title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 12. februára 2014. # Beco Metallteile-Handels GmbH proti Európskej komisii. # Dumping - Dovoz spojovacích materiálov z nehrdzavejúcej ocele pochádzajúcich z Čínskej ľudovej republiky a Taiwanu - Žiadosť o náhradu zaplateného cla - Článok 11 ods. 8 druhý pododsek nariadenia (ES) č. 1225/2009 - Právna istota. # Vec T-81/12.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
      z 12. februára 2014 (
            *1
         )
      „Dumping — Dovoz spojovacích materiálov z nehrdzavejúcej ocele pochádzajúcich z Čínskej ľudovej republiky a Taiwanu — Žiadosť o náhradu zaplateného cla — Článok 11 ods. 8 druhý pododsek nariadenia (ES) č. 1225/2009 — Právna istota“
      Vo veci T‑81/12,

         Beco Metallteile‑Handels GmbH, so sídlom v Spaichingene (Nemecko), v zastúpení: T. Pfeiffer, advokát,
      žalobkyňa,
      proti

         Európskej komisii, v zastúpení: H. van Vliet a T. Maxian Rusche, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K (2011) 9112 v konečnom znení z 13. decembra 2011 týkajúceho sa žiadosti o náhradu antidumpingového cla zaplateného pri dovoze spojovacích materiálov z nehrdzavejúcej ocele pochádzajúcich z Čínskej ľudovej republiky a Taiwanu,
      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
      v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia F. Dehousse a J. Schwarcz (spravodajca),
      tajomník: K. Andová, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júna 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Žalobkyňa, spoločnosť Beco Metallteile‑Handels GmbH, doviezla do Nemecka v období od 8. septembra 2000 do 5. mája 2003 spojovacie materiály z nehrdzavejúcej ocele, ktoré Hauptzollamt Karlsruhe [hlavný colný úrad v Karlsruhe (Nemecko), ďalej len „Hauptzollamt“] považoval za pochádzajúce z Číny a Taiwanu.

               2

               Na základe nariadenia Rady (ES) č. 393/98 zo 16. februára 1998 o zavedení konečného antidumpingového cla na dovoz spojovacích materiálov z nehrdzavejúcej ocele a ich častí pochádzajúcich z Čínskej ľudovej republiky, Indie, Kórejskej republiky, Malajzie, Taiwanu a Thajska [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 50, s. 1) Hauptzollamt vydal 17. augusta 2005 platobný výmer, ktorým bola žalobkyňa informovaná, že dlhuje sumu 815754,32 eura ako antidumpingové clo vzťahujúce sa na uvedené dovozy (ďalej len „platobný výmer z roku 2005“).

               3

               Dňa 22. augusta 2005 žalobkyňa podala na Hauptzollamt odvolanie proti daňovému výmeru z roku 2005 a požiadala o odklad jeho výkonu.

               4

               Rozhodnutím z 2. septembra 2005 Hauptzollamt odložil výkon platobného výmeru z roku 2005, pokým sa nerozhodne vo veci samej.

               5

               Opravným platobným výmerom zo 14. apríla 2010 (ďalej len „prvý opravný platobný výmer z roku 2010“) Hauptzollamt znížil sumu antidumpingového cla, ktoré dlhovala žalobkyňa, na 633475,99 eura a uložil jej zaplatiť ju do 30. apríla 2010. V okamihu podania žaloby, ktorou sa začalo toto konanie, bol tento platobný výmer predmetom odvolania pred Finanzgericht Baden‑Württemberg (finančný súd pre Bádensko‑Württembersko, Nemecko).

               6

               Dňa 19. apríla 2010 žalobkyňa podala na základe článku 11 ods. 8 nariadenia Rady (ES) č. 1225/2009 z 30. novembra 2009, o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 343, s. 51, ďalej len „základné nariadenie“), žiadosť o náhradu antidumpingového cla určeného platobným výmerom z roku 2005, teda vo výške 815754,32 eura. V odpovedi na otázku položenú Všeobecným súdom žalobkyňa spresnila dôvody, pričom Európska komisia ich nespochybnila, prečo táto žiadosť o náhradu vychádzala zo sumy uvedenej v platobnom výmere z roku 2005, a nie zo sumy uvedenej v prvom opravnom platobnom výmere z roku 2010. Totiž vzhľadom na to, že tento posledný uvedený platobný výmer prevzal advokát žalovanej až 19. apríla 2010, nemohol byť zohľadnený v uvedenej žiadosti o náhradu odoslanej v rovnaký deň, keďže advokát žalobkyne sa s ním nemohol oboznámiť pred uvedeným odoslaním.

               7

               Žalobkyňa vo svojej žiadosti o náhradu uviedla, že dumpingové rozpätie, z ktorého vychádzal platobný výmer z roku 2005, sa odstránilo, prípadne znížilo na úroveň nižšiu, ako bolo uplatňované antidumpingové clo. Keďže žalobkyňa sa domnievala, že takáto žiadosť o náhradu predpokladá, že príslušné antidumpingové clo už bolo zaplatené, na základe poznámky pod čiarou č. 6 stanoviska Komisie k náhrade antidumpingového cla [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 127, 2002, s. 10, ďalej len „výkladové stanovisko“) požiadala tiež o prerušenie vyšetrovania až do konečného určenia uvedeného cla.

               8

               Dňa 28. apríla 2010 Hauptzollamt vydal druhý opravný platobný výmer (ďalej len „druhý opravný platobný výmer z roku 2010“), v ktorom od žalobkyne žiadal a posteriori sumu 101 356, 15 eura ako dovoznú daň z obratu z dôvodu, že sa voči nej nesprávne uplatnilo oslobodenie.

               9

               Žalobkyňa 30. apríla 2010 zaplatila sumu 633475,99 eura na základe prvého opravného daňového výmeru z roku 2010 a 14. mája 2010 zaplatila sumu 101 356, 15 eur na základe druhého opravného daňového výmeru z roku 2010.

               10

               Listom z 15. novembra 2010 Komisia informovala žalobkyňu, že vzhľadom na článok 11 ods. 8 základného nariadenia a výkladové stanovisko sa príslušná žiadosť o náhradu bude považovať za neprípustnú.

               11

               Listom z 15. decembra 2010 žalobkyňa odpovedala, že na základe bodu 2.1 výkladového stanoviska lehota na podanie žiadosti o náhradu antidumpingového cla neplynie, kým uvedené clo nebolo zaplatené. Podľa nej vzhľadom na poznámku pod čiarou č. 6 vloženú do bodu 2.1 výkladového stanoviska mohla podať žiadosť o náhradu pred zaplatením uvedeného antidumpingového cla, ale nebola povinná tak urobiť. Keďže príslušné antidumpingové clo zaplatila až 30. apríla 2010, príslušná žiadosť o náhradu sa podľa nej mala považovať za podanú v rámci šesťmesačnej lehoty stanovenej právnou úpravou a v dôsledku toho za prípustnú.

               12

               Listom z 2. augusta 2011 Komisia informovala žalobkyňu o podstatných skutočnostiach a dôvodoch, na základe ktorej mala byť zamietnutá príslušná žiadosť o náhradu.

               13

               Vo svojej odpovedi z 15. septembra 2011 žalobkyňa zopakovala svoj výklad výkladového stanoviska, ako je zhrnutý v bode 11 vyššie. Rovnako uviedla, že Komisia zamietnutím príslušnej žiadosti o náhradu nebude konať v dobrej viere, poruší zásadu právnej istoty, ako aj legitímne očakávania vyplývajúce zo znenia výkladového stanoviska.

               14

               Rozhodnutím K (2011) 9112 v konečnom znení z 13. decembra 2011 týkajúcim sa žiadosti o náhradu antidumpingového cla zaplateného pri dovoze spojovacích materiálov z nehrdzavejúcej ocele pochádzajúcich z Čínskej ľudovej republiky a Taiwanu (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) Komisia príslušnú žiadosť o náhradu zamietla.

               15

               V odôvodnení 5 napadnutého rozhodnutia Komisia spresnila, že šesťmesačná lehota na podanie spornej žiadosti o náhradu začala plynúť od okamihu, keď bola náležite určená suma antidumpingového cla, t. j. od 17. augusta 2005. Podľa nej teda uvedená lehota uplynula 17. februára 2006. Keďže žalobkyňa podľa nej predložila uvedenú žiadosť o náhradu až 19. apríla 2010, z vecného hľadiska sa ňou nemohla zaoberať z dôvodu zjavnej neprípustnosti.

               16

               Komisia na to, aby vyvrátila argumentáciu predloženú žalobkyňou v správnom konaní, najskôr v odôvodneniach 8, 9 a 15 napadnutého rozhodnutia uviedla, že lehoty, v ktorých sa musí predkladať žiadosť o náhradu, sú osobitne upravené článkom 11 ods. 8 druhým pododsekom základného nariadenia. Podľa nej toto ustanovenie ukladá, že lehota na podanie žiadosti o náhradu začína plynúť od okamihu, keď bola náležite určená suma dlžného antidumpingového cla, t. j. 17. augusta 2005, a nie od okamihu jeho zaplatenia. Okolnosť, že Hauptzollamt odložil výkon platobného výmeru z roku 2005, podľa nej nič nemení na tomto závere.

               17

               Následne v odôvodneniach 10, 11 a 15 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že znenie bodu 2.1 písm. b) výkladového stanoviska sa malo vykladať ako celok, čo znamená, že treba zohľadniť text tohto ustanovenia a súčasne aj text poznámky pod čiarou č. 6, ktorá je doňho vložená. V tejto poznámke pod čiarou spresnila, že ak dovozca spochybňuje uplatnenie antidumpingového cla na svoju transakciu, aj tak by musel, ak si to želá, podať žiadosť o náhradu antidumpingového cla v lehote šiestich mesiacov, rovnako ako žiadosť o prerušenie vyšetrovania Komisie až do objasnenia oprávnenosti cla. Výrazy „by musel“ a „ak si to želá“ použité v poznámke pod čiarou sa podľa nej vzťahujú na skutočnosť, že dovozca sa mohol rozhodnúť, či podá alebo nepodá takúto žiadosť v šesťmesačnej lehote stanovenej v článku 11 ods. 8 základného nariadenia, ale naproti tomu neznamená, že dovozca by mohol platne požiadať o náhradu aj po uplynutí tejto lehoty. V bode 15 napadnutého rozhodnutia Komisia uviedla, že bod 3.1.3 výkladového stanoviska potvrdzuje tento výklad, pričom spresnila, že šesťmesačná lehota by sa musela dodržať, aj keby bolo uplatnenie nariadenia určujúceho sporné clo napadnuté pred vnútroštátnymi súdnymi a správnymi orgánmi.

               18

               V dôsledku toho Komisia dospela v odôvodnení 17 napadnutého rozhodnutia k záveru, že výkladové stanovisko neprotirečí článku 11 ods. 8 základného nariadenia a nemalo by vyvolávať legitímne očakávania v prípade, ak nebolo zaplatené clo.

               19

               V odôvodnení 16 napadnutého rozhodnutia Komisia tiež uviedla, že správanie žalobkyne sa zdalo byť v rozpore s predloženým tvrdením, že žiadosť o náhradu antidumpingového cla je prípustná len vtedy, ak uvedené clo už bolo zaplatené. Žalobkyňa totiž podľa nej predložila svoju žiadosť o náhradu 19. apríla 2010, pričom sporné antidumpingové clo bolo zaplatené až 30. apríla 2010.

               20

               Napokon pokiaľ ide o rozličné rozsudky citované žalobkyňou v súvislosti s tvrdením, že Komisia zamietnutím jej žiadosti o náhradu nekonala v dobrej viere a porušila zásadu právnej istoty a legitímne očakávania vyplývajúce z textu výkladového stanoviska, Komisia v bodoch 19 až 21 napadnutého rozhodnutia uviedla, že uvedené rozsudky nemôžu podporiť žiadosť žalobkyne.

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               21

               Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 15. februára 2012 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

               22

               V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania Všeobecný súd (druhá komora) vyzval účastníkov konania na predloženie niektorých dokumentov a na odpoveď na niektoré otázky. Účastníci konania tejto žiadosti vyhoveli v stanovených lehotách.

               23

               Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (druhá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.

               24

               Účastníci konania nepredložili nijaké pripomienky k zápisnici z pojednávania.

               25

               Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 5. júna 2013.

               26

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

               27

               Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               28

               Na podporu žaloby žalobkyňa uvádza v podstate dva žalobné dôvody. Prvý je založený na porušení článku 11 ods. 8 základného nariadenia a výkladového stanoviska. Druhý je založený na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery, dobrej viery a právnej istoty.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 11 ods. 8 základného nariadenia a výkladového stanoviska

               29

               Prvý žalobný dôvod sa skladá z dvoch výhrad. Prvá sa týka porušenia článku 11 ods. 8 základného nariadenia a druhá porušenia výkladového stanoviska.

         O prvej výhrade založenej na porušení článku 11 ods. 8 základného nariadenia

               30

               Žalobkyňa sa odvoláva na článok 11 ods. 8 prvý pododsek základného nariadenia, podľa ktorého „dovozca môže požadovať náhradu vybraného cla, ak sa preukáže, že dumpingové rozpätie, na základe ktorého bolo zaplatené clo, bolo odstránené alebo znížené na úroveň nižšiu, ako je úroveň platného cla“, pričom sa domnieva, že takáto žiadosť o náhradu je prípustná až po zaplatení príslušného antidumpingového cla.

               31

               Komisia sa naproti tomu domnieva, že článok 11 ods. 8 prvý pododsek základného nariadenia stanovuje len vecné podmienky, za ktorých možno nahradiť antidumpingové clo zaplatené dotknutým dovozcom, a že osobitné pravidlá týkajúce sa postupu stanovuje druhý pododsek tohto odseku.

               32

               Podľa Komisie je suma antidumpingového cla náležite určená oznámením colného dlhu podľa článku 221 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex Spoločenstva“), lebo dlžník sa s ním oboznámil od tohto okamihu. Podľa nej neexistuje nijaký systémový dôvod na to, aby bolo pred podaním žiadosti o náhradu podľa článku 11 ods. 8 základného nariadenia nevyhnutné čakať na výsledok návrhu na zrušenie na vnútroštátnej úrovni, keďže nie vnútroštátne orgány, ale jedine Komisia môže v konkrétnom prípade príslušného dovozcu konštatovať zníženie alebo odstránenie dumpingového rozpätia, na základe ktorého bolo vypočítané antidumpingové clo.

               33

               Hoci článok 11 ods. 8 prvý pododsek základného nariadenia v tejto súvislosti stanovuje, že „napriek tomu, čo uvádza odsek 2, dovozca môže požadovať náhradu vybraného cla, ak sa preukáže, že dumpingové rozpätie, na základe ktorého bolo zaplatené clo, bolo odstránené alebo znížené na úroveň nižšiu, ako je úroveň platného cla“, výrazy „vybrané clo“ a „zaplatené clo“ uvedené v tomto ustanovení iba spresňujú, že predmetom náhrady môžu byť len sumy, ktoré už boli zaplatené. Toto ustanovenie tak iba vymedzuje zásadu a vecné podmienky náhrady.

               34

               Pokiaľ ide o nasledujúce konanie, relevantným ustanovením je článok 11 ods. 8 druhý pododsek základného nariadenia. Znenie tohto ustanovenia odkazuje na antidumpingové clo, „ktoré sa má vyberať“. Na to, aby bola žiadosť o náhradu prípustná, teda nevyjadruje podmienku spojenú so zaplatením uvedeného cla.

               35

               V dôsledku toho začatie plynutia šesťmesačnej lehoty stanovenej v článku 11 ods. 8 druhom pododseku základného nariadenia nie je nijako podmienené predchádzajúcim zaplatením antidumpingového cla.

               36

               Vzhľadom na otázku položenú Všeobecným súdom však žalobkyňa tvrdí, že článok 11 ods. 8 tretí pododsek základného nariadenia má nepriamy vplyv na začatie plynutia lehoty stanovenej v druhom pododseku rovnakého odseku.

               37

               Článok 11 ods. 8 tretí pododsek základného nariadenia stanovuje, že „žiadosť o náhradu sa považuje za náležite odôvodnenú dôkazmi, ak obsahuje presné informácie o čiastke náhrady antidumpingového cla, na ktorú sa uplatňuje nárok[,] a všetku colnú dokumentáciu, ktorá sa týka výpočtu a platby takejto čiastky“, a ak „taktiež obsahuje dôkazy za reprezentatívne obdobie o normálnych hodnotách a vývozných cenách do [Únie] v prípade vývozcu alebo výrobcu, na ktorého sa clo vzťahuje“, že „v prípade, že dovozca nie je v spojení s príslušným vývozcom alebo výrobcom a takáto informácia nie je bezprostredne dostupná alebo v prípade, že vývozca alebo výrobca nie je ochotný ich poskytnúť dovozcovi, žiadosť obsahuje vyhlásenie vývozcu alebo výrobcu, že dumpingové rozpätie bolo znížené alebo odstránené, ako je uvedené v tomto článku a že relevantné podporné dôkazy sa poskytnú Komisii“, a že „v prípade, že takéto dôkazy od vývozcu alebo výrobcu nie sú k dispozícii v priebehu primeranej doby, žiadosť sa zamietne.“

               38

               Žalobkyňa tvrdí, že pokiaľ článok 11 ods. 8 tretí pododsek základného nariadenia vo svojej prvej vete stanovuje, že na to, aby bola žiadosť o náhradu „náležite odôvodnená“, musí k nej byť priložená všetka dokumentácia týkajúca sa výpočtu a platby príslušného antidumpingového cla, uvedená platba je teda podmienkou prípustnosti žiadosti o náhradu.

               39

               V tejto súvislosti, ako tiež uviedla Komisia, článok 11 ods. 8 tretí pododsek základného nariadenia má dôsledky len pokiaľ ide o určenie začatia plynutia lehoty uvedenej v článku 11 ods. 8 štvrtom pododseku druhej vete rovnakého nariadenia. Táto veta totiž stanovuje, že „náhrada [antidumpingového] cla sa… uskutoční do 12 mesiacov a za žiadnych okolností nie neskôr ako 18 mesiacov po dátume, kedy bola žiadosť o náhradu, náležit[e] odôvodnená dôkazmi, podaná dovozcom výrobku, na ktoré sa vzťahuje antidumpingové clo“.

               40

               Navyše nič v znení článku 11 ods. 8 druhom pododseku základného nariadenia neumožňuje usudzovať, že žiadosti o náhradu musia byť náležite podložené v zmysle tretieho pododseku toho istého odseku už pri ich podaní. Môžu byť postupne doplnené neskôr v priebehu konania. Ak by to bolo inak, normotvorca by v článku 11 ods. 8 štvrtom pododseku druhej vete uviedol, že uvedená lehota 12 alebo 18 mesiacov plynie od predloženia žiadosti o náhradu, a nie od okamihu, keď bola žiadosť „náležit[e] odôvodnená“.

               41

               Z toho vyplýva, že tvrdenie vychádzajúce z článku 11 ods. 8 tretieho pododseku základného nariadenia nemôže vyvrátiť závery uvedené v bodoch 34 a 35 vyššie.

               42

               V replike žalobkyňa tiež uviedla, že na to, aby sa antidumpingové clo mohlo považovať za náležite určené, treba, aby bola správne vypočítaná jeho výška. Keďže však prvý opravný platobný výmer z roku 2010 podstatne znížil výšku antidumpingového cla, ktoré sa malo zaplatiť, nemalo by sa podľa nej usudzovať, že výška konečného antidumpingového cla, ktoré sa malo vyberať, bola „náležite“ určená platobným výmerom z roku 2005. Jej žiadosť o náhradu by sa teda nemala považovať za oneskorenú.

               43

               V danom prípade stačí konštatovať, ako správne uviedla Komisia, že príslušná argumentácia vychádza z toho, že vnútroštátne orgány prijali prvý opravný platobný výmer z roku 2010, o ktorého existencii Komisia nevedela v okamihu prijatia napadnutého rozhodnutia.

               44

               Podľa ustálenej judikatúry sa však zákonnosť napadnutého aktu posudzuje podľa skutkových a právnych okolností existujúcich v okamihu jeho prijatia (rozsudky Súdneho dvora zo 7. februára 1979, Francúzsko/Komisia, 15/76 a 16/76, Zb. s. 321, bod 7, a z 5. júla 1984, Société d’initiatives et de coopération agricoles a Société interprofessionnelle des producteurs et expéditeurs de fruits, légumes, bulbes et fleurs d’Ille‑et‑Vilaine/Komisia, 114/83, Zb. s. 2589, bod 22; rozsudky Súdu prvého stupňa z 22. októbra 1996, SNCF a British Railways/Komisia, T-79/95 a T-80/95, Zb. s. II-1491, bod 48, a z 22. januára 2013, Grécko/Komisia, T‑46/09, bod 149). Predovšetkým hodnotenia vykonané Komisiou môžu byť preskúmané len na základe informácií, ktoré mala Komisia k dispozícii, keď k týmto hodnoteniam dospela (rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. mája 2005, Saxonia Edelmetalle a ZEMAG/Komisia, T-111/01 a T-133/01, Zb. s. II-1579, bod 67).

               45

               Žalobkyňa však v podstate tvrdí, že nepredloženie alebo nespomenutie prvého opravného platobného výmeru počas správneho konania možno v plnej miere pripísať nedostatku náležitej starostlivosti Komisie. Tvrdí, že na rozdiel od toho, čo je uvedené v bode 3.2.1 písm. b) výkladového stanoviska, Komisia od nej nevyžadovala ďalšie informácie, najmä pokiaľ ide o základ pre výpočet a presnú výšku vyberaného antidumpingového cla.

               46

               Hoci je pravda, že bod 3.2.1 výkladového stanoviska uvádza, že Komisia oznámi žiadateľovi informácie, ktoré je povinný predložiť, pričom určí primeranú lehotu na odoslanie požadovaných dôkazov, a že tieto informácie obsahujú colné dokumenty spresňujúce dovozné transakcie, pri ktorých sa žiada náhrada, a preukazujúce najmä okolnosti slúžiace na určenie cla, ktoré sa má vyberať, ako aj presnú výšku vybraného antidumpingového cla, Komisia správne tvrdí, že nie je povinná z úradnej moci a na základe domnienok skúmať, aké dôkazy by jej mohli byť predložené. Toto ustanovenie totiž nemožno chápať tak, že ukladá Komisii oznámiť žiadateľovi druh alebo kategóriu informácií alebo dokumentov, ktoré sa jej majú predložiť, aby sa mohla oboznámiť so žiadosťou o náhradu.

               47

               V dôsledku toho nemožno vyhovieť argumentácii žalobkyne, že výška konečného antidumpingového cla, ktoré sa malo vyberať, nebola „náležite“ určená platobným výmerom z roku 2005.

               48

               Výhrada založená na porušení článku 11 ods. 8 základného nariadenia teda musí byť zamietnutá.

         O druhej výhrade založenej na porušení výkladového stanoviska

               49

               Žalobkyňa tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je v rozpore s bodom 1, bodom 2.1 písm. b), poznámkou pod čiarou č. 6, ktorá je doňho vložená, ako aj bodom 2.2 písm. a) výkladového stanoviska.

               50

               V tejto súvislosti stačí uviesť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že výkladový akt, akým je výkladové stanovisko, ktoré podľa svojich odôvodnení vymedzuje usmernenia na uplatňovanie článku 11 ods. 8 základného nariadenia, nemôže mať za následok zmenu kogentných pravidiel uvedených v nariadení (rozsudok Súdneho dvora z 28. januára 1992, Soba, C-266/90, Zb. s. I-287, bod 19, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. apríla 1993, Peugeot/Komisia, T-9/92, Zb. s. II-493, bod 44).

               51

               Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že Komisia je viazaná pravidlami a oznámeniami, ktoré prijíma, ale iba pokiaľ sa neodchyľujú od noriem s vyššou právnou silou (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 2. decembra 2010, Holland Malt/Komisia, C-464/09 P, Zb. s. I-12443, bod 47 a tam citovanú judikatúru).

               52

               V prípade prekrývania a nezlučiteľnosti s takouto normou preto výkladový akt musí ustúpiť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 14. apríla 2005, Belgicko/Komisia, C-110/03, Zb. s. I-2801, bod 33).

               53

               Z toho vyplýva, že prípadné nedodržanie určitých ustanovení výkladového stanoviska napadnutým rozhodnutím nemôže mať vplyv na správnosť uplatnenia článku 11 ods. 8 základného nariadenia, ktorý je právnym základom napadnutého rozhodnutia, Komisiou. Pokiaľ žalobkyňa svojimi tvrdeniami v skutočnosti namieta porušenie zásady právnej istoty, prekrývajú sa s tvrdeniami predloženými v rámci druhého žalobného dôvodu a v dôsledku toho budú analyzované nižšie v bode 55 a nasledujúcich bodoch.

               54

               Z toho vyplýva, že druhú výhradu a v dôsledku toho aj prvý žalobný dôvod ako celok treba zamietnuť.

         O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásad ochrany legitímnej dôvery, dobrej viery a právnej istoty

               55

               Všeobecný súd sa domnieva, že najskôr treba posúdiť výhradu založenú na porušení zásady právnej istoty.

               56

               Žalobkyňa tvrdí, že zásada právnej istoty vyžaduje, aby právna úprava bola jasná a presná, aby dotknuté osoby mohli bez pochybností poznať svoje práva a povinnosti. Keďže však, v podstate, bod 1, bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového stanoviska uvádzajú „vybrané antidumpingové clo“, „transakcie, pri ktorých bolo antidumpingové clo zaplatené v plnej výške“, a „každého dovozcu, ktorý môže preukázať, že zaplatil… antidumpingové clo pri danom dovoze“, uvedená zásada podľa nej zakazuje zamietnuť žiadosť o náhradu žalobkyne z dôvodu, že bola údajne povinná predložiť svoju žiadosť už pred zaplatením antidumpingového cla.

               57

               Rovnako vzor žiadosti o náhradu, ktorý je prílohou výkladového stanoviska, podľa nej uvádza medzi „minimálnymi povinnými údajmi“, ktoré sa majú poskytnúť, vyhlásenie, že antidumpingové clo, ktorého náhrada sa žiada, bolo zaplatené v plnej výške.

               58

               Okrem toho poznámka pod čiarou č. 6 výkladového stanoviska vložená do bodu 2.1 písm. b) uvedeného stanoviska podľa nej spresňuje, že „ak dovozca spochybňuje, že na jeho transakciu alebo transakcie sa vzťahuje antidumpingové clo (či už tento úkon má alebo nemá odkladný účinok na zaplatenie cla), alebo ak vnútroštátne orgány súhlasili s tým, aby sa na zabezpečenie prípadnej vymáhateľnosti antidumpingového cla vystavila záruka, dovozca by musel aj tak (ak si to želá) podať žiadosť o náhradu antidumpingového cla v šesťmesačnej lehote, ako aj žiadosť o prerušenie vyšetrovania Komisie až do objasnenia oprávnenosti cla“. Výrazy „by musel“ a „ak si to želá“ použité v tejto poznámke pod čiarou podľa žalobkyne znamenajú, že v prípade spochybnenia výšky antidumpingového cla, ktoré sa má zaplatiť, šesťmesačná lehota neplynie.

               59

               Z poznámky pod čiarou č. 6 výkladového stanoviska podľa nej vyplýva, že ak príslušné antidumpingové clo nebolo zaplatené, dotknutý dovozca môže, nie je však povinný, podať žiadosť o náhradu. Na rozdiel od toho, čo údajne tvrdí Komisia, uvedená poznámka pod čiarou sa podľa nej neuplatňuje výlučne v prípadoch, keď bola vystavená záruka.

               60

               Žalobkyňa pritom tvrdí, že dodržala príslušné ustanovenia tým, že 19. apríla 2010 podala svoju žiadosť o náhradu antidumpingového cla stanoveného platobným výmerom z roku 2005 a súčasne podala žiadosť o prerušenie vyšetrovania, keďže uvedené clo ešte nebolo zaplatené.

               61

               Z tohto dôvodu žalobkyňa tvrdí, že lehota stanovená v článku 11 ods. 8 druhom pododseku základného nariadenia by nemala uplynúť predtým, ako by mohla riadne podať žiadosť o náhradu.

               62

               Pokiaľ ide o Komisiu, domnieva sa, že výkladové stanovisko jasne uvádza, že lehota na podanie žiadosti o náhradu je šesť mesiacov od okamihu, keď bola náležite určená výška antidumpingového cla, ktoré sa má zaplatiť.

               63

               Znenie bodu 2.1 písm. b) výkladového stanoviska by sa podľa nej malo vykladať ako celok, t. j. vrátane poznámky pod čiarou č. 6 uvedeného stanoviska, ktoré je doňho vložené. Z nej podľa nej vyplýva, že ak dovozca spochybňuje, že na jeho transakciu sa uplatňuje antidumpingové clo, aj tak musí podať žiadosť o náhradu antidumpingového cla v lehote šiestich mesiacov, rovnako ako žiadosť o prerušenie vyšetrovania Komisie až do objasnenia oprávnenosti cla.

               64

               Bod 2.1 písm. b) výkladového stanoviska sa totiž podľa nej v zásade týka situácie, v ktorej ešte výška antidumpingového cla nie je náležite určená a v ktorej dovozca vystaví záruku až dovtedy, kým bude stanovená. Poznámka pod čiarou č. 6 tohto stanoviska sa podľa nej týka prípadu, v ktorom samotný colný kódex Spoločenstva ukladá vystavenie záruky.

               65

               Ide podľa nej o situáciu, v ktorej dovozca podľa článku 243 colného kódexu Spoločenstva podá odvolanie na vnútroštátne orgány proti náležitému určeniu antidumpingového cla. Článok 244 rovnakého kódexu stanovuje, že ak vnútroštátne orgány výnimočne povolia odloženie výkonu rozhodnutia, je podmienené vystavením záruky. Poznámka pod čiarou č. 6 výkladového stanoviska podľa nej znamená, že v tomto druhom prípade je možné podať žiadosť o náhradu. Vyplýva to podľa nej zo skutočnosti, že na rozdiel od prvého prípadu, ktorý je upravený v bode 2.1 písm. b) uvedeného stanoviska, antidumpingové clo už bolo náležite určené. Komisia tvrdí, že použitím slov „by musel“ a „ak si to želá“ chcela na jednej strane zdôrazniť, že podanie žiadosti o náhradu nie je predchádzajúcou podmienkou pre podanie odvolania pred vnútroštátnymi orgánmi, a na druhej strane, že rozhodnutie o podaní takejto žiadosti prislúcha dovozcovi. Z týchto výrazov by sa podľa nej nemalo vyvodzovať, že dovozca môže platne žiadať o náhradu aj po uplynutí lehoty.

               66

               Rovnako ako článok 11 ods. 8 prvý pododsek základného nariadenia, bod 1, bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového stanoviska, z ktorých žalobkyňa vychádza, uvádzajú podľa nej len vecné podmienky náhrady. Je podľa nej prirodzené, že na to, aby sa mohla suma nahradiť, musí byť najprv zaplatená. Naproti tomu, pokiaľ ide o pravidlá týkajúce sa nasledujúceho konania, sú podľa nej stanovené v bode 2.6 písm. a) a bode 3.1.3 písm. a) druhom odseku výkladového stanoviska pod názvami „Aké lehoty sa musia dodržať“ a „Šesťmesačná lehota“. Keďže uvádzajú, že „žiadosti podľa článku 11 ods. 8 základného nariadenia musia byť podané… do šiestich mesiacov odo dňa, keď bola určená výška antidumpingového cla, ktorá sa má vyberať za tieto výrobky“, a že „táto šesťmesačná lehota sa musí dodržať, aj keď je nariadenie stanovujúce sporné clo napadnuté pred Všeobecným súdom… alebo jej jeho uplatnenie spochybnené pred vnútroštátnymi súdnymi a správnymi orgánmi“, podľa nej potvrdzujú právne záväznú povahu lehoty šiestich mesiacov od okamihu náležitého stanovenia výšky konečného antidumpingového cla.

               67

               Podľa ustálenej judikatúry však pre výklad ustanovenia práva Únie treba zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele, ktoré sleduje právna úprava, ktorej je súčasťou (rozsudok Súdneho dvora zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, Zb. s. 3781, bod 12). Preto by sa bod 1, bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového stanoviska nemali posudzovať izolovane, ale v kontexte ostatných ustanovení tohto stanoviska a článku 11 ods. 8 základného nariadenia.

               68

               V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že zásada právnej istoty, ktorá je základnou zásadou práva Únie, najmä vyžaduje, aby právna úprava bola jasná a presná, tak, aby osoby podliehajúce súdnej právomoci mohli bez pochybností poznať svoje práva a povinnosti a podľa toho konať. Ak je však právnej norme vlastný určitý stupeň neurčitosti, pokiaľ ide o jej význam a rozsah, treba preskúmať, či príslušná právna norma trpí takou nejednoznačnosťou, ktorá bráni tomu, aby osoby podliehajúce súdnej právomoci mohli s dostatočnou určitosťou vyriešiť prípadné pochybnosti o rozsahu alebo význame tejto normy (rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. mája 2007, Mebrom/Komisia, T-216/05, Zb. s. II-1507, bod 108).

               69

               Najskôr treba pripomenúť, že ako bolo uvedené v rámci analýzy prvej výhrady prvého žalobného dôvodu, výklad článku 11 ods. 8 základného nariadenia navrhnutý žalobkyňou treba odmietnuť. Treba však rovnako uviesť, že toto ustanovenie, ktoré predstavuje právny základ napadnutého rozhodnutia, sa vyznačuje určitým stupňom neistoty, pokiaľ ide o význam a rozsah príslušnej právnej normy. Tento stupeň neistoty pramení z toho, že v rovnakom ustanovení sú súčasne použité výrazy „zaplatené clo“ alebo „vybrané clo“ oproti výrazom „konečné antidumpingové clo, ktoré sa má vyberať“, ktorého výška „bola náležite určená“.

               70

               Treba pripomenúť, že usmernenia uvedené v oznámeniach alebo výkladových stanoviskách Komisie sa prijímajú v záujme zabezpečenia transparentnosti, predvídateľnosti a právnej istoty činností vykonávaných Komisiou (rozsudok Súdneho dvora z 30. mája 2013, Komisia/Švédsko, C‑270/11, bod 41).

               71

               Z rozsudku Mebrom/Komisia, už citovaného v bode 68 vyššie (bod 109), tiež vyplýva, že výkladové stanovisko môže za určitých okolností brániť tomu, aby osoby podliehajúce súdnej právomoci mohli s dostatočnou istotou vyriešiť prípadné pochybnosti o dosahu a význame vykladanej normy.

               72

               V prejednávanej veci z odôvodnenia výkladového stanoviska vyplýva, že jeho cieľom je vymedziť usmernenia na uplatňovanie článku 11 ods. 8 základného nariadenia a v dôsledku toho informovať osoby, ktorých sa týka konanie o náhradu, najmä o podmienkach, ktoré musí spĺňať žiadosť o náhradu. Bolo teda prijaté v záujme posilnenia právnej istoty článku 11 ods. 8 základného nariadenia v prospech uvedených osôb.

               73

               Keďže výkladové stanovisko je určené hospodárskym subjektom, ktoré nie sú povinné systematicky vyhľadávať právnu pomoc pri svojich bežných činnostiach, je prvoradé, aby sa jeho výklad článku 11 ods. 8 základného nariadenia uskutočnil čo najjasnejším a jednoznačným spôsobom. Vzhľadom na cieľ a povahu uvedeného stanoviska výklad jeho ustanovení musí obozretnému a informovanému hospodárskemu subjektu umožniť poznať bez pochybnosti svoje práva a povinnosti, či rozptýliť prípadné pochybnosti o dosahu a význame uvedených pravidiel.

               74

               Výkladové stanovisko, ktoré vysiela rozporuplné signály, pokiaľ ide o podmienky podania žiadosti o náhradu antidumpingového cla, však nespĺňa tieto podmienky.

               75

               V danom prípade bod 2.6 písm. a) výkladového stanoviska v podstate uvádza, že žiadosti podľa článku 11 ods. 8 základného nariadenia musia byť podané do šiestich mesiacov odo dňa, keď bola náležite určená výška antidumpingového cla.

               76

               Pokiaľ ide o bod 1 výkladového stanoviska, uvádza len, rovnako ako článok 11 ods. 8 prvý pododsek základného nariadenia, že predmetom náhrady môžu byť len sumy, ktoré už boli zaplatené (pozri bod 33 vyššie). Toto ustanovenie sa tak obmedzuje na vymedzenie zásady a vecných podmienok náhrady.

               77

               Pokiaľ však bod 2.1 písm. b) a bod 2.2 písm. a) výkladového stanoviska na jednej strane uvádzajú, že predmetom žiadosti o náhradu môžu byť iba transakcie, pri ktorých bolo antidumpingové clo zaplatené v plnej výške, a na druhej strane, že o náhradu antidumpingového cla môže požiadať dovozca, ktorý preukáže, že ho zaplatil, tieto ustanovenia sú v rozpore s bodom 2.6 písm. a) výkladového stanoviska.

               78

               Stanovisko žalobkyne podporuje takisto príloha výkladového stanoviska obsahujúca vzorový formulár žiadosti o náhradu, keďže v položke „minimálne povinné údaje“ uvádza, že žiadateľ o náhradu vyhlási, že clo, ktorého náhrada sa žiada, bolo zaplatené v plnej výške.

               79

               Pokiaľ ide o poznámku pod čiarou č. 6 výkladového stanoviska, z ktorej žalobkyňa osobitne vychádza pri svojich tvrdeniach a ktorá stanovuje, že dovozca „by musel“ aj tak, ak si to želá, a nie „musí“ podať žiadosť o náhradu antidumpingového cla v lehote šiestich mesiacov, rovnako ako žiadosť o prerušenie vyšetrovania Komisie až do objasnenia oprávnenosti cla, ak spochybňuje, že na jeho transakciu alebo transakcie sa vzťahuje antidumpingové clo, či už tento úkon má alebo nemá odkladný účinok na zaplatenie cla, ako takú ju nemožno chápať tak, že zaväzuje dovozcu nachádzajúceho sa v tejto situácii na podanie žiadosti v lehote šiestich mesiacov od náležitého určenia výšky antidumpingového cla. Ako taká je teda v rozpore s bodom 2.6 písm. a) výkladového stanoviska.

               80

               Keďže však z prvej vety pod názvom bodu 2 výkladového stanoviska vyplýva, že celý tento bod je zhrnutím konania o náhradu podrobne uvedeného v bode 3 tohto stanoviska, poznámku pod čiarou č. 6 tohto stanoviska treba vykladať v súlade s jej bodom 3.1.3 písm. a) druhým odsekom, ktorý takisto upravuje situáciu, v ktorej je výška antidumpingového cla, ktoré sa má vyberať, napadnutá pred vnútroštátnymi orgánmi. Pokiaľ ide o toto ustanovenie, uvádza, že šesťmesačná lehota stanovená v článku 11 ods. 8 druhom pododseku základného nariadenia sa musí dodržať aj v takomto prípade.

               81

               Podľa bodu 3.1.3 písm. a) tretieho a posledného odseku výkladového stanoviska však žiadosti musia spĺňať všetky podmienky stanovené v bode 3.1.1 rovnakého stanoviska, v lehote šiestich mesiacov od okamihu, keď bola náležite určená výška antidumpingového cla. Keďže však bod 3.1.1 odseky i) a ii) uvádza, že žiadateľ o náhradu musí poskytnúť vo svojej žiadosti vyhlásenie, že antidumpingové clo, ktorého náhrada sa žiada, bolo zaplatené v plnej výške, prípustnosť takejto žiadosti je v skutočnosti podmienená zaplatením príslušného antidumpingového cla v lehote stanovenej v článku 11 ods. 8 druhom pododseku základného nariadenia. Takáto povinnosť nie je v súlade s týmto posledným uvedením ustanovením, ani s bodom 2.6 písm. a) výkladového stanoviska a okrem toho môže byť jej splnenie nemožné pre dovozcu, ktorý chce využiť odklad výkonu platobného výmeru, ktorý mu bol priznaný vnútroštátnymi orgánmi na základe uplatňovania colného kódexu Spoločenstva. Na to, aby sa zachoval potrebný účinok tohto posledného uvedeného opatrenia, by teda lehota na podanie žiadosti o náhradu antidumpingového cla nemala začať plynúť, pokiaľ dotknutá osoba nie je povinná zaplatiť príslušné antidumpingové clo.

               82

               Z toho vyplýva, že poznámka pod čiarou č. 6 a bod 3.1.3 písm. a) tretí odsek výkladového stanoviska vykladané spoločne bránia ustanoveniu bodu 2.6 písm. a) tohto stanoviska.

               83

               V dôsledku toho výkladové stanovisko, ktoré je určené na objasnenie konania o náhradu antidumpingového cla hospodárskym subjektom a teda posilnenie ich právnej istoty, vedie práve k opačnému výsledku (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73 až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, body 556 a 557). Hospodárske subjekty ako je žalobkyňa, ktoré sa naň obracajú pri výkone svojej bežnej činnosti, teda môžu mať pri jeho výklade legitímne pochybnosti o tom, ako sa má správne vykladať článok 11 ods. 8 základného nariadenia.

               84

               Záver uvedený v bode 83 vyššie je okrem toho podporený odpoveďami Komisie na otázky Všeobecného súdu položené na pojednávaní týkajúce sa nejednotnosti určitých ustanovení výkladového stanoviska, v ktorých v podstate pripustila, že jeho znenie mohlo byť lepšie.

               85

               Výhrada založená na porušení zásady právnej istoty je teda dôvodná.

               86

               Bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné výhrady, treba vyhovieť druhému žalobnému dôvodu a v dôsledku toho zrušiť napadnuté rozhodnutie.

         O trovách

               87

               Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom žalobkyne.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozhodnutie Komisie K (2011) 9112 v konečnom znení z 13. decembra 2011 týkajúce sa žiadosti o náhradu antidumpingového cla zaplateného pri dovoze spojovacích materiálov z nehrdzavejúcej ocele pochádzajúcich z Čínskej ľudovej republiky a Taiwanu sa zrušuje.

                           2.

                           Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. februára 2014.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. mája 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-98/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júna 2005. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Rokovanie, uzavretie, ratifikácia a uvedenie do platnosti dvojstranných dohôd členským štátom - Preprava tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou - Vonkajšia právomoc Spoločenstva - Článok 10 ES - Nariadenia (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96. # Vec C-266/03.

text:
      Vec C‑266/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Luxemburskému veľkovojvodstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rokovanie, uzavretie, ratifikácia a uvedenie do platnosti dvojstranných dohôd členským štátom – Preprava tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou – Vonkajšia právomoc Spoločenstva – Článok 10 ES – Nariadenia (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Návrhy prednesené 25. novembra 2004 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. júna 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Medzinárodné dohody – Právomoc Spoločenstva – Vytvorenie výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva na základe skutočnosti,
            že vykonáva svoju vnútornú právomoc – Podmienky – Preprava vodnou dopravou – Nariadenie č. 3921/91 – Nedostatočnosť právnej
            úpravy Spoločenstva pre vykonanie prevodu výlučnej vonkajšej právomoci na Spoločenstvo
      (Článok 71 ods. 1 ES a 80 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 3921/91)
      2.     Členské štáty – Povinnosti – Povinnosť spolupráce – Rozhodnutie oprávňujúce Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene
            Spoločenstva – Povinnosti členských štátov konať a zdržať sa konania – Dosah
      (Článok 10 ES)
      1.     Spoločenstvo získava výlučnú vonkajšiu právomoc na základe skutočnosti, že vykonáva svoju vnútornú právomoc vtedy, ak medzinárodné
         záväzky spadajú do oblasti uplatňovania spoločných pravidiel, alebo v každom prípade do oblasti už z väčšej časti takými pravidlami
         pokrytej, a to aj keď neexistuje žiaden rozpor medzi uvedenými pravidlami a záväzkami.

      Preto pokiaľ Spoločenstvo zahrnulo do svojich interných legislatívnych aktov ustanovenia týkajúce sa zaobchádzania so štátnymi
         príslušníkmi tretích krajín, alebo výslovne udelilo svojim inštitúciám právomoc rokovať s tretími krajinami, získalo výlučnú
         vonkajšiu právomoc v rozsahu pokrytom týmito aktmi.

      To isté platí, a to aj pri neexistencii výslovných ustanovení oprávňujúcich jeho inštitúcie na rokovanie s tretími krajinami,
         ak Spoločenstvo vykonalo v určenej oblasti kompletné zosúladenie, pretože takto prijaté spoločné pravidlá by mohli byť dotknuté,
         ak by si členské štáty ponechali právomoc rokovať s tretími krajinami.

      Spoločenstvo nezískalo výlučnú vonkajšiu právomoc, pokiaľ ide o určenie podmienok, za ktorých môžu dopravcovia, ktorí nie
         sú usadení na území Spoločenstva, vykonávať vnútroštátnu prepravu vodnou dopravou. Nariadenie č. 3921/91, ktorým sa stanovujú
         podmienky, za ktorých môžu dopravcovia z iných štátov vykonávať prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci
         členského štátu, totiž neupravuje postavenie týchto dopravcov, ale len postavenie dopravcov usadených v členskom štáte a harmonizácia
         právnych úprav uskutočnená týmto nariadením preto nie je úplná.

      (pozri body 40 – 45, 48, 50 – 51)
      2.     Povinnosť lojálnej spolupráce, uložená článkom 10 ES, sa uplatňuje vo všeobecnosti a nie je závislá ani od výlučnej alebo
         nevýlučnej povahy dotknutej právomoci Spoločenstva, ani od prípadného práva členských štátov uzatvárať záväzky s tretími štátmi.

      Zvlášť členské štáty podliehajú osobitným povinnostiam konať a zdržať sa konania v situáciách, keď Komisia predložila Rade
         návrhy, ktoré, hoci touto neboli prijaté, predstavujú východiskový bod pre zosúladený postup Spoločenstva.

      Z toho vyplýva, že prijatie rozhodnutia Radou oprávňujúceho Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene Spoločenstva,
         ktoré označuje začiatok zosúladeného postupu Spoločenstva na medzinárodnej úrovni, v tomto smere znamená ak nie povinnosť
         zdržania sa konania zo strany členských štátov, tak prinajmenšom povinnosť úzkej spolupráce medzi nimi a inštitúciami Spoločenstva,
         a to takým spôsobom, aby sa uľahčilo dosiahnutie úloh Spoločenstva a zaručila jednota a vnútorný súlad postupu a zastúpenia
         Spoločenstva na medzinárodnej úrovni.

      (pozri body 58 – 60)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 2. júna 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rokovanie, uzavretie, ratifikácia a uvedenie do platnosti dvojstranných dohôd členským štátom – Preprava tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou – Vonkajšia právomoc Spoločenstva – Článok 10 ES – Nariadenia (EHS) č. 3921/91 a (ES) č. 1356/96“
      Vo veci C‑266/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 18. júna 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Schmidt a W. Wils, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Luxemburskému veľkovojvodstvu, v zastúpení: S. Schreiner, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), K. Lenaerts, S. von Bahr a K. Schiemann,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. novembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že
         samostatne rokovalo, uzavrelo, ratifikovalo, uviedlo do platnosti a odmietlo vypovedať:

      –       dohodu medzi vládou Luxemburského veľkovojvodstva a vládou Českej a Slovenskej federatívnej republiky o preprave vnútrozemskou
         vodnou dopravou, podpísanú v Luxemburgu 30. decembra 1992 (Mémorial A 1994, s. 579),

      –       dohodu medzi vládou Luxemburského veľkovojvodstva a vládou Rumunska o preprave vnútrozemskou vodnou dopravou, podpísanú v Bukurešti
         10. novembra 1993 (Mémorial A 1995, s. 13) a

      –       dohodu medzi vládou Luxemburského veľkovojvodstva a vládou Poľskej republiky o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú v Luxemburgu
         9. marca 1994 (Mémorial A 1995, s. 1570),

      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES, ako aj nariadenia Rady (EHS) č. 3921/91 zo 16. decembra 1991, ktorým
         sa stanovujú podmienky, za ktorých môžu dopravcovia z iných štátov vykonávať prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou
         dopravou v rámci členského štátu (Ú. v. ES L 373, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 345), a nariadenie Rady (ES) č. 1356/96 z 8. júla
         1996 o spoločných pravidlách uplatniteľných na vnútrozemskú nákladnú a osobnú vodnú dopravu medzi členskými štátmi z hľadiska
         slobody poskytovať také dopravné služby (Ú. v. ES 175, s. 7; Mim. vyd. 06/002, s. 295).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Ustanovenia Zmluvy ES
      2       Článok 10 ES znie:
      „Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich
         z tejto zmluvy alebo z opatrení prijatých orgánmi [inštitúciami – neoficiálny preklad] spoločenstva. Členské štáty uľahčia dosiahnutie úloh spoločenstva.

      Členské štáty neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť dosiahnutie cieľov tejto zmluvy.“
      3       Pokiaľ ide o oblasť dopravy, článok 70 ES stanovuje, že členské štáty sledujú ciele Zmluvy v rámci spoločnej dopravnej politiky.
      4       Článok 71 ods. 1 ES stanovuje:
      „S cieľom vykonať článok 70 a so zreteľom na osobitnú povahu dopravy Rada v súlade s postupom uvedeným v článku 251 a po porade
         s Európskym hospodárskym a sociálnym výborom a Výborom regiónov stanoví:

      a)      spoločné pravidlá medzinárodnej dopravy do členského štátu alebo z členského štátu, alebo pri prechode cez územie jedného
         alebo viacerých členských štátov;

      b)      podmienky, za ktorých môže prepravca, ktorý nemá sídlo na území členského štátu, v tomto členskom štáte uskutočňovať dopravu;
      c)      opatrenia na zlepšenie bezpečnosti dopravy;
      d)      ďalšie potrebné ustanovenia.“
      5       Na základe posledného uvedeného ustanovenia Rada prijala nariadenia č. 3921/91 a č. 1356/96.
       Nariadenie č. 3921/91
      6       Podľa jeho tretieho odôvodnenia je cieľom nariadenia č. 3921/91 to, aby sa dopravcom z iných štátov povolilo uskutočňovať
         vnútroštátnu prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou za tých istých podmienok, aké členský štát stanoví pre
         vlastných dopravcov.

      7       Na tento účel článok 1 prvý odsek tohto nariadenia stanovuje, že s účinnosťou od 1. januára 1993 každý dopravca tovaru alebo
         cestujúcich vnútrozemskou vodnou dopravou môže vykonávať vnútroštátnu prepravu tovaru alebo osôb v prenájme alebo za úhradu
         v členskom štáte, v ktorom nie je usadený, ďalej len ako „kabotáž“, za predpokladu, že je usadený v členskom štáte v súlade
         s jeho vnútroštátnymi právnymi predpismi, a kde je to vhodné, je oprávnený vykonávať medzinárodnú prepravu tovaru alebo osôb
         vnútrozemskou vodnou dopravou. Druhý odsek tohto článku stanovuje, že ak uvedený dopravca splní tieto podmienky, môže dočasne
         vykonávať kabotáž v príslušnom členskom štáte bez toho, aby tam musel mať sídlo alebo prevádzkareň.

      8       Okrem toho článok 2 ods. 1 tohto istého nariadenia stanovuje, že dopravca, ktorému je dovolené vykonávať kabotáž, môže používať
         iba plavidlá, ktorých vlastník alebo vlastníkmi sú fyzické osoby, ktoré majú bydlisko v členskom štáte a ktorí sú štátnymi
         príslušníkmi členského štátu, alebo právnické osoby, ktoré majú sídlo v členskom štáte a v ktorých väčšinu vlastnia štátni
         príslušníci členského štátu.

      9       Napokon podľa článku 6 nariadenia č. 3921/91 sa ustanovenia tohto nariadenia nedotýkajú práv existujúcich podľa revidovaného
         dohovoru o režime plavby na Rýne, podpísaného v Mannheime 17. októbra 1868 (ďalej len „Mannheimský dohovor“).

       Nariadenie č. 1356/96
      10     Ako vyplýva z jeho názvu a druhého odôvodnenia, cieľom nariadenia č. 1356/96 je uplatňovanie slobodného poskytovania služieb
         v oblasti vnútrozemskej nákladnej a osobnej vodnej dopravy medzi členskými štátmi tým, že členské štáty odstránia všetky prekážky
         uložené poskytovateľovi služieb z dôvodu jeho štátnej príslušnosti alebo na základe skutočnosti, že má sídlo v inom členskom
         štáte než v tom, v ktorom poskytuje služby.

      11     Články 1 a 2 tohto nariadenia stanovujú, že každý dopravca prepravujúci tovar alebo cestujúcich vnútrozemskou vodnou dopravou
         má povolené vykonávať dopravné činnosti medzi členskými štátmi a tranzit cez členské štáty bez diskriminácie z dôvodu jeho
         štátnej príslušnosti alebo miesta usadenia. Uvedený článok 2 ďalej uvádza podmienky tohto povolenia.

      12     Podľa článku 3 toho istého nariadenia jeho ustanoveniami „nie sú dotknuté práva prevádzkovateľov [dopravcov – neoficiálny preklad] z tretích krajín vyplývajúce z revidovaného dohovoru o režime plavby na Rýne (Mannheimský dohovor), dohovoru o režime plavby
         na Dunaji (Belehradský dohovor) alebo práva vyplývajúce z medzinárodných záväzkov Európskeho spoločenstva.“

       Dvojstranné dohody uzavreté Luxemburským veľkovojvodstvom
      13     Tri dvojstranné dohody uvedené v bode 1 tohto rozsudku (ďalej len „sporné dvojstranné dohody“) obsahujú ustanovenia týkajúce
         sa prepravy osôb a tovaru vnútrozemskou vodnou dopravou medzi stranami dohody a recipročného užívania ich splavných tokov.

      14     Okrem iného stanovujú, že preprava osôb alebo tovaru plavidlami jednej strany dohody medzi dvomi prístavmi druhej strany (kabotáž)
         podlieha osobitnému povoleniu príslušných orgánov druhej strany a že plavidlá jednej strany dohody môžu uskutočňovať prepravu
         osôb alebo tovaru medzi prístavmi druhej strany a tretej krajiny (doprava za účasti tretích krajín) v prípadoch stanovených
         príslušnými orgánmi dotknutých strán dohody.

      15     Luxemburské veľkovojvodstvo ratifikovalo uvedené dohody zákonmi z 10. apríla 1994, zo 6. januára 1995 a z 24. júla 1995, pričom
         dohody nadobudli platnosť 6. júna 1994, 3. februára a 1. októbra 1995.

       Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby
      16     Dňa 28. júna 1991 Komisia predložila Rade odporúčanie na prijatie rozhodnutia týkajúceho sa otvorenia rokovania o uzavretí
         viacstrannej dohody medzi Spoločenstvom a tretími krajinami v oblasti prepravy osôb a tovaru vnútrozemskou vodnou dopravou.

      17     Rozhodnutím zo 7. decembra 1992 Rada „oprávnila Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode týkajúcej sa pravidiel prepravy
         cestujúcich a tovaru riečnou dopravou medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom na jednej strane a Poľskom a účastníkmi Dunajského
         dohovoru (Maďarsko, Československo, Rumunsko, Bulharsko, bývalý ZSSR, bývalá Juhoslávia a Rakúsko) na druhej strane.“

      18     Po vydaní rozhodnutia Rady zo 7. decembra 1992 Komisia listom z 24. apríla 1993 vyzvala viaceré členské štáty, medzi nimi
         Luxemburské veľkovojvodstvo, „aby sa zdržali akýchkoľvek iniciatív, ktoré by mohli ohroziť priebeh rokovaní začatých na úrovni
         Spoločenstva, a osobitne aby zastavili ratifikáciu už parafovaných alebo podpísaných dohôd a neotvárali nové rokovania s krajinami
         strednej a východnej Európy v oblasti vnútroštátnej vodnej dopravy.“

      19     Dňa 8. apríla 1994 Rada rozhodla, že sa má dať prednosť rokovaniam s Českou republikou, Maďarskou republikou, Poľskou republikou
         a Slovenskou republikou.

      20     Keďže Komisia usúdila, že luxemburská vláda tým, že pokračovala v rokovaniach a začala schvaľovací postup sporných dvojstranných
         dohôd svojím parlamentom, porušila ustanovenia článku 5 Zmluvy ES (teraz článok 10 ES), Komisia ďalším listom z 12. apríla
         1994 zopakovala svoju žiadosť a uvedenej vláde uložila, aby nepokračovala vo výmene ratifikačných nástrojov.

      21     Viacstranné rokovania vedené Komisiou boli ukončené 5. augusta 1996 parafovaním návrhu viacstrannej zmluvy, na základe ktorého
         Komisia 13. decembra 1996 predložila Rade návrh rozhodnutia o uzavretí dohody stanovujúcej podmienky prepravy tovaru a cestujúcich
         vnútrozemskou vodnou dopravou medzi Európskym spoločenstvom na jednej strane a Českou republikou, Poľskou republikou a Slovenskou
         republikou na strane druhej.

      22     Do dnešného dňa však Spoločenstvo neuzavrelo s dotknutými krajinami žiadnu viacstrannú dohodu.
      23     Po tom, čo sa Komisia dozvedela, že dvojstranné dohody nadobudli platnosť, začala konanie o nesplnenie povinnosti podľa článku
         226 ES. Po vyzvaní Luxemburského veľkovojvodstva, aby predložilo svoje pripomienky, Komisia vydala 28. februára 2000 odôvodnené
         stanovisko, ktorým tento členský štát vyzvala na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote
         dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      24     Vyhodnotiac, že situácia je naďalej neuspokojivá, sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.
       O žalobe
      25     Komisia uvádza na podporu svojej žaloby tri výhrady. Po prvé vytýka Luxemburskému veľkovojvodstvu, že porušilo výlučnú vonkajšiu
         právomoc Spoločenstva v zmysle rozsudku z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaného „AETR“ (22/70, Zb. s. 263). Po druhé sa
         dovoláva porušenia článku 10 ES. Po tretie tvrdí, že sporné dvojstranné dohody nie sú v súlade s nariadením č. 1356/96.

       O prvej výhrade založenej na porušení výlučnej vonkajšej právomoci Spoločenstva
       Argumentácia účastníkov konania
      26     Vo svojej prvej výhrade Komisia tvrdí, že Luxemburské veľkovojvodstvo tým, že rokovalo, uzavrelo, ratifikovalo a uviedlo do
         platnosti sporné dvojstranné dohody, porušilo výhradnú právomoc Spoločenstva v zmysle už citovaného rozsudku AETR. Tieto dohody
         totiž zasahujú do spoločných pravidiel prijatých Spoločenstvom v rámci nariadenia č. 3921/91.

      27     Komisia sa najmä nazdáva, že tým, že sporné dvojstranné dohody umožňujú prostredníctvom zvláštneho povolenia dopravcom z dotknutých
         tretích krajín vykonávať v Luxemburgu kabotáž, uvedené dohody zasahujú do spoločných pravidiel stanovených nariadením č. 3921/91,
         keďže tieto pravidlá s platnosťou od 1. januára 1993 kompletne harmonizujú podmienky vykonávania kabotáže v členských štátoch
         Spoločenstva. Tým, že si Luxemburské veľkovojvodstvo vyhradilo právo jednostranne udeliť prístup dopravcom z tretích krajín
         mimo rámca Spoločenstva, porušilo výhradnú vonkajšiu právomoc Spoločenstva.

      28     Komisia v tejto súvislosti tvrdí, že nariadenie č. 3921/91 sa týka nielen dopravcov Spoločenstva, ale tiež dopravcov z tretích
         krajín, pretože svojím článkom 6 priznáva právo prístupu švajčiarskym dopravcom v zmysle Mannheimského dohovoru.

      29     Podľa luxemburskej vlády je uzatvorenie sporných dvojstranných dohôd reakciou na dvojnásobnú nevyhnutnosť. Na jednej strane
         bolo nevyhnutné vyhnúť sa diskriminácii medzi vnútroštátnymi dopravcami a dopravcami z ostatných členských štátov a na druhej
         strane odstrániť právne vákuum vo vzťahoch s krajinami strednej a východnej Európy, keďže viacstranná dohoda o riečnej doprave
         na úrovni Spoločenstva neexistovala. Preto, až do uzatvorenia takej dohody, Spoločenstvo nemá právo svojim členským štátom
         zakázať vytvoriť si dočasné dvojstranné nástroje.

      30     Nariadenie č. 3921/91 sa týka len členských štátov Spoločenstva a nie tretích krajín.
      31     Luxemburská vláda tiež poukazuje na to, že právo kabotáže v Luxemburgu pre dopravcov z iných štátov podlieha povoleniu luxemburského
         ministra dopravy a že také povolenie zatiaľ nikdy vydané nebolo.

      32     Ďalej, s platnosťou od 1. mája 2004, t. j. dňa pristúpenia Českej republiky, Poľskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej
         únii, sporné dvojstranné zmluvy stratili svoju právnu silu v celom rozsahu.

      33     Na záver luxemburská vláda tvrdí, že ku dňu podania tejto žaloby bolo Luxemburské veľkovojvodstvo jediným členským štátom,
         proti ktorému Komisia podala žalobu o nesplnenie povinnosti, pričom iné členské štáty tiež uzavreli a ratifikovali s tretími
         krajinami v oblasti riečnej dopravy dvojstranné dohody.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      34     Tvrdenie luxemburskej vlády týkajúce sa skutočnosti, že Komisia podala len jedinú žalobu, hoci aj iné členské štáty uzavreli
         s tretími krajinami dvojstranné dohody v oblasti riečnej dopravy, treba hneď zamietnuť.

      35     Treba totiž pripomenúť, že na jednej strane v režime stanovenom článkom 226 ES Komisia disponuje diskrečnou právomocou podať
         žalobu o nesplnenie povinnosti, a Súdnemu dvoru nenáleží posudzovať vhodnosť jej konania (rozsudok z 10. mája 2001, Komisia/Holandsko,
         C‑152/98, Zb. s. I‑3463, bod 20) a na druhej strane sa členský štát nemá v žiadnom prípade odvolávať na zásadu reciprocity
         a poukazovať na prípadné porušenie Zmluvy iným členským štátom, aby tak odôvodnil nesplnenie svojej vlastnej povinnosti (rozsudky
         zo 14. februára 1984, Komisia/Nemecko, 325/82, Zb. s. I‑777, bod 11, a z 13. februára 2003, Komisia/Taliansko, C‑131/01, Zb.
         s. I‑1659, bod 46).

      36     Rovnako je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa má existencia nesplnenia povinnosti hodnotiť vo vzťahu ku konkrétnemu
         členskému štátu ku dňu ukončenia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie
         zmeny (pozri najmä rozsudok z 11. októbra 2001, Komisia/Rakúsko, C‑110/00, Zb. s. I‑7545, bod 13).

      37     V tomto prípade teda lehota stanovená v odôvodnenom stanovisku uplynula 28. apríla 2000, takže pristúpenie Českej republiky,
         Poľskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii je bez dôsledkov na tento spor.

      38     Preto sa treba vysloviť k existencii spomínanej výhradnej vonkajšej právomoci Spoločenstva v zmysle vyššie uvedeného rozsudku
         AETR.

      39     Pokiaľ Zmluva nepriznáva Spoločenstvu ES výslovným spôsobom vonkajšiu právomoc v oblasti prepravy vnútrozemskou vodnou dopravou,
         v každom prípade právomoc Spoločenstva konať v tejto oblasti stanovujú článok 71 ods. 1 a článok 80 ods. 1 ES.

      40     Pritom v bodoch 16 až 18 a 22 už citovaného rozsudku AETR Súdny dvor rozhodol, že právomoc Spoločenstva uzatvárať medzinárodné
         zmluvy vyplýva nielen z explicitného udelenia oprávnenia Zmluvou, ale môže vyplynúť aj z iných ustanovení Zmluvy a iných aktov
         prijatých v rámci týchto ustanovení inštitúciami Spoločenstva; že najmä vždy, keď Spoločenstvo prijalo ustanovenia, ktoré
         v akejkoľvek forme zakladajú spoločné pravidlá, členské štáty už nemajú právo jednotlivo a ani spoločne vstupovať do takých
         zmluvných záväzkov s tretími štátmi, ktoré by mohli mať vplyv na tieto pravidlá; že pri prijímaní spoločných pravidiel, môže
         iba Spoločenstvo vstupovať do zmluvných záväzkov s tretími štátmi, a to v celom rozsahu pôsobnosti právneho poriadku Spoločenstva;
         a že pokiaľ sú pravidlá Spoločenstva ustanovené na dosiahnutie cieľov Zmluvy, členské štáty nemôžu mimo rámca spoločných inštitúcií
         prijímať záväzky, ktoré by sa mohli dotknúť uvedených pravidiel alebo narušiť ich dosah.

      41     Ak by totiž členské štáty mohli prijímať medzinárodné záväzky, ktoré sa dotýkajú spoločných pravidiel, ohrozilo by to dosiahnutie
         cieľov sledovaných týmito pravidlami, ako aj úloh Spoločenstva a cieľov Zmluvy.

      42     Podmienky, za ktorých sa možno prijatím medzinárodných záväzkov dotknúť alebo narušiť význam spoločných pravidiel, t. j. podmienky,
         za ktorých Spoločenstvo získava výlučnú vonkajšiu právomoc na základe skutočnosti, že vykonáva svoju vnútornú právomoc, pripomenul
         Súdny dvor vo svojom rozsudku z 5. novembra 2002, Komisia/Luxembursko (C‑472/98, Zb. s. I‑9741).

      43     To je prípad, keď medzinárodné záväzky patria do oblasti uplatňovania spoločných pravidiel, alebo v každom prípade do oblasti
         už z väčšej časti takými pravidlami pokrytej, a to aj keď neexistuje žiaden rozpor medzi uvedenými pravidlami a záväzkami
         (rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 88).

      44     Preto pokiaľ Spoločenstvo zahrnulo do svojich interných legislatívnych aktov ustanovenia týkajúce sa zaobchádzania so štátnymi
         príslušníkmi tretích krajín, alebo výslovne udelilo svojim inštitúciám právomoc rokovať s tretími krajinami, získalo výlučnú
         vonkajšiu právomoc v rozsahu pokrytom týmito aktmi (rozsudok Komisia/Luxembursko, už citovaný, bod 89).

      45     To isté platí, a to aj pri neexistencii výslovných ustanovení oprávňujúcich jeho orgány na rokovanie s tretími krajinami,
         ak Spoločenstvo vykonalo v určenej oblasti kompletné zosúladenie, pretože takto prijaté spoločné pravidlá by mohli byť dotknuté
         v zmysle už citovaného rozsudku AETR, ak by si členské štáty ponechali právomoc rokovať s tretími krajinami (rozsudok Komisia/Luxembursko,
         už citovaný, bod 90).

      46     Ako vyplýva z názvu a článkov 1 a 2 nariadenia č. 3921/91, toto nariadenie stanovuje podmienky vykonávania prepravy tovaru
         alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci členského štátu, pokiaľ ide len o dopravcov Spoločenstva. Tieto ustanovenia
         sa totiž týkajú len dopravcov tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou, usadených v členskom štáte a ktorí používajúcich
         plavidlá, ktorých vlastník alebo vlastníci sú fyzické osoby majúce bydlisko v členskom štáte a štátnu príslušnosť členského
         štátu, alebo právnické osoby, ktoré majú sídlo v členskom štáte a v ktorých väčšinu vlastnia štátni príslušníci členského
         štátu.

      47     Odvolanie sa na práva existujúce podľa Mannheimského dohovoru uvedené v článku 6 nariadenia č. 3921/91 nemôže viesť k rozdielnemu
         záveru, keďže, ako uvádza generálny advokát v bode 58 svojich návrhov, týmto ustanovením Spoločenstvo len berie na vedomie
         práva vyplývajúce Švajčiarsku z tohto dohovoru.

      48     Z toho vyplýva, že nariadenie č. 3921/91 neupravuje podmienky, za ktorých môžu dopravcovia, ktorí nie sú usadení na území
         Spoločenstva, vykonávať vnútroštátnu prepravu tovaru alebo osôb vnútrozemskou vodnou dopravou v rámci členského štátu.

      49     Keďže sporné dvojstranné dohody nepatria do oblasti už pokrytej nariadením č. 3921/91, nie je možné považovať ich za dohody
         dotýkajúce sa tohto nariadenia z dôvodu uvádzaného Komisiou.

      50     Práve skutočnosť, že nariadenie č. 3921/91 neupravuje postavenie dopravcov usadených v tretích krajinách poskytujúcich svoje
         služby v rámci Spoločenstva, poukazuje na to, že harmonizácia právnych úprav uskutočnená týmto nariadením nie je úplná.

      51     Preto Komisia nie je oprávnená tvrdiť, že Spoločenstvo získalo v oblasti upravovanej spornými dvojstrannými dohodami výlučnú
         vonkajšiu právomoc v zmysle už citovaného rozsudku AETR.

      52     Za týchto okolností treba prvú výhradu zamietnuť.
       O druhej výhrade založenej na porušení článku 10 ES
       Argumentácia účastníkov konania
      53     Vo svojej druhej výhrade Komisia tvrdí, že Luxemburské veľkovojvodstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku
         10 ES, pretože tým, že rokovalo, uzavrelo, ratifikovalo a uviedlo do platnosti sporné dvojstranné dohody po tom, čo Rada 7. decembra
         1992 rozhodla o oprávnení Komisie na rokovanie v mene Spoločenstva, tento členský štát ohrozil vykonanie tohto rozhodnutia.
         V skutočnosti sa rokovanie Komisie o dohode v mene Spoločenstva, ako aj neskoršie uzavretie dohody Radou, javia v dôsledku
         vzájomných pôsobení jednotlivých iniciatív členského štátu ako neodvratne komplikované. Okrem toho pozíciu Spoločenstva v rokovaní
         s tretími krajinami oslabuje to, že Spoločenstvo a členské štáty konajú nejednotne.

      54     Na základe ďalších tvrdení už uvedených v bode 30 tohto rozsudku luxemburská vláda uvádza, že sporné dvojstranné dohody boli
         vyjednané pred 7. decembrom 1992, teda predtým, ako Rada oprávnila Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene Spoločenstva.

      55     Rozhodnutie Rady z 8. apríla 1994 bolo v skutočnosti novým poverením na rokovanie, ktoré nahradilo poverenie zo 7. decembra
         1992.

      56     Luxemburská vláda ďalej zdôrazňuje, že vyhlásila, že je pripravená odstúpiť od sporných dvojstranných dohôd od nadobudnutia
         platnosti viacstrannej dohody na úrovni Spoločenstva.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      57     Článok 10 ES ukladá členským štátom, aby Spoločenstvu uľahčili dosiahnutie jeho úloh a neprijali žiadne opatrenia, ktoré by
         mohli ohroziť dosiahnutie cieľov Zmluvy.

      58     Táto povinnosť lojálnej spolupráce sa uplatňuje vo všeobecnosti a nie je závislá ani od výlučnej alebo nevýlučnej povahy dotknutej
         právomoci Spoločenstva, ani od prípadného práva členských štátov uzatvárať záväzky s tretími štátmi.

      59     Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že členské štáty podliehajú osobitným povinnostiam konať a zdržať
         sa konania v situáciách, keď Komisia predložila Rade návrhy, ktoré, hoci touto neboli prijaté, predstavujú východiskový bod
         pre zosúladený postup Spoločenstva (pozri rozsudok z 5. mája 1981, Komisia/Spojené kráľovstvo, 804/79, Zb. s. I‑1045, bod
         28).

      60     Pritom prijatie rozhodnutia oprávňujúceho Komisiu na rokovanie o viacstrannej dohode v mene Spoločenstva označuje začiatok
         zosúladeného postupu Spoločenstva na medzinárodnej úrovni a v tomto smere znamená ak nie povinnosť zdržania sa konania zo
         strany členských štátov, tak prinajmenšom povinnosť úzkej spolupráce medzi nimi a inštitúciami Spoločenstva, a to takým spôsobom,
         aby sa uľahčilo dosiahnutie úloh Spoločenstva a zaručila jednota a vnútorný súlad postupu a zastúpenia Spoločenstva na medzinárodnej
         úrovni.

      61     V tomto prípade je zrejmé, že po tom, čo Rada svojím rozhodnutím zo 7. decembra 1992 oprávnila Komisiu na rokovanie o viacstrannej
         dohode v mene Spoločenstva, Luxemburské veľkovojvodstvo rokovalo, uzavrelo, ratifikovalo a uviedlo do platnosti sporné dvojstranné
         dohody bez toho, že by spolupracovalo alebo zosúladilo svoj postup s Komisiou. Týmto svojím konaním tento členský štát ohrozil
         dosiahnutie úloh Spoločenstva, ako aj cieľov Zmluvy.

      62     Konzultovanie s Komisiou bolo nevyhnutné tým skôr, že sa Rada a Komisia, čo sa týka postupu rokovania o tejto dohode, dohodli,
         že použijú pravidlá správania stanovené v džentlmenskej dohode, ktorá je prílohou poverenia na rokovanie zo 7. decembra 1992
         a ktorá stanovuje úzku koordináciu Komisie a členských štátov. Vo vzťahu k tomu oddiel II bod 3 písm. d) tejto džentlmenskej
         dohody stanovuje, že „počas rokovaní sa Komisia vyslovuje v mene Spoločenstva a zástupcovia členských štátov zasahujú len
         na žiadosť Komisie“ a že „zástupcovia členských štátov neprijmú žiadne opatrenie, ktoré by mohlo ovplyvniť riadne plnenie
         úloh Komisiou“.

      63     Ak je možné, ako to tvrdí luxemburská vláda, že rokovania o dohode s Českou a Slovenskou federatívnou republikou boli otvorené
         pred vydaním rozhodnutia Rady zo 7. decembra, to nič nemení na tom, že všetky sporné dvojstranné dohody boli podpísané a ratifikované
         po tomto dni.

      64     Zo spisu nijak nevyplýva, že rozhodnutie Rady z 8. apríla 1994 je novým poverením na rokovanie nahrádzajúcim poverenie zo
         7. decembra 1992. Zdá sa len, že toto rozhodnutie spresnilo a doplnilo poverenie udelené Komisii v roku 1992.

      65     Ďalej, ako uvádza generálny advokát v bode 76 svojich návrhov, okolnosť, že luxemburská vláda vyhlásila, že je pripravená
         vypovedať sporné dvojstranné dohody k vstupu do platnosti viacstrannej dohody zaväzujúcej Spoločenstvo, nepreukazuje, že bola
         dodržaná povinnosť lojálnej spolupráce stanovená v článku 10 ES.

      66     Z predchádzajúceho vyplýva, že Luxemburské veľkovojvodstvo tým, že rokovalo, uzavrelo, ratifikovalo a uviedlo do platnosti
         sporné dvojstranné dohody bez toho, aby spolupracovalo alebo zosúladilo svoj postup s Komisiou, si nesplnilo svoje povinnosti,
         ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES.

      67     Z toho vyplýva, že druhá výhrada je dôvodná v rozsahu stanovenom v predchádzajúcom bode.
       O tretej výhrade založenej na nesúlade sporných dvojstranných dohôd s nariadením č. 1356/96
       Argumentácia účastníkov konania
      68     Vo svojej tretej výhrade Komisia tvrdí, že po prijatí nariadenia č. 1356/96 je zachovanie ustanovení sporných dvojstranných
         dohôd umožňujúcich plavidlám registrovaným v dotknutých tretích krajinách vykonávať služby prepravy vnútrozemskou vodnou dopravou
         medzi Luxemburským veľkovojvodstvom a ostatnými členskými štátmi Spoločenstva na základe zvláštneho povolenia od príslušného
         orgánu nezlučiteľné s článkami 1 a 2 uvedeného nariadenia, ako aj s jeho všeobecnými cieľmi.

      69     Tým, že sporné dvojstranné dohody umožňujú Luxemburskému veľkovojvodstvu jednostranne udeľovať práva prístupu, resp. tomuto
         členskému štátu prinajmenšom vyhradzujú právo jednostranne udeľovať práva prístupu, na spojenia vnútri Spoločenstva dopravcom,
         ktorí nespĺňajú podmienky stanovené nariadením č. 1356/96, uvedené dohody, jednostranne a mimo kontroly Spoločenstva, menia
         povahu a význam pravidiel týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb prepravy vnútrozemskou vodnou dopravou definovaných
         právom Spoločenstva. Pritom podľa Komisie je nepochybné, že poľskí, rumunskí, českí a slovenskí dopravcovia a plavebné podniky,
         ktorým možno na základe uplatnenia sporných dvojstranných dohôd povoliť uskutočňovanie prepravných služieb medzi Luxemburským
         veľkovojvodstvom a ostatnými členskými štátmi Spoločenstva, nespĺňajú žiadnu z týchto podmienok.

      70     Luxemburská vláda tvrdí, že nariadenie č. 1356/96 upravuje prepravu vnútrozemskou vodnou dopravou medzi členskými štátmi a týka
         sa len dopravcov Spoločenstva, pričom dopravcovia usadení v tretích krajinách sú vylúčení alebo sa na nich vzťahujú iné ustanovenia
         Spoločenstva.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      71     Je vhodné pripomenúť, že hlavným cieľom nariadenia č. 1356/96 je uplatňovanie slobodného poskytovania služieb v oblasti prepravy
         tovaru alebo cestujúcich vnútrozemskou vodnou dopravou medzi členskými štátmi tým, že sa odstránia všetky obmedzenia alebo
         diskriminácia voči poskytovateľovi služieb z dôvodu jeho štátnej príslušnosti alebo miesta usadenia.

      72     Podľa článku 2 nariadenia č. 1356/96 je tento systém slobodného poskytovania služieb v oblasti prepravy tovaru alebo cestujúcich
         vnútrozemskou vodnou dopravou oprávnený používať každý dopravca, ktorý:

      –       je usadený v členskom štáte v súlade s právnymi predpismi tohto členského štátu,
      –       je oprávnený v tomto členskom štáte vykonávať medzinárodnú nákladnú alebo osobnú vnútrozemskú vodnú dopravu,
      –       používa pre také dopravné činnosti plavidlá registrované v členskom štáte alebo pri absencii takej registrácie vlastní osvedčenie
         o príslušnosti vo flotile členského štátu a

      –       spĺňa podmienky stanovené v článku 2 nariadenia Rady (EHS) č. 3921/91, t. j. používa plavidlá, ktorých vlastník alebo vlastníci
         sú fyzické osoby, ktoré majú bydlisko v členskom štáte a ktorí sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, alebo právnické osoby,
         ktoré majú sídlo v členskom štáte a v ktorých väčšinu vlastnia štátni príslušníci členského štátu.

      73     Ako uvádza generálny advokát v bodoch 85 a 86 svojich návrhov, ak nariadenie č. 1356/96 upravuje systém slobodného poskytovania
         služieb v oblasti prepravy tovaru vnútrozemskou vodnou dopravou medzi členskými štátmi Spoločenstva v prospech prevádzkovateľov
         usadených v členských štátoch, treba skonštatovať, že cieľom alebo účinkom systému zavedeného nariadením č. 1356/96 nie je
         zabrániť dopravcom usadeným v tretích krajinách alebo plavidlám v nich registrovaným vykonávať tieto služby medzi členskými
         štátmi Spoločenstva.

      74     Ako ďalej zdôrazňuje generálny advokát v bodoch 87 až 89 svojich návrhov, sporné dvojstranné dohody nezavádzajú systém slobodného
         poskytovania služieb v oblasti prepravy tovaru alebo cestujúcich vnútrozemskou vodnou dopravou medzi členskými štátmi v prospech
         českých, poľských, slovenských a rumunských dopravcov, ale sa obmedzujú na stanovenie možnosti v presne vymedzených prípadoch
         a prostredníctvom zvláštneho povolenia od príslušných orgánov strán uskutočniť tieto služby medzi Luxemburským veľkovojvodstvom
         a ostatnými členskými štátmi Spoločenstva plavidlami registrovanými v dotknutých tretích krajinách.

      75     Z toho vyplýva, že na rozdiel od tvrdenia Komisie ustanovenia sporných dvojstranných dohôd nemenia ani povahu, ani význam
         ustanovení nariadenia č. 1356/96.

      76     Za týchto podmienok treba tretiu výhradu zamietnuť.
      77     Berúc ohľad na všetky predchádzajúce úvahy, treba na jednej strane skonštatovať, že Luxemburské veľkovojvodstvo tým, že rokovalo,
         uzavrelo, ratifikovalo a uviedlo do platnosti sporné dvojstranné dohody bez toho, aby spolupracovalo, alebo zosúladilo svoj
         postup s Komisiou, si nesplnilo svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ES, a na druhej strane treba žalobu v zostávajúcej
         časti zamietnuť.

       O trovách
      78     Podľa článku 69 ods. 3 prvého pododseku rokovacieho poriadku Súdny dvor môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov
         konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemajú úspech v jednej
         časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania. Keďže Komisia nemala úspech v častiach svojich dôvodov, je opodstatnené
         rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Luxemburské veľkovojvodstvo si tým, že rokovalo, uzavrelo, ratifikovalo a uviedlo do platnosti
      –       dohodu medzi vládou Luxemburského veľkovojvodstva a vládou Českej a Slovenskej federatívnej republiky o preprave vnútrozemskou
            vodnou dopravou, podpísanú v Luxemburgu 30. decembra 1992,
      –       dohodu medzi vládou Luxemburského veľkovojvodstva a vládou Rumunska o preprave vnútrozemskou vodnou dopravou, podpísanú v Bukurešti
            10. novembra 1993 a
      –       dohodu medzi vládou Luxemburského veľkovojvodstva a vládou Poľskej republiky o vnútrozemskej vodnej doprave, podpísanú v Luxemburgu
            9. marca 1994,
      bez toho, že by spolupracovalo alebo zosúladilo svoj postup s Komisiou, nesplnilo svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku
            10 ES.
      2.      Žaloba sa v zostávajúcej časti zamieta.
      3.      Komisia Európskych spoločenstiev a Luxemburské veľkovojvodstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 9. júla 2003. # Laboratorios RTB, SL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-162/01.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 13. júla 2000. # Alfredo Albore. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Corte d'appello di Napoli - Taliansko. # Sloboda usadiť sa. # Vec C-423/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1985. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # DPH. # Vec 278/83.