title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 16. júla 2009.#Petra von Chamier-Glisczinski proti Deutsche Angestellten-Krankenkasse.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bayerisches Landessozialgericht - Nemecko.#Sociálne zabezpečenie - Nariadenie (EHS) č. 1408/71 - Hlava III kapitola 1 -Články 18 ES, 39 ES a 49 ES - Vecné dávky určené na pokrytie rizika odkázanosti -Bydlisko v inom členskom štáte ako v príslušnom štáte - Systém sociálneho zabezpečenia členského štátu miesta bydliska neobsahujúci vecné dávky týkajúce sa rizika odkázanosti.#Vec C-208/07.

text:
      Vec C‑208/07
      Petra von Chamier‑Glisczinski
      proti
      Deutsche Angestellten‑Krankenkasse
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bayerisches Landessozialgericht)
      „Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Hlava III kapitola 1 – Články 18 ES, 39 ES a 49 ES – Vecné dávky určené na pokrytie rizika odkázanosti – Bydlisko v inom členskom štáte ako v príslušnom štáte – Systém sociálneho zabezpečenia členského štátu miesta bydliska neobsahujúci vecné dávky týkajúce sa rizika odkázanosti“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Nemocenské poistenie
      [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 19 a článok 22 ods. 1 písm. b)]
      2.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov
      (Články 18 ES a 42 ES; nariadenie Rady č. 1408/71)
      1.        Pokiaľ na rozdiel od systému sociálneho zabezpečenia príslušného štátu systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, kde
         má bydlisko odkázaná osoba poistená ako rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v zmysle nariadenia
         č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97 zmenenom a doplnenom nariadením č. 1386/2001,
         nestanovuje poskytovanie vecných dávok v situácii odkázanosti, ako je situácia tejto osoby, článok 19 alebo článok 22 ods. 1
         písm. b) uvedeného nariadenia samy osebe nevyžadujú poskytovanie týchto dávok mimo územia príslušného štátu príslušnou inštitúciou
         alebo na jej účet.

      Články 19 a 22 nariadenia č. 1408/71 sa však nemôžu vykladať v tom zmysle, že v prípade bydliska v členskom štáte, inom, ako
         je príslušný štát, sa prístup sociálne poistenej osoby k vecným dávkam riadi výlučne právnou úpravou členského štátu miesta
         bydliska, takže ak právne predpisy tohto členského štátu nestanovujú poskytovanie vecných dávok kryjúcich riziko, v súvislosti
         s ktorým sa tieto dávky požadujú, tieto ustanovenia by mali za následok, že príslušnej inštitúcii by sa bránilo v poskytnutí
         týchto vecných dávok. Súčasne by to znamenalo ísť nad rámec cieľa nariadenia č. 1408/71 a zároveň vyčleniť sa mimo účelu a rámca
         článku 42 ES, ak by sa toto nariadenie vykladalo tak, že zakazuje členskému štátu, aby pracovníkom a ich rodinným príslušníkom
         priznal širšiu sociálnu ochranu, aká vyplýva z uplatnenia tohto nariadenia.

      (pozri body 55 – 57, bod 1 výroku)
      2.        Pokiaľ na rozdiel od systému sociálneho zabezpečenia príslušného štátu systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, kde
         má bydlisko odkázaná osoba poistená ako rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v zmysle nariadenia
         č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97 zmenenom a doplnenom nariadením č. 1386/2001,
         nestanovuje poskytovanie vecných dávok v danej situácii odkázanosti, článku 18 ES neodporuje taká vnútroštátna právna úprava,
         na základe ktorej príslušná inštitúcia odmieta za týchto okolností prebrať na neurčitú dobu nezávisle od mechanizmov zavedených
         článkom 19 alebo prípadne článkom 22 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia, náklady spojené s pobytom v opatrovateľskom ústave
         nachádzajúcom sa v členskom štáte miesta bydliska do výšky sumy zodpovedajúcej dávkam, na ktoré by táto osoba mala nárok,
         ak by jej bola poskytnutá rovnaká starostlivosť v zmluvnom zariadení nachádzajúcom sa v príslušnom štáte.

      Článok 42 ES totiž stanovuje koordináciu právnych predpisov členských štátov a nie ich harmonizáciu, hmotnoprávne a procesné
         rozdiely medzi systémami sociálneho zabezpečenia jednotlivých členských štátov nie sú týmto ustanovením dotknuté, a teda ani
         nároky osôb začlenených do týchto systémov. Za týchto podmienok nemôže článok 18 ods. 1 ES zabezpečiť poistencovi, že premiestnenie
         sa do iného členského štátu bude z hľadiska sociálneho zabezpečenia neutrálne, najmä v oblasti nemocenských dávok. Vzhľadom
         na rozdiely systémov a právnych úprav členských štátov v tejto oblasti môže byť takéto premiestnenie v jednotlivých prípadoch
         pre dotknutú osobu viac alebo menej výhodné alebo nevýhodné podľa kombinácie vnútroštátnych právnych úprav uplatniteľných
         na základe nariadenia č. 1408/71.

      (pozri body 84, 85, 88, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 16. júla 2009 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Hlava III kapitola 1 – Články 18 ES, 39 ES a 49 ES – Vecné dávky určené na pokrytie rizika odkázanosti – Bydlisko v inom členskom štáte ako v príslušnom štáte – Systém sociálneho zabezpečenia členského štátu miesta bydliska neobsahujúci vecné dávky týkajúce sa rizika odkázanosti“
      Vo veci C‑208/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bayerisches Landessozialgericht
         (Nemecko) z 15. marca 2007 a doručený Súdnemu dvoru 20. apríla 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Petra von Chamier‑Glisczinski
      proti
      Deutsche Angestellten‑Krankenkasse,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus a P. Lindh,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. júna 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán von Chamier-Glisczinski, ktorý vstúpil do konania namiesto P. von Chamier‑Glisczinski, v zastúpení: O. Kieferle, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        nórska vláda, v zastúpení: J. A. Dalbakk, P. Wennerås a K. Fløistad, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. septembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 19 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní
         systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa
         pohybujú v rámci spoločenstva v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996
         (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3) zmenenom a doplnenom nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001
         z 5. júna 2001 (Ú. v. ES L 187, s. 1; Mim. vyd. 05/004, s. 129, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), ako aj článkov 18 ES,
         39 ES a 49 ES, a článku 10 nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva
         (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2434/92 z 27. júla 1992 (Ú. v. ES
         L 245, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 69, ďalej len „nariadenie č. 1612/68“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani von Chamier-Glisczinski a Deutsche Angestellten‑Krankenkasse (nemecká zdravotná
         poisťovňa zamestnancov, ďalej len „DAK“) z dôvodu zamietnutia prebrať určité náklady týkajúce sa starostlivosti, ktorá jej
         bola poskytnutá v špecializovanom zariadení nachádzajúcom sa v Rakúsku.

      3        Pani von Chamier-Glisczinski zomrela 20. mája 2007. Jej manžel pokračuje v konaní vo veci samej.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      4        Článok 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že na účely tohto nariadenia:

      „a)      ‚zamestnanec‘ a ‚ samostatne zárobkovo činná osoba‘ znamená:
      i)      každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami systému
         sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo v rámci osobitného systému pre štátnych
         zamestnancov;

      …
      f)      i)              rodinný príslušník znamená akúkoľvek osobu definovanú alebo uznanú za rodinného príslušníka… právnymi predpismi, podľa ktorých sa poskytujú
         dávky, alebo…

      …
      h)      bydlisko znamená zvyčajné bydlisko;

      i)      pobyt znamená prechodné bydlisko;

      …
      o)      príslušná inštitúcia znamená:

      i)      inštitúciu, u ktorej je dotknutá osoba poistená v čase žiadosti o dávku
      alebo
      …
      p)      inštitúcia miesta bydliska a inštitúcia miesta pobytu znamená inštitúciu príslušnú poskytovať dávky v mieste, kde má dotknutá osoba bydlisko a inštitúciu príslušnú poskytovať
         dávky v mieste, kde má dotknutá osoba pobyt podľa právnych predpisov uplatňovaných touto inštitúciou alebo, ak takáto inštitúcia
         neexistuje, inštitúciu určenú príslušným orgánom daného členského štátu;

      q)      príslušný štát znamená členský štát, na území ktorého sa príslušná inštitúcia nachádza;

      …“
      5        Článok 2 ods. 1 toho istého nariadenia stanovuje:

      „Toto nariadenie sa vzťahuje na zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo študentov, na ktoré sa vzťahuje
         alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktoré sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských
         štátov, alebo ktoré sú osobami bez štátnej príslušnosti, alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov,
         ako aj na ich rodinných príslušníkov a ich pozostalých.“

      6        Podľa jeho článku 4 ods. 1 písm. a) sa nariadenie č. 1408/71 vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú častí sociálneho
         zabezpečenia, najmä časti „nemocenské dávky“.

      7        Článok 19 nariadenia č. 1408/71 s nadpisom „Bydlisko v inom členskom štáte ako je príslušný štát – všeobecné pravidlá“ uvedený
         v oddiele 2 s nadpisom „Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinní príslušníci“, v kapitole 1 hlave
         III stanovuje:

      „1.      Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba s bydliskom na území iného členského štátu, ako je príslušný štát, ktorá
         spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na dávky… v štáte, kde má bydlisko:

      a)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie od inštitúcie miesta bydliska v súlade s ustanoveniami právnych predpisov,
         ktoré táto inštitúcia uplatňuje tak, akoby bol poistený u nej;

      b)      peňažné dávky poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s právnymi predpismi, ktoré uplatňuje. Na základe dohody medzi príslušnou
         inštitúciou a inštitúciou miesta bydliska môže však v mene príslušnej inštitúcie v súlade s právnymi predpismi príslušného
         štátu takéto dávky poskytovať inštitúcia miesta bydliska z poverenia príslušnej inštitúcie v súlade s právnymi predpismi príslušného
         štátu.

      2.      Ustanovenia odseku 1 sa použijú obdobne aj na rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu,
         ako je príslušný štát, ak nemajú nárok na takéto dávky podľa právnych predpisov štátu, na území ktorého majú bydlisko.

      …“
      8        V tom istom oddiele uvedený článok 22 nariadenia č. 1408/71 má nadpis „Pobyt mimo príslušného štátu – návrat do miesta bydliska
         v inom členskom štáte alebo jeho zmena do iného členského štátu počas choroby alebo materstva – potreba odchodu do iného členského
         štátu za vhodným ošetrením“. Podľa znenia tohto článku:

      „1.      Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na
         dávky… [a]

      …
      b)      ktorá po získaní nároku na dávky uhraditeľné príslušnou inštitúciou má povolenie tejto inštitúcie… preložiť svoje bydlisko
         na územie iného členského štátu

      …
      má nárok na:
      i)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska v súlade s ustanoveniami právnych
         predpisov, ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa
         však spravuje právnymi predpismi príslušného štátu;

      ii)      peňažné dávky poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje. Na základe
         dohody medzi príslušnou inštitúciou a inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska môže takéto dávky v súlade s ustanoveniami
         právnych predpisov príslušného štátu poskytovať inštitúcia miesta pobytu alebo bydliska v mene príslušnej inštitúcie.

      2.      Povolenie požadované podľa odseku 1 písm. b) je možné odmietnuť len v prípade, ak sa zistí, že by presun dotknutej osoby ohrozil
         jej zdravotný stav alebo poskytované lekárske ošetrenie.

      …
      3.      Ustanovenia odsekov 1 a 2 sa obdobne vzťahujú na rodinných príslušníkov zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby.
      …“
      9        V súlade s článkom 36 nariadenia č. 1408/71 vecné dávky poskytované inštitúciou niektorého členského štátu v mene inštitúcie
         iného členského štátu na základe najmä článkov 19 a 22 tohto nariadenia sa nahradia v celom rozsahu. Také náhrady sú určené
         a sa uskutočňujú v súlade s článkami 93 až 95 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup
         pri vykonávaní nariadenia (EHS) č. 1408/71 (Ú. v. ES L 74, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 83).

      10      Podľa článku 10 nariadenia č. 1612/68:

      „1.      Spolu s pracovníkom, ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a je zamestnaný na území iného členského štátu,
         majú bez ohľadu na svoju štátnu príslušnosť právo usadiť sa:

      a)      jeho manželka/jej manžel a potomkovia, ak majú menej ako 21 rokov alebo sú závislými osobami;
      …“
       Nemecké právo
      11      Kniha XI zákonníka sociálneho zabezpečenia (Sozialgesetzbuch, ďalej len „SGB XI“) stanovuje systém poistenia proti riziku
         odkázanosti (ďalej len „poistenie pre prípad odkázanosti“).

      12      V písomnej odpovedi doručenej do kancelárie Súdneho dvora 20. apríla 2008 na jeho písomnú otázku položenú 12. marca 2008,
         nemecká vláda vysvetlila niektoré aspekty tohto systému. Z tejto odpovede vyplýva, v spojení s písomnými pripomienkami Komisie
         Európskych spoločenstiev, že tento systém stanovuje rôzne formy pomoci, ktoré sa poskytujú odkázaným osobám, najmä vecnú dávku
         starostlivosti („Pflegesachleistung“) upravenú v článku 36 SGB XI, peňažnú dávku na starostlivosť, ak si sami zabezpečia poskytovanie
         starostlivosti („Pflegegeld“, ďalej len „peňažná dávka v odkázanosti“) upravenú v článku 37 SGB XI, a kombinovanú dávku („Kombinationsleistung“)
         upravenú v článku 38 SGB XI, ako aj úplnú starostlivosť v opatrovateľskom ústave („vollstationäre Pflege“) upravenú v článku
         43 SGB XI.

      13      Na základe § 36 SGB XI osoby odkázané na domácu starostlivosť a opateru majú nárok na vecné dávky poskytované pracovníkmi
         zariadení ambulantných služieb, ktoré sú v zmluvnom vzťahu s Pflegekasse (ďalej len „poisťovňa pre prípad odkázanosti“). Náklady
         spojené s touto pomocou uhrádza táto poisťovňa do výšky hornej hranice sumy, ktorá sa mení v závislosti od stupňa odkázanosti
         príjemcu. Pre III. stupeň, v čase relevantnom pre skutkový stav veci samej, bola táto horná hranica stanovená na 2 800 DEM
         (asi 1 432 eur) mesačne a v prípadoch vyžadujúcich si intenzívnu starostlivosť môže byť zvýšená až na 3 750 DEM (asi 1 918 eur)
         mesačne. Uvedená poisťovňa poskytnutú pomoc prepláca podľa sadzieb stanovených v zmluve o poskytovaní služieb uzavretej s rôznymi
         zariadeniami ambulantných služieb. Domáce lekárske ošetrenia nie sú súčasťou vecných dávok upravených v § 36 SGB, ale sú kryté
         zdravotným poistením.

      14      Peňažná dávka v odkázanosti stanovená v § 37 SGB XI umožňuje, že odkázané osoby majú nárok na mesačnú peňažnú dávku na starostlivosť
         ak si samé zabezpečia poskytovanie starostlivosti a opatery, ktorú potrebujú. Príjemca môže túto dávku použiť voľne, a teda
         aj na zaplatenie služieb, ktoré nie sú kryté poistením pre prípad odkázanosti alebo ktoré sú poskytované osobami nepatriacimi
         k zmluvným opatrovateľským službám. Výška peňažnej dávky sa tiež mení v závislosti od stupňa odkázanosti. Pre III. stupeň
         bola táto suma v čase relevantnom pre skutkový stav veci samej stanovená na 1 300 DEM (asi 665 eur) mesačne.

      15      § 38 SGB XI upravuje takzvané kombinované dávky, t. j. kombináciu vecných dávok v zmysle článku 36 SGB XI a peňažnej dávky
         v odkázanosti stanovenej v § 37 SGB XI. V súlade s uvedeným § 38 poistenec, ktorý nevyužije v plnej výške dávky, na ktoré
         má nárok na základe uvedeného § 36, môže zároveň dostať peňažnú dávku v odkázanosti podľa § 37 vo výške zníženej o percentuálnu
         sadzbu zodpovedajúcu výške využitých vecných dávok stanovených v § 36. Príjemca sám rozhoduje, v akom pomere chce vecné dávky
         využiť. Zo spisu predloženom Súdnemu dvoru vyplýva, že kombinované dávky zodpovedajú cieľu umožniť väčšiu samostatnosť pri
         organizovaní domácej starostlivosti o odkázané osoby.

      16      Výkony, ktorých výška prekračuje hornú hranicu stanovenú pre poistenie pre prípad odkázanosti, si odkázaná osoba hradí sama.

      17      Okrem toho podľa § 43 SGB XI, ktorého znenie uviedla Komisia vo svojich pripomienkach, odkázané osoby majú nárok na úplnú
         starostlivosť v opatrovateľskom ústave, pokiaľ domáca starostlivosť alebo čiastočná starostlivosť v opatrovateľskom ústave
         nie je možná, alebo vzhľadom na okolnosti konkrétneho prípadu neprichádza do úvahy. V takom prípade poisťovňa pre prípad odkázanosti
         paušálne uhrádza náklady na opateru, náklady na zdravotnú starostlivosť a náklady na sociálnu starostlivosť. Pre osoby zaradené
         do III. stupňa odkázanosti bola táto paušálna suma v čase relevantnom pre skutkový stav veci samej 2 800 DEM (asi 1 432 eur)
         a vo výnimočných prípadoch vyžadujúcich si obzvlášť intenzívnu starostlivosť 3 300 DEM (asi 1 688 eur). Celková suma uhrádzaná
         poisťovňou pre prípad odkázanosti nesmie prekročiť 75 % celkovej výšky nákladov na pobyt odkázanej osoby v špecializovanom
         zariadení. Poistenec, ktorý sa rozhodne pre pobyt v opatrovateľskom ústave s úplnou starostlivosťou má, napriek tomu, že uvedená
         poisťovňa pre prípad odkázanosti jeho pobyt v ústave so zreteľom na jeho zdravotný stav nepovažuje za nevyhnutný, nárok na
         príspevok vo výške hornej hranice sumy stanovenej v § 36 SGB XI pre príslušný stupeň odkázanosti, do ktorého je zaradený.

      18      Ďalej § 34 ods. 1 bod 1 SGB XI uvedený medzi spoločnými ustanoveniami tohto právneho predpisu stanovuje, s výhradou určitých
         výnimiek týkajúcich sa prechodných pobytov, ktoré nie sú relevantné vo veci samej, že nárok na dávky spočíva, kým sa poistenec
         nachádza v cudzine. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vyplýva, že toto ustanovenie treba čítať vo svetle rozsudku
         Súdneho dvora z 5. marca 1998, Molenaar (C‑160/96, Zb. s. I‑843, body 39 a 44), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že článkom 19
         ods. 1, 25 ods. 1, a 28 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 odporuje, keď nárok na dávku, akou je peňažná dávka v odkázanosti stanovená
         v § 37 SGB XI je podmienený bydliskom poisteného na území štátu poistenia. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že
         nemecké orgány vychádzajú z toho, že podľa tohto rozsudku musia poskytnúť mimo územia Nemecka peňažnú dávku v odkázanosti,
         keďže ide o peňažnú dávku, ale nie dávky, ktoré nemecké právo kvalifikuje ako vecné dávky, akými sú dávky upravené v § 36
         alebo § 43 SGB XI.

      19      Napokon zo spisu predloženého Súdnemu dvoru tiež vyplýva, že na základe § 72 SGB XI poisťovne pre prípad odkázanosti môžu
         poskytovať úplnú starostlivosť v zmysle § 43 rovnakého právneho predpisu len v rámci špecializovaných zariadení, ktoré sú
         zmluvnými zariadeniami v zmysle tohto predpisu.

       Rakúske právo
      20      Je nesporné, že rakúske právo nestanovuje vecné dávky určené na pokrytie rizika odkázanosti ani osobám, ktoré sa nachádzajú
         v situácii, ako je situácia pani von Chamier-Glisczinski.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      21      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pani von Chamier-Glisczinski, nemecká štátna príslušníčka s bydliskom
         v Mníchove (Nemecko), ako odkázaná osoba poberala od DAK, inštitúcie sociálneho zabezpečenia, v ktorej bola poistená prostredníctvom
         svojho manžela, kombinované dávky poistenia pre prípad odkázanosti upravené v § 38 SGB XI zodpovedajúce dávkam pre III. stupeň.

      22      Na žiadosť o objasnenie adresovanú vnútroštátnemu súdu na základe článku 104 ods. 5 rokovacieho poriadku, tento súd zaslal
         Súdnemu dvoru dva listy, doručené Súdnemu dvoru 11. a 18. apríla 2008, jeden pochádzajúci od žalujúcej strany vo veci samej
         a druhý od DAK.

      23      V liste žalujúcej strany vo veci samej sa najmä uvádza, že pán von Chamier-Glisczinski pracoval ako zamestnanec v Nemecku
         v období od 1. marca 1987 do 30. júna 2002, ale od augusta 2001 bol oslobodený od plnenia pracovných povinností na základe
         dohody o rozviazaní pracovného pomeru. Na pojednávaní pán von Chamier-Glisczinski v odpovedi na určité otázky položené Súdnym
         dvorom okrem iného upresnil, že táto dohoda bola uzatvorená najmä z dôvodu skutočnosti, že sa už nepovažoval za schopného
         zabezpečiť sám vo svojej domácnosti opateru, akú si vyžadoval zdravotný stav jeho manželky.

      24      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako aj zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že 27. augusta 2001 pán von
         Chamier‑Glisczinski v podstate žiadal DAK, aby dávky poistenia pre prípad odkázanosti, na ktoré mala pani von Chamier‑Glisczinski
         nárok na základe nemeckej právnej úpravy sa poskytovali vo forme úplnej starostlivosti stanovenej v § 43 SGB XI v opatrovateľskom
         ústave nachádzajúcom sa v Rakúsku, do ktorého si ona želala ísť (ďalej len „žiadosť z 27. augusta 2001“). Na pojednávaní pán
         von Chamier‑Glisczinski v tejto súvislosti upresnil, že so zreteľom na plánované prevzatie podniku nachádzajúceho sa blízko
         Salzburgu (Rakúsko) prial si umiestniť svoju manželku v opatrovateľskom ústave v blízkosti tohto mesta.

      25      DAK žiadosť z 27. augusta 2001 zamietla rozhodnutím z 31. augusta 2001, v ktorom ako dôvod najmä uviedla, že v prípadoch,
         akým je situácia pani von Chamier-Glisczinski, rakúske právo nestanovuje poskytovanie vecných dávok pre osoby poistené v rámci
         systému sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu. Podľa DAK, pani von Chamier-Glisczinski mala však nárok na peňažné
         dávky v odkázanosti podľa § 37 Sozialgesetzbuch XI stanovené pre III. stupeň vo výške 1 300 DEM (664,68 eura).

      26      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že sa pani von Chamier-Glisczinski od 17. septembra 2001 do 18. decembra
         2003 zdržiavala v opatrovateľskom ústave v Rakúsku, kde sa premiestnila, ako je uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu,
         lebo jej manžel mal v úmysle hľadať si tam prácu.

      27      V liste žalujúcej strany vo veci samej uvedeného v bode 22 tohto rozsudku sa však tvrdí, že pán von Chamier‑Glisczinski si
         hľadal prácu v Rakúsku od augusta 2001. aby „mohol byť v blízkosti svojej manželky“. Ďalej pán von Chamier‑Glisczinski na
         pojednávaní uviedol, že so zreteľom na prevzatie rakúskeho podniku, spomenuté v bode 24 tohto rozsudku, väčšinu času trávil
         v Salzburgu, svoje bydlisko v Mníchove si však zachoval. Na pojednávaní tiež upresnil, že vo februári 2002 stroskotali vyjednávania
         týkajúce sa prevzatia uvedeného podniku, takže si musel od toho času hľadať zamestnanie v Rakúsku.

      28      Rozhodnutím z 20. marca 2002 DAK zamietla sťažnosť proti rozhodnutiu z 31. augusta 2001. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru
         vyplýva, že sťažnosť bola zamietnutá najmä z dôvodu, že úplnú starostlivosť v opatrovateľskom ústave stanovenú v § 43 SGB
         XI nie je možné „vyviesť“, lebo ide o vecnú dávku. Podľa DAK na základe rozsudku Molenaar, už citovaného, je možné v Rakúsku
         poskytnúť iba dávku v odkázanosti, ako peňažnú dávku bez obmedzenia podľa § 34 SGB XI. Okrem toho podľa DAK dotknuté špecializované
         zariadenie nachádzajúce sa v Rakúsku nebolo zmluvným zariadením v zmysle SGB XI, pričom aj na samotnom území Nemecka úplnú
         starostlivosť stanovenú v § 43 tohto predpisu môžu poskytovať iba zmluvné zariadenia v zmysle tohto právneho predpisu.

      29      Na pojednávaní pán von Chamier‑Glisczinski upresnil, že od konca roka má prihlásenú podnikateľskú činnosť v Nemecku, premiestnil
         svoje bydlisko do Laufen (Nemecko) a svoju manželku zobral späť do Nemecka. Z listu žalujúcej strany vo veci samej uvedenom
         v bode 22 tohto rozsudku vyplýva, že od júla 2004 mohla byť pani von Chamier‑Glisczinski v opatere v opatrovateľskom ústave
         nachádzajúcom sa v priamom susedstve Laufen, teda v mieste, kde jej manžel v apríli 2004 umiestnil sídlo svojej podnikateľskej
         činnosti.

      30      Z listu DAK uvedenom v bode 22 tohto rozsudku vyplýva, že pán von Chamier‑Glisczinski bol jej poistencom a bol:

      –        voliteľne poistený do 30. júna 2002 ako zamestnanec,
      –        povinne poistený v období od 1. júla 2002 do 18. decembra 2003, lebo bol registrovaný ako uchádzač o zamestnanie na úrade
         práce v Mníchove, od ktorého poberal dávky v nezamestnanosti a

      –        od 19. decembra 2003 poistený ako samostatne zárobkovo činná osoba.
      31      Rozsudkom z 11. októbra 2005 Sozialgericht München (sociálny súd Mníchov) zamietol žalobu podanú proti rozhodnutiu DAK z 20. marca
         2002.

      32      V rámci odvolania, ktoré podala žalujúca strana proti rozsudku na Bayerisches Landessozialgericht (krajinský sociálny súd
         v Bavorsku), opätovne požaduje za obdobie od 17. septembra 2001 do 18. decembra 2003 náhradu nákladov súvisiacich s pobytom
         v opatrovateľskom ústave v Rakúsku vo výške rozdielu medzi už poskytnutými peňažnými dávkami v odkázanosti podľa § 37 SGB XI
         a sumou stanovenou nemeckou právnou úpravou pre úplnú starostlivosť upravenú v § 43 SGB XI.

      33      Na podporu svojich tvrdení uvádza, že vecné dávky fakticky pre DAK zodpovedajú peňažným dávkam, preto neexistuje žiadne prípustné
         rozlišovacie kritérium pre vylúčenie vývozu vecných dávok. Dodáva, že odoprením poskytnutia vecných dávok došlo k porušeniu
         článku 39 ES v spojení s článkom 10 nariadenia Rady č. 1612/68 obdobne uplatniteľného. Nakoniec uvádza, že došlo aj k porušeniu
         slobodného poskytovania služieb podľa článku 49 ES.

      34      Za týchto podmienok Bayerisches Landessozialgericht, keďže usúdil, že riešenie veci, v ktorej koná, závisí od výkladu práva
         Spoločenstva, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 19 ods. 1 písm. a), prípadne v spojení s odsekom 2, nariadenia (EHS) č. 1408/71 so zreteľom na článok 18 ES a články
         39 ES a 49 ES v spojení s článkom 10 nariadenia… č. 1612/68 vykladať v tom zmysle, že zamestnanec alebo samostatne zárobkovo
         činná osoba, prípadne rodinný príslušník nedostane žiadne peňažné alebo náhradné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie
         inštitúciou miesta bydliska, ak právne predpisy platné pre poslednú uvedenú inštitúciu nestanovujú pre osoby v nej poistené
         vecné dávky, ale len peňažné dávky?

      2.      V prípade, že neexistuje takýto nárok, existuje so zreteľom na článok 18 ES alebo na články 39 ES a 49 ES nárok na prebratie
         nákladov – po predchádzajúcom povolení – na pobyt v opatrovateľskom ústave v inom členskom štáte voči príslušnej inštitúcii
         vo výške dávok, ktoré sa majú poskytnúť v príslušnom členskom štáte?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      35      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd svojou prvou otázkou žiada o určenie, či sa má nariadenie
         č. 1408/71 prípadne vykladať vo svetle článkov 18 ES, 39 ES, ako aj článku 49 ES a so zohľadnením článku 10 nariadenia č. 1612/68
         v tom zmysle, že odkázaná osoba poistená ako rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby má nárok
         na poskytnutie dávok vo forme náhrady nákladov alebo prebratia výdavkov príslušnou inštitúciou, keď na rozdiel od systému
         sociálneho zabezpečenia príslušného štátu tento systém členského štátu, kde má táto osoba bydlisko, nestanovuje pre svojich
         poistencov poskytovanie vecných dávok v situácii odkázanosti, aká je situácia uvedenej osoby.

      36      Žalujúca strana vo veci samej v tejto súvislosti tvrdí, že prakticky tak ako vecné dávky sa môžu poskytnúť vo forme náhrady
         nákladov, nič nebráni vývozu takej dávky a že poistenec má nárok voči príslušnej inštitúcii na prebratie zodpovedajúcich výdavkov
         vo výške dávok, ktoré sa majú poskytnúť v členskom štáte tejto inštitúcie.

      37      Nemecká a nórska vláda, ako aj Komisia naopak zastávajú názor, že článok 19 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 1408/71 jasne
         rozlišuje vecné dávky od peňažných dávok tým, že zavádza dvojitý mechanizmus, podľa ktorého v členskom štáte miesta bydliska
         zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba dostáva na jednej strane vecné dávky v súlade s právnou úpravou uplatniteľnou
         pre inštitúciu miesta bydliska a na druhej strane peňažné dávky v súlade s právnou úpravou uplatniteľnou pre príslušnú inštitúcia.
         Premiestnenie miesta bydliska do iného členského štátu preto môže viesť k úplnej alebo čiastočnej strate nárokov na dávky
         sociálneho zabezpečenia. Keďže vo veci samej rakúske právo stanovuje iba peňažné dávky pre osoby nachádzajúce sa v situácii
         ako je situácia pani von Chamier‑Glisczinski a vylučuje vecné dávky, nemôže sa žalujúca strana vo veci samej opierať o článok
         19 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 na účely žiadosti o náhradu určitých výdavkov vzniknutých v špecializovanom opatrovateľskom
         ústave nachádzajúcom sa v Rakúsku.

      38      V súvislosti s týmito bodmi je potrebné najskôr pripomenúť, že podľa svojho článku 2 ods. 1 sa nariadenie č. 1408/71 uplatňuje
         najmä na zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby, na ktoré sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného
         alebo viacerých členských štátov a ktoré sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných príslušníkov
         a ich pozostalých. Podľa článku 1 písm. a) i) tohto nariadenia pojmy „zamestnanec“ a „samostatne zárobkovo činná osoba“ znamenajú
         najmä každú osobu povinne alebo voliteľne nepretržite poistenú pre prípad jednej alebo viacerých udalostí pokrytých časťami
         systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby. Na základe uvedeného článku 1 písm. f)
         i) na účely uplatnenia uvedeného nariadenia pojem „rodinný príslušník“ znamená okrem iného akúkoľvek osobu definovanú alebo
         uznanú za rodinného príslušníka právnymi predpismi, na základe ktorých sa poskytujú dávky.

      39      Z uvedeného vyplýva, že poistenci, ako sú manželia von Chamier-Glisczinski, spadajú do osobnej pôsobnosti nariadenia č. 1408/71.
         Na jednej strane totiž, ako vyplýva z bodu 30 tohto rozsudku, v okamihu rozhodnutí DAK uvedených v bodoch 25 a 28 tohto rozsudku
         zamietajúce poskytnutie žiadaných dávok v plnom rozsahu a následne zamietajúce sťažnosť podanú proti pôvodnému rozhodnutiu,
         bol pán von Chamier-Glisczinski voliteľne poistený v DAK. Na druhej strane najmä z návrhu na začatie prejudiciálneho konania
         vyplýva, že pani von Chamier-Glisczinski bola v DAK poistená prostredníctvom svojho manžela.

      40      Okrem toho treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že dávky aké sú poskytované v rámci nemeckého systému poistenia pre
         prípad odkázanosti vykazujúc znaky, ktoré sú pre ne charakteristické, patria medzi „nemocenské dávky“ v zmysle článku 4 ods. 1
         písm. a) nariadenia č. 1408/71, lebo ich základným cieľom je doplniť dávky zdravotného poistenia, s ktorými sú okrem iného
         organizačne prepojené na účely zlepšenia zdravotného stavu a života odkázaných osôb (pozri v tomto zmysle rozsudok Molenaar,
         už citovaný, body 24 a 25).

      41      Tieto dávky spadajú teda pod kapitolu 1 hlavy III nariadenia č. 1408/71, ktorá obsahuje články 18 až 36.

      42      V tejto súvislosti vnútroštátny súd formuloval položenú otázku so zreteľom na znenie článku 19 nariadenia č. 1408/71. Vo svetle
         judikatúry Súdneho dvora, najmä rozsudkov z 10. marca 1992, Twomey (C‑215/90, Zb. s. I‑1823, bod 18), a zo 17. septembra 2002,
         Baumbast a R (C‑413/99, Zb. s. I‑7091, bod 89), toto ustanovenie zaručuje na účet príslušného štátu nárok zamestnancom alebo
         samostatne zárobkovo činným osobám, ako aj ich rodinným príslušníkom s bydliskom v inom členskom štáte, ktorých zdravotný
         stav si vyžaduje starostlivosť na území členského štátu bydliska, na poskytnutie vecných nemocenských dávok prostredníctvom
         inštitúcie posledného uvedeného členského štátu.

      43      V prejednávanej veci so zreteľom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej treba preskúmať, či namiesto článku 19 nariadenia
         č. 1408/71 nie je možné zohľadniť jeho článok 22. Totiž aj keď vnútroštátny súd po formálnej stránke obmedzuje svoju otázku
         na výklad uvedeného článku 19, táto skutočnosť nie je prekážkou, aby Súdny dvor poskytol vnútroštátnemu súdu taký výklad práva
         Spoločenstva, ktorý by mu mohol pomôcť rozhodnúť v predloženej veci bez ohľadu na to, či to vnútroštátny súd uviedol, alebo
         neuviedol v znení svojej otázky (pozri v tomto zmysle, najmä rozsudky zo 7. septembra 2004, Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573,
         bod 38; z 15. septembra 2005, Ioannidis, C‑258/04, Zb. s. I‑8275, bod 20, a z 26. apríla 2007, Alevizos, C‑392/05, Zb. s. I‑3505,
         bod 64).

      44      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že pani von Chamier‑Glisczinski už pred žiadosťou z 27. augusta 2001 poberala
         dávky stanovené nemeckým systémom poistenia pre prípad odkázanosti vo forme kombinovaných dávok podľa § 38 SGB XI. Podľa toho
         sa zdá, že už v momente podania tejto žiadosti spĺňala podmienku odkázanosti, ktorá jej založila nárok na dávky stanovené
         týmto systémom vrátane nároku na úplnú starostlivosť v opatrovateľskom ústave podľa § 43 SGB XI, pokiaľ domáca starostlivosť
         alebo čiastočná starostlivosť v opatrovateľskom ústave nie je možná, alebo vzhľadom na okolnosti konkrétneho prípadu neprichádza
         do úvahy.

      45      Taká okolnosť by mohla, pokiaľ ju potvrdí vnútroštátny súd, viesť k zohľadneniu článku 22 ods. 1 písm. b) a ods. 3 nariadenia
         č. 1408/71. Ako totiž vyplýva najmä z nadpisu uvedeného článku 22, jeho odsek 1 písm. b) v spojení s jeho odsekom 3 prvým
         pododsekom sa týka najmä prípadu premiestnenia bydliska rodinného príslušníka zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej
         osoby počas choroby do iného členského štátu ako je štát príslušnej inštitúcie.

      46      V prejednávanej veci je predsa potrebné zaujať stanovisko k otázke, ktorý z článkov 19 alebo 22 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 1408/71 sa má uplatniť za osobitných skutkových okolností, aké sú v spore vo veci samej. Je potrebné totiž konštatovať,
         že v situácii, v akej sa nachádzala pani von Chamier-Glisczinski, mechanizmus zavedený týmito ustanoveniami, s výnimkou povolenia
         požadovaného podľa uvedeného článku 22 odseku 1 písm. b), ktoré je možné odmietnuť len v prípade, ak sa zistí, že by presun
         dotknutej osoby ohrozil jej zdravotný stav alebo poskytované lekárske ošetrenie, sa od seba nelíšia významným spôsobom, pokiaľ
         ide o ich výsledok. V skutočnosti, ako vyplýva z bodov 42 a 45 tohto rozsudku aj keď, články 19 a 22 ods. 1 písm. b) sa vzťahujú
         na rôzne situácie a majú teda rozličné ciele, poslaním oboch mechanizmov zavedených týmito ustanoveniami je zabezpečiť, aby
         najmä rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby dostal v členskom štáte inom ako je štát príslušnej
         inštitúcie vecné dávky na jej účet poskytnuté inštitúciou miesta bydliska alebo prípadne miesta pobytu v súlade s právnou
         úpravou uplatniteľnou pre inštitúciu tohto iného členského štátu, ako aj peňažné dávky v súlade s právnou úpravou uplatniteľnou
         pre príslušnú inštitúciu, poskytnuté alebo priamo touto poslednou uvedenou inštitúciou alebo na jej účet.

      47      Ako vyplýva z bodov 24, 25 a 32 tohto rozsudku, žiadosťou z 27. augusta 2001 pani von Chamier‑Glisczinski v podstate žiadala,
         aby dostala dávky kvalifikované podľa nemeckej právnej úpravy ako vecné, na ktoré mala nárok na základe tejto právnej úpravy
         so zreteľom na opateru, ktorá sa mala poskytnúť v špecializovanom zariadení nachádzajúcom sa v Rakúsku.

      48      Nepochybne treba v kontexte nariadenia č. 1408/71 autonómne vykladať pojmy vecných dávok a peňažných dávok v práve Spoločenstva
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júna 2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Zb. s. I‑5341, body 29 a 30). Súdny dvor už predsa
         rozhodol, pokiaľ ide o systém poistenia pre prípad odkázanosti vo veci samej, že dávky poistenia pre prípad odkázanosti predstavujú
         vo forme prevzatia alebo náhrady nákladov špecializovaného zariadenia vzniknutých stavom odkázanosti dotknutej osoby spadajú
         pod pojem vecných dávok v zmysle hlavy III nariadenia č. 1408/71 (pozri v tomto zmysle rozsudky Molenaar, už citovaný, body
         6 a 32, ako aj z 8. júla 2004, Gaumain-Cerri a Barth, C‑502/01 a C‑31/02, Zb. s. I‑6483, bod 26), pričom uvedené dávky zahŕňajú
         najmä úplnú starostlivosť stanovenú v § 43 SGB XI.

      49      Je potrebné preto konštatovať, že dávky, aké sú predmetom žiadosti z 27. augusta 2001, aj keď pozostávajú z vyplácania peňažnej
         sumy, ktorá sa poskytuje ako náhrada nákladov, na rozdiel od tvrdenia žalujúcej strany vo veci samej, predstavujú vecné dávky
         v zmysle hlavy III nariadenia č. 1408/71 a teda spadajú pod jeho ustanovenia týkajúce sa takých dávok.

      50      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už podal výklad článku 19 nariadenia č. 1408/71 v tomto zmysle, že
         poistenec za okolností, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, dostáva v členskom štáte svojho bydliska vecné dávky v rozsahu,
         v ktorom právne predpisy tohto štátu, bez ohľadu na špecifické pomenovanie systému sociálnej ochrany, ku ktorému sa pripája,
         stanovuje poskytovanie vecných dávok na účely pokrytia rovnakých rizík ako sú riziká kryté dotknutým poistením v príslušnom
         štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok Molenaar, už citovaný, bod 37). Tento výklad je v súlade so znením uvedeného článku 19,
         ako aj s cieľom zabezpečiť, aby mal zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba v členskom štáte bydliska alebo pobytu
         prístup k starostlivosti primeranej jeho zdravotnému stavu za rovnakých podmienok, aké platia pre osoby poistené v systéme
         sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu.

      51      Okrem toho v súlade s článkom 19 ods. 2 nariadenia č. 1408/71 rodinní príslušníci v zmysle uvedeného nariadenia poberajú na
         účet príslušného štátu vecné dávky poskytované inštitúciou miesta ich bydliska v hraniciach a podľa spôsobu právnej úpravy,
         ktorú táto inštitúcia uplatňuje (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. júna 1995, Delavant, C‑451/93, Zb. s. I‑1545, bod 15).

      52      Z bodu 46 tohto rozsudku vyplýva, že mechanizmy zavedené článkami 19 a 22 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1408/71 sú podobné,
         teda analogicky to v zásade musí platiť aj pokiaľ ide o poistencov, na ktorých sa vzťahuje toto posledné menované ustanovenie
         v spojení s článkom 22 ods. 3 uvedeného nariadenia.

      53      V dôsledku toho, bez ohľadu na to, či sa v spore vo veci samej uplatní článok 19 alebo článok 22 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 1408/71, je potrebné pripomenúť, že v súlade s mechanizmami zavedenými jedným alebo druhým z týchto ustanovení v prípade,
         že právna úprava členského štátu miesta bydliska dotknutého poistenca nestanovujú poskytovanie vecných dávok na pokrytie rizika,
         v súvislosti s ktorým sa tieto dávky požadujú, samotné nariadenie č. 1408/71 nevyžaduje poskytovanie týchto dávok mimo územia
         príslušného štátu príslušnou inštitúciou alebo na jej účet.

      54      Za okolností, aké sú vo veci samej, článok 10 nariadenia č. 1612/68, ktoré sa uvádza v položenej prejudiciálnej otázke, nemá
         vplyv na tento výklad.

      55      Na rozdiel od tvrdení nemeckej a nórskej vlády, ako aj Komisie sa články 19 a 22 nariadenia č. 1408/71 nemôžu vykladať v tom
         zmysle, že v prípade bydliska v členskom štáte, inom, ako je príslušný štát, sa prístup sociálne poistenej osoby k vecným
         dávkam riadi výlučne právnou úpravou členského štátu miesta bydliska, takže ak právne predpisy tohto členského štátu nestanovujú
         poskytovanie vecných dávok kryjúcich riziko, v súvislosti s ktorým sa tieto dávky požadujú, tieto ustanovenia by mali za následok,
         že príslušnej inštitúcii by sa bránilo v poskytnutí týchto vecných dávok.

      56      Súčasne by to znamenalo ísť nad rámec cieľa nariadenia č. 1408/71 a zároveň vyčleniť sa mimo účelu a rámca článku 42 ES, ak
         by sa toto nariadenie vykladalo tak, že zakazuje členskému štátu, aby pracovníkom a ich rodinným príslušníkom priznal širšiu
         sociálnu ochranu, aká vyplýva z uplatnenia tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. januára 1980, Jordens‑Vosters,
         69/79, Zb. s. 75, bod 11; z 5. júla 1988, Borowitz, 21/87, Zb. s. 3715, bod 24, ako aj z 20. mája 2008, Bosmann, C‑352/06,
         Zb. s. I‑3827, body 27 až 29 a 33).

      57      So zreteľom na vyššie uvedené treba na prvú položenú otázku odpovedať, že pokiaľ na rozdiel od systému sociálneho zabezpečenia
         príslušného štátu systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, kde má bydlisko odkázaná osoba poistená ako rodinný príslušník
         zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v zmysle nariadenia č. 1408/71, nestanovuje poskytovanie vecných dávok
         v situácii odkázanosti, aká je situácia tejto osoby, články 19 alebo 22 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia samé osebe nevyžadujú
         poskytovanie týchto dávok mimo územia príslušného štátu príslušnou inštitúciou alebo na jej účet.

       O druhej otázke
      58      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd, so zreteľom na prípad, v ktorom sú vecné dávky, v prospech poistených osôb ako
         rodinných príslušníkov zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby, ktoré sa nachádzajú v situácii odkázanosti ako
         je situácia pani von Chamier-Glisczinski, stanovené systémom sociálneho zabezpečenia príslušného štátu, ale nie systémom členského
         štátu miesta bydliska, pýta, či článkom 18 ES, 39 ES alebo 49 ES odporuje za okolností, aké sú vo veci samej právna úprava,
         ako je úprava zavedená § 34 SGB XI, na základe ktorej príslušná inštitúcia odmieta prebrať, nezávisle od mechanizmov zavedených
         článkom 19 alebo prípadne článkom 22 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1408/71, na neurčitú dobu náklady spojené s pobytom v opatrovateľskom
         ústave nachádzajúcom sa v členskom štáte miesta bydliska do výšky sumy zodpovedajúcej dávkam, na ktoré by dotknutá osoba mala
         nárok, ak by jej bola poskytnutá rovnaká starostlivosť v zmluvnom zariadení nachádzajúcom sa v príslušnom štáte.

      59      Žalujúca strana vo veci samej zastáva názor, že na základe článku 39 ES vecné dávky určené na opateru poistencov kryté poistením
         pre prípad odkázanosti sa majú poskytovať aj v iných členských štátoch ako je Spolková republika Nemecko, prinajmenšom vo
         forme náhrady alebo priameho prebratia nákladov týkajúce sa poskytnutej starostlivosti do výšky nemeckej sadzby.

      60      Nemecká vláda naopak tvrdí, že rovnako ako Zmluva ES nevyžaduje upraviť – na základe výkladu v súlade s primárnym právom –
         právny predpis sekundárneho práva, podľa ktorého sa vecné dávky nemôžu vyviesť v určitých prípadoch, primárne právo neobsahuje
         priamy právny základ, ktorý by mohol tento predpis doplniť alebo nahradiť.

      61      Nórska vláda poukazuje na osobitosti služieb poskytovaných v špecializovanom opatrovateľskom ústave na podporu svojho tvrdenia,
         že vo veci samej neexistuje nárok na prebratie určitých nákladov týkajúcich sa týchto služieb na základe článkov 39 ES a 49 ES.

      62      Napokon Komisia tvrdí, že nariadenie č. 1408/71 upravuje situácie aká je vo veci samej a preto uplatnenie primárneho práva
         v prejednávanej veci je možné len v prípade nezákonnosti relevantných ustanovení tohto nariadenia. Tieto ustanovenia však
         nie sú z hľadiska primárneho práva neplatné. Kolízne normy a normy koordinácie, ktoré sú tam obsiahnuté, sú nevyhnutné na
         vylúčenie kumulácie dávok a sú odôvodnené praktickými úvahami.

      63      Je vhodné najskôr pripomenúť, že z judikatúry, ako aj z článku 152 ods. 5 ES vyplýva, že právo Spoločenstva nezasahuje do
         právomoci členských štátov upraviť svoje systémy sociálneho zabezpečenia a zvlášť prijať právne predpisy, ktorých účelom je
         organizácia a poskytovanie zdravotníckych služieb a zdravotnej starostlivosti (rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07,
         Zb. s. I‑1721, bod 29 a citovaná judikatúra). Pokiaľ chýba harmonizácia na úrovni Spoločenstva, je na právnej úprave každého
         členského štátu, aby stanovila podmienky poskytovania dávok sociálneho zabezpečenia. Pri výkone tejto právomoci však členské
         štáty musia dodržiavať právo Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 12. júla 2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Zb. s. I‑5473,
         body 44 až 46, ako aj z 18. marca 2004, Leichtle, C‑8/02, Zb. s. I‑2641, bod 29 a citovanú judikatúru), najmä ustanovenia
         Zmluvy týkajúce sa slobodného poskytovania služieb (pozri rozsudok z 19. apríla 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Zb. s. I‑3185,
         bod 23), voľného pohybu pracovníkov (pozri rozsudok z 11. septembra 2008, Petersen, C‑228/07, Zb. s. I‑6989, bod 42) a tiež
         slobody priznanej každému občanovi Európskej únie pohybovať sa a mať pobyt na území členských štátov (pozri rozsudky z 23. novembra
         2000, Elsen, C‑135/99, Zb. s. I‑10409, bod 33, a z 21. februára 2008, Klöppel, C‑507/06, Zb. s. I‑943, bod 16).

      64      Ďalej Súdny dvor rozhodol, že prijatím nariadenia č. 1408/71 Rada so zreteľom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú má pokiaľ
         ide o voľbu najvhodnejších opatrení na dosiahnutie výsledku stanoveného v článku 42 ES (pozri v tomto zmysle, najmä rozsudok
         z 20. apríla 1999, Nijhuis, C‑360/97, Zb. s. I‑1919, bod 30), si v zásade splnila povinnosť, ktorá jej vyplývala z poverenia
         udeleného týmto článkom vytvoriť systém, ktorý umožní pracovníkom prekonať prekážky, ktoré im môžu vyplynúť z vnútroštátnych
         predpisov schváleným pre oblasť sociálneho zabezpečenia (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 22. novembra 1995, Vougioukas,
         C‑443/93, Zb. s. I‑4033, bod 30; Molenaar, už citovaný, bod 14, a zo 16. decembra 2004, My, C‑293/03, Zb. s. I‑12013, bod
         34). V tomto konaní sa netvrdí, že články 19 alebo 22 alebo akékoľvek iné ustanovenie nariadenia č. 1408/71 by bolo neplatné
         z hľadiska situácie, z ktorej vznikol spor vo veci samej a Súdnemu dvoru nebol predložený žiadny prvok, na základe ktorého
         by sa dalo usudzovať, že je to možné.

      65      Ako však vyplýva z bodov 50 a 52 tohto rozsudku, mechanizmy zavedené, podľa prípadu, článkom 19 alebo článkom 22 nariadenia
         č. 1408/71 vyjadrujú vôľu zákonodarcu Spoločenstva dať prednosť riešeniu, podľa ktorého, pokiaľ ide o nemocenské vecné dávky,
         by mal poistenec v členskom štáte bydliska alebo pobytu, prístup k starostlivosti primeranej jeho zdravotnému stavu za rovnakých
         podmienok, aké platia pre osoby poistené v systéme sociálneho zabezpečenia tohto členského štátu (pozri tiež v tomto zmysle,
         pokiaľ ide o článok 22 nariadenia č. 1408/71 rozsudky z 3. júla 2003, van der Duin a ANOZ Zorgverzekeringen, C‑156/01, Zb.
         s. I‑7045, bod 50, a z 12. apríla 2005, Keller, C‑145/03, Zb. s. I‑2529, bod 45). Je pravda, že v súlade s článkom 36 nariadenia
         č. 1408/71v prípade bydliska mimo územia príslušného štátu, vecné dávky poskytované inštitúciou miesta bydliska na účet príslušnej
         inštitúcie na základe najmä ustanovení článkov 19 a 22 tohto nariadenia, táto inštitúcia ich plne nahrádza. Pri uplatňovaní
         svojej širokej miery voľnej úvahy však zákonodarca Spoločenstva mohol legitímne zvoliť, pri zohľadnení najmä prípadnej potreby
         dostať neodkladné zdravotné ošetrenie mimo príslušného štátu, že sa nevyžaduje od inštitúcie miesta bydliska, aby poskytovala,
         napriek praktickým a administratívnym ťažkostiam, ktoré z toho vyplývajú, vecné dávky v súlade s právnou úpravou uplatňovanou
         príslušnou inštitúciou, teda s právnou úpravou, ktorá nie je inštitúcii miesta bydliska dôverne známa.

      66      Výklad nariadenia č. 1408/71 Súdnym dvorom v odpovedi na prvú prejudiciálnu otázku je potrebné chápať bez ujmy na riešení,
         ktoré vyplýva z prípadnej uplatniteľnosti ustanovení primárneho práva (pozri analogicky rozsudok Acereda Herrera, už citovaný,
         bod 38). Konštatovanie, že vnútroštátne opatrenie môže byť v súlade s ustanovením sekundárneho práva, v prejednávanej veci
         s nariadením č. 1408/71, nutne neznamená, že toto opatrenie sa vymyká z rozsahu pôsobnosti ustanovení Zmluvy (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 28. apríla 1998, Kohll, C‑158/96, Zb. s. I‑1931, bod 25, a zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325,
         bod 47). Z uvedeného vyplýva, že prípadná uplatniteľnosť článkov 19 alebo 22 nariadenia č. 1408/71 na situáciu, aká je vo
         veci samej, nevylučuje, že dotknutá osoba môže žiadať na základe primárneho práva prebratie určitých nákladov týkajúcich sa
         poskytnutej starostlivosti v opatrovateľskom ústave nachádzajúcom sa v inom členskom štáte za odlišných podmienok prebratia
         nákladov, než sú stanovené v uvedených článkoch (pozri analogicky rozsudky z 12. júla 2001, Vanbraekel a i., C‑368/98, Zb.
         s. I‑5363, body 37 až 53, ako aj Watts, už citovaný, bod 48).

      67      V prejednávanej veci treba najskôr preskúmať pri zohľadnení prvkov obsiahnutých v spise uvedených v bodoch 21 až 30 tohto
         rozsudku, či situácia aká je vo veci samej spadá do rozsahu pôsobnosti ustanovení citovaných v druhej prejudiciálnej otázke,
         t. j. článkov 18 ES, 39 ES a 49 ES. V tejto súvislosti nemecká a nórska vláda, ako aj Komisia so zreteľom na skutkové okolnosti
         opísané v návrhu na začatie prejudiciálneho konania a v odpovediach na žiadosť o vysvetlenia uvedené v bode 22 tohto rozsudku,
         vyjadrujú pochybnosti o uplatniteľnosti článkov 39 ES a 49 ES. Nórska vláda a Komisia okrem iného tvrdia, že Súdny dvor nemusí
         odpovedať na položenú otázku vo svetle článku 18 ES.

      68      Čo sa týka najprv uplatniteľnosti článku 39 ES, je potrebné najskôr pripomenúť, že pojem „pracovník“ v práve Spoločenstva
         nie je jednotný, ale mení sa podľa oblasti, v ktorej sa má uplatniť (pozri najmä rozsudok zo 7. júna 2005, Dodl a Oberhollenzer,
         C‑543/03, Zb. s. I‑5049, bod 27). Pojem pracovníka použitý v rámci článku 39 ES a nariadenia č. 1612/68 sa úplne nezhoduje
         s pojmom, ktorý sa používa v oblasti článku 42 ES a nariadenia č. 1408/71 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. mája 1998,
         Martínez Sala, C‑85/96, Zb. s. I‑2691, body 31, 32, 35 a 36).

      69      Pokiaľ ide o článok 39 ES podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pojem „pracovník“ v zmysle tohto ustanovenia má dosah v rámci
         celého Spoločenstva a nesmie sa vykladať zužujúco. Za pracovníka je potrebné považovať každú osobu, ktorá vykonáva skutočné
         a účinné činnosti s výnimkou činností, ktoré sú tak obmedzené, že sa zdajú ako čisto okrajové a vedľajšie. Charakteristickou
         črtou pracovného vzťahu podľa tejto judikatúry je okolnosť, že osoba vykonáva plnenia počas určitého času v prospech inej
         osoby a pod jej vedením, za čo dostáva odmenu (pozri najmä rozsudky z 3. júla 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Zb. s. 2121, body
         16 a 17; Trojani, už citovaný, bod 15, ako aj Petersen, už citovaný, bod 45).

      70      Z judikatúry tiež vyplýva, že na štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí sa uchádzajú o zamestnanie v inom členskom štáte,
         sa vzťahuje pôsobnosť článku 39 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. februára 1991, Antonissen, C‑292/89, Zb. s. I‑745,
         body 12 a 13; z 12. mája 1998, Martínez Sala, už citovaný, bod 32; z 23. marca 2004, Collins, C‑138/02, Zb. s. I‑2703, bod
         57; Ioannidis, už citovaný, bod 21, ako aj zo 4. júna 2009, Vatsouras a Koupatantze, C‑22/08 a C‑23/08, Zb. s. I‑0000, bod
         36).

      71      Pán von Chamier‑Glisczinski tvrdí, že v okamihu vydania rozhodnutí DAK uvedených v bodoch 25 a 28 tohto rozsudku si hľadal
         prácu v Rakúsku a že situácia jeho manželky ako rodinného príslušníka spadá pod článok 39 ES.

      72      Ako však vyplýva z bodov 26, 27 a 29 tohto rozsudku, Súdny dvor nemá k dispozícii žiadny prvok na podporu tohto tvrdenia.
         Ako totiž vyplýva z bodu 27 tohto rozsudku údaje poskytnuté žalujúcou stranou vo veci samej jednak v liste uvedenom v bode
         22 tohto rozsudku a jednak na pojednávaní nie sú úplne koherentné a dajú sa skôr chápať tak, že v čase vydania uvedených rozhodnutí
         DAK pán von Chamier‑Glisczinski podnikajúc kroky s cieľom prevziať podnik nachádzajúci sa v Rakúsku predsa zostal bývať v Nemecku
         a teda neuplatnil právo na voľný pohyb zaručené článkom 39 ES.

      73      Za týchto podmienok nie je možné v tomto spore vo veci samej uplatniť článok 39 ES.

      74      Ďalej pokiaľ ide o článok 49 ES treba najskôr pripomenúť, že žiadne ustanovenie Zmluvy neumožňuje abstraktným spôsobom určiť
         dobu alebo frekvenciu, od ktorej by sa poskytovanie služby alebo určitého typu služby už nemalo považovať za poskytnutie služby
         v zmysle Zmluvy. Pojem „služba“ v zmysle Zmluvy môže zahŕňať služby rozličného druhu, vrátane služby, ktorej poskytovanie
         trvá dlhšiu dobu, dokonca niekoľko rokov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. decembra 2003, Schnitzer, C‑215/01, Zb. s. I‑14847,
         body 30 a 31, ako aj z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, C‑171/02, Zb. s. I‑5645, bod 26).

      75      Z judikatúry Súdneho dvora predsa vyplýva, že ustanovenia Zmluvy týkajúce sa slobodného poskytovania služieb neupravujú situáciu,
         keď si štátny príslušník členského štátu zriadi svoje hlavné bydlisko na území iného členského štátu ako stále alebo v každom
         prípade bez časového obmedzenia, s cieľom, aby tam prijímal poskytované služby počas neobmedzenej doby (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 5. októbra 1988, Steymann, 196/87, Zb. s. 6159, bod 17; Trojani, už citovaný, bod 28; z 19. októbra 2004, Zhu a Chen,
         C‑200/02, Zb. s. I‑9925, bod 22, ako aj, pokiaľ ide o špecializované opatrovateľské ústavy, zo 17. júna 1997, Sodemare a i.,
         C‑70/95, Zb. s. I‑3395, bod 38).

      76      V prejednávanej veci sa na základe informácií uvedených v bodoch 22 až 24, ako aj v bodoch 26 a 27 tohto rozsudku zdá, že
         pani von Chamier-Glisczinski sa nepresťahovala do Rakúska v rámci dočasnej starostlivosti poskytovanej v špecializovanom ústave,
         v ktorom bola prijatá. Z týchto informácií totiž vyplýva, že si zriadila svoje bydlisko v tomto členskom štáte ako trvalé
         bez predbežného obmedzenia doby.

      77      Za takých podmienok, ako tvrdí nemecká a nórska vláda, ako aj Komisia, sa článok 49 ES nemôže uplatniť v rámci tohto návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania.

      78      Z hľadiska konštatovaní týkajúcich sa uplatniteľnosti článkov 39 ES a 49 ES vyjadrených v bodoch 73 a 77 tohto rozsudku je
         potrebné pripomenúť, že pani von Chamier-Glisczinski ako nemecká štátna príslušníčka mala v každom prípade postavenie občianky
         EÚ na základe článku 17 ods. 1 ES.

      79      Odchodom do Rakúska a zriadením si tam svojho bydliska si uplatnila práva, ktoré jej boli priznané článkom 18 ods. 1 ES. Situácia,
         v akej sa nachádzala, spadá pod právo voľného pohybu a pobytu občanov Únie na území iného členského štátu ako je štát, ktorého
         sú štátnymi príslušníkmi.

      80      Za týchto podmienok treba preskúmať situáciu vo veci samej so zohľadnením práv, ktoré mohla odkázaná osoba ako pani von Chamier‑Glisczinski
         ako občianka Európskej únie vyvodzovať z článku 18 ods. 1 ES.

      81      Podľa znenia tohto ustanovenia má každý občan Únie právo slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských štátov, pričom
         podlieha obmedzeniam a podmienkam stanoveným v Zmluve a v opatreniach prijatých na jej vykonanie.

      82      V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že možnosti, ktoré Zmluva otvára v oblasti voľného pohybu občanov Únie, by totiž
         nemohli mať plný účinok, ak by štátneho príslušníka členského štátu mohli od ich využitia odradiť prekážky pre jeho pobyt
         v inom členskom štáte vytvorené právnou úpravou jeho štátu pôvodu, ktorá penalizuje skutočnosť, že tieto možnosti uplatnil
         (pozri rozsudky z 23. októbra 2007, Morgan a Bucher, C‑11/06 a C‑12/06, Zb. s. I‑9161, bod 26 a citovanú judikatúru, ako aj
         zo 4. decembra 2008, Zablocka‑Weyhermüller, C‑221/07, Zb. s. I‑9029, bod 34 a citovanú judikatúru).

      83      V prejednávanej veci je síce nesporné, že pani von Chamier-Glisczinski sa v dôsledku svojho presťahovania do opatrovateľského
         ústavu nachádzajúceho sa v Rakúsku, ktorý nie je zmluvným zariadením v zmysle § 72 SGB XI, nachádzala v nevýhodnej situácii,
         pokiaľ ide o vecné dávky stanovené týmto právnym predpisom v porovnaní so situáciou, v ktorej by sa nachádzala, keby požiadala
         o poskytovanie úplnej starostlivosti v zmysle § 43 uvedeného právneho predpisu v zmluvnom opatrovateľskom ústave nachádzajúcom
         sa v Nemecku.

      84      Keďže článok 42 ES stanovuje koordináciu právnych predpisov členských štátov a nie ich harmonizáciu, hmotnoprávne a procesné
         rozdiely medzi systémami sociálneho zabezpečenia jednotlivých členských štátov nie sú týmto ustanovením dotknuté, a teda ani
         nároky osôb začlenených do týchto systémov (pozri v tomto zmysle v oblasti voľného pohybu pracovníkov rozsudky z 15. januára
         1986, Pinna, 41/84, Zb. s. 1, bod 20; z 30. januára 1997, de Jaeck, C‑340/94, Zb. s. I‑461, bod 18, ako aj Hervein a Hervillier,
         C‑221/95, Zb. s. I‑609, bod 16).

      85      Za týchto podmienok nemôže článok 18 ods. 1 ES zabezpečiť poistencovi, že premiestnenie sa do iného členského štátu bude z hľadiska
         sociálneho zabezpečenia neutrálne, najmä v oblasti nemocenských dávok (pozri analogicky k článku 39 ES rozsudky z 19. marca
         2002, Hervein a i., C‑393/99 a C‑394/99, Zb. s. I‑2829, bod 51, ako aj z 9. marca 2006, Piatkowski, C‑493/04, Zb. s. I‑2369,
         bod 34). Ako uvádza Komisia vzhľadom na rozdiely systémov a právnych úprav členských štátov v tejto oblasti môže byť takéto
         premiestnenie v jednotlivých prípadoch pre dotknutú osobu viac alebo menej výhodné alebo nevýhodné podľa kombinácie vnútroštátnych
         právnych úprav uplatniteľných na základe nariadenia č. 1408/71.

      86      Situácia, v ktorej sa pani von Chamier-Glisczinski nachádzala v dôsledku svojho premiestnenia do opatrovateľského ústavu v Rakúsku
         vyplývala skôr z kombinovaného uplatnenia nemeckých a rakúskych právnych predpisov upravujúcich oblasť rizika odkázanosti
         v súlade s nariadením č. 1408/71, ako z právnej úpravy v § 34 SGB XI. V prípade, že by vecné dávky boli stanovené rakúskou
         právnou úpravou v situácii odkázanosti, ako v situácii dotknutej osoby, v súlade s týmto nariadením by museli byť dotknutej
         osobe poskytnuté inštitúciou miesta bydliska bez ohľadu na obsah nemeckej právnej úpravy v tejto súvislosti a príslušná inštitúcia
         by tejto inštitúcii nahradila náklady na základe článku 36 uvedeného nariadenia.

      87      Za týchto podmienok, keďže si Spolková republika Nemecko a Rakúska republika môžu slobodne zvoliť spôsoby ich systémov nemocenského
         poistenia, nemôže sa jeden z týchto systémov považovať za príčinu diskriminácie alebo znevýhodnenia len z dôvodu, že má nepriaznivé
         dôsledky v prípade jeho uplatnenia v súlade s mechanizmami koordinácie zavedenými podľa článku 42 ES v kombinácii so systémom
         iného členského štátu.

      88      So zreteľom na vyššie uvedené, je potrebné na druhú položenú otázku odpovedať, že pokiaľ na rozdiel od systému sociálneho
         zabezpečenia príslušného štátu systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, kde má bydlisko odkázaná osoba poistená ako
         rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v zmysle nariadenia č. 1408/71, nestanovuje poskytovanie
         vecných dávok v danej situácii odkázanosti, článku 18 ES neodporuje za okolností, aké sú vo veci samej, taká právna úprava,
         ako je úprava stanovená v § 34 SGB XI, na základe ktorej príslušná inštitúcia odmieta za týchto okolností prebrať na neurčitú
         dobu nezávisle od mechanizmov zavedených článkom 19 alebo prípadne článkom 22 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, náklady spojené
         s pobytom v opatrovateľskom ústave nachádzajúcom sa v členskom štáte miesta bydliska do výšky sumy zodpovedajúcej dávkam,
         na ktoré by táto osoba mala nárok, ak by jej bola poskytnutá rovnaká starostlivosť v zmluvnom zariadení nachádzajúcom sa v príslušnom
         štáte.

       O trovách
      89      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Pokiaľ na rozdiel od systému sociálneho zabezpečenia príslušného štátu systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, kde
            má bydlisko odkázaná osoba poistená ako rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v zmysle nariadenia
            Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo
            činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom
            nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 zmenenom a doplnenom nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001
            z 5. júna 2001, nestanovuje poskytovanie vecných dávok v situácii odkázanosti, ako je situácia tejto osoby, článok 19 alebo
            článok 22 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia samy osebe nevyžadujú poskytovanie týchto dávok mimo územia príslušného štátu
            príslušnou inštitúciou alebo na jej účet.
      2.      Pokiaľ na rozdiel od systému sociálneho zabezpečenia príslušného štátu systém sociálneho zabezpečenia členského štátu, kde
            má bydlisko odkázaná osoba poistená ako rodinný príslušník zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v zmysle nariadenia
            č. 1408/71, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97 zmenenom a doplnenom nariadením č. 1386/2001,
            nestanovuje poskytovanie vecných dávok v danej situácii odkázanosti, článku 18 ES neodporuje za okolností, aké sú vo veci
            samej, taká právna úprava, ako je úprava stanovená v § 34 knihy XI zákonníka sociálneho zabezpečenia (Sozialgesetzbuch), na
            základe ktorej príslušná inštitúcia odmieta za týchto okolností prebrať na neurčitú dobu nezávisle od mechanizmov zavedených
            článkom 19 alebo prípadne článkom 22 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia, náklady spojené s pobytom v opatrovateľskom ústave
            nachádzajúcom sa v členskom štáte miesta bydliska do výšky sumy zodpovedajúcej dávkam, na ktoré by táto osoba mala nárok,
            ak by jej bola poskytnutá rovnaká starostlivosť v zmluvnom zariadení nachádzajúcom sa v príslušnom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 23. januára 2003. # Serena Angioli proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-53/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. júla 2012.#Josef Geistbeck a Thomas Geistbeck proti Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof.#Duševné a priemyselné vlastníctvo – Režim ochrany odrôd rastlín v rámci Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 2100/94 – Výsada poľnohospodára – Pojem ‚primerané odškodnenie‘ – Náhrada spôsobenej škody – Porušenie.#Vec C-509/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 5. júla 2012 (
            *1
         )
      „Duševné a priemyselné vlastníctvo — Režim ochrany odrôd rastlín v rámci Spoločenstva — Nariadenie (ES) č. 2100/94 — Výsada poľnohospodára — Pojem ‚primerané odškodnenie‘ — Náhrada spôsobenej škody — Porušenie“
      Vo veci C-509/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko) z 30. septembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 26. októbra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Josef Geistbeck,

         Thomas Geistbeck

      proti

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, E. Levits (spravodajca), J.-J. Kasel a M. Berger,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. januára 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               J. Geistbeck a T. Geistbeck, v zastúpení: J. Beismann a M. Miersch, Rechtsanwälte,

               —

               Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, v zastúpení: K. von Gierke a C. von Gierke, Rechtsanwälte,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: X. Basakou a A.-E. Vasilopoulou, splnomocnené zástupkyne,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Schima, F. Wilman a M. Vollkommer, splnomocnení zástupcovia,

         – po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. marca 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu určitých ustanovení nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín (Ú. v. ES L 227, s. 1; Mim. vyd. 03/016, s. 390), ako aj nariadenia Komisie (ES) č. 1768/95 z 24. júla 1995, ktoré ustanovuje pravidlá poľnohospodárskych výnimiek pre potreby článku 14 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 o ochrane práv odrôd rastlín v spoločenstve (Ú. v. ES L 173, s. 14; Mim. vyd. 03/018, s. 63), zmeneného a doplneného nariadením Komisie č. 2605/98 z 3. decembra 1998 (Ú. v. ES L 328, s. 6; Mim. vyd. 03/024, s. 162, ďalej len „nariadenie č. 1768/95“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi poľnohospodármi, pánmi Geistbeck a spoločnosťou Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (ďalej len „STV“), zastupujúcou záujmy majiteľov chránených odrôd rastlín Kuras, Quarta, Solara a Marabel vo veci neúplne ohláseného pestovania týchto odrôd žalobcami v konaní vo veci samej.

         Právny rámec

         Nariadenie č. 2100/94

               3

               V súlade s článkom 11 nariadenia č. 2100/94 nárok na práva Spoločenstva k odrodám rastlín má „šľachtiteľ“, teda „osob[a], ktorá odrodu vyšľachtila alebo objavila a vyvinula, alebo jej právny nástupca“.

               4

               Článok 13 nariadenia s názvom „Práva majiteľa práv spoločenstva k odrodám rastlín a zakázané konanie“ stanovuje toto:
               „1.   Vlastníctvo práv spoločenstva k odrodám má za účinok, že majiteľ alebo majitelia práva spoločenstva k odrodám, ďalej nazývaní iba ‚majitelia‘ majú nárok na vykonávanie činností stanovených v odseku 2.
               2.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článkov 15 a 16 si nasledujúce činnosti, týkajúce sa množiteľského materiálu odrôd alebo zozberaného materiálu chránenej odrody, ďalej spoločne nazývané iba ‚materiál’ vyžadujú povolenie majiteľa:

                        a)

                        výroba alebo reprodukcia (množenie);

                  …
               Vydanie povolenia majiteľa môže podliehať podmienkam a obmedzeniam ním určeným.
               …“

               5

               Článok 14 tohto nariadenia s názvom „Výnimka z práv spoločenstva k odrodám rastlín“ stanovuje vo svojom odseku 1:
               „Napriek článku 13 ods. 2 a s cieľom ochrany poľnohospodárskej výroby sa poľnohospodárom povoľuje používať s cieľom rozmnožovania (pestovania) na poli na ich vlastnej poľnohospodárskej usadlosti produkt zberu, ktorý získali na ich vlastnej poľnohospodárskej usadlosti sadením množiteľského materiálu odrody inej, než je hybridná alebo syntetická odroda, chránenej právom spoločenstva k odrodám rastlín.“

               6

               Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 stanovuje:
               „Podmienky na nadobudnutie účinnosti výnimky stanovenej v odseku 1 a ochrany oprávnených záujmov šľachtiteľov a poľnohospodárov pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia sa stanovia vo vykonávacích predpisoch podľa článku 114 na základe týchto kritérií:
               …

                        —

                        malí poľnohospodári nie sú povinní platiť majiteľovi žiadnu odmenu,…

                  …

                        —

                        ostatní poľnohospodári sú povinní majiteľovi platiť spravodlivú odmenu, ktorá bude zreteľne nižšia než čiastka účtovaná za licencovanú produkciu množiteľského materiálu tej istej odrody v tej istej oblasti; prihliadajúc na rozsah, v ktorom sa pre príslušnú odrodu bude využívať výnimka ustanovená v odseku 1, môže sa konkrétna výška tejto odmeny časom meniť,

                  …

                        —

                        na požiadanie majiteľov im poľnohospodári a prevádzajúci spracovateľské služby poskytnú príslušné informácie,…“

               7

               Článok 94 tohto nariadenia, ktorý sa týka občianskoprávnych žalôb, ktoré sa môžu podať v prípade porušenia práva pri použití odrôd rastlín, uvádza:
               „1.   Majiteľ môže zažalovať kohokoľvek, kto:

                        a)

                        v súvislosti s odrodou, pre ktorú bolo udelené právo spoločenstva k odrodám rastlín, vykoná bez oprávnenia niektorú z činností uvedených v článku 13 ods. 2 alebo
                        …

                  s cieľom dosiahnutia zákazu takéhoto porušovania jeho práv, zaplatenia primeraného odškodnenia alebo oboch možností súčasne.
               2.   Ktokoľvek, kto takto konal, či už úmyselne alebo z nedbanlivosti, je taktiež zodpovedný za náhradu akýchkoľvek ďalších škôd, ktoré boli majiteľovi spôsobené takýmto konaním. V prípade nevedomej nedbanlivosti možno nárok na náhradu škôd znížiť tak, aby zodpovedal takejto nevedomej nedbanlivosti, avšak nikdy nie tak, aby náhrada škôd bola nižšia než výhoda, ktorú spôsobením škôd získala osoba, ktorá práva majiteľa porušila.“

               8

               Podporné uplatnenie vnútroštátneho práva pri porušení práv upravuje článok 97 tohto nariadenia, ktorý vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Ak zodpovedná strana podľa článku 94 získala porušením práva akékoľvek výhody na úkor majiteľa alebo osoby s nárokom na licenciu, aplikujú príslušné súdy podľa článkov 101 alebo 102 v súvislosti s odškodnením svoje národné právo vrátane svojho medzinárodného súkromného práva.“

         Nariadenie č. 1768/95

               9

               Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1768/95 stanovuje nasledujúce:
               „Podmienky uvedené v článku 1 sa uplatnia pre majiteľa, zastúpeného šľachtiteľom ako aj pre farmára, takým spôsobom, že sa zabezpečia chránené záujmy každého.“

               10

               Článok 5 nariadenia č. 1768/95, ktorý stanovuje nasledujúce pravidlá týkajúce sa odmeny dlžnej majiteľovi, uvádza:
               „1.   Výška primeraných odmien odvádzaných majiteľovi v zmysle článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia môže byť predmetom zmluvy medzi majiteľom a farmárom.
               2.   Pokiaľ takáto zmluva nebola uzavretá alebo neplatí, výška odmien je primerane nižšia ako zisk z licenčnej produkcie množiteľského materiálu najnižšej úradne certifikovanej kategórie, tej istej odrody na tom istom území.
               …
               5.   Pokiaľ podľa odseku 2 sa dohoda, ako sa na ňu odkazuje v odseku 4, neuplatňuje, náhrada, ktorá má byť vyplatená, bude predstavovať 50 % z čiastok, ktoré sú účtované pre licencovanú výrobu množiteľského materiálu, ako je to špecifikované v odseku 2.
               …“

               11

               Článok 14 tohto nariadenia, ktorý sa týka monitoringu výkonu povinnosti poľnohospodára majiteľom, upravuje vo svojom odseku 1:
               „Na účely monitoringu majiteľom, v súlade s ustanoveniami článku 14 základného nariadenia ako je uvedené v tomto nariadení, farmár musí na požiadanie majiteľa

                        a)

                        predložiť dôkazné informácie v zmysle článku 8 formou dostupných príslušných dokumentov, ako sú faktúry, použité návesky alebo iné vhodné prostriedky také, ktoré sú požadované v zmysle článku 13 ods. 1 a) v súvislosti s:

                                 —

                                 poskytnutím služieb pri spracovaní zberového produktu odrody majiteľa na pestovanie, inou treťou osobou, alebo

                                 —

                                 v prípade článkov 8 ods. 2 e), s dodávkou množiteľského materiálu odrody majiteľa,

                           alebo cez deklaráciu vlastníctva pozemku, alebo skladových možností.

                        b)

                        sprístupniť dôkaz požadovaný v článkoch 4 ods. 3 alebo 7 ods. 5.“

               12

               Podľa znenia článku 18 nariadenia č. 1768/95:
               „1.   Osoba uvedená v článku 17 môže byť žalovaná majiteľom za nesplnenie si povinností v zmysle článku 14 ods. 3 základného nariadenia podľa toho ako je uvedené v tomto nariadení.
               2.   Ak takáto osoba opakovane a úmyselne porušuje povinnosti v zmysle článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky základného nariadenia v prípade jednej alebo viacerých odrôd toho istého majiteľa, záväzok nahradiť majiteľovi akékoľvek ďalšie škody v zmysle článku 94 ods. 2 základného nariadenia musí pokryť minimálne časť sumy vypočítanej na základe štvornásobného priemeru sumy účtovanej za licenčnú produkciu zhodnú s množstvom množiteľského materiálu chránenej odrody rastlín v tej istej oblasti, bez obmedzenia náhrady akejkoľvek ďalšej škody.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               V rokoch 2001 až 2004 uskutočnili páni Geistbeck, po tom, ako informovali spoločnosť STV, výsadbu chránených odrôd rastlín Kuras, Quarta, Solara, a Marabel. Táto spoločnosť pri monitoringu konštatovala, že skutočne pestované množstvá odrôd boli vyššie než ohlásené množstvá, čiastočne išlo dokonca o viac ako trojnásobky ohlásených množstiev. STV preto požadovala zaplatenie sumy 4576,15 eura, ktorá zodpovedá odmene, ktorú jej údajne dlžia. Keďže žalobcovia v konaní vo veci samej zaplatili iba polovicu tejto sumy, STV podala žalobu a požadovala platbu zvyšnej sumy, ako aj náhradu nákladov, ktoré vznikli pred začatím súdneho konania vo výške 141,05 eura.

               14

               Tejto žalobe sa vyhovelo v prvom stupni. Odvolanie, ktoré podali žalobcovia v konaní vo veci samej, bolo zamietnuté. Žalobcovia v konaní vo veci samej teda podali na vnútroštátny súd proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu opravný prostriedok „Revision“.

               15

               Vychádzajúc z rozsudku Súdneho dvora z 10. apríla 2003, Schulin (C-305/00, Zb. s. 2003, I-3525), sa tento súd domnieva, že poľnohospodár, ktorý riadne nesplnil svoju informačnú povinnosť voči majiteľovi chránenej odrody, sa nemôže dovolávať článku 14 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 a vystavuje sa riziku žaloby o porušenie práva na základe článku 94 toho istého nariadenia, ako aj zaplatenia primeraného odškodnenia.

               16

               Tento súd sa pýta na spôsoby výpočtu „primeraného odškodnenia“ dlžného na základe článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 majiteľovi chráneného práva, ako aj náhrady škody dlžnej na základe odseku 2 tohto článku.

               17

               Za základ výpočtu tohto odškodnenia je možné vziať buď priemernú sumu získanú za licencovanú produkciu množiteľského materiálu dotknutých chránených odrôd rastlín v tej istej oblasti, alebo odmenu za povolené pestovanie v súlade s článkom 14 ods. 3 štvrtou zarážkou nariadenia č. 2100/94 v spojení s článkom 5 ods. 5 nariadenia č. 1768/95 (ďalej len „odmena za povolené pestovanie“).

               18

               V prvom prípade by bol subjekt, ktorý sa dopustil porušenia práva, povinný zaplatiť uvedenú priemernú sumu za tých istých podmienok a tých istých sadzieb ako tretie osoby, zatiaľ čo v druhom prípade by sa mohol dovolávať zvýhodnenej sadzby vyhradenej poľnohospodárom, teda 50 % sumy za licencovanú produkciu množiteľského materiálu.

               19

               Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa pri výpočte primeraného odškodnenia, ktoré má podľa článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 zaplatiť poľnohospodár majiteľovi práva Spoločenstva k odrodám rastlín, pretože použil množiteľský materiál chránenej odrody získaný pestovaním a nesplnil si povinnosti stanovené v článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 a článku 8 nariadenia č. 1768/95, vychádzať z priemernej sumy, ktorá sa na tom istom území požaduje za licencovanú produkciu zodpovedajúceho množstva množiteľského materiálu chránených odrôd príslušných druhov rastlín, alebo má byť namiesto toho základom výpočtu (nižšia) odmena, ktorú by bolo potrebné zaplatiť v prípade povoleného pestovania podľa článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky nariadenia č. 2100/94 a článku 5 nariadenia č. 1768/95?

                        2.

                        Ak sa má ako základ použiť len odmena za povolené pestovanie:

                  môže majiteľ práv Spoločenstva k odrodám rastlín v uvedenej situácii v prípade jednorazového zavineného porušenia vypočítať výšku škôd, ktoré sa majú nahradiť podľa článku 94 ods. 2 nariadenia č. 2100/94, paušálne na základe poplatku za udelenie licencie na produkciu množiteľského materiálu?

                        3.

                        Je prípustné alebo dokonca nutné, aby sa pri výpočte primeraného odškodnenia dlžného podľa článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 alebo náhrady ďalších škôd dlžných podľa článku 94 ods. 2 uvedeného nariadenia zohľadnili mimoriadne s kontrolnou činnosťou spojené náklady organizácie, ktorá háji práva mnohých majiteľov ochranných práv, takým spôsobom, že sa prizná dvojnásobok obvykle dohodnutej odmeny, resp. odmeny dlžnej podľa článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky nariadenia č. 2100/94?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               20

               Svojou prvou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate poznať prvky umožňujúce určiť sumu „primeraného odškodnenia“, ktorú dlží v súlade s článkom 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 poľnohospodár, ktorý neslnil požiadavky, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 štvrtej a šiestej zarážky tohto nariadenia. Vnútroštátny súd sa najmä pýta, či musí vziať za základ pre výpočet tohto odškodnenia poplatok za licencovanú produkciu [certifikovaného] množiteľského materiálu tej istej odrody v tej istej oblasti, tzv. „licencia C“, alebo poplatok za povolené pestovanie upravené v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky nariadenia č. 2100/94, ktorý je v zmysle článku 5 ods. 5 nariadenia č. 1768/95 50 % sumy dlžnej za licencovanú produkciu množiteľského materiálu.

               21

               Najprv treba pripomenúť, že podľa článku 13 ods. 2 nariadenia č. 2100/94 sa vyžaduje povolenie majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín, pokiaľ ide o množiteľský materiál odrôd alebo zozberaný materiál chránenej odrody, najmä na výrobu alebo reprodukciu (množenie) a na udržiavanie stavu s cieľom rozmnožovania (pestovanie), na ponúkanie na predaj alebo inú podobu odbytu a na skladovanie na tieto účely (pozri rozsudok Schulin, už citovaný, bod 46).

               22

               V tomto kontexte predstavuje článok 14 nariadenia č. 2100/94 výnimku zo zásady povolenia majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín (pozri v tomto zmysle rozsudok Schulin, už citovaný, bod 47), keďže použitie produktu zberu získaného poľnohospodármi na poli na ich vlastnej poľnohospodárskej usadlosti na účely rozmnožovania, nepodlieha súhlasu majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín, pokiaľ spĺňajú určité podmienky výslovne uvedené v odseku 3 tohto článku 14.

               23

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že poľnohospodár, ktorý nezaplatí majiteľovi spravodlivú odmenu, keď používa produkt zberu získaný pestovaním množiteľského materiálu chránenej odrody, sa nemôže dovolávať článku 14 ods. 1 nariadenia č. 2100/94, a preto sa usudzuje, že vykonal jednu z činností uvedených v článku 13 ods. 2 tohto nariadenia bez toho, aby k tomu mal povolenie (rozsudok Schulin, už citovaný, bod 71).

               24

               Situácia, v akej sa nachádzajú žalobcovia v konaní vo veci samej, je podobná tej, v ktorej sa nachádzajú poľnohospodári, ktorí nezaplatili „spravodlivú odmenu“ stanovenú v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážke nariadenia č. 2100/94, keďže žalobcovia v konaní vo veci samej tým, že neohlásili časť celkového množstva ním vysadeného produktu zberu, nezaplatili túto odmenu.

               25

               Z toho dôvodu predstavuje, ako to správne uviedol vnútroštátny súd, neohlásené pestovanie žalobcami v konaní vo veci samej „porušovanie práv“ v zmysle článku 94 nariadenia č. 2100/94. Preto je potrebné pri uplatnení tohto predpisu stanoviť spôsoby určenia primeraného odškodnenia, ktoré dlžia páni Geistbeck spoločnosti STV.

               26

               V tomto smere páni Geistbeck tvrdia, že keďže článok 14 ods. 3 štvrtá zarážka a článok 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 používajú takmer totožné výrazy, má sa na výpočet „primeraného odškodnenia“ dlžného podľa článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 vychádzať z poplatku pre povolené pestovanie.

               27

               Takýto výklad však nemožno prijať.

               28

               Po prvé je potrebné konštatovať, že hoci sa výraz „rémunération équitable“ používa vo francúzskom jazykovom znení v oboch týchto ustanoveniach nariadenia č. 2100/94, nie je to tak v iných jazykových zneniach, najmä v nemeckom a anglickom znení, ako to uviedol generálny advokát v bode 43 svojich návrhov. Preto nie je možné z podobnosti výrazov použitých v uvedených ustanoveniach nariadenia č. 2100/94 dospieť k záveru, že pokrývajú rovnaký pojem.

               29

               Po druhé je potrebné zdôrazniť, že pokiaľ ide o článok 14 uvedeného nariadenia, ako ustanovenia o výnimke z ochrany chránených odrôd rastlín v spoločenstve musí byť predmetom reštriktívneho výkladu a nemá sa uplatniť na iný skutkový stav než ten, ktorý je upravený výslovne v tomto článku.

               30

               Ako totiž zdôraznil generálny advokát v bodoch 45 až 47 svojich návrhov, pojem „spravodlivá odmena“ upravený v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážke nariadenia č. 2100/94 v spojení s článkom 5 ods. 5 nariadenia č. 1768/95 má za cieľ vytvoriť rovnováhu medzi vzájomnými oprávnenými záujmami poľnohospodárov a majiteľov práv k odrodám rastlín.

               31

               Naproti tomu článok 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94, ktorého znenie nerozlišuje podľa osoby, ktorá sa dopustila porušenia, upravuje osobitne vyplatenie primeraného odškodnenia v kontexte žaloby pre porušenie práv.

               32

               Z toho vyplýva, že za okolností vo veci samej sa poplatok pre povolené pestovanie v zmysle článku 14 nariadenia č. 2100/94 nemôže vziať za základ na výpočet „primeraného odškodnenia“ stanoveného v článku 94 ods. 1 tohto nariadenia.

               33

               Vnútroštátny súd uvádza ako alternatívny základ výpočtu tohto odškodnenia poplatok za licencovanú produkciu, teda licenciu C.

               34

               Ako bolo uvedené v bode 23 tohto rozsudku, poľnohospodár, ktorý nesplní svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú najmä z článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 v spojení s článkom 8 nariadenia č. 1768/95, nemôže uplatniť výsadu, ktorá by mu vyplývala z tohto ustanovenia.

               35

               Preto ho treba považovať za tretiu osobu, ktorá uskutočnila jednu z činností uvedených v článku 13 ods. 2 nariadenia č. 2100/94 bez toho, aby k tomu mala povolenie.

               36

               Vzhľadom na to, že cieľom článku 94 nariadenia č. 2100/94 je náhrada škody, ktorá vznikla majiteľovi chránených odrôd rastlín ako obeti porušovania práv, je potrebné vychádzať z toho, že táto škoda vo veci samej sa rovná aspoň sume, ktorá zodpovedá licencii C, ktorú by musela tretia osoba zaplatiť, keďže sa páni Geistbeck nemôžu domáhať „výsady poľnohospodára“, teda výnimky z práva Spoločenstva k odrodám rastlín stanovenej v článku 14 ods. 1 tohto nariadenia, ako to vyplýva z článku 3 tohto nariadenia.

               37

               Na určenie „primeraného odškodnenia“ upraveného v článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 za okolností, aké sú vo veci samej, sa za základ považuje suma, ktorá sa rovná sume dlžného poplatku za licencovanú produkciu.

               38

               Po prvé páni Geistbeck, aby poskytli argumenty proti takémuto výkladu, tvrdia, že množiteľský materiál pochádzajúci z prvého zberu má nižšiu kvalitu v porovnaní s tým, ktorý je uvedený v článku 13 ods. 2 nariadenia č. 2100/94. Tento argument je však irelevantný, pretože množenie chráneného materiálu nemôže mať žiadny účinok na existenciu práv duševného vlastníctva spojených s týmto materiálom.

               39

               Po druhé páni Geistbeck nemôžu ani tvrdiť, že považovať sumu rovnajúcu sa dlžnému poplatku za produkciu v licencii C za základ pre výpočet „primeraného odškodnenia“, ktoré dlží poľnohospodár v zmysle článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94, ktorý nesplnil požiadavky upravené v článku 14 ods. 3 tohto nariadenia v spojení s článkom 8 nariadenia č. 1768/95, by viedlo k tomu, že sa ustanoveniam článku 94 priznáva sankčný charakter, ktorý nie je cieľom tohto článku.

               40

               Ako bolo uvedené v bode 35 tohto rozsudku, poľnohospodár, ktorý sa nedovolával ustanovení článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94, sa musí považovať za tretiu osobu, ktorá bez povolenia vykonala činnosti uvedené v článku 13 ods. 2 tohto nariadenia. Výhoda, ktorú získa osoba dopúšťajúca sa porušenia a ktorú sa snaží vyrovnať článok 94 ods. 1 tohto nariadenia, zodpovedá sume rovnajúcej sa dlžnému poplatku za výrobu množiteľského materiálu v licencii C, ktorý nezaplatila.

               41

               Ak by sa ako základ pre výpočet primeraného odškodnenia dlžného v prípade porušenia práva nevzala suma, ktorá sa rovná poplatku za výrobu v licencii C, ale nižšia suma, ktorá zodpovedá poplatku za povolené pestovanie, mohlo by to mať za účinok zvýhodnenie poľnohospodárov, ktorí si nesplnili svoju informačnú povinnosť, ktorá im vyplýva z článku 14 ods. 3 šiestej zarážky nariadenia č. 2100/94 a článku 8 nariadenia č. 1768/95, v porovnaní s tými, ktorí riadne nahlásili pestovanie plodiny.

               42

               Motivačný prvok týkajúci sa pojmu „primerané odškodnenie“, ako ho stanovuje článok 94 nariadenia č. 2100/94, je však o to potrebnejší, lebo podľa článku 14 ods. 3 piatej zarážky tohto nariadenia sú majitelia jediní zodpovední za monitoring a dozor nad použitím chránených odrôd rastlín v rámci povoleného pestovania, a preto sú odkázaní na dobrú vieru a spoluprácu dotknutých poľnohospodárov.

               43

               Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že je potrebné odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku tak, že pri určení „primeraného odškodnenia“, ktoré podľa článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94 dlží poľnohospodár, ktorý použil množiteľský materiál chránenej odrody získaný pestovaním a nesplnil si povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 tohto nariadenia v spojení s článkom 8 nariadenia č. 1768/95, je potrebné považovať za základ výpočtu sumu, ktorá sa rovná poplatku dlžného za produkciu v licencii C.

               44

               Vzhľadom na odpoveď danú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

         O tretej otázke

               45

               Svojou treťou otázkou chce vnútroštátny súd vedieť jednak to, či sa článok 94 nariadenia č. 2100/94 má vykladať v tom zmysle, že platba náhrady za náklady na kontrolu rešpektovania práv majiteľov práv Spoločenstva k odrodám rastlín patrí do výpočtu primeraného odškodnenia upraveného v odseku 1 článku 94 nariadenia č. 2100/94, alebo či sa má takáto platba zahrnúť do výpočtu sumy náhrady škody upravenej v odseku 2 tohto článku. Na druhej strane sa vnútroštátny súd pýta, či sa v prípadoch, v ktorých majiteľ práv Spoločenstva k odrodám rastlín uplatňuje takú škodu, môže toto primerané odškodnenie paušálne vypočítať a či má zodpovedať dvojnásobku obvykle dohodnutej odmeny alebo spravodlivej odmeny stanovenej v článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky tohto nariadenia.

               46

               Komisia vo svojich pripomienkach poukázala na skutočnosť, že táto otázka je čisto hypotetická, keďže STV nepožaduje platbu takýchto nákladov.

               47

               Podľa ustálenej judikatúry je konanie upravené v článku 267 ZFEÚ nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje vnútroštátnym súdom výklad právnych predpisov Únie, ktorý potrebujú na rozhodnutie vnútroštátnych sporov (pozri najmä rozsudky z 24. marca 2009, Danske Slagterier, C-445/06, Zb. s. I-2119, bod 65, ako aj z 15. septembra 2011, Unió de Pagesos de Catalunya, C-197/10, Zb. s. I-8495, bod 16 a citovanú judikatúru).

               48

               V rámci tejto spolupráce platí pre otázky týkajúce sa výkladu práva Únie domnienka relevancie. Zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu Súdnym dvorom je tak možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C-94/04 a C-202/04, Zb. s. I-11421, bod 25, ako aj Unió de Pagesos de Catalunya, už citovaný, bod 17).

               49

               Keďže v prejednávanom prípade vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, že STV požadovala vo svojej žalobe v konaní vo veci samej skutočne platbu „primeraného odškodnenia“ v zmysle článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94, je potrebné odpovedať na tretiu prejudiciálnu otázku, pokiaľ sa týka tohto pojmu „primerané odškodnenie“.

               50

               V tejto súvislosti stačí konštatovať, že odsek 1 článku 94 nariadenia č. 2100/94 sa obmedzuje iba na úpravu primeraného odškodnenia v prípade, keď sa v rozpore s právom použije odroda, avšak bez zohľadnenia náhrady iných škôd než tých, ktoré súvisia s nezaplatením predmetnej odmeny.

               51

               Za týchto podmienok je potrebné odpovedať na položenú tretiu prejudiciálnu otázku, že zaplatenie náhrady škody za náklady na kontrolu rešpektovania práv majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín sa nemôže zahrnúť do výpočtu „primeraného odškodnenia“ upraveného v článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94.

         O trovách

               52

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Na účely určenia „primeraného odškodnenia“, ktoré podľa článku 94 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín dlží poľnohospodár, ktorý použil množiteľský materiál chránenej odrody získaný pestovaním a nesplnil si povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 14 ods. 3 tohto nariadenia v spojení s článkom 8 nariadenia Komisie č. 1768/95 z 24. júla 1995, ktoré ustanovuje pravidlá poľnohospodárskych výnimiek pre potreby článku 14 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2605/98 z 3. decembra 1998, je potrebné považovať za základ výpočtu sumu, ktorá sa rovná poplatku dlžného za licencovanú produkciu množiteľského materiálu chránených odrôd dotknutých druhov rastlín na tom istom území.

                           2.

                           Zaplatenie náhrady škody za náklady na kontrolu rešpektovania práv majiteľa k odrodám rastlín sa nemôže zahrnúť do výpočtu „primeraného odškodnenia“ upraveného v článku 94 ods. 1 nariadenia č. 2100/94.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 6. apríla 1962. # Meroni & Co. a iní proti Vysokému úradu ESUO. # Spojené veci 21/61 až 26/61.