title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) z 11. júla 2007. # Alrosa Company Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Zneužitie dominantného postavenia - Svetový trh produkcie a dodávania surových diamantov - Rozhodnutie vyhlasujúce záväzky ponúknuté podnikom v dominantnom postavení za záväzné - Článok 9 nariadenia (ES) č. 1/2003 - Zásada proporcionality - Zmluvná sloboda - Právo byť vypočutý. # Vec T-170/06.

text:
      Vec T‑170/06
      Alrosa Company Ltd
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Hospodárska súťaž – Zneužitie dominantného postavenia – Svetový trh produkcie a dodávania surových diamantov – Rozhodnutie vyhlasujúce záväzky ponúknuté podnikom v dominantnom postavení za záväzné – Článok 9 nariadenia (ES) č. 1/2003 – Zásada proporcionality – Zmluvná sloboda – Právo byť vypočutý“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú
      (Článok 230, štvrtý odsek ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 9)
      2.      Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Zneužitie – Preskúmanie Komisiou – Záväzky dotknutých podnikov, ktoré môžu viesť
            k tomu, že odpovedia na obavy Komisie v oblasti hospodárskej súťaže
      (Články 81 ES, 82 ES a 85 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 7 ods. 1 a článok 9)
      3.      Hospodárska súťaž – Správne konanie – Ukončenie porušovaní – Právomoc Komisie
      (Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 7 ods. 1 a článok 9 ods. 1)
      4.      Hospodárska súťaž – Správne konanie – Ukončenie porušovaní – Právomoc Komisie
      (Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 7 ods. 1 a článok 9 ods. 1)
      5.      Hospodárska súťaž – Dominantné postavenie – Zneužitie – Právomoc Komisie
      (Článok 82 ES)
      6.      Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obranu
      (Články 81 ES a článok 82 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 9)
      1.      Podniku sa priamo a osobne týka v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES rozhodnutie Komisie vyhlasujúce individuálne záväzky
         ponúknuté podnikom v dominantnom postavení a obmedzujúce a neskôr ukončujúce jeho zmluvné vzťahy s ním za záväzné v rozsahu,
         v akom predmetné rozhodnutie má priame a bezprostredné účinky na jeho právne postavenie, v akom ho uvádza vo svojich ustanoveniach,
         v akom bolo toto rozhodnutie prijaté na konci konania, ktorého sa podnik rozhodujúcim spôsobom zúčastnil, v akom môže podstatne
         ovplyvniť jeho konkurenčné postavenie na dotknutom trhu a v akom smeruje k ukončeniu obchodného vzťahu, ktorý dlhodobo udržuje
         s uvedeným podnikom.

      (pozri body 38 – 40)
      2.      Rozhodnutie Komisie vyhlasujúce záväzky ponúknuté podnikmi v zmysle článku 9 nariadenia č. 1/2003 za záväzné má za účinok
         ukončenie konania, ktorého predmetom je zistiť a sankcionovať porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. Takéto rozhodnutie
         teda nemožno považovať za samotné prijatie návrhu, ktorý voľne formuloval obchodný partner, Komisiou, ale predstavuje záväzné
         opatrenie ukončujúce situáciu porušenia alebo potencionálneho porušenia, pri ktorého príležitosti Komisia vykonáva všetky
         oprávnenia, ktoré jej zverujú články 81 ES a 82 ES, s výhradou tejto jedinej osobitnosti, že predloženie ponúk záväzkov dotknutými
         podnikmi ju zbavuje nutnosti pokračovať v regulačnom postupe uloženom na základe článku 85 ES, a najmä preukázať porušenie.

      Tým, že sa v rozhodnutí prijatom na základe článku 9 nariadenia č. 1/2003 vyhlasuje dané konanie subjektu voči tretím stranám
         za záväzné, môže nepriamo obsahovať právne účinky erga omnes, ktoré by dotknutý podnik nebol sám osebe schopný vytvoriť. Komisia je teda jeho jediným autorom, keďže ustanovila záväznosť
         záväzkov, ktoré ponúkol dotknutý podnik, a sama teda za ne nesie zodpovednosť. Komisia nie je totiž žiadnym spôsobom povinná
         zohľadniť, a a fortiori zohľadniť ako také, ponuky záväzkov, ktoré sú jej predložené. Okrem toho článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 neodporuje,
         že sa také rozhodnutie môže prijať na neurčitú dobu.

      Okrem toho, aj keď článok 9 nariadenia č. 1/2003 neuvádza zásadu proporcionality, ide o všeobecnú zásadu práva Spoločenstva
         a jej dodržiavanie je Komisii uložené, ak prijíma rozhodnutia vyhlasujúce záväzky ponúknuté podnikmi na základe tohto ustanovenia
         za záväzné.

      (pozri body 87, 88, 91, 92)
      3.      Bez ohľadu na voľnú úvahu, ktorou disponuje Komisia, pokiaľ ide o voľbu prijať rozhodnutie na základe článku 7 ods. 1 nariadenia
         č. 1/2003 alebo na základe článku 9 ods. 1 tohto nariadenia a dobrovoľnosť záväzkov ponúknutých podnikmi v rámci článku 9
         ods. 1 uvedeného nariadenia, Komisia je povinná dodržiavať zásadu proporcionality, ak sa rozhodne vyhlásiť takéto záväzky
         za záväzné.

      Skúmanie primeranosti je objektívnym skúmaním, pričom primeranosť a nevyhnutnosť rozhodnutia Komisie sa musí posúdiť vo vzťahu
         k cieľu, ktorý tá sleduje, ktorým sú na základe článku 7 nariadenia č. 1/2003 ukončiť konštatované porušenie a na základe
         článku 9 tohto nariadenia reagovať na obavy vyjadrené Komisiou v rámci jej predbežného posúdenia. Hoci Komisia na rozdiel
         od rozhodnutí prijatých v prípade uplatnenia článku 7 ods. 1 nemá povinnosť podľa uvedeného článku 9 ods. 1 formálne preukázať
         existenciu porušenia, musí však preukázať skutočnosť obáv v oblasti hospodárskej súťaže, ktoré odôvodňovali, že zamýšľa prijať
         rozhodnutie na základe článkov 81 ES a 82 ES, a ktoré umožňujú, aby dotknutému podniku uložila dodržiavať určité záväzky,
         čo predpokladá analýzu trhu a identifikáciu porušenia, ktoré sú menej definitívne než v rámci uplatnenia článku 7 ods. 1 nariadenia
         č. 1/2003, aj keď musia byť postačujúce na umožnenie preskúmania primeranosti záväzku. Komisia následne môže bez toho, aby
         prekročila právomoci, ktoré sú jej uložené pravidlami hospodárskej súťaže Zmluvy a nariadením č. 1/2003, prijať či na základe
         článku 7 ods. 1 alebo na základe článku 9 ods. 1 uvedeného nariadenia rozhodnutie o absolútnom zákaze akéhokoľvek budúceho
         obchodného vzťahu medzi dvomi podnikmi len vtedy, ak je takéto rozhodnutie nevyhnutné na obnovenie stavu existujúceho pred
         porušením.

      Okrem toho stupeň preskúmania Súdom prvého stupňa ohľadom analýz vykonaných Komisiou na základe pravidiel hospodárskej súťaže
         Zmluvy závisí na existencii voľnej úvahy, ktorá je základom každého rozhodnutia, odôvodnenej zložitosťou noriem hospodárskeho
         charakteru, ktoré sa majú vykonať. V tejto súvislosti okolnosť, že analýza, ktorú Komisia musí vykonať, nech ide o rozhodnutie
         prijaté na základe článku 7 ods. 1 alebo článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003, môže vyžadovať zložité hospodárske posúdenia,
         neumožňuje, aby v prípade ich neexistencie preskúmanie, ktoré Súd prvého stupňa vykonáva ohľadom rozhodnutí Komisie, bolo
         v každom prípade obmedzené na zjavne nesprávne posúdenie.

      (pozri body 95 – 97, 99, 100, 103 – 105, 107 – 110)
      4.      V rámci skúmania primeranosti nevyhnutnosť rozhodnutia Komisie vyhlasujúceho individuálne záväzky ponúknuté podnikom v dominantnom
         postavení a obmedzujúceho a neskôr ukončujúceho zmluvné vzťahy za záväzné sa musí posúdiť vzhľadom na jeho ciele, akými sú
         ukončenie postupov, ktoré dotknutému podniku, ktorý je zmluvným partnerom, bránia stať sa skutočným konkurentom na relevantnom
         trhu a otvoriť prístup tretích strán k alternatívnemu zdroju zásobovania.

      Najmä dodržiavanie zásady proporcionality od inštitúcie vyžaduje, ak existujú menej obmedzujúce opatrenia než opatrenia, ktoré
         zamýšľa vyhlásiť za záväzné, a ak sú jej známe, aby preskúmala ich možnosť reagovať na obavy, ktoré odôvodňujú jej konanie
         predtým, než zvolí, ak sa tieto opatrenia nejavia ako vhodné, viac obmedzujúcu formu. V tomto zmysle hoci Komisia nemôže nahradiť
         strany, aby zmenila a doplnila záväzky, ktoré tieto strany navrhujú na základe článku 9 nariadenia č. 1/2003 takým spôsobom,
         aby tieto záväzky reagovali na obavy uvedené v rámci jej predbežného posúdenia, má možnosť vyhlásiť navrhnuté záväzky za záväzné
         len sčasti alebo vo vymedzenom rozsahu. Komisia však stranám nemôže navrhnúť, aby jej predložili záväzky prekračujúce rámec
         rozhodnutia, ktoré by mohla prijať na základe článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003.

      Len výnimočné okolnosti, akými sú spoločné dominantné postavenie dotknutých podnikov, môžu odôvodniť, aby rozhodnutie prijaté
         na základe článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 podnikom absolútne a definitívne zakazovalo nadviazať zmluvné vzťahy. Ak takáto
         okolnosť neexistuje, rozhodnutie Komisie ukladajúce ukončenie akéhokoľvek priameho alebo nepriameho obchodného vzťahu medzi
         dvoma podnikmi na dobu neurčitú porušuje zásadu proporcionality.

      (pozri body 112, 119 – 121, 131, 139 – 141)
      5.      Keďže predmetom článku 82 ES nie je zakázať dominantné postavenia, ale len ich zneužitie, nemôže Komisia od podniku v dominantnom
         postavení vyžadovať, aby neuskutočňoval nákupy, ktoré mu umožňujú zachovať alebo posilniť jeho postavenie na trhu, ak pri
         tejto príležitosti nepoužije metódy nezlučiteľné s pravidlami hospodárskej súťaže. Aj keď podnik v takomto postavení nesie
         osobitnú zodpovednosť, táto zodpovednosť nemôže viesť k tomu, aby sa vyžadovalo spochybnenie samotnej existencie dominantného
         postavenia.

      (pozri bod 146)
      6.      Pokiaľ ide o rozhodnutie Komisie ukladajúce ukončenie dlhodobého obchodného vzťahu medzi dvoma podnikmi, ktoré sú účastníkmi
         dohody, ktorá môže predstavovať zneužitie dominantného postavenia, prepojenie týchto dvoch konaní začatých Komisiou na základe
         článkov 81 ES a 82 ES na základe oznámenia tejto dohody, ako aj skutočnosť, že v tomto rozhodnutí je výslovne uvedený podnik,
         ktorý je účastníkom dohody, bez toho, aby mu bolo rozhodnutie určené, musí viesť k tomu, že sa takémuto podniku, ktorému nebolo
         rozhodnutie určené, v prípade konania posudzovaného ako celok priznajú práva, ktoré sú udelené „príslušnému podniku“ v zmysle
         nariadenia č°1/2003, aj keď ním v konaní podľa článku 82 ES stricto sensu nie je. Tento podnik následne má právo byť vypočutý v prípade individuálnych záväzkov, ktoré Komisia zamýšľa vyhlásiť za
         záväzné prijatím rozhodnutia v rámci konania začatého na základe článku 82 ES, ktoré boli navrhnuté podnikom, s ktorým udržiava
         dlhodobé obchodné vzťahy, ktoré by uvedené rozhodnutie ukončovalo, a musí mať možnosť plne toto právo vykonať. Dodržiavanie
         práva byť vypočutý totiž na jednej strane vyžaduje, aby podniky, ktoré tieto záväzky navrhli v rámci článku 9 nariadenia č. 1/2003,
         boli informované o podstatných skutkových okolnostiach, na ktorých Komisia zakladá požiadavky nových záväzkov, vrátane záverov,
         ktoré Komisia vyvodila z pripomienok tretích strán v prípade navrhovaných záväzkov, a na druhej strane, aby sa mohli v tomto
         ohľade vyjadriť.

      (pozri body 187, 196, 203)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
      z 11. júla 2007 (*)

      „Hospodárska súťaž – Zneužitie dominantného postavenia – Svetový trh produkcie a dodávania surových diamantov – Rozhodnutie vyhlasujúce záväzky ponúknuté podnikom v dominantnom postavení za záväzné – Článok 9 nariadenia (ES) č. 1/2003 – Zásada proporcionality – Zmluvná sloboda – Právo byť vypočutý“
      Vo veci T‑170/06,
      Alrosa Company Ltd, so sídlom v Mirny (Rusko), v zastúpení: R. Subiotto, S. Mobley a K. Jones, advokáti,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Castillo de la Torre, A. Whelan a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je zrušenie rozhodnutia Komisie 2006/520/ES z 22. februára 2006 o konaní podľa článku 82 [ES] a článku 54
         Dohody o EHP (vec COMP/B‑2/38.381 – De Beers) (Ú. v. EÚ L 205, s. 24), ktorým sa vyhlasujú záväzky prijaté De Beers ukončiť
         svoje nákupy surových diamantov od Alrosa od roku 2009, a to po ukončení fázy postupného znižovania jej objemov nákupov v období
         rokov 2006 až 2008, za záväzné a ktorým sa ukončuje konanie v súlade s článkom 9 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra
         2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1 2003, s. 1; Mim. vyd.
         08/002, s. 205),

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (štvrtá rozšírená komora),

      v zložení: predseda komory H. Legal, sudcovia I. Wiszniewska-Białecka, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi a N. Wahl,
      tajomník: K. Pocheć, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. apríla 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny a skutkový rámec sporu
       1. Právny rámec
       Nariadenie č. 1/2003
      1        Nariadenie Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES]
         a 82 [ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) sa uplatňuje od 1. mája 2004.

      2        Článok 7 nariadenia č. 1/2003 vo svojom odseku 1 stanovuje:

      „Ak Komisia konajúc na základe sťažnosti alebo z vlastného podnetu zistí porušovanie článkov 81 a 82 Zmluvy, môže rozhodnutím
         od príslušných podnikov a združení podnikov požiadať o ukončenie takého porušovania. Na tento účel im môže uložiť akékoľvek
         štrukturálne opatrenia alebo opatrenia o správaní, ktoré sú primerané k spáchanému priestupku a nevyhnutné pre efektívne ukončenie
         porušovania. Štrukturálne opatrenia sa môžu uložiť buď vtedy, keď neexistuje žiadne účinné opatrenie orientované na správanie
         alebo keď akékoľvek rovnocenné opatrenie orientované na správanie by mohlo znamenať pre príslušný podnik väčšie zaťaženie
         ako štrukturálne opatrenie. Ak má Komisia na tom oprávnený záujem, môže tiež zistiť porušenie potom, čo bolo spáchané.“

      3        Podľa článku 9 nariadenia č. 1/2003:

      „1.      Ak Komisia zamýšľa prijať rozhodnutie vyžadujúce ukončiť porušovanie a príslušný podnik sa zaviaže, že splní požiadavky [bude
         reagovať na obavy – neoficiálny preklad] vyjadrené Komisiou v jej predbežnom posúdení, môže Komisia rozhodnutím urobiť takýto záväzok záväzným [vyhlásiť takýto záväzok
         za záväzný – neoficiálny preklad] pre podniky. Také rozhodnutie sa môže prijať na vymedzené obdobie a môže byť v ňom uvedené, že nie sú naďalej dôvody na
         zásah Komisie.

      2.      Komisia môže na žiadosť alebo na vlastný podnet obnoviť konanie:
      a)      keď nastala podstatná zmena skutočností, na ktorých bolo rozhodnutie založené;
      b)      keď príslušné podniky konajú v rozpore so svojimi záväzkami alebo
      c)      keď bolo rozhodnutie založené na neúplných, nesprávnych alebo zavádzajúcich informáciách poskytnutých stranami.“
      4        Podľa článku 27 nariadenia č. 1/2003:

      „1.      Pred prijatím rozhodnutí podľa článkov 7, 8, 23 a 24 ods. 2 poskytne Komisia podnikom alebo združeniam podnikov, proti ktorým
         smeruje konanie Komisie, možnosť byť vypočutí v záležitostiach, voči ktorým má Komisia námietky [výhrady – neoficiálny preklad]. Komisia svoje rozhodnutia založí len na námietkach [výhradách – neoficiálny preklad], ku ktorým sa príslušné strany mohli vyjadriť. …

      2.      Právo príslušných strán na obhajobu sa v konaniach plne rešpektuje. Majú právo na prístup k dokumentácii Komisie, s výhradou
         oprávnených záujmov podnikov pri ochrane ich obchodného tajomstva. …

      3.      Ak to Komisia považuje za nevyhnutné, môže vypočuť aj iné fyzické alebo právnické osoby. Žiadosť o vypočutie zo strany takýchto
         osôb sa schváli, ak preukážu dostatočný záujem. …

      4.      Keď Komisia zamýšľa prijať rozhodnutie podľa článku 9 alebo článku 10, uverejní stručný popis prípadu a podstatný obsah príslušných
         záväzkov alebo navrhovaného spôsobu postupu. Zúčastnené tretie strany môžu predložiť svoje pripomienky v rámci lehoty stanovenej
         Komisiou v jej uverejnení, ktorá nesmie byť kratšia ako jeden mesiac. Uverejnenie zohľadňuje oprávnený záujem podnikov pri
         ochrane ich obchodných tajomstiev.“

       Nariadenie č. 773/2004
      5        Nariadenie Komisie (ES) č. 773/2004 zo 7. apríla 2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov 81 [ES] a 82 [ES]
         (Ú. v. ES L 123, s. 18; Mim. vyd. 08/003, s. 81), bolo prijaté na základe článku 33 nariadenia č. 1/2003. Do platnosti vstúpilo
         1. mája 2004.

      6        Článok 10 nariadenia č. 773/2004 najmä stanovuje:

      „1.      Komisia informuje dotknuté strany písomne o námietkach [výhradách – neoficiálny preklad] vznesených voči nim. Oznámenie o námietkach [Oznámenie o výhradách – neoficiálny preklad] bude oznámené každej z nich.

      2.      Komisia stanoví pri oznamovaní námietok [výhrad – neoficiálny preklad] dotknutým stranám lehotu, v ktorej ju tieto strany môžu písomne informovať o svojich stanoviskách. Komisia nie je povinná
         zohľadniť žiadne ďalšie písomné podania doručené po uplynutí danej lehoty.

      …“
      7        Článok 15 ods. 1 nariadenia č. 773/2004 stanovuje:

      „Ak sa to požaduje, tak Komisia poskytne prístup k spisu stranám, ktorým adresovala oznámenie o námietkach [oznámenie o výhradách
         – neoficiálny preklad]. Prístup bude povolený po oznámení vyhlásenia o námietkach [vyhlásenia o výhradách – neoficiálny preklad].“

       2. Skutkové okolnosti
      8        Žalobca, Alrosa Company Ltd (ďalej len „spoločnosť Alrosa“), je spoločnosť so sídlom v Mirny (Rusko). Predovšetkým je aktívna
         na svetovom trhu produkcie a dodávania surových diamantov, na ktorom zaujíma druhé miesto. Je prítomná hlavne v Rusku. Vykonáva
         tam činnosti, ktoré súvisia s prieskumom, ťažbou, oceňovaním, dodávaním, ako aj výrobou klenotov.

      9        De Beers SA je spoločnosť so sídlom v Luxemburgu (Luxembursko). Skupina De Beers, ktorej je hlavnou holdingovou spoločnosťou,
         je rovnako činná na svetovom trhu produkcie a dodávania surových diamantov, na ktorom zaujíma prvé miesto. Je prítomná hlavne
         v Južnej Afrike, Botswane, Namíbii a v Tanzánii, ako aj v Spojenom kráľovstve. Vykonáva tam činnosti, ktoré súvisia s prieskumom,
         ťažbou, oceňovaním, dodávaním, obchodovaním a výrobou, ako aj výrobou klenotov, a pokrýva teda celý diamantový reťazec.

      10      Dňa 5. marca 2002 spoločnosť Alrosa a De Beers oznámili Komisii dohodu uzavretú 17. decembra 2001 medzi spoločnosťou Alrosa
         a dvomi dcérskymi spoločnosťami skupiny De Beers, City and West East Ltd a De Beers Centenary AG (ďalej len „oznámená dohoda“)
         s cieľom získať negatívny atest alebo výnimku na základe nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, Prvé nariadenie implementujúce
         články [81] a [82] Zmluvy (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3).

      11      Táto dohoda, ktorá bola uzavretá v rámci dlhodobého obchodného vzťahu spoločnosťami Alrosa a De Beers, sa týkala hlavne dodávania
         surových diamantov.

      12      Bola uzavretá na obdobie piatich rokov s tým, že podľa svojho článku 12 začne plynúť odo dňa, ku ktorému Komisia zmluvným
         stranám potvrdí, že „neporušuje článok 81 ods. 1 ES, alebo si zaslúži udelenie výnimky na základe článku 81 ods. 3 ES, a neporušuje
         inak článok 82 ES“.

      13      V tomto období sa spoločnosť Alrosa zaviazala predávať prírodné surové diamanty produkované v Rusku spoločnosti De Beers v sume
         800 miliónov amerických dolárov (USD) za rok, zatiaľ čo De Beers sa zaviazal, že ich od nej kúpi, ako to stanovoval článok
         2.1.1 oznámenej dohody. Pre štvrtý a piaty rok vykonávania oznámenej dohody bolo spoločnosti Alrosa povolené, aby túto sumu
         znížila na sumu 700 miliónov USD, ako to stanovoval článok 2.1.2 oznámenej dohody. Suma 800 miliónov USD, stanovená podľa
         cien platných ku dňu uzavretia oznámenej dohody, zodpovedala približne polovici ročnej produkcie spoločnosti Alrosa a celkovej
         jej produkcii vyvážanej mimo Spoločenstvo nezávislých štátov (SNŠ).

      14      Dňa 14. januára 2003 zaslala Komisia žalobcovi a De Beers oznámenie o výhradách s referenčným číslom COMP/E‑3/38.381, v ktorom
         zastávala názor, že oznámená dohoda môže byť protisúťažnou dohodou zakázanou článkom 81 ods. 1 ES, ktorá nemôže byť predmetom
         výnimky na základe článku 81 ods. 3 ES. V tej istý deň zaslala De Beers odlišné oznámenie o výhradách s referenčným číslom
         COMP/E‑2/38.381, v ktorom zastávala názor, že dohoda môže predstavovať zneužitie dominantného postavenia, ktoré zakazuje článok
         82 ES.

      15      Dňa 31. marca 2003 zaslali žalobca a De Beers Komisii spoločné písomné pripomienky ako odpoveď na oznámenie o výhradách, ktoré
         bolo vydané vo veci COMP/E‑3/38.381.

      16      Dňa 1. júla 2003 zaslala Komisia žalobcovi a De Beers dodatočné oznámenie o výhradách, v ktorom zastávala názor, že oznámená
         dohoda môže rovnako predstavovať protisúťažnú dohodu zakázanú článkom 53 ods. 1 Dohody o Európskom hospodárskom priestore
         (EHP), ktorá nemôže byť predmetom výnimky na základe článku 53 ods. 3 Dohody o EHP. V ten istý deň zaslala odlišné dodatočné
         oznámenie o výhradách De Beers, podľa ktorého mohla oznámená dohoda rovnako predstavovať zneužitie dominantného postavenia,
         ktoré zakazuje článok 54 Dohody o EHP.

      17      Dňa 7. júla 2003 vypočula Komisia ústne pripomienky žalobcu a De Beers.

      18      Dňa 12. septembra 2003 navrhol žalobca záväzky spočívajúce v tom, že od šiesteho roku vykonávania oznámenej dohody postupne
         zníži množstvo surových diamantov predávaných spoločnosti De Beers a že od roku 2013 už nebude De Beers predávať surové diamanty.
         Žalobca tieto záväzky následne odvolal.

      19      Dňa 14. decembra 2004 žalobca a De Beers spoločne predložili záväzky (ďalej len „spoločné záväzky“) s cieľom reagovať na obavy,
         o ktorých ich informovala Komisia. Tieto spoločné záväzky stanovovali postupné zníženie predajov surových diamantov spoločnosti
         Alrosa spoločnosti De Beers, ktorých hodnota sa mala znížiť zo 700 miliónov USD v roku 2005 na 275 miliónov USD v roku 2010,
         a ich následné obmedzenie na túto úroveň.

      20      Dňa 3. júna 2005 bolo v Úradnom vestníku Európskej únie uverejnené „oznámenie vo veci COMP/E‑2/38.381 – De Beers‑Alrosa“ (Ú. v. EÚ C 136, s. 32, ďalej len „stručné oznámenie“).
         Komisia v ňom uviedla, že v priebehu jej skúmania dohody s ohľadom na články 81 ES, 82 ES a články 53 a 54 Dohody o EHP (bod 1)
         dostala záväzky zo strany Alrosa a De Beers, ďalej v ňom vec zhrnula (body 3 až 10) a opísala v ňom ponúknuté záväzky (body
         11 až 15). Rovnako v ňom zúčastnené tretie strany vyzvala, aby jej predložili svoje pripomienky v lehote jedného mesiaca (body
         2 a 17), a uviedla v ňom, že s výhradou výsledku tohto prieskumu trhu zamýšľa prijať rozhodnutie vyhlasujúce spoločné záväzky
         za záväzné (body 2 a 16).

      21      Na základe tohto uverejnenia 21 zúčastnených tretích strán predložilo pripomienky Komisii, ktorá o tom 27. októbra 2005 informovala
         spoločnosti Alrosa a De Beers. Komisia na tomto stretnutí rovnako vyzvala strany, aby jej pred koncom novembra 2005 predložili
         nové spoločné záväzky smerujúce k úplnému ukončeniu ich obchodných vzťahov od roku 2009.

      22      Dňa 25. januára 2006 De Beers individuálne predložil záväzky (ďalej len „individuálne záväzky De Beers“) s cieľom reagovať
         na obavy, ktoré vyjadrila Komisia s ohľadom na výsledky prieskumu trhu. Individuálne záväzky De Beers stanovovali postupné
         zníženie predajov surových diamantov od spoločnosti Alrosa spoločnosti De Beers, ktorých hodnota sa mala znížiť zo 600 miliónov
         USD v roku 2006 na 400 miliónov USD v roku 2008, ako aj ich následné ukončenie.

      23      Dňa 26. januára 2006 oznámila Komisia žalobcovi časť individuálnych záväzkov De Beers a vyzvala ho, aby k nim predložil svoje
         pripomienky. Rovnako mu poskytla kópiu nedôverných znení vyjadrení tretích strán.

      24      Následne došlo k výmene názorov medzi žalobcom a Komisiou týkajúcich sa určitých aspektov postupu stanoveného v článku 9 nariadenia
         č. 1/2003 a ich následkov v prejednávanej veci. V prejednávanej veci išlo hlavne o prístup k spisu, ako aj otázku práva na
         obranu a najmä práva byť vypočutý. Žalobca sa okrem toho vo svojom liste zo 6. februára 2006 vyjadril o individuálnych záväzkoch
         spoločnosti De Beers a pripomienkach tretích strán.

      25      Dňa 22. februára 2006 prijala Komisia rozhodnutie 2006/520/ES o konaní podľa článku 82 [ES] a článku 54 Dohody o EHP (vec
         COMP/B‑2/38.381 – De Beers) (Ú. v. EÚ L 205, s. 24, ďalej len „Rozhodnutie“).

      26      Podľa článku 1 Rozhodnutia „záväzky, ktoré sú vymenované v prílohe, sú pre De Beers záväzné“, a podľa článku 2 „konanie začaté
         v prejednávanej veci je ukončené“.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      27      Spoločnosť Alrosa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. júna 2006 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo
         toto konanie.

      28      Samostatným podaním podaným do kancelárie v ten istý deň žalobca Súdu prvého stupňa navrhuje, aby rozhodol v skrátenom súdnom
         konaní podľa článku 76a ods. 1 svojho rokovacieho poriadku.

      29      Komisia 16.augusta 2006 podala svoje vyjadrenie k žalobe.

      30      Rozhodnutím zo 14. septembra 2006 Súd prvého stupňa (štvrtá komora) po vypočutí Komisie a s prihliadnutím na osobitnú naliehavosť
         a okolnosti veci vyhovel návrhu žalobcu na prejednanie veci v skrátenom súdnom konaní.

      31      Listom z 28. septembra 2006 Súd prvého stupňa (štvrtá komora) vyzval Komisiu podľa článkov 49 a 64 rokovacieho poriadku, aby
         predložila oznámenia o výhradách, ktoré 14. januára a 1. júla 2003 zaslala De Beers na základe článku 82 ES a článku 54 Dohody
         o EHP. Komisia tomuto opatreniu na zabezpečenie priebehu konania vyhovela v lehote stanovenej na tento účel.

      32      Rozhodnutím z 9. októbra 2006 Súd prvého stupňa po vypočutí účastníkov konania postúpil vec štvrtej rozšírenej komore podľa
         článku 14 ods. 1 a článku 51 ods. 1 rokovacieho poriadku.

      33      Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im položil Súd prvého stupňa, boli vypočuté na pojednávaní 19. apríla
         2007.

      34      Spoločnosť Alrosa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil Rozhodnutie,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      35      Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –        zaviazal spoločnosť Alrosa na náhradu trov konania.
       Právny stav
       1. O prípustnosti
      36      Komisia napriek tomu, že uvádza, že článok 82 ES a článok 54 Dohody o EHP sa môžu týkať len podnikov, ktoré sa nachádzajú
         v dominantnom postavení, čo nie je prípad spoločnosti Alrosa, a že sa teda spoločnosť Alrosa nemôže považovať za účastníka
         dotknutého konaním, ktoré viedlo k prijatiu Rozhodnutia, ani za osobu, ktorej je toto Rozhodnutie určené, nespochybňuje prípustnosť
         žaloby v rozsahu, v akom sa zakladá na skutočnosti, že sa Rozhodnutie žalobcu priamo a osobne týka.

      37      Keďže otázka prípustnosti žaloby je však otázkou verejného poriadku, je potrebné ju preskúmať podľa článku 113 rokovacieho
         poriadku bez návrhu (rozsudok Súdneho dvora z 24. marca 1993, CIRFS a i./Komisia, C‑313/90, Zb. s. I‑1125, bod 23).

      38      Keďže žalobcovi nie je Rozhodnutie určené, je v tejto súvislosti potrebné určiť, či sa ho toto Rozhodnutie priamo a osobne
         týka v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES.

      39      V prejednávanej veci sa v súlade s článkom 9 ods. 1 naradenia č. 1/2003 vyhlasujú v Rozhodnutí individuálne záväzky De Beers
         obmedziť od roku 2006 do roku 2008 svoje nákupy od spoločnosti Alrosa na určitú sumu surových diamantov a nenakupovať priamo
         alebo nepriamo surové diamanty od spoločnosti Alrosa od roku 2009 za záväzné. V rozsahu, v akom Rozhodnutie obmedzuje možnosť
         De Beers zásobiť sa surovými diamantmi od spoločnosti Alrosa, má priame a bezprostredné účinky na právne postavenie spoločnosti
         Alrosa. Žalobca je v dôsledku toho týmto Rozhodnutím priamo dotknutý.

      40      Žalobca je Rozhodnutím dotknutý aj osobne v rozsahu, v akom bolo toto Rozhodnutie prijaté na konci konania, ktorého sa spoločnosť
         Alrosa rozhodujúcim spôsobom zúčastnila, v akom sa výslovne uvádza spoločnosť Alrosa, v akom smeruje k ukončeniu obchodného
         vzťahu, ktorý spoločnosť Alrosa dlhodobo udržuje s De Beers, a v akom môže podstatne ovplyvniť konkurenčné postavenie spoločnosti
         Alrosa na trhu dodávania a produkcie surových diamantov (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1998, Francúzsko
         a i./Komisia, C‑68/94 a C‑30/95, Zb. s. I‑1375, body 54 až 56).

      41      V dôsledku toho je prípustné, aby žalobca spochybnil zákonnosť Rozhodnutia na základe článku 230 štvrtého odseku ES.

       2. O veci samej
      42      Argumentácia, ktorú uviedol žalobca na podporu svojej žaloby, pozostáva z troch dôvodov, ktoré sú po prvé založené na porušení
         práva byť vypočutý, po druhé na tom, že Rozhodnutie porušuje ustanovenia článku 9 nariadenia č. 1/2003, ktorý zakazuje uložiť
         dotknutému podniku, navyše bez obmedzenia dĺžky trvania, záväzky, ktoré dobrovoľne neponúkol, a nakoniec po tretie na neprimeranosti
         záväzkov vyhlásených za záväzné, ktoré porušujú článok 9 nariadenia č. 1/2003, článok 82 ES, zmluvnú slobodu a zásadu proporcionality.

      43      Za okolností veci je potrebné najskôr spoločne preskúmať druhý a tretí žalobný dôvod.

       O žalobných dôvodoch založených na porušení článku 9 nariadenia č. 1/2003, článku 82 ES, zmluvnej slobody a zásady proporcionality
       Tvrdenia účastníkov konania
      44      Žalobca najskôr tvrdí, že Rozhodnutie porušuje článok 9 nariadenia č. 1/2003 v rozsahu, v akom vyhlasuje záväzky navrhované
         len jedným z dvoch podnikov dotknutých v prejednávanej veci, teda individuálne záväzky De Beers, za záväzné a v akom to vykonáva
         na neobmedzenú dobu.

      45      Prvá veta článku 9 nariadenia č. 1/2003 ponúka Komisii a podniku alebo podnikom dotknutým konaním podľa pravidiel hospodárskej
         súťaže možnosť dospieť k vzájomne výhodnému riešeniu ich sporu. Z tejto logiky vyplýva, že ak je dotknutých viacero podnikov
         a spoločne ponúknu Komisii záväzky, môže Komisia prijať a vyhlásiť za záväzné len takéto záväzky, a nie záväzky, ktoré individuálne
         ponúkol jeden z nich. V prejednávanej veci sa však žalobca mal považovať za dotknutý podnik. Komisia teda nemohla vyhlásiť
         individuálne záväzky De Beers za záväzné.

      46      Druhá veta článku 9 nariadenia by sa okrem toho mala chápať v tom zmysle, že ukladá Komisii, ak sa rozhodne vyhlásiť záväzky
         za záväzné, prijať na tento účel len rozhodnutia na dobu určitú. Rozhodnutie však bolo prijaté na dobu neurčitú.

      47      Žalobca rovnako tvrdí, že Rozhodnutie absolútne znemožňuje na potencionálne neobmedzenú dobu akékoľvek dodávanie surových
         diamantov spoločnosti Alrosa De Beers. Tým porušuje článok 9 nariadenia č. 1/2003, článok 82 ES a zmluvnú slobodu.

      48      V tejto súvislosti žalobca najskôr tvrdí, že Rozhodnutie je v podstate postihnuté vadou spočívajúcou v nesprávnom právnom
         posúdení v rozsahu, v akom sa rovná zákazu zákonného konania, a to na dobu neurčitú.

      49      Zásada otvoreného trhového hospodárstva s voľnou hospodárskou súťažou, ktorá je zakotvená v článku 4 ods. 1 ES, a zmluvná
         sloboda zakotvená v práve členských štátov, ktorú už uznalo právo Spoločenstva (rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra
         2000, Bayer/Komisia, T‑41/96, Zb. s. II‑3383, bod 180; pozri v tomto zmysle tiež návrhy, ktoré predniesla generálna advokátka
         Rozès k rozsudku Súdneho dvora z 11. októbra 1983, Schmidt/Komisia, 210/81, Zb. s. 3045, 3072, a návrhy, ktoré predniesol
         generálny advokát Jacobs k rozsudku Súdneho dvora z 26. novembra 1998, Bronner, C‑7/97, Zb. s. I‑7791, I‑7794, bod 56), totiž
         majú základný význam v právnom poriadku Spoločenstva.

      50      Uplatnenie pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže by teda malo tieto zásady zohľadňovať. Osobitne článok 82 ES,
         ktorý sa týka osobitných zneužívaní, nemožno vykladať v tom zmysle, že vyhlasuje samotnú skutočnosť uzavretia dohody na účely
         predaja alebo nákupu produktov za protiprávnu z jediného dôvodu, že jedna zo strán sa nachádza v dominantnom postavení.

      51      Rozhodnutie v prejednávanej veci však zbavuje spoločnosti Alrosa a De Beers akejkoľvek slobody uzavrieť dohodu, vrátane formy
         ad hoc, len z dôvodu, že sa De Beers nachádza v dominantnom postavení na trhoch nadväzujúcich na trh dodávania surových diamantov.
         Legalizuje bojkot spoločnosti Alrosa zo strany De Beers od roku 2009. Táto bezprecedentná situácia je o to viac pozoruhodná,
         že oznámená dohoda vo svojej pôvodnej podobe pokrývala len 50 % ročnej produkcie surových diamantov spoločnosti Alrosa a 10 %
         svetovej ročnej produkcie a potom vo svojej podobe vychádzajúcej zo spoločných záväzkov 18 % ročnej produkcie spoločnosti
         Alrosa a 3,6 % svetovej ročnej produkcie.

      52      Žalobca následne uvádza, že Rozhodnutie je v podstate postihnuté zjavne nesprávnym posúdením v rozsahu, v akom obavy týkajúce
         sa oznámenej dohody nijako neodôvodňovali odstránenie jeho zmluvnej slobody.

      53      Hlavnou obavou, ktorú Komisia vyjadrila vo svojom predbežnom posúdení oznámenej dohody s ohľadom na článok 82 ES a článok
         54 Dohody o EHP, totiž bolo, že záväzok výhradného dodávania, ktorý je uvedený v tejto dohode, vedie k zvýšeniu trhovej sily
         De Beers vylúčením spoločnosti Alrosa z trhu dodávania surových diamantov a v dôsledku toho zbavením iných kupujúcich prístupu
         k významnému zdroju zásobovania, ktorým spoločnosť Alrosa bola.

      54      V podobnom prípade bolo v súlade s judikatúrou nevyhnutné (rozsudky Súdneho dvora z 13. februára 1979, Hoffmann-La Roche/Komisia,
         85/76, Zb. s. 461, bod 89, a Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2003, Van den Bergh Foods/Komisia, T‑65/98, Zb. s. II‑4653,
         body 80, 81 a 160) vykonať konkrétne posúdenie účinku uzavretia spojeného so správaním De Beers. Táto požiadavka bola o to
         naliehavejšia, že správny orgán a jeho súd sa až doposiaľ nikdy nevyjadrili k zákonnosti záväzku výhradného dodávania zahrnujúceho
         kupujúceho v dominantnom postavení s ohľadom na článok 82 ES.

      55      V prejednávanej veci by však bolo na jednej strane primerané zmeniť a doplniť oznámenú dohodu v miere dostatočnej na to, aby
         sa znížil účinok konštatovaného uzavretia, a na druhej strane neodôvodnené zamedziť spoločnosti Alrosa mať akúkoľvek možnosť
         uzavrieť zmluvu s De Beers.

      56      Žalobca je nakoniec toho názoru, že samotné Rozhodnutie má protisúťažné účinky. Na jednej strane ho zbavuje prístupu k hlavnému
         kupujúcemu na trhu, čo by mohlo viesť k tomu, že sa zníži jeho produkcia z nedostatku istoty, že nájde alternatívnych kupujúcich
         za obdobné ceny. Na druhej strane zbavuje De Beers prístupu k produkcii spoločnosti Alrosa, čo teda umožní iným kupujúcim
         mať väčšiu tržnú silu pri ich rokovaniach so spoločnosťou Alrosa a uložiť umelé ceny.

      57      Rozhodnutie rovnako porušuje článok 9 nariadenia č. 1/2003, článok 82 ES a zásadu proporcionality.

      58      Žalobca v tejto súvislosti najskôr uvádza, že zásada proporcionality zakotvená v článku 5 treťom odseku ES, ktorý stanovuje,
         že Spoločenstvo žiadnou činnosťou neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov tejto zmluvy, má podľa Súdneho
         dvora za následok, že zákonnosť zákazu hospodárskej činnosti je podriadená podmienke, že zakazujúce opatrenia budú primerané
         a nevyhnutné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom pokiaľ sa ponúka výber medzi
         viacerými primeranými opatreniami, je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu a spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané
         v pomere k sledovaným cieľom (rozsudky Súdneho dvora z 13. novembra 1990, Fedesa a i., C‑331/88, Zb. s. I‑4023, bod 13, a zo
         6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia, C‑241/91 P a C‑242/91 P, Zb. s. I‑743, bod 93).

      59      Žalobca je ďalej toho názoru, že sa táto zásada uplatní na rozhodnutia, ktorými Komisia uplatňuje článok 9 nariadenia č. 1/2003.
         Právomoci zverené Komisii nariadením č. 1/2003 musia byť totiž spájané s povinnosťou, ktorú má, a to dbať na uplatňovanie
         zásad zakotvených v článkoch 81 ES a 82 ES. Ich použitie teda nemôže prekročiť to, čo je nevyhnutné na zabezpečenie, aby nebola
         narušená hospodárska súťaž na vnútornom trhu.

      60      V tejto súvislosti je irelevantné, že záväzky, ktoré Komisia vyhlásila za záväzné, pôvodne ponúkli dotknuté podniky a že ich
         ponuka prípadne prekračuje to, čo je nevyhnutné na dodržanie článkov 81 ES a 82 ES. Dotknuté podniky totiž ponúkajú záväzky
         len s cieľom reagovať na obavy, o ktorých ich informovala Komisia. Zostáva teda potrebné, aby záväzky, ktoré Komisia nakoniec
         vyhlásila za nevyhnutné, reagovali na obavy vyjadrené v rámci jej predbežného posúdenia bez toho, aby prekročili to, čo je
         primerané, nevyhnutné a najmenej obmedzujúce na zabezpečenie dodržania pravidiel Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže.
         Splnenie týchto požiadaviek je potrebné prinajmenšom vtedy, ak ako v prejednávanej veci môže skutočnosť vyhlásenia záväzkov
         za záväzné nepriaznivo ovplyvniť osobu, ktorej sa vec týka.

      61      Žalobca je nakoniec toho názoru, že Rozhodnutie v prejednávanej veci porušuje zásadu proporcionality.

      62      Po prvé, Rozhodnutie nie je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa zákazu zneužitia dominantného postavenia sledovaného článkom 82 ES.
         Spoločné záväzky totiž Komisii ponúkli zníženie podielu ročnej produkcie spoločnosti Alrosa dodávanej De Beers z 50 % v roku
         2005 na 18 % v roku 2010 a potom podľa cien platných ku dňu uzavretia oznámenej dohody, a v skutočnosti na ešte nižší neskorší
         podiel s ohľadom na jednej strane na očakávané zvýšenie produkcie spoločnosti Alrosa a na druhej strane na očakávané zvýšenie
         ceny surového diamantu. Podiel 50 % však Komisia vo všeobecnosti považuje za postačujúci v jej skoršej rozhodovacej praxi
         týkajúcej sa dodávateľa v dominantnom postavení, pričom v prejednávanej veci bol postačujúci omnoho nižší podiel, než je toto
         číslo.

      63      Po druhé, Rozhodnutie spôsobuje neprimerané nevýhody vzhľadom na cieľ zachovania nenarušenej hospodárskej súťaže, ktorý je
         stanovený v článku 82 ES. Úplne totiž zbavuje spoločnosť Alrosa možnosti uzavrieť zmluvu s De Beers, ktorú predtým mal. Vzhľadom
         na obavy, ktoré vyjadrila Komisia, pokiaľ ide o nebezpečenstvo uzavretia trhu, je však s ohľadom na konkrétny význam tohto
         nebezpečenstva postačujúce zmeniť a doplniť oznámenú dohodu spôsobom stanoveným v spoločných záväzkoch a v dôsledku toho obmedziť
         podiel ročnej produkcie spoločnosti Alrosa a podiel svetovej ročnej produkcie dodávanej De Beers na 18 % a 3,6 % trhu. Komisia
         však nijako v Rozhodnutí neurčila, v čom túto menej obmedzujúcu možnosť, ktorú jej dotknuté podniky navrhli, nebolo možné
         prijať.

      64      Po tretie, neprimeranosť Rozhodnutia spôsobuje diskrimináciu v neprospech spoločnosti Alrosa, pretože ostatní predávajúci
         môžu naďalej dodávať svoje surové diamanty De Beers v množstvách, ktoré v percentách svetovej ročnej produkcie sú okrem iného
         rovnaké alebo vyššie než 3,6 % podľa oznámenej dohody, tak ako bola zmenená a doplnená spoločnými záväzkami.

      65      Podľa Komisie nie sú žalobné dôvody, ktoré uvádza žalobca, dôvodné.

      66      Najskôr pojem „príslušné podniky“, ktorý je uvedený v prvej vete článku 9 nariadenia č. 1/2003, sa týka podobne ako pojem
         „príslušná strana“, ktorý je uvedený v iných ustanoveniach uvedeného nariadenia, osoby alebo prípade osôb, proti ktorej alebo
         ktorým bolo začaté konanie, to znamená osôb, ktorým možno pripísať dohodu alebo zosúladený postup v zmysle článku 81 ES a článku
         53 Dohody o EHP a zneužitie dominantného postavenia v zmysle článku 82 ES a článku 54 Dohody o EHP. V prejednávanej veci bola
         podnikom dotknutým konaním začatým na základe ustanovení týkajúcich sa zneužitia dominantného postavenia len De Beers. V dôsledku
         toho len De Beers mohol v tomto rámci predložiť záväzky, ktoré Komisia mohla vyhlásiť za záväzné.

      67      Okrem toho slová uvedené v druhej vete článku 9 nariadenia č. 1/2003 možno vykladať len tak, že Komisii priznávajú právomoc,
         a nie povinnosť, prijať rozhodnutia na dobu určitú.

      68      Rovnako tvrdí, že Rozhodnutie v prvom rade neporušuje zmluvnú slobodu. Predovšetkým je nesprávne tvrdiť, že Rozhodnutie znamená
         zákaz zákonného konania.

      69      Zmluvná sloboda je totiž obmedzená zákazom protisúťažných postupov, ktoré sú uvedené v článkoch 81 ES a 82 ES. V prejednávanej
         veci sa však dohoda, ktorá je chápaná v kontexte dlhodobého obchodného vzťahu medzi spoločnosťami Alrosa a De Beers, totiž
         podľa predbežného posúdenia javila v rozpore s týmito ustanoveniami, rovnako ako iné typy obchodných vzťahov, ktoré strany
         udržiavali v priebehu šetrenia začatého Komisiou, akými sú predaje ad hoc typu „willing buyer/willing seller“. Komisia navyše k takému predbežnému posúdeniu nedospela len z dôvodu dominantného postavenia
         De Beers na nadväzujúcich trhoch, ako tvrdí žalobca, ale s ohľadom na jeho dominantné postavenie na trhu produkcie a dodávania
         surových diamantov, ako je uvedené v odôvodneniach č. 23 a 24 Rozhodnutia.

      70      Navyše Rozhodnutie neznamená zrušenie zmluvnej slobody spoločnosti Alrosa. Naopak, obmedzuje sa na to, že vyhlasuje za záväzné
         individuálne záväzky De Beers, ktoré De Beers prijal na základe svojej vlastnej zmluvnej slobody ukončiť dohodu, ktorá ho
         viaže k spoločnosti Alrosa. Je úplne možné, že spoločnosť Alrosa má záujem nahradiť dohodou so svojím hlavným konkurentom
         nebezpečenstvo hospodárskej súťaže. Ani záujem, ktorý by prípadne mohol mať partner podniku v dominantnom postavení, zviazať
         sa s ním dohodou, ani iné okolnosti, ktoré sú charakteristické pre tohto partnera, by sa však podľa judikatúry nemali zohľadniť
         pri uplatnení článku 82 ES (rozsudky Súdneho dvora Hoffmann‑La Roche/Komisia, už citovaný, body 89 a 91; z 9. novembra 1983,
         Michelin/Komisia, 322/81, Zb. s. 3461, bod 71, a z 27. apríla 1994, Almelo, C‑393/92, Zb. s. I‑1477, point 44; rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 1. apríla 1993, BPB Industries a British Gypsum/Komisia, T‑65/89, Zb. s. II‑389, bod 68).

      71      Komisia je ďalej toho názoru, že je nesprávne tvrdiť, že jej obavy neodôvodňovali prijatie individuálnych záväzkov spoločnosti
         De Beers.

      72      Komisia aj napriek tomu, že pripúšťa, že je zvyčajne nevyhnutné vykonať konkrétne preskúmanie účinkov, ktoré môže mať postup
         uzavretia na hospodársku súťaž, uvádza, že v prejednávanej veci by bola analýza, ktorá smeruje k určeniu, či De Beers môže
         kupovať určité množstvo surových diamantov od spoločnosti Alrosa bez toho, aby spôsobil účinky uvedené v jej predbežnom posúdení,
         a prípadne aké je toto množstvo, veľmi zložitá. Takáto analýza nebola v každom prípade užitočná v rozsahu, v akom s ohľadom
         na cieľ sledovaný v článku 9 nariadenia č. 1/2003 Komisia mohla v takomto stave oprávnene prijať individuálne záväzky spoločnosti
         De Beers. Jej služby nakoniec stranám počas správneho konania už oznámili, že do úvahy môže prichádzať úplné ukončenie obchodného
         vzťahu medzi spoločnosťami Alrosa a De Beers.

      73      Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca, obavy Komisie sa neobmedzili na problém vylúčenia konkurentov alebo uzavretia
         trhu. Vzťahovali sa naopak na celý obchodný vzťah medzi spoločnosťami Alrosa a De Beers s cieľom spoločne regulovať prostredníctvom
         metód, ktoré neboli v súlade s obvyklou hospodárskou súťažou, objem, cenu a sortiment surových diamantov na svetovom trhu
         tak, aby sa z trhu odstránil nezávislý dodávateľ, posilnila dominantná úloha De Beers na trhu a narušilo zachovanie a rozvoj
         hospodárskej súťaže, ako to vyplýva z odôvodnení č. 28, 30 a 32 Rozhodnutia.

      74      Komisia nakoniec uvádza, že žalobca nedôvodne tvrdí, že vykonávanie Rozhodnutia má protisúťažné účinky. Je toho názoru, že
         argumenty uvedené v tejto súvislosti sú irelevantné v rozsahu, v akom nesprávne považujú spoločnosť Alrosa za dodávateľa De
         Beers, zatiaľ čo v skutočnosti je jeho konkurentom, a nie sú ani presvedčujúce z ekonomického hľadiska, ani podložené v zostávajúcej
         časti.

      75      V druhom rade Komisia tvrdí, že Rozhodnutie neporušuje zásadu proporcionality.

      76      V tejto súvislosti najskôr uznáva uplatniteľnosť zásady proporcionality na rozhodnutia, ktorými uplatňuje článok 9 nariadenia
         č. 1/2003.

      77      V tomto rozsahu je potrebné zohľadniť vlastné osobitosti tohto ustanovenia. Na rozdiel od článku 7 nariadenia č. 1/2003, ktorý
         Komisii umožňuje konštatovať existenciu porušenia, nariadiť dotknutým stranám, aby ho ukončili, a uložiť im akékoľvek nápravne
         opatrenie štrukturálnej povahy alebo v oblasti správania vrátane ukončenia obchodných vzťahov, ktoré sú v rozpore s pravidlami
         Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, ju článok 9 uvedeného nariadenia vedie, a to bez toho, aby sa vyjadrila k existencii
         porušenia, ku konštatovaniu, že dôvody na konanie Komisie pominuli preto, lebo dotknuté podniky dobrovoľne ponúkli záväzky
         reagujúce na jej obavy týkajúce sa hospodárskej súťaže.

      78      S ohľadom na tieto skutočnosti sa nemusí rozhodnutie podľa článku 9 nariadenia č. 1/2003 zakladať na uvedení dôvodov, tak
         ako sa vyžaduje pre rozhodnutie podľa článku 7 uvedeného nariadenia, osobitne v prípade, ak sa zdá byť ťažké vymedziť povahu
         alebo dosah záväzku nevyhnutného na účely odstránenia obáv vyjadrených Komisiou, napríklad preto, že konanie, o ktorom inštitúcia
         vyjadrila svoje obavy, je nové alebo špecifické, ako je tomu v prejednávanej veci. Okrem toho uskutočňovanie cieľa, ktorý
         sleduje článok 9 nariadenia č. 1/2003, by bolo ohrozené, ak by výsledok preskúmania rozhodnutia na základe tohto ustanovenia
         závisel na posúdení iného, hypotetického rozhodnutia prijatého podľa článku 7 toho istého nariadenia. To by znamenalo, že
         by Komisia rovnako musela vykonať posúdenie ako v prípade rozhodnutia podľa článku 7 nariadenia č. 1/2003 a že by sa teda
         vzdala časti nárastu účinnosti, ktorú sa normotvorca snažil získať prostredníctvom článku 9 tohto nariadenia.

      79      Okrem toho pred prijatím ponúknutých záväzkov musí Komisia overiť, či dostatočným spôsobom reagujú na obavy uvedené v oblasti
         hospodárskej súťaže. Článok 9 predstavuje nástroj uplatnenia v tomto kontexte.

      80      Komisia uznáva, že uplatnenie zásady proporcionality jej ukladá, aby odmietla zjavne neprimerané záväzky, avšak dodáva, že
         v rozsahu, v akom sú záväzky dotknutým podnikom ponúknuté dobrovoľne, je takýto prípad pravdepodobne výnimočný. V každom prípade
         nemôže mať povinnosť vykonať súbežné posúdenie na účely hypotetického rozhodnutia prijatého podľa článku 7 nariadenia č. 1/2003
         v rozsahu, v akom by takéto súbežné posúdenie narušilo samotný cieľ článku 9 toho istého nariadenia, čo sa týka účinnosti
         postupov.

      81      Dospieva k záveru, že s ohľadom na cieľ a systematiku článku 9 nariadenia č. 1/2003 a bez toho, aby toto ustanovenie bolo
         zbavené svojej užitočnosti, by sa súdne preskúmanie uplatniteľné na rozhodnutia, ktoré ho vykonávajú, malo obmedziť na overenie
         neexistencie zjavného porušenia zásady proporcionality a všeobecnejšie, neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia pri zložitom
         hospodárskom posúdení smerujúcom k vymedzeniu, či záväzky, ktoré ponúkajú dotknuté podniky, reagujú na obavy vyjadrené v rámci
         predbežného posúdenia.

      82      Komisia ďalej tvrdí, že Rozhodnutie v prejednávanej veci nie je neprimerané, a najmä neoprávnene nepoškodzuje legitímne obchodné
         záujmy spoločnosti Alrosa.

      83      Po prvé, žalobca nedôvodne tvrdí, že Rozhodnutie išlo nad rámec toho, čo bolo nevyhnutné, keď vyhlasuje individuálne záväzky
         De Beers za záväzné. Je totiž nesprávne tvrdiť, že oznámená dohoda vyhradzovala len polovicu ročnej produkcie spoločnosti
         Alrosa pre De Beers v rozsahu, v akom bola druhá polovica v každom prípade vyhradená pre ruský trh a v akom oznámená dohoda
         teda vo svojom pôvodnom znení pokrývala celú ročnú produkciu určenú pre svetový trh, a potom 36 %, ak by spoločné záväzky
         boli vyhlásené za záväzné. Tieto percentá by sa okrem toho nemali chápať izolovane, ale v kontexte obchodného vzťahu existujúceho
         už približne polstoročie na účely spoločnej regulácie produkcie a cien. S ohľadom na tieto skutočnosti tak v prvom rade Komisia
         vyjadrila obavy, pokiaľ ide o kontrolu trhu zo strany De Beers a nemožnosť spoločnosti Alrosa mu plne konkurovať; v druhom
         rade zúčastnené tretie strany potvrdili, že bolo nevyhnutné ukončiť obchodný vzťah existujúci medzi týmito spoločnosťami;
         a v treťom rade De Beers jednostranne takéto záväzky ponúkol, a odstránil tak akékoľvek možné obavy. Komisia rovnako tvrdí,
         že zákaz transakcií prostredníctvom verejných súťaží je odôvodnený s ohľadom na skoršie postupy spoločností Alrosa a De Beers
         pri predajoch ad hoc typu „willing buyer/willing seller“. Žalobca v každom prípade nijako nepreukázal, v čom by menej obmedzujúce záväzky, ako
         sú spoločné záväzky, ktoré boli predtým ponúknuté Komisii, mohli postačovať.

      84      Po druhé, žalobca nedôvodne tvrdí, že Rozhodnutie mu spôsobilo neprimerané nevýhody vo vzťahu k sledovanému cieľu. Komisia
         totiž náležite zohľadnila jeho záujmy, keď mu umožnila predložiť pripomienky týkajúce sa individuálnych záväzkov De Beers,
         a keď stanovila prechodnú fázu určenú na to, aby mu umožnila zaviesť systém alternatívnej distribúcie. Okrem toho samotná
         spoločnosť Alrosa v septembri 2003 predložila Komisii záväzky stanovujúce úplné a definitívne ukončenie jeho obchodných vzťahov
         s De Beers. Nakoniec nemožnosť spoločnosti Alrosa uzavrieť na konci tejto prechodnej fázy zmluvu s De Beers nie je definitívna,
         pretože konanie možno vždy obnoviť na základe článku 9 ods. 2 nariadenia č. 1/2003.

      85      Po tretie žalobca nedôvodne tvrdí, že Rozhodnutie zakladá voči nemu diskrimináciu v rozsahu, v akom sa jeho postavenie voči
         De Beers odlišuje od postavenia iných dodávateľov na jednej strane z dôvodu jeho postavenia ako hlavného konkurenta tohto
         podniku v dominantnom postavení a na druhej strane z dôvodu obchodného vzťahu, ktorý s naposledy uvedeným podnikom dlhodobo
         udržuje.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      –       O právomociach zverených Komisii na základe článku 9 nariadenia č. 1/2003
      86      Zo samotného znenia článku 9 nariadenia č. 1/2003 vyplýva, že Komisia môže prostredníctvom rozhodnutia vyhlásiť záväzky ponúknuté
         dotknutými podnikmi za záväzné, ak môžu reagovať na obavy vyjadrené v jej predbežnom posúdení. Keďže ponuky, ktoré predložili
         podniky, nemajú samy osebe záväzný právny účinok, právne následky pre podniky má len rozhodnutie Komisie prijaté na základe
         článku 9 nariadenia č. 1/2003.

      87      Keďže účinkom tohto rozhodnutia je ukončenie konania, ktorého predmetom je zistiť a sankcionovať porušenie pravidiel hospodárskej
         súťaže, nemožno ho považovať za samotné prijatie návrhu, ktorý voľne formuloval obchodný partner, Komisiou, ale predstavuje
         záväzné opatrenie ukončujúce situáciu porušenia alebo potencionálneho porušenia, pri ktorého príležitosti Komisia vykonáva
         všetky oprávnenia, ktoré jej zverujú články 81 ES a 82 ES, s výhradou tejto jedinej osobitnosti, že predloženie ponúk záväzkov
         dotknutými podnikmi ju zbavuje nutnosti pokračovať v regulačnom postupe uloženom na základe článku 85 ES, a najmä preukázať
         porušenie.

      88      Tým, že sa v rozhodnutí prijatom na základe článku 9 nariadenia č. 1/2003 vyhlasuje dané konanie subjektu voči tretím stranám
         za záväzné, môže nepriamo obsahovať právne účinky erga omnes, ktoré by dotknutý podnik nebol sám osebe schopný vytvoriť; Komisia je teda jeho jediným autorom od okamihu, keď ustanovila
         záväznosť záväzkov, ktoré ponúkol dotknutý podnik, a sama teda za ne nesie zodpovednosť. Nie je totiž žiadnym spôsobom povinná
         zohľadniť, a a fortiori zohľadniť ako také, ponuky záväzkov, ktoré jej dotknuté podniky predkladajú.

      89      Aj keď nariadenie č. 1/2003 nedefinuje pojem „príslušný podnik“, z jeho ustanovení vyplýva, že táto kvalifikácia sa týka podnikov,
         ktorým sa pripisuje dotknuté správanie a ktoré môžu byť sankcionované na jeho základe.

      90      V konaní začatom na základe článku 82 ES je teda v zásade dotknutý podnik, ktorý sa nachádza v dominantnom postavení a ktorého
         správanie môže predstavovať zneužitie. Ak by mal prevažovať výklad, podľa ktorého musia byť všetky podniky, ktoré môžu byť
         ovplyvnené záväzkami týkajúcimi sa správania, ktorých cieľom je ukončenie konštatovaného alebo zamýšľaného zneužitia, spojené
         s ponukou záväzkov ako dotknuté podniky, vyplývala by z toho praktická nemožnosť použiť článok 9 nariadenia č. 1/2003 vo väčšine
         situácií, ktorých sa týka článok 82 ES.

      91      Pokiaľ ide o dobu platnosti rozhodnutia, v ktorom sú záväzky vyhlásené za záväzné, je potrebné poznamenať, že aj keď článok
         9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že takéto rozhodnutie možno prijať na dobu určitú, neukladá to však. Konečné znenie
         článku 9 nariadenia č. 1/2003 sa v tomto smere odlišuje, ako to Komisia správne zdôrazňuje, od znenia uvedeného v štádiu návrhu
         Komisie týkajúceho sa nariadenia Rady o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch 81 [ES] a 82 [ES]
         [KOM (2000) 582 v konečnom znení], ktoré stanovovalo, že takéto rozhodnutie „je prijaté na dobu určitú“. Žiadny zásadný dôvod
         teda Komisii nezakazuje, aby vyhlásila zákazky za záväzné na dobu neurčitú.

      92      Okrem toho, aj keď článok 9 nariadenia č. 1/2003 neuvádza, na rozdiel od jeho článku 7 ods. 1, zásadu proporcionality, jej
         dodržiavanie je Komisii uložené, ak prijíma rozhodnutia na tomto základe. Zásadu proporcionality totiž ustálená judikatúra
         uznáva ako všeobecnú zásadu práva Spoločenstva (rozsudok Fedesa a i., už citovaný, bod 13).

      93      Odôvodnenie č. 34 nariadenia č. 1/2003 okrem toho stanovuje, že „v súlade so zásadami subsidiarity a proporcionality stanovenými
         v článku 5 [ES] nejde toto nariadenia nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie jeho cieľov, čo má umožniť účinnejšie
         uplatňovanie súťažných pravidiel spoločenstva“.

      94      Komisia vo svojich pripomienkach uznáva uplatniteľnosť zásady proporcionality na rozhodnutia prijaté podľa článku 9 nariadenia
         č. 1/2003. Je však toho názoru, že táto zásada sa nemôže rovnakých spôsobom uplatňovať v rámci článku 7 ods. 1 a v rámci článku
         9 ods. 1 uvedeného nariadenia.

      95      Súd prvého stupňa v tejto súvislosti v prvom rade konštatuje, že cieľ článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 je rovnaký ako
         cieľ sledovaný v jeho článku 9 ods. 1 a zodpovedá hlavnému cieľu nariadenia č. 1/2003, ktorým je zabezpečiť účinné uplatňovanie
         pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sú stanovené v Zmluve.

      96      Na dosiahnutie tohto cieľa disponuje Komisia voľnou úvahou pri výbere, ktorý jej ponúka nariadenie č. 1/2003, a to buď vyhlásiť
         záväzky ponúknuté dotknutými podnikmi za záväzné a prijať rozhodnutie na základe jeho článku 9, alebo postupovať podľa článku
         7 ods. 1 uvedeného nariadenia, ktoré vyžaduje zistenie porušenia.

      97      Existencia tejto voľnej úvahy, pokiaľ ide o voľbu postupu, však Komisiu nezbavuje povinnosti dodržiavať zásadu proporcionality,
         ak sa rozhodne vyhlásiť záväzky ponúknuté na základe článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 za záväzné.

      98      V druhom rade podľa ustálenej judikatúry v tejto oblasti zásada proporcionality vyžaduje, aby akty inštitúcií Spoločenstva
         neprekračovali hranice toho, čo je primerané a potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa (rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. júna
         1997, Air Inter/Komisia, T‑260/94, Zb. s. II‑997, bod 144, a Van den Bergh Foods/Komisia, už citovaný, bod 201), pričom pokiaľ
         sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami, je potrebné prikloniť sa k tomu najmenej obmedzujúcemu, pričom spôsobené
         zásahy nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovanému cieľu (rozsudky Súdneho dvora z 11. júla 1989, Schräder, 265/87, Zb.
         s. 2237, bod 21, a z 9. marca 2006, Zuid-Hollandse Milieufederatie a Natuur en Milieu, C‑174/05, Zb. s. I‑2443, bod 28).

      99      Skúmanie primeranosti opatrenia je teda objektívnym skúmaním, pričom primeranosť a nevyhnutnosť napadnutého rozhodnutia sa
         musí posúdiť vo vzťahu k cieľu, ktorý inštitúcia sleduje. Rozhodnutia prijaté na základe článku 7 nariadenia č. 1/2003 majú
         za cieľ ukončiť konštatované porušenie; rozhodnutia prijaté podľa článku 9 tohto nariadenia majú za cieľ reagovať na obavy
         vyjadrené Komisiou v rámci jej predbežného posúdenia, ktoré odôvodňujú, aby zamýšľala prijať rozhodnutie vyžadujúce ukončenie
         porušenia.

      100    V prípade uplatnenia článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 musí Komisia konštatovať existenciu porušenia, čo vyžaduje presnú
         definíciu relevantného trhu a prípadne zneužitia pripísaného dotknutému podniku. Komisia v rámci článku 9 ods. 1 toho istého
         nariadenia nepochybne nemá povinnosť formálne preukázať existenciu porušenia, ako je nakoniec uvedené v odôvodnení č. 13 nariadenia
         č. 1/2003, musí však preukázať skutočnosť obáv v oblasti hospodárskej súťaže, ktoré odôvodňovali, že zamýšľa prijať rozhodnutie
         na základe článkov 81 ES a 82 ES, a ktoré umožňujú, aby dotknutému podniku uložila dodržiavať určité záväzky, čo predpokladá
         analýzu trhu a identifikáciu zamýšľaného porušenia, ktoré sú menej definitívne než v rámci uplatnenia článku 7 ods. 1 nariadenia
         č. 1/2003, aj keď musí byť postačujúce na umožnenie preskúmania primeranosti záväzku.

      101    Je totiž v rozpore so systematikou nariadenia č. 1/2003, aby sa rozhodnutie, ktoré by sa na základe článku 7 ods. 1 uvedeného
         nariadenia malo považovať za neprimerané vo vzťahu k zistenému porušeniu, mohlo prijať postupom stanoveným v článku 9 ods. 1
         vo forme záväzku vyhláseného za záväzný z dôvodu, že porušenie sa nemusí v tomto rámci formálne preukázať.

      102    Na základe článku 3 nariadenia č. 17 sa už rozhodlo, že povinnosti uložené podnikom, aby ukončili porušenie práva hospodárskej
         súťaže, nesmú prekročiť hranice toho, čo je primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, teda obnovenie zákonnosti
         vo vzťahu k pravidlám, ktoré boli v prejednávanej veci porušené (rozsudok RTE a ITP/Komisia, už citovaný, bod 93). Rovnaký
         výklad je nutný, pokiaľ ide o článok 7 ods. 1 prvú vetu nariadenia č.°1/2003, ktorého znenie je veľmi blízke zneniu článku
         3 ods. 1 nariadenia č. 17.

      103    Z toho vyplýva, že Komisia môže bez toho, aby prekročila právomoci, ktoré sú jej uložené tak pravidlami hospodárskej súťaže
         Zmluvy ES, ako aj nariadením č. 1/2003, prijať na základe článku 7 ods. 1 tohto nariadenia rozhodnutie o absolútnom zákaze
         akéhokoľvek budúceho obchodného vzťahu medzi dvomi podnikmi len vtedy, ak je takéto rozhodnutie nevyhnutné na obnovenie stavu
         existujúceho pred porušením (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1992, Automec/Komisia, T‑24/90,
         Zb. s. II‑2223, body 51 a 52).

      104    Žiadna relevantná úvaha založená na rozdielnosti medzi článkami 7 a 9 nariadenia č. 1/2003 neumožňuje dospieť k inému záveru,
         čo sa týka hraníc, ktoré sú uložené pre možnosť Komisie vydať záväzné opatrenia na základe článku 9 ods. 1 uvedeného nariadenia.

      105    V treťom rade dobrovoľnosť záväzkov rovnako nezbavuje Komisiu povinnosti dodržiavať zásadu proporcionality, pretože sú záväzné
         až na základe rozhodnutia Komisie. Skutočnosť, že podnik je z dôvodov, ktoré sa týkajú len jeho, toho názoru, že je vhodné
         v danom okamihu predložiť určité záväzky, neznamená, že tieto záväzky sú z toho dôvodu nevyhnutné.

      106    Pokiaľ ide o skoršie nariadenie č. 17, Súdny dvor nakoniec rozhodol, že za určitých okolností sa môžu povinnosti, ktoré účastníkom
         konania zakladá záväzok, považovať za príkazy ukončenia porušenia (rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1993, Ahlström Osakeyhtiö
         a i./Komisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, Zb. s. I‑1307, bod 181). Súdny dvor
         totiž rozhodol, že prijatím takéhoto záväzku sa dotknuté podniky z dôvodov, ktoré sú im vlastné, obmedzujú na súhlas s rozhodnutím,
         ktoré má Komisia právomoc prijať jednostranne (rozsudok Ahlström Osakeyhtiö a i., už citovaný, bod 181).

      107    Okolnosť, že záväzky sú ponúknuté podnikom, teda neobmedzuje preskúmanie, ktoré Súd prvého stupňa vykonáva pri dôvodnosti
         rozhodnutia Komisie vyhlásiť ich za záväzné.

      108    Nakoniec stupeň preskúmania Súdom prvého stupňa týkajúceho sa analýz vykonaných Komisiou na základe pravidiel hospodárskej
         súťaže Zmluvy závisí na existencii voľnej úvahy, ktorá je základom každého rozhodnutia, odôvodnenej zložitosťou noriem hospodárskeho
         charakteru, ktoré sa majú vykonať. Vzhľadom na dopad rozhodnutí prijatých na základe článkov 81 ES a 82 ES o základných hospodárskych
         slobodách zaručených Zmluvou prípad obmedzeného preskúmania sa musí vyhradiť pre prípady, v ktorých sa napadnuté rozhodnutie
         opiera o zložité ekonomické posúdenie, okrem oblastí, ako je oblasť koncentrácií, v ktorej je existencia voľnej úvahy podstatná
         pre výkon právomocí regulačnej inštitúcie (rozsudok Súdneho dvora z 15. februára 2005, Komisia/Tetra Laval, C‑12/03 P, Zb.
         s. I‑987, body 38 až 40).

      109    Je nepochybné, že v oblasti kontroly koncentrácií ustálená judikatúra stanovuje, že Komisia má širokú mieru voľnej úvahy pri
         posudzovaní nevyhnutnosti získať záväzky na odstránenie vážnych pochybností, ktoré operácia vyvoláva (rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 30. septembra 2003, ARD/Komisia, T‑158/00, Zb. s. II‑3825, body 328 a 329). Preskúmanie obmedzené na zjavnú nesprávnosť,
         ktoré Súd prvého stupňa vykonáva v tejto oblasti, je odôvodnené budúcim charakterom hospodárskej analýzy uskutočnenej Komisiou,
         aby mohla dospieť k záveru, že dotknutá operácia nezaloží alebo neposilní dominantné postavenie (rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 25. marca 1999, Gencor/Komisia, T‑102/96, Zb. s. II‑753, bod 163).

      110    Naopak, analýza, ktorú Komisia musí vykonať v rámci konania začatého na základe nariadenia č. 1/2003, sa týka, nech ide o rozhodnutie
         prijaté na základe článku 7 ods. 1 alebo článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003, existujúcich postupov. Táto okolnosť zjavne
         nevylučuje, aby sa vyžadovali zložité hospodárske posúdenia, avšak neumožňuje, aby v prípade ich neexistencie preskúmanie,
         ktoré Súd prvého stupňa vykonáva v prípade rozhodnutia Komisie, bolo v každom prípade obmedzené na zjavne nesprávne posúdenie.

      111    Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Súdu prvého stupňa v prejednávanej veci prislúcha overiť, či opatrenia vyhlásené v Rozhodnutí
         za záväzné, boli primerané a nevyhnutné na ukončenie zneužitia identifikovaného v rámci predbežného posúdenia Komisie.

      –       O súlade Rozhodnutia so zásadou proporcionality
      112    Podľa ustálenej judikatúry zásada proporcionality vyžaduje, aby akty inštitúcií Spoločenstva neprekračovali hranice toho,
         čo je primerané a potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa, pričom pokiaľ sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami,
         je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu a spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané v pomere k sledovaným cieľom (rozsudky
         Súdneho dvora Fedesa a i., už citovaný, bod 13, a zo 14. júla 2005, Holandsko/Komisia, C‑180/00, Zb. s. I‑6603, bod 103).

      113    Cieľ sledovaný Komisiou pri prijatí Rozhodnutia sa musí nájsť v predbežnom posúdení, obsiahnutom v oznámení o výhradách, zaslanom
         De Beers na základe článku 82 ES. Podľa neho oznámená dohoda bráni spoločnosti Alrosa, aby zasiahol ako nezávislý dodávateľ
         na trhu surových diamantov, a eliminuje takto zdroj zásobovania pre potencionálnych zákazníkov. Komisia je teda toho názoru,
         že oznámená dohoda je dohodou, ktorá vedie k výhradnej distribúcii v prospech De Beers a ktorá potencionálne zakladá zneužitie
         dominantného postavenia.

      114    Z toho vyplýva, že zneužitie uvedené v rámci predbežného posúdenia Komisie je založené oznámenou dohodou, ktorej uzavretie
         zo strany De Beers sa považuje za zneužitie jeho dominantného postavenia. Za týchto okolností by sa mohlo uviesť, že samotná
         skutočnosť, že sa stranám neumožní túto dohodu vykonať, by bola v rámci konania začatého na základe článku 81 ES na ukončenie
         prípadného zneužitia postačujúca.

      115    V každom prípade, aj keď sa ciele uvedené v oznámení o výhradách na základe článku 82 ES týkajú len oznámenej dohody, možno
         uviesť, že obavy vyjadrené Komisiou v Rozhodnutí sa rovnako týkajú situácie uvedenej v oznámenej dohode, teda presnejšie existencie
         historických vzťahov medzi stranami, ktorých pokračovanie oznámená dohoda zabezpečuje.

      116    Bod 28 Rozhodnutia teda uvádza: „… skúmané postupy, ktoré sú problematické s ohľadom na dominantné postavenie a vedúcu úlohu
         De Beers na trhu, spočívajú v obchodnom vzťahu medzi touto spoločnosťou a jej najvýznamnejším konkurentom, ktorým je spoločnosť
         Alrosa, s ohľadom na jeho historický kontext. Z vyšetrovania Komisie vyplýva, že spoločnosti De Beers a Alrosa vytvorili dlhodobé
         obchodné vzťahy takým spôsobom, aby vzájomne regulovali objem, sortiment a ceny surových diamantov predávaných na svetovom
         trhu. Základ súčasných nákupov je zjavne stále rovnaký a je jedným zo základných prvkov vedúcej úlohy De Beers na trhu.“

      117    Je teda možné zastávať názor, že oznámená dohoda sa v rámci predbežného posúdenia považovala za zdroj obáv Komisie v oblasti
         hospodárskej súťaže nielen ako taká, čo by robilo neprimeraným akékoľvek použitie článku 82 ES, ale preto, lebo posilňuje
         a zachováva skôr existujúce obchodné vzťahy, ktoré sú samy osebe považované za zneužívajúce.

      118    Podľa bodu 46 Rozhodnutia sa prvý dôvod obáv Komisie voči postupom skúmaným v konaní podľa článku 82 ES „týkal skutočnosti,
         že De Beers mohol posilniť alebo zachovať svoje dominantné postavenie znížením prístupu k alternatívnemu zdroju zásobovania
         surovými diamantmi pre potencionálnych zákazníkov a zabránením druhému konkurentovi [spoločnosti Alrosa] plne mu konkurovať“.

      119    Cieľ, ktorý Komisia sledovala vyhlásením záväzkov De Beers za záväzné, bolo teda ukončenie postupov, ktoré spoločnosti Alrosa
         bránia stať sa skutočným konkurentom na relevantnom trhu a otvoriť prístup tretích strán k alternatívnemu zdroju zásobovania.

      120    Nevyhnutnosť Rozhodnutia sa teda musí posúdiť s ohľadom na tieto dva ciele.

      121    Z bodu 47 Rozhodnutia vyplýva, že individuálne záväzky De Beers boli postačujúce, aby reagovali na obavy vyjadrené v rámci
         predbežného posúdenia Komisie, čo žalobca nespochybňuje. Je teda ďalej potrebné preskúmať, či individuálne záväzky De Beers,
         ktoré boli v Rozhodnutí vyhlásené za záväzné, rovnako splňujú kritérium nevyhnutnosti, aj keď záver Rozhodnutia sa týmto aspektom
         primeranosti opatrenia nezaoberá.

      122    V tejto súvislosti, ako bolo uvedené vyššie, sa súdne preskúmanie aktov Komisie obsahujúcich zložité hospodárske posúdenia
         obmedzuje na overenie toho, či boli dodržané procesné pravidlá a pravidlá týkajúce sa odôvodnenia, ako aj na overenie vecnej
         správnosti skutkových zistení, absencie zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomoci (rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára
         2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123,
         bod 279).

      123    Aby Súd prvého stupňa mohol v prejednávanej veci vykonať len preskúmanie obmedzené na primeranosť Rozhodnutia, bolo by potrebné,
         aby bol schopný konštatovať, že Komisia svoje posúdenie uskutočnila na základe zložitej hospodárskej analýzy, ktorá jej umožnila
         dospieť k záveru, že záväzky vyhlásené za záväzné boli nevyhnutné na reagovanie na obavy vyjadrené v jej predbežnom posúdení.

      124    Komisia však tak vo svojom vyjadrení k žalobe, ako aj na pojednávaní uviedla, že mohla existovať šedá zóna medzi spoločnými
         záväzkami a individuálnymi záväzkami De Beers, avšak že identifikácia alternatívnych riešení k záväzkom vyhláseným za záväzné
         by predpokladala zložité hospodárske posúdenie, ktoré má článok 9 nariadenia č. 1/2003 vylúčiť. Komisia rovnako tvrdila, že
         s ohľadom na zložitosť vymedzenia alternatívnych riešení dospela k záveru, že úplný zákaz bol jediným primeraným riešením
         v reakcii na jej pôvodné obavy.

      125    Z toho vyplýva, že Komisia v prejednávanej veci neuskutočnila zložitú hospodársku analýzu, ktorá odôvodňuje, aby Súd prvého
         stupňa obmedzil svoje preskúmanie Rozhodnutia, a že zakladá svoju požiadavku obmedzeného preskúmania na samotnej osobitnosti
         článku 9 nariadenia č. 1/2003. Ako však bolo uvedené v bode 100 tohto rozsudku, aj keď článok 9 Komisii neukladá predložiť
         dôkaz porušenia, ktorého sa konanie týka, nezbavuje ju povinnosti zhromaždiť dostatočné prvky analýzy, aby sa umožnilo účinné
         súdne preskúmanie proporcionality prijatého opatrenia.

      126    Súd prvého stupňa v každom prípade konštatuje, že Rozhodnutie je postihnuté nesprávnym posúdením, ktoré je nakoniec zjavné.
         Z okolnosti prejednávanej veci totiž zjavne vyplýva, že na dosiahnutie cieľa sledovaného Rozhodnutím, boli možné iné, menej
         obmedzujúce riešenia než trvalý zákaz transakcií medzi spoločnosťami De Beers a Alrosa, že ich vymedzenie nebolo mimoriadne
         technicky zložité a že sa Komisia nemohla zbaviť povinnosť ich preskúmať.

      127    Súd prvého stupňa v tejto súvislosti v prvom rade pripomína, že podľa ustálenej judikatúry je pre podnik nachádzajúci sa v dominantnom
         postavení na trhu skutočnosť viazať kupujúcich – aj keď na ich žiadosť – povinnosťou alebo sľubom zásobiť sa úplne alebo,
         pokiaľ ide o podstatnú časť ich potrieb, výhradne od uvedeného podniku zneužitím dominantného postavenia v zmysle článku 82
         ES (rozsudok Hoffmann-Laroche/Komisia, už citovaný, bod 89). Táto judikatúra, ktorá sa uplatňuje na kupujúceho v dominantnom
         postavení, znamená, že skutočnosť, čo sa týka De Beers, že ide o rezervovanie celej produkcie spoločnosti Alrosa vyvážanej
         mimo SNŠ aj v prípade súhlasu spoločnosti Alrosa, môže predstavovať zneužitie v rámci ich vzťahov.

      128    Na prvý pohľad by teda najprimeranejším riešením pre ukončenie takto charakterizovaného zneužitia bolo zakázať stranám uzavrieť
         akúkoľvek dohodu umožňujúcu De Beers vyhradiť si celkovú alebo podstatnú časť produkcie spoločnosti Alrosa vyvezenej mimo
         SNŠ, aby sa spoločnosť Alrosa opäť stala nezávislou na trhu a aby sa zaručil prístup tretích strán k alternatívnemu zdroju
         zásobovania bez toho, aby bolo nevyhnutné zakázať akýkoľvek nákup diamantov produkovaných spoločnosťou Alrosa zo strany De
         Beers.

      129    V druhom rade spoločné záväzky navrhli spoločnosti De Beers a Alrosa v decembri 2004 a Komisia nevysvetlila, v čom neboli
         schopné reagovať na obavy vyjadrené v rámci jej predbežného posúdenia.

      130    Je nepochybné, že Komisia nie je nikdy na základe článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 povinná rozhodnúť, že vyhlási záväzky
         za záväzné namiesto toho, aby konala podľa článku 7 toho istého nariadenia. Neprislúcha jej teda uviesť dôvody, pre ktoré
         sa jej nezdá vhodné, aby boli záväzky vyhlásené za záväzné tak, aby ukončila konanie.

      131    Dodržiavanie zásady proporcionality však od inštitúcie vyžaduje, ak existujú menej obmedzujúce opatrenia než opatrenia, ktoré
         zamýšľa vyhlásiť za záväzné, a ak sú jej známe, aby preskúmala ich možnosť reagovať na obavy, ktoré odôvodňujú jej konanie
         predtým, než zvolí, ak sa tieto opatrenia nejavia ako vhodné, viac obmedzujúcu formu.

      132    Spoločné záväzky, ktoré v decembri 2004 navrhli spoločnosti De Beers a Alrosa a ktoré Komisia nepochybne nemala procesnú povinnosť
         zohľadniť ani vo svojom rozhodnutí, ani vo svojom odôvodnení, však predstavovali menej obmedzujúce opatrenie, než je opatrenie,
         ktoré rozhodla vyhlásiť za záväzné a ktorého preskúmanie je v tomto smere relevantné na základe preskúmania proporcionality.

      133    Spoločné záväzky sa však v rozsahu, v akom na jednej strane postupne umožňujú prístup tretích strán k produkcii spoločnosti
         Alrosa a na druhej strane ponechávajú spoločnosti Alrosa nevyhnutný čas rozvinúť svoj vlastný systém distribúcie surových
         diamantov, teda stať sa skutočným konkurentom De Beers, mohli na prvý pohľad zdať vhodné, aby reagovali na obavy vyjadrené
         Komisiou.

      134    Súd prvého stupňa totiž konštatuje, že spoločné záväzky stanovovali na obdobie rokov 2005 – 2009 podstatné zníženie množstva
         diamantov vyhradených spoločnosťou Alrosa pre De Beers, keďže sa znížilo z hodnoty 700 miliónov USD v roku 2005 na hodnotu
         275 miliónov USD od roku 2009. Spoločnosť Alrosa by teda od roku 2009 dodávala De Beers len 35 % množstva diamantov, ktoré
         mu predala v roku 2004. De Beers teda mohol ťažko ovplyvňovať ceny stanovené spoločnosťou Alrosa v rozsahu, v akom by sa viac
         než dve tretiny diamantov vyvezených spoločnosťou Alrosa mimo SNŠ predali za cenu vymedzenú na rokovaniach s tretími stranami.
         Za predpokladu, že by si teda spoločnosti De Beers a Alrosa želali koordinovať svoje cenové politiky, vykonávanie takejto
         koordinácie by bolo ťažko predstaviteľné v rozsahu, v akom by sa spoločnosť Alrosa vzhľadom na odmietnutie tretích strán kupovať
         za cenu dohodnutú týmito dvomi podnikmi nemohla obrátiť na De Beers, aby predala nepredanú zásobu. Spoločné záväzky by teda
         tretím stranám umožnili účinný prístup k alternatívnemu a nezávislému zdroju zásobovania.

      135    Postupné znižovanie množstva predávaného De Beers v priebehu piatich rokov, s obmedzením predajov na maximálnu hodnotu 275
         miliónov USD od roku 2009 by rovnako spoločnosti Alrosa umožnilo zaviesť svoj systém distribúcie mimo SNŠ, bez ktorého sa
         nemohol stať skutočným konkurentom De Beers. Súd prvého stupňa však poznamenáva, že Komisia v bode 47 Rozhodnutia uvádza,
         že prechodné obdobie od roku 2006 do roku 2008, teda tri roky, bolo nevyhnutné, aby spoločnosť Alrosa zaviedla „konkurenčný
         systém distribúcie pre množstvá diamantov, ktoré predtým predával De Beers“. Komisia však nevysvetľuje, ako by takéto obdobie
         mohlo byť na tento účel postačujúce, zatiaľ čo spoločnosť Alrosa v septembri 2003 informoval Komisiu, že potrebuje obdobie
         ôsmich rokov, aby zaviedol systém účinnej distribúcie, a že zastáva názor, že by mohol ukončiť akýkoľvek predaj surových diamantov
         De Beers až od roku 2012, ako vyplýva z dokumentov predložených v prílohe k žalobe.

      136    Okrem iného možno poznamenať, že Komisia 3. júna 2005, t. j. v deň uverejnenia oznámenia týkajúceho sa spoločných záväzkov
         v Úradnom vestníku Európskej únie, zamýšľala, s výhradou výsledkov prieskumu trhu, vyhlásiť uvedené záväzky za záväzné. Komisia bola teda toho názoru, že tieto
         záväzky na prvý pohľad reagovali na obavy, ktorá vyjadrila v rámci svojho predbežného posúdenia.

      137    V treťom rade aj za predpokladu, že spoločné záväzky nemohli reagovať na pôvodné obavy Komisie, mohlo problémy hospodárskej
         súťaže uvedené v oznámenej dohode rovnako vyriešiť ich prispôsobenie bez toho, aby bolo nevyhnutné uložiť stranám, aby od
         roku 2009 definitívne ukončili akýkoľvek obchodný vzťah.

      138    Mohla sa najmä prijať úprava navrhovaná žalobcom v jeho liste adresovanom Komisii 6. februára 2006, ktorá spočíva v tom, že
         sa žalobcovi umožní predať De Beers prostredníctvom dražieb diamanty v maximálnej ročnej hodnote 275 miliónov USD. Takáto
         úprava by na jednej strane umožnila tretím stranám mať úplný prístup k produkcii spoločnosti Alrosa a na druhej strane spoločnosti
         Alrosa pokračovať v predaji obmedzeného množstva najväčšiemu kupujúcemu na trhu na základe ad hoc.

      139    Komisia nepochybne nemôže nahradiť strany, aby zmenila a doplnila záväzky, ktoré tieto strany navrhujú na základe článku 9
         nariadenia č. 1/2003 takým spôsobom, aby tieto záväzky reagovali na obavy uvedené v rámci jej predbežného posúdenia. Nič jej
         však nezakazuje vyhlásiť navrhnuté záväzky za záväzné len sčasti alebo vo vymedzenom rozsahu. Okrem iného sa zdá, že Komisia
         v prejednávanej veci stranám na stretnutí, ktoré sa konalo 27. októbra 2005, navrhla zmeny spoločných záväzkov. Pri tejto
         príležitosti im totiž oznámila svoj úmysel prijať rozhodnutie založené na článku 7 nariadenia č. 1/2003, ktoré by im od roku
         2009 zakázalo akýkoľvek obchodný vzťah, pokiaľ nenavrhnú záväzky v tomto zmysle pred koncom novembra 2005.

      140    Komisia však nemôže stranám legálne navrhovať, aby jej predložili záväzky prekračujúce rámec rozhodnutia, ktoré by mohla prijať
         na základe článku 7 ods. 1 nariadenia č. 1/2003. V prejednávanej veci by však rozhodnutie prijaté na základe uvedeného článku
         7 ods. 1, ktoré ukladá De Beers ukončiť od roku 2009 na dobu neurčitú akýkoľvek priamy alebo nepriamy obchodný vzťah so spoločnosťou
         Alrosa, zjavne prekročilo rámec toho, čo Komisia mohla uložiť pri dodržaní zásady proporcionality s ohľadom na sledovaný cieľ.

      141    Len výnimočné okolnosti, ktoré neboli v Rozhodnutiu uvedené a ktoré nie sú zo spisu zrejmé, môžu totiž odôvodniť, aby rozhodnutie
         prijaté na základe článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 podnikom absolútne a definitívne zakazovalo nadviazať zmluvné vzťahy.
         V prípade kolektívneho dominantného postavenia dotknutých podnikov nemožno nepochybne vylúčiť, aby samotný zákaz akejkoľvek
         transakcie medzi nimi bol jediným spôsobom predchádzania zneužitia. Aj keď však Komisia v oznámení o výhradách, ktoré bolo
         oznámené stranám na základe článku 81 ES, uviedla, že by medzi spoločnosťami Alrosa a De Beers mohol existovať oligopol, analýza
         uvedená v Rozhodnutí je založená len na dominantnom postavení De Beers, a nie na prípadnom kolektívnom dominantnom postavení
         dvoch týchto podnikov. Komisia tak vo svojom vyjadrení k žalobe, ako aj na pojednávaní potvrdila, že Rozhodnutie malo byť
         takto chápané.

      142    Okrem toho porovnanie, ktoré Komisia vykonala medzi záväzkami navrhovanými žalobcom v septembri 2003, spoločnými záväzkami
         a záväzkami vyhlásenými za záväzné, nemôže postačovať na preukázanie nevyhnutnosti týchto naposledy uvedených záväzkov, pokiaľ
         nevyhnutnosť zákazu, o ktorom bolo rozhodnuté v prejednávanej veci vo forme záväzkov vyhlásených za záväzné, sa musí posúdiť
         objektívne vzhľadom na cieľ, ktorý Komisia sleduje.

      143    Pokiaľ ide o záväzky navrhnuté žalobcom v septembri 2003, o ktoré sa Komisia opiera, aby odôvodnila primeranosť opatrenia,
         ich úmyslom nepochybne bolo úplné ukončenie obchodných vzťahov s De Beers, a to na neobmedzenú dobu. Súd prvého stupňa však
         na jednej strane konštatuje, že tieto záväzky stanovovali takéto ukončenie obchodných vzťahov od roku 2013 a nie od roku 2009,
         čo spoločnosti Alrosa ponechávalo ďalšie štyri roky, aby rozvinul systém distribúcie mimo SNŠ, čo by mu umožnilo predať objem
         surových diamantov, ktorý predtým predával De Beers. Zavedenie takéhoto systému bolo zjavne nevyhnutné, aby sa tretím stranám
         umožnil prístup k produkcii spoločnosti Alrosa a aby spoločnosť Alrosa mohla plne konkurovať De Beers. Na druhej strane spoločnosť
         Alrosa tieto záväzky odvolala z dôvodu, že neboli z ekonomického hľadiska rentabilné. Nakoniec skutočnosť, že podnik v danom
         okamihu ponúkol záväzky z dôvodov, ktoré sú mu vlastné, neumožňuje na ich základe predpokladať primeranosť a nezbavuje Komisiu
         povinnosti preveriť ich vhodnosť a nevyhnutnosť vo vzťahu k sledovanému cieľu. Okolnosť, že spoločnosť Alrosa v septembri
         2003 navrhla určité záväzky, teda nemá dopad na zákonnosť Rozhodnutia.

      144    Pokiaľ ide o spoločné záväzky navrhované stranami v decembri 2004, Komisia ich považuje za nedostatočné z dôvodu, že ak by
         De Beers bolo povolené pokračovať v nákupe surových diamantov od spoločnosti Alrosa v hodnote 275 miliónov USD za rok, mohlo
         by to spoločnosti Alrosa zabrániť konkurovať mu v rozsahu, v akom zostávajúce dve tretiny jej produkcie určené na vývoz by
         jej ťažko umožňovali ponúknuť pravidelné dodávky širokej škály diamantov. Komisia okrem toho zastáva názor, že De Beers by
         mohol pokračovať vo využívaní diamantov od spoločnosti Alrosa, aby zabezpečil svoju vedúcu úlohu na trhu.

      145    Súd prvého stupňa však konštatuje, že jediná skutočnosť uvedená Komisiou na podporu tvrdenia, podľa ktorého schopnosť spoločnosti
         Alrosa poskytovať širokú škálu diamantov, by sa znížila, ak by sa maximálne ročné množstvo zodpovedajúce hodnote 275 miliónov
         USD naďalej predávalo De Beers, je odkaz na bod 70 oznámenia o výhradách, ktoré bolo predložené na základe článku 81 ES. Podľa
         tohto bodu: „De Beers… má významnú výhodu vo vzťahu k svojim konkurentom nielen z dôvodu svojej veľkosti, ale tiež z dôvodu,
         že môže zabezpečiť lepšiu jednotnosť pri dodávaní [surových diamantov] svojim zákazníkom. To vysvetľuje skutočnosť, že má
         prístup k produkcii väčšieho množstva rôznych baní produkujúcich širšiu škálu surových diamantov a je jediným producentom,
         ktorý má veľké zásoby“. Táto úvaha však nepreukazuje, v čom by spoločnosť Alrosa nemohla zabezpečiť pravidelné dodávanie významných
         množstiev surových diamantov, ak by pokračovala v ich dodávaní De Beers v obmedzenom množstve.

      146    Okrem toho aj v prípade, že by jej predaj obmedzeného množstva diamantov De Beers umožnil zachovať alebo posilniť jej vedúcu
         úlohu na trhu, teda jej dominantné postavenie, nebolo by nevyhnutne preukázané porušenie pravidiel hospodárskej súťaže. Keďže
         predmetom článku 82 ES nie je zakázať dominantné postavenia, ale len ich zneužitie, nemôže Komisia od podniku v dominantnom
         postavení vyžadovať, aby neuskutočňoval nákupy, ktoré mu umožňujú zachovať alebo posilniť jeho postavenie na trhu, ak pri
         tejto príležitosti nepoužije metódy nezlučiteľné s pravidlami hospodárskej súťaže. Aj keď podnik v takomto postavení nesie
         osobitnú zodpovednosť (rozsudok Michelin/Komisia, už citovaný, bod 57), táto zodpovednosť nemôže viesť k tomu, aby sa vyžadovalo
         spochybnenie samotnej existencie dominantného postavenia.

      147    Komisia však v prejednávanej veci stranám ukladá, aby ukončili akýkoľvek obchodný vzťah v zjavnom úmysle oslabiť vedúcu úlohu
         De Beers na trhu.

      148    Rozhodnutie tiež spoločnosti Alrosa, ktorej sa netýka konanie začaté na základe článku 82 ES, ukladá, aby uskutočnila významné
         zmeny svojej organizácie a svojej činnosti s cieľom konkurovať De Beers mimo SNŠ, a to v lehote troch rokov.

      149    Komisia teda hospodárskemu subjektu, ktorého sa priamo netýka konanie začaté na základe článku 82 ES, ukladá, aby prispel
         k zmene štruktúry trhu produkcie a dodávania surových diamantov, čo je opatrenie, ktoré prekračuje právomoci, ktoré má Komisia
         na základe tohto ustanovenia.

      150    Komisia nakoniec tvrdí, že zákaz transakcií prostredníctvom verejných súťaží je odôvodnený s ohľadom na predchádzajúce postupy
         spoločností Alrosa a De Beers pri predajoch ad hoc typu „willing buyer/willing seller“. Tvrdí, že sa možno legitímne obávať, že tieto predaje by stranám umožnili pokračovať
         vo vykonávaní oznámenej dohody, pričom množstvá predané pri tejto príležitosti by mohli zodpovedať množstvám stanoveným v uvedenej
         dohode.

      151    V tejto súvislosti aj za predpokladu, že spoločnosti De Beers a Alrosa mohli chcieť inými prostriedkami zachovať hodnotu transakcií
         stanovenú v oznámenej dohode, Komisia nebola zbavená prostriedkov, aby voči nim prijala opatrenia vyžadované na zabezpečenie
         dodržiavania pravidiel hospodárskej súťaže. Článok 9 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 totiž stanovuje, že Komisia môže obnoviť
         konanie, ak dotknuté podniky konajú v rozpore so svojimi záväzkami. Článok 23 ods. 2 toho istého nariadenia jej rovnako dáva
         možnosť sankcionovať podniky, ktoré neplnia záväzky vyhlásené za záväzné podľa článku 9 uvedeného nariadenia.

      152    Okrem toho, aj keby predaje ad hoc medzi spoločnosťami De Beers a Alrosa umožnili De Beers zachovať alebo posilniť jeho vedúcu úlohu na trhu, takýto účinok
         by sám osebe nebol porušením pravidiel hospodárskej súťaže v rozsahu, v akom sa tieto predaje uskutočňujú na základe zásady
         najlepšej ponuky.

      153    Súd prvého stupňa teda nepredpokladá, že by možnosť ponechaná spoločnosti Alrosa predať De Beers určité množstvo diamantov
         pri príležitosti dražieb nevyhnutne ohrozila uskutočňovanie cieľov sledovaných Komisiou. Tieto predaje by na jednej strane
         umožnili tretím stranám mať prístup k produkcii spoločnosti Alrosa za rovnakých podmienok ako De Beers a na druhej strane
         spoločnosti Alrosa predávať najvýznamnejšiemu kupujúcemu prítomnému na trhu. Keďže Komisia nepreukázala, že spoločnosť Alrosa
         pri skutočne realizovaných dražbách zohľadnila iné kritériá, než je kritérium kvality ponuky nákupu, argument týkajúci sa
         prednostného zaobchádzania, ktoré bolo pri takýchto predajoch priznané De Beers, nemožno prijať. Navyše spoločnosť Alrosa
         vo svojom liste zo 6. februára 2006, ktorý Komisii síce zaslala po uplynutí lehoty stanovenej na predloženie nových záväzkov,
         navrhla obmedziť hodnotu diamantov predaných De Beers na dražbách na 275 miliónov USD. Takéto obmedzenie by prinajmenšom znížilo
         riziká narušenia hospodárskej súťaže uvádzané Komisiou.

      154    Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci existovali alternatívne riešenia, ktoré menej obmedzovali podniky než celkový zákaz
         transakcií, a že ich Komisia nemohla odmietnuť zohľadniť na základe údajnej ťažkosti pri ich vymedzení.

      155    Nakoniec, pokiaľ ide o argument Komisie týkajúci sa nedefinitívneho charakteru Rozhodnutia z dôvodu možnosti obnoviť konanie
         v súlade s článkom 9 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, Súd prvého stupňa uvádza, že táto možnosť existuje v troch prípadoch: keď
         nastala podstatná zmena niektorej skutočnosti, na ktorej bolo rozhodnutie založené; keď dotknuté podniky konajú v rozpore
         so svojimi záväzkami; alebo keď bolo rozhodnutie založené na neúplných, nesprávnych alebo zavádzajúcich informáciách. Keďže
         situácie odôvodňujúce obnovu sú teda uvedené taxatívne, nemôže spoločnosť Alrosa žiadať o obnovu konania z dôvodov, ktoré
         boli uvedené v jej žalobe, najmä z dôvodu porušenia zásady proporcionality. Komisia by okrem toho mohla na základe vlastnej
         úvahy obnovu odmietnuť. Argument Komisie, ktorý je založený na článku 9 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, teda nemožno prijať.

      156    Za týchto podmienok žalobca oprávnene na jednej strane tvrdí, že zákaz akejkoľvek obchodnej transakcie medzi De Beers a ním
         samotným na dobu neurčitú zjavne prekračuje to, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, a na druhej strane, že
         existovali iné riešenia, ktoré sú primerané tomuto cieľu. Použitie postupu umožňujúceho vyhlásiť záväzky ponúknuté dotknutým
         podnikom za záväzné nezbavuje Komisiu povinnosti uplatnenia zásady proporcionality predpokladajúcej preverenie in concreto schodnosti týchto stredných riešení.

      157    Zo súhrnu vyššie uvedeného vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení článku 9 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 a zásady proporcionality
         je dôvodný a že sa Rozhodnutie musí zrušiť len z tohto dôvodu.

      158    Vzhľadom na právomoci, ktoré má Komisia pri výkone rozsudkov, ktoré zrušujú rozhodnutia prijaté na základe článkov 81 ES a 82 ES,
         je rovnako potrebné v prejednávanej veci navyše rozhodnúť o prvom žalobnom dôvode žalobcu, ktorý je založený na porušení práva
         byť vypočutý.

       O žalobnom dôvode založenom na porušení práva byť vypočutý
       Tvrdenia účastníkov konania
      159    Žalobca tvrdí, že Rozhodnutie bolo prijaté v rozpore s jeho právom byť vypočutý v rozsahu, v akom ho Komisia na jednej strane
         neinformovala o dôvodoch, pre ktoré bola vzhľadom na pripomienky predložené zúčastnenými tretími stranami toho názoru, že
         spoločné záväzky nemohli reagovať na jej obavy, a na druhej strane mu neumožnila v tejto súvislosti vyjadriť svoje stanovisko.

      160    Na podporu tohto žalobného dôvodu najskôr uvádza, že právo byť vypočutý, tak ako je zaručené v rámci konania podľa pravidiel
         hospodárskej súťaže, Komisii ukladá dve povinnosti. Z tohto práva, ktoré má každá osoba pred prijatím konkrétneho opatrenia,
         ktoré by sa jej mohlo nepriaznivo dotknúť, ako to pripomína článok 41 ods. 2 prvá zarážka Charty základných práv Európskej
         únie, vyhlásenej 7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1), totiž vyplýva, že zúčastneným stranám je vopred umožnené
         predložiť svoje pripomienky k výhradám, v prípade ktorých je Komisia toho názoru, že ich musí proti nim uviesť a že sú na
         tento účel informovaní o skutočnostiach, na ktorých sú tieto výhrady založené (rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1966, Consten
         a Grundig/Komisia, 56/64 a 58/64, Zb. s. 429), a o záveroch, ktoré z nich Komisia vyvodila (rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. marca
         1992, Hüls/Komisia, T‑9/89, Zb. s. II‑499, bod 38).

      161    Žalobca ďalej tvrdí, že obavy vyjadrené Komisiou v Rozhodnutí sa odlišujú od obáv, ktoré táto inštitúcia predtým uviedla v jej
         predbežnom posúdení, tak ako mu bolo oznámené.

      162    Komisia totiž pôvodne vyjadrila obavy týkajúce sa dvoch bodov. Ako vyplýva z oznámení o výhradách týkajúcich sa článku 81 ES
         a článku 53 Dohody o EHP a stručného oznámenia, na jednej strane uviedla, že sa zdá, že dohoda obmedzuje hospodársku súťaž
         z dôvodu, že polovicu produkcie spoločnosť Alrosa vyhradzuje pre De Beers a o to znižuje možnosť spoločnosti Alrosa správať
         sa na trhu ako nezávislý konkurent. Komisia na druhej strane uviedla, že to vyzerá, že ide o zneužitie dominantného postavenia
         z dôvodu, že zákazníkov De Beers zbavuje prístupu k alternatívnemu zdroju zásobovania a posilňuje tržnú silu De Beers na úkor
         jeho hlavného konkurenta. Vzhľadom na toto predchádzajúce posúdenie žalobca a De Beers ponúkli spoločné záväzky, ktoré Komisia
         pôvodne zamýšľala vyhlásiť za záväzné.

      163    Komisia následne zmenila svoju analýzu. Po tom, čo sa oboznámila s pripomienkami zúčastnených tretích strán, predloženými
         ako odpoveď na stručné oznámenie, ktoré uvádzalo šesť iných dôvodov znepokojenia vzhľadom na pravidlá hospodárskej súťaže,
         v odôvodneniach č. 41 a 42 Rozhodnutia totiž uviedla, že aj napriek tomu, že tieto pripomienky, ako aj analýza vykonaná samotnou
         Komisiou neuvádzajú nové relevantné obavy, vedú ju k definitívnemu rozhodnutiu, že spoločné záväzky nemôžu reagovať na jej
         obavy.

      164    Žalobca je nakoniec toho názoru, že za týchto okolností Komisii prislúchalo, aby mu umožnila byť vypočutý nielen v prípade
         pripomienok, ktoré predložili zúčastnené tretie strany, ale tiež v prípade analýzy, na základe ktorej Komisia rozhodla, že
         spoločné záväzky sú naďalej nepostačujúce a že je nevyhnutné vyhlásiť individuálne záväzky De Beers za záväzné. Tak tomu však
         nebolo.

      165    Námietky Komisie v tejto súvislosti nie sú dôvodné. Na jednej strane Komisia nemôže rozumne tvrdiť, ako to robí v odôvodnení
         č. 41 Rozhodnutia, že individuálne záväzky sa obmedzujú na posilnenie spoločných záväzkov. Absolútny a potencionálne konečný
         zákaz udržiavať akýkoľvek obchodný vzťah s De Beers je totiž z ekonomického hľadiska úplne inej povahy ako možnosť pokračovať,
         aj keď za obmedzujúcich podmienok, v takomto vzťahu. Na druhej strane Komisia nemôže platne argumentovať, že žalobca nie je
         stranou dotknutou konaním začatým na základe článku 82 ES a článku 54 Dohody o EHP. Keďže samotná Komisia totiž pripustila,
         že okolnosti veci odôvodňujú, aby bol žalobca vypočutý v pípade pripomienok predložených zúčastnenými tretími stranami, nebolo
         dôvodné odmietnuť ho vypočuť v prípade svojej pozmenenej analýzy.

      166    Komisia je toho názoru, že tento žalobný dôvod je nedôvodný.

      167    Najskôr uvádza, že je potrebné rozlišovať na jednej strane postavenie žalobcu v rámci konania začatého na základe článku 81 ES
         a článku 53 Dohody o EHP a na druhej strane jeho postavenie v rámci konania začatého na základe článku 82 ES a článku 54 Dohody
         o EHP. Prvé z týchto konaní bolo začaté proti spoločnostiam De Beers a Alrosa, ktorí boli adresátmi oznámenia o výhradách
         a ktorí ponúkli Komisii spoločné záväzky a boli ňou vypočutí najmä v prípade pripomienok predložených zúčastnenými tretími
         stranami v tejto súvislosti. Pokračovať v tomto konaní však stratilo akýkoľvek význam z dôvodu individuálnych záväzkov De
         Beers, a toto konanie bolo teda ukončené bez toho, aby viedlo k prijatiu akéhokoľvek rozhodnutia. Druhé konanie bolo začaté
         proti De Beers, avšak nie proti žalobcovi, a viedlo k prijatiu Rozhodnutia.

      168    Komisia ďalej tvrdí, že právne postavenie strany dotknutej konaním podľa pravidiel hospodárskej súťaže, teda osoby, proti
         ktorej je toto konanie začaté a ktorej možno uložiť sankciu, musí byť odlíšené od právneho postavenia strán zúčastnených na
         uvedenom konaní, teda osôb, ktoré môžu mať záujem na jeho výsledku, avšak proti ktorým toto konanie nie je začaté a ktorým
         nemožno uložiť sankciu. Dosah práva byť vypočutý, ako vyplýva zo všeobecných právnych zásad a ustanovení sekundárneho práva,
         nie je pre tieto dve kategórie osôb rovnaký.

      169    Komisia nakoniec uvádza, že právne postavenie strán zahrnutých z nejakého dôvodu do konania podľa pravidiel hospodárskej súťaže
         je osobitné, pokiaľ sa zamýšľa použitie článku 9 nariadenia č. 1/2003. Toto ustanovenie, ktoré bolo zavedené, aby Komisii
         umožnilo rýchle a účinne ukončiť konanie, pokiaľ sú jej ponúknuté záväzky, ktoré môžu reagovať na jej obavy, totiž nevedie
         inštitúciu, aby vypočula strany rovnakým spôsobom ako v prípade, že tomu tak nie je. Komisii najskôr osobitne prislúcha informovať
         dotknuté podniky o svojich obavách prostredníctvom predbežného posúdenia, a nie zaslať dotknutým stranám oznámenie o výhradách.
         Ak tieto podniky ponúknu Komisii záväzky, pri ktorých sa zdá, že môžu reagovať na jej obavy, a Komisia ich zamýšľa vyhlásiť
         za záväzné, prislúcha jej následne umožniť zúčastneným tretím stranám predložiť svoje pripomienky v tomto smere tým, že uverejní
         stručné oznámenie v Úradnom vestníku Európskej únie.

      170    Toto uverejnenie nepredvída posúdenie Komisie a neukladá jej povinnosť uplatniť článok 9 nariadenia č. 1/2003. Inštitúcia
         teda môže pokračovať v preskúmaní záväzkov ponúknutých dotknutými podnikmi a s ohľadom na toto preskúmanie, pripomienky, ktoré
         prípadne predložili zúčastnené tretie strany, a okolností veci, vyhlásiť tieto záväzky za záväzné alebo byť toho názoru, že
         nereagujú na jej obavy, a preskúmať novú ponuku záväzkov predloženú dotknutými podnikmi, alebo tiež vrátiť sa ku konaniu stanovenému
         v článku 7 nariadenia č. 1/2003. Nemá teda žiadnu povinnosť prijať rozhodnutie podľa článku 9 nariadenia č. 1/2003.

      171    Keďže v prejednávanej veci žalobca nebol stranou dotknutou konaním, ktoré Komisiu viedlo k prijatiu Rozhodnutia, nebolo potrebné
         mu priznať práva zverené dotknutým stranám na základe článku 27 nariadenia č. 1/2003 a článkov 10 až 12 nariadenia č. 773/2004.

      172    Žalobcovi však skutočne prislúchalo právo byť vypočutý, na ktoré mal v rámci tohto konania právny nárok. Dosah tohto práva
         bol vymedzený na základe takého osobitného postavenia, ako bolo postavenie žalobcu v tejto veci. Toto postavenie v zásade
         vyplýva z paralelného vedenia dvoch konaní týkajúcich sa kartelov a zneužitia dominantného postavenia na základe ustanovení
         nariadenia č. 17 a potom ustanovení nariadenia č. 1/2003. Je dodatočne vysvetlené následným predložením spoločných záväzkov
         žalobcom a De Beers a potom, po preskúmaní trhu, individuálnych záväzkov De Beers.

      173    Žalobca bol teda informovaný po prvé o obavách, ktoré Komisia prostredníctvom stručného oznámenia vyjadrila v rámci jej predbežného
         posúdenia oznámenej dohody vzhľadom na článok 82 ES a článok 54 Dohody o EHP, po druhé o pripomienkach predložených v tejto
         súvislosti zúčastnenými tretími stranami a po tretie o individuálnych záväzkoch De Beers. Okrem toho mal možnosť oznámiť svoje
         stanovisko k pripomienkam zúčastnených tretích strán a k individuálnym záväzkom De Beers, a skutočne sa v súvislosti s nimi
         vyjadril.

      174    Okrem toho je nesprávne tvrdiť, že Komisia po uverejnení stručného oznámenia a prijatí pripomienok zúčastnených tretích strán
         uviedla nové obavy. Inštitúcia sa totiž obmedzila na analýzu, či spoločné záväzky spoločností Alrosa a De Beers reagujú alebo
         nereagujú na jej obavy týkajúce sa dohody. Pripomienky predložené v tejto súvislosti zúčastnenými tretími stranami neuviedli
         nové body a potvrdili nedostatočnosť spoločných záväzkov.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      175    Nariadenie č.°1/2003 rozlišuje niekoľko kategórií účastníkov konania pred Komisiou: „príslušné“ podniky (článok 7), „sťažovatelia“
         (články 7 a 27), „príslušné“ podniky alebo strany (články 9, 17, 18, článok 21 ods. 1, článok 27 ods. 2), „podniky, proti
         ktorým smeruje konanie“ (článok 27 ods. 1), a „zúčastnené tretie strany“ (článok 27 ods. 4).

      176    Predovšetkým je vylúčené, aby žalobca bol „sťažovateľom“. Okrem toho z dôvodov uvedených vyššie len De Beers je „príslušným“
         podnikom a „podnikom, proti ktorému smeruje konanie“, ktoré Komisia vedie podľa článku 82 ES.

      177    Žalobca však nie je len „zúčastnenou treťou stranou“ v konaní v zmysle článku 27 ods. 4 nariadenia č. 1/2003. Spoločnosť Alrosa
         je totiž zmluvným partnerom De Beers v rámci dlhodobého dvojstranného obchodného vzťahu, ktorý Rozhodnutie ukončuje. Žalobcu
         sa okrem toho týkali dve konania, ktoré Komisia začala na základe oznámenia jeho dohody s De Beers.

      178    Spôsob, akým Komisia viedla dve konania týkajúce sa dohody medzi spoločnosťami De Beers a Alrosa, tento záver potvrdzuje.

      179    Na základe oznámenia oznámenej dohody, ku ktorému došlo 14. januára 2003, teda Komisia začala dve konania, jedno založené
         na článku 81 ES a druhé na článku 82 ES. Obe konania boli zaregistrované pod rovnakým číslom (38.381), ako to Komisia upresnila
         na pojednávaní.

      180    Komisia zaslala žalobcovi oznámenie o výhradách týkajúce sa konania založeného na článku 81 ES a De Beers oznámenia o výhradách
         týkajúce sa oboch konaní. Obe oznámenia sa týkali dohody, ktorú spoločnosti De Beers a Alrosa zamýšľali uzavrieť, v historickom
         kontexte, ktorý charakterizoval vzťahy medzi týmito dvomi stranami.

      181    Na základe oznámenia o výhradách žalobca a Komisia začali diskusie, ku ktorým sa neskôr pripojil De Beers, s cieľom dospieť
         k urovnaniu veci. Žalobca a De Beers zaslali 31. marca 2003 Komisii spoločné písomné pripomienky ako odpoveď na oznámenie
         o výhradách, ktoré bolo prijaté podľa článku 81 ES. Tieto pripomienky sa rovnako týkali otázky zlučiteľnosti dohody s článkom
         82 ES, aj keď žalobca nezískal kópiu oznámenia o výhradách, ktoré bolo zaslané De Beers na základe tohto článku.

      182    Okrem toho Komisia 7. júla 2003 vypočula ústne pripomienky žalobcu a De Beers. Dňa 14. decembra 2004 žalobca a De Beers spoločne
         predložili záväzky smerujúce k reagovaniu na obavy, ktoré im Komisia oznámila.

      183    Oznámenie vo veci COMP/E-2/38.381 – De Beers – Alrosa z 3. júna 2005, ktorým Komisia uvádza spoločné záväzky ponúknuté žalobcom
         a De Beers a vyzýva zúčastnené tretie strany, aby jej predložili svoje pripomienky, rovnako medzi týmito dvomi konaniami nerozlišuje.

      184    K tomu sa pripája skutočnosť, že žalobca a De Beers sa 27. októbra 2005 zúčastnili spoločného stretnutia s Komisiou, v priebehu
         ktorého ich Komisia informovala o pripomienkach 21 zúčastnených tretích strán predložených na základe oznámenia z 3. júna
         2005.

      185    Nakoniec Komisia v liste z 22. februára 2006 informovala žalobcu, že konanie, ktoré sa ho týka, bolo ukončené na základe individuálnych
         záväzkov De Beers v konaní vedenom podľa článku 82 ES.

      186    Z tohto pripomenutia skutočností vyplýva, že s konaniami, ktoré Komisia viedla na základe článkov 81 ES a 82 ES, v skutočnosti
         tak Komisia, ako aj žalobca a De Beers zaobchádzali ako s jediným konaním.

      187    Za okolností prejednávanej veci malo prepojenie týchto dvoch konaní začatých Komisiou, ako aj skutočnosť, že v Rozhodnutí
         je výslovne uvedená spoločnosť Alrosa, viesť k tomu, že sa žalobcovi v prípade konania posudzovaného ako celok priznajú práva,
         ktoré sú udelené „príslušnému podniku“ v zmysle nariadenia č°1/2003, aj keď ním v konaní podľa článku 82 ES stricto sensu nie je.

      188    Odôvodnenie č. 37 nariadenia č. 1/2003 upresňuje, že toto nariadenie „rešpektuje základné práva a je zhodné so zásadami uznávanými
         najmä Chartou základných práv Európskej únie“ a že preto „by sa malo vykladať a uplatňovať so zreteľom na tieto práva a zásady“.
         Podľa článku 41 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie má každý právo byť vypočutý „pred prijatím akéhokoľvek individuálneho
         opatrenia, ktoré by sa ho mohlo nepriaznivo dotýkať“.

      189    Rovnako článok 27 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 stanovuje, že „právo príslušných strán na obhajobu sa v konaniach plne rešpektuje“
         a že príslušné strany majú „právo na prístup k dokumentácii Komisie“.

      190    Nakoniec odôvodnenie č. 10 nariadenia č. 773/2004, ktoré sa týka vedenia konania Komisiou podľa článkov 81 ES a 82 ES, stanovuje,
         že „s cieľom dodržiavať práva na obranu podnikov musí Komisia pred prijatím rozhodnutia priznať dotknutým stranám právo vypočuť
         ich“.

      191    Je potrebné rovnako pripomenúť, že dodržiavanie práva byť vypočutý v každom konaní, ktoré môže viesť k prijatiu aktu, ktorý
         nepriaznivo zasahuje do právneho postavenia určitej osoby, predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva a musí byť zabezpečené,
         aj keď neexistuje žiadna právna úprava týkajúca sa tohto konania (rozsudok Súdneho dvora z 24. októbra 1996, Komisia/Lisrestal
         a i., C‑32/95 P, Zb. s. I‑5373, bod 21).

      192    Súd prvého stupňa konštatuje, že 3. júna 2005 pri uverejnení oznámenia, ktorým Komisia uvádzala spoločné záväzky navrhované
         zo strany De Beers a žalobcu, mala Komisia v úmysle tieto záväzky vyhlásiť za záväzné, s výhradou výsledku konzultácie tretích
         strán. Bola teda toho názoru, že tieto záväzky na prvý pohľad reagovali na obavy, ktoré vyjadrila v rámci svojho predbežného
         posúdenia.

      193    Komisia však po prijatí komentárov tretích strán zastávala názor, že spoločné záväzky nereagujú na pôvodné obavy a že jediným
         možným riešením bolo ukončenie akéhokoľvek vzťahu medzi spoločnosťami Alrosa a De Beers od roku 2009. Komisia však v bode
         41 Rozhodnutia upresňuje, že „veľká väčšina týchto pripomienok potvrdila obavy v oblasti hospodárskej súťaže [, ktoré] vyjadrila…
         vo svojom predbežnom posúdení, pričom zdôraznila, že tieto obavy neboli navrhovanými záväzkami úplne rozptýlené“, a že tieto
         pripomienky tretích strán „nevyjadrili nové relevantné obavy“. To znamená, že Komisia neprijala prípadné nové výhrady predložené
         tretími stranami.

      194    Súd prvého stupňa však nie je presvedčený tvrdením Komisie, podľa ktorého komentáre tretích strán len potvrdili jej pôvodné
         obavy. Ak totiž komentáre tretích strán nepriniesli vzhľadom na predbežnú analýzu Komisie nič nové, mohla Komisia spoločné
         záväzky vyhlásiť za záväzné v navrhovanej podobe. Ak naopak tretie strany považovali spoločné záväzky za nepostačujúce a ich
         pripomienky viedli Komisiu k záveru, že len definitívne ukončenie vzťahov medzi stranami od roku 2009 mohlo reagovať na jej
         pôvodné obavy, mala Komisia vypočuť strany v prípade týchto pripomienok, ako aj iných skutkových okolností odôvodňujúcich
         jej nový záver. Je totiž potrebné pripustiť, že sa Komisia môže od posúdení spoločných záväzkov odchýliť, len ak došlo k zmene
         skutkových okolností alebo ak toto posúdenie bolo založené na nepresných informáciách.

      195    Komisia bola nepochybne oprávnená zastávať po prijatí pripomienok tretích strán názor, že záväzky, ktoré navrhovali strany,
         nereagujú na obavy uvedené v rámci jej predbežného posúdenia, keďže účelom konzultácie tretích strán stanovenej v článku 27
         ods. 4 nariadenia č. 1/2003 je konkrétne jej umožniť prijať rozhodnutie, ktoré môže reagovať na problémy hospodárskej súťaže
         uvedené v jej predbežnom posúdení.

      196    Dodržiavanie práva byť vypočutý však v prípade, o aký ide v prejednávanej veci, na jednej strane vyžaduje, aby podniky, ktoré
         tieto záväzky navrhli, boli informované o podstatných skutkových okolnostiach, na ktorých Komisia zakladá požiadavky nových
         záväzkov, a na druhej strane, aby sa mohli v tejto súvislosti vyjadriť. Žalobcovi však bola v prejednávanej veci poskytnutá
         len stručná informácia týkajúca sa záverov, ktoré Komisia vyvodzovala z pripomienok tretích strán. Komisia ho totiž na stretnutí,
         ktoré sa konalo 27. októbra 2005, informovala len o tom, že pripomienky tretích strán sa týkali hlavne nebezpečenstva uzavretia
         trhu a nebezpečenstva kartelovej dohody medzi spoločnosťami De Beers a Alrosa a že člen Komisie poverený hospodárskou súťažou
         požiadal skupinu zodpovednú vo veci, aby neprijala spoločné záväzky v navrhovanej podobe. Pri rovnakej príležitosti získal
         zhrnutie pripomienok tretích strán a bol informovaný o obsahu záväzkov, ktoré Komisia od strán očakávala na základe negatívneho
         výsledku konzultácie tretích strán: ukončenie akéhokoľvek vzťahu od roku 2009 a nový návrh záväzkov na tomto základe pred
         koncom novembra 2005.

      197    Dotknuté podniky majú na základe článku 27 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 rovnako právo nahliadnuť do spisu Komisie. Toto právo
         je podľa ustálenej judikatúry súčasťou procesných záruk, ktorých účelom je chrániť práva na obranu a zabezpečiť najmä účinný
         výkon práva byť vypočutý (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra 2003, Atlantic Container Line a i./Komisia, T‑191/98
         a T‑212/98 až T‑214/98, Zb. s. II‑3275, bod 334, a z 25. októbra 2005, Groupe Danone/Komisia, T‑38/02, Zb. s. II‑4407). Jeho
         výkon v súlade s článkom 15 ods. 1 nariadenia č. 773/2004 predpokladá, že dotknutý podnik podá v tomto zmysle Komisii žiadosť.

      198    Súd prvého stupňa v tejto súvislosti konštatuje, že účastníci konania sa zhodujú v tom, že žalobca požiadal o nedôverné znenie
         pripomienok tretích strán. Táto žiadosť však bola podľa žalobcu predložená ústne na stretnutí, ktoré sa konalo 27. októbra
         2005, a zopakovaná v liste zo 6. decembra 2005, zatiaľ čo podľa Komisie žalobca požiadal o nedôverné znenie pripomienok tretích
         strán až 6. decembra 2005, teda po uplynutí lehoty stanovenej na predloženie nových záväzkov.

      199    Zo spisu vyplýva, že Komisia na stretnutí, ktoré sa konalo 27. októbra 2005, ako odpoveď na otázku advokátov žalobcu, pokiaľ
         ide o prístup k nedôvernému zneniu pripomienok tretích strán, uviedla, že podľa konania stanoveného v článku 9 ods. 1 nariadenia
         č. 1/2003 mu takéto znenie nie je povinná poskytnúť. Skutočnosť, že účastníci konania na tomto stretnutí diskutovali o možnosti
         prístupu k týmto dokumentom, Komisia nakoniec nespochybňuje.

      200    Je potrebné rovnako uviesť, že individuálne záväzky, ktoré boli v Rozhodnutí vyhlásené za záväzné, predložil De Beers 25. januára
         2006, teda po konečnom dátume 30. novembra 2005 na predloženie nových záväzkov uvedenom Komisiou na stretnutí, ktoré sa konalo
         27. októbra 2005. Za týchto okolností nemožno tvrdiť, že po 30. novembri 2005 už spoločnosti Alrosa a De Beers nemohli predložiť
         nové návrhy spoločných záväzkov, ani že po tomto dátume nebola žiadosť o prístup k pripomienkam tretích strán zbavená praktickej
         užitočnosti pre žalobcu.

      201    Na základe formálnej žiadosti, ktorú žalobca písomne podal 6. decembra 2005, Komisia predložila nedôverné znenie týchto pripomienok
         tretích strán až 26. januára 2006, teda viac než šesť týždňov po dátume formálnej žiadosti, ktorú v tejto súvislosti podal
         žalobca, a viac než tri mesiace po stretnutí, ktoré sa konalo 27. októbra 2005, pri ktorého príležitosti účastníci konania
         diskutovali o prístupe k nedôvernému zneniu pripomienok tretích strán. Súd prvého stupňa rovnako konštatuje, že tieto dokumenty
         sa žalobcovi predložili spolu so zhrnutím individuálnych záväzkov De Beers, čo mu znemožňovalo užitočne na ne odpovedať a navrhnúť
         nové spoločné záväzky s De Beers.

      202    Pripomienky tretích strán však mali v konaní osobitný význam v rozsahu, v akom ich Komisia zohľadnila, aby mohla dospieť k záveru,
         že prieskum trhu bol negatívny a že prijateľným riešením bolo ukončenie akéhokoľvek obchodného vzťahu od roku 2009. Podľa
         bodu 42 Rozhodnutia „tieto pripomienky, ako aj analýza uskutočnená samotnou Komisiou viedli k žiadosti, aby strany pozmenili
         záväzky, ktoré navrhovali“.

      203    Z toho vyplýva, že žalobca mal za okolností, o aké ide v prejednávanej veci, právo byť vypočutý v prípade individuálnych záväzkov
         De Beers, ktoré Komisia mala v úmysle vyhlásiť za záväzné v rámci konania začatého na základe článku 82 ES, a že nemal možnosť
         plne toto právo vykonať, aj keď rozsah, v akom táto nezrovnalosť mohla ovplyvniť rozhodnutie Komisie, sa nemôže v prejednávanej
         veci jasne preukázať.

      204    Prvý žalobný dôvod žalobcu, ktorý bol preskúmaný subsidiárne, je teda rovnako dôvodný.

      205    Z vyššie uvedeného vyplýva, že Rozhodnutie sa musí zrušiť.

       O trovách
      206    Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu
         svojich vlastných trov konania, ako aj trov konania žalobcu v súlade s návrhom žalobcu.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Komisie 2006/520/ES z 22. februára 2006 o konaní podľa článku 82 [ES] a článku 54 Dohody o EHP (vec COMP/B-2/38.381
            – De Beers) sa zrušuje.
      2.      Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a trovy konania, ktoré vznikli Alrosa Company Ltd.

               Legal

               Wiszniewska-Białecka

               Vadapalas

               Moavero Milanesi

                     Wahl

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. júla 2007.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     H. Legal

         * Jazyk konania: angličtina.