretržitého zamestnania a bydliska na území tohto štátu je zamestnaný na území iného členského
         štátu, zatiaľ čo si udržiava svoje bydlisko na území prvého štátu, do ktorého sa spravidla vracia každý deň alebo aspoň raz
         týždenne.

      …“
      5        Článok 7 nariadenia č. 1251/70 stanovuje:

      „Právo na rovnaké zaobchádzanie na základe nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68, sa uplatní aj na osoby, na ktoré sa vzťahujú
         ustanovenie tohto nariadenia.“

      6        Článok 1 smernice 93/96 stanovuje:

      „Na účely určenia podmienok umožňujúcich výkon práva na pobyt a s cieľom zabezpečenia prístupu k odbornému vzdelaniu na nediskriminačnom
         základe pre štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí boli prijatí na absolvovanie kurzu odborného vzdelávania v inom členskom
         štáte, členské štáty priznajú právo na pobyt každému študentovi, ktorý je štátnym príslušníkom jedného z členských štátov
         a ktorý nie je užívateľom tohto práva na základe iných ustanovení práva spoločenstva, ako aj manželovi/manželke tohto študenta
         a ich nezaopatreným deťom, pričom študent predloží prostredníctvom vyhlásenia alebo podľa svojho uváženia inými prinajmenšom
         rovnocennými prostriedkami príslušnému vnútroštátnemu orgánu dôkaz, že má dostatok prostriedkov, a teda jeho rodina nebude
         počas pobytu s ním záťažou pre systém sociálnej pomoci daného hostiteľského štátu, a to za predpokladu, že sa študent zapísal
         na uznanú vzdelávaciu inštitúciu s hlavným cieľom absolvovať na nej kurz odborného vzdelania a že má uzavreté nemocenské poistenie
         voči všetkým rizikám v hostiteľskej krajine.“

      7        Článok 3 smernice 93/96 stanovuje:

      „Táto smernica nezakladá pre študentov, ktorí sú užívateľmi práva na pobyt, nijaký nárok na vyplácanie študijnej podpory zo
         strany hostiteľského členského štátu.“

      8        Smernica 93/96 bola s účinnosťou od 30. apríla 2006 zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004
         (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46, korigendum v Ú. v. EÚ L 229, s. 35), ktorú mali členské štáty podľa jej článku
         40 prebrať do 30. apríla 2006.

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Od 1. septembra 2000 do 21. novembra 2003 znel článok 2.2 WSF 2000 takto:

      „Finančná podpora na štúdium sa môže poskytnúť:
      a)      študentom, ktorí sú holandskými štátnymi príslušníkmi;
      b)      študentom, ktorí nie sú holandskými štátnymi príslušníkmi, ale majú pobyt na území Holandska a majú, pokiaľ ide o financovanie
         štúdia, rovnaké postavenie ako holandskí štátni príslušníci na základe zmluvy alebo rozhodnutia organizácie medzinárodného
         práva verejného, alebo

      c)      študentom, ktorí nie sú holandskými štátnymi príslušníkmi, ale majú pobyt na území Holandska, a ktorí patria ku skupine osôb,
         ktoré majú na základe administratívneho rozhodnutia rovnaké postavenie ako holandskí štátni príslušníci, pokiaľ ide o financovanie
         štúdia.“

      10      S účinnosťou od 21. novembra 2003 bol do článku 2.2. WSF 2000 doplnený odsek 2, ktorý znie:

      „Odchylne od článku 2.2 ods. 1 písm. b) sa požiadavka pobytu študenta v Holandsku neuplatňuje v prípade študenta, ktorému
         nemožno túto požiadavku uložiť z dôvodu Zmluvy alebo rozhodnutia organizácie medzinárodného práva verejného. Administratívnym
         rozhodnutím alebo na jeho základe možno prijať predpisy v súvislosti s primeraným vykonaním tohto odseku.“

      11      Dňa 4. marca 2005 IB-Groep prijal právny nástroj na monitorovanie migrujúcich pracovníkov (Beleidsregel controlebeleid migrerend
         werknemerschap, AG/OCW/MT 05.11). Tento právny nástroj nadobudol účinnosť 23. marca 2005 a týka sa monitorovania dĺžky poskytovania
         študentskej podpory na pokrytie životných nákladov s účinnosťou od kalendárneho roka 2003. Stanovoval, že každý študent, ktorý
         počas monitorovaného obdobia pracoval priemerne 32 alebo viac hodín mesačne, automaticky požíva štatút pracovníka Spoločenstva.
         Ak študent nespĺňa kritérium 32-hodinového pracovného času, IB‑Groep uskutoční podrobné prešetrenie osobnej situácie tohto
         študenta.

      12      Po prijatí rozsudku z 15. marca 2005, Bidar (C‑209/03, Zb. s. I‑2119), IB‑Groep prijal 9. mája 2005 právny nástroj o úprave
         žiadostí o finančnú podporu na štúdium pre študentov z Európskej únie, Európskeho hospodárskeho priestoru a Švajčiarska (Beleidsregel
         aanpassing aanvraag studiefinanciering voor studenten uit EU, EER en Zwitserland, ďalej len „nástroj z 9. mája 2005“), ktorý
         bol uverejnený 18. mája 2005.

      13      Článok 2 ods. 1 a 2 nástroja z 9. mája 2005 znie:

      „Študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu Európskej únie…, môže mať na základe žiadosti nárok na finančnú podporu
         na štúdium podľa WSF 2000…, ak mal pred podaním žiadosti legálny pobyt na území Holandska nepretržite v trvaní aspoň päť rokov.
         Ostatné ustanovenia WSF 2000… platia bez výhrad.“

      14      Článok 5 nástroja z 9. mája 2005 znie:

      „Tento nástroj nadobúda účinnosť v okamihu jeho uverejnenia so spätnou účinnosťou od 15. marca 2005.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Dňa 5. marca 2000 sa pani Förster, 20-ročná nemecká štátna príslušníčka, usadila v Holandsku, kde sa zapísala na vzdelávací
         kurz pre učiteľov a od 1. septembra 2001 na bakalárske štúdium teórie vzdelávania na Hogeschool van Amsterdam.

      16      Počas štúdia pani Förster vykonávala viaceré platené zamestnania.

      17      Od októbra 2002 do júna 2003 absolvovala platenú prax na holandskej škole, ktorá poskytuje osobitné vzdelávanie pre žiakov
         s poruchami správania a/alebo psychickými poruchami.

      18      Po skončení tejto praxe už pani Förster nevykonávala žiadne ďalšie platené zamestnanie.

      19      Po tom, čo v polovici roka 2004 vykonala záverečnú skúšku bakalárskeho štúdia teórie vzdelávania, 15. júna toho istého roka
         prijala miesto sociálneho pracovníka v ústave pre ľudí s psychiatrickými problémami.

      20      Od septembra 2000 IB-Groep poskytoval pani Förster študentskú podporu na pokrytie životných nákladov. Poskytovanie tejto podpory
         sa pravidelne predlžovalo. IB-Groep zastával názor, že pani Förster bola považovaná za „pracovníka“ v zmysle článku 39 ES,
         a preto mala mať s ohľadom na študentskú podporu na pokrytie životných nákladov podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1612/68
         rovnaké postavenie ako študent holandskej štátnej príslušnosti.

      21      Po kontrole IB-Groep konštatoval, že pani Förster nebola zárobkovo činná od júla do decembra 2003. Dňa 3. marca 2005 preto
         rozhodol, že už nemohla byť považovaná za pracovníka Spoločenstva. Rozhodnutie o poskytovaní študentskej podpory na pokrytie
         životných nákladov za obdobie od júla do decembra 2003 bolo v dôsledku toho zrušené a pani Förster bola vyzvaná, aby vrátila
         vyplatenú sumu.

      22      Rozsudkom z 12. septembra 2005 Rechtbank Alkmaar (Okresný súd v Alkmaar) zamietol žalobu, ktorú pani Förster podala, a to
         z dvoch dôvodov. Tento súd jednak konštatoval, že v druhej polovici roku 2003 pani Förster nevykonávala skutočné a riadne
         zamestnanie, a preto už nemohla byť počas tohto obdobia považovaná za pracovníka Spoločenstva. Zároveň konštatoval, že sa
         nemohla v súvislosti so študentskou podporou na pokrytie životných nákladov odvolávať na už citovaný rozsudok Bidar, pretože
         predtým, než začala bakalárske štúdium, nebola v žiadnom prípade integrovaná do holandskej spoločnosti.

      23      Pani Förster podala proti uvedenému rozsudku odvolanie na Centrale Raad van Beroep (vyšší súd vo veciach sociálneho zabezpečenia)
         a tvrdila v prvom rade, že v rozhodnom čase bola už tak integrovaná do holandskej spoločnosti, že mala podľa práva Spoločenstva
         nárok na študentskú podporu na pokrytie životných nákladov za obdobie druhej polovice roku 2003. Subsidiárne tvrdila, že by
         mala byť považovaná za pracovníka Spoločenstva za celý rok 2003.

      24      Za týchto skutkových okolností Centrale Raad van Beroep prerušil konanie a predložil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Platí článok 7 nariadenia (EHS) č. 1251/70 aj pre študenta, ktorý prišiel do Holandska predovšetkým kvôli štúdiu a najskôr
         v obmedzenom rozsahu vykonával popri štúdiu zárobkovú činnosť, ktorú však medzitým ukončil?

      2.      Odporuje smernici 93/96, aby študent uvedený v prvej otázke požadoval s odvolaním sa na článok 12 ES plné financovanie štúdia?
      3.      a)     Platí pravidlo, že ekonomicky nečinní občania Únie sa môžu dovolávať článku 12 ES, len ak sa určitý čas legálne zdržiavali
         na území hostiteľského členského štátu alebo tam mali povolenie na pobyt, aj pre študijné podpory slúžiace na pokrytie životných
         nákladov?

      b)      Ak áno, je v tomto období prípustná požiadavka určitej doby pobytu, ktorá sa uplatňuje výlučne voči osobám, ktoré majú inú
         štátnu príslušnosť ako štátnu príslušnosť hostiteľského členského štátu?

      c)      Ak áno, je v súlade s článkom 12 ES vyžadovať pobyt v trvaní piatich rokov?
      d)      Ak nie, akú dobu pobytu možno vyžadovať?
      4.      Postačí v konkrétnych prípadoch kratší legálny pobyt, keď na značný stupeň integrácie do spoločnosti hostiteľského štátu poukazujú
         iné faktory, ako je doba pobytu?

      5.      V prípade, že môžu dotknuté osoby na základe rozsudku Súdneho dvora vyvodiť so spätným účinkom z článku 12 ES rozsiahlejšie
         nároky, ako sa predpokladalo predtým, môže byť splnenie s tým spojených oprávnených podmienok vyžadované za obdobia v minulosti,
         keď boli tieto podmienky oznámené krátko po vydaní rozsudku?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      25      Prvou otázku sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či sa študent v postavení žalobkyne vo veci samej môže odvolávať na článok
         7 nariadenia č. 1251/70 s cieľom získať študentskú podporu na pokrytie životných nákladov.

      26      Na základe nariadenia č. 1251/70 má pracovník, ktorý ukončil svoju zárobkovú činnosť, právo trvalo zostať na území členského
         štátu po tom, čo bol zamestnaný v tomto štáte, a má naďalej právo na rovnaké zaobchádzanie ako vlastní štátni príslušníci
         tohto štátu podľa nariadenia č. 1612/68. Tieto práva sa týkajú aj rodinných príslušníkov pracovníka, ktorí s ním majú bydlisko
         na území tohto členského štátu.

      27      Podmienky oprávnenia pracovníka zostať na území hostiteľského členského štátu sú taxatívne vymedzené v článku 2 nariadenia
         č. 1251/70 (pozri rozsudok z 9. januára 2003, Givane a i., C‑257/00, Zb. s. I‑345, bod 29).

      28      Okrem dodržania podmienok spojených s trvaním plateného zamestnania a pobytu má pracovník, ktorý bol zamestnaný v hostiteľskom
         členskom štáte, právo zostať v tomto štáte navyše v troch situáciách. Po prvé, ak v okamihu ukončenia svojho zamestnania dosiahol
         vek, ktorý je v tomto členskom štáte potrebný na odchod do starobného dôchodku. Po druhé, ak skončí výkon zamestnania v dôsledku
         trvalej pracovnej neschopnosti. Po tretie, ak je zamestnaný v inom členskom štáte, ale udržiava si svoje bydlisko na území
         prvého štátu, do ktorého sa spravidla vracia každý deň alebo aspoň raz týždenne.

      29      Ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, situácia žalobkyne vo veci samej nespĺňa podmienky ani jednej z hypotéz uvedených
         v článku 2 nariadenia č. 1251/70.

      30      Treba uviesť, že pani Förster počas predmetného obdobia prerušila všetky platené zamestnania, aby sa mohla venovať štúdiu,
         avšak bez toho, aby sa vzdala svojich plánov na profesionálnu kariéru v Holandsku, kde si ponechala aj bydlisko.

      31      Za týchto okolností nemožno pani Förster považovať za „[štátneho príslušníka] členského štátu, ktorý [bol zamestnaný] na území
         iného členského štátu“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 1251/70.

      32      Nariadenie č. 1251/70 preto nemožno uplatniť na túto vec.

      33      Odpoveď na prvú otázku preto znie tak, že študent v postavení žalobkyne vo veci samej sa nemôže odvolávať na článok 7 nariadenia
         č. 1251/70, aby získal študentskú podporu na pokrytie životných nákladov.

       O druhej až štvrtej otázke
      34      Týmito otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či a za akých podmienok sa študent, ktorý
         je štátnym príslušníkom členského štátu a prišiel do iného členského štátu s cieľom tam študovať, môže odvolávať na článok
         12 prvý odsek ES s cieľom získať študentskú podporu na pokrytie životných nákladov. Vnútroštátny súd sa ďalej pýta, či možno
         podmienku predchádzajúceho pobytu v trvaní piatich rokov uplatňovanú vo vzťahu k štátnym príslušníkom iných členských štátov
         považovať za zlučiteľnú s článkom 12 prvým odsekom ES a ak áno, či treba v individuálnych prípadoch prihliadať aj na ďalšie
         faktory poukazujúce na značný stupeň integrácie do spoločnosti hostiteľského štátu.

      35      Podľa článku 12 prvého odseku ES je v rámci pôsobnosti Zmluvy ES a bez toho, aby boli dotknuté jej osobitné ustanovenia, akákoľvek
         diskriminácia na základe štátnej príslušnosti zakázaná.

      36      Podľa ustálenej judikatúry občan Únie, legálne usadený na území hostiteľského členského štátu, sa môže odvolávať na článok
         12 ES v každej situácii, ktorá spadá do rozsahu pôsobnosti ratione materiae práva Spoločenstva (rozsudky z 12. mája 1998, Martínez Sala, C‑85/96, Zb. s. I‑2691, bod 63, a Bidar, už citovaný, bod 32).

      37      Tieto situácie zahŕňajú predovšetkým prípady, ktoré sa týkajú uplatňovania základných slobôd zaručených Zmluvou a uplatňovania
         slobody pohybu a pobytu na území členských štátov podľa článku 18 ES (pozri rozsudky z 2. októbra 2003, Garcia Avello, C‑148/02,
         Zb. s. I‑11613, bod 24, a z 12. júla 2005, Schempp, C‑403/03, Zb. s. I‑6421, bod 18).

      38      V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že štátny príslušník členského štátu, ktorý odíde do iného členského štátu, kde
         pokračuje v stredoškolskom štúdiu, využíva slobodu pohybu zaručenú článkom 18 ES (pozri rozsudky z 11. júla 2002, D’Hoop,
         C‑224/98, Zb. s. I‑6191, body 29 až 34, a Bidar, už citovaný, bod 35).

      39      Pokiaľ ide o dávky sociálnej pomoci, Súdny dvor rozhodol, že občan Únie, ktorý nepracuje, sa môže odvolávať na článok 12 prvý
         odsek ES, keď sa legálne zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte počas určitej doby (rozsudok Bidar, už citovaný, bod 37).

      40      Študent, ktorý príde do iného členského štátu, aby tam začal študovať alebo pokračoval v štúdiu, môže využívať právo pobytu
         na základe článku 18 ES a smernice 93/96, ak spĺňa podmienky stanovené v jej článku 1, pokiaľ ide o dostatok prostriedkov
         a nemocenské poistenie a pokiaľ ide o zápis na uznanú vzdelávaciu inštitúciu s hlavným cieľom získať odborné vzdelanie.

      41      Situácia študenta, ktorý sa legálne zdržiava v inom členskom štáte, takisto patrí do pôsobnosti Zmluvy v zmysle článku 12 prvého
         odseku ES s cieľom získať študentskú podporu na pokrytie životných nákladov (pozri rozsudok Bidar, už citovaný, bod 42).

      42      Je pravdou, že podľa článku 3 smernice 93/96 táto smernica nezakladá pre študentov, ktorí požívajú právo na pobyt, nijaký
         nárok na vyplácanie študentskej podpory na pokrytie životných nákladov zo strany hostiteľského členského štátu.

      43      Toto ustanovenie však nebráni tomu, aby sa štátny príslušník členského štátu, ktorý má na základe článku 18 ES a jeho vykonávacích
         ustanovení legálny pobyt na území iného členského štátu, kde má v úmysle začať študovať alebo pokračovať v štúdiu, odvolával
         počas svojho pobytu na základnú zásadu rovnosti zaobchádzania obsiahnutú v článku 12 prvom odseku ES (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Bidar, už citovaný, bod 46).

      44      V tomto zmysle je preto skutočnosť, že pani Förster prišla do Holandska v prvom rade na účely štúdia, irelevantná.

      45      Okrem toho podľa právneho nástroja z 9. mája 2005 môže mať študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu Európskej
         únie, nárok na študentskú podporu na pokrytie životných nákladov, ak mal pred podaním žiadosti legálny pobyt na území Holandska
         nepretržite v trvaní aspoň päť rokov. Keďže táto podmienka sa netýka študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi Holandska,
         vzniká otázka, do akej miery možno obmedziť právo študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, na študentskú
         podporu na pokrytie životných nákladov, aby sa rozdielne zaobchádzanie, ku ktorému môže dôjsť, s týmito študentmi v porovnaní
         s vlastnými študentmi nepovažovalo za diskriminačné, a teda zakázané podľa článku 12 prvého odseku ES.

      46      Túto otázku Súdny dvor posudzoval v už citovanom rozsudku Bidar.

      47      Na rozdiel od tejto veci sa vec, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Bidar, týkala vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovovala
         nielen podmienku predchádzajúceho pobytu, ale zároveň vyžadovala, aby si študenti z iných členských štátov žiadajúci o podporu
         sami hradili životné náklady v hostiteľskom členskom štáte. Keďže právna úprava, o akú išlo vo veci, ktorá viedla k uvedenému
         rozsudku, vylučovala akúkoľvek možnosť, aby štátny príslušník iného členského štátu získal ako študent postavenie usadenej
         osoby, táto právna úprava znemožňovala takému štátnemu príslušníkovi, bez ohľadu na jeho stupeň skutočnej integrácie do spoločnosti
         hostiteľského členského štátu, splniť uvedenú podmienku a v dôsledku toho poberať podporu na pokrytie životných nákladov.

      48      V už citovanom rozsudku Bidar Súdny dvor uviedol, že členské štáty síce majú povinnosť preukázať v organizácii a uplatňovaní
         svojho systému sociálnej pomoci určitú finančnú solidaritu so štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, každý členský
         štát však môže dohliadať na to, aby sa poskytovanie podpory na pokrytie životných nákladov študentom z iných členských štátov
         nestalo nerozumnou záťažou, ktorá by mohla mať následky na celkovú úroveň podpory poskytovanej týmto štátom (pozri rozsudok
         Bidar, už citovaný, bod 56).

      49      Súdny dvor rovnako zdôraznil, že je legitímne, aby členský štát poskytol podporu na pokrytie životných nákladov iba študentom,
         ktorí preukážu istý stupeň integrácie do spoločnosti tohto členského štátu (rozsudok Bidar, už citovaný, bod 57).

      50      Na základe tejto svojej úvahy dospel Súdny dvor k záveru, že existenciu istého stupňa integrácie možno považovať za preukázanú,
         ak sa dotknutý študent počas istej doby zdržiaval v hostiteľskom členskom štáte (rozsudok Bidar, už citovaný, bod 59).

      51      Pokiaľ ide konkrétnejšie o zlučiteľnosť podmienky nepretržitého päťročného pobytu s právom Spoločenstva, ktorú vnútroštátna
         právna úprava vo veci samej stanovuje, treba preskúmať, či takú podmienku hostiteľský členský štát môže odôvodniť tým, že
         na svojom území chce zabezpečiť istý stupeň integrácie študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov.

      52      V prejednávanej veci je podmienka nepretržitého päťročného pobytu dostatočná na to, aby zaručila, že žiadateľ o študentskú
         podporu na pokrytie životných nákladov sa v hostiteľskom členskom štáte dostatočne integroval.

      53      Aby táto podmienka mohla byť odôvodnená na základe práva Spoločenstva, je potrebné, aby bola primeraná legitímnemu cieľu,
         ktorý sleduje vnútroštátne právo. Nemôže ísť ďalej, ako je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.

      54      Podmienku nepretržitého päťročného pobytu nemožno považovať za neprimeranú najmä vzhľadom na požiadavky týkajúce sa stupňa
         integrácie cudzích štátnych príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte.

      55      V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci sa smernica 2004/38 na skutkový stav vo veci samej neuplatňuje, vo svojom článku
         24 ods. 2 stanovuje, že pokiaľ ide o iné osoby, ako sú pracovníci, samostatne zárobkovo činné osoby, osoby, ktoré si zachovávajú
         takýto štatút, a ich rodinní príslušníci, hostiteľský členský štát nie je povinný poskytnúť pomoc vo forme príspevku na výživu
         počas štúdia vrátane odborného vzdelávania pozostávajúcu zo študentských štipendií alebo študentských pôžičiek takým študentom,
         ktorí nemajú právo na trvalý pobyt, a zároveň v článku 16 ods. 1 stanovuje, že občania Únie, ktorí sa legálne zdržiavali počas
         nepretržitého obdobia piatich rokov v hostiteľskom členskom štáte, majú právo trvalého pobytu v tomto členskom štáte.

      56      Súdny dvor rovnako upresnil, že na to, aby podmienka pobytu bola primeraná, musia ju vnútroštátne orgány uplatňovať na základe
         jasných a vopred známych kritérií (pozri rozsudok z 23. marca 2004, Collins, C‑138/02, Zb. s. I‑2703, bod 72).

      57      Tým, že právny nástroj z 9. mája 2005 umožňuje, aby dotknuté osoby jednoznačne poznali svoje práva a povinnosti, podmienka
         pobytu, ktorú stanovuje, môže sama osebe zaručiť zvýšenú úroveň právnej istoty a transparentnosti v rámci poskytovania študentských
         podpôr na pokrytie životných nákladov.

      58      Treba tiež uviesť, že požiadavka päťročného pobytu, ako je stanovená vo vnútroštátnej právnej úprave vo veci samej, nejde
         nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa, ktorým je dosiahnutie istého stupňa integrácie študentov z iných členských
         štátov v hostiteľskom členskom štáte.

      59      Toto konštatovanie nemá vplyv na možnosť členských štátov poskytovať študentské podpory na pokrytie životných nákladov študentom
         z iných členských štátov, ktorí nespĺňajú podmienku päťročného pobytu, ak si to želajú.

      60      Na základe uvedeného znie odpoveď na druhú až štvrtú otázku tak, že študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu
         a ktorý príde do iného členského štátu, aby tam študoval, sa môže odvolávať na článok 12 prvý odsek ES s cieľom získať študentskú
         podporu na pokrytie životných nákladov, ak mal v hostiteľskom členskom štáte určitú dobu pobyt. Článok 12 prvý odsek ES nebráni
         uplatňovaniu podmienky predchádzajúceho päťročného pobytu voči štátnym príslušníkom iných členských štátov.

       O piatej otázke
      61      Touto otázkou sa Centrale Raad van Beroep v zásade pýta, či právo Spoločenstva, najmä zásada právnej istoty, bráni spätnému
         uplatneniu podmienky pobytu, ktorú dotknutá osoba nemohla poznať v rozhodnom čase pre skutkový stav vo veci samej.

      62      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že právny nástroj z 9. mája 2005 nadobudol účinnosť v okamihu jeho uverejnenia so spätnou
         účinnosťou od 15. marca 2005, to znamená po udalostiach vo veci samej.

      63      Vnútroštátny súd sa však domnieva, že právny nástroj z 9. mája 2005 je relevantný pre výsledok konania vo veci samej, keďže
         vyjadruje spôsob, akým sa IB-Groep rozhodol vykonať už citovaný rozsudok Bidar, a keďže účinky tohto rozsudku nie sú časovo
         obmedzené.

      64      Vnútroštátny súd uvádza, že jeho pochybnosti v súvislosti s týmto bodom vyplývajú zo záveru, ktorý Súdny dvor prijal vo veci,
         ktorá viedla k už citovanému rozsudku Collins, kde Súdny dvor konštatoval, že žiadateľovi o sociálnu podporu nemožno uložiť
         podmienku pobytu, pokiaľ tento žiadateľ nemohol o tejto podmienke vedieť už počas referenčného obdobia.

      65      Ako totiž vyplýva z bodu 56 tohto rozsudku, v už citovanom rozsudku Collins Súdny dvor rozhodol, že na to, aby sa zaručila
         primeranosť, musia vnútroštátne orgány uplatňovať podmienku pobytu na základe jasných a vopred známych kritérií.

      66      Aby sa dalo odpovedať na položenú otázku, treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že účinky už citovaného rozsudku Bidar neboli
         časovo obmedzené, vnútroštátne súdy môžu a musia použiť výklad článku 12 ES, ktorý z neho vyplýva, aj na právne vzťahy, ktoré
         vznikli pred uvedeným rozsudkom, ak sú okrem iného splnené podmienky, ktoré umožňujú predložiť príslušnému súdu spor týkajúci
         sa uplatňovania tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. marca 1980, Denkavit italiana, 61/79, Zb. s. 1205,
         bod 16, a Bidar, už citovaný, bod 66).

      67      Podľa ustálenej judikatúry zásada právnej istoty, ktorá je súčasťou všeobecných zásad práva Spoločenstva, vyžaduje najmä,
         aby boli právne pravidlá jasné, presné a predvídateľné, pokiaľ ide o ich účinky, zvlášť, keď môžu mať nepriaznivé dôsledky
         pre jednotlivcov a podniky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. februára 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Zb. s. I‑431,
         bod 27, a zo 17. júla 2008, ASM Brescia, C‑347/06, Zb. s. I‑5641, bod 69).

      68      Zo spisu vyplýva, že účelom podmienky pobytu stanovenej v právnom nástroji z 9. mája 2005 bolo pokrytie prechodného obdobia
         medzi už citovaným rozsudkom Bidar a prebratím smernice 2004/38. Táto možnosť bola zachovaná s cieľom splniť požiadavky článku
         24 ods. 2 a článku 16 uvedenej smernice.

      69      Preto sa zdá, že ak za takých okolností, aké existujú vo veci samej, je právo študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných
         členských štátov, na študentskú podporu na pokrytie životných nákladov podriadené podmienke pobytu ako podstatnému prvku,
         nebude to mať negatívne dôsledky pre dotknuté osoby.

      70      Podobne vzhľadom na to, že právny nástroj z 9. mája 2005 poskytuje dotknutým osobám viac práv než im poskytuje staršia vnútroštátna
         právna úprava, požiadavka stanovená v už citovanom rozsudku Collins sa v tejto veci neuplatňuje.

      71      Odpoveď na položenú otázku preto znie tak, že za takých okolností, aké existujú vo veci samej, právo Spoločenstva, najmä zásada
         právnej istoty, nebráni uplatneniu podmienky pobytu, na základe ktorej je právo študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi
         iných členských štátov, na študentskú podporu na pokrytie životných nákladov závislé od určitej doby pobytu, ktorá existovala
         pred zavedením tejto podmienky.

       O trovách
      72      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Študent v postavení žalobkyne vo veci samej sa nemôže odvolávať na článok 7 nariadenia Komisie (EHS) č. 1251/70 z 29. júna
            1970 o práve pracovníkov zostať na území členského štátu po skončení zamestnania v tomto štáte, aby získal študentskú podporu
            na pokrytie životných nákladov.
      2.      Študent, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu a ktorý príde do iného členského štátu, aby tam študoval, sa môže odvolávať
            na článok 12 prvý odsek ES s cieľom získať študentskú podporu na pokrytie životných nákladov, ak mal v hostiteľskom členskom
            štáte určitú dobu pobyt. Článok 12 prvý odsek ES nebráni uplatňovaniu podmienky predchádzajúceho päťročného pobytu voči štátnym
            príslušníkom iných členských štátov.
      3.      Za takých okolností, aké existujú vo veci samej, právo Spoločenstva, najmä zásada právnej istoty, nebráni uplatneniu podmienky
            pobytu, na základe ktorej je právo študentov, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, na študentskú podporu
            na pokrytie životných nákladov závislé od určitej doby pobytu, ktorá existovala pred zavedením tejto podmienky.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 18. mája 2009.#Herbert Meister proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochrann známky a vzory) (ÚHVT).#Spojené veci F-138/06 a F-37/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      z 18. mája 2009
      Spojené veci F‑138/06 a F‑37/08
      Herbert Meister
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Verejná služba – Úradníci – Hodnotenie – Hodnotiace správy za obdobia 2001/2002, 2003/2004 a 2004/2005 – Oneskorené vypracovanie – Právomoc – Dialóg – Povýšenie – Body na povýšenie – Psychické obťažovanie – Žaloba o neplatnosť – Žaloba o náhradu škody“
      Predmet: Žaloby podané podľa článkov 236 ES a 152 AE, ktorými H. Meister v podstate navrhuje, po prvé, zrušenie svojich hodnotiacich
         správ za obdobie od 1. apríla 2001 do 31. decembra 2002, od 1. januára 2003 do 30. septembra 2004 a od 1. októbra 2004 do
         30. septembra 2005, po druhé, zrušenie rozhodnutí o pridelení bodov na povýšenie za hodnotené obdobia 2006 a 2007, po tretie,
         zrušenie rozhodnutia, ktorým sa zamietla jeho žiadosť o poskytnutie pomoci podľa článku 24 Služobného poriadku zamestnancov
         Európskych spoločenstiev, v znení vyplývajúcom z nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 723/2004 z 22. marca 2004, ktorým sa tento
         mení a dopĺňa (Ú. v. EÚ L 124, 2004, s. 1; Mim. vyd. 01/002, s. 130), po štvrté, zrušenie rozhodnutia Úradu pre harmonizáciu
         vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), ktorým sa zamietla jeho žiadosť smerujúca k zavedeniu individuálneho programu
         osobného rozvoja vytvoreného pre zamestnancov, ktorí vykonávali profesijnú činnosť pred tým, ako nastúpili do ÚHVT, po piate,
         uložiť ÚHVT povinnosť zaplatiť mu náhradu škody

      Rozhodnutie: Správa o služobnom postupe žalobcu za obdobie od 1. apríla 2001 do 31. decembra 2002 sa zrušuje. Hodnotiaca správa žalobcu
         za obdobie od 1. októbra 2004 do 30. septembra 2005 sa zrušuje. Rozhodnutie o pridelení bodov na povýšenie žalobcovi v rámci
         povyšovania v roku 2006 sa zrušuje. ÚHVT je povinný zaplatiť žalobcovi sumu 5.000 eur. V zostávajúcej časti sa žaloba F‑138/06
         a žaloba F‑37/08 zamietajú. Vo veci F‑138/06 ÚHVT znáša svoje vlastné trovy konania a okrem toho je povinný nahradiť dve tretiny
         trov konania žalobcu. Vo veci F‑37/08 žalobca znáša všetky trovy konania, teda svoje vlastné trovy konania a trovy konania
         ÚHVT.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Povinnosť administratívy poskytnúť pomoc – Pôsobnosť – Dosah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 24)
      2.      Úradníci – Individuálne rozhodnutie – Oznámenie rozhodnutia o zamietnutí – Vypracovanie v jazyku umožňujúcom dotknutej osobe
            užitočne sa s ním oboznámiť
      3.      Úradníci – Psychické obťažovanie – Pojem – Konanie, ktoré smeruje k diskreditácii osoby alebo k zhoršeniu jej pracovných podmienok
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 12a ods. 3 a 4; smernica Rady 2000/78, článok 1 a článok 2 ods. 3)
      4.      Úradníci – Služobný poriadok – Výnimky upravené všeobecnými vykonávajúcimi ustanoveniami – Neprípustnosť
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43 prvý odsek, a článok 90 ods. 2)
      5.      Úradníci – Žaloba – Predchádzajúca administratívna sťažnosť – Zhoda predmetu a dôvodu – Dôvody a tvrdenia neuvedené v sťažnosti,
            ale úzko s ňou súvisiace
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      6.      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe – Účasť overovateľa v postupe hodnotenia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      7.      Úradníci – Hodnotenie – Hodnotiaca správa – Vypracovanie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      8.      Úradníci – Žaloba – Predchádzajúce administratívne konanie – Nedodržanie lehoty na odpoveď administratívou
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 2)
      1.      Na základe povinnosti poskytnúť pomoc stanovenej v článku 24 služobného poriadku musí administratíva pri výskyte udalosti
         nezlučiteľnej s poriadkom a dôstojnosťou služby zasiahnuť so všetkou nevyhnutnou energiou a odpovedať s rýchlosťou a starostlivosťou
         vyžadovanou konkrétnymi okolnosťami s cieľom zistiť skutkový stav a vyvodiť z neho na základe poznania príčin vhodné dôsledky.

      Hoci skutočnosť, že menovací orgán v rozpore s povinnosťou starostlivosti neodpovedal s požadovanou rýchlosťou na žiadosť
         o poskytnutie pomoci, môže viesť k vzniku zodpovednosti dotknutej inštitúcie za prípadnú ujmu spôsobenú dotknutej osobe, nemôže
         sama osebe ovplyvniť zákonnosť výslovného rozhodnutia o zamietnutí tejto žiadosti. Ak by totiž takéto rozhodnutie malo byť
         zrušené jedine z dôvodu jeho oneskorenia, nové rozhodnutie, ktoré by malo nahradiť zrušené rozhodnutie, by v žiadnom prípade
         nemohlo byť menej oneskorené ako pôvodné rozhodnutie.

      (pozri body 73 a 76)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 26. januára 1989, Koutchoumoff/Komisia, 224/87, Zb. s. 99, body 15 a 16
      Súd prvého stupňa: 21. apríla 1993, Tallarico/Parlament, T‑5/92, Zb. s. II‑477, bod 31; 6. novembra 1997, Liao/Rada, T‑15/96,
         Zb. VS s. I‑A‑329, II‑897, bod 34; 5. decembra 2000, Campogrande/Komisia, T‑136/98, Zb. VS s. I‑A‑267, II‑1225, bod 42; 25. októbra
         2007, Lo Giudice/Komisia, T‑154/05, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000, II‑A‑2‑0000, bod 136

      2.      Na to, aby bolo rozhodnutie riadne oznámené, je potrebné, aby bolo oznámené osobe, ktorej je určené, a táto osoba musí byť
         schopná užitočne sa oboznámiť s obsahom rozhodnutia. Rozhodnutie o zamietnutí žiadosti o poskytnutie pomoci podľa článku 24
         služobného poriadku vypracované v jazyku, ktorý nie je materinským jazykom úradníka, ani jazykom, v ktorom bola formulovaná
         žiadosť o poskytnutie pomoci, je riadne pod podmienkou, že sa s ním dotknutá osoba mohla užitočne oboznámiť.

      (pozri body 84 a 85)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 9. júna 1994, X/Komisia, T‑94/92, Zb. VS s. I‑A‑149, II‑481, bod 24; 23. marca 2000, Rudolph/Komisia, T‑197/98,
         Zb. VS s. I‑A‑55, II‑241, bod 44; 7. februára 2001, Bonaiti Brighina/Komisia, T‑118/99, Zb. VS s. I‑A‑25, II‑97, body 16 a 17

      3.      Článok 12a ods. 3 služobného poriadku definuje psychické obťažovanie ako „nevhodné správanie“, ktoré na jeho preukázanie vyžaduje
         splnenie dvoch kumulatívnych podmienok. Prvá podmienka sa týka existencie správaní, hovoreného slova, činov, gest alebo písaného
         slova, ktoré sa prejavujú „počas určitého obdobia, opakuj[ú] sa alebo [sú] systematické“, čo znamená, že psychické obťažovanie
         treba chápať ako proces, ktorý sa nevyhnutne odohráva v čase a predpokladá existenciu opakovanej a pokračujúcej činnosti,
         a ktoré sú „úmyselnými“. Druhá podmienka oddelená od prvej spojkou „a“ vyžaduje, aby účinkom tohto správania, hovoreného slova,
         činov, gest alebo písaného slova bolo poškodenie osobnosti, dôstojnosti alebo fyzickej alebo psychickej integrity osoby.

      Skutočnosť, že prídavné meno „úmyselný“ sa týka prvej podmienky, a nie druhej, znamená, na jednej strane, že správania, hovorené
         slovo, činy, gestá alebo písané slovo uvedené v článku 12a ods. 3 služobného poriadku musia vykazovať úmyselnú povahu, čo
         vylučuje z rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia konania, ku ktorým by došlo náhodne. Na druhej strane sa však nevyžaduje,
         aby tieto správania, hovorené slovo, činy, gestá alebo písané slovo boli podniknuté s úmyslom poškodiť osobnosť, dôstojnosť
         alebo fyzickú či psychickú integritu osoby. Inými slovami môže existovať psychické obťažovanie v zmysle článku 12a ods. 3
         služobného poriadku bez toho, aby mal škodca v úmysle svojim konaním poškodiť obeť alebo úmyselne zhoršiť jej pracovné podmienky.
         Postačuje iba, aby tieto konania, ak boli spáchané úmyselne, objektívne také následky vyvolali. Opačný výklad článku 12a ods. 3
         služobného poriadku by viedol k zbaveniu celého potrebného účinku tohto ustanovenia z dôvodu ťažkostí pri preukazovaní zlého
         úmyslu pôvodcu psychického obťažovania.

      Takýto výklad nemôže byť spochybnený ustanoveniami článku 12a ods. 4 prvej vety služobného poriadku, ktoré uvádzajú, že „sexuálne
         obťažovanie je správanie sexuálnej povahy, ktoré osoba, ktorej je určené, pokladá za neželateľné, a ktorého účelom alebo následkom
         je obťažovanie tejto osoby alebo vytvorenie zastrašujúceho, nepriateľského, útočného alebo rušivého prostredia“. Hoci výraz
         „ktorého účelom alebo následkom je“ vystupuje v ustanoveniach článku 12a ods. 4 prvej vety služobného poriadku, zatiaľ čo
         chýba v ustanoveniach článku 12a ods. 3 služobného poriadku, takýto nedostatok nemôže byť vykladaný tak, že znamená, že pokiaľ
         ide o psychické obťažovanie, iba konania majúce za „účel“ poškodenie alebo zhoršenie pracovných podmienok osoby, by mohli
         byť považované za konania predstavujúce také psychické obťažovanie.

      Napokon, výklad článku 12a ods. 3 služobného poriadku, ktorý by bol založený na zlom úmysle údajného obťažovateľa, by nezodpovedal
         definícií, ktorú obťažovaniu dáva smernica 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní
         a povolaní. Použitie výrazu «s úmyslom alebo účinkom“ v smernici 2000/78 jasne ukazuje, že normotvorca Spoločenstva mal v úmysle
         zaručiť obetiam psychického obťažovania „primeranú súdnu ochranu“.

      (pozri body 102, 104 – 108 a 111 – 113)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 9. decembra 2008, Q/Komisia, F‑52/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 135 a 144, ktorý je
         predmetom odvolacieho konania na Súde prvého stupňa, vec T‑80/09 P

      4.      Hodnotiaca správa predstavuje akt spôsobujúci ujmu, proti ktorému úradník môže podať buď žalobu priamo na Súd pre verejnú
         službu alebo sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku. Hoci je obvykle žiaduce použiť vnútorné postupy zavedené
         všeobecnými vykonávacími ustanoveniami k článku 43 služobného poriadku, tieto ustanovenia sa nemôžu odchýliť od vyššie uvedeného
         práva vyplývajúceho zo služobného poriadku, ktoré umožňuje úradníkom podať žalobu na Súd pre verejnú službu alebo podať sťažnosť
         proti hodnotiacej správe bez predchádzajúceho vyčerpania týchto vnútorných postupov.

      Inštitúcie nemajú právomoc odchýliť sa od výslovného pravidla služobného poriadku prostredníctvom vykonávajúceho ustanovenia.
      (pozri body 138 – 140)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 1. decembra 1994, Schneider/Komisia, T‑54/92, Zb. VS s. I‑A‑281, II‑887, bod 22; 4. mája 2005, Castets/Komisia,
         T‑398/03, Zb. VS s. I‑A‑109, II‑507, bod 32

      5.      Pravidlo, podľa ktorého musí existovať zhoda medzi predchádzajúcou administratívnou sťažnosťou a žalobou, vyžaduje, pod sankciou
         neprípustnosti, aby žalobný dôvod vznesený pred súdom Spoločenstva bol uvedený už v rámci konania pred podaním žaloby, aby
         sa menovací orgán mohol dostatočne presne oboznámiť s kritikou, ktorú dotknutá osoba vyjadruje voči spochybnenému rozhodnutiu.
         Hoci žalobné návrhy prednesené pred súdom Spoločenstva môžu obsahovať len „námietky“ spočívajúce na tých istých dôvodoch ako
         námietky uvedené v sťažnosti, tieto námietky môžu byť pred súdom Spoločenstva rozvinuté predložením dôvodov a tvrdení, ktoré
         nie sú nevyhnutne uvedené v sťažnosti, ale úzko s ňou súvisia.

      (pozri bod 145)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 8. júna 1995, Allo/Komisia, T‑496/93, Zb. VS s. I‑A‑127, II‑405, bod 26
      6.      Systém stanovujúci, že hodnotiacu správu vyhotovuje hodnotiteľ a spolupodpisuje overovateľ, a že overovateľovi, v prípade
         nezhody s hodnotiteľom, prináleží prijať konečné rozhodnutie, pričom overovateľ je tak hodnotiteľom v pravom zmysle slova,
         sa musí považovať za záruku, ktorá môže neutralizovať prípadné nebezpečenstvo konfliktu záujmov osoby hodnotiteľa.

      (pozri bod 156)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, Sequeira Wandschneider/Komisia, F‑28/06, Zb. VS s. I‑A‑1‑119, II‑A‑1‑451, bod 43
      7.      Hodnotiaca správa nemôže byť, okrem výnimočných okolností, zrušená len z toho dôvodu, že bola vypracovaná oneskorene. Oneskorené
         vypracovanie hodnotiacej správy síce môže zakladať právo na náhradu škody v prospech dotknutého úradníka, také omeškanie však
         nemôže ovplyvniť platnosť hodnotiacej správy a v dôsledku toho ani odôvodniť jej zrušenie.

      (pozri bod 171)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 20. novembra 2007, Ianniello/Komisia, T‑205/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑209, II‑A‑2‑1361, bod 139
      8.      Nedodržanie lehôt stanovených v článku 90 služobného poriadku môže spôsobiť vznik zodpovednosti dotknutej inštitúcie za prípadnú
         ujmu spôsobenú dotknutým osobám.

      (pozri bod 212)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 26. januára 2005, Roccato/Komisia, T‑267/03, Zb. VS s. I‑A‑1, II‑1, bod 84


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 9. februára 1994. # Edward Patrick Latham proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník - Zamietnutie kandidatúry. # Vec T-82/91.