title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júna 2015.#Estónska republika proti Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie.#Žaloba o neplatnosť – Smernica 2013/34/EÚ – Povinnosti v oblasti finančných výkazov zaťažujúcich niektoré typy podnikov – Zásady subsidiarity a proporcionality – Povinnosť odôvodnenia.#Vec C-508/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 18. júna 2015 (
            *1
         )
      „Žaloba o neplatnosť — Smernica 2013/34/EÚ — Povinnosti v oblasti finančných výkazov zaťažujúcich niektoré typy podnikov — Zásady subsidiarity a proporcionality — Povinnosť odôvodnenia“
      Vo veci C‑508/13,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ, podaná 23. septembra 2013,

         Estónska republika, v zastúpení: K. Kraavi‑Käerdi, splnomocnená zástupkyňa,
      žalobkyňa,
      proti

         Európskemu parlamentu, v zastúpení: U. Rösslein a M. Allik, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

         Rade Európskej únie, v zastúpení: P. Mahnič Bruni a A. Stolfot, splnomocnené zástupkyne,
      žalovaným,
      ktorých v konaní podporuje:

         Európska komisia, v zastúpení: H. Støvlbæk a L. Naaber‑Kivisoo, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca), A. Arabadžiev, J. L. da Cruz Vilaça a C. Lycourgos,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojou žalobou Estónska republika navrhuje, aby Súdny dvor zrušil čiastočne článok 4 ods. 6 a 8 a v celom rozsahu článok 6 ods. 3 a článok 16 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2013/34/EÚ z 26. júna 2013 o ročných účtovných závierkach, konsolidovaných účtovných závierkach a súvisiacich správach určitých druhov podnikov, ktorou sa mení smernica Európskeho parlamentu a Rady 2006/43/ES a zrušujú smernice Rady 78/660/EHS a 83/349/EHS (Ú. v. EÚ L 182, s. 19; ďalej len „smernica“).

         Právny rámec

               2

               Odôvodnenia 4, 8, 10 a 55 smernice znejú:

                        „(4)

                        … Je potrebné, aby sa v účtovných právnych predpisoch Únie nastolila náležitá rovnováha medzi záujmami adresátov účtovných závierok a záujmom podnikov, aby neboli zbytočne zaťažené požiadavkami na výkazníctvo.

                  …

                        (8)

                        Okrem toho je potrebné stanoviť minimálne rovnocenné právne požiadavky na úrovni Únie týkajúce sa rozsahu finančných informácií, ktoré by mali zverejniť podniky, ktoré si navzájom konkurujú.

                  …

                        (10)

                        Touto smernicou by sa do veľkej miery mala zabezpečiť harmonizácia požiadaviek na malé podniky v celej Únii. Táto smernica vychádza zo zásady ‚najskôr myslieť na malých‘. Aby sa zabránilo neprimeranému administratívnemu zaťaženiu týchto podnikov, členským štátom by sa malo povoliť, aby k povinným poznámkam požadovali zverejnenie len niekoľkých dodatočných údajov vo forme poznámok. Pri jedinom systéme predkladania a uchovávania však môžu členské štáty v určitých prípadoch vyžadovať zverejnenie obmedzeného počtu ďalších údajov, ak si to výslovne vyžadujú ich vnútroštátne daňové právne predpisy a sú nevyhnutné na účely výberu daní. Členské štáty by mali mať možnosť uložiť stredným a veľkým podnikom požiadavky, ktoré presahujú rámec minimálnych požiadaviek stanovených v tejto smernici.

                  …

                        (55)

                        Keďže ciele tejto smernice, a to uľahčenie cezhraničných investícií a zlepšenie porovnateľnosti v rámci celej Únie a dôvery verejnosti v účtovné závierky a správy predkladané prostredníctvom zlepšeného a konzistentného špecifického zverejňovania, nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni jednotlivých členských štátov, ale z dôvodov rozsahu a dôsledkov tejto smernice ich možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, môže Únia prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 Zmluvy o Európskej únii. V súlade so zásadou proporcionality podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie týchto cieľov.“

               3

               Článok 4 ods. 5 až 8 tejto smernice s názvom „Všeobecné ustanovenia“ upravuje:
               „5.   Členské štáty môžu od iných ako malých podnikov vyžadovať, aby vo svojej ročnej účtovnej závierke zverejnili doplňujúce informácie k tým, ktorých zverejnenie sa vyžaduje podľa tejto smernice.
               6.   Odchylne od odseku 5 môžu členské štáty vyžadovať od malých podnikov, aby pripravovali, poskytovali a uverejňovali informácie v účtovnej závierke nad rámec požiadaviek tejto smernice za predpokladu, že všetky takéto informácie sa zhromažďujú prostredníctvom jediného systému predkladania a uchovávania účtovných závierok a požiadavka na zverejňovanie je ustanovená vo vnútroštátnych daňových predpisoch striktne na účely výberu daní. …
               7.   Členské štáty oznámia Komisii pri transpozícii tejto smernice a keď zavedú nové požiadavky v súlade s odsekom 6 do vnútroštátneho práva akékoľvek ďalšie informácie, ktoré vyžadujú v súlade s odsekom 6.
               8.   Členské štáty, ktoré na predkladanie a uverejňovanie ročných účtovných závierok používajú elektronické riešenia, zabezpečia, aby sa od malých podnikov nevyžadovalo uverejňovať v súlade s kapitolou 7 ďalšie informácie požadované vo vnútroštátnych daňových predpisoch, ako sa uvádza v odseku 6.“

               4

               Článok 6 ods. 1 a 3 uvedenej smernice s názvom „Všeobecné zásady finančného výkazníctva“ stanovuje:
               „1.   Položky prezentované v ročnej a konsolidovanej účtovnej závierke sa vykazujú a oceňujú v súlade s týmito všeobecnými zásadami:
               …

                        h)

                        položky vo výkaze ziskov a strát a v súvahe sa účtujú a prezentujú so zreteľom na podstatu dotknutej transakcie alebo dohody;

                  …
               3.   Členské štáty môžu oslobodiť podniky od požiadaviek uvedených v odseku 1 písm. h).“

               5

               Článok 16 ods. 3 rovnakej smernice s názvom „Obsah poznámok k účtovnej závierke pre všetky podniky“ znie:
               „Členské štáty od malých podnikov nevyžadujú zverejnenie informácií nad rámec toho, čo sa vyžaduje alebo povoľuje v tomto článku.“

         Konanie pred Súdnym dvorom a návrhy účastníkov konania

               6

               Estónska republika navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        v prvom rade zrušil tieto ustanovenia smernice:

                                 —

                                 článok 4 ods. 6 v rozsahu, v akom ukladá členským štátom možnosť vyžadovať od malých podnikov zverejnenie účtovných informácií presahujúcich rámec požiadaviek, ktoré sú uvedené v smernici, pod podmienkou, že táto požiadavka je „ustanovená vo vnútroštátnych daňových predpisoch striktne na účely výberu daní“,

                                 —

                                 článok 4 ods. 8 v rozsahu, v akom sa odvoláva na podmienku, podľa ktorej musí byť požiadavka zverejnenia dodatočných informácií „ustanovená vo vnútroštátnych daňových predpisoch striktne na účely výberu daní“ podľa článku 4 ods. 6,

                                 —

                                 článok 6 ods. 3 a

                                 —

                                 článok 16 ods. 3,

                        —

                        subsidiárne za predpokladu, ak by sa Súdny dvor domnieval, že táto žaloba o čiastočnú neplatnosť nie je prípustná, zrušil smernicu v celom rozsahu a

                        —

                        zaviazal Európsky parlament a Radu Európske únie na náhradu trov konania.

               7

               Parlament a Rada navrhujú, aby Súdny dvor:

                        —

                        zamietol žalobu a

                        —

                        zaviazal Estónsku republiku na náhradu trov konania.

               8

               V súlade s článkom 131 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora sa návrhu Európskej komisie na vstup do konania ako vedľajšieho účastníka na podporu návrhov Parlamentu a Rady vyhovelo.

         O žalobe

         O prípustnosti

      Argumentácia účastníkov konania

               9

               Parlament a Rada tvrdia, že návrh na čiastočné zrušenie smernice je neprípustný, keďže ustanovenia, ktorých zrušenie je Estónskou republikou navrhované, nie sú oddeliteľné od ostatných ustanovení.

               10

               Naopak Estónska republika sa domnieva, že zrušenie jedine napadnutých ustanovení v podstate smernicu neovplyvní. Návrh na čiastočné zrušenie je preto prípustný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               11

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je čiastočné zrušenie aktu Únie možné len vtedy, ak časti, ktorých zrušenie sa navrhuje, sú oddeliteľné od ostatných častí aktu (pozri najmä rozsudky Komisia/Rada, C‑29/99, EU:C:2002:734, bod 45, ako aj Komisia/Parlament a Rada, C‑427/12, EU:C:2014:170, bod 16).

               12

               Súdny dvor opakovane rozhodol, že táto podmienka oddeliteľnosti nie je splnená, ak by čiastočné zrušenie aktu spôsobilo zmenu jeho podstaty (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Poľsko, C‑504/09 P, EU:C:2012:178, bod 98 a citovanú judikatúru).

               13

               V prejednávanej veci z odôvodnení 4, 8 a 10 smernice vyplýva, že právna úprava Únie harmonizujúca účtovníctvo musí jednak zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi protikladnými požiadavkami používateľov finančného výkazníctva a ich tvorcami, ktorými sú podniky, a jednak zohľadniť osobitné zaťaženie, ktoré predstavuje tvorba takéhoto výkazníctva pre najmenšie podniky.

               14

               Normotvorca Únie sa tak prijatím smernice snažil v podstate dosiahnuť dvojitú rovnováhu medzi podnikmi a používateľmi finančného výkazníctva, ako aj medzi veľkými a malými podnikmi, keďže malé podniky znášajú relatívne vyššiu administratívnu záťaž v porovnaní s veľkými podnikmi, ak musia spĺňať všetky body rovnakých požiadaviek.

               15

               Napadnuté ustanovenia však v prípade jedných obmedzujú voľnú úvahu prenechanú členským štátom tým, že zvyšujú administratívnu záťaž, a v prípade druhých upravujú výnimku z harmonizácie, ktorá sa týka všeobecnej zásady finančného výkazníctva. Z tohto dôvodu ide o podstatné ustanovenia dosiahnutia rovnováhy hľadanej normotvorcom Únie, ktorá je uvedená v bode 14 tohto rozsudku.

               16

               Preto môže prípadné zrušenie napadnutých ustanovení ovplyvniť podstatu smernice a uvedené ustanovenia tak nemožno považovať za oddeliteľné od legislatívneho rámca, v ktorom boli prijaté.

               17

               Z toho dôvodu je žaloba Estónskej republiky prípustná len v časti, v ktorej navrhuje zrušenie smernice v celom rozsahu.

         O platnosti napadnutej smernice

               18

               Na podporu svojho návrhu na zrušenie smernice Estónska republika uvádza tri žalobné dôvody založené na porušení jednotlivo zásady proporcionality, zásady subsidiarity a povinnosti odôvodnenia.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality
      – Argumentácia účastníkov konania

               19

               Pokiaľ ide v prvom rade o ustanovenia obmedzujúce možnosť členských štátov prijať výnimku zo zákazu uloženia dodatočných požiadaviek malým podnikom podľa článku 4 ods. 6 a 8 a článku 16 ods. 3 smernice Estónska republika tvrdí, že tieto nevykonávajú primerané opatrenia na dosiahnutie dvoch cieľom sledovaných smernicou a nepredstavujú menej záväzné opatrenia na dosiahnutie týchto cieľov.

               20

               V prípade prvého cieľa, t. j. sprehľadnenia a zlepšenia porovnateľnosti finančných výkazov podnikov na vnútornom trhu, tento členský štát uvádza, že jeho vlastné vnútroštátne pravidlá sú prijaté podľa vzoru medzinárodných štandardov finančného výkazníctva, ktoré požadujú dodatočné informácie v porovnaní s tými nachádzajúcimi sa v smernici. Domnieva sa, že Komisia sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia kritérií prijatých v štádiu analýzy dopadu, keďže toto posúdenie sa zakladá predovšetkým na kvantitatívnych ukazovateľoch týkajúcich sa počtu malých podnikov namiesto toho, aby vychádzalo z kvalitatívnych ukazovateľov, akým je podiel obratu uvedených malých podnikov na národnom hospodárstve. V Estónsku je totiž podiel malých podnikov na celkovom obrate väčší ako v ostatných členských krajinách. Tým porušuje článok 4 ods. 6 a 8 a článok 16 ods. 3 tejto smernice článok 5 Protokolu (č. 2) o uplatňovaní zásad subsidiarity a proporcionality, ktorý je pripojený k Zmluve o EÚ a Zmluve o FEÚ (ďalej len „Protokol č. 2“).

               21

               V prípade druhého cieľa smernice (obmedzenia požiadaviek informovania v prospech malých podnikov) Estónska republika tvrdí, že vykonanie jej článku 4 ods. 6 a 8 a jej článku 16 ods. 3 nepovedie k takémuto obmedzeniu, ale len k presunutiu tejto povinnosti, keďže informácie, ktoré sa už nemusia nachádzať vo finančnom výkazníctve, budú naďalej požadované určitými vnútroštátnymi orgánmi. Tento členský štát tvrdí, že už zo svojej strany prijal opatrenia na vykonanie vnútroštátnej politiky zníženia administratívnej záťaže podnikov prostredníctvom systému elektronického podávania nazvaného „one‑stop‑shop“.

               22

               Pokiaľ ide ďalej o spojené ustanovenia odseku 1 písm. h) a odseku 3 článku 6 smernice, ktoré umožňujú členským štátom udeliť podnikom výnimku z rešpektovania účtovníckej zásady „prednosti podstaty pred formou“, Estónska republika tvrdí, že takého ustanovenie odchyľujúce sa od zásady „vierohodnosti“ je v rozpore s cieľom zlepšenia porovnateľnosti a sprehľadnenia finančných výkazov podnikov.

               23

               Estónska republika nakoniec všeobecnejšie uvádza, že zásada proporcionality bola porušená, keďže normotvorca Únie nezohľadnil jej osobitnú situáciu členského štátu, ktorý pokročil v oblasti elektronickej správy, alebo tiež z dôvodu možnosti uplatnenia medzinárodných účtovných štandardov podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady č. 1606/2002/ES z 19. júla 2002 o uplatňovaní medzinárodných účtovných noriem (Ú. v. ES L 243, s. 1; Mim. vyd. 13/029, s. 609).

               24

               Pokiaľ ide o ustanovenia obmedzujúce možnosť dodatočného zaťaženia malých podnikov, Parlament a Rada naopak uvádzajú, že rozhodnutie normotvorcu Únie rozlišovať požiadavky v oblasti finančného výkazníctva podnikov v závislosti od ich veľkosti je politickou voľbou založenou na objektívnych kritériách po zvážení všetkých dotknutých záujmov. Zásada proporcionality vyžaduje, aby táto voľba predstavovala primerané opatrenie s ohľadom na ciele sledované smernicou na úrovni Únie a v žiadnom prípade nie s ohľadom na osobitnú situáciu jedného členského štátu. Tieto inštitúcie tiež tvrdia, že takého opatrenie je nevyhnutné na dosiahnutie týchto cieľov a že by bolo naopak neprimerané uložiť malým podnikom rovnaké povinnosti ako veľkým. Rada dodáva, že ak by výnimka zo zákazu dodatočného zaťaženia malých podnikov slúžila na dosiahnutie iných účelov ako je výber daní, viedlo by to k nadmernej regulácii.

               25

               Pri možnosti členského štátu priznať podnikom výnimku zo zásady „prednosti podstaty pred formou“ Parlament pripomína, že ide o menej záväzné opatrenie uplatňujúce sa na všetky podniky, a teda nejde o harmonizáciu, ktorej neprimeranosť nebola Estónskou republikou preukázaná.

               26

               Komisia tvrdí, že kritika Estónskej republiky voči analýze dopadu je neopodstatnená, keďže ju uskutočnil externý dodávateľ podľa príslušného postupu po konzultácií s kompetentným výborom a s prihliadnutím na situáciu tak Únie, ako aj každého členského štátu.

               27

               Parlament a Rada v prípade analýzy dopadu Komisie tvrdia, že odvolania sa Estónskej republiky na článok 5 Protokolu č. 2 je v každom prípade neúčinné, keďže toto ustanovenie sa neuplatňuje na postup prijímania smerníc, ale na postup prijímania návrhov legislatívnych aktov, a pokiaľ ide o spôsob, ktorým musí normotvorca Únie postupovať pri posúdení súladu legislatívneho aktu so zásadou proporcionality, nie je záväzné.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               28

               Na úvod treba pripomenúť, že zásada proporcionality, ktorá je jednou zo všeobecných zásad práva Únie, vyžaduje, aby opatrenia uskutočňované prostredníctvom ustanovení boli spôsobilé dosiahnuť sledovaný cieľ a nešli nad rámec toho, čo je potrebné pre jeho dosiahnutie [pozri najmä rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 122, ako aj Digital Rights Ireland a i., C‑293/12 a C‑594/12, EU:C:2014:238, bod 46 a citovanú judikatúru].

               29

               Čo sa týka súdneho preskúmania podmienok uvedených v predchádzajúcom bode, je potrebné priznať normotvorcovi Únie širokú mieru voľnej úvahy v oblasti, o akú ide aj v tomto prípade, v ktorej sa predpokladá prijatie politických, hospodárskych, ako aj sociálnych rozhodnutí z jeho strany a v rámci ktorej sa vyžaduje vykonanie komplexného hodnotenia zákonodarcom. V dôsledku toho len zjavne neprimeraná povaha opatrenia prijatého v tejto oblasti vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušná inštitúcia sleduje, môže ovplyvniť platnosť takéhoto opatrenia [pozri rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 123, a Vodafone a i., C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 52 a citovanú judikatúru].

               30

               Pokiaľ ide o cieľ sledovaný smernicou, je potrebné uviesť, že ako vyplýva najmä z jej článkov 4, 6 a 16, ako aj z jej odôvodnení 8, 10, 38 a 55 jej cieľom je jednak úprava harmonizovaných pravidiel týkajúcich sa finančného výkazu poskytnutého verejnosti na účely zlepšenia porovnateľnosti a sprehľadnenia ročných finančných výkazov podnikov v celej Únii a jednak snaha zabrániť, aby uplatnenie týchto pravidiel nepredstavovalo záťaž pre malé podniky, upravujúc tak, pokiaľ ide o ne, určité výnimky.

               31

               Na tento účel zaviedol normotvorca Únie najmä dva druhy opatrení, ktorých súlad so zásadou proporcionality Estónska republika namieta.

               32

               Na jednej strane článok 4 ods. 6 a 8 a článok 16 ods. 3 smernice upravujú možnosť ponechanú členským štátom požadovať od malých podnikov, aby do svojich súvah, výkazov ziskov a príloh zaradili dodatočné povinnosti nad rámec tých, ktoré harmonizuje smernica. V tejto súvislosti smernica v zásade zakazuje členským štátom ukladať týmto podnikom takéto dodatočné požiadavky a od tohto zákazu sa odkláňa len úpravou výnimiek, pri ktorých stanovuje presné obmedzenia. Pri mnohých týchto obmedzeniach sa nachádza požiadavka upravená v jej článku 4 ods. 6, aby sa dodatočné povinnosti uložené členskými štátmi už nachádzali vo vnútroštátnej právnej úprave a aby ich jediným účelom bol výber daní.

               33

               Stanovením takéhoto obmedzenia, založeného na objektívnych kritériách, normotvorca Únie v podstate sledoval, aby malé podniky neboli povinné predkladať účtovnícke dokumenty alebo informácie okrem jednak informačných povinností podľa tejto smernice a jednak oznamovacích povinností podľa vnútroštátnej daňovej úpravy.

               34

               Obmedzenie takejto povahy je zjavne vhodné na uskutočnenie cieľov sledovaných smernicou, t. j. zmierniť administratívnu záťaž malých podnikov.

               35

               Navyše Estónska republika nepreukázala, z akého dôvodu mal normotvorca Únie stanovením takéhoto obmedzenia prijať opatrenie presahujúce mieru nevyhnutnosti na dosiahnutie sledovaného cieľa, najmä zjavne nadmerným zásahom do záujmov používateľov finančných výkazov vzhľadom na očakávané výhody v oblasti administratívnej záťaže malých podnikov.

               36

               Na druhej strane umožňuje článok 6 ods. 3 smernice členským štátom udeliť podnikom pri príprave ich finančných výkazov výnimku z rešpektovania účtovníckej zásady „prednosti podstaty pred formou“. Túto možnosť vysvetľuje predovšetkým skutočnosť, že účtovná administratívna záťaž sa zníži, ak je možné sa obmedziť na načrtnutie právnej formy plnenia pred jeho obchodnou podstatou.

               37

               Pokiaľ však ide o túto možnosť, zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nevyplýva, že Estónska republika podložila svoj žalobný dôvod dostatočnými skutočnosťami, čo je povinná urobiť v súvislosti s preskúmaním Súdnym dvorom a čo pripomína bod 29 tohto rozsudku, ktoré by jej umožňovali preukázať zjavne neprimeranú povahu opatrení prijatých normotvorcom Únie, pokiaľ ide o cieľ sledovaný smernicou, ktorým je zlepšiť porovnateľnosť a sprehľadniť finančné výkazy podnikov.

               38

               Z analýzy opatrení uvedených v bodoch 32 a 36 tohto rozsudku preto nevyplýva, že normotvorca Únie mal ich prijatím zjavne prekročiť hranice svojej voľnej úvahy.

               39

               Nakoniec pokiaľ ide o tvrdenie Estónskej republiky, podľa ktorého bola zásada proporcionality porušená, keďže normotvorca Únie nezohľadnil jej osobitnú situáciu členského štátu, ktorý pokročil v oblasti elektronickej správy, je potrebné uviesť, že smernica 2013/34 má dopad vo všetkých členských štátoch a predpokladá zabezpečenie rovnováhy medzi rozdielnymi existujúcimi záujmami s ohľadom na ciele sledované touto smernicou. Preto hľadanie takejto rovnováhy, ktorá nezohľadňuje len osobitnú situáciu jedného členského štátu, ale všetkých štátov Únie, nemôže byť považované za v rozpore so zásadou proporcionality.

               40

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý žalobný dôvod založený na porušení zásady proporcionality sa musí zamietnuť.

         O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady subsidiarity
      – Argumentácia účastníkov konania

               41

               Estónska republika tvrdí, že normotvorca Únie porušil zásadu subsidiarity po prvé tým, že ak je na zabezpečenie porovnateľnosti finančných výkazov podnikov potrebné opatrenie na úrovni Únie, smernica ho nerealizuje relevantne, po druhé tým, že cieľ zníženia administratívnej záťaže malých podnikov mohol byť dosiahnutý lepšie na úrovni členských štátov, po tretie absenciou hodnotenia o dodržiavaní zásady subsidiarity v návrhu smernice v súlade s Protokolom č. 2, po štvrté tým, že odôvodnenie smernice týkajúce sa zásady subsidiarity malo byť uskutočnené na úrovni každého z jej ustanovení a po piate tým, že vzhľadom na zásadu subsidiarity nezohľadnil osobitnú situáciu každého členského štátu.

               42

               Parlament a Rady tvrdia po prvé, že normotvorca Únie preskúmal návrh smernice, pokiaľ ide o zásadu subsidiarity dostatočne, keď prišiel k záveru o nevyhnutnosti opatrenia na úrovni Únie, po druhé, že osobitná situácia členského štátu, bez ohľadu na jeho pokrok pri realizácii špecifického cieľa, nemôže predstavovať prekážku nevyhnutnosti opatrenia Únie na uskutočnenie odlišných cieľov v rámci celej Únie, po tretie, že povinnosť odôvodnenia legislatívnych aktov sa s ohľadom na zásadu subsidiarity neposudzuje na úrovni každého ustanovenia samostatne, ale ide o všeobecnú úvahu a po štvrté, že z tejto zásady nevyplýva povinnosť zohľadniť osobitné záujmy každého členského štátu samostatne, čo by spochybňovalo aj samotnú techniku harmonizácie.

               43

               Komisia sa domnieva, že Estónska republika nepreukázala, ako jej prináleží vzhľadom na povahu preskúmania uskutočneného Súdnym dvorom, že normotvorca Únie sa pri vykonaní zásady subsidiarity dopustil zjavne nesprávneho posúdenia.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               44

               Je potrebné konštatovať, že zásada subsidiarity uvedená v článku 5 ods. 3 ZEÚ, ktorý stanovuje, že Únia vyvíja činnosť v oblastiach, ktoré nepatria do jeho výlučnej kompetencie len vtedy a len v takom rozsahu, pokiaľ ciele navrhované touto činnosťou nemôžu byť uspokojivo dosiahnuté členskými štátmi a z dôvodov rozsahu alebo dôsledkov navrhovanej činnosti ich možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie. Protokol č. 2 navyše vo svojom článku 5 stanovuje usmernenia na určenie toho, či sú tieto podmienky splnené (rozsudok Luxembursko/Parlament a Rada, C‑176/09, EU:C:2011:290, bod 76 a citovanú judikatúru).

               45

               Pokiaľ ide o oblasť, akou je v prejednávanej veci zlepšenie podmienok slobody usadiť sa, ktorá nepatrí medzi výlučné právomoci Únie, je potrebné preskúmať, či cieľ plánovaného opatrenia mohol byť lepšie uskutočnený na úrovni Únie [pozri rozsudok British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 180].

               46

               V tejto súvislosti, ako bolo uvedené v bodoch 13 a 14 tohto rozsudku, sleduje smernica dvojitý cieľ, ktorý pozostáva nielen z harmonizácie finančných výkazov podnikov Únie, aby ich používatelia disponovali porovnateľnými údajmi, ale aj zo zohľadnenia osobitnej situácie malých podnikov prostredníctvom špeciálneho, vo veľkej miere harmonizovaného, režimu, keďže uplatnenie účtovných požiadaviek pre stredné a veľké podniky predstavuje pre malé podniky nadmerné administratívne zaťaženie.

               47

               Ak by sme však aj predpokladali, ako tvrdí Estónska republika, že druhý z týchto dvoch cieľov možno lepšie dosiahnuť opatrením na úrovni členských štátov, naďalej platí, že sledovanie daného cieľa na takejto úrovni by mohlo upevniť, ak nie vytvoriť situácie, keď niektoré členské štáty uľahčujú administratívnu záťaž malých podnikov vo väčšom rozsahu alebo inak ako iné štáty, čo by bolo v priamom rozpore s prvým cieľom smernice, t. j. stanovením minimálnych rovnocenných právnych požiadaviek pre účtovníctvo podnikov, ktoré si navzájom konkurujú.

               48

               Zo vzájomnej závislosti týchto dvoch cieľov sledovaných smernicou vyplýva, že normotvorca Únie sa mohol legitímne domnievať, že opatrenie musí obsahovať špeciálny režim pre malé podniky a že tento dvojaký cieľ môže byť z dôvodu tejto závislosti lepšie uskutočnený na úrovni Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Vodafone a i., C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 78).

               49

               Z toho dôvodu nebola pri prijatí smernice porušená zásada subsidiarity.

               50

               Argumentácia Estónskej republiky o údajnom porušení, ktorým si normotvorca Únie zabezpečil dodržanie zásady subsidiarity už pred samotným uskutočnením jeho opatrenia, tento záver nespochybňuje.

               51

               V tejto súvislosti nemôže Estónska republika úspešne tvrdiť, že overenie dodržania zásady subsidiarity sa nemalo uskutočniť pre smernicu ako celok, ale na úrovni každého jej ustanovenia osobitne. Takéto tvrdenie totiž v každom prípade spadá do kritiky odôvodnenia napadnutého aktu a bude preskúmané v rámci tretieho žalobného dôvodu.

               52

               Nakoniec, hoci Estónska republika tvrdí, že normotvorca Únie nedostatočne zohľadnil situácia každého členského štátu a tým aj jej situáciu, toto tvrdenie nemožno prijať.

               53

               Zásada subsidiarity totiž nepresadzuje obmedzenie právomoci Únie v závislosti od situácie niektorého z členských štátov, ale len stanovuje, že plánované opatrenie možno z dôvodu jeho rozsahu alebo dôsledkov lepšie dosiahnuť na úrovni Únie s prihliadnutím na jej ciele uvedené v článku 3 ZEÚ a osobitné ustanovenia jednotlivých oblastí, najmä jednotlivé slobody, akou je sloboda usadiť sa, uvedené v Zmluvách.

               54

               Z toho vyplýva, že zásada subsidiarity nemôže viesť k neplatnosti aktu Únie z dôvodu osobitnej situácie členského štátu, aj keď má tento štát v dosiahnutí cieľa sledovaného normotvorcom Únie predstih pred ostatnými štátmi, ak tento normotvorca na základe dôvodovej správy a bez toho, aby obsahoval nesprávne posúdenie, zastával názor, tak ako v prejednávanej veci, že všeobecný záujem Únie môže byť lepšie dosiahnutý opatrením na úrovni Únie.

               55

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod založený na porušení zásady subsidiarity sa musí zamietnuť.

         O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
      – Argumentácia účastníkov konania

               56

               Estónska republika tvrdí jednak, že normotvorca Únie neuviedol dostatočné právne a skutkové dôvody obmedzení, stanovených v článku 4 ods. 6 a 8 a článku 16 ods. 3 smernice, možnosti požadovať od malých podnikov dodatočné účtovné údaje v porovnaní s tými, ktoré upravuje smernica, a jednak, že normotvorca mal širšie odôvodniť možnosť, ktorú ponechal členským štátom odchýliť sa od účtovníckej zásady „prednosti podstaty pred formou“.

               57

               Podľa Parlamentu, Rady, ako aj Komisie je smernica, pokiaľ ide o požiadavky článku 296 ZFEÚ, dostatočne odôvodnená. Tieto inštitúcie predovšetkým v tejto súvislosti tvrdia, že normotvorca Únie nie je povinný uviesť osobitné odôvodnenie pre každé vykonané rozhodnutie technického charakteru.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               58

               Je vhodné pripomenúť, že aj keď odôvodnenie vyžadované v článku 296 ZFEÚ musí úvahy inštitúcie Únie, ktorá vydala predmetný akt, uvádzať tak jasne a jednoznačne, aby umožnilo oprávneným subjektom poznať dôvody, pre ktoré bolo toto opatrenie prijaté, a Súdnemu dvoru vykonať svoje preskúmanie, nie je však potrebné, aby uvádzalo všetky súvisiace právne alebo skutkové okolnosti (pozri najmä rozsudok Komisia/Rada, C‑122/94, EU:C:1996:68, bod 29).

               59

               Konkrétnejšie nemožno požadovať, aby dané odôvodnenie špecifikovalo jednotlivé skutočnosti, neraz veľmi početné a komplexné, vzhľadom na ktoré bola smernica prijatá, ani aby a fortiori predkladalo v podstate kompletné posúdenie (pozri analogicky rozsudok Taliansko/Rada a Komisia, C‑100/99, EU:C:2001:383, bod 63).

               60

               Ak teda z napadnutého rozhodnutia vyplýva podstata cieľa sledovaného inštitúciou, bolo by zbytočné požadovať osobitné odôvodnenie každej technickej voľby vykonanej inštitúciou (pozri najmä rozsudok Taliansko/Rada a Komisia, C‑100/99, EU:C:2001:383, bod 64).

               61

               Navyše z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že dodržanie povinnosti odôvodnenia sa musí posúdiť nielen vzhľadom na znenie napadnutého aktu, ale aj vzhľadom na jeho kontext a okolnosti prípadu, najmä záujmu, ktorý na jeho objasnení môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne týka (rozsudok VBA/Florimex a i., C‑265/97 P, EU:C:2000:170, bod 93).

               62

               V tejto súvislosti je však dôležité zdôrazniť, že Estónska republika sa v súlade s postupmi upravenými v Zmluve o FEÚ podieľala na legislatívnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu smernice, ktorej je adresátom, rovnako ako ostatné členské štáty zastúpené v Rade v zmysle článku 55 uvedenej smernice. Preto sa v každom prípade nemôže účinne odvolávať na skutočnosť, že Parlament a Rada, autori smernice, jej neumožnili poznať odôvodnenia voľby opatrení, ktoré zamýšľali prijať.

               63

               Pokiaľ ide o otázku, či normotvorca Únie umožnil Súdnemu dvoru vykonať preskúmanie právoplatnosti týchto volieb, je nutné konštatovať, že normotvorca nemohol pochybiť, pokiaľ ide o dostatočné skutkové a právne okolnosti, ktoré obsahuje smernica a ktoré pripomínajú body 2 a 3 tohto rozsudku.

               64

               Za týchto podmienok sa musí tretí žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia zamietnuť.

               65

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť, keďže nemožno vyhovieť žiadnemu zo žalobných dôvodov uvedených Estónskou republikou na jej podporu.

         O trovách

               66

               Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Parlament a Rada navrhli zaviazať Estónsku republiku na náhradu trov konania a Estónska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Podľa článku 140 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku Komisia, vedľajší účastník konania v danom spore, znáša svoje vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Estónska republika je povinná nahradiť trovy konania.

                           3.

                           Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: estónčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 24. januára 2017.#Matthias Rath proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie Diacor – Skoršia národná obrazová ochranná známka Diacol PORTUGAL – Riadne používanie skoršej ochrannej známky – Článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 42 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 207/2009] – Dôkazy spísané v inom jazyku než je jazyk konania – Pravidlo 22 ods. 4 nariadenia (ES) č. 2868/95 (teraz pravidlo 22 ods. 6 nariadenia č. 2868/95 v znení zmien) – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009].#Vec T-258/08.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 25. septembra 2014.#Darius Nicolai Spirlea a Mihaela Spirlea proti Európskej komisii.#Prístup k dokumentom – Nariadenie (ES) č. 1049/2001 – Dokument pochádzajúci z Nemecka v rámci pilotného postupu EÚ – Článok 4 ods. 4 a 5 – Článok 4 ods. 2 tretia zarážka – Zamietnutie prístupu – Porušenie podstatných formálnych náležitostí – Povinnosť vykonať konkrétne a individuálne preskúmanie – Čiastočný prístup – Prevažujúci verejný záujem.#Vec T‑669/11.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑669/11,
            Darius Nicolai Spirlea a Mihaela Spirlea,  s bydliskom v Capezzano Pianore (Taliansko), v zastúpení: pôvodne V. Foerster a T. Pahl, neskôr V. Foerster a E. George, advokáti,
            žalobcovia,
            proti
            Európskej komisii,  v zastúpení: P. Costa de Oliveira a H. Kraemer, splnomocnení zástupcovia,
            žalovanej,
            ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie z 9. novembra 2011, ktorým bol žalobcom zamietnutý prístup k pripomienkam, ktoré Spolková republika Nemecko adresovala Komisii 7. júla 2011 v rámci pilotného postupu EÚ 2070/11/SNCO
            VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
            v zložení: predseda komory D. Gratsias, sudcovia M. Kănčeva (spravodajkyňa) a C. Wetter,
            tajomník: K. Andová, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. marca 2014,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            Právny rámec
            O prístupe k dokumentom
            1. Článok 15 ods. 3 ZFEÚ stanovuje:
            „Každý občan Únie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo zapísaným sídlom v členskom štáte má právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie bez ohľadu na ich nosič, v závislosti na zásadách a podmienkach, ktoré sa vymedzia v súlade s týmto odsekom.
            Všeobecné zásady a obmedzenia, ktoré vychádzajú z verejného alebo súkromného záujmu a upravujú právo na prístup k dokumentom, stanoví prostredníctvom nariadení Európsky parlament a Rada v súlade s riadnym legislatívnym postupom.
            Každá inštitúcia, orgán alebo úrad alebo agentúra zabezpečí transparentnosť svojej práce a zapracuje do svojho rokovacieho poriadku osobitné ustanovenia týkajúce sa prístupu k svojim dokumentom v súlade s nariadeniami uvedenými v druhom pododseku. …“
            2. Článok 42 Charty základných práv Európskej únie s názvom „Právo na prístup k dokumentom“ stanovuje:
            „Každý občan Únie, ako aj každá fyzická osoba, ktorá má bydlisko, alebo každá právnická osoba, ktorá má sídlo v členskom štáte, má právo na prístup k dokumentom inštitúcií, orgánov, úradov a agentúr Únie bez ohľadu na ich nosič.“
            3. Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (Ú. v. ES L 145, s. 43; Mim. vyd. 01/003, s. 331) definuje pravidlá, podmienky a obmedzenia práva na prístup k dokumentom týchto inštitúcií uvedeného v článku [15 ZFEÚ].
            4. Odôvodnenia 4 a 11 nariadenia č. 1049/2001 stanovujú:
            „(4) Účelom tohto nariadenia je čo najúčinnejšie uplatniť právo verejnosti na prístup k dokumentom a ustanoviť pre tento prístup všeobecné pravidlá a obmedzenia v súlade s článkom 255 ods. 2 Zmluvy o ES.
            …
            (11) V zásade majú byť všetky dokumenty týchto orgánov prístupné verejnosti. Je však potrebné chrániť niektoré verejné a súkromné záujmy prostredníctvom výnimiek. Orgány majú mať právo chrániť svoje vnútorné porady a rokovania v prípadoch, keď je potrebné zachovať ich schopnosť plniť úlohy. Pri posudzovaní výnimiek majú orgány zohľadniť tie zásady v právnych predpisoch spoločenstva, ktoré sa týkajú ochrany osobných údajov vo všetkých oblastiach činnosti únie.“
            5. Článok 1 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
            „Účelom tohto nariadenia je:
            a) vymedziť pravidlá, podmienky a obmedzenia z dôvodu verejného alebo súkromného záujmu, ktorými sa spravuje právo na prístup k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (ďalej len ‚orgány‘), ako sa ustanovuje v článku 255 Zmluvy o ES, takým spôsobom, aby sa zaistil čo najširší prístup k dokumentom;
            b) stanoviť pravidlá, ktoré zabezpečia čo najľahšie možné uplatňovanie tohto práva, a
            c) podporiť dobrú administratívnu prax v prístupe k dokumentom.“
            6. Článok 2 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
            „1. Každý občan únie a každá fyzická alebo právnická osoba s bydliskom alebo sídlom v niektorom členskom štáte má právo na prístup k dokumentom orgánov v súlade s pravidlami, podmienkami a obmedzeniami určenými v tomto nariadení.
            …
            3. Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky dokumenty zo všetkých oblastí činnosti Európskej únie, ktoré niektorý z orgánov má, to znamená dokumenty, ktoré vypracoval alebo dostal a ktoré má v držbe.
            …“.
            7. Článok 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
            „Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
            …
            – účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly,
            pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.“
            8. Článok 4 ods. 4 až 6 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje:
            „4. Pokiaľ ide o dokumenty tretej osoby a nie je jasné, či dokument môže alebo nemôže byť zverejnený, orgány sa poradia s treťou osobou s cieľom posúdiť, či sa môže použiť výnimka z odseku 1 alebo 2.
            5. Členský štát môže požiadať orgán, aby nezverejnil dokument pochádzajúci z daného členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu.
            6. Ak sa ktorákoľvek z výnimiek vzťahuje iba na niektoré časti požadovaného dokumentu, zostávajúce časti dokumentu sa uvoľnia na zverejnenie.“
            O pilotnom postupe EÚ
            9. Pilotný postup EÚ je postupom spolupráce medzi Európskou komisiou a členskými štátmi, ktorý umožňuje overiť, či je právo EÚ týmito štátmi dodržiavané a správne uplatňované. Jeho cieľom je efektívne riešenie prípadných porušení práva EÚ bez toho, aby pokiaľ je to možné, došlo k formálnemu začatiu konania o nesplnení povinnosti v zmysle článku 258 ZFEÚ.
            10. Funkčné aspekty pilotného postupu EÚ boli najprv opísané v oznámení Komisie z 5. septembra 2007 nazvanom „Európa výsledkov – uplatňovanie práva spoločenstva“ [KOM(2007) 502 v konečnom znení]. Bod 2.2 tohto oznámenia, nazvaný „Zlepšenie pracovných postupov“, stanovuje:
            „… Tak ako teraz sa všetky žiadosti o informácie a sťažnosti týkajúce sa správneho uplatňovania práva Spoločenstva, ktoré Komisia dostane, naďalej budú evidovať a potvrdzovať…. Ak si otázka vyžaduje objasnenie vecného alebo právneho stanoviska v členskom štáte, postúpi sa príslušnému členskému štátu… poskytne sa členskému štátu krátka lehota, aby podal potrebné vysvetlenia, informácie a riešenia priamo dotknutým občanom alebo podnikom a informoval o tom Komisiu. Pokiaľ daná vec predstavuje porušenie práva Spoločenstva, členské štáty by mali zjednať alebo navrhnúť nápravu v rámci stanovených lehôt. Ak nie je navrhnuté riešenie, Komisia bude situáciu ďalej sledovať a uskutoční v súlade s existujúcim postupom ďalšie opatrenia vrátane začatia konania vo veci porušenia…. Výsledky prípadov by sa zaznamenávali s cieľom umožniť podávanie správ o činnosti a prípadnej následnej kontrole, vrátane evidencie a začatia konania vo veci porušenia. Toto podávanie správ by umožnilo určenie rozsahu, povahy a závažnosti problémov, ktoré zostávajú nevyriešené, ako aj stanovenie potreby dodatočných mechanizmov riešenia určitých problémov či špecifickejších sektorových iniciatív. Všetky tieto opatrenia by mali prispieť k zníženiu počtu konaní vo veci porušenia a zlepšiť účinnosť ich priebehu. Komisia navrhuje testovanie v niektorých členských štátoch počas roka 2008, ktoré by po vyhodnotení prvého roku fungovania mohlo byť rozšírené na všetky členské štáty…“
            Okolnosti predchádzajúce sporu
            11. Žalobcovia, Darius Nicolai Spirlea a Mihaela Spirlea, sú rodičmi dieťaťa, ktoré zomrelo v auguste 2010, údajne z dôvodu terapeutickej liečby na báze autológnych kmeňových buniek, ktorú podstúpilo v súkromnej klinike so sídlom v Düsseldorfe (Nemecko) (ďalej len „súkromná klinika“).
            12. Listom z 8. marca 2011 podali žalobcovia sťažnosť na Generálne riaditeľstvo (GR) Komisie pre zdravie, v ktorej v podstate uvádzali, že súkromná klinika mohla svoje terapeutické liečby poskytovať z dôvodu nečinnosti nemeckých orgánov, ktoré tým porušili ustanovenia nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1394/2007 z 13. novembra 2007 o liekoch na inovatívnu liečbu, ktorým sa mení a dopĺňa smernica 2001/83/ES a nariadenie (ES) č. 726/2004 (Ú. v. EÚ L 324, s. 121).
            13. V nadväznosti na túto sťažnosť Komisia začala pilotný postup EÚ pod číslom 2070/11/SNCO a kontaktovala nemecké orgány na účely preverenia toho, v akej miere mohli skutočnosti opísané žalobcami v ich sťažnosti, pokiaľ ide o prax súkromnej kliniky, porušiť nariadenie č. 1394/2007.
            14.  Komisia zaslala 10. mája a 10. októbra 2011 Spolkovej republike Nemecko dve žiadosti o informácie, na ktoré Nemecko odpovedalo 7. júla a 4. novembra 2011.
            15. Žalobcovia 11. augusta 2011 požiadali v zmysle nariadenia č. 1049/2001 o prístup k informáciám týkajúcim sa vybavenia sťažnosti. Žiadali konkrétne o poskytnutie pripomienok, ktoré predložila Spolková republika Nemecko 7. júla 2011 (ďalej len „sporný dokument“).
            16. Komisia 12. augusta 2011 informovala nemecké orgány o žiadosti žalobcov o prístup k spornému dokumentu.
            17. Spolková republika Nemecko 19. augusta 2011 informovala Komisiu, že nesúhlasí s poskytnutím prístupu k spornému dokumentu na základe výnimky týkajúcej sa na jednej strane ochrany medzinárodných vzťahov, stanovenej v článku 4 ods. 1 písm. a) tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, a na druhej strane ochrany účelu vyšetrovania, stanovenej v článku 4 ods. 2 tretej zarážke tohto nariadenia.
            18. Komisia 22. septembra 2011 zamietla žiadosť žalobcov o prístup k spornému dokumentu.
            19. Dňa 27. septembra 2011 podali žalobcovia Komisii opakovanú žiadosť v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001.
            20. Komisia 9. novembra 2011 potvrdila svoje predchádzajúce rozhodnutie zamietnutím prístupu žalobcov k spornému dokumentu na základe článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001, v spojení s článkom 4 ods. 2 treťou zarážkou tohto nariadenia (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).
            21. Komisia najprv vysvetlila, že po porade s nemeckými orgánmi tieto orgány nesúhlasili so zverejnením predmetného dokumentu s odvolaním sa predovšetkým na výnimku týkajúcu sa ochrany vyšetrovania, stanovenú v nariadení č. 1049/2001. Následne uviedla, že vzhľadom na to, že toto odôvodnenie sa zdá na prvý pohľad dôvodné, musí zamietnuť prístup k spornému dokumentu v zmysle článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001. Okrem toho sa domnievala, že čiastočný prístup k spornému dokumentu v zmysle článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001 nebol v predmetnej veci možný. Napokon uviedla, že neexistuje nijaký prevažujúci verejný záujem v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001, ktorý by odôvodnil zverejnenie tohto dokumentu.
            22. Komisia 27. septembra 2012 informovala žalobcov, že pilotný postup EÚ 2070/11/SNCO bol definitívne ukončený.
            Konanie a návrhy účastníkov konania
            23. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 27. decembra 2011 žalobcovia podali prejednávanú žalobu.
            24. V nadväznosti na čiastočnú obmenu Všeobecného súdu bol sudca spravodajca pridelený ôsmej komore, v dôsledku čoho jej bola pridelená táto vec.
            25. Uznesením z 3. februára 2014 Všeobecný súd v súlade s článkom 65 písm. b), článkom 66 ods. 1 a článkom 67 ods. 3 tretím pododsekom rokovacieho poriadku uložil Komisii, aby predložila sporné dokumenty, s tým, že tieto dokumenty nebudú v rámci tohto konania zaslané žalobcom. Komisia tejto žiadosti vyhovela v stanovenej lehote.
            26. Dňa 4. februára 2014 Všeobecný súd v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 64 rokovacieho poriadku vyzval žalobcov a Komisiu, aby predložili pripomienky k dôsledkom, ktoré treba vyvodiť pre riešenie predmetnej veci z rozsudku Súdneho dvora z 21. júna 2012, IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia (C‑135/11 P). Účastníci konania vyhoveli tejto výzve v stanovenej lehote.
            27. Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
            28. Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im položil Všeobecný súd, boli vypočuté počas pojednávania 6. marca 2014.
            29. Žalobcovia navrhujú, aby Všeobecný súd:
            – zrušil napadnuté rozhodnutie,
            – uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
            30. Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu ako nedôvodnú,
            – uložil žalobcom povinnosť nahradiť trovy konania.
            Právny stav
            31. Žalobcovia v podstate uvádzajú tri žalobné dôvody založené na porušení podstatných formálnych náležitostí a povinnosti odôvodnenia, porušení článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001 a porušení článku 4 ods. 6 tohto nariadenia.
            O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení podstatných formálnych náležitostí a povinnosti odôvodnenia
            Tvrdenia účastníkov konania
            32. Žalobcovia Komisii v podstate vytýkajú, že v napadnutom rozhodnutí uviedla, že jediná námietka Spolkovej republiky Nemecko proti zverejneniu sporného dokumentu stačila na zamietnutie ich žiadosti o prístup v zmysle nariadenia č. 1049/2001. V tomto smere uvádzajú, že Komisia sa dopustila viacerých chýb pri vybavovaní ich žiadosti o prístup a že dostatočne neodôvodnila napadnuté rozhodnutie.
            33. Žalobcovia predovšetkým uvádzajú, že pokiaľ ide o žiadosť o prístup k dokumentu členského štátu, ako je to v predmetnej veci, článok 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001 priznáva Komisii istú mieru voľnej úvahy s ohľadom na uplatnenie výnimiek stanovených v odsekoch 1 a 2 tohto ustanovenia. Komisia teda nie je povinná okamžite sa poradiť s dotknutým členským štátom o prístupe, ak je zrejmé, že predmetný dokument musí byť zverejnený. Žalobcovia tvrdia, že pokiaľ ide o predmetnú vec, žiadna skutočnosť z napadnutého rozhodnutia neumožňuje dospieť k záveru, že Komisia využila túto mieru voľnej úvahy v rámci ich žiadosti o prístup.
            34. Žalobcovia ďalej tvrdia, že Komisia mala aj po konzultácii so Spolkovou republikou Nemecko v zmysle článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 podrobne preveriť, či skutočnosti a odôvodnenie uvádzané členským štátom proti zverejneniu sporného dokumentu boli dôvodné. Podľa nich je Komisia príslušná nielen preveriť, či daný členský štát formálne odôvodnil svoje stanovisko, ale tiež skontrolovať, či sa toto odôvodnenie vzťahuje na výnimky stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 a posúdiť in concreto , či uvedené výnimky a dôvody boli uplatniteľné na sporný dokument.
            35. Žalobcovia okrem toho Komisii vytýkajú, že vyzvala Spolkovú republiku Nemecko, aby uplatnila výnimky, ktoré sú stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001. Domnievajú sa totiž, že na účely znemožnenia prístupu žalobcov k spornému dokumentu Komisia priamo vyzvala členský štát, aby proti tomu namietol a že ho dokonca poučila o spôsobe uplatnenia výnimiek nariadenia č. 1049/2001. Tento postup je však v rozpore s účelom predmetného nariadenia, ktorým je transparentnosť a objektívnosť rozhodnutí inštitúcii Európskej únie.
            36. Žalobcovia okrem toho tvrdia, že Komisia porušila zásadu rovnosti zbraní a práva byť vypočutý v konaní, v ktorom bolo vydané napadnuté rozhodnutie. Uvádzajú totiž, že Spolková republika Nemecko bola informovaná o dôvodoch, ktoré oni uviedli na podporu svojej žiadosti o prístup, pričom oni neboli informovaní o dôvodoch, pre ktoré tento členský štát nesúhlasil so zverejnením sporného dokumentu. Za týchto okolností sa nemohli vyjadriť o dôvodnosti námietky tohto členského štátu s ohľadom na výnimky stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001. Domnievajú sa napokon, že ako účastníci konania v zmysle tohto nariadenia mali mať prístup k odpovedi Spolkovej republiky Nemecko.
            37. Žalobcovia napokon tvrdia, že Komisia nesprávne rozšírila pôsobnosť článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 na „nemecké orgány“, pričom jediným platným partnerom pre Komisiu v rámci tohto článku bola „Spolková republika Nemecko“.
            38. Komisia odmieta tvrdenia žalobcov.
            Posúdenie Všeobecným súdom
            39. Žalobcovia v rámci prvého žalobného dôvodu v podstate uvádzajú dve výhrady založené na porušení podstatných formálnych náležitostí, ktoré vyplývajú predovšetkým z článku 4 ods. 4 a 5 nariadenia č. 1049/2001, a na porušení povinnosti odôvodnenia.
            – Úvodné pripomienky
            40. Na úvod treba pripomenúť, že nariadenie č. 1049/2001 sleduje cieľ, ako stanovuje jeho odôvodnenie 4 a jeho článok 1, priznať verejnosti čo najširšie právo na prístup k dokumentom inštitúcií (rozsudok Súdneho dvora z 1. júla 2008, Švédsko a Turco/Rada, C‑39/05 P a C‑52/05 P, Zb. s. I‑4723, bod 33 a rozsudok Všeobecného súdu z 3. októbra 2012, Jurašinović/Rada, T‑63/10, bod 28). Podľa článku 2 ods. 3 uvedeného nariadenia sa toto právo vzťahuje nielen na dokumenty vydané inštitúciou, ale takisto na dokumenty prijaté od tretích osôb, medzi ktoré patria aj členské štáty, ako to výslovne uvádza článok 3 písm. b) tohto nariadenia.
            41. Toto právo na prístup však podlieha určitým obmedzeniam založeným na dôvodoch verejného alebo súkromného záujmu (rozsudok Súdneho dvora z 1. februára 2007, Sison/Rada, C‑266/05 P, Zb. s. I‑1233, bod 62, a rozsudok Jurašinović/Rada, už citovaný, bod 29). Najmä článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 uvádza, že členský štát môže požiadať inštitúciu, aby nezverejnila dokument pochádzajúci od tohto členského štátu bez jeho predchádzajúceho súhlasu (rozsudok IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 50).
            42. Spolková republika Nemecko v predmetnej veci využila možnosť, ktorú jej priznáva článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001, a požiadala Komisiu, aby nezverejnila pripomienky, ktoré Komisii zaslala 7. júla 2011 v rámci pilotného postupu EÚ 2070/11/SNCO. Tento členský štát založil svoju námietku predovšetkým na výnimke týkajúcej sa vyšetrovania, stanovenej v článku 4 ods. 2 tretej zarážke tohto nariadenia. Komisia v napadnutom rozhodnutí následne odôvodnila zamietnutie prístupu k spornému dokumentu námietkou prejavenou nemeckými orgánmi podľa článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001.
            43. V tomto smere treba uviesť, že Súdny dvor už mal príležitosť objasniť, v rozsudkoch z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, Zb. s. I‑11389) a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovanom, rozsah námietky vznesenej členským štátom podľa tohto ustanovenia.
            44. V tomto smere Súdny dvor zdôraznil, že článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 má procesnú povahu, keďže predchádzajúci súhlas dotknutého členského štátu sa vyžaduje v prípade, že tento štát podal príslušnú osobitnú žiadosť, a je ustanovením, ktoré sa týka procesu prijímania rozhodnutia Únie (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, body 78 a 81, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 53).
            45. Na rozdiel od článku 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001, ktorý priznáva tretím osobám v prípade dokumentov, ktoré od nich pochádzajú, iba právo porady s dotknutou inštitúciou o uplatnení jednej z výnimiek uvedených v článku 4 ods. 1 a 2, odsek 5 tohto článku uvádza predchádzajúci súhlas členského štátu ako nevyhnutnú podmienku zverejnenia dokumentu pochádzajúceho od neho v prípade, že to tento členský štát vyžaduje (rozsudok IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 54).
            46. Súdny dvor na základe toho rozhodol, že keď členský štát využije možnosť poskytovanú článkom 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 požiadať, aby určitý dokument pochádzajúci z tohto členského štátu nebol zverejnený bez jeho predchádzajúceho súhlasu, prípadné zverejnenie tohto dokumentu inštitúciou si vyžaduje získanie predchádzajúceho súhlasu uvedeného členského štátu (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 50, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 55).
            47. Z toho a contrario  vyplýva, že inštitúcia, ktorej nebol daný súhlas dotknutého členského štátu, nemôže voľne zverejniť predmetný dokument (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 44, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 56).
            48. Článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 však neposkytuje dotknutému členskému štátu všeobecné a bezpodmienečné právo veta umožňujúce svojvoľne a bez povinnosti odôvodniť svoje rozhodnutie zabrániť zverejneniu akéhokoľvek dokumentu v držbe inštitúcie len preto, lebo uvedený dokument pochádza z tohto členského štátu (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 58, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 57).
            49. Výkon právomoci, ktorú článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 priznáva dotknutému členskému štátu, je totiž ohraničený rámcom hmotnoprávnych výnimiek uvádzaných v odsekoch 1 až 3 toho istého článku, pričom členskému štátu je v tejto súvislosti priznaná len právomoc zúčastniť sa na rozhodnutí inštitúcie Únie. Predchádzajúci súhlas dotknutého členského štátu, na ktorý odkazuje tento článok, teda nie je svojvoľným právom veta, ale určitým druhom súhlasného stanoviska, že neexistujú výnimočné dôvody vyplývajúce z odsekov 1 až 3 tohto článku. Rozhodovací proces takto zavedený uvedeným článkom teda vyžaduje, aby sa inštitúcia a členský štát, ktorých sa to týka, držali hmotnoprávnych výnimiek stanovených v daných odsekoch 1 až 3 (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, body 76 a 83, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 58).
            50. Z toho vyplýva, že článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 umožňuje členskému štátu zabrániť zverejneniu dokumentov, ktoré od neho pochádzajú, iba na základe hmotnoprávnych výnimiek stanovených v odseku 1 až 3 tohto článku, pričom musí v tejto súvislosti riadne odôvodniť svoje stanovisko (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 99, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 59).
            51. Pokiaľ ide v predmetom prípade o rozsah pôsobnosti článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 voči inštitúcii rozhodujúcej o žiadosti o prístup k dokumentu, je potrebné pripomenúť, ako Súdny dvor už rozhodol, že to, že došlo k zásahu dotknutého členského štátu, neovplyvňuje vo vzťahu k žiadateľovi povahu rozhodnutia ako aktu Únie, ktorý mu potom adresuje inštitúcia v odpovedi na jeho žiadosť o prístup k dokumentu, ktorý má táto v držbe (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 94, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 60).
            52. Inštitúcia, ktorá rozhoduje o žiadosti o prístup k dokumentu, je teda ako autorka rozhodnutia o zamietnutí prístupu k dokumentom zodpovedná za jeho zákonnosť. Súdny dvor rozhodol, že táto inštitúcia nemôže uznať námietku prejavenú členským štátom proti zverejneniu dokumentu, ktorý od neho pochádza, ak táto námietka nie je riadne odôvodnená alebo ak dôvody, o ktoré sa tento štát pri zamietnutí prístupu k spornému dokumentu opiera, neodkazujú na výnimky stanovené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 88, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 61).
            53. Z toho vyplýva, že dotknutá inštitúcia predtým, ako zamietne prístup k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu, musí preskúmať, či tento členský štát založil svoju námietku na hmotnoprávnych výnimkách stanovených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 a či v tejto súvislosti riadne odôvodnil svoje stanovisko. V rámci procesu prijímania rozhodnutia o zamietnutí prístupu sa Komisia musí ubezpečiť o existencii takéhoto odôvodnenia a uviesť ho v rozhodnutí prijatom v tomto konaní (rozsudky Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 99, a IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 62).
            54. Naopak v zmysle judikatúry nie je povinnosťou inštitúcie rozhodujúcej o žiadosti o prístup k dokumentu vyčerpávajúcim spôsobom posúdiť odmietavé rozhodnutie dotknutého členského štátu formou kontroly, ktorá ide nad rámec overenia existencie odôvodnenia odkazujúceho na výnimky uvedené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 (rozsudok IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 63).
            55. Požiadavka takého vyčerpávajúceho posúdenia by totiž mohla viesť k tomu, že inštitúcia, ktorej bola podaná žiadosť o sprístupnenie dokumentu, po vykonaní tohto posúdenia neoprávnene sprístupní žiadateľovi sporný dokument bez zohľadnenia riadne odôvodnenej námietky členského štátu, v zmysle bodov 52 a 53 vyššie, od ktorého dokument pochádza (rozsudok IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 64).
            56. Dve výhrady vznesené žalobcami v rámci prvého žalobného dôvodu treba preskúmať s ohľadom na tieto zásady.
            – O údajnom porušení podstatných formálnych náležitostí
            57. Pokiaľ ide o výhradu založenú na porušení podstatných formálnych náležitostí, žalobcovia po prvé uvádzajú, že článok 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001 sa má vykladať v tom zmysle, že Komisia je pred poradou s dotknutým členským štátom v zmysle odseku 5 tohto článku povinná overiť, či v rámci jej právomoci voľnej úvahy dokument, ku ktorému sa žiada prístup, možno alebo nemožno zverejniť s ohľadom na výnimky stanovené v tomto nariadení.
            58. V tomto smere treba uviesť, že uvedené tvrdenie sleduje spochybnenie tvrdenia Komisie uvedeného v napadnutom rozhodnutí, ako aj v písomných vyjadreniach pred Všeobecným súdom, podľa ktorého ak sa žiadosť o prístup týka dokumentu pochádzajúceho z členského štátu, Komisia požiada tento štát o súhlas so zverejnením.
            59. Žalobcovia oprávnene kritizujú toto tvrdenie Komisie, pretože článok 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001 stanovuje, že pokiaľ ide o dokumenty tretej osoby, vrátane členských štátov (pozri bod 40 vyššie) a nie je jasné, či dokument môže alebo nemôže byť zverejnený, inštitúcia, ktorá rozhoduje o žiadosti o prístupe k dokumentu, sa poradí s treťou osobou s cieľom posúdiť, či sa môže použiť výnimka z odseku 1 alebo 2 tohto článku.
            60. Navyše treba uviesť, že Súdny dvor vo svojej judikatúre stanovil, že z článku 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001 vyplýva, že keď predmetná inštitúcia považuje za jasné, že prístup k dokumentu pochádzajúcemu z členského štátu musí byť odmietnutý na základe výnimiek stanovených v odsekoch 1 alebo 2 tohto článku, odmietne prístup žiadateľovi bez toho, aby to musela konzultovať s členským štátom, z ktorého pochádza dokument, a to bez ohľadu na skutočnosť, či tento členský štát predtým podal žiadosť na základe článku 4 ods. 5 uvedeného nariadenia (v tomto zmysle pozri rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 68).
            61. Ako tvrdia žalobcovia, ak sa na dokument pochádzajúci z členského štátu, ku ktorému je žiadaný prístup, nijakým spôsobom nevzťahujú výnimky z článku 4 nariadenia č. 1049/2001, Komisia nie je povinná poradiť sa s členským štátom a musí priamo pristúpiť k zverejneniu sporného dokumentu bez jeho súhlasu. V tomto ohľade treba zdôrazniť, že v súlade s judikatúrou citovanou v bode 48 vyššie členské štáty nedisponujú všeobecným a bezpodmienečným právom veta, ktoré by im umožnilo zabrániť zverejneniu akéhokoľvek dokumentu v držbe inštitúcie len preto, lebo uvedený dokument pochádza z týchto členských štátov.
            62. V predmetnej veci však Komisii nemožno vytýkať porušenie článku 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001, keďže, ako uviedla v napadnutom rozhodnutí, sporný dokument sa týkal pilotného postupu EÚ a Spolková republika Nemecko sa teda mohla odvolať na výnimku v zmysle článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
            63. V tomto smere treba hneď na úvod uviesť, že žalobcovia nenamietajú proti tomu, že sporný dokument sa týka „vyšetrovania“ v zmysle výnimky stanovenej v článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001.
            64. V každom prípade z oznámenia z 5. septembra 2007 vyplýva (pozri bod 10 vyššie), že cieľom pilotných postupov EÚ je overiť, či sa právo EÚ členskými štátmi dodržiava a správne uplatňuje. Komisia na tento účel pravidelne využíva žiadosti o informácie adresované tak dotknutým členským štátom, ako aj dotknutým občanom a podnikom. V osobitnom rámci pilotného postupu EÚ 2070/11/SNCO Komisia predovšetkým preskúmala, či skutočnosti opísané žalobcami v ich sťažnosti mohli skutočne predstavovať porušenie nariadenia č. 1394/2007 zo strany Spolkovej republiky Nemecko. Na ten účel najprv zaslala tomuto členskému štátu žiadosti o informácie. Potom posúdila odpovede, ktoré dostala. Napokon uviedla svoje závery, dokonca aj predbežné, v rámci správy adresovanej žalobcom.
            65. Z uvedeného vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, Komisia splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001, keďže sa poradila so Spolkovou republikou Nemecko v súvislosti s otázkou, či sa podľa jej názoru na žiadosť o prístup uplatňujú výnimky stanovené v odsekoch 1 a 2 článku 4 nariadenia č. 1049/2001. Navyše je vhodné domnievať sa, že rozhodnutie Komisie týkajúce sa žiadosti o prístup záviselo od rozhodnutia nemeckých orgánov v rámci postupu prijímania napadnutého rozhodnutia (pozri v tomto zmysle rozsudok IFAW Internationaler Tierschutz‑Fonds/Komisia, už citovaný, bod 56).
            66. Po druhé žalobcovia Komisii vytýkajú, že vyzvala Spolkovú republiku Nemecko, aby nesúhlasila so zverejnením sporného dokumentu. Je však nutné uviesť, že toto tvrdenie nie je ničím podložené. Ako totiž vyplýva z listu Komisie z 12. augusta 2011 (pozri bod 16 vyššie), Komisia informovala Spolkovú republiku Nemecku o žiadosti o prístup žalobcov k spornému dokumentu a v rámci toho sa obmedzila na uvedenie svojho názoru na zverejnenie sporného dokumentu. Na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, to neprestavovalo výzvu na nesúhlas so žiadosťou o prístup, ale skôr o splnenie p ovinnosti, ktorú má Komisia v zmysle článku 4 ods. 4 nariadenia č. 1049/2001 poradiť sa s členským štátom dotknutým touto žiadosťou.
            67. Po tretie žalobcovia tvrdia, že Komisia sa nesprávne obrátila na „nemecké orgány“ a nie na „Spolkovú republiku Nemecko“. V tomto smere stačí uviesť, že toto tvrdenie vyplýva z nesprávneho pochopenia znenia napadnutého rozhodnutia. Komisia totiž v rámci svojho odôvodnenia použila výraz „nemecké orgány“ ako výraz rovnocenný výrazu „Spolková republika Nemecko“. Keďže oba výrazy sa v predmetnom prípade týkali dotknutého členského štátu, z ktorého pochádza dokument tvoriaci predmet žiadosti o prístup v zmysle článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001, Komisii nemožno vytýkať žiadne porušenie tohto článku. Je vhodné pripomenúť, že tento článok sa vzťahuje na všetky dokumenty pochádzajúce z členských štátov, ktoré tieto štáty odovzdajú inštitúcii bez ohľadu na to, kto je ich autorom v rámci štátu v súlade s vnútroštátnou deľbou právomocí (pozri v tomto zmysle rozsudok Švédsko/Komisia, už citovaný, bod 61).
            68. Po štvrté žalobcovia Komisii v podstate vytýkajú, že porušila zásadu rovnosti zbraní a že im neumožnila poznať názor Spolkovej republiky Nemecko po porade, ktorú urobila v súlade s článkom 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001.
            69. V tomto smere treba predovšetkým uviesť, podobne ako to urobila Komisia, že úlohou Komisie nie je v rámci uplatnenia článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 pri zohľadnení zásady rovnosti zbraní rozhodnúť o spore medzi žiadateľom o prístup k dokumentu a členským štátom, ktorý je autorom tohto dokumentu. V predmetnej veci je Komisia, ako inštitúcia oprávnená rozhodnúť o prístupe k spornému dokumentu, príslušná preskúmať, či Spolková republika Nemecko v súvislosti s výnimkami stanovenými v článku 4 nariadenia č. 1049/2001 uviedla dôvody spôsobilé na prvý pohľad odôvodniť zamietnutie žiadosti o prístup.
            70. Ďalej na rozdiel od toho, čo tvrdia žalobcovia, treba uviesť, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí neobmedzila len na uvedenie stanoviska zastávaného Spolkovou republikou Nemecko s ohľadom na ich žiadosť o prístup, ale doslovne tiež uviedla výňatky zo stanoviska, ktoré jej Spolková republika Nemecko poslala po porade (časť 3 napadnutého rozhodnutia). Ide konkrétne o výňatky, v ktorých Spolková republika Nemecko v podstate vysvetľovala, že podľa nej musí v rámci pilotného postupu EÚ vládnuť atmosféra vzájomnej dôvery s Komisiou, umožňujúca začať rokovania a dospieť ku kompromisu s cieľom dosiahnuť rýchle a celkové riešenie daného sporu. Z týchto úryvkov tiež vyplýva, že podľa Spolkovej republiky Nemecko zverejnenie sporného dokumentu by iba ohrozilo lojálnu spoluprácu medzi ňou a Komisiou, ktorej zachovanie bolo nevyhnutné v rámci začatého vyšetrovania.
            71. Treba teda zastávať názor, že Komisia umožnila žalobcom poznať odôvodnenie, ktoré Spolková republika Nemecko uviedla na účely namietnutia proti zverejneniu sporného dokumentu.
            72. Okrem toho treba zamietnuť tvrdenie žalobcov, podľa ktorého Komisia v podstate porušila ich právo byť vypočutí, keďže im neponúkla možnosť predložiť ich pripomienky k odpovedi danej Spolkovou republikou Nemecko.
            73. V tomto smere treba uviesť, že v rámci nariadenia č. 1049/2001 je stanovené, že po vydaní prvého rozhodnutia o zamietnutí zo strany orgánu rozhodujúceho o žiadosti o prístup k dokumentu môžu žiadatelia o prístup podať opakovanú žiadosť v zmysle článku 7 ods. 2 tohto nariadenia. Pri tej príležitosti si zachovávajú možnosť predložiť svoje pripomienky proti stanovisku tohto orgánu. Predovšetkým v prípade, keď členský štát namietol proti žiadanému zverejneniu v súlade s článkom 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001, s odvolaním sa na výnimky stanovené v odsekoch 1 a 2 tohto ustanovenia, žiadatelia majú prostredníctvom opakovanej žiadosti možnosť vyjadriť sa k odôvodneniu uvedenému daným členským štátom.
            74. Pokiaľ však ide o predmetnú vec, po rozhodnutí Komisie z 22. septembra 2011 o zamietnutí žiadosti o prístup žiadateľov k spornému dokumentu (pozri bod 18 vyššie) žalobcovia podali na Komisiu opakovanú žiadosť v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001 (pozri bod 19 vyššie). Treba teda zastávať názor, že na rozdiel od ich tvrdení mali možnosť namietnuť proti postupu Komisie v súvislosti s jej poradou so Spolkovou republikou Nemecko podľa článku 4 ods. 5 tohto nariadenia, ako aj proti stanovisku tejto republiky v neprospech ich žiadosti. Okrem toho treba zdôrazniť, že Komisia v rámci svojho odôvodnenia konkrétne odpovedala na tvrdenia a pripomienky predložené žalobcami v opakovanej žiadosti (časť 4 napadnutého rozhodnutia).
            75. Po piate, hoci žalobcovia Komisii vytýkajú, že nesprávne určila dokument, ktorý bol predmetom ich žiadosti o prístup, je nutné naopak konštatovať, že Komisia správne odkázala na daný dokument, a to ako v jej žiadosti zaslanej Spolkovej republike Nemecko, tak aj v napadnutom rozhodnutí, ako na odpoveď, ktorú tento členský štát adresoval Komisii 7. júla 2011 v nadväznosti na žiadosť podanú v rámci pilotného postupu EÚ 2070/11/SNCO. Argument žalobcov preto musí byť zamietnutý.
            76. Preto vzhľadom na skutočnosť, že Komisia splnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú predovšetkým z článku 4 ods. 4 a 5 nariadenia č. 1049/2001, tak ako ich vykladal Súdny dvor vo svojej judikatúre, žalobcovia nemôžu tvrdiť, že sa pri vybavovaní ich žiadosti o prístup dopustila porušenia podstatných formálnych náležitostí.
            77. Prvá výhrada sa teda musí zamietnuť.
            – O údajnom porušení povinnosti odôvodnenia
            78. Pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa porušenia povinnosti odôvodnenia, žalobcovia uvádzajú rad argumentov, ktorými Komisii vytýkajú, že sa obmedzila na povrchné overenie odôvodnenia Spolkovej republiky Nemecko, uvedeného na podporu jej odmietnutia žiadosti o prístup. Domnievajú sa, že v súlade s ustálenou judikatúrou bola Komisia povinná konkrétnym a individuálnym spôsobom preskúmať uvedené odôvodnenie a v prípade odmietnutia mala vysvetliť dôvod, pre ktorý mohol prístup k spornému dokumentu porušiť ustanovenie, na ktoré sa odvolala Spolková republika Nemecko, teda článok 4 ods. 2 tretiu zarážku nariadenia č. 1049/2001.
            79. Na úvod treba uviesť, že žalobcovia touto výhradou vzniesli otázku o povahe a intenzite preskúmania, ktoré má byť vykonané, a odôvodnenia, ktoré má poskytnúť Komisia v prípade, že sa rozhodne odvolať na výnimky stanovené v článku 4 nariadenia č. 1049/2001.
            80. Žalobcovia v tomto smere správne tvrdia, že Súdny dvor stanovil, že na účely odôvodnenia zamietnutia prístupu k dokumentu, ktorého sprístupnenie bolo požadované, v zásade nestačí, že tento dokument spadá pod činnosť uvedenú v článku 4 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001. Dotknutá inštitúcia musí takisto poskytnúť vysvetlenie, pokiaľ ide o to, ako by prístup k uvedenému dokumentu mohol konkrétne a skutočne poškodiť záujem chránený výnimkou upravenou v tomto článku (rozsudky Súdneho dvora z 29. júna 2010, Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau, C‑139/07 P, Zb. s. I‑5885, bod 53; z 21. septembra 2010, Švédsko a i./API a Komisia, C‑514/07 P, C‑528/07 P a C‑532/07 P, Zb. s. I‑8533, bod 72, a zo 14. novembra 2013, LPN/Komisia, C‑514/11 P a C‑605/11 P, bod 44).
            81. Treba uviesť, že povinnosť konkrétneho a individuálneho preskúmania, ktorá vyplýva zo zásady transparentnosti zakotvenej v citovanej judikatúre, nie je uplatniteľná, keď sa žiadosť o prístup týka dokumentu pochádzajúceho z členského štátu v zmysle článku 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001.
            82. Ako totiž vyplýva z bodov 53 a 55 vyššie, Súdny dvor rozhodol, že v rámci procesu prijímania rozhodnutia o zamietnutí prístupu sa Komisia musí iba ubezpečiť, že dotknutý členský štát na jednej strane založil svoju námietku na hmotnoprávnych výnimkách stanovených v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 a na druhej strane, že v tomto ohľade riadne odôvodnil svoje stanovisko.
            83. Okrem toho Súdny dvor v odpovedi na tvrdenia podobné tým, ktoré vzniesli žalobcovia v predmetnej veci, spresnil, že nie je povinnosťou inštitúcie rozhodujúcej o žiadosti o prístup k dokumentu vyčerpávajúcim spôsobom posúdiť odmietavé rozhodnutie dotknutého členského štátu formou kontroly, ktorá ide nad rámec overenia existencie odôvodnenia odkazujúceho na výnimky uvedené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001.
            84. V predmetnej veci treba konštatovať, že Komisia overila, že námietka Spolkovej republiky Nemecko odkazovala na hmotnoprávne výnimky stanovené v článku 4 ods. 1 až 3 nariadenia č. 1049/2001 a že táto námietka bola v tomto smere riadne odôvodnená. Okrem toho predovšetkým uviedla, že nemecké orgány namietli proti zverejneniu sporného dokumentu, opierajúc sa o výnimku stanovenú v článku 4 ods. 2 tretej zarážke tohto nariadenia, týkajúcu sa ochrany účelu vyšetrovania. V tomto smere dokonca doslovne citovala znenie odpovede Spolkovej republiky Nemecko. Uviedla ďalej, že vysvetlenia tohto štátu sa zdali prima facie  dôvodné, ako to podľa nej vyžaduje Súdny dvor v už citovanom rozsudku Švédsko/Komisia. Napokon odpovedala na tvrdenia, ktoré žalobcovia uviedli vo svojej opakovanej žiadosti z 27. septembra 2011 (pozri bod 19 vyššie) voči porade s nemeckými orgánmi.
            85. Z toho vyplýva, že Komisia splnila svoju povinnosť náležitého preskúmania, keďže dodržala mieru podrobnosti požadovanú Súdnym dvorom v jeho judikatúre v súvislosti s článkom 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 a jej povinnosť odôvodnenia.
            86. Druhá výhrada sa teda musí zamietnuť.
            87. Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý žalobný dôvod treba zamietnuť ako celok.
            O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001
            Tvrdenia účastníkov konania
            88. Žalobcovia predovšetkým tvrdia, že Komisia nedostatočne odôvodnila svoje rozhodnutie v súvislosti s absenciou prevažujúceho záujmu v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001. Subsidiárne sa domnievajú, že Komisia nesprávne vyvážila záujmy, ktoré v predmetnej veci stoja proti sebe, a namietajú proti záveru, podľa ktorého žiaden záujem prevažujúci nad záujmom pilotného postupu EÚ nemohol odôvodniť zverejnenie sporného dokumentu. Uvádzajú v podstate, že cieľ ochrany zdravia by mal mať prednosť pred konkrétnym záujmom Komisie pokračovať v jej vyšetrovaní.
            89. Komisia namieta proti tvrdeniam žalobcov.
            Posúdenie Všeobecným súdom
            90. Na úvod je vhodné uviesť, že aj v prípade, keď sa Komisia tak ako v predmetnej veci opiera o článok 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 na účely zamietnutia prístupu k žiadaným dokumentom, možnosť preukázať, že existuje prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie týchto dokumentov v zmysle poslednej časti vety článku 4 ods. 2 tohto nariadenia, nie je vylúčená. Ako totiž vyplýva z judikatúry citovanej v bode 49 vyššie, rozhodovací proces stanovený článkom 4 ods. 5 nariadenia č. 1049/2001 vyžaduje, aby sa inštitúcia a členský štát, ktorých sa to týka, držali hmotnoprávnych výnimiek stanovených v článku 4 ods. 1 až 3 uvedeného nariadenia, čo nevyhnutne zahŕňa článok 4 ods. 2 poslednú časť vety.
            91. Podľa judikatúry totiž prináleží tomu, kto uplatňuje existenciu prevažujúceho verejného záujmu, aby konkrétnym spôsobom uviedol okolnosti, ktoré odôvodňujú zverejnenie dotknutých dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 28. júna 2012, Komisia/Agrofert Holding, C‑477/10 P, bod 68; Komisia/Technische Glaswerke Ilmenau, už citovaný, bod 62; Švédsko a i./API a Komisia, už citovaný, bod 103, a LPN/Komisia, už citovaný, bod 94).
            92. Okrem toho predloženie čisto všeobecných úvah nemôže stačiť na preukázanie toho, že verejný záujem má prednosť pred dôvodmi opodstatňujúcimi zamietnutie zverejnenia dotknutých dokumentov (pozri v tomto zmysle rozsudok LPN/Komisia, už citovaný, bod 93).
            93. Navyše prevažujúci verejný záujem odôvodňujúci zverejnenie dokumentu sa nemusí nevyhnutne líšiť od zásad, na ktorých spočíva nariadenie č. 1049/2001 (pozri v tomto zmysle rozsudky Švédsko a Turco/Rada, už citovaný, body 74 a 75, a LPN/Komisia, už citovaný, bod 92).
            94. Pokiaľ ide o predmetnú vec, treba uviesť, že Komisia sa v napadnutom rozhodnutí domnievala, že žiaden prevažujúci verejný záujem neodôvodňoval zverejnenie dokumentov v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001, lebo najlepším spôsobom slúžiť verejnému záujmu v danom prípade bolo dokončiť pilotný postup EÚ so Spolkovou republikou Nemecko. Podľa Komisie, ktorá v podstate zopakovala odôvodnenie uvedené v tomto smere nemeckými orgánmi v ich liste z 19. augusta 2011 (pozri bod 18 vyššie, ako aj body 3 a 6 napadnutého rozhodnutia), to umožnilo overiť, či bolo právo Únie skutočne porušené s ohľadom na skutočnosti tvrdené žalobcami v ich sťažnosti proti nemeckým orgánom.
            95. Toto posúdenie Komisie nie je postihnuté žiadnou vadou.
            96. Po prvé treba totiž zastávať názor, že ako vyplýva z bodu 94 vyššie, Komisia odôvodnila svoj záver, podľa ktorého prevažujúci verejný záujem v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001 nemohol v predmetnej veci odôvodniť zverejnenie sporného dokumentu. Na základe toho tvrdenie žalobcov založené na nedostatku odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, nemožno uznať.
            97. Po druhé je dôležité uviesť, že žalobcovia okrem všeobecných tvrdení týkajúcich sa potreby ochrany verejného zdravia a skutočnosti, že liečebné postupy súkromnej kliniky spôsobili smrť viacerých pacientov v Nemecku, neuvádzajú konkrétne dôvody, ktoré by v danom prípade opodstatnili zverejnenie sporného dokumentu. Predovšetkým nevysvetľujú, v akej miere by sprístupnenie tohto dokumentu, čiže odpovede Spolkovej republiky Nemecko na otázky položené Komisiou v rámci predmetného pilotného postupu EÚ, samotným žalobcom, slúžilo záujmu ochrany verejného zdravia. Treba zdôrazniť, že ako vyplýva z judikatúry citovanej v bodoch 91 a 92 vyššie, hoci pri uplatnení výnimky v zmysle článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001 dôkazné bremeno prináleží inštitúcii, ktorá sa odvoláva na túto výnimku, naopak, v prípade článku 4 ods. 2 poslednej časti vety tohto nariadenia prináleží tým, ktorí uplatňujú existenciu prevažujúceho verejného záujmu v zmysle poslednej časti vety tohto ustanovenia, aby ho preukázali.
            98. Po tretie, aj keby sa pripustila domnienka, že všeobecné tvrdenia týkajúce sa existencie všeobecného záujmu na ochrane zdravia majú byť prijaté, zverejnenie požadovaných dokumentov v predmetnom prípade nie je takej povahy, aby umožnilo uspokojiť daný záujem. Je totiž nutné uviesť, že neprislúcha žalobcom stanoviť, v akej miere bolo právo Únie, predovšetkým nariadenie č. 1394/2007, dodržané nemeckými orgánmi s ohľadom na skutkový stav uvedený v ich sťažnosti. Naopak, treba potvrdiť posúdenie Komisie, podľa ktorého verejný záujem na to, aby objasnila, či Spolková republika Nemecko dodržala právo Únie, predstavoval najúčinnejšiu cestu na účel ochrany verejného zdravia.
            99. Po štvrté žalobcovia uvádzajú, že sporný dokument mohol odôvodniť žalobu o určenie mimozmluvnej zodpovednosti, ktorú mohli žalobcovia prípadne podať na nemeckých vnútroštátnych súdoch. Návrh žalobcov v podstate smeruje k získaniu dôkazných dokumentov na podporu ich žaloby o zodpovednosti za škodu, s využitím na ten účel Komisie a vyšetrovacích právomocí, ktoré má ako strážca Zmluvy o FEÚ. Záujem žalobcov predložiť dôkazné dokumenty pred vnútroštátny súd však nemožno považovať za prevažujúci „verejný záujem“ v zmysle článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001, ale za súkromný záujem (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Agrofer Holding, už citovaný, bod 86). Nemožno totiž pripustiť, aby bola Komisia využívaná na účely získania prístupu k dôkazom, ktoré nie sú dostupné inou cestou.
            100. V tomto smere treba uviesť, že hoci skutočnosti, ktoré vyvolali konanie žalobcov pred nemeckým vnútroštátnym súdom a európskym súdom, sú zjavne nešťastné a poľutovaniahodné, Komisia správne zdôraznila, že žalobcovia musia podať žalobu s využitím procesných a dôkazných prostriedkov, ktoré im priznáva vnútroštátny právny poriadok.
            101. Po piate žalobcovia Komisii vytýkajú, že im neposkytla prístup k spornému dokumentu s ohľadom na uvedený verejný záujem dokonca ani po ukončení pilotného postupu EÚ 2070/11/SNCO.
            102. V tomto smere stačí pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že v rámci žaloby o neplatnosť podanej v zmysle článku 263 ZFEÚ zákonnosť napadnutého aktu musí byť skúmaná podľa skutkového a právneho stavu existujúceho v čase, keď bol tento akt prijatý (pozri rozsudok Všeobecného súdu z 30. septembra 2009, Francúzsko/Komisia, T‑432/07, Zb. s. II‑188, bod 43 a citovanú judikatúru).
            103. Treba však konštatovať, že k ukončeniu pilotného postupu EÚ 2070/11/SNCO došlo po prijatí napadnutého rozhodnutia. Tvrdenie žalobcov preto treba zamietnuť.
            104. V každom prípade nemožno vylúčiť, ako vyplýva na jednej strane z bodu 12 už citovaného rozsudku LPN/Komisia a na druhej strane z údajov poskytnutých Komisiou počas pojednávania, že úplný alebo čiastočný prístup k dokumentom dotknutým v predmetnej veci mohol byť žalobcom poskytnutý, pokiaľ by výnimka stanovená v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 prestala byť uplatniteľná po odložení sťažnosti Komisiou, pod podmienkou, že sa na tieto dokumenty nevzťahovala iná výnimka v zmysle tohto nariadenia. Táto hypotéza by však prichádzala do úvahy iba vtedy, ak by na Komisiu bola podaná nová žiadosť o prístup.
            105. Z toho vyplýva, že Komisia v predmetnej veci neporušila povinnosť odôvodnenia, ani sa nedopustila nesprávneho posúdenia pri uplatnení článku 4 ods. 2 poslednej časti vety nariadenia č. 1049/2001.
            106. Druhý žalobný dôvod treba preto zamietnuť.
            O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001
            Tvrdenia účastníkov konania
            107. Žalobcovia uvádzajú, že Komisia porušila ich právo na získanie čiastočného prístupu ku spornému dokumentu.
            108. Komisia spochybňuje tvrdenia žalobcov.
            Posúdenie Všeobecným súdom
            109. Podľa prvého odseku článku 21 Štatútu Súdneho dvora, uplatniteľného na konanie pred Všeobecným súdom podľa prvého odseku článku 53 tohto Štatútu a článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku, musí každá žaloba uvádzať predmet konania a obsahovať zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné, aby si žalovaný mohol pripraviť svoju obranu a aby Všeobecný súd mohol uskutočniť súdne preskúmanie. S cieľom zaručiť právnu istotu a riadny výkon spravodlivosti je potrebné, aby hlavné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa žaloba zakladá, vyplývali aspoň stručne, ale koherentne a zrozumiteľne, zo znenia samotnej žaloby (uznesenia Všeobecného súdu z 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia, T‑85/92, Zb. s. II‑523, bod 20, a z 11. júla 2005, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, T‑294/04, Zb. s. II‑2719, bod 23).
            110. V predmetnej veci treba konštatovať, že žalobcovia, okrem abstraktného uvedenia žalobného dôvodu založeného na porušení článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001 (pozri predovšetkým bod 91 žaloby), v žalobe nerozvinuli žiadne tvrdenie na jeho podporu. Obmedzujú sa totiž na tvrdenie, že „Komisia mala presným spôsobom uviesť autora sporného dokumentu, jeho obsah, ako aj jeho prílohy, jeho číslo atď., aby bolo možné určiť tento dokument“ a že „bez tohto určenia [sporného dokumentu] ‚nemeckých orgánov‘… nejde o spravodlivý proces“.
            111. Keďže toto tvrdenie nepreukazuje žiadnu súvislosť s uplatnením článku 4 ods. 6 nariadenia č. 1049/2001 v predmetnej veci, ale skôr s povinnosťou odôvodnenia, ktorá bola preskúmaná v bodoch 78 až 86 vyššie, treba ho považovať za irelevantné na účely podpory tohto žalobného dôvodu.
            112. Okrem toho treba zastávať názor, že nemožno preskúmať ani tvrdenia predložené žalobcami v štádiu repliky, pretože sa zakladajú na skutočnostiach napadnutého rozhodnutia, ktoré boli známe v čase podania žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudok Všeobecného súdu z 21. októbra 2010, Umbach/Komisia, T‑474/08, Zb. s. II‑234, bod 60).
            113. V dôsledku toho sa tretí žalobný dôvod musí zamietnuť ako neprípustný.
            114. Je preto namieste zamietnuť žalobu v celom rozsahu.
            O trovách
            115. V zmysle článku 87 ods. 3 rokovacieho poriadku môže Všeobecný súd rozdeliť náhradu trov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania mali úspech len v časti predmetu konania alebo z výnimočných dôvodov.
            116. Za okolností prejednávanej veci treba rozhodnúť, že každý účastník konania znáša vlastné trovy konania.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Žaloba sa zamieta.
            2. Každý účastník konania znáša vlastné trovy konania.