title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. januára 2011. # CLECE SA proti María Socorro Martín Valor a Ayuntamiento de Cobisa. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal Superior de Justicia de Castilla-La Mancha - Španielsko. # Sociálna politika - Smernica 2001/23/ES - Prevody podnikov - Zachovanie práv zamestnancov - Pojem ‚prevod‘ - Upratovacie činnosti - Činnosť zabezpečovaná priamo obcou, ktorej súčasťou je prijatie nových zamestnancov. # Vec C-463/09.

text:
      Vec C‑463/09
      CLECE SA
      proti
      María Socorro Martín Valor
      a
      Ayuntamiento de Cobisa
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha)
      „Sociálna politika – Smernica 2001/23/ES – Prevod podnikov – Zachovanie práv zamestnancov – Pojem ‚prevod‘ – Upratovacie činnosti – Činnosť zabezpečovaná priamo obcou, ktorej súčasťou je prijatie nových zamestnancov“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Aproximácia právnych predpisov – Prevody podnikov – Zachovanie práv zamestnancov – Smernica 2001/23 –
            Pôsobnosť
      [Smernica Rady 2001/23, článok 1 ods. 1 písm. a) a b)]
      Článok 1 ods. 1 písm. a) a b) smernice 2001/23 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov
         pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na situáciu,
         v ktorej obec, ktorá zverovala upratovanie svojich priestorov súkromnému podniku, rozhodne o skončení zmluvy, ktorá ju viazala
         s týmto podnikom, a o tom, že bude vykonávať tieto upratovacie činnosti sama, pričom na tento účel prijme do zamestnania nových
         zamestnancov.

      Upratovaciu činnosť možno považovať za činnosť spočívajúcu výlučne na pracovnej sile a v dôsledku toho skupina pracovníkov,
         ktorých trvale združuje spoločná upratovacia činnosť, môže v prípade neexistencie iných výrobných faktorov predstavovať hospodársky
         subjekt. Ešte je však potrebné, aby sa identita tohto hospodárskeho subjektu zachovala aj po ukončení dotknutej transakcie.
         Samotná okolnosť, že činnosť vykonávaná súkromnou spoločnosťou a činnosť vykonávaná obcou sú podobné či rovnaké, neumožňuje
         dospieť k záveru o zachovaní identity hospodárskeho subjektu. Hospodársky subjekt totiž nemožno zúžiť na činnosť, ktorú vykonáva.
         Jeho identita vyplýva z viacerých neoddeliteľných zložiek, akými sú zamestnanci, ktorí ho tvoria, ich zaradenie, organizácia
         práce, spôsoby ich využívania, prípadne disponibilné prevádzkové prostriedky podniku. Najmä identita hospodárskeho subjektu
         nemôže byť zachovaná, pokiaľ podstatná časť jeho zamestnancov nie je prebratá predpokladaným nadobúdateľom.

      (pozri body 39, 41, 43 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 20. januára 2011 (*)

      „Sociálna politika – Smernica 2001/23/ES – Prevod podnikov – Zachovanie práv zamestnancov – Pojem ‚prevod‘ – Upratovacie činnosti – Činnosť zabezpečovaná priamo obcou, ktorej súčasťou je prijatie nových zamestnancov“
      Vo veci C‑463/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal Superior de
         Justicia de Castilla‑La Mancha (Španielsko) z 20. októbra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 25. novembra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      CLECE SA
      proti
      María Socorro Martín Valor,
      Ayuntamiento de Cobisa,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia D. Šváby, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský (spravodajca),
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      vzhľadom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: J. Enegren a R. Vidal Puig, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 26. októbra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii
         zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo
         závodov (Ú. v. ES L 82, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 98).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi CLECE SA (ďalej len „CLECE“) na jednej strane a M. S. Martínovou Valorovou a Ayuntamiento
         de Cobisa (obec Cobisa) na druhej strane v súvislosti s prepustením M. S. Martínovej Valorovej.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Smernica 2001/23 predstavuje kodifikáciu smernice Rady 77/187/EHS zo 14. februára 1977 o aproximácii právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 61, s. 26), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/50/ES z 29. júna 1998 (Ú. v. ES L 201, s. 88).

      4        Tretie odôvodnenie smernice 2001/23 stanovuje, že „je potrebné zabezpečiť ochranu zamestnancov pre prípad zmeny zamestnávateľa,
         najmä postarať sa o to, aby ich práva boli zachované“.

      5        V zmysle článku 1 ods. 1 tejto smernice:

      „a)      Táto smernica sa vzťahuje na každý prevod podnikov, závodov alebo časti podniku alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku
         právneho prevodu alebo zlúčenia.

      b)      Podľa písmena a) a nasledujúcich ustanovení tohto článku prevod v zmysle tejto smernice je, keď ide o prevod hospodárskeho
         subjektu, ktorý si ponecháva svoju identitu v zmysle organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku
         činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná, alebo doplnková.

      c)      Táto smernica platí pre verejné a súkromné podniky zaoberajúce sa hospodárskou činnosťou bez ohľadu na to, či fungujú so ziskom,
         alebo nie. Administratívna reorganizácia verejných správnych orgánov alebo prevod správnych funkcií medzi verejnými správnymi
         orgánmi sa v zmysle tejto smernice nepovažujú za prevod.“

      6        Článok 3 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:

      „Práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu,
         sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa.“

      7        Článok 4 ods. 1 prvý pododsek smernice 2001/23 znie:

      „Prevod podniku, závodu alebo časti podniku alebo závodu nemôže byť automaticky dôvodom na prepúšťanie z práce zo strany prevádzateľa
         alebo nadobúdateľa. Toto ustanovenie však nebráni prepúšťaniu, ku ktorému môže dôjsť z hospodárskych, technických alebo organizačných
         dôvodov zahŕňajúcich zmeny týkajúce sa pracovníkov.“

       Vnútroštátne právo
      8        Smernica 2001/23 bola do španielskeho práva prebratá článkom 44 kráľovského legislatívneho dekrétu č. 1/1995, ktorým sa schvaľuje
         úplné znenie zákona ustanovujúceho štatút zamestnancov (Real Decreto Legislativo 1/1995, por el que se aprueba el texto refundido
         de la Ley del Estatuto de los Trabajadores) z 24. marca1995 (BOE č. 75 z 29. marca 1995, s. 9654, ďalej len „štatút zamestnancov“).

      9        Článok 44 ods. 1 a 2 štatútu zamestnancov stanovuje:

      „1.      Prevod podniku, prevádzkarne alebo samostatnej výrobnej jednotky tohto podniku sám osebe nespôsobuje zánik pracovnoprávneho
         vzťahu; na nového zamestnávateľa prechádzajú práva a povinnosti predchádzajúceho zamestnávateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy
         a zo sociálneho poistenia vrátane záväzkov súvisiacich s dôchodkovým poistením za podmienok stanovených v osobitnej právnej
         úprave a vo všeobecnosti všetky záväzky v oblasti doplnkového sociálneho zabezpečenia, ktoré na seba prevzal prevodca podniku.

      2.      Na účely tohto článku sa za prevod podniku považuje prevod hospodárskeho subjektu, ktorý si zachováva svoju identitu v zmysle
         organizovaného zoskupenia zdrojov, ktorého cieľom je vykonávať hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je táto činnosť hlavná,
         alebo doplnková.“

      10      Článok 14 kolektívnej zmluvy v oblasti upratovania budov a priestorov v provincii Toledo stanovuje:

      „Pokiaľ podnik, v ktorom je upratovacia služba zabezpečená zmluvným dodávateľom, začne priamo vykonávať túto službu, nie je
         povinný naďalej vykonávať túto činnosť prostredníctvom pracovníkov, ktorí poskytovali tieto služby na účet zmluvného dodávateľa,
         ak upratovacie práce vykonávajú vlastní zamestnanci tohto podniku. Na druhej strane však musí prebrať pracovníkov bývalého
         zmluvného dodávateľa, pokiaľ zamýšľa prijať do zamestnania nových zamestnancov na zabezpečenie uvedenej upratovacej služby.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      11      CLECE, podnik poskytujúci upratovacie služby, uzavrel s Ayuntamiento de Cobisa 27. mája 2003 zmluvu, ktorej predmetom je upratovanie
         škôl a obecných priestorov, pričom sa však nestanovilo, že by si poskytovanie dotknutých služieb vyžadovalo použitie osobitných
         hmotných zložiek podnikania.

      12      Na základe tejto zmluvy M. S. Martínová Valorová pracovala pre CLECE ako upratovačka od 25. marca 2004.

      13      Dňa 9. novembra 2007 Ayuntamiento de Cobisa oznámila CLECE svoje rozhodnutie vypovedať s účinnosťou od 31. decembra 2007 zmluvu,
         ktorá ju viazala s touto spoločnosťou.

      14      Dňa 2. januára 2008 CLECE informoval M. S. Martínovú Valorovú, že od 1. januára 2008 sa stáva zamestnankyňou Ayuntamiento
         de Cobisa, pretože táto osoba od tohto dátumu zabezpečovala upratovanie dotknutých priestorov. Podľa CLECE totiž na základe
         článku 14 kolektívnej zmluvy z oblasti upratovania budov a priestorov v provincii Toledo vstúpila Ayuntamiento de Cobisa do všetkých
         práv a povinností tejto spoločnosti týkajúcich sa pracovného vzťahu dotknutého vo veci samej.

      15      V ten istý deň sa M. S. Martínová Valorová dostavila do priestorov Ayuntamiento de Cobisa, nebolo jej však dovolené pracovať,
         pričom ani CLECE nepreradila dotknutú osobu na žiadne iné pracovné miesto.

      16      Ayuntamiento de Cobisa 10. januára 2008 prijala do zamestnania prostredníctvom burzy práce päť zamestnancov na účely upratovania
         svojich priestorov.

      17      M. S. Martínová Valorová preto podala na Juzgado de lo Social č. 2 v Tolede žalobu proti CLECE a Ayuntamiento de Cobisa, aby
         sa konštatovala nezákonnosť jej prepustenia.

      18      Rozsudkom z 13. mája 2008 Juzgado de lo Social č. 2 v Tolede rozhodol, že článok 14 kolektívnej zmluvy v oblasti upratovania
         budov a priestorov provincie Toledo sa neuplatňuje na predmetnú vec, v dôsledku čoho Ayuntamiento de Cobisa nemohla byť pasívne
         legitimovanou. Uvedený súd navyše vyhlásil, že M. S. Martínová Valorová bola nezákonne prepustená CLECE, a zaviazal túto spoločnosť,
         aby vzala dotknutú osobu späť do zamestnania za tých istých podmienok, ako mala pred prepustením, alebo aby jej zaplatila
         odškodné v sume 6 507,10 eur. Každá z týchto alternatív zahŕňala tiež vyplatenie bežných miezd, ktoré neboli M. S. Martínovej
         Valorovej vyplatené.

      19      Dňa 26. decembra 2008 CLECE podala odvolanie proti uvedenému rozsudku na Tribunal Superior de Justicia v Castilla-La Mancha.
         V tomto odvolaní CLECE najmä tvrdí, že práva a povinnosti z pracovného vzťahu s M. S. Martínovou Valorovou prešli na Ayuntamiento
         de Cobisa na základe článku 14 kolektívnej zmluvy v oblasti upratovania budov a priestorov v provincii Toledo v spojení s článkom
         44 štatútu zamestnancov a v súlade s judikatúrou, ktorú cituje.

      20      Vnútroštátny súd uvádza, že z judikatúry zjednotenej rozsudkom Tribunal Supremo z 10. decembra 2008 v podstate vyplýva, že
         ustanovenia kolektívnej zmluvy z oblasti upratovania budov a priestorov sa neuplatňujú na hlavný podnik, ktorý sa venuje odlišnej
         činnosti a ktorý sa tým, že ukončí zmluvu uzavretú s podnikom poskytujúcim upratovacie služby, rozhodne zabezpečovať si upratovanie
         svojich priestorov sám, keďže tento hlavný podnik nemožno považovať za podnik patriaci do pôsobnosti tejto kolektívnej zmluvy.

      21      V tomto kontexte si vnútroštátny súd kladie otázku, či je potrebné domnievať sa, že do pôsobnosti článku 1 ods. 1 písm. a)
         a b) smernice 2001/23 patrí aj taká situácia, keď sa určitá obec rozhodne zabezpečovať upratovanie svojich rôznych priestorov
         pomocou svojich vlastných zamestnancov, pokiaľ bola táto činnosť predtým vykonávaná podnikom poskytujúcim upratovacie služby
         na základe zmluvy, ktorá bola vypovedaná, pokiaľ uvedený hlavný podnik prijal do zamestnania nových zamestnancov na účely
         vykonávania týchto upratovacích prác a pokiaľ sa naň neuplatňuje kolektívna zmluva v oblasti upratovania budov a priestorov,
         ktorá zavádza prechod práv a povinností v takejto situácii.

      22      Osobitne sa vnútroštátny súd pýta, či je vo veci samej namieste vyvodiť dôsledky, ktoré vyplývajú z uplatnenia článku 1 ods. 1
         písm. a) a b) smernice 2001/23, aj v prípade, že by sa kolektívna zmluva v oblasti upratovania budov a priestorov v provincii
         Toledo neuplatňovala na Ayuntamiento de Cobisa a že osobitosťou tohto subjektu je, že ide o zamestnávateľa z verejného sektoru,
         dôsledkom čoho je zavedenie určitých osobitostí do jeho pracovnoprávnych vzťahov v súlade s článkom 103 ods. 3 španielskej
         ústavy.

      23      Za týchto okolností sa Tribunal Superior de Justicia de Castilla‑La Mancha rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru
         túto prejudiciálnu otázku:

      „Patrí do pôsobnosti smernice [2001/23] vymedzenej v jej článku 1 ods. 1 [písm.] a) a b) prípad, keď obec preberie alebo si
         sama začne zabezpečovať činnosť upratovania svojich priestorov, ktorú predtým vykonával zmluvný podnik, pričom na tieto účely
         prijme do zamestnania nových zamestnancov?“

       O prejudiciálnej otázke
      24      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 1 ods. 1 písm. a) a b) smernice 2001/23 musí vykladať v tom
         zmysle, že sa uplatňuje na situáciu, v ktorej obec, ktorá zverovala upratovanie svojich priestorov súkromnému podniku, rozhodne
         o skončení zmluvy, ktorá ju viazala s týmto podnikom, a o tom, že bude vykonávať tieto upratovacie činnosti sama, pričom na
         tento účel prijme do zamestnania nových zamestnancov.

      25      Najskôr je potrebné zdôrazniť, že smernica 2001/23 sa na základe svojho článku 1 ods. 1 písm. c) uplatňuje na verejné podniky
         vykonávajúce hospodársku činnosť bez ohľadu na to, či je, alebo nie je ich cieľom dosiahnutie zisku.

      26      Súdny dvor teda rozhodol, že samotná skutočnosť, že preberajúcim zamestnávateľom je verejnoprávna právnická osoba, v prejednávanej
         veci obec, nemôže vylúčiť existenciu prevodu patriaceho do pôsobnosti smernice 2001/23 (pozri rozsudky z 26. septembra 2000,
         Mayeur, C‑175/99, Zb. s. I‑7755, body 29, 33 a 34, ako aj z 29. júla 2010, UGT‑FSP, C‑151/09, Zb. s. I‑7591, bod 23).

      27      Preto skutočnosť, že jedným z dotknutých subjektov je tak, ako v spore vo veci samej, obec, sama osebe nebráni uplatneniu
         smernice 2001/23.

      28      Navyše smernica 2001/23 sa podľa svojho článku 1 ods. 1 písm. a) uplatňuje na každý prevod podniku, závodu alebo časti podniku
         alebo závodu na iného zamestnávateľa v dôsledku zmluvného prevodu alebo zlúčenia.

      29      Z dôvodu rozdielov medzi jazykovými verziami tejto smernice, ako aj odlišností medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami, pokiaľ
         ide o pojem právny prevod, Súdny dvor vyložil tento pojem dostatočne pružne, aby zodpovedal cieľu smernice vyplývajúcemu z jej
         tretieho odôvodnenia, ktorým je ochrana zamestnancov v prípade zmeny majiteľa podniku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. septembra
         2007, Jouini a i., C‑458/05, Zb. s. I‑7301, bod 24 a citovanú judikatúru).

      30      Súdny dvor preto rozhodol, že smernica 77/187, kodifikovaná smernicou 2001/23, sa uplatňuje na všetky prípady zmeny v rámci
         zmluvných vzťahov fyzickej alebo právnickej osoby zodpovednej za prevádzku podniku, ktorá preberá záväzky zamestnávateľa voči
         zamestnancom podniku (pozri rozsudky zo 7. marca 1996, Merckx a Neuhuys, C‑171/94 a C‑172/94, Zb. s. I‑1253, bod 28, ako aj
         z 10. decembra 1998, Hernández Vidal a i., C‑127/96, C‑229/96 a C‑74/97, Zb. s. I‑8179, bod 23).

      31      Súdny dvor sa tiež domnieval, že do pôsobnosti smernice 77/187 môže patriť situácia, v ktorej podnik, ktorý zabezpečoval upratovanie
         svojich priestorov alebo ich časti prostredníctvom iného podniku, rozhodne o skončení zmluvy, ktorá ho viazala s týmto iným
         podnikom, a o vlastnom zabezpečovaní týchto prác (pozri rozsudok Hernández Vidal a i., už citovaný, bod 25).

      32      Z toho vyplýva, že nemožno hneď vylúčiť uplatniteľnosť smernice 2001/23 za takých okolností, o aké ide vo veci samej, keď
         sa obec jednostranne rozhodne ukončiť zmluvu, ktorá ju viazala so súkromným podnikom, a sama vykonávať upratovacie činnosti,
         ktoré tomuto podniku pôvodne zverovala.

      33      Aby sa však smernica 2001/23 uplatňovala, musí sa prevod v súlade s článkom 1 ods. 1 písm. b) tejto smernice týkať hospodárskeho
         subjektu, ktorý si zachováva svoju identitu aj po zmene majiteľa podniku.

      34      S cieľom určiť, či si takýto subjekt zachováva svoju identitu, je potrebné vziať do úvahy súbor skutkových okolností, ktoré
         charakterizujú predmetnú transakciu, medzi ktoré patrí najmä druh dotknutého podniku alebo závodu, to, či predmetom prevodu
         sú hmotné zložky podnikania ako budovy a hnuteľné veci, hodnota nehmotných zložiek podnikania v čase prevodu, to, či dochádza
         k prebratiu podstatnej časti zamestnancov novým vlastníkom podniku, to, či dochádza k prevodu zákazníkov, ako aj stupeň podobnosti
         činností vykonávaných pred prevodom a po ňom a dĺžka prípadného prerušenia týchto činností. Tieto prvky však tvoria len časť
         aspektov celkového hodnotenia, ktoré je nutné vykonať, a v dôsledku tejto skutočnosti nemôžu byť posudzované osamotene (pozri
         najmä rozsudky z 18. marca 1986, Spijkers, 24/85, Zb. s. 1119, bod 13; z 19. mája 1992, Redmond Stichting, C‑29/91, Zb. s. I‑3189,
         bod 24; z 11. marca 1997, Süzen, C‑13/95, Zb. s. I‑1259, bod 14, ako aj z 20. novembra 2003, Abler a i., C‑340/01, Zb. s. I‑14023,
         bod 33).

      35      Súdny dvor už v minulosti uviedol, že hospodársky subjekt je v určitých sektoroch schopný fungovať bez toho, aby mal určitý
         hnuteľný alebo nehnuteľný majetok, takže zachovanie jeho identity po prevode, ktorého je predmetom, logicky nemôže závisieť
         od prevodu takéhoto majetku (pozri rozsudky Süzen, už citovaný, bod 18; Hernández Vidal a i., už citovaný, bod 31, a UGT‑FSP,
         už citovaný, bod 28).

      36      Súdny dvor preto rozhodol, že vzhľadom na to, že v niektorých odvetviach, ktorých činnosť je založená najmä na ľudskej pracovnej
         sile, môže skupina zamestnancov vykonávajúcich trvalo spoločnú činnosť predstavovať hospodársky subjekt, tento subjekt je
         spôsobilý zachovať si identitu aj po prevode, pokiaľ sa nový zamestnávateľ neuspokojí s pokračovaním v činnosti, ale preberie
         aj podstatnú časť (pokiaľ ide o počet a schopnosti) pracovnej sily, ktorú jeho predchodca vyčlenil na túto osobitnú činnosť.
         V takom prípade totiž nový zamestnávateľ získa organizovaný súbor prostriedkov, ktoré mu umožnia trvale pokračovať v činnostiach
         alebo v časti činností prevádzajúceho podniku (pozri rozsudky Süzen, už citovaný, bod 21; Hernández Vidal a i., už citovaný,
         bod 32; z 10. decembra 1998, Hidalgo a i., C‑173/96 a C‑247/96, Zb. s. I‑8237, bod 32; z 24. januára 2002, Temco, C‑51/00,
         Zb. s. I‑969, bod 33, ako aj UGT‑FSP, už citovaný, bod 29).

      37      V tomto ohľade, ako vyplýva z bodu 31 tohto rozsudku, len málo záleží na tom, či sa prebratie podstatnej časti zamestnancov
         uskutoční v rámci zmluvného prevodu medzi prevádzateľom a nadobúdateľom, alebo vyplýva z jednostranného rozhodnutia pôvodného
         majiteľa podniku o vypovedaní pracovných zmlúv prevádzaných zamestnancov, po ktorom nasleduje jednostranné rozhodnutie nového
         majiteľa podniku o prijatí do zamestnania podstatnej časti týchto zamestnancov na účely výkonu tých istých úloh.

      38      Ak by totiž v prípade prebratia jednej časti zamestnancov bola existencia prevodu v zmysle smernice 2001/23 podmienená výlučne
         zmluvným pôvodom, ochrana pracovníkov, ktorá je cieľom tejto smernice, by bola ponechaná na voľnú úvahu majiteľov podnikov,
         čím by sa im umožnilo, pokiaľ by neuzavreli zmluvu, obísť uplatnenie uvedenej smernice na úkor zachovania práv prevádzaných
         pracovníkov, ktoré je zaručené článkom 3 ods. 1 smernice 2001/23.

      39      Ako však vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, taká upratovacia činnosť, aká je dotknutá vo veci samej, sa môže považovať za
         činnosť spočívajúcu výlučne na pracovnej sile (pozri v tomto zmysle rozsudky Hernández Vidal a i., už citovaný, bod 27; Hidalgo
         a i., už citovaný, bod 26, ako aj Jouini a i., už citovaný, bod 32), v dôsledku čoho skupina pracovníkov, ktorých trvale združuje
         spoločná upratovacia činnosť, môže v prípade neexistencie iných výrobných faktorov predstavovať hospodársky subjekt (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Hernández Vidal a i., už citovaný, bod 27). Ešte je však potrebné, aby sa identita tohto hospodárskeho
         subjektu zachovala aj po ukončení dotknutej transakcie.

      40      V tomto ohľade z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Ayuntamiento de Cobisa na účely vlastného výkonu činnosti upratovania
         svojich škôl a priestorov, ktorú predtým zverovala CLECE, zamestnala nových zamestnancov, pričom neprebrala pracovníkov pôvodne
         pridelených na tieto činnosti prostredníctvom CLECE, ani žiadnu hmotnú či nehmotnú zložku tohto podniku. Za týchto podmienok
         je jediným prvkom predstavujúcim väzbu medzi činnosťami vykonávanými CLECE a činnosťami prebratými Ayuntamiento de Cobisa
         predmet dotknutej činnosti, konkrétne upratovanie priestorov.

      41      Samotná okolnosť, že činnosť vykonávaná CLECE a činnosť vykonávaná Ayuntamiento de Cobisa sú podobné či rovnaké, neumožňuje
         dospieť k záveru o zachovaní identity hospodárskeho subjektu. Hospodársky subjekt totiž nemožno zúžiť na činnosť, ktorú vykonáva.
         Jeho identita vyplýva z viacerých neoddeliteľných zložiek, akými sú zamestnanci, ktorí ho tvoria, ich zaradenie, organizácia
         práce, spôsoby ich využívania, prípadne disponibilné prevádzkové prostriedky podniku (pozri v tomto zmysle rozsudky Süzen,
         už citovaný, bod 15; Hernández Vidal a i., už citovaný, bod 30, ako aj Hidalgo a i., už citovaný, bod 30). Najmä identita
         hospodárskeho subjektu, akou je identita vo veci samej, ktorá spočíva predovšetkým na pracovnej sile, nemôže byť zachovaná,
         pokiaľ podstatná časť jeho zamestnancov nie je prebratá predpokladaným nadobúdateľom.

      42      Z toho vyplýva, že s výhradou prípadného uplatnenia vnútroštátnych predpisov na ochranu zamestnancov, jednoduché prebratie
         činností prostredníctvom Ayuntamiento de Cobisa upratovacích zverených predtým CLECE ako vo veci samej nemôže samo osebe predstavovať
         prevod v zmysle smernice 2001/23.

      43      V dôsledku toho je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 písm. a) a b) smernice 2001/23 sa má vykladať
         v tom zmysle, že sa neuplatňuje na situáciu, v ktorej obec, ktorá zverovala upratovanie svojich priestorov súkromnému podniku,
         rozhodne o skončení zmluvy, ktorá ju viazala s týmto podnikom, a o tom, že bude vykonávať tieto upratovacie činnosti sama,
         pričom na tento účel prijme do zamestnania nových zamestnancov.

       O trovách
      44      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 1 ods. 1 písm. a) a b) smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich
            sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov sa má vykladať v tom zmysle,
            že sa neuplatňuje na situáciu, v ktorej obec, ktorá zverovala upratovanie svojich priestorov súkromnému podniku, rozhodne
            o skončení zmluvy, ktorá ju viazala s týmto podnikom, a o tom, že bude vykonávať tieto upratovacie činnosti sama, pričom na
            tento účel prijme do zamestnania nových zamestnancov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 3. decembra 2003. # Nestlé Waters France proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Absolútne dôvody zamietnutia. # Vec T-305/02.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 30. novembra 1994. # Helena Correia proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Výpoveď. # Vec T-568/93.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 28. októbra 2009. # X-Technology R & D Swiss GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva First-On-Skin - Skoršia národná slovná ochranná známka FIRST - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-273/08.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 28. októbra 2009 – X‑Technology R & D Swiss/ÚHVT – Ipko‑Amcor (First‑On‑Skin)
      (vec T‑273/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva First‑On‑Skin – Skoršia národná slovná ochranná známka FIRST – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 26,
         42, 43)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 15. mája 2008 (vec R 281/2007‑4), týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami X‑Technology R & D Swiss GmbH a Ipko‑Amcor BV

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               X-Technology R & D Swiss GmbH

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka First‑On‑Skin pre tovary a služby zaradené do tried 18, 23 a 25 – prihláška č. 4 019 981

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Ipko-Amcor BV

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               slovná ochranná známka FIRST pre tovary zaradené do triedy 25 (zápis v Beneluxe č. 401 666), pričom námietka smeruje proti
                  zápisu do triedy 25

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie rozhodnutia námietkového oddelenia

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	X-Technology R & D Swiss GmbH je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. septembra 2007.#Yolanda Del Cerro Alonso proti Osakidetza-Servicio Vasco de Salud.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián - Španielsko.#Smernica 1999/70/ES - Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú - Zásada nediskriminácie - Pojem ‚pracovné podmienky‘ - Príplatky za odpracované roky - Zahrnutie - Objektívne dôvody odôvodňujúce rozdielne zaobchádzanie - Neexistencia.#Vec C-307/05.

text:
      Vec C‑307/05
      Yolanda Del Cerro Alonso
      proti
      Osakidetza-Servicio Vasco de Salud
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Juzgado de lo Social nº 1 de San Sebastián)
      „Smernica 1999/70/ES − Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú − Zásada nediskriminácie − Pojem ‚pracovnoprávne podmienky‘
         − Odmeny za odpracované roky − Zahrnutie – Objektívne dôvody odôvodňujúce rozdielne zaobchádzanie – Neexistencia“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70
      (Článok 249 tretí odsek ES; smernica Rady 1999/70, odôvodnenie č. 17 a článok 2 prvý odsek)
      2.        Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70
      (Článok 137 ods. 5 ES; smernica Rady 1999/70, príloha, doložka 4 bod 1)
      3.        Sociálna politika – Rámcová dohoda o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP – Smernica 1999/70
      (Smernica Rady 1999/70, príloha, doložka 4 bod 1)
      1.        Zo znenia smernice 1999/70 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, a z uvedenej rámcovej
         dohody pripojenej v prílohe k tejto smernici, ako aj z ich štruktúry a cieľov vyplýva, že požiadavky, ktoré sú v nich uvedené,
         sa použijú aj na pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzavreté so správnymi orgánmi a s inými subjektmi
         verejného sektora.

      Vzhľadom na význam zásad rovnosti zaobchádzania a nediskriminácie, ktoré patria medzi všeobecné zásady práva Spoločenstva,
         musí byť ustanoveniam, ktoré sú uvedené v tejto smernici a v tejto rámcovej dohode na účely toho, aby sa pracovníkom na dobu
         určitú zabezpečili rovnaké výhody, ako sú výhody, ktoré majú porovnateľní pracovníci na dobu neurčitú – ibaže by rozdielne
         zaobchádzanie odôvodňovali objektívne dôvody –, priznaný široký výklad, keďže predstavujú právne pravidlá sociálneho práva
         Spoločenstva osobitného významu, ktoré sa majú ako minimálne ochranné požiadavky vzťahovať na každého pracovníka.

      V dôsledku toho sa smernica 1999/70 a rámcová dohoda uplatnia na všetkých pracovníkov vykonávajúcich činnosti, ktoré sú odmeňované
         v rámci pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, na základe ktorého vzniká ich vzťah so zamestnávateľom.

      Samotná okolnosť, že určité zamestnanie je podľa vnútroštátneho práva kvalifikované ako „služobné“ a že má určité charakteristické
         znaky, ktoré sú typické pre verejnú službu predmetného členského štátu, nie je v tejto súvislosti relevantná, keďže by vážne
         spochybnila potrebný účinok smernice 1999/70 a rámcovej dohody, ako aj ich jednotné uplatňovanie v členských štátoch, pretože
         by im poskytovala možnosť svojvoľne vylúčiť niektoré kategórie osôb z ochrany, ktorú poskytujú uvedené nástroje Spoločenstva.
         Ako totiž vyplýva nielen z článku 249 tretieho odseku ES, ale aj z článku 2 prvého odseku smernice 1999/70 v spojení s jej
         odôvodnením č. 17, členské štáty sú povinné zabezpečiť výsledok požadovaný právom Spoločenstva.

      (pozri body 25, 27 – 29)
      2.        Pojem „pracovnoprávne podmienky“ uvedený v doložke 4 bode 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorá je uvedená v prílohe
         smernice 1999/70/ES o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle,
         že môže slúžiť ako základ pre takú požiadavku, ako je požiadavka, o ktorú ide v konaní vo veci samej, a síce aby bola pracovníkovi
         na dobu určitú poskytnutá odmena za odpracované roky, ktorá je v zmysle vnútroštátneho práva vyhradená iba pre pracovníkov
         na dobu neurčitú.

      Po prvé účelom rámcovej dohody je totiž zabezpečenie uplatňovania zásady nediskriminácie vo vzťahu k pracovníkom na dobu určitú
         na účely zabránenia tomu, aby pracovnoprávny vzťah takejto povahy využíval zamestnávateľ na to, aby týchto pracovníkov zbavil
         práv, ktoré sa priznávajú pracovníkom zamestnaným na dobu neurčitú. Túto zásadu sociálneho práva Spoločenstva nie je teda
         možné vykladať reštriktívne.

      Po druhé výnimku týkajúcu sa „odmeny“ uvedenú v článku 137 ods. 5 ES treba vykladať striktne, nemôže sa rozšíriť na každú
         otázku akokoľvek súvisiacu s odmenou, keďže by tým bola v značnom rozsahu narušená podstata niektorých oblastí uvedených v článku
         137 ods. 1 ES.

      (pozri body 37 – 41, 48, bod 1 výroku)
      3.        Doložka 4 bod 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, ktorá je uvedená v prílohe smernice 1999/70/ES o rámcovej dohode o práci
         na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje zavedenie rozdielneho zaobchádzania
         medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, ktoré by odôvodňovala iba taká okolnosť, že je stanovené
         zákonným ustanovením alebo iným právnym predpisom členského štátu, alebo kolektívnou zmluvou, ktorá bola uzavretá medzi zástupcami
         odborového združenia zamestnancov a príslušným zamestnávateľom.

      Pojem „objektívne dôvody“ uvedený v tejto doložke vyžaduje, aby predmetné nerovnaké zaobchádzanie odôvodňovala existencia
         presných a konkrétnych skutočností charakterizujúcich pracovnoprávne podmienky, o ktoré ide, v osobitnom kontexte, v akom
         sa nachádzajú, na základe objektívnych a transparentných kritérií, a to na účely overenia, či táto nerovnosť zodpovedá skutočnej
         potrebe, je spôsobilá dosiahnuť sledovaný cieľ a je na tento účel nevyhnutná.

      (pozri body 58, 59, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 13. septembra 2007 (*)

      „Smernica 1999/70/ES − Doložka 4 rámcovej dohody o práci na dobu určitú − Zásada nediskriminácie − Pojem ‚pracovnoprávne podmienky‘
         − Odmeny za odpracované roky − Zahrnutie – Objektívne dôvody odôvodňujúce rozdielne zaobchádzanie – Neexistencia“

      Vo veci C‑307/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Juzgado de lo Social
         nº 1 de San Sebastián (Španielsko) zo 6. júla 2005 a doručený Súdnemu dvoru 4. augusta 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Yolanda Del Cerro Alonso
      proti
      Osakidetza-Servicio Vasco de Salud,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen (spravodajca), J. Klučka, J. Makarczyk a G. Arestis,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. septembra 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Del Cerro Alonso, v zastúpení: A. Angoitia López, abogado,
      –        Osakidetza-Servicio Vasco de Salud, v zastúpení: R. Navajas Cardenal, abogado,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca,
      –        Írsko, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Collins, SC, A. Kerr, BL, F. O’Dubhghaill,
         BL, M. Heneghan, state’s solicitor, a J. Gormley, advisory counsel,

      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Massella Ducci Teri, avvocato dello
         Stato,

      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: T. Harris, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. Ward a K. Smith, barristers,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a R. Vidal Puig, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. januára 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, uzavretej
         18. marca 1999 (ďalej len „rámcová dohoda“), ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej
         dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP (Ú. v. ES L 175, s. 43; Mim. vyd. 05/003, s. 368).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Del Cerro Alonso a jej zamestnávateľom Osakidetza-Servicio Vasco de Salud
         (ďalej len „Osakidetza“) vo veci poskytnutia odmien za odpracované roky.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        V zmysle doložky 1 rámcovej dohody „účelom tejto rámcovej dohody je:

      a)      zvýšiť kvalitu práce na dobu určitú zabezpečením uplatňovania zásady nediskriminácie;
      b)      vytvoriť rámec na zamedzovanie nezákonného počínania prameniaceho z využívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv a pracovnoprávnych
         vzťahov na dobu určitú.“

      4        V doložke 2 bode 1 rámcovej dohody sa stanovuje:

      „Táto dohoda sa vzťahuje na pracovníkov na dobu určitú, ktorí majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah podľa
         zákona, kolektívnych dohôd alebo spôsobu, ktorý je zaužívaný v jednotlivých členských štátoch.“

      5        V zmysle doložky 3 rámcovej dohody platí, že:

      „1.      Na účely tejto dohody termín ‚pracovník na dobu určitú‘ sa vzťahuje na osobu, ktorá uzavrela pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny
         vzťah priamo so zamestnávateľom a ktorých koniec platnosti je vymedzený objektívnymi podmienkami, ako napríklad určitým dátumom,
         splnením určitej úlohy alebo určitou udalosťou.

      2.      Na účely tejto dohody termín ‚porovnateľný stály pracovník‘ sa vzťahuje na pracovníka, ktorý uzavrel pracovnú zmluvu alebo
         pracovnoprávny vzťah na dobu neurčitú v jednom a tom istom podniku, kde vykonáva stále rovnakú alebo podobnú prácu, resp.
         povolanie, pričom sa primerane zohľadňuje jeho kvalifikácia a odborná prax. …“

      6        V zmysle doložky 4 bodu 1 rámcovej dohody platí, že:

      „Pokiaľ ide o pracovnoprávne podmienky, pracovníci na dobu určitú nesmú byť voči porovnateľným stálym pracovníkom znevýhodňovaní
         len preto, že majú uzavretú pracovnú zmluvu alebo pracovnoprávny vzťah na dobu určitú, pokiaľ na odlišné zaobchádzanie neexistujú
         objektívne dôvody.“

       Vnútroštátna právna úprava
      7        Základná právna úprava vzťahujúca sa na zamestnancov v služobnom pomere španielskeho zdravotného systému je uvedená v rámcovom
         zákone 55/2003 o služobnom pomere pracovníkov v zdravotníctve (Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de
         los servicios de salud) zo 16. decembra 2003 (BOE č. 301 zo 17. decembra 2003, s. 44742).

      8        Ako vyplýva z článku 1 zákona 55/2003, jeho cieľom je stanoviť základné pravidlá osobitného režimu verejnej služby vzťahujúce
         sa na zamestnancov v služobnom pomere, ktorý tvorí súčasť vnútroštátneho zdravotného systému.

      9        V článku 2 ods. 1 zákona 55/2003 sa stanovuje:

      „Tento zákon sa vzťahuje na zamestnancov v služobnom pomere zamestnaných v zdravotných strediskách alebo zariadeniach zdravotných
         služieb autonómnych oblastí alebo v zdravotných strediskách a zariadeniach všeobecnej štátnej správy.“

      10      V článkoch 8 a 9 zákona 55/2003 sa rozlišuje medzi „stálymi zamestnancami v služobnom pomere“ a „dočasnými zamestnancami v služobnom
         pomere“.

      11      V článku 41 ods. 1 zákona 55/2003 sa stanovuje, že „systém odmeňovania zamestnancov v služobnom pomere sa skladá zo základných
         odmien a doplnkových odmien“. V súlade s článkom 42 ods. 1 toho istého zákona zahŕňajú základné odmeny plat, mimoriadne odmeny
         a trojročné odmeny, pričom tie posledné uvedené sa priznávajú za každé tri roky služby.

      12      V článku 44 zákona 55/2003 sa stanovuje:

      „Dočasným zamestnancom v služobnom pomere sa vyplácajú všetky základné a doplnkové odmeny, ktoré zodpovedajú ich pracovnému
         postaveniu v príslušnej zdravotnej službe, avšak s výnimkou trojročných odmien.“

      13      Základná právna úprava vzťahujúca sa na zamestnancov v služobnom pomere bola v autonómnej oblasti Baskicko vykonaná dekrétom
         231/2000 o schválení dohody o pracovnoprávnych podmienkach zamestnancov Osakidetza-Servico Vasco de Salud (Decreto 231/2000,
         de 21 de noviembre, por el que se aprueba el Acuerdo regulador de las condiciones de trabajo del personal de Osakidetza-Servicio
         Vasco de Salud) z 21. novembra 2000 (BOPV č. 234 zo 7. decembra 2000, s. 21912). V článku 74 dohody upravujúcej pracovné podmienky
         zamestnancov Osakidetza, ktorá tvorí prílohu uvedeného dekrétu, sa stanovuje, že na trojročné odmeny majú nárok iba zamestnanci,
         ktorí majú postavenie „stálych zamestnancov v služobnom pomere“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Zo spisu, ktorý vnútroštátny súd predložil Súdnemu dvoru, vyplýva, že pani Del Cerro Alonso pracovala v období od 1. februára
         1990 do 30. júna 2004 po dobu viac ako dvanásť rokov ako pomocná administratívna pracovníčka v rôznych nemocniciach patriacich
         do systému verejného zdravotníctva Baskicka a že počas tohto obdobia bola „dočasným zamestnancom v služobnom pomere“.

      15      Keďže pani Del Cerro Alonso uspela v príslušných výberových konaniach, od 1. júla 2004 pracuje ako pomocná administratívna
         pracovníčka v nemocnici patriacej do systému verejného zdravotníctva Baskicka, a to ako „stály zamestnanec v služobnom pomere“.

      16      Dňa 7. júla 2004 požiadala dotknutá osoba o uznanie dvanástich rokov služby, ktorú vykonávala predtým, zodpovedajúcej štyrom
         trojročným odmenám. Jej zamestnávateľ Osakidetza tejto žiadosti vyhovel a stanovil počet jej odpracovaných rokov od 17. apríla
         1992. Odmena pani Del Cerro Alonso bola v dôsledku toho zvýšená o štyri trojročné odmeny s účinnosťou od 1. júla 2004, teda
         odo dňa jej vymenovania.

      17      Dňa 12. novembra 2004 podala pani Del Cerro Alonso novú žiadosť, a to na účely vyplatenia trojročných odmien vo výške 1 167,94
         eur, ktoré sa stali splatnými v priebehu roka predchádzajúceho jej vymenovaniu. V tejto súvislosti sa opierala o tretie dodatočné
         ustanovenie kráľovského dekrétu 1181/1989 o prijatí pravidiel na vykonanie zákona 70/1979 z 26. decembra 1978 o uznaní predchádzajúcich
         služieb vykonávaných zamestnancami verejnej služby Národného inštitútu zdravia (Real Decreto 1181/1989 por el que se dictan
         normas de aplicación de la Ley 70/1978, de 26 de diciembre, de Reconocimiento de servicios previos en la Administración Pública
         al personal estatutario del Instituto Nacional de la Salud) z 29. septembra 1989 (BOE č. 237 z 3. októbra 1989, s. 30952),
         v ktorom sa stanovuje, že ekonomické výhody vyplývajúce z uznania odpracovaných rokov v službe sa môžu so spätnou účinnosťou
         vzťahovať na obdobie jedného roka predchádzajúceho žiadosti o uznanie predchádzajúcich služieb.

      18      Vzhľadom na to, že dotknutá osoba nezískala na túto žiadosť nijakú odpoveď, obrátila sa na vnútroštátny súd, pričom tvrdila,
         že zamietnutie priznať jej so spätnou účinnosťou ekonomické výhody vyplývajúce z uznania odpracovaných rokov v službe predstavuje
         diskrimináciu „dočasných zamestnancov v služobnom pomere“ voči „stálym zamestnancom v služobnom pomere“.

      19      Osakidetza toto tvrdenie spochybňuje z toho dôvodu, že v dekréte 231/2000 sa ako nevyhnutná podmienka na získanie trojročných
         odmien požaduje, aby predmetná osoba bola „stálym zamestnancom v služobnom pomere“. Keďže pani Del Cerro Alonso sa stala stálym
         zamestnancom v služobnom pomere až 1. júla 2004, uvedené odmeny môže získať až od tohto dňa.

      20      Vnútroštátny súd sa pýta, či sa so žalobkyňou v konaní vo veci samej môže na základe zásady nediskriminácie uvedenej v doložke
         4 bode 1 rámcovej dohody zaobchádzať priaznivejšie, než ako by sa s ňou zaobchádzalo, ak by sa uplatnilo vnútroštátne právo.

      21      V tejto súvislosti je však potrebné určiť, či pojem „pracovnoprávne podmienky“ v zmysle uvedenej doložky zahŕňa odmenu, ktorá
         sa vypláca pracovníkom.

      22      Okrem toho má vnútroštátny súd pochybnosti, pokiaľ ide o otázku, či skutočnosť, že rozdielne zaobchádzanie medzi „dočasnými
         zamestnancami v služobnom pomere“ a „stálymi zamestnancami v služobnom pomere“ je stanovené v právnom predpise alebo v dohode
         medzi sociálnymi partnermi, predstavuje „objektívny dôvod“ v zmysle tej istej doložky rámcovej dohody.

      23      Vzhľadom na tieto skutočnosti rozhodol Juzgado de lo Social n° 1 de San Sebastián prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru
         tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Keď sa v smernici 1999/70/ES stanovuje, že s pracovníkmi na dobu určitú sa nesmie zaobchádzať nepriaznivejšie, ako so stálymi
         pracovníkmi, platí to aj pre ekonomické podmienky?

      V prípade kladnej odpovede:
      2.      Predstavuje skutočnosť, že v článku 44 [zákona] č. 55/2003… sa stanovuje, že nie je možné získať finančnú odmenu za odpracované
         roky, ktorý sa poskytuje pracovníkom na dobu neurčitú, dostatočný objektívny dôvod?

      3.      Predstavujú dohody uzavreté medzi odborovými organizáciami zamestnancov a správnym orgánom dostatočné objektívne dôvody na
         to, aby dočasným zamestnancom nebola priznaná odmena za odpracované roky?“

       O prejudiciálnych otázkach
       Úvodné pripomienky
      24      Na účely užitočnej odpovede na otázky, ktoré kladie vnútroštátny súd, je potrebné v prvom rade overiť, či taký zamestnanec,
         akým je žalobkyňa v konaní vo veci samej, spadá do osobnej pôsobnosti smernice 1999/70 a rámcovej dohody.

      25      V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že zo znenia smernice 1999/70 a rámcovej dohody, ako aj z ich štruktúry a cieľov
         vyplýva, že požiadavky, ktoré sú v nich uvedené, sa použijú aj na pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzavreté
         so správnymi orgánmi a s inými subjektmi verejného sektora (rozsudky zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, Zb. s. I‑6057,
         body 54 až 57, ako aj rozsudky zo 7. septembra 2006, Marrosu a Sardino, C‑53/04, Zb. s. I‑7213, body 40 až 43, a Vassallo,
         C‑180/04, Zb. s. I‑7251, body 32 až 35).

      26      Je potrebné dodať, že ako vyplýva z doložky 1 rámcovej dohody, jej cieľom nie je iba vytvoriť rámec na zamedzovanie zneužívania
         vyplývajúceho z využívania opakovaného uzatvárania pracovných zmlúv a pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, ale takisto
         zabezpečenie dodržiavania zásady nediskriminácie, pokiaľ ide o prácu na dobu určitú.

      27      Vzhľadom na význam zásad rovnosti zaobchádzania a nediskriminácie, ktoré patria medzi všeobecné zásady práva Spoločenstva,
         musí byť ustanoveniam, ktoré sú v tejto súvislosti uvedené v smernici 1999/70 a rámcovej dohode na účely toho, aby sa pracovníkom
         na dobu určitú zabezpečili rovnaké výhody, ako sú výhody, ktoré majú porovnateľní pracovníci na dobu neurčitú, ibaže by rozdielne
         zaobchádzanie odôvodňovali objektívne dôvody, priznaný široký výklad, keďže predstavujú právne pravidlá sociálneho práva Spoločenstva
         osobitného významu, ktoré sa majú ako minimálne ochranné požiadavky vzťahovať na každého pracovníka.

      28      V dôsledku toho sa smernica 1999/70 a rámcová dohoda uplatnia na všetkých pracovníkov vykonávajúcich činnosti, ktoré sú odmeňované
         v rámci pracovnoprávneho vzťahu na dobu určitú, na základe ktorého vzniká ich vzťah so zamestnávateľom.

      29      Samotná okolnosť, že určité zamestnanie je podľa vnútroštátneho práva kvalifikované ako „služobné“ a že má určité charakteristické
         znaky, ktoré sú typické pre verejnú službu predmetného členského štátu, nie je v tejto súvislosti relevantná, keďže by vážne
         spochybnila potrebný účinok smernice 1999/70 a rámcovej dohody, ako aj ich jednotné uplatňovanie v členských štátoch, pretože
         by im poskytovala možnosť svojvoľne vylúčiť niektoré kategórie osôb z ochrany, ktorú poskytujú uvedené nástroje Spoločenstva
         (pozri analogicky rozsudky z 9. septembra 2003, Jaeger, C‑151/02, Zb. s. I‑8389, body 58 a 59, ako aj z 5. októbra 2004, Pfeiffer
         a i., C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 99). Ako totiž vyplýva nielen z článku 249 tretieho odseku ES, ale aj z článku
         2 prvého odseku smernice 1999/70 v spojení s jej odôvodnením č. 17, členské štáty sú povinné zabezpečiť výsledok požadovaný
         právom Spoločenstva (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 68).

      30      Keďže je nesporné, že pani Del Cerro Alonso pracovala viac ako dvanásť rokov v rôznych nemocniciach patriacich do systému
         verejného zdravotníctva Baskicka ako dočasný zamestnanec a že okrem toho sa konanie vo veci samej týka porovnania medzi dočasnými
         zamestnancami v služobnom pomere a stálymi zamestnancami v služobnom pomere, žalobkyňa v konaní vo veci samej patrí do pôsobnosti
         smernice 1999/70 a rámcovej dohody.

       O prvej otázke
      31      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa pojem „pracovnoprávne podmienky“ uvedený v doložke 4 bode
         1 rámcovej dohody má vykladať v tom zmysle, že môže slúžiť ako základ pre takú požiadavku, ako je požiadavka, o ktorú ide
         v konaní vo veci samej, a síce aby bola pracovníkovi na dobu určitú poskytnutá odmena za odpracované roky, ktorá je v zmysle
         vnútroštátneho práva vyhradená iba pre pracovníkov na dobu neurčitú.

      32      Španielska vláda, Írsko, ako aj vláda Spojeného kráľovstva tvrdili, že na túto otázku je potrebné odpovedať záporne vzhľadom
         na znenie článku 137 ods. 5 ES, tak ako bol vyložený v rozsudku z 1. decembra 2005, Dellas a i. (C‑14/04, Zb. s. I‑10253,
         bod 39).

      33      Na úvod je potrebné skonštatovať, že Rada Európskej únie sa pri prijímaní smernice 1999/70 smerujúcej k vykonaniu rámcovej
         dohody opierala o článok 139 ods. 2 ES, v ktorom sa stanovuje, že dohody uzatvorené na úrovni Spoločenstva sa vykonajú vo
         veciach týkajúcich sa článku 137 ES.

      34      Medzi oblasti, v ktorých je v zmysle článku 137 ods. 2 ES Rada splnomocnená, aby prostredníctvom smerníc prijala minimálne
         požiadavky na uskutočňovanie cieľov vymedzených v článku 136 ES, medzi ktoré patrí zlepšovanie životných a pracovných podmienok
         pracovníkov, ako aj ich primeraná sociálna ochrana, patria v zmysle článku 137 ods. 1 písm. b) ES „pracovné podmienky“.

      35      V každom prípade sa podľa článku 137 ods. 5 ES ustanovenia tohto článku „nevzťahujú na odmenu, právo združovať sa, právo na
         štrajk alebo na výluku“.

      36      V tejto súvislosti je potrebné v prvom rade pripomenúť, že v zmysle doložky 1 písm. a) rámcovej dohody je jej účelom „zvýšiť
         kvalitu práce na dobu určitú zabezpečením uplatňovania zásady nediskriminácie“. Takisto v preambule rámcovej dohody sa upresňuje,
         že táto dohoda „ilustruje ochotu sociálnych partnerov vytvoriť všeobecný rámec na zabezpečenie rovnoprávneho postavenia zamestnancov
         na dobu určitú ich ochranou pred diskrimináciou“. V odôvodnení č. 14 smernice 1999/70 sa v tejto súvislosti stanovuje, že
         účelom rámcovej dohody je najmä zlepšenie kvality práce na dobu určitú stanovením minimálnych požiadaviek takej povahy, aby
         bolo zabezpečené uplatňovanie zásady nediskriminácie.

      37      Z toho vyplýva, že účelom rámcovej dohody je zabezpečenie uplatňovania zásady nediskriminácie vo vzťahu k pracovníkom na dobu
         určitú na účely zabránenia tomu, aby pracovnoprávny vzťah takejto povahy využíval zamestnávateľ na to, aby týchto pracovníkov
         zbavil práv, ktoré sa priznávajú pracovníkom zamestnaným na dobu neurčitú.

      38      Túto zásadu sociálneho práva Spoločenstva nie je teda možné vykladať reštriktívne.

      39      V druhom rade, keďže odsek 5 článku 137 ES predstavuje výnimku vo vzťahu k odsekom 1 až 4 toho istého článku, oblasti uvedené
         v uvedenom odseku je potrebné vykladať striktne, a to tak, aby sa neoprávnene nezasiahlo do pôsobnosti uvedených odsekov 1
         až 4 a nespochybnili sa ciele, ktoré sleduje článok 136 ES.

      40      Pokiaľ ide konkrétnejšie o výnimku týkajúcu sa „odmeny“ uvedenú v článku 137 ods. 5 ES, odôvodňuje ju skutočnosť, že stanovenie
         výšky mzdy patrí do zmluvnej autonómie sociálnych partnerov na vnútroštátnej úrovni, ako aj do právomoci členských štátov
         v príslušnej oblasti. Vzhľadom na tieto okolnosti sa pri súčasnom stave práva Spoločenstva považovalo za vhodné vylúčiť stanovenie
         výšky miezd z harmonizácie v zmysle článkov 136 a nasl. ES.

      41      Uvedenú výnimku však nie je možné rozšíriť na každú otázku akokoľvek súvisiacu s odmenou, keďže by tým bola v značnom rozsahu
         narušená podstata niektorých oblastí uvedených v článku 137 ods. 1 ES.

      42      Z toho vyplýva, že výnimka uvedená v článku 137 ods. 5 ES nemôže brániť pracovníkovi na dobu určitú požadovať, aby sa na neho
         na základe zásady nediskriminácie uplatňovali pracovnoprávne podmienky, ktoré sú vyhradené iba pre pracovníkov na dobu neurčitú,
         hoci uplatnenie tejto zásady má za následok vyplácanie rozdielnej odmeny.

      43      Na rozdiel od tvrdení španielskej vlády, Írska a vlády Spojeného kráľovstva predchádzajúci výklad nespochybňuje judikatúra
         Súdneho dvora, podľa ktorej sa minimálne požiadavky, ktoré môže prijať Rada prostredníctvom smerníc na základe článku 137 ES,
         nevzťahujú na odmenu (pozri rozsudok Dellas a i., už citovaný, bod 39), a teda smernica Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993
         o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197) sa nevzťahuje na odmeňovanie
         pracovníkov (pozri rozsudok Dellas a i., už citovaný, bod 38, a uznesenie z 11. januára 2007, Vorel, C‑437/05, Zb. s. I‑331,
         bod 32).

      44      Z kontextu, z ktorého vychádzajú odôvodnenia už citovaného rozsudku Dellas a i., ako aj z už citovaného uznesenia Vorel, totiž
         jednoznačne vyplýva, že vo veciach, v ktorých boli vydané tieto rozhodnutia, sa vynorila otázka, aký vplyv by mohol mať výklad
         pojmov „pracovný čas“ a „čas odpočinku“ v zmysle smernice 93/104 na „výšku“ odmeny, ktorú získajú pracovníci vykonávajúci
         pohotovostné služby (pozri rozsudok Dellas a i., už citovaný, body 37 a 38, ako aj uznesenie Vorel, už citované, bod 32).

      45      Súdny dvor sa teda v úplnom súlade s výkladom výnimky, ktorá je uvedená v článku 137 ods. 5 ES a ktorou sa zaoberajú body
         41 a 42 tohto rozsudku, v tejto súvislosti domnieval, že podmienky odmeňovania za dobu pracovnej pohotovosti nemôžu byť pri
         súčasnom stave vývoja práva Spoločenstva predmetom harmonizácie. Iba vnútroštátne orgány sú totiž príslušné na stanovenie
         výšky miezd a odmien, ktoré majú byť z tohto dôvodu vyplatené každému pracovníkovi, keďže smernica 93/104 v zásade nebráni
         tomu, aby členské štáty uplatňovali právnu úpravu, ktorá, pokiaľ ide o pracovnú pohotovosť vykonávanú pracovníkom na jeho
         pracovisku, stanovuje rozdielne odmeňovanie za obdobia, počas ktorých sa práca skutočne vykonáva, a za obdobia, počas ktorých
         k výkonu skutočnej práce nedôjde (pozri uznesenie Vorel, už citované, body 35 a 36).

      46      Z tých istých dôvodov však stanovenie výšky jednotlivých častí tvoriacich odmenu takého pracovníka, akým je žalobkyňa v konaní
         vo veci samej, zostáva nesporne v právomoci jednotlivých členských štátov. To však nie je predmetom sporu prebiehajúceho na
         vnútroštátnom súde.

      47      Naproti tomu, ako už bolo upresnené v bodoch 44 a 45 tohto rozsudku, otázka, či v zmysle zásady nediskriminácie, ktorá je
         uvedená v doložke 4 bode 1 rámcovej dohody, musí byť jedna z častí odmeny ako pracovnoprávna podmienka priznaná pracovníkovi
         na dobu určitú v rovnakom rozsahu ako pracovníkovi na dobu neurčitú, patrí do pôsobnosti článku 137 ods. 1 písm. b) ES, a teda
         smernice 1999/70, ako aj rámcovej dohody prijatej na tomto základe.

      48      Vzhľadom na tieto okolnosti je potrebné odpovedať na prvú otázku v tom zmysle, že pojem „pracovnoprávne podmienky“ uvedený
         v doložke 4 bode 1 rámcovej dohody sa má vykladať v tom zmysle, že môže slúžiť ako základ pre takú požiadavku, ako je požiadavka,
         o ktorú ide v konaní vo veci samej, a síce aby bol pracovníkovi na dobu určitú poskytnutá odmena za odpracované roky, ktorá
         je podľa vnútroštátneho práva vyhradená iba pre pracovníkov na dobu neurčitú.

       O druhej a tretej otázke
      49      Tieto otázky sa v podstate týkajú výkladu pojmu „objektívne dôvody“, na základe ktorých je podľa doložky 4 bodu 1 rámcovej
         dohody možné odôvodniť rozdielne zaobchádzanie s pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú.

      50      Vnútroštátny súd sa konkrétnejšie pýta, či takýmto objektívnym dôvodom je samotná okolnosť, že rozdielne zaobchádzanie existujúce
         v danom prípade medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, pokiaľ ide o odmenu za odpracované roky,
         je stanovené v zákone alebo zmluve uzavretej medzi zástupcami odborového združenia zamestnancov a správnym orgánom.

      51      Vzhľadom na tieto okolnosti je potrebné preskúmať druhú a tretiu otázku spoločne.

      52      Pokiaľ ide o pojem „objektívne dôvody“, na základe ktorých je podľa doložky 5 bodu 1 písm. a) rámcovej dohody možné odôvodniť
         opätovne uzatváranie pracovných zmlúv alebo pracovnoprávnych vzťahov na dobu určitú, v tejto súvislosti je potrebné pripomenúť,
         že Súdny dvor už o podobnej otázke rozhodol.

      53      Súdny dvor totiž dospel k záveru, že uvedený pojem „objektívne dôvody“ musí byť chápaný tak, že označuje presné a konkrétne
         okolnosti charakterizujúce určenú činnosť, a preto môže odôvodniť v tomto osobitnom kontexte použitie opätovne uzatváraných
         pracovných zmlúv na dobu určitú. Tieto okolnosti môžu vyplývať najmä z osobitného charakteru úloh, na ktorých splnenie takéto
         zmluvy boli uzavreté, a z charakteristických vlastností spojených s nimi alebo prípadne zo sledovania legitímneho cieľa sociálnej
         politiky členského štátu (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, body 69 a 70).

      54      Naopak, vnútroštátne ustanovenie, ktoré sa obmedzuje na to, že všeobecne a abstraktne na základe zákonnej alebo podzákonnej
         normy povoľuje využitie opätovne uzatváraných pracovných zmlúv na dobu určitú, nie je v súlade s požiadavkami, ktoré sú upresnené
         v predchádzajúcom bode (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 71).

      55      Zvlášť využitie pracovných zmlúv na dobu určitú iba na základe takého všeobecného ustanovenia, bez ohľadu na konkrétny obsah
         zvažovanej činnosti, neumožňuje zistiť objektívne a transparentné kritériá s cieľom overiť, či opätovné uzavretie takýchto
         zmlúv vskutku zodpovedá skutočnej potrebe, je spôsobilé dosiahnuť sledovaný cieľ a či je nevyhnutné na tento účel (pozri rozsudok
         Adeneler a i., už citovaný, bod 74).

      56      Rovnaký výklad teda analogicky prichádza do úvahy, aj pokiaľ ide o taký istý pojem „objektívne dôvody“ v zmysle doložky 4
         bodu 1 rámcovej dohody.

      57      Vzhľadom na tieto okolnosti je potrebné tento pojem chápať tak, že neumožňuje, aby bolo rozdielne zaobchádzanie medzi pracovníkmi
         na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú odôvodnené na základe toho, že toto rozdielne zaobchádzanie je stanovené v takej
         vnútroštátnej všeobecnej a abstraktnej norme, akou je zákon alebo kolektívna zmluva.

      58      Uvedený pojem naopak vyžaduje, aby predmetné nerovnaké zaobchádzanie odôvodňovala existencia presných a konkrétnych skutočností
         charakterizujúcich pracovnoprávne podmienky, o ktoré ide, v osobitnom kontexte, v akom sa nachádzajú, na základe objektívnych
         a transparentných kritérií, a to na účely overenia, či táto nerovnosť zodpovedá skutočnej potrebe, je spôsobilá dosiahnuť
         sledovaný cieľ a je na tento účel nevyhnutná.

      59      V dôsledku toho je na druhú a tretiu otázku potrebné odpovedať tak, že doložka 4 bod 1 rámcovej dohody sa má vykladať v tom
         zmysle, že jej odporuje zavedenie rozdielneho zaobchádzania medzi pracovníkmi na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú,
         ktoré by odôvodňovala iba taká okolnosť, že je stanovené zákonným ustanovením alebo iným právnym predpisom členského štátu,
         alebo kolektívnou zmluvou, ktorá bola uzavretá medzi zástupcami odborového združenia zamestnancov a príslušným zamestnávateľom.

       O trovách
      60      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Pojem „pracovnoprávne podmienky“ uvedený v doložke 4 bode 1 rámcovej dohody o práci na dobu určitú, uzavretej 18. marca 1999,
            ktorá je uvedená v prílohe smernice Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 o rámcovej dohode o práci na dobu určitú, ktorú uzavreli
            ETUC, UNICE a CEEP, sa má vykladať v tom zmysle, že môže slúžiť ako základ pre takú požiadavku, ako je požiadavka, o ktorú
            ide v konaní vo veci samej, a síce aby bola pracovníkovi na dobu určitú poskytnutá odmena za odpracované roky, ktorá je podľa
            vnútroštátneho práva vyhradená iba pre pracovníkov na dobu neurčitú.
      2.      Doložka 4 bod 1 rámcovej dohody sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje zavedenie rozdielneho zaobchádzania medzi pracovníkmi
            na dobu určitú a pracovníkmi na dobu neurčitú, ktoré by odôvodňovala iba taká okolnosť, že je stanovené zákonným ustanovením
            alebo iným právnym predpisom členského štátu, alebo kolektívnou zmluvou, ktorá bola uzavretá medzi zástupcami odborového združenia
            zamestnancov a príslušným zamestnávateľom.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.