title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 16. septembra 2008. # Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs proti Isle of Wight Council a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) - Spojené kráľovstvo. # Šiesta smernica o DPH - Článok 4 ods. 5 - Činnosti vykonávané verejnoprávnym orgánom - Prevádzkovanie platených parkovísk - Skreslenie hospodárskej súťaže - Význam pojmov ‚viedlo by‘ a ‚výrazné‘. # Vec C-288/07.

text:
      Vec C‑288/07
      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      proti
      Isle of Wight Council a i.
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division)]
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 4 ods. 5 – Činnosti vykonávané verejnoprávnym subjektom – Prevádzkovanie platených parkovísk – Skreslenie hospodárskej súťaže – Význam pojmov ‚viedlo by‘ a ‚výrazné‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            osoby – Organizácie, ktoré sa spravujú verejným právom
      (Smernica Rady 77/388, článok 4 ods. 5 druhý pododsek)
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            osoby – Organizácie, ktoré sa spravujú verejným právom
      (Smernica Rady 77/388, článok 4 ods. 5 druhý pododsek)
      3.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            osoby – Organizácie, ktoré sa spravujú verejným právom
      (Smernica Rady 77/388, článok 4 ods. 5 druhý pododsek)
      1.        Článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu sa má vykladať tak, že výrazné narušenia hospodárskej súťaže, ku ktorým by viedlo nepodliehanie verejnoprávnych subjektov
         konajúcich v postavení verejných orgánov dani, sa majú posudzovať vzhľadom na predmetnú činnosť ako takú, bez toho, aby sa
         toto posúdenie týkalo konkrétneho miestneho trhu.

      V rámci právneho režimu, ktorý je pre verejnoprávny subjekt osobitný, môže byť totiž tento subjekt podľa vnútroštátneho práva
         poverený vykonávať určité činnosti najmä hospodárskej povahy, pričom rovnaké činnosti môžu rovnako vykonávať súkromní podnikatelia,
         takže nepodliehanie uvedeného subjektu dani z pridanej hodnoty môže mať za dôsledok vznik určitých narušení hospodárskej súťaže.

      Článok 4 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice bráni takémuto neželanému výsledku tým, že stanovuje, že činnosti presne vymenované
         v prílohe D tejto smernice „v každom prípade“, pokiaľ nie sú zanedbateľné, podliehajú dani z pridanej hodnoty, hoci sú vykonávané
         verejnoprávnymi subjektmi, ktoré konajú v postavení verejných orgánov. Inými slovami, nepodliehanie verejnoprávnych subjektov
         dani z pridanej hodnoty z týchto činností sa považuje za vedúce k narušeniu hospodárskej súťaže, pokiaľ uvedené činnosti nie
         sú zanedbateľné. Z článku 4 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice tak vyplýva, že podliehanie uvedených subjektov dani
         vyplýva z vykonávania činností vymenovaných v prílohe D tej istej smernice ako takých, nezávisle od otázky, či daný verejnoprávny
         subjekt čelí alebo nečelí hospodárskej súťaži na úrovni miestneho trhu, na ktorom vykonáva tie isté činnosti.

      Okrem toho na vnútroštátnej úrovni môžu existovať iné činnosti, najmä hospodárskej povahy, ktoré nie sú vymenované v prílohe
         D šiestej smernice, ktorých zoznam sa môže meniť v závislosti od členského štátu alebo od hospodárskeho sektora, ktoré sú
         paralelne vykonávané verejnoprávnymi subjektmi v ich postavení verejných orgánov, ako aj súkromnými podnikateľmi. Práve na
         tieto činnosti sa uplatňuje článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice, ktorý uvádza, že verejnoprávne subjekty, aj keď
         konajú ako verejné orgány, musia byť považované za zdaniteľné osoby, ak by ich nepodliehanie dani viedlo k výraznému narušeniu
         hospodárskej súťaže.

      Druhý a tretí pododsek uvedeného článku 4 ods. 5 šiestej smernice sú v dôsledku toho úzko spojené, keďže sledujú rovnaký cieľ,
         a to podliehanie verejnoprávnych subjektov dani z pridanej hodnoty, dokonca aj keď tieto subjekty konajú ako verejné orgány.
         Tieto pododseky tiež podliehajú rovnakej logike, ktorou zákonodarca Spoločenstva zamýšľal obmedziť pôsobnosť nepodliehania
         verejnoprávnych subjektov dani s cieľom, aby bolo rešpektované všeobecné pravidlo uvedené v článku 2 bode 1 a článku 4 ods. 1
         a 2 tejto smernice, podľa ktorého všetky hospodárske činnosti v zásade podliehajú dani z pridanej hodnoty. V dôsledku toho
         je potrebné druhý a tretí pododsek článku 4 ods. 5 šiestej smernice vykladať v ich súhrne. Z toho je zrejmé, že podliehanie
         verejnoprávnych subjektov dani z pridanej hodnoty, či už na základe druhého pododseku článku 4 ods. 5 šiestej smernice, alebo
         na základe tretieho pododseku tohto ustanovenia, vyplýva z výkonu danej činnosti ako takej nezávisle od otázky, či uvedené
         subjekty čelia alebo nečelia hospodárskej súťaži na úrovni miestneho trhu, na ktorom vykonávajú túto činnosť.

      Rešpektovanie zásady daňovej neutrality je tak zabezpečené, keďže všetky verejnoprávne subjekty sú buď zdaniteľné osoby, alebo
         nepodliehajú dani z pridanej hodnoty, pretože jediná výnimka z tejto zásady sa týka iba vzťahov medzi týmito subjektmi a súkromnými
         podnikateľmi, a to v rozsahu, v akom narušenia hospodárskej súťaže zostávajú nepatrnými. Posúdenie existencie narušenia hospodárskej
         súťaže vzhľadom na každý z miestnych trhov, na ktorých miestne orgány pôsobia, predpokladá systematické prehodnocovanie podmienok
         hospodárskej súťaže na základe často zložitých ekonomických analýz na mnohých miestnych trhoch, ktorých určenie sa môže ukázať
         ako mimoriadne zložité, keďže ich vymedzenie sa nevyhnutne nezhoduje s územnou príslušnosťou miestnych orgánov. V tomto prípade
         ani miestne orgány, ani súkromní podnikatelia nebudú schopní s istotou požadovanou na riadenie svojich záležitostí určiť,
         či na danom miestnom trhu činnosť vykonávaná miestnymi orgánmi bude alebo nebude podliehať dani z pridanej hodnoty, čo vytvára
         hrozbu porušenia zásad daňovej neutrality a právnej istoty.

      (pozri body 33 – 41, 46, 49, 51 – 53, bod 1 výroku)
      2.        Pojem „viedlo by“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať tak, že zohľadňuje nielen skutočnú hospodársku súťaž, ale tiež potenciálnu
         hospodársku súťaž, pokiaľ je možnosť súkromného podnikateľského subjektu vstúpiť na relevantný trh skutočná a nie čisto hypotetická.

      Nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani z pridanej hodnoty podľa článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice totiž
         predstavuje výnimku zo všeobecného pravidla podliehania každej hospodárskej činnosti dani, a preto treba toto ustanovenie
         vykladať reštriktívne. Článok 4 ods. 5 druhý pododsek tejto smernice tak znovu zavádza všeobecné pravidlo na predídenie toho,
         aby nepodliehanie týchto subjektov dani viedlo k výrazným narušeniam hospodárskej súťaže. Toto ustanovenie teda nie je možné
         vykladať zužujúco.

      Napriek tomu čisto teoretická možnosť súkromného podnikateľského subjektu vstúpiť na relevantný trh, ktorá nie je podložená
         žiadnym skutkovým údajom, žiadnou objektívnou indíciou alebo žiadnou analýzou trhu, nemôže byť stotožňovaná s existenciou
         potenciálnej hospodárskej súťaže. Preto, aby to tak mohlo byť, musí byť táto možnosť skutočnou a nie čisto hypotetickou.

      (pozri body 60, 64, 65, bod 2 výroku)
      3.        Pojem „výrazné“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má chápať v tom zmysle, že skutočné alebo potenciálne narušenia hospodárskej súťaže
         majú byť viac než zanedbateľné.

      Tento pojem treba totiž chápať ako smerujúci k obmedzeniu pôsobnosti nepodliehania verejnoprávnych subjektov z uvedených činností
         dani v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice. Ak by tento pojem mal byť chápaný ako znamenajúci podstatné
         alebo výnimočné, pôsobnosť nepodliehania verejnoprávnych subjektov dani by sa nedôvodne rozšírila. Naopak, ak by ich nepodliehanie
         dani bolo prípustné iba v prípade, ak by viedlo iba k zanedbateľným narušeniam hospodárskej súťaže, jeho dosah by bol skutočne
         obmedzený.

      Z článku 4 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice následne vyplýva, že nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani z pridanej
         hodnoty pri činnostiach vymenovaných v prílohe D uvedenej smernice je prípustné, pokiaľ sú tieto činnosti zanedbateľné, predpokladajúc,
         že z nich vyplývajúce narušenia hospodárskej súťaže sú rovnako zanedbateľné. Keďže druhý a tretí pododsek článku 4 ods. 5
         šiestej smernice sú úzko spojené, pretože sledujú rovnaký cieľ a podliehajú rovnakej logike, pojem „výrazné“ sa má vykladať
         v tom zmysle, že nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani môže byť prípustné iba v prípade, ak vedie iba k zanedbateľným
         narušeniam hospodárskej súťaže.

      Nepodliehanie uvedených subjektov dani z pridanej hodnoty za predpokladu, že nevedie k žiadnemu narušeniu hospodárskej súťaže,
         alebo vedie len k zanedbateľnému narušeniu, totiž porušuje zásadu daňovej neutrality iba v najmenšej možnej miere.

      (pozri body 72 – 76, 78, 79, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 16. septembra 2008 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 4 ods. 5 – Činnosti vykonávané verejnoprávnym subjektom – Prevádzkovanie platených parkovísk – Skreslenie hospodárskej súťaže – Význam pojmov ‚viedlo by‘ a ‚výrazné‘“
      Vo veci C‑288/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales) (Chancery Division) (Spojené kráľovstvo) zo 6. marca 2007 a doručený Súdnemu dvoru 14. júna 2007, ktorý
         súvisí s konaním:

      Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs
      proti
      Isle of Wight Council,
      Mid-Suffolk District Council,
      South Tyneside Metropolitan Borough Council,
      West Berkshire District Council,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a K. Lenaerts, sudcovia G. Arestis,
         U. Lõhmus, A. Borg Barthet, M. Ilešič, J. Malenovský, E. Levits, A. Ó Caoimh a A. Arabadjiev (spravodajca),

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. apríla 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council a West Berkshire District
         Council, v zastúpení: J. Ghosh, QC, J. Henderson, barrister, a R. Genn, solicitor, ako aj L. Leach, adviser,

      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Z. Bryanston-Cross, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Vajda, QC, a B. Rayment,
         barrister,

      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Aston, SC, a N. Travers, BL,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. júna 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 5, druhého pododseku šiestej smernice Rady 77/388/EHS
         zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej
         hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporov medzi Commissioners of Her Majesty’s Revenue & Customs (ďalej len „Commissioners“) a štyrmi
         miestnymi orgánmi, a to Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council a West
         Berkshire District Council (ďalej spolu len „predmetné miestne orgány“), ktorý sa týka podliehania uvedených orgánov dani
         z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) z činností prevádzkovania uzavretých parkovacích priestorov pre automobily („offstreet
         parking“), (ďalej len „parkoviská“).

       Právny rámec
      3        Článok 2 šiestej smernice, uvádzaný v jej hlave II s nadpisom „Rozsah platnosti“, stanovuje:

      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou;
      …“
      4        Článok 4 šiestej smernice, uvádzaný v jej hlave IV s nadpisom „Zdaniteľné osoby“, stanovuje:

      „1.      Pojem ‚zdaniteľná osoba‘ predstavuje osobu, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva hospodársku činnosť bližšie určenú
         v odseku 2, odhliadajúc od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      2.      Hospodárske činnosti spomínané v odseku 1 predstavujú všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby, vrátane
         banských a poľnohospodárskych činností a činností jednotlivých profesií. Aj využívanie hmotného alebo nehmotného majetku na
         účely nadobúdania zisku z nich na nepretržitom základe sa bude tiež považovať za hospodársku činnosť.

      …
      5.      Štátne orgány, orgány regionálnej a miestnej správy a iné orgány riadiace sa verejným právom sa nepovažujú za zdaniteľné osoby
         vzhľadom na činnosti alebo plnenia, ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány ani vtedy, keď v súvislosti s týmito činnosťami
         alebo plneniami inkasujú dávky, poplatky, príspevky alebo platby.

      Ak sa zúčastňujú takýchto činností a plnení, považujú sa za zdaniteľné osoby v súvislosti s týmito činnosťami a plneniami
         v tých prípadoch, keď by zaobchádzanie s nimi ako s osobami nepodliehajúcimi dani viedlo k výraznému narušeniu voľnej súťaže.

      V každom prípade sa budú tieto orgány považovať za zdaniteľné osoby v súvislosti s činnosťami uvedenými v Prílohe D za predpokladu,
         že sa neuskutočnia v takom malom rozsahu, že sú zanedbateľné.

      Členské štáty môžu považovať činnosti týchto orgánov, ktoré sú oslobodené od daní na základe článku 13 alebo 28, za činnosti,
         ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány.“

      5        Príloha D šiestej smernice, na ktorú odkazuje jej článok 4 ods. 5 tretí pododsek, vymenúva trinásť kategórií činností. Prevádzkovanie
         parkovísk sa však medzi nimi neuvádza.

      6        Článok 4 ods. 5 šiestej smernice, ktorého priamy účinok bol Súdnym dvorom uznaný v rozsudku zo 17. októbra 1989, Comune di
         Carpaneto Piacentino a i. (231/87 a 129/88, Zb. s. 3233, bod 33), nebol predmetom prebratia do právneho poriadku Spojeného
         kráľovstva.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      7        Predmetné miestne orgány ponúkajú nájom parkovacích miest na parkoviskách. Súkromný sektor tiež poskytuje tieto služby.

      8        Z historického hľadiska miestne orgány v Spojenom kráľovstve prijali skutočnosť, že sú zdaniteľnými osobami, a preto sú ich
         príjmy z prevádzkovania parkovísk zdaniteľné DPH. V nadväznosti na vyhlásenie rozsudku zo 14. decembra 2000, Fazenda Pública
         (C‑446/98, Zb. s. I‑11435), však približne 127 miestnych orgánov požiadalo o vrátenie DPH, ktorú predtým zaplatili, zastávajúc
         názor, že podľa článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice nepodliehali tejto dani. Celková suma v žiadostiach o vrátenie
         predstavuje 129 miliónov GBP. Pokiaľ ide o sumu, akú predstavuje súhrn žiadostí, ktoré môžu byť podané, v návrhu na začatie
         prejudiciálneho konania je uvedené, že v Spojenom kráľovstve Veľkej Británie a Severného Írska je približne 468 miestnych
         orgánov.

      9        V sporoch v konaniach vo veci samej predstavujú nároky 1,6 milióna GBP. Vnútroštátny súd poznamenáva, že tieto spory sú svojou
         povahou testovacie prípady, keďže predmetné štyri miestne orgány predstavujú prierezových predstaviteľov súhrnu všetkých miestnych
         orgánov. Isle of Wight Council, Mid-Suffolk District Council, South Tyneside Metropolitan Borough Council a West Berkshire
         District Council spravujú v uvedenom poradí ostrov, vidiecku oblasť, mestskú oblasť a provinčnú oblasť.

      10      Keďže sa tieto miestne orgány domnievali, že podľa správneho výkladu práva Spoločenstva nemali podliehať DPH z predmetnej
         činnosti, žiadali o vrátenie DPH, ktorú už predtým zaplatili. Commissioners však odmietli vykonať takéto vrátenie. V dôsledku
         toho tieto miestne orgány podali žalobu proti rozhodnutiu Commissioners pred VAT and Duties Tribunal, London. Rozhodnutím,
         že otázka nepodliehania verejnoprávnych subjektov dani na základe článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice musí
         byť predmetom samostatnej analýzy pri každom z predmetných miestnych orgánov, teda „prípad od prípadu“, VAT and Duties Tribunal,
         London, prišiel k záveru, že nepodliehanie týchto orgánov DPH by neviedlo k výrazným narušeniam hospodárskej súťaže. Každý
         z uvedených orgánov bol teda oslobodený od DPH z príjmov, ktoré získava z prevádzkovania parkovísk.

      11      Commissioners podali proti rozhodnutiu VAT and Duties Tribunal, London, odvolanie pred High Court of Justice (England & Wales)
         (Chancery Division). Ich hlavný argument sa zakladá na tom, že keďže článok 4 ods. 5 šiestej smernice má celoštátnu pôsobnosť,
         vyžaduje si to vykonanie celkového posúdenia dopadu, aký by na celý súkromný sektor malo oslobodenie od DPH priznané miestnym
         orgánom na prevádzkovanie parkovísk. Toto odvolanie sa rovnako týka významu pojmov „viedlo by“ a „výrazné“, ktoré sú obsiahnuté
         v časti vety „keď by zaobchádzanie s nimi ako s osobami nepodliehajúcimi dani viedlo k výraznému narušeniu voľnej súťaže“,
         ktorá sa uvádza v článku 4 ods. 5 druhom pododseku šiestej smernice.

      12      Za týchto okolností High Court of Justice (England & Wales) (Chancery Division) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa pojem ‚narušenie hospodárskej súťaže‘ posúdiť pri každom verejnoprávnom subjekte tak, že v kontexte prejednávanej veci
         by sa mal vykladať s odkazom na oblasť alebo oblasti, v rámci ktorých uvedený subjekt prevádzkuje parkoviská, alebo s odkazom
         na celé štátne územie členského štátu?

      2.      Čo znamená pojem ‚viedlo by‘? Konkrétne, aký stupeň pravdepodobnosti alebo aká úroveň istoty sa vyžaduje na to, aby táto podmienka
         bola splnená?

      3.      Čo znamená slovo ‚výrazný‘? Konkrétne, znamená slovo ‚výrazný‘ taký účinok na hospodársku súťaž, ktorý je viac ako len zanedbateľný
         alebo de minimis, ‚podstatný‘ účinok alebo ‚výnimočný‘ účinok?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      13      Predmetné miestne orgány zastávajú názor, že pojem „narušenie hospodárskej súťaže“ sa musí posudzovať pre každý verejnoprávny
         subjekt, takže v kontexte tohto konania sa má posudzovať s odkazom na územie alebo územia, na ktorých predmetný subjekt ponúka
         prenájom miest na parkoviskách, a nie s odkazom na hypotetický trh, ktorý by pokrýval celé štátne územie daného členského
         štátu. Opačný prístup by bol v rozpore so samotným pojmom hospodárskej súťaže. Podľa uvedených orgánov oslobodenie od DPH
         priznané každému z nich nijako nevedie k narušeniu hospodárskej súťaže vzhľadom na súkromných poskytovateľov alebo miestne
         orgány nachádzajúce sa napríklad v meste Glasgow, a o to menej k „výraznému“ narušeniu. Rovnako osoba, ktorá chce robiť nákupy
         na ostrove Wight nezaparkuje svoje vozidlo v meste Manchester.

      14      Vláda Spojeného kráľovstva, opierajúc sa najmä o základné zásady daňovej neutrality a právnej istoty, zastáva názor, že na
         výklad článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice je v zásade najvhodnejší prístup „činnosť po činnosti“, ktorý zohľadňuje
         celý vnútroštátny trh, a nie každý miestny trh. Lokálna povaha návrhu by znamenala, že dokonca v oblasti patriacej danému
         miestnemu orgánu môžu existovať viaceré miestne trhy, z ktorých na niektorých môže existovať hospodárska súťaž a na iných
         nie.

      15      Podľa Írska z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že členské štáty si môžu vybrať najvhodnejšiu metódu na prebratie článku 4
         ods. 5 druhého a tretieho pododseku šiestej smernice do vnútroštátneho práva. Každému členskému štátu prislúcha určiť, aké
         činnosti vykonávané štátom a verejnými subjektmi by mohli viesť k výraznému narušeniu hospodárskej súťaže, ak by nepodliehali
         DPH. Členské štáty teda môžu prijať miestny, regionálny, alebo celoštátny prístup.

      16      Talianska vláda navrhuje uplatniť zásady, ktoré sú špecifické pre oblasť hospodárskej súťaže. V tejto súvislosti odkazuje
         na oznámenie Komisie o definícii relevantného trhu na účely práva hospodárskej súťaže spoločenstva (Ú. v. ES C 372, 1997,
         s. 5; Mim. vyd. 08/001, s. 155) a na tomto základe zastáva názor, že v sporoch v konaniach vo veci samej relevantný geografický
         trh nemôže v žiadnom prípade predstavovať celý vnútroštátny trh. Nemožno konštatovať, že v oblasti prenájmu miest na parkoviskách
         existuje akákoľvek konkurencia medzi službami ponúkanými rozličnými mestami.

      17      Komisia Európskych spoločenstiev sa domnieva, že pre posúdenie nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže je potrebné zohľadniť
         povahu činnosti, a nie miestne podmienky hospodárskej súťaže. Dôvodnosť tohto prístupu možno vyvodzovať zo skutočnosti, že
         článok 4 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice stanovuje, že činnosti vymenované v jej prílohe D musia v každom prípade podliehať
         DPH, pokiaľ nie sú zanedbateľné. Postupujúc takto, šiesta smernica zjavne vychádza z hypotézy, podľa ktorej konkurenčný pomer
         a nebezpečenstvo narušenia hospodárskej súťaže, ktorý z toho vyplýva, musia byť určené abstraktne vo vzťahu k samotnej povahe
         činnosti a bez odkazu na miestne pomery.

       Odpoveď Súdneho dvora
      18      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice štátne orgány, orgány regionálnej
         a miestnej správy a iné orgány riadiace sa verejným právom sa nepovažujú za zdaniteľné osoby vzhľadom na činnosti alebo plnenia,
         ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány.

      19      Ako rozhodol Súdny dvor pri viacerých príležitostiach, preto, aby toto ustanovenie bolo uplatniteľné, musia byť kumulatívne
         splnené dve podmienky, a to výkon činností verejnoprávnym subjektom a výkon činností v postavení verejného orgánu (pozri v tomto
         zmysle najmä rozsudok z 25. júla 1991, Ayuntamiento de Sevilla, C‑202/90, Zb. s. I‑4247, bod 18, a Fazenda Pública, už citovaný,
         bod 15).

      20      Pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, je nesporné, že predmetné miestne orgány sú verejnoprávnymi subjektmi v zmysle článku
         4 ods. 5 šiestej smernice.

      21      Pokiaľ ide o druhú podmienku, je potrebné pripomenúť, že činnosti vykonávané verejnými orgánmi v zmysle toho istého ustanovenia
         sú činnosťami vykonávanými verejnoprávnymi subjektmi v rámci právneho režimu, ktorý je pre nich osobitný s výnimkou činností,
         ktoré vykonávajú za rovnakých právnych podmienok ako súkromné podnikateľské subjekty (pozri najmä rozsudok Fazenda Pública,
         už citovaný, bod 17 a citovaná judikatúra).

      22      Vzhľadom na povahu analýzy, ktorá má byť vykonaná, je to vnútroštátny súd, ktorému prislúcha kvalifikovať činnosť, ktorej
         sa týka konanie vo veci samej, vzhľadom na kritérium uvedené vyššie (rozsudky zo 17. októbra 1989, Comune di Carpaneto Piacentino
         a i., už citovaný, bod 16; z 15. mája 1990, Comune di Carpaneto Piacentino a i., C‑4/89, Zb. s. I‑1869, bod 11, a Fazenda
         Pública, už citovaný, bod 23).

      23      Keďže otázka, či v sporoch v konaní vo veci samej predmetné miestne orgány konajú ako verejné orgány, nie je predmetom návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania pred Súdnym dvorom, je s výhradou overenia vnútroštátnym súdom potrebné vychádzať z hypotézy,
         podľa ktorej činnosť, ktorej sa týka konanie vo veci samej, sa má na účely tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania
         považovať za patriacu pod článok 4 ods. 5 šiestej smernice.

      24      Je tiež rovnako potrebné pripomenúť, že ak aj miestne orgány vykonávajú takúto činnosť ako verejné orgány, musia byť podľa
         článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice považované za zdaniteľné osoby, pokiaľ by zaobchádzanie s nimi ako s nezdaniteľnými
         osobami viedlo k výraznému narušeniu hospodárskej súťaže. Vnútroštátny súd sa v tejto súvislosti pýta, či narušenia majú byť
         posudzované s odkazom na miestne trhy, na ktorých pôsobí každý z predmetných miestnych orgánov, alebo s odkazom na činnosť,
         tak ako je vykonávaná na celom vnútroštátnom území.

      25      Pre odpoveď na túto otázku je potrebné za absencie údajov v samotnom texte článku 4 ods. 5 druhom pododseku šiestej smernice
         zobrať do úvahy štruktúru a účel tejto smernice, ako aj miesto článku 4 ods. 5 v spoločnom systéme DPH, ktorý táto smernica
         zaviedla.

      26      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že vo všeobecnosti a podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice DPH podlieha dodávka
         služieb za úhradu.

      27      Podľa článku 4 ods. 1 šiestej smernice je za zdaniteľnú osobu považovaný ktokoľvek, kto nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva
         hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2 toho istého článku, odhliadajúc od účelu a výsledkov tejto činnosti. Tento pojem
         „hospodárska činnosť“ je definovaný v predmetnom odseku 2 ako zahŕňajúci všetky činnosti výrobcu, obchodníka alebo osoby poskytujúcej
         služby (rozsudok z 26. júna 2007, T‑Mobile Austria a i., C‑284/04, Zb. s. I‑5189, bod 33).

      28      Článok 4 šiestej smernice teda udeľuje DPH veľmi širokú pôsobnosť (pozri rozsudky z 26. marca 1987, Komisia/Holandsko, 235/85,
         Zb. s. 1471, bod 7, a zo 4. decembra 1990, Van Tiem, C‑186/89, Zb. s. I‑4363, bod 17).

      29      V tejto súvislosti je však potrebné upresniť, že toto ustanovenie sa týka iba činností, ktoré majú hospodársku povahu (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 11. júla 1996, Régie dauphinoise, C‑306/94, Zb. s. I‑3695, bod 15; z 29. apríla 2004, EDM, C‑77/01,
         Zb. s. I‑4295, bod 47; z 26. mája 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Zb. s. I‑4357, bod 18, ako aj T‑Mobile Austria a i., už citovaný,
         bod 34).

      30      Iba ako výnimka z tohto všeobecného pravidla nepodliehajú niektoré činnosti hospodárskej povahy DPH. Takáto výnimka je stanovená
         v článku 4 ods. 5 prvom pododseku šiestej smernice, v zmysle ktorého činnosti vykonávané verejnoprávnym subjektom, ktorý koná
         v postavení verejného orgánu, nepodliehajú tejto dani.

      31      Táto výnimka sa týka najmä činností vykonávaných verejnoprávnymi subjektmi ako verejnými orgánmi, ktoré hoci sú hospodárskej
         povahy, sú úzko spojené s používaním privilégií verejnej moci. Za týchto podmienok nepodliehanie uvedených subjektov DPH z týchto
         činnosti nemá potenciálne protisúťažný účinok, keďže ich vo všeobecnosti výlučne alebo takmer výlučne vykonáva verejný sektor.

      32      Predsa však, ak tieto subjekty vykonávajú takéto činnosti v ich postavení verejných orgánov, musia byť považované za zdaniteľné
         osoby podľa článku 4 ods. 5 druhého a tretieho pododseku šiestej smernice, ak by ich nepodliehanie dani viedlo k výraznému
         narušeniu hospodárskej súťaže alebo tiež ak tieto činnosti, v rozsahu v akom nie sú zanedbateľné, sú vymenované v prílohe
         D tej istej smernice.

      33      V rámci právneho režimu, ktorý je pre verejnoprávny subjekt osobitný, môže byť tento subjekt podľa vnútroštátneho práva poverený
         vykonávať určité činnosti najmä hospodárskej povahy, pričom rovnaké činnosti môžu rovnako vykonávať súkromní podnikatelia,
         takže nepodliehanie uvedeného subjektu DPH môže mať za dôsledok vznik určitých narušení hospodárskej súťaže.

      34      To je nežiaduci výsledok, ktorému sa zákonodarca Spoločenstva chcel vyhnúť, keď v článku 4 ods. 5 treťom pododseku šiestej
         smernice stanovil, že činnosti presne vymenované v prílohe D tej istej smernice (a to telekomunikačné služby, dodávanie vody,
         plynu, elektriny a tepelnej energie, preprava tovaru, prístavné a letiskové služby, preprava cestujúcich a pod.) „v každom
         prípade“, pokiaľ nie sú zanedbateľné, podliehajú DPH, hoci sú vykonávané verejnoprávnymi subjektmi, ktoré konajú v postavení
         verejných orgánov.

      35      Inými slovami, nepodliehanie verejnoprávnych subjektov DPH z týchto činností sa považuje za vedúce k narušeniu hospodárskej
         súťaže, pokiaľ uvedené činnosti nie sú zanedbateľné. Zo znenia článku 4 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice jasne vyplýva,
         že podliehanie uvedených subjektov DPH vyplýva z vykonávania činností vymenovaných v prílohe D tej istej smernice ako takých,
         nezávisle od otázky, či daný verejnoprávny subjekt čelí alebo nečelí hospodárskej súťaži na úrovni miestneho trhu, na ktorom
         vykonáva tie isté činnosti.

      36      Okrem toho na vnútroštátnej úrovni môžu existovať iné činnosti, najmä hospodárskej povahy, ktoré nie sú vymenované v prílohe
         D šiestej smernice, ktorých zoznam sa môže meniť v závislosti od členského štátu alebo od hospodárskeho sektora, ktoré sú
         paralelne vykonávané verejnoprávnymi subjektmi v ich postavení verejných orgánov, ako aj súkromnými podnikateľmi.

      37      Práve na tieto činnosti sa uplatňuje článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice, ktorý uvádza, že verejnoprávne subjekty,
         aj keď konajú ako verejné orgány, musia byť považované za zdaniteľné osoby, ak by ich nepodliehanie dani viedlo k výraznému
         narušeniu hospodárskej súťaže.

      38      Druhý a tretí pododsek uvedeného článku 4 ods. 5 šiestej smernice sú v dôsledku toho úzko spojené, keďže sledujú rovnaký cieľ,
         a to podliehanie verejnoprávnych subjektov DPH, dokonca aj keď tieto subjekty konajú ako verejné orgány. Tieto pododseky tiež
         podliehajú rovnakej logike, ktorou zákonodarca Spoločenstva zamýšľal obmedziť pôsobnosť nepodliehania verejnoprávnych subjektov
         dani s cieľom, aby bolo rešpektované všeobecné pravidlo uvedené v článku 2 bode 1 a článku 4 ods. 1 a 2 tejto smernice, podľa
         ktorého všetky hospodárske činnosti v zásade podliehajú DPH.

      39      V dôsledku toho je potrebné druhý a tretí pododsek článku 4 ods. 5 šiestej smernice vykladať v ich súhrne.

      40      Z toho je zrejmé, že podliehanie verejnoprávnych subjektov DPH, či už na základe druhého pododseku článku 4 ods. 5 šiestej
         smernice, alebo na základe tretieho pododseku tohto ustanovenia, vyplýva z výkonu danej činnosti ako takej nezávisle od otázky,
         či uvedené subjekty čelia alebo nečelia hospodárskej súťaži na úrovni miestneho trhu, na ktorom vykonávajú túto činnosť.

      41      Tento záver okrem toho podporujú všeobecné zásady práva Spoločenstva, ktoré sú uplatniteľné v daňovej oblasti, ako je zásada
         daňovej neutrality a právnej istoty.

      42      Zásada daňovej neutrality, ktorá je základom spoločného systému DPH (pozri najmä rozsudok z 21. februára 2006, Halifax a i.,
         C‑255/02, Zb. s. I‑1609, bod 92), teda bráni tomu, aby s podnikateľskými subjektmi, ktoré vykonávajú rovnaké činnosti, bolo
         v oblasti vyberania DPH zaobchádzané odlišne (pozri najmä rozsudok zo 7. septembra 1999, Gregg, C‑216/97, Zb. s. I‑4947, bod
         20).

      43      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice má za cieľ zabezpečiť rešpektovanie
         zásady daňovej neutrality (rozsudok z 8. júna 2006, Feuerbestattungsverein Halle, C‑430/04, Zb. s. I‑4999, bod 24).

      44      Hoci je pravda, že šiesta smernica uvádza určité výnimky, ktoré do určitej miery môžu ohroziť uplatnenie zásady daňovej neutrality,
         ako je výnimka uvedená v článku 4 ods. 5 druhom pododseku šiestej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júna 2005,
         Waterschap Zeeuws Vlaanderen, C‑378/02, Zb. s. I‑4685, bod 43), keďže toto ustanovenie umožňuje, aby verejnoprávne subjekty
         nepodliehali DPH, pokiaľ ich nepodliehanie dani vedie iba k nepatrným narušeniam hospodárskej súťaže, skutočnosťou zostáva,
         že táto výnimka sa musí vykladať tak, aby porušenie tejto zásady bolo čo najmenšie.

      45      Téza, ktorú zastávajú predmetné miestne orgány, však vedie k tomu, že DPH by podliehali iba určité miestne orgány s výnimkou
         iných miestnych orgánov, v závislosti od narušení hospodárskej súťaže, ktoré by vznikli alebo nevznikli na každom z miestnych
         trhov, na ktorých tieto miestne orgány pôsobia, hoci by poskytovanie predmetných služieb, a to prevádzkovanie parkovísk, bolo
         v podstate rovnaké. Táto téza teda predpokladá nielen to, aby so súkromnými subjektmi bolo zaobchádzané inak než s verejnoprávnymi
         subjektmi, za predpokladu, že nepodliehanie verejnoprávnych subjektov dani by viedlo iba k nepatrným narušeniam hospodárskej
         súťaže, ale tiež to, aby diferencované zaobchádzanie bolo zavedené aj medzi verejnoprávnymi subjektmi.

      46      Naopak, ak sú predmetné narušenia analyzované s odkazom na činnosť ako takú, nezávisle od podmienok hospodárskej súťaže, ktoré
         vládnu na danom miestnom trhu, rešpektovanie zásady daňovej neutrality je zabezpečené, keďže všetky verejnoprávne subjekty
         sú buď zdaniteľné osoby, alebo nepodliehajú DPH, pretože jediná výnimka z tejto zásady sa týka iba vzťahov medzi týmito subjektmi
         a súkromnými podnikateľmi, a to v rozsahu, v akom narušenia hospodárskej súťaže zostávajú nepatrnými.

      47      Okrem toho, ako už Súdny dvor opakovane pripomenul, právna úprava Spoločenstva musí byť jasná a jej uplatnenie musí byť pre
         subjekty podliehajúce právomoci Spoločenstva predvídateľné (pozri najmä rozsudky z 22. novembra 2001, Holandsko/Rada, C‑301/97,
         Zb. s. I‑8853, bod 43, ako aj Halifax a i., už citovaný, bod 72). Táto požiadavka právnej istoty je mimoriadne naliehavá,
         ak ide o právnu úpravu, ktorá môže mať za následok finančné bremeno, s cieľom umožniť dotknutým osobám presne spoznať rozsah
         povinností, ktoré im právna úprava ukladá (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1987, Holandsko/Komisia, 326/85, Zb. s. 5091,
         bod 24, a z 29. apríla 2004, Sudholz, C‑17/01, Zb. s. I‑4243, bod 34).

      48      Zásada právnej istoty, ktorá je súčasťou právneho poriadku Spoločenstva, musí však byť pri výkone právomocí, ktoré im udeľujú
         smernice Spoločenstva, rešpektovaná inštitúciami Spoločenstva, ako aj členskými štátmi (pozri rozsudok z 26. apríla 2005,
         „Goed Wonen“, C‑376/02, Zb. s. I‑3445, bod 32).

      49      Téza, podľa ktorej narušenia hospodárskej súťaže v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice musia byť posudzované
         vzhľadom na každý z miestnych trhov, na ktorých miestne orgány ponúkajú prenájom miest na parkoviskách, teda predpokladá systematické
         prehodnocovanie podmienok hospodárskej súťaže na základe často zložitých ekonomických analýz na mnohých miestnych trhoch,
         ktorých určenie sa môže ukázať ako mimoriadne zložité, keďže ich vymedzenie sa nevyhnutne nezhoduje s územnou príslušnosťou
         miestnych orgánov. Okrem toho na území toho istého verejného orgánu môže existovať viacero miestnych trhov.

      50      Takáto situácia v dôsledku toho môže vyvolať početné spory v nadväznosti na akúkoľvek zmenu ovplyvňujúcu podmienky hospodárskej
         súťaže, ktoré vládnu na danom miestnom trhu.

      51      Takýmto spôsobom teda ani miestne orgány, ani súkromní podnikatelia nebudú schopní s istotou požadovanou na riadenie svojich
         záležitostí určiť, či na danom miestnom trhu prevádzkovanie parkovísk miestnymi orgánmi bude alebo nebude podliehať DPH.

      52      Táto situácia teda vytvára hrozbu porušenia zásad daňovej neutrality a právnej istoty.

      53      V dôsledku toho je na prvú otázku potrebné odpovedať, že článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice sa má vykladať tak,
         že výrazné narušenia hospodárskej súťaže, ku ktorým by viedlo nepodliehanie verejnoprávnych subjektov konajúcich v postavení
         verejných orgánov dani, sa majú posudzovať vzhľadom na predmetnú činnosť ako takú bez toho, aby sa toto posúdenie týkalo konkrétneho
         miestneho trhu.

       O druhej otázke
      54      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa pojem „viedlo by“ k výraznému narušeniu hospodárskej súťaže
         v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice má vykladať tak, že zohľadňuje výlučne skutočnú hospodársku súťaž,
         alebo tak, že sa vzťahuje tiež na potenciálnu hospodársku súťaž. Uvedený súdny orgán sa tiež pýta, aká je miera pravdepodobnosti
         vyžadovaná na to, aby bola splnená táto podmienka.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      55      Vychádzajúc z bodu 139 návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci, ktorej sa týkal rozsudok z 26. júna 2007,
         Hutchison 3G a i. (C‑369/04, Zb. s. I‑5247), sa predmetné miestne orgány domnievajú, že pojem „viedlo by“ sa má vykladať v tom
         zmysle, že predvída existenciu skutočného a výrazného narušenia hospodárskej súťaže.

      56      Vláda Spojeného kráľovstva zastáva názor, že pojem „viedlo by“ („would lead to“) je zameniteľný s pojmom „mohlo by viesť“
         („could lead to“), ktorý Súdny dvor použil v už citovaných rozsudkoch Comune di Carpaneto Piacentino a i., čo je tiež koherentné
         s analýzou, ktorú vykonala generálna advokátka Kokott v bodoch 127 a 131 svojich návrhov vo veci, ktorej sa týkal už citovaný
         rozsudok Hutchinson 3G a i. Dodáva, že na jednej strane už medzi súkromnými podnikmi a miestnymi orgánmi v mnohých regiónoch
         Spojeného kráľovstva existuje hospodárska súťaž ako aj, na druhej strane, potenciálna hospodárska súťaž v iných regiónoch,
         kde ku dnešnému dňu nepôsobí žiadny súkromný podnikateľský subjekt.

      57      Podľa Írska pojem „viedlo by“ ukladá príslušným vnútroštátnym orgánom povereným uplatnením článku 4 ods. 5 šiestej smernice
         ubezpečiť sa, že nebezpečenstvo narušenia hospodárskej súťaže je pravdepodobné a nie iba možné.

      58      Talianska vláda zastáva názor, že pokiaľ vo veci nie je potrebná úplná istota, pojem „viedlo by“ sa má chápať v tom zmysle,
         že nebezpečenstvo narušenia hospodárskej súťaže, ktoré vyplýva z výkonu činnosti nepodliehajúcej DPH, je veľmi pravdepodobné
         a nie len možné.

      59      Komisia zdôrazňuje, že s cieľom ubezpečiť sa, že verejnoprávne subjekty a súkromné podnikateľské subjekty sú si, pokiaľ ide
         o podmienky hospodárskej súťaže, rovné, je potrebné, aby neexistovali prekážky vstupu súkromných podnikateľských subjektov
         na trh, ktorého sa týka konanie vo veci samej. Domnieva sa teda, že pojem „viedlo by“ zahŕňa potenciálnu hospodársku súťaž.
         V tejto súvislosti postačuje, aby existovala skutočná možnosť vstupu súkromných podnikateľských subjektov, konkurujúcich predmetným
         verejnoprávnym subjektom, na uvedený trh.

       Odpoveď Súdneho dvora
      60      Je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 30 tohto rozsudku, nepodliehanie verejnoprávnych subjektov DPH podľa článku
         4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice predstavuje výnimku zo všeobecného pravidla podliehania každej hospodárskej činnosti
         dani, a že preto toto ustanovenie treba vykladať reštriktívne. Pokiaľ teda ide o článok 4 ods. 5 druhý pododsek tejto smernice,
         je potrebné konštatovať, že tento pododsek znovu zavádza všeobecné pravidlo na predídenie toho, aby nepodliehanie týchto subjektov
         dani viedlo k výrazným narušeniam hospodárskej súťaže. Toto ustanovenie teda nie je možné vykladať zužujúco.

      61      Dosah článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice by bol teda nedôvodne rozšírený, ak by podliehanie týchto subjektov
         dani v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku tejto smernice malo byť obmedzené iba na prípady skutočného narušenia hospodárskej
         súťaže, čo by umožňovalo nepodliehanie uvedených subjektov dani, ak by boli s hospodárskou súťažou konfrontované iba potenciálne.

      62      Okrem toho nepodliehanie týchto subjektov DPH môže samo osebe odradiť potenciálnych konkurentov od vstupu na trh prenájmu
         miest na parkoviskách.

      63      Z toho vyplýva, že pojem „viedlo by“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice zohľadňuje nielen skutočnú
         hospodársku súťaž, ale tiež aj potenciálnu hospodársku súťaž.

      64      Napriek tomu čisto teoretická možnosť súkromného podnikateľského subjektu vstúpiť na relevantný trh, ktorá nie je podložená
         žiadnym skutkovým údajom, žiadnou objektívnou indíciou alebo žiadnou analýzou trhu, nemôže byť stotožňovaná s existenciou
         potenciálnej hospodárskej súťaže. Preto, aby to tak mohlo byť, musí byť táto možnosť skutočnou a nie čisto hypotetickou.

      65      V dôsledku toho je na druhú otázku potrebné odpovedať, že pojem „viedlo by“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej
         smernice sa má vykladať tak, že zohľadňuje nielen skutočnú hospodársku súťaž, ale tiež potenciálnu hospodársku súťaž, pokiaľ
         je možnosť súkromného podnikateľského subjektu vstúpiť na relevantný trh skutočná a nie čisto hypotetická.

       O tretej otázke
      66      Tretia otázka sa týka výkladu, ktorý treba dať pojmu „výrazné“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice
         a najmä otázky, či má byť tento pojem vykladaný ako označujúci „viac ako len zanedbateľné alebo de minimis“, „podstatné“, alebo „výnimočné“.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      67      Podľa predmetných miestnych orgánov pojem „výrazné“ predpokladá existenciu „závažného nepriaznivého účinku“ alebo „výnimočného
         účinku“ na konkurentov verejnoprávneho subjektu, alebo iný účinok než účinok, ktorý vyplýva zo samotnej skutočnosti, že verejnoprávny
         subjekt neúčtuje DPH, zatiaľ čo jeho konkurenti so súkromnoprávnym štatútom DPH účtujú. Miestne orgány vychádzajú v tejto
         súvislosti z bodu 41 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Jacobs vo veci, ktorej sa týkal už citovaný rozsudok Waterschap
         Zeeuws Vlaanderen, podľa ktorého je pojem „výrazné“ synonymom pojmu „výnimočné“.

      68      Vláda Spojeného kráľovstva zastáva názor, že pojem „výrazné“ označuje akékoľvek narušenie hospodárskej súťaže, ktoré nie je
         zanedbateľné alebo de minimis. Pokiaľ ide o pojem „výnimočné“, ktorý použil generálny advokát Jacobs v bode 41 svojich návrhov vo veci, ktorej sa týkal
         už citovaný rozsudok Waterschap Zeeuws Vlaanderen, uvedená vláda dodáva, že Súdny dvor sa s týmito návrhmi ani nestotožnil,
         ani uvedený pojem neprebral.

      69      Podľa Írska pojem „výrazné“ znamená, že narušenia hospodárskej súťaže musia byť značné a citeľné v tom zmysle, že musia predstavovať
         hrozbu podstatného ovplyvnenia podmienok hospodárskej súťaže, ktoré by inak na predmetnom trhu vládli, a to na zjavnú ujmu
         dotknutých súkromných podnikateľských subjektov.

      70      Talianska vláda zastáva názor, že pojem „výrazné“ sa má vykladať ako označujúci „prinajmenšom ako významné, alebo podstatné
         a nie len zanedbateľné“.

      71      Komisia zastáva názor, že pojem „významné“ odkazuje na také narušenie hospodárskej súťaže, ktoré nie je bezvýznamné alebo
         zanedbateľné. Komisia sa v tejto súvislosti opiera o článok 4 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice v spojení s jej prílohou
         D, podľa ktorej činnosti vymenované v uvedenej prílohe D majú podliehať DPH, pokiaľ nie sú „zanedbateľné“. Úlohou uvedeného
         tretieho pododseku je v každom prípade podriadiť DPH určité kategórie činností, ktoré by inak bolo potrebné posúdiť vzhľadom
         na druhý pododsek tohto článku 4 ods. 5. Tieto dva pododseky sú založené na rovnakej logike a môže z nich byť vyvodené, že
         použitím pojmu „zanedbateľné“ chcel zákonodarca opísať činnosti, ktoré nevedú k „výraznému“ narušeniu hospodárskej súťaže.

       Odpoveď Súdneho dvora
      72      Na úvod je potrebné zdôrazniť, že ako vyplýva z bodu 60 tohto rozsudku, podliehanie verejnoprávnych subjektov dani z činností
         hospodárskej povahy, ktoré vykonávajú v postavení verejných orgánov, uvedené v článku 4 ods. 5 druhom pododseku šiestej smernice,
         znovu zavádza všeobecné pravidlo podliehania každej hospodárskej činnosti dani na predídenie toho, aby nepodliehanie týchto
         subjektov dani viedlo k výrazným narušeniam hospodárskej súťaže, a že tomuto ustanoveniu teda nemožno dať zužujúci výklad.

      73      Preto treba pojem „výrazné“ chápať ako smerujúci k obmedzeniu pôsobnosti nepodliehania verejnoprávnych subjektov z uvedených
         činností dani v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice.

      74      Ak by tento pojem mal byť chápaný ako znamenajúci podstatné alebo výnimočné, pôsobnosť nepodliehania verejnoprávnych subjektov
         dani by sa nedôvodne rozšírila. Naopak, ak by ich nepodliehanie dani bolo prípustné iba v prípade, ak by viedlo iba k zanedbateľným
         narušeniam hospodárskej súťaže, jeho dosah by bol skutočne obmedzený.

      75      V dôsledku toho je potrebné pripomenúť, že podľa článku 4 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice verejnoprávne subjekty
         majú pri činnostiach vymenovaných v prílohe D uvedenej smernice postavenie zdaniteľných osôb, pokiaľ uvedené činnosti nie
         sú „zanedbateľné“. Inými slovami, nepodliehanie týchto subjektov DPH je prípustné, pokiaľ sú tieto činnosti zanedbateľné,
         predpokladajúc, že z nich vyplývajúce narušenia hospodárskej súťaže sú rovnako zanedbateľné.

      76      Keďže, ako vyplýva z bodu 38 tohto rozsudku, druhý a tretí pododsek článku 4 ods. 5 šiestej smernice sú úzko spojené, pretože
         sledujú rovnaký cieľ a podliehajú rovnakej logike, pojem „výrazné“ je potrebné vykladať v tom zmysle, že nepodliehanie verejnoprávnych
         subjektov dani môže byť prípustné iba v prípade, ak vedie iba k zanedbateľným narušeniam hospodárskej súťaže.

      77      Rešpektovanie zásady daňovej neutrality podporuje tento výklad. Téza, ktorú zastávajú predmetné miestne orgány, podľa ktorej
         verejnoprávne subjekty majú podliehať DPH iba vo výlučnom prípade, keď narušenia hospodárskej súťaže, ktoré z nepodliehania
         vyplývajú, sú podstatné alebo výnimočné, totiž vytvára daňovú situáciu, v ktorej sa s významným počtom súkromných podnikateľských
         subjektov, ktoré vykonávajú rovnaké činnosti, ako sú činnosti vykonávané týmito subjektmi, zaobchádza v oblasti výberu DPH
         odlišne, čo predstavuje vážne porušenie zásady daňovej neutrality.

      78      Naopak nepodliehanie uvedených subjektov DPH za predpokladu, že nevedie k žiadnemu narušeniu hospodárskej súťaže, alebo vedie
         len k zanedbateľnému narušeniu, porušuje zásadu daňovej neutrality iba v najmenšej možnej miere.

      79      Na tretiu otázku je teda potrebné odpovedať, že pojem „výrazné“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice
         sa má chápať v tom zmysle, že skutočné alebo potenciálne narušenia hospodárskej súťaže majú byť viac než zanedbateľné.

       O trovách
      80      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských
            štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať
            tak, že výrazné narušenia hospodárskej súťaže, ku ktorým by viedlo nepodliehanie verejnoprávnych subjektov konajúcich v postavení
            verejných orgánov dani, sa majú posudzovať vzhľadom na predmetnú činnosť ako takú, bez toho, aby sa toto posúdenie týkalo
            konkrétneho miestneho trhu.
      2.      Pojem „viedlo by“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice 77/388 sa má vykladať tak, že zohľadňuje nielen
            skutočnú hospodársku súťaž, ale tiež potenciálnu hospodársku súťaž, pokiaľ je možnosť súkromného podnikateľského subjektu
            vstúpiť na relevantný trh skutočná a nie čisto hypotetická.
      3.      Pojem „výrazné“ v zmysle článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice 77/388 sa má chápať v tom zmysle, že skutočné
            alebo potenciálne narušenia hospodárskej súťaže majú byť viac než zanedbateľné.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (veľká komora) zo 14. decembra 2005.#Le Laboratoire du Bain proti Rade Európskej únie a Komisia Európskych spoločenstiev.#Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva - Nezlučiteľnosť režimu Spoločenstva pre dovoz banánov s pravidlami Svetovej obchodnej organizácie (WTO) - Zavedenie odvetných opatrení vo forme colnej prirážky uvalenej pre dovozy zo Spoločenstva Spojenými štátmi americkými na základe povolenia WTO - Rozhodnutie orgánu na urovnávanie sporov WTO - Právne účinky - Zodpovednosť Spoločenstva v prípade, že nedošlo k protiprávnemu konaniu jeho inštitúcií - Príčinná súvislosť - Neobvyklá a osobitá škoda.#Vec T-151/00.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (veľká komora) zo 14. decembra 2005, Laboratoire du Bain/Rada a Komisia
      (Vec T‑151/00)
      „Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva – Nezlučiteľnosť režimu Spoločenstva pre dovoz banánov s pravidlami Svetovej obchodnej organizácie (WTO) – Zavedenie odvetných opatrení vo forme colnej prirážky uvalenej pre dovozy zo Spoločenstva Spojenými štátmi americkými na
         základe povolenia WTO – Rozhodnutie orgánu na urovnávanie sporov WTO – Právne účinky – Zodpovednosť Spoločenstva v prípade, že nedošlo k protiprávnemu konaniu jeho inštitúcií – Príčinná súvislosť – Neobvyklá a osobitá škoda“

      1.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Dostatočne závažné porušenie normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom – Inštitúcia,
            ktorej neprináleží miera voľnej úvahy – Dostatočnosť jednoduchého porušenia práva Spoločenstva (článok 288 druhý odsek ES)
            (pozri body 79 – 83)
      2.                     Žaloba o náhradu škody – Svetová obchodná organizácia – Nemožnosť odvolať sa na dohody WTO na účely namietania zákonnosti
            aktu Spoločenstva – Výnimky – Akt Spoločenstva smerujúci k zabezpečeniu ich vykonania alebo výslovne a presne na ne odkazujúci
            – Režim Spoločenstva pre dovoz banánov – Nezlučiteľnosť s pravidlami WTO konštatovaná orgánom na urovnávanie sporov WTO –
            Súdne preskúmanie zákonnosti tohto režimu z hľadiska pravidiel WTO – Vylúčenie (článok 288 druhý odsek ES; nariadenia Rady
            č. 404/93 a č. 1637/98; nariadenie Komisie č. 2362/98) (pozri body 102, 105 – 107)
      3.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Absencia protiprávneho konania inštitúcií Spoločenstva – Skutočná škoda, príčinná súvislosť
            a neobvyklá a osobitá škoda – Kumulatívna povaha (článok 288 druhý odsek ES) (pozri bod 149)
      4.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Zachovanie režimu Spoločenstva pre dovoz banánov nezlučiteľného s dohodami WTO – Škoda
            vyplývajúca z prijatia odvetného opatrenia americkými úradmi – Príčinná súvislosť (článok 288 druhý odsek ES) (pozri body
            166, 167, 172 – 174, 178)
      5.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Absencia protiprávneho konania inštitúcií Spoločenstva – Škoda vyplývajúca z nezlučiteľnosti
            režimu Spoločenstva pre dovoz banánov s dohodami WTO – Neobvyklá škoda – Neexistencia – Zodpovednosť Spoločenstva – Vylúčenie
            (článok 288 druhý odsek ES) (pozri body 183, 184, 186, 191, 193)
      Predmet

         Žaloba o náhradu ujmy, ktorá údajne vyplynula z colnej prirážky vyberanej Spojenými štátmi americkými za dovoz penivých výrobkov
                  do kúpeľa od žalobcu so súhlasom orgánu pre urovnávanie sporov Svetovej obchodnej organizácie (WTO), v dôsledku konštatovania
                  nezlučiteľnosti režimu pre dovoz banánov Spoločenstva s dohodami a deklaráciami pripojenými k Dohode o založení WTO.

            Výrok

                  Žaloba sa zamieta.

                  Žalobca je povinný nahradiť okrem svojich vlastných trov konania aj trovy konania Rady a Komisie.

                  Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 11. septembra 2008.#Daniele Smadja proti Európskej komisii.#Vec F-135/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 11. septembra 2008
      Vec F‑135/07
      Daniele Smadja
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Prijímanie – Vymenovanie – Zaradenie do platového stupňa – Nové vymenovanie žalobkyne na rovnaké miesto po zrušení jej prvého vymenovania rozsudkom Súdu prvého stupňa – Zásada proporcionality – Zásada ochrany legitímnej dôvery – Povinnosť starostlivosti“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou D. Smadja navrhuje najmä zrušiť rozhodnutie Komisie z 21. decembra
         2006, ktorým bola zaradená do platovej triedy A*15, platového stupňa 1 s odpracovanými rokmi platového stupňa k 1. novembru
         2005, po jej novom vymenovaní 15. novembra 2005 ako riaditeľky riaditeľstva B „Multilaterálne vzťahy a ľudské práva“ generálneho
         riaditeľstva „Vonkajšie vzťahy“ v dôsledku zrušenia jej prvého vymenovania na rovnaké pracovné miesto rozsudkom Súdu prvého
         stupňa z 29. septembra 2005, Napoli Buzzanca/Komisia (T‑218/02, Zb. VS s. I‑A‑267, II‑1221)

      Rozhodnutie: Rozhodnutie Komisie z 21. decembra 2006, ktorým bola žalobkyňa zaradená do platovej triedy A*15, platového stupňa 1 s odpracovanými
         rokmi platového stupňa k 1. novembru 2005, sa zrušuje. Komisia znáša všetky trovy konania.

      Abstrakt
      Úradníci – Žaloba – Rozsudok o zrušení – Účinky – Zrušenie zamietnutia kandidatúry a vymenovania vybraného uchádzača pre nedostatok
            odôvodnenia – Nové vymenovanie uchádzača po odôvodnení zamietnutia
      (Článok 233 ES)
      Pokiaľ administratíva vykonáva rozsudok o zrušení, je povinná rešpektovať právnu silu rozhodnutej veci a dodržiavať zásady
         práva Spoločenstva, predovšetkým zásady proporcionality a ochrany legitímnej dôvery, ako aj povinnosť starostlivosti, ktorá
         znamená najmä to, že príslušný orgán prihliada na všetky skutočnosti, ktoré by mohli ovplyvniť jeho rozhodnutie, a pritom
         zohľadňuje nielen záujem služby, ale aj záujem dotknutého úradníka.

      Pokiaľ teda rozsudok zrušil zamietnutie kandidatúry a v dôsledku toho vymenovanie vybraného uchádzača pre nedostatok odôvodnenia,
         bez toho, aby uviedol nejakú výhradu, pokiaľ ide o vnútornú zákonnosť tohto zamietnutia a pokiaľ sa administratíva potom,
         ako zopakovala konanie a odôvodnila nové rozhodnutie o zamietnutí kandidatúry odmietnutého uchádzača, rozhodla znovu vymenovať
         vybraného uchádzača, avšak ho zaradila oveľa nižšie ako pri prvom vymenovaní z dôvodu zmeny služobného poriadku, ku ktorej
         medzitým došlo, musí administratíva hľadať riešenie, ktoré rešpektuje právnu silu rozhodnutej veci a zároveň umožní zabrániť
         tomu, aby bol vybraný uchádzač zaradený nižšie, čo by predstavovalo neprimeraný následok zrušenia jeho pôvodného vymenovania
         vzhľadom na povahu nezrovnalosti pripísateľnej administratíve, za ktorú súd uložil sankciu, na záujem služby, ako aj na legitímny
         záujem uvedeného uchádzača na tom, aby jeho zaradenie nebolo znížené z dôvodu tohto pochybenia. Administratíva tak môže, bez
         toho, aby porušila právnu silu rozhodnutej veci a účinky rozsudku o zrušení, zaručiť vybranému uchádzačovi vyššie zaradenie,
         ktoré mal v deň vyhlásenia rozsudku tým, že účinky nového vymenovania nechá spätne pôsobiť ku dňu pôvodného vymenovania. V prípade
         neprijatia tohto riešenia alebo akéhokoľvek iného opatrenia, ktoré zosúladí záujem služby a legitímny záujem uchádzača, poruší
         zásadu proporcionality a svoju povinnosť starostlivosti.

      (pozri body 35 – 37, 39, 40 a 45 – 49)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 5. júna 1980, Oberthür/Komisia, 24/79, Zb. s. 1743, bod 13; 6. júla 1993, Komisia/Albani a i., C‑242/90 P, Zb.
         s. I‑3839, body 13 a 14; 29. júna 1994, Klinke/Súdny dvor, C‑298/93 P, Zb. s. I‑3009, bod 38

      Súd prvého stupňa: 20. júna 1990, Burban/Parlament, T‑133/89, Zb. s. II‑245, bod 27; 12. mája 1998, Wenk/Komisia, T‑159/96,
         Zb. VS s. I‑A‑193, II‑593, bod 121; 1. júna 1999, Rodríguez Pérez a i./Komisia, T‑114/98 a T‑115/98, Zb. VS s. I‑A‑97, II‑529,
         bod 32; 13. marca 2002, Martínez Alarcón a i./Komisia, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 a T‑364/00, Zb. VS s. I‑A‑37, II‑161,
         bod 97; 31. marca 2004, Girardot/Komisia, T‑10/02, Zb. VS s. I‑A‑109, II‑483, bod 86; 29. septembra 2005, Napoli Buzzanca/Komisia,
         T‑218/02, Zb. VS s. I‑A‑267, II‑1221

      Súd pre verejnú službu: 28. júna 2007, Da Silva/Komisia, F‑21/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 80


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 13. júna 2006.#Traghetti del Mediterraneo SpA proti Repubblica italiana.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Genova - Taliansko.#Mimozmluvná zodpovednosť členských štátov - Škoda spôsobená jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok - Obmedzenie zodpovednosti štátu vnútroštátnym zákonodarcom iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti sudcu - Vylúčenie akejkoľvek zodpovednosti spojenej s výkladom právnych pravidiel a posúdením skutkových okolností a dôkazov pri výkone súdnej činnosti.#Vec C-173/03.

text:
      Vec C‑173/03
      Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidácii
      proti
      Talianskej republike
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Genova)
      „Mimozmluvná zodpovednosť členských štátov – Škoda spôsobená jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni
         – Obmedzenie zodpovednosti štátu vnútroštátnym zákonodarcom iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti
         sudcu – Vylúčenie akejkoľvek zodpovednosti súvisiacej s výkladom právnych pravidiel a posúdením skutkových okolností a dôkazov pri
         výkone súdnej činnosti“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu – Povinnosť nahradiť ujmu, ktorá bola
            spôsobená jednotlivcom
      2.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu – Povinnosť nahradiť ujmu, ktorá bola
            spôsobená jednotlivcom
      1.        Vnútroštátna právna úprava, ktorá všeobecne vylučuje zodpovednosť členského štátu za škody spôsobené jednotlivcovi porušením
         práva Spoločenstva zo strany súdu rozhodujúceho v poslednom stupni z dôvodu, že predmetné porušenie bolo spôsobené výkladom
         právnych pravidiel alebo posúdením skutkových okolností a dôkazov zo strany tohto súdu, je v rozpore s právom Spoločenstva.

      Vylúčiť za týchto okolností akúkoľvek zodpovednosť štátu by znamenalo odstrániť samotnú podstatu zásady, podľa ktorej sú členské
         štáty povinné nahradiť škody spôsobené jednotlivcovi zjavným porušením práva Spoločenstva vyplývajúcim z rozhodnutia súdu
         rozhodujúceho v poslednom stupni, pokiaľ by takéto vylúčenie jednotlivcom nezabezpečovalo účinnú súdnu ochranu práv, ktoré
         im priznáva právo Spoločenstva.

      (pozri body 33, 36, 40, 44, 46 a výrok)
      2.        Zodpovednosť členského štátu za škody spôsobené jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu rozhodujúceho
         v poslednom stupni môže vzniknúť iba vo výnimočnom prípade, keď vnútroštátny súd porušil zjavným spôsobom uplatniteľné právne
         predpisy. Toto zjavné porušenie sa posudzuje najmä vzhľadom na určitý počet kritérií, akými sú stupeň jasnosti a presnosti
         porušeného pravidla, ospravedlniteľná alebo neospravedlniteľná povaha nesprávneho právneho posúdenia alebo nevykonanie povinnosti
         položiť prejudiciálne otázky na základe článku 234 tretieho odseku ES zo strany daného súdu, a jeho existencia sa v každom
         prípade predpokladá, ak je predmetné rozhodnutie v zjavnom rozpore s judikatúrou Súdneho dvora v danej oblasti.

      Hoci v tejto súvislosti nemožno vylúčiť, aby vnútroštátne právo stanovovalo kritériá týkajúce sa povahy alebo stupňa porušenia,
         ktoré musia byť splnené na to, aby mohla vzniknúť zodpovednosť štátu z dôvodu porušenia práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho
         súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, tieto kritériá nemôžu v žiadnom prípade stanovovať prísnejšie požiadavky, než sú tie,
         ktoré vyplývajú z podmienky samotného zjavného porušenia uplatniteľného práva, ako to bolo stanovené v bodoch 53 až 56 rozsudku
         z 30. septembra, Köbler, C‑224/01.

      Z týchto dôvodov je v rozpore s právom Spoločenstva vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje vznik tejto zodpovednosti
         iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti sudcu, ak by takéto obmedzenie viedlo k vylúčeniu
         vzniku zodpovednosti daného členského štátu v ostatných prípadoch, keď došlo k zjavnému porušeniu uplatniteľného práva.

      (pozri body 42 – 44, 46 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 13. júna 2006 (*)

      „Mimozmluvná zodpovednosť členských štátov – Škoda spôsobená jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni
         – Obmedzenie zodpovednosti štátu vnútroštátnym zákonodarcom iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti
         sudcu – Vylúčenie akejkoľvek zodpovednosti súvisiacej s výkladom právnych pravidiel a posúdením skutkových okolností a dôkazov pri
         výkone súdnej činnosti“

      Vo veci C‑173/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale di Genova (Taliansko)
         z 20. marca 2003 a doručený Súdnemu dvoru 14. apríla 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidácii

      proti
      Talianskej republike,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans (spravodajca), K. Schiemann a J. Makarczyk,
         sudcovia J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, P. Kūris, E. Juhász a U. Lõhmus,

      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. decembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Traghetti del Mediterraneo SpA, v likvidácii, v zastúpení: V. Roppo, P. Canepa a S. Sardano, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Aiello a G. De Bellis, avvocati
         dello Stato,

      –        grécka vláda, v zastúpení: E. Samoni a Z. Chatzipavlou, ako aj M. Apessos, K. Boskovits a K. Georgiadis, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Sreenan, SC, a P. McGarry, BL,
      –        holandská vláda, v zastúpení: S. Terstal, splnomocnená zástupkyňa,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Caudwell, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci D. Anderson, QC, a M. Hoskins,
         barrister,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Maidani a V. Di Bucci, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. októbra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka zásady a podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti členských štátov za
         škody spôsobené jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva, keď k tomuto porušeniu došlo zo strany vnútroštátneho súdu.

      2        Tento návrh bol predložený v rámci konania vedeného Traghetti del Mediterraneo SpA, podnikom námornej dopravy, v súčasnosti
         v likvidácii (ďalej len „TDM“), proti Talianskej republike s cieľom, aby mu bola priznaná náhrada škody, ktorú utrpel z dôvodu
         nesprávneho výkladu pravidiel Spoločenstva týkajúcich sa hospodárskej súťaže a štátnej pomoci zo strany Corte suprema di cassazione
         (kasačný súd) a konkrétnejšie preto, že uvedený súd zamietol návrh TDM, aby boli Súdnemu dvoru položené príslušné otázky týkajúce
         sa výkladu práva Spoločenstva.

       Vnútroštátny právny rámec
      3        Podľa článku 1 ods. 1 zákona č. 117 z 13. apríla 1988 o náhrade škôd spôsobených pri výkone súdnych funkcií a o občianskoprávnej
         zodpovednosti sudcov [legge n° 117 (sul) risarcimento dei danni cagionati nell’ esercizio delle funzioni giudiziarie e responsabilità
         civile dei magistrati (GURI č. 88 z 15. apríla 1988, s. 3, ďalej len „zákon č. 117/88“)] sa tento zákon vzťahuje „na všetkých
         členov súdnych orgánov všeobecného, správneho, daňového, vojenského a osobitného práva, ktorí vykonávajú súdnu činnosť, nezávisle
         od povahy funkcií, ako aj na ostatné osoby, ktoré sa zúčastňujú na výkone súdnych funkcií“.

      4        Článok 2 zákona č. 117/88 stanovuje:

      „1.      Ktorákoľvek osoba, ktorá utrpela neoprávnenú škodu z dôvodu správania, aktu alebo súdneho opatrenia prijatého sudcom, ktorý
         sa dopustil úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti pri výkone svojich funkcií, alebo z dôvodu odopretia
         spravodlivosti, môže podať proti štátu žalobu na náhradu majetkovej ujmy, ktorú utrpel, ako aj na náhradu nemajetkovej ujmy,
         ktorá vyplýva z pozbavenia osobnej slobody.

      2.      V prípade výkladu právnych pravidiel a posúdenia skutkových okolností a dôkazov pri výkone súdnych funkcií nevzniká zodpovednosť.
      3.      Za hrubú nedbanlivosť sa považuje:
      a)      vážne porušenie zákona vyplývajúce z neospravedlniteľnej nedbanlivosti;
      b)      tvrdenie skutočnosti, ktorej existenciu nespochybniteľne vyvracajú doklady v spise, z dôvodu neospravedlniteľnej nedbanlivosti;
      c)      popieranie skutočnosti, ktorej existenciu nespochybniteľne preukazujú doklady v spise, z dôvodu neospravedlniteľnej nedbanlivosti;
      d)      prijatie opatrenia týkajúceho sa osobnej slobody v prípadoch neuvedených v zákone alebo bez odôvodnenia.“
      5        Podľa článku 3 ods. 1 prvej vety zákona č. 117/88 sa považuje za odopretie spravodlivosti „odmietnutie, opomenutie alebo oneskorenie
         zo strany sudcu pri prijímaní aktov patriacich do jeho právomoci v prípade, že po uplynutí zákonnej lehoty na prijatie predmetného
         aktu účastník konania podal návrh, aby bol takýto akt prijatý a bez riadneho dôvodu nebolo prijaté žiadne opatrenie do tridsiatich
         dní, ktoré nasledovali po dátume podania uvedeného návrhu do kancelárie súdu“.

      6        Nasledujúce články zákona č. 117/88 uvádzajú podmienky a možnosti, v rámci ktorých môže byť podaná žaloba na náhradu škody
         na základe článkov 2 alebo 3 tohto zákona, ako aj žaloby, ktoré možno podať a posteriori proti sudcovi, ktorý sa dopustil úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti pri výkone svojich funkcií,
         alebo ak tým došlo k odopretiu spravodlivosti.

       Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálne otázky
      7        TDM a Tirrenia di Navigazione (ďalej len „Tirrenia“) sú dva podniky námornej dopravy, ktoré v 70. rokoch prevádzkovali pravidelné
         námorné spojenia medzi pevninskou časťou Talianska a ostrovmi Sardínia a Sicília. TDM v roku 1981, keď uzavrel dohodu so svojimi
         veriteľmi, podal žalobu proti Tirrenia na Tribunale di Napoli s cieľom získať náhradu škody, ktorú utrpel v priebehu predchádzajúcich
         rokov z dôvodu politiky nízkych cien, ktorú praktizoval Tirrenia.

      8        TDM uvádzal takisto v tejto súvislosti, že jeho konkurent porušoval článok 2598 ods. 3 talianskeho občianskeho zákonníka,
         týkajúci sa aktov narušujúcich hospodársku súťaž, ako aj články 85, 86, 90 a 92 Zmluvy EHS (zmenené na články 85, 86, 90 a 92
         Zmluvy ES, ďalej zmenené, teraz články 81 ES, 82 ES, 86 ES a zmenený článok 87 ES), keďže podľa TDM spoločnosť Tirrenia porušovala
         základné pravidlá tejto Zmluvy a najmä zneužívala svoje dominantné postavenie na predmetnom trhu tým, že jej sadzby boli výrazne
         nižšie ako výška nákladov, pretože získala dotácie z verejných prostriedkov, ktorých zákonnosť je sporná vo vzťahu k právu
         Spoločenstva.

      9        Rozsudkom Tribunale di Napoli z 26. mája 1993, potvrdeným rozsudkom Corte d’appello di Napoli z 13. decembra 1996, bol talianskymi
         súdmi tento návrh na náhradu škody zamietnutý z dôvodu, že dotácie poskytované orgánmi tohto štátu boli v súlade s právom,
         keďže zodpovedali cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú spojené najmä s rozvojom Mezzogiorno a v žiadnom prípade nemali dopad
         na výkon činností prevádzkovania iných námorných spojení, ktoré boli konkurenčnými voči tým spojeniam, ktoré prevádzkovala
         spoločnosť TDM. Navyše spoločnosti Tirrenia nemožno prisudzovať žiadny akt narušujúci hospodársku súťaž.

      10      Konkurzný správca TDM dospel k záveru, že v týchto dvoch súdnych rozhodnutiach došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, keďže
         sa okrem iného zakladajú na nesprávnom výklade pravidiel Zmluvy v oblasti štátnej pomoci a podal odvolanie proti rozsudku
         Corte d’appello di Napoli, v rámci ktorého navrhol, aby Corte suprema di cassazione položil Súdnemu dvoru príslušné otázky
         týkajúce sa výkladu práva Spoločenstva na základe článku 177 tretieho odseku Zmluvy ES (teraz článok 234 tretí odsek ES).

      11      Rozsudkom č. 5087 z 19. apríla 2000 (ďalej len „rozsudok z 19. apríla 2000“) však Corte suprema di cassazione odmietol vyhovieť
         tomuto návrhu z dôvodu, že riešenie prijaté sudcami bolo vo veci samej v súlade so znením príslušných ustanovení Zmluvy a navyše
         bolo v úplnom súlade s judikatúrou Súdneho dvora, najmä rozsudkom z 22. mája 1985, Parlament/Rada (13/83, Zb. s. 1513).

      12      V súvislosti s týmto záverom Corte suprema di cassazione uviedol na jednej strane, pokiaľ ide o údajné porušenie článkov 90
         a 92 Zmluvy, že tieto články umožňujú za určitých podmienok výnimky zo zásadného zákazu štátnej pomoci s cieľom podpory hospodárskeho
         rozvoja znevýhodnených oblastí alebo uspokojenia dopytu po tovaroch alebo službách, ktoré voľná hospodárska súťaž v plnej
         miere neumožňuje poskytnúť. Podľa tohto súdu tieto podmienky boli presne splnené v danom prípade, keďže v priebehu predmetného
         obdobia (teda medzi rokmi 1976 a 1980) hromadná doprava medzi pevninskou časťou Talianska a jeho hlavnými ostrovmi mohla byť
         z dôvodu jej nákladov zabezpečovaná iba námornou cestou, pričom bolo potrebné reagovať na stále rastúci dopyt po tomto type
         služieb, a preto bola zverená správa tejto dopravy verejnému koncesionárovi, ktorý ju vykonával za stanovenú sadzbu.

      13      Podľa toho istého súdu však narušenie hospodárskej súťaže, ktoré vyplýva z existencie tejto koncesie neznamená, že poskytnutá
         pomoc je automaticky protiprávna. Z poskytnutia takejto koncesie verejnej služby vždy implicitne vyplýva účinok narušenia
         hospodárskej súťaže a TDM nepreukázal, že Tirrenia využila pomoc poskytnutú štátom na dosiahnutie zisku v prípade iných činností,
         ako boli tie, na ktoré boli naozaj poskytnuté dotácie.

      14      Pokiaľ ide na druhej strane o žalobný dôvod založený na porušení článkov 85 a 86 Zmluvy, Corte suprema di cassazione ho odmietol
         ako neodôvodnený, pretože činnosť námornej kabotáže nebola ešte liberalizovaná v čase sporných skutkových okolností a obmedzená
         povaha a obmedzený územný kontext tejto činnosti neumožňovali jasne identifikovať príslušný trh v zmysle článku 86 Zmluvy.
         V tejto súvislosti tento súd však uviedol, že hoci bolo ťažké identifikovať uvedený trh, skutočná hospodárska súťaž mohla
         existovať v predmetnom sektore, keďže poskytnutá pomoc sa v danom prípade vzťahovala iba na jednu činnosť spomedzi početných
         činností, ktoré tradične vykonáva podnik námornej dopravy, a navyše bola obmedzená len na jeden členský štát.

      15      Za týchto podmienok preto Corte suprema di cassazione zamietol odvolanie, ktoré bolo podané, potom ako takisto zamietol odvolacie
         dôvody uvádzané TDM, založené na porušení ustanovení vnútroštátneho práva týkajúcich sa aktov narušujúcich hospodársku súťaž
         a opomenutí Corte d’appello di Napoli rozhodnúť o návrhu TDM položiť Súdnemu dvoru príslušné otázky týkajúce sa výkladu. Toto
         zamietavé rozhodnutie je základom konania prebiehajúceho na vnútroštátnom súde.

      16      Keďže konkurzný správca TDM, spoločnosti, ktorá bola medzičasom uvedená do likvidácie, dospel k záveru, že rozsudok z 19. apríla
         2000 sa zakladá na nepresnom výklade pravidiel Zmluvy týkajúcich sa hospodárskej súťaže a štátnej pomoci a na nesprávnom predpoklade
         existencie ustálenej judikatúry Súdneho dvora vo veci, podal návrh na začatie konania proti Talianskej republike na Tribunale
         di Genova, aby bola posledná uvedená zaviazaná na náhradu škody, ktorú tento podnik utrpel z dôvodu nesprávneho výkladu, ktorého
         sa dopustil Corte suprema di cassazione a z dôvodu porušenia povinnosti položiť prejudiciálne otázky, ktorá poslednému uvedenému
         súdu vyplýva z článku 234 tretieho odseku ES.

      17      TDM, opierajúc sa v tejto súvislosti o rozhodnutie Komisie 2001/851/ES z 21. júna 2001 o štátnej pomoci poskytnutej Talianskou
         republikou námornej spoločnosti Tirrenia di Navigazione [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 318, s. 9) – rozhodnutie, ktoré sa zjavne týkalo dotácií poskytnutých v neskoršej dobe ako bolo predmetné obdobie
         vo veci samej, ale bolo prijaté ako výsledok konania začatého Komisiou Európskych spoločenstiev pred vypočutím prednesov Corte
         suprema di cassazione vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 19. apríla 2000 – uvádza, že keby sa bol tento posledný uvedený
         súd obrátil na Súdny dvor, výsledok odvolania by bol úplne iný. Podobne ako Komisia v už citovanom rozhodnutí, Súdny dvor
         by totiž dal dôraz na rozmer činností námornej kabotáže v Spoločenstve, ako aj na príslušné ťažkosti pri posudzovaní zlučiteľnosti
         verejných dotácií s pravidlami Zmluvy v oblasti štátnej pomoci, čo by bolo viedlo Corte suprema di cassazione k tomu, aby
         vyhlásil pomoc poskytnutú spoločnosti Tirrenia za protiprávnu.

      18      Talianska republika namieta proti prípustnosti samotnej tejto žaloby o náhradu škody, opierajúc sa o znenie zákona č. 117/88
         a najmä o jeho článok 2 ods. 2, podľa ktorého v prípade výkladu právnych noriem pri výkone súdnych funkcií nevzniká zodpovednosť
         štátu. Pre prípad, že by túto žalobu vnútroštátny súd uznal za prípustnú, uvádza subsidiárne, že žalobu je potrebné v každom
         prípade zamietnuť, keďže podmienky pre položenie prejudiciálnych otázok neboli splnené a rozsudok z 19. apríla 2000 je považovaný
         za res judicata a nemôže byť napadnutý.

      19      V odpovedi na tieto tvrdenia TDM kladie otázku, či je zákon č. 117/88 v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva. Uvádza najmä,
         že podmienky prípustnosti žalôb stanovené v tomto zákone a následná prax vnútroštátnych súdov (medzi ktoré patrí aj samotný
         Corte suprema di cassazione) v tejto oblasti sú tak reštriktívne, že spôsobujú, že je obzvlášť ťažké, dokonca prakticky nemožné,
         získať náhradu škody zo strany štátu za ujmu spôsobenú súdnymi rozhodnutiami. V dôsledku toho takáto právna úprava porušuje
         zásady stanovené Súdnym dvorom, najmä v jeho rozsudkoch z 19. novembra 1991, Francovich a i. (C‑6/90 a C‑9/90, Zb. s. I‑5357),
         a z 5. marca 1996, Brasserie du Pêcheur a Factortame (C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029).

      20      Keďže Tribunale di Genova mal za týchto okolností pochybnosti, pokiaľ ide o riešenie veci, v ktorej koná, a pokiaľ ide o možnosť,
         že by sa zásady stanovené Súdnym dvorom v rozsudkoch uvedených v predchádzajúcom bode, týkajúcich sa porušenia práva Spoločenstva
         pri výkone zákonodarnej činnosti, mali vzťahovať aj na súdnu moc, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Vzniká [členskému] štátu mimozmluvná zodpovednosť voči jednotlivcovi z dôvodu nesprávneho posúdenia sudcami tohto členského
         štátu pri uplatnení alebo neuplatnení práva Spoločenstva a najmä v prípade nesplnenia povinnosti položiť prejudiciálne otázky
         Súdnemu dvoru, ktorú má na základe článku 234 tretieho odseku Zmluvy súd rozhodujúci v poslednom stupni?

      2.      V prípade, že platí, že členský štát je zodpovedný za nesprávne posúdenie sudcami tohto členského štátu pri uplatnení práva
         Spoločenstva a najmä v prípade nesplnenia povinnosti položiť prejudiciálne otázky Súdnemu dvoru, ktorú má na základe článku
         234 tretieho odseku Zmluvy súd rozhodujúci v poslednom stupni, je samotná vnútroštátna právna úprava v oblasti zodpovednosti
         štátu za nesprávne posúdenie sudcami prekážkou vzniku tejto zodpovednosti – a je ako taká v rozpore so zásadami práva Spoločenstva
         – keď:

      –        vylučuje zodpovednosť v prípade výkladu právnych pravidiel a posúdenia skutkových okolností a dôkazov pri výkone súdnej činnosti,
      –        obmedzuje zodpovednosť štátu iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti sudcu?“
      21      Po vyhlásení rozsudku z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01, Zb. s. I‑10239), tajomník Súdneho dvora zaslal jedno vyhotovenie
         tohto rozsudku vnútroštátnemu súdu a položil mu otázku, či vzhľadom na obsah tohto rozsudku považuje za užitočné naďalej trvať
         na svojej prejudiciálnej otázke.

      22      V liste z 13. januára 2004, ktorý bol doručený do kancelárie Súdneho dvora 29. januára 2004, uviedol Tribunale di Genova,
         po tom, ako vypočul účastníkov konania vo veci samej, že už citovaný rozsudok Köbler poskytuje vyčerpávajúcu odpoveď na prvú
         z dvoch otázok, ktoré položil, takže už nie je potrebné, aby sa Súdny dvor vyjadril k tejto otázke.

      23      Na druhej strane však uviedol, že považuje za užitočné trvať na svojej druhej otázke, aby sa Súdny dvor vyjadril „takisto
         vo vzťahu k zásadám uvedeným… v rozsudku Köbler“ k otázke, či „je vnútroštátna právna úprava v oblasti zodpovednosti štátu
         v prípade nesprávneho posúdenia sudcami prekážkou vzniku tejto zodpovednosti, keď vylučuje zodpovednosť v prípade výkladu
         právnych pravidiel a posúdenia skutkových okolností a dôkazov pri výkone súdnych funkcií a obmedzuje zodpovednosť štátu iba
         na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti sudcu“.

       O prejudiciálnej otázke
      24      Na úvod je potrebné uviesť, že predmetom konania prebiehajúceho pred vnútroštátnym súdom je žaloba, ktorou sa navrhuje, aby
         bola určená zodpovednosť štátu v súvislosti s rozhodnutím, proti ktorému nie je prípustný opravný prostriedok, vydaným najvyšším
         súdnym orgánom. Otázku položenú vnútroštátnym súdom je preto potrebné chápať tak, že sa týka v podstate toho, či je v rozpore
         s právom Spoločenstva, a konkrétne zásadami stanovenými Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Köbler, vnútroštátna právna
         úprava, akou je tá, o ktorú ide vo veci samej a ktorá na jednej strane vylučuje akúkoľvek zodpovednosť členského štátu v prípade
         škody spôsobenej jednotlivcovi z dôvodu porušenia práva Spoločenstva, ktorého sa dopustil vnútroštátny súd rozhodujúci v poslednom
         stupni, keď toto porušenie spočíva vo výklade právnych pravidiel alebo posúdení skutkových okolností a dôkazov týmto súdom
         a ktorá na druhej strane obmedzuje túto zodpovednosť iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti
         sudcu.

      25      TDM, ako aj Komisia sa domnievajú, že na otázku je potrebné odpovedať kladne. Vzhľadom na to, že posúdenie skutkových okolností
         a dôkazov a aj výklad právnych pravidiel sú vlastnou súčasťou súdnej činnosti, vylúčenie zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú
         jednotlivcovi výkonom tejto činnosti by za týchto okolností znamenalo v praxi, že tento štát by sa zbavil akejkoľvek zodpovednosti
         za porušenie práva Spoločenstva zo strany súdnej moci.

      26      Pokiaľ ide, okrem iného, o obmedzenie tejto zodpovednosti iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti
         sudcu, aj táto skutočnosť môže viesť k faktickému zbaveniu sa akejkoľvek zodpovednosti zo strany štátu, pretože na jednej
         strane samotný pojem „hrubej nedbanlivosti“ nie je ponechaný na voľné posúdenie sudcu, ktorý má rozhodovať o prípadnej žalobe
         na náhradu škody spôsobenej súdnym rozhodnutím, ale striktne vymedzený vnútroštátnym zákonodarcom, ktorý vopred vymenováva
         – a to taxatívnym spôsobom – prípady hrubej nedbanlivosti.

      27      Podľa TDM vyplýva na druhej strane z nadobudnutej skúsenosti v Taliansku pri vykonávaní zákona č. 117/88, že súdy tohto členského
         štátu a najmä Corte suprema di cassazione vykladajú extrémne reštriktívne tento zákon, ako aj pojmy „hrubá nedbanlivosť“ a „neospravedlniteľná
         nedbanlivosť“. Tieto pojmy posledný uvedený súd vykladá ako „porušenie práva, ktoré je zjavné, hrubé a vo veľkom rozsahu“
         alebo výklad práva „v rozpore s akoukoľvek logikou“, čo vedie v praxi k tomu, že sa takmer systematicky zamietajú sťažnosti
         podané proti talianskemu štátu.

      28      Podľa talianskej vlády, ktorú podporuje, pokiaľ ide o túto skutočnosť, Írsko a vláda Spojeného kráľovstva, naopak vnútroštátna
         právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, je v plnom rozsahu v súlade so samotnými zásadami práva Spoločenstva, keďže zabezpečuje
         spravodlivú rovnováhu medzi potrebou zachovať nezávislosť súdnej moci a nevyhnutnosťou právnej istoty na jednej strane a poskytnutím
         účinnej súdnej ochrany jednotlivcovi v prípadoch najzávažnejšieho porušenia práva Spoločenstva zo strany súdnej moci na druhej
         strane.

      29      Z tohto pohľadu, ak by bola zodpovednosť členských štátov za škodu vyplývajúcu z takého porušenia prípustná, mala by teda
         byť obmedzená iba na prípady, v ktorých je možné zistiť, že došlo k dostatočne závažnému porušeniu práva Spoločenstva. Táto
         zodpovednosť by však nevznikla v prípade, keď vnútroštátny súd rozhodol spor na základe výkladu článkov Zmluvy, ktorý bol
         primerane vyjadrený v odôvodnení podanom týmto súdom.

      30      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v už citovanom rozsudku Köbler, vyhlásenom po dátume, kedy sa vnútroštátny súd
         obrátil na Súdny dvor, tento posledný uvedený pripomenul, že zásada, podľa ktorej členský štát je povinný nahradiť škodu spôsobenú
         jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva, ku ktorému došlo z jeho strany, sa vzťahuje na všetky prípady porušenia práva
         Spoločenstva zo strany ktoréhokoľvek orgánu tohto členského štátu, ktorého konanie alebo opomenutie je základom nesplnenia
         povinnosti (pozri bod 31 tohto rozsudku).

      31      Súdny dvor, vychádzajúc v tejto súvislosti z podstatnej úlohy, ktorú má súdna moc pri ochrane práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú
         z pravidiel Spoločenstva, a zo skutočnosti, že súd rozhodujúci v poslednom stupni je už z hľadiska svojej definície posledným
         súdnym orgánom, pred ktorým jednotlivci môžu uplatňovať práva, ktoré im zveruje právo Spoločenstva, dospel k záveru, že ochrana
         týchto práv by bola oslabená – a úplná účinnosť pravidiel Spoločenstva zverujúcich takéto práva by bola spochybnená – ak by
         sa vylúčila možnosť jednotlivcov za určitých podmienok získať náhradu škody, ktorá im bola spôsobená porušením práva Spoločenstva,
         ku ktorému došlo rozhodnutím vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni (pozri rozsudok Köbler, už citovaný, body
         33 až 36).

      32      Vzhľadom na špecifickosť súdnej funkcie, ako aj na zákonné požiadavky právnej istoty nie je zodpovednosť štátu v takomto prípade
         neobmedzená. Ako Súdny dvor rozhodol, táto zodpovednosť môže vzniknúť iba vo výnimočnom prípade, keď vnútroštátny súd rozhodujúci
         v poslednom stupni porušil zjavným spôsobom uplatniteľné právne predpisy. Na to, aby sa určilo, či táto podmienka je splnená,
         musí vnútroštátny sudca, ktorý rozhoduje o žalobe na náhradu škody, v tejto súvislosti zohľadniť všetky skutočnosti charakterizujúce
         vec, v ktorej má rozhodnúť, najmä stupeň jasnosti a presnosti porušeného pravidla, či bolo porušenie úmyselné, ospravedlniteľnú
         alebo neospravedlniteľnú povahu nesprávneho právneho posúdenia, prípadne stanovisko zaujaté inštitúciou Spoločenstva, ako
         aj to, či si predmetný súd splnil alebo nesplnil povinnosť položiť prejudiciálne otázky na základe článku 234 tretieho odseku
         ES (rozsudok Köbler, už citovaný, body 53 až 55).

      33      Podobné úvahy spojené s potrebou zaručiť jednotlivcom účinnú súdnu ochranu práv, ktoré im poskytuje právo Spoločenstva, bránia
         takisto tomu, aby zodpovednosť štátu nevznikla iba preto, že porušenie práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu rozhodujúceho
         v poslednom stupni vyplýva z výkladu právnych pravidiel, ktorý uskutočnil tento súd.

      34      Na jednej strane je totiž výklad právnych pravidiel samotnou podstatou súdnej činnosti, pretože akákoľvek by bola oblasť posudzovanej
         činnosti, sudca, ktorý čelí rôznym a protichodným tvrdeniam, musí zvyčajne vykladať príslušné právne normy – vnútroštátne
         a/alebo Spoločenstva – aby rozhodol vo veci, ktorá mu bola predložená.

      35      Na druhej strane nemožno vylúčiť, že k zjavnému porušeniu uplatniteľného práva Spoločenstva dôjde práve pri takomto výklade,
         ak sudca prisúdi napríklad pravidlu hmotného alebo procesného práva Spoločenstva zjavne nesprávny dosah, najmä vzhľadom na
         príslušnú judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti (pozri v tejto súvislosti rozsudok Köbler, už citovaný, bod 56) alebo ak
         vykladá vnútroštátne právo takým spôsobom, že v praxi vedie k porušeniu uplatniteľného práva Spoločenstva.

      36      Ako generálny advokát uviedol v bode 52 svojich návrhov, vylúčiť za týchto okolností akúkoľvek zodpovednosť štátu z dôvodu,
         že porušenie práva Spoločenstva vyplýva z výkladu právnych pravidiel vykonaného súdom, by znamenalo odstrániť samotnú podstatu
         zásady stanovenej Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Köbler. Toto konštatovanie platí o to viac v prípade súdu rozhodujúceho
         v poslednom stupni, ktorý má zabezpečovať na vnútroštátnej úrovni jednotný výklad právnych pravidiel.

      37      Podobný záver je nutné vyvodiť, pokiaľ ide o právnu úpravu, ktorá vo všeobecnosti vylučuje akýkoľvek vznik zodpovednosti štátu,
         keď porušenie zo strany súdu tohto štátu je spôsobené posúdením skutkových okolností a dôkazov.

      38      Na jednej strane totiž takéto posúdenie predstavuje, takisto ako výklad právnych pravidiel, ďalšiu podstatnú zložku súdnej
         činnosti, pretože nezávisle od výkladu vnútroštátneho sudcu, ktorý rozhoduje v určitej veci, uplatňovanie uvedených pravidiel
         na jednotlivé prípady často závisí od posúdenia skutkových okolností v danej veci sudcom, ako aj od významu a relevantnosti
         dôkazov predložených s týmto cieľom účastníkmi konania.

      39      Na druhej strane takéto posúdenie – ktoré si niekedy vyžaduje komplexné analýzy – môže takisto viesť v určitých prípadoch
         k zjavnému porušeniu uplatniteľného práva, a to ak je takéto posúdenie vykonané v rámci uplatňovania špecifických pravidiel
         týkajúcich sa dôkazného bremena, významu týchto dôkazov alebo prípustnosti dôkazných prostriedkov, alebo v rámci uplatňovania
         pravidiel, ktoré vyžadujú právnu kvalifikáciu skutkových okolností.

      40      Vylúčiť za týchto okolností akúkoľvek možnosť vzniku zodpovednosti štátu, z dôvodu, že porušenie vytýkané vnútroštátnemu sudcovi
         sa týka ním podaného výkladu skutkových okolností alebo dôkazov, by znamenalo takisto, že by bola zbavená účinnosti zásada
         stanovená v už citovanom rozsudku Köbler, pokiaľ ide o zjavné porušenie práva Spoločenstva, ku ktorému došlo zo strany vnútroštátneho
         súdu rozhodujúceho v poslednom stupni.

      41      Ako generálny advokát uviedol v bodoch 87 až 89 svojich návrhov, toto platí o to viac aj v oblasti štátnej pomoci. Vylúčiť
         v tejto oblasti akúkoľvek zodpovednosť štátu z dôvodu, že porušenie práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu bolo
         spôsobené posúdením skutkových okolností, by mohlo viesť k oslabeniu procesných záruk, ktoré majú jednotlivci, keďže ochrana
         práv, ktoré im vyplývajú z príslušných ustanovení Zmluvy závisí vo veľkej miere od vzájomne nadväzujúcich činností spočívajúcich
         v právnej kvalifikácii skutkových okolností. Ak by bola zodpovednosť štátu úplne vylúčená z dôvodu posúdenia skutkových okolností
         súdom, títo jednotlivci by nemali žiadnu súdnu ochranu v prípade, keď sa vnútroštátny súd rozhodujúci v poslednom stupni dopustí
         zjavného nesprávneho posúdenia pri kontrole vyššie uvedených činností spočívajúcich v právnej kvalifikácii skutkových okolností.

      42      Pokiaľ ide napokon o obmedzenie zodpovednosti štátu iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti
         sudcu, je potrebné pripomenúť, ako je uvedené v bode 32 tohto rozsudku, že Súdny dvor rozhodol v už citovanom rozsudku Köbler,
         že zodpovednosť štátu za škody spôsobené jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho súdu rozhodujúceho
         v poslednom stupni môže vzniknúť iba vo výnimočnom prípade, keď vnútroštátny súd porušil zjavným spôsobom uplatniteľné právne
         predpisy.

      43      Toto zjavné porušenie sa posudzuje najmä vzhľadom na určitý počet kritérií, akými sú stupeň jasnosti a presnosti porušeného
         pravidla, ospravedlniteľná alebo neospravedlniteľná povaha nesprávneho právneho posúdenia alebo nevykonanie povinnosti položiť
         prejudiciálne otázky na základe článku 234 tretieho odseku ES zo strany daného súdu a jeho existencia sa v každom prípade
         predpokladá, ak je predmetné rozhodnutie v zjavnom rozpore s judikatúrou Súdneho dvora v danej oblasti (rozsudok Köbler, už
         citovaný, body 53 až 56).

      44      Z týchto dôvodov, hoci nemožno vylúčiť, aby vnútroštátne právo stanovovalo kritériá týkajúce sa povahy alebo stupňa porušenia,
         ktoré musia byť splnené na to, aby mohla vzniknúť zodpovednosť štátu z dôvodu porušenia práva Spoločenstva zo strany vnútroštátneho
         súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, tieto kritériá nemôžu v žiadnom prípade stanovovať prísnejšie požiadavky, než sú tie,
         ktoré vyplývajú z podmienky samotného zjavného porušenia uplatniteľného práva, ako to bolo stanovené v bodoch 53 až 56 už
         citovaného rozsudku Köbler.

      45      Právo na náhradu teda vznikne, ak sa splní táto posledná uvedená podmienka a akonáhle sa preukáže, že cieľom porušeného právneho
         pravidla bolo poskytnúť práva jednotlivcom a že existuje priama príčinná súvislosť medzi uvádzaným zjavným porušením a utrpenou
         ujmou na strane dotknutej osoby (pozri v tejto súvislosti najmä rozsudky Francovich a i., už citovaný, bod 40, Brasserie du
         Pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 51, ako aj Köbler, už citovaný, bod 51). Ako vyplýva okrem iného z bodu 57 už citovaného
         rozsudku Köbler, tieto tri podmienky sú totiž potrebné a dostačujúce na to, aby jednotlivcovi vzniklo právo na náhradu škody
         bez toho, aby sa tým vylúčilo, že zodpovednosť štátu môže vzniknúť aj za menej reštriktívnych podmienok na základe vnútroštátneho
         práva.

      46      Vo svetle vyššie uvedených úvah ako celku je teda potrebné odpovedať na otázku položenú vnútroštátnym súdom tak, ako ju formuloval
         v liste z 13. januára 2004, že vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje všeobecným spôsobom zodpovednosť členského štátu
         za škody spôsobené jednotlivcovi porušením práva Spoločenstva zo strany súdu rozhodujúceho v poslednom stupni z dôvodu, že
         predmetné porušenie bolo spôsobené výkladom právnych pravidiel alebo posúdením skutkových okolností a dôkazov zo strany tohto
         súdu, je v rozpore s právom Spoločenstva. V rozpore s právom Spoločenstva je takisto vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje
         vznik tejto zodpovednosti iba na prípady úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti sudcu, ak by takéto obmedzenie
         viedlo k vylúčeniu vzniku zodpovednosti predmetného členského štátu v ostatných prípadoch, keď došlo k zjavnému porušeniu
         uplatniteľného práva, ako je to stanovené v bodoch 53 až 56 už citovaného rozsudku Köbler.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Vnútroštátna právna úprava, ktorá všeobecne vylučuje zodpovednosť členského štátu za škody spôsobené jednotlivcovi porušením
            práva Spoločenstva zo strany súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, z dôvodu, že predmetné porušenie bolo spôsobené výkladom
            právnych pravidiel alebo posúdením skutkových okolností a dôkazov zo strany tohto súdu, je v rozpore s právom Spoločenstva.
      V rozpore s právom Spoločenstva je takisto vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje vznik tejto zodpovednosti iba na prípady
            úmyselného protiprávneho konania alebo hrubej nedbanlivosti sudcu, ak by takéto obmedzenie viedlo k vylúčeniu vzniku zodpovednosti
            daného členského štátu v ostatných prípadoch, keď došlo k zjavnému porušeniu uplatniteľného práva, ako je to stanovené v bodoch
            53 až 56 rozsudku z 30. septembra 2003, Köbler (C‑224/01).
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 1972. # Giuseppe Merola proti Nationaal Pensioenfonds voor Mijnwerkers. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Arbeidsrechtbank Hasselt - Belgicko. # Vec 45-72.