title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. októbra 2011. # Deutsche Post AG a Spolková republika Nemecko proti Európskej komisii. # Odvolanie - Štátna pomoc - Nariadenie (ES) č. 659/1999 - Článok 10 ods. 3 - Rozhodnutie o uložení povinnosti poskytnúť informácie - Napadnuteľný akt v zmysle článku 263 ZFEÚ. # Spojené veci C-463/10 P a C-475/10 P.

text:
      Spojené veci C‑463/10 P a C‑475/10 P
      Deutsche Post AG
      a
      Spolková republika Nemecko
      proti
      Európskej komisii
      „Odvolanie – Štátna pomoc – Nariadenie (ES) č. 659/1999 – Článok 10 ods. 3 – Rozhodnutie o uložení povinnosti poskytnúť informácie – Napadnuteľný akt v zmysle článku 263 ZFEÚ“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Akty určené na vytvorenie právnych účinkov – Pojem – Podmienky
      (Článok 263 ZFEÚ)
      2.        Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Akty so záväznými právnymi účinkami – Rozhodnutie Komisie určené
            členskému štátu o uložení povinnosti poskytnúť informácie v rámci konania o štátnej pomoci, prijaté na základe článku 10 ods.
            3 nariadenia č. 659/1999 – Zahrnutie
      (Článok 263 prvý odsek ZFEÚ a článok 288 štvrtý odsek ZFEÚ; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 10 ods. 2 a 3)
      3.        Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Prípravné akty – Vylúčenie – Rozhodnutie Komisie určené členskému
            štátu o uložení povinnosti poskytnúť informácie, prijaté na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 – Akt so samostatnými
            právnymi účinkami – Zahrnutie
      (Články 258 ZFEÚ a 263 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 10 ods. 3)
      4.        Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie určené
            členskému štátu o uložení povinnosti poskytnúť informácie o verejnoprávnom podniku, prijaté na základe článku 10 ods. 3 nariadenia
            č. 659/1999 – Žaloba podaná týmto podnikom – Prípustnosť
      (Článok 263 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 10 ods. 3)
      1.        V súvislosti so žalobami o neplatnosť podávanými členskými štátmi alebo inštitúciami vyplýva, že za napadnuteľné akty v zmysle
         článku 263 ZFEÚ sa považujú všetky opatrenia prijímané inštitúciami bez ohľadu na ich formu, ktoré majú vyvolávať záväzné
         právne účinky. Členský štát môže okrem iného podať žalobu o neplatnosť aktu s takýmito záväznými účinkami bez toho, aby musel
         preukazovať záujem na konaní.

      Keď žalobu o neplatnosť proti aktu prijatému inštitúciou podáva fyzická alebo právnická osoba, túto žalobu možno podať len
         vtedy, pokiaľ môžu byť záujmy žalobcu dotknuté záväznými právnymi účinkami tohto aktu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho
         právne postavenie. Ak podá neprivilegovaný žalobca žalobu o neplatnosť proti aktu, ktorý mu nie je určený, uvedená požiadavka
         týkajúca sa dotknutosti záujmov žalobcu sa potom prekrýva s podmienkami stanovenými v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.

      (pozri body 36 – 38)
      2.        Účelom rozhodnutia Komisie vydaného na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na
         uplatňovanie článku [108 ZFEÚ], ktorým členskému štátu nariaďuje, aby jej poskytol informácie týkajúce sa údajne protiprávnej
         pomoci, je spôsobiť právne účinky, a preto je takéto rozhodnutie napadnuteľným aktom v zmysle článku 263 ZFEÚ. Takýto príkaz
         sa totiž vydáva v druhej fáze konania zavedeného článkom 10 tohto nariadenia, aby sa Komisii umožnilo získať od dotknutého
         členského štátu potrebné informácie o takej pomoci, pričom ide o fázu, v ktorej Komisia prijíma rozhodnutie podľa článku 288
         ZFEÚ. Vzhľadom na to, že normotvorca Únie stanovil, že príkaz na poskytnutie informácií má formu rozhodnutia, prejavil tým
         vôľu dať takému aktu záväznú povahu.

      (pozri body 41, 43 – 45)
      3.        Dočasné opatrenia, ktoré slúžia na prípravu konečného rozhodnutia, v zásade nie sú aktmi, ktoré môžu byť predmetom žaloby
         o neplatnosť. Žaloba o neplatnosť podaná proti aktom vyjadrujúcim predbežné stanovisko Komisie by totiž mohla viesť súd Únie
         k posudzovaniu otázok, ku ktorým ešte táto inštitúcia nemala príležitosť vysloviť sa, čo by tak mohlo mať za následok predbiehanie
         diskusie o meritórnej stránke veci a miešanie jednotlivých fáz správneho a súdneho konania. Pripustenie takej žaloby by bolo
         teda nezlučiteľné so systémom rozdelenia právomocí medzi Komisiu a súdy Únie i so systémom prostriedkov nápravy, ktoré Zmluva
         stanovuje, ako aj s požiadavkami na riadny výkon spravodlivosti a riadny priebeh správneho konania Komisie.

      Dočasný akt nemôže byť predmetom žaloby ani vtedy, keď je preukázané, že na jeho protiprávnosť sa možno odvolávať na podporu
         žaloby proti konečnému rozhodnutiu, ktorého je prípravnou fázou. Za takých podmienok poskytuje žaloba proti rozhodnutiu, ktorým
         sa konanie končí, záruku dostatočnej súdnej ochrany. Ak táto posledná podmienka nie je splnená, dočasný akt bude považovaný
         za akt, ktorý vyvoláva samostatné právne účinky, a teda musí byť možné napadnúť ho žalobou o neplatnosť.

      To platí v prípade príkazu Komisie adresovaného členskému štátu poskytnúť informácie o príjmoch a nákladoch verejnoprávneho
         podniku v rámci konania o štátnej pomoci na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá
         na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ]. Žaloba podaná proti rozhodnutiu, ktorým sa končí konanie o takej štátnej pomoci, totiž
         žalobcom nemôže poskytnúť záruku dostatočnej súdnej ochrany, keďže na jednej strane protiprávnosť dočasného aktu, teda neprimeranosť
         príkazu v tom, že vyžaduje irelevantné informácie, nemôže ovplyvniť zákonnosť konečného rozhodnutia Komisie, pretože toto
         rozhodnutie sa nebude zakladať na informáciách získaných z odpovede na uvedený príkaz, a keďže na druhej strane odmietnutie
         dotknutého členského štátu takému príkazu vyhovieť je nesplnením si povinnosti, ktorá mu je uložená na základe Zmlúv v zmysle
         článku 258 ZFEÚ, v rámci ktorého nevykonanie takéhoto príkazu nie je možné odôvodňovať jeho údajnou protiprávnosťou. V dôsledku
         toho treba akékoľvek spochybnenie takého príkazu urobiť v rámci odlišného konania, a to žalobou o neplatnosť podľa článku
         263 ZFEÚ.

      (pozri body 50 – 60)
      4.        V súlade s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ môže fyzická alebo právnická osoba podať žalobu proti rozhodnutiu určenému inej
         osobe len vtedy, ak sa jej toto rozhodnutie priamo a osobne týka. V tejto súvislosti sa príkaz Komisie adresovaný členskému
         štátu poskytnúť informácie o príjmoch a nákladoch verejnoprávneho podniku v rámci konania o štátnej pomoci na základe článku
         10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] priamo týka tohto podniku,
         keďže tento podnik má po prvé prospech z opatrenia, ktorého sa informácie požadované v tomto príkaze týkajú, a ako vlastník
         týchto informácií bude nútený vyhovieť príkazu na poskytnutie informácií a po druhé zo samotného sporného aktu určitým a úplným
         spôsobom vyplýva obsah požadovaných informácií bez toho, aby bola dotknutému členskému štátu ponechaná voľná úvaha. Taký podnik
         je okrem toho takým príkazom osobne dotknutý, ak sa v ňom uvedené informácie týkajú len tohto podniku v rámci konania o preskúmaní
         údajnej štátnej pomoci v prospech štátu.

      (pozri body 65, 68 – 70, 74)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 13. októbra 2011 (*)

      „Odvolanie – Štátna pomoc – Nariadenie (ES) č. 659/1999 – Článok 10 ods. 3 – Rozhodnutie o uložení povinnosti poskytnúť informácie – Napadnuteľný akt v zmysle článku 263 ZFEÚ“
      V spojených veciach C‑463/10 P a C‑475/10 P,
      ktorých predmetom sú dve odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 24. a 27. septembra 2010,
      Deutsche Post AG, so sídlom v Bonne (Nemecko), v zastúpení: J. Sedemund a T. Lübbig, Rechtsanwälte,

      Spolková republika Nemecko, v zastúpení: T. Henze, J. Möller a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,

      odvolateľky,
      ďalší účastník konania:
      Európska komisia, v zastúpení: B. Martenczuk a T. Maxian Rusche, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a D. Šváby,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. mája 2011,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. júna 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Spoločnosť Deutsche Post AG (ďalej len „Deutsche Post“) a Spolková republika Nemecko svojimi odvolaniami navrhujú zrušenie
         uznesení Všeobecného súdu Európskej únie zo 14. júla 2010, Deutsche Post/Komisia (T‑570/08) a Nemecko/Komisia (T‑571/08, ďalej
         spoločne len „napadnuté uznesenia“), ktorými Všeobecný súd vyhlásil za neprípustné ich žaloby, ktorými sa domáhali zrušenia
         rozhodnutia Komisie z 30. októbra 2008 o uložení povinnosti Spolkovej republike Nemecko poskytnúť informácie v konaní o štátnej
         pomoci v prospech spoločnosti Deutsche Post (ďalej len „sporný akt“).

       Právny rámec
      2        Článok 2 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku
         [108 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 83, p. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) zaväzuje členský štát, ktorý oznamuje Európskej komisii zámer poskytnúť
         novú pomoc, uviesť vo svojom oznámení „všetky potrebné informácie s cieľom umožniť Komisii prijať rozhodnutie podľa článku
         4 a 7“.

      3        Článok 5 nariadenia č. 659/1999 stanovuje:

      „1.      Ak Komisia považuje informácie poskytnuté daným členským štátom v súvislosti s opatrením oznamovaným podľa článku 2 za neúplné,
         požiada o všetky potrebné dodatočné informácie. …

      2.      Ak daný členský štát neposkytne požadované informácie v období predpísanom Komisiou, alebo poskytne neúplné informácie, Komisia
         zašle upomienku, ktorá poskytuje príslušné ďalšie obdobie, v ktorom sa majú informácie poskytnúť.

      3.      Oznámenie sa bude považovať za stiahnuté [vzaté späť – neoficiálny preklad], ak sa požadované informácie neposkytnú v rámci predpísaného obdobia…“

      4        Článok 10 nariadenia č. 659/1999 stanovuje:

      „1.      Ak Komisia vlastní informácie z akéhokoľvek zdroja týkajúce sa údajnej protiprávnej pomoci, preskúma tieto informácie bez
         meškania.

      2.      Podľa potreby požiada o informácie od daného členského štátu. [Č]lánok 2 (2) a článok 5 (1) a (2) sa primerane uplatnia s nevyhnutnými
         zmenami v podrobnostiach.

      3.      Ak napriek upomienke, podľa článku 5 (2), daný členský štát neposkytne požadované informácie v období predpísanom Komisiou,
         alebo ak poskytne neúplné informácie, Komisia rozhodnutím bude požadovať poskytnutie informácií (ďalej sa označuje len ako
         ,príkaz na poskytnutie informácie‘). Rozhodnutie bude špecifikovať, aké informácie sa požadujú a predpíše príslušné obdobie,
         v ktorom sa tieto poskytnú.“

      5        Podľa článku 13 ods. 1 nariadenia č. 659/1999:

      „Výsledkom preskúmania možnej protiprávnej pomoci bude rozhodnutie podľa článku 4 (2), (3) alebo (4). V prípade rozhodnutí
         na začatie konania vo veci formálneho zisťovania, konanie bude ukončené prostredníctvom rozhodnutia podľa článku 7. Ak členský
         štát nepostupuje v súlade s príkazom na poskytnutie informácie, toto rozhodnutie sa vykoná [toto rozhodnutie sa prijme – neoficiálny preklad] na základe dostupných informácií.“

      6        Článok 18 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených
         v článkoch 81 a 82 Zmluvy (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) stanovuje, že „keď Komisia žiada podnik alebo
         združenie podnikov o poskytnutie informácií formou rozhodnutia, stanoví… právo vzniesť námietky proti rozhodnutiu pred Súdnym
         dvorom [… právo na preskúmanie rozhodnutia Súdnym dvorom – neoficiálny preklad]“.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      7        Komisia 12. septembra 2007 začala konanie vo veci formálneho zisťovania v zmysle článku 88 ods. 2 ES v súvislosti so štátnou
         pomocou v prospech Deutsche Post AG [C 36/2007 (ex NN 25/2007)]. Zhrnutie tohto rozhodnutia bolo uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie (C 245, s. 21).

      8        Komisia zaslala 17. júla 2008 Spolkovej republike Nemecko žiadosť o informácie obsahujúcu dotazník o príjmoch a nákladoch
         spoločnosti Deutsche Post za obdobie od roku 1989 do roku 2007. Dňa 12. a 21. augusta 2008 Komisia zaslala Spolkovej republike
         Nemecko upomienku, v ktorej ju opätovne požiadala o poskytnutie požadovaných informácií.

      9        Vo svojich odpovediach z 5. augusta, 14. augusta a 29. septembra 2008 Spolková republika Nemecko potvrdila, že odmieta poskytnúť
         údaje týkajúce sa výnosov a nákladov spoločnosti Deutsche Post po roku 1995. Uviedla najmä, že zisťovanie zo strany Komisie
         by malo byť obmedzené na obdobie od roku 1989 do roku 1994 a že na zodpovedanie tohto dotazníka by bolo potrebné vynaložiť
         neprimeraný čas a námahu.

      10      Komisia sporným aktom uložila Spolkovej republike Nemecko na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 povinnosť poskytnúť
         do dvadsiatich dní všetky informácie potrebné na zodpovedanie predmetného dotazníka. Komisia dodala, že ak nemecké orgány
         napriek tomuto príkazu v uvedenej lehote neposkytnú požadované informácie, podľa článku 13 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 prijme
         svoje rozhodnutie na základe dostupných informácií.

       Konanie pred Všeobecným súdom a napadnuté uznesenia
      11      Návrhmi podanými do kancelárie Súdu prvého stupňa 22. decembra 2008 Deutsche Post (vec T‑570/08) a Spolková republika Nemecko
         (vec T‑571/08) podali žaloby o neplatnosť sporného aktu.

      12      Samostatnými podaniami doručenými do kancelárie Súdu prvého stupňa 19. marca 2009 Komisia v každej z týchto vecí vzniesla
         námietku neprípustnosti na základe článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Všeobecný súd vyhovel tejto
         námietke, pričom rozhodol, že sporný akt nepredstavuje napadnuteľný akt v zmysle článku 263 ZFEÚ.

      13      V bodoch 24 až 26 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia a v bodoch 22 až 25 už citovaného uznesenia Nemecko/Komisia
         tak Všeobecný súd uvádza, že na účely určenia, či určitý akt je napadnuteľným aktom v zmysle článku 263 ZFEÚ treba vychádzať
         z jeho obsahu a nie z jeho formy a ďalej, že dočasné opatrenie, ktoré slúži na prípravu konečného rozhodnutia a nespôsobuje
         právne účinky, nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť. Všeobecný súd sa v tejto súvislosti odvoláva najmä na rozsudky Súdneho
         dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia (60/81, Zb. s. 2639, body 9 a 10), ako aj zo 17. júla 2008, Athinaïki Techniki/Komisia
         (C‑521/06 P, Zb. s. I‑5829, bod 46).

      14      Pokiaľ ide o účinky sporného aktu, Všeobecný súd v bodoch 29 a 30 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia, ako aj v bodoch
         28 a 29 už citovaného uznesenia Nemecko/Komisia, zdôrazňuje, že v prípade, že členský štát nevyhovie príkazu na poskytnutie
         informácií, nie je stanovená žiadna sankcia. Podľa Všeobecného súdu je cieľom takého príkazu dodržanie zásady kontradiktórnosti.

      15      Všeobecný súd v bodoch 31 a 32 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia, ako aj v bodoch 30 a 31 už citovaného uznesenia
         Nemecko/Komisia, uvádza, že v rámci správneho konania o preskúmaní predmetného opatrenia pomoci stojí sporný akt medzi rozhodnutím
         o začatí konania vo veci formálneho zisťovania a konečným rozhodnutím. Sporný akt podľa Všeobecného súdu nepredurčuje konečné
         rozhodnutie, keďže Komisia môže v tejto fáze stále dospieť k záveru o neexistencii štátnej pomoci alebo o zlučiteľnosti či
         nezlučiteľnosti predmetnej pomoci s vnútorným trhom. Z toho podľa Všeobecného súdu vyplýva, že sporný akt predstavuje dočasné
         opatrenie, ktoré slúži k príprave konečného rozhodnutia Komisie.

      16      Všeobecný súd v rámci odpovede na argument Deutsche Post a Spolkovej republiky Nemecko, ktoré s odkazom na judikatúru týkajúcu
         sa prípustnosti žaloby podanej proti rozhodnutiu o začatí konania vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES
         (pozri rozsudok z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia, C‑400/99, Zb. s. I‑7303) tvrdili, že dočasná povaha aktu nevyhnutne
         neznamená, že ho nemožno napadnúť, dospel v bode 36 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia a v bode 35 už citovaného
         uznesenia Nemecko/Komisia k záveru, že účinky takého rozhodnutia o začatí konania a účinky sporného aktu nemožno porovnávať.

      17      Pokiaľ ide o údajné zhoršenie procesného postavenia spoločnosti Deutsche Post a Spolkovej republiky Nemecko v prípade nerešpektovania
         sporného aktu, Všeobecný súd v bodoch 42 napadnutých uznesení uviedol, že nie v dôsledku sporného aktu ako takého, ale v dôsledku
         odmietnutia nemeckých orgánov poskytnúť Komisii informácie požadované v spornom akte, môže byť dotknutým osobám odňatá možnosť
         namietať nedostatočný skutkový základ konečného rozhodnutia. Ak nemecké orgány zastávajú názor, že informácie požadované Komisiou
         nie sú potrebné na preukázanie skutkového stavu alebo, že požadované zisťovania sú v porovnaní s očakávaným výsledkom neprimerane
         zaťažujúce, môžu sa podľa Všeobecného súdu rozhodnúť, že na príkaz, ktorý im bol uložený, nebudú reagovať.

      18      Všeobecný súd v bode 46 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia a v bode 45 už citovaného uznesenia Nemecko/Komisia
         vyvodzuje záver, že sporný akt nie je napadnuteľným aktom v zmysle článku 263 ZFEÚ.

       Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom
       Vec Deutsche Post/Komisia (C‑463/10 P)
      19      Deutsche Post navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil už citované uznesenie Deutsche Post/Komisia,
      –        zrušil sporný akt a
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      20      Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zamietol odvolanie a
      –        zaviazal Deutsche Post na náhradu trov konania.
       Vec Nemecko/Komisia (C‑475/10 P)
      21      Spolková republika Nemecko navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil už citované uznesenie Nemecko/Komisia a
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      22      Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zamietol odvolanie a
      –        zaviazal Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania.
      23      Uznesením z 15. decembra 2010 predseda Súdneho dvora rozhodol o spojení vecí C‑463/10 P a C‑475/10 P na účely ústnej časti
         konania, ako aj vyhlásenia rozsudku.

       O odvolaniach
      24      Spoločnosť Deutsche Post a Spolková republika Nemecko na podporu svojich odvolaní uvádzajú, že Všeobecný súd sa pri výklade
         pojmu „napadnuteľný akt“ v zmysle článku 263 ZFEÚ dopustil v napadnutých uzneseniach rôznych nesprávnych právnych posúdení.
         V tejto súvislosti uvádzajú päť odvolacích dôvodov. Prvý odvolací dôvod je založený na porušení článku 288 ZFEÚ, druhý na
         nerešpektovaní judikatúry, podľa ktorej prípravné akty môžu byť v oblasti štátnej pomoci napadnuteľnými, tretí na nerešpektovaní
         právnych účinkov príkazu na poskytnutie informácií, štvrtý na porušení zásady účinnej súdnej ochrany a napokon piaty na nerešpektovaní
         rozdelenia právomocí medzi Komisiu a členské štáty podľa článkov 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ.

      25      Keďže prvé štyri odvolacie dôvody spolu úzko súvisia, treba ich preskúmať spoločne.

       Argumentácia účastníčok konania
      26      Spolková republika Nemecko a spoločnosť Deutsche Post tvrdia, že článok 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 Komisiu výslovne
         oprávňuje na prijatie formálneho rozhodnutia. Na základe článku 288 ZFEÚ je podľa nich také rozhodnutie záväzné a je tak samozrejme
         napadnuteľným aktom v zmysle článku 263 ZFEÚ. Všeobecný súd sa podľa nich v bode 26 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia
         a v bode 25 už citovaného uznesenia Nemecko/Komisia dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď vôbec nevzal do úvahy formu
         sporného aktu.

      27      Okolnosť, že sporný akt je v rámci konania o preskúmaní štátnej pomoci dočasným opatrením, nebráni podľa Spolkovej republiky
         Nemecko tomu, aby mal povahu napadnuteľného aktu. Skutočnosť, že možno napadnúť konečné rozhodnutie, totiž podľa nej nie je
         dostatočnou zárukou ochrany záujmov dotknutých osôb.

      28      Odvolateľky ďalej tvrdia, že príkaz na poskytnutie informácií na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 bez ohľadu
         na formu sporného aktu a na rozdiel od toho, čo uviedol Všeobecný súd v bode 46 už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia
         a v bode 45 už citovaného uznesenia Nemecko/Komisia, vyvoláva záväzné právne účinky priamo voči dotknutému členskému štátu
         a podniku. Podľa Spolkovej republiky Nemecko takýmto rozhodnutím sa končí správne konanie vo veci štátnej pomoci, keďže Komisii
         umožňuje rozhodnúť na základe podkladov založených v spise v prípade, že sa dotknutý členský štát uvedenému príkazu nepodriadil.
         Členský štát, ktorý si povinnosť vyplývajúcu z článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 v spojení s článkom 288 ZFEÚ a článkom
         4 ods. 3 ZEÚ nesplní, môže navyše podľa nej čeliť konaniu o nesplnení povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ.

      29      Komisia namieta, že akty alebo rozhodnutia, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 263 ZFEÚ, predstavujú
         podľa ustálenej judikatúry opatrenia so záväznými právnymi účinkami, ktoré môžu zasiahnuť do záujmov žalobcu tým, že podstatným
         spôsobom zmenia jeho právne postavenie (pozri najmä rozsudky IBM/Komisia, už citovaný, bod 9; z 5. októbra 1999, Holandsko/Komisia,
         C‑308/95, Zb. s. I‑6513, bod 26; zo 6. apríla 2000, Španielsko/Komisia, C‑443/97, Zb. s. I‑2415, bod 27; z 22. júna 2000,
         Holandsko/Komisia, C‑147/96, Zb. s. I‑4723, bod 25, ako aj z 12. septembra 2006, Reynolds Tobacco a i./Komisia, C‑131/03 P,
         Zb. s. I‑7795, bod 54). „Rozhodnutie“ v zmysle článku 288 ZFEÚ podľa Komisie také účinky nevyhnutne nevyvoláva. Povahu napadnuteľného
         aktu podľa nej neurčuje forma predmetného aktu či rozhodnutia, ale jeho obsah. Žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu v zmysle
         článku 288 ZFEÚ alebo proti aktu v inej forme možno preto podľa Komisie podať len vtedy, ak má toto rozhodnutie či akt právne
         účinky voči tretím osobám.

      30      Všeobecný súd preto podľa Komisie správne rozhodol, že sporný akt nespôsobuje záväzné právne účinky, ktorými môžu byť záujmy
         odvolateliek dotknuté.

      31      Komisia v tejto súvislosti vysvetľuje, že v rámci konania v oblasti štátnej pomoci majú členské štáty podľa článku 4 ods. 3
         ZEÚ povinnosť poskytnúť Komisii všetky informácie, ktoré potrebuje na rozhodnutie o existencii či neexistencii štátnej pomoci
         a jej zlučiteľnosti s vnútorným trhom. Povinnosť členského štátu poskytnúť Komisii požadované informácie tak podľa nej vyplýva
         skôr z článku 4 ods. 3 ZEÚ, než z príkazu na poskytnutie informácií.

      32      Príkaz na poskytnutie informácií slúži podľa Komisie v rámci správneho konania na to, aby bola dodržaná zásada kontradiktórnosti.
         Podľa Komisie má členský štát po žiadosti o informácie a upomienke podľa článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 v spojení
         s jeho článkom 5 ods. 2 poslednú príležitosť poskytnúť požadované informácie pred tým, než Komisia prijme svoje rozhodnutie
         na základe informácií, ktoré má k dispozícii.

      33      Komisia uvádza, že v oblasti práva štátnej pomoci, na rozdiel od práva kartelov, nemá žiadne vyšetrovacie právomoci pred prijatím
         konečného rozhodnutia. Bez lojálnej spolupráce členských štátov teda Komisia nemôže objasniť skutkový stav. Možnosť rozhodnúť
         na základe dostupných informácií Komisii nedáva príkaz na poskytnutie informácií, ale odmietnutie členského štátu tomuto príkazu
         vyhovieť. Okolnosť, že Komisia dospeje k záveru, že má dostatočné informácie a prestane s ich získavaním, podľa nej nespôsobuje
         sama osebe žiadne právne účinky. Také právne účinky naopak vyvoláva právne posúdenie týchto skutočností, ktoré musí Komisia
         uviesť v konečnom rozhodnutí. Podľa nej je preto príkaz na poskytnutie informácií len prípravným aktom, ktorý nemá dopad na
         právne postavenie dotknutého členského štátu.

      34      Komisia dodáva, že dostatočná súdna ochrana odvolateliek je zaručená tým, že môžu podať žalobu o neplatnosť proti konečnému
         rozhodnutiu ohľadom zlučiteľnosti pomoci s vnútorným trhom. Na prípadné protiprávnosti prípravných aktov totiž podľa Komisie
         možno poukazovať na podporu žaloby proti konečnému aktu, ktorého fázu prípravy predstavujú (rozsudok IBM/Komisia, už citovaný,
         bod 12).

      35      Komisia napokon trvá na tom, že s nevyhovením príkazu na poskytnutie informácií sa nespája žiadna sankcia. Členský štát tým,
         že príkazu nevyhovie, podľa nej implicitne naznačuje, že Komisia má k dispozícii úplné informácie a môže na ich základe prijať
         svoje rozhodnutie. Samotná možnosť, že by proti tomuto členskému štátu mohlo byť začaté konanie o nesplnení povinnosti, nie
         je podľa nej sankciou a ani okolnosťou, ktorou by mohli byť dotknuté záujmy uvedeného štátu. Konanie o nesplnení povinnosti
         možno začať aj bez vydania príkazu na poskytnutie informácií, keďže povinnosť poskytnúť Komisii všetky informácie, ktoré potrebuje,
         aby mohla rozhodnúť o existencii či neexistencii štátnej pomoci a jej zlučiteľnosti s vnútorným trhom, majú členské štáty
         na základe článku 4 ods. 3 ZEÚ. Záujmy členského štátu okrem toho budú dotknuté len vtedy, pokiaľ sa Komisia rozhodne členský
         štát za porušenie Zmluvy skutočne postihnúť.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      36      Z judikatúry, ktorá bola ustálená v súvislosti so žalobami o neplatnosť podávanými členskými štátmi alebo inštitúciami vyplýva,
         že za napadnuteľné akty v zmysle článku 263 ZFEÚ sa považujú všetky opatrenia prijímané inštitúciami bez ohľadu na ich formu,
         ktoré majú vyvolávať záväzné právne účinky (pozri najmä rozsudky z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaný „AETR“, 22/70, Zb.
         s. 263, bod 42; z 2. marca 1994, Parlament/Rada, C‑316/91, Zb. s. I‑625, bod 8; Španielsko/Komisia, už citovaný, bod 27; z 24. novembra
         2005, Taliansko/Komisia, C‑138/03, C‑324/03 a C‑431/03, Zb. s. I‑10043, bod 32; z 1. decembra 2005, Taliansko/Komisia, C‑301/03,
         Zb. s. I‑10217, bod 19, ako aj z 1. októbra 2009, Komisia/Rada, C‑370/07, Zb. s. I‑8917, bod 42). Z judikatúry okrem toho
         vyplýva, že členský štát, akým je odvolateľka vo veci C‑475/10 P, môže podať žalobu o neplatnosť aktu so záväznými právnymi
         účinkami bez toho, aby musel preukazovať záujem na konaní (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. marca 1987, Komisia/Rada, 45/86,
         Zb. s. 1493, bod 3, a z 1. októbra 2009, Komisia/Rada, už citovaný, bod 16).

      37      Súdny dvor v prípadoch, keď žalobu o neplatnosť proti aktu prijatému inštitúciou podáva fyzická alebo právnická osoba, opakovane
         rozhodol, že túto žalobu možno podať len vtedy, pokiaľ môžu byť záujmy žalobcu dotknuté záväznými právnymi účinkami tohto
         aktu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne postavenie (pozri najmä rozsudky IBM/Komisia, už citovaný, bod 9; Athinaïki
         Techniki/Komisia, už citovaný, bod 29, a z 18. novembra 2010, NDSHT/Komisia, C‑322/09 P, Zb. s. I‑11911, bod 45).

      38      Treba však zdôrazniť, že judikatúra uvedená v predchádzajúcom bode vznikla v súvislosti so žalobami, ktoré na súdy Únie podali
         fyzické alebo právnické osoby proti aktom, ktoré im boli určené. Ak podá neprivilegovaný žalobca, ako vo veci, v ktorej bolo
         vydané už citované uznesenie Deutsche Post/Komisia, žalobu o neplatnosť proti aktu, ktorý mu nie je určený, požiadavka, že
         záväzné právne účinky napadnutého opatrenia sa musia dotýkať záujmov žalobcu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne
         postavenie, sa potom prekrýva s podmienkami stanovenými v článku 263 štvrtom odseku ZFEÚ.

      39      Treba tiež uviesť, že Všeobecný súd v napadnutých uzneseniach vyhovel námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou, keď rozhodol,
         že sporný akt nie je napadnuteľným aktom v zmysle článku 263 ZFEÚ.

      40      Na účely posúdenia, či sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v týchto uzneseniach rozhodol, že príkaz
         na poskytnutie informácií vydaný na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť,
         je teda treba so zreteľom na judikatúru uvedenú v bode 36 tohto rozsudku preskúmať, či takýto príkaz je aktom, ktorého účelom
         je vyvolať záväzné právne účinky.

      41      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 10 nariadenia č. 659/1999 stanovuje dvojfázové konanie, ktoré má Komisii umožniť
         získať od dotknutého členského štátu potrebné informácie o údajne protiprávnej pomoci, aby mohla posúdiť povahu opatrenia
         a jeho zlučiteľnosť s vnútorným trhom.

      42      Pokiaľ ide o prvú fázu, článok 10 ods. 2 nariadenia č. 659/1999 stanovuje, že Komisia môže daný členský štát požiadať o informácie
         o údajne protiprávnej pomoci.

      43      Ak členský štát neposkytne požadované informácie v stanovenej lehote napriek upomienke, ktorá mu bola doručená, Komisia v druhej
         fáze v súlade s článkom 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 „rozhodnutím bude požadovať poskytnutie informácií“. Druhá fáza sa
         teda vyznačuje prijatím „rozhodnutia“ Komisie v zmysle článku 288 ZFEÚ, čo táto inštitúcia inak nespochybňuje.

      44      Podľa článku 288 ZFEÚ je pritom „rozhodnutie záväzné vo svojej celistvosti“. Vzhľadom na to, že normotvorca Únie stanovil,
         že príkaz na poskytnutie informácií má formu rozhodnutia, prejavil tým vôľu dať takému aktu záväznú povahu.

      45      Z vyššie uvedeného vyplýva, že účelom rozhodnutia prijatého na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 je spôsobiť
         právne účinky v zmysle judikatúry uvedenej v bode 36 tohto rozsudku, a preto je takéto rozhodnutie napadnuteľným aktom v zmysle
         článku 263 ZFEÚ.

      46      Vyššie uvedenú analýzu podporuje judikatúra týkajúca sa rozhodnutí požadujúcich poskytnutie informácií prijímaných na základe
         článku 11 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962 prvého nariadenia implementujúceho články [81 ES] a [82 ES] (Ú. v. ES
         13, 1962, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), ktorý podobne ako článok 10 nariadenia č. 659/1999 stanovuje dvojfázové konanie,
         pričom druhá fáza zahŕňa prijatie rozhodnutia Komisiou, ktoré môže byť predmetom žaloby o neplatnosť (pozri rozsudky z 26. júna
         1980, National Panasonic/Komisia, 136/79, Zb. s. 2033, a z 18. októbra 1989, Orkem/Komisia, 374/87, Zb. s. 3283). Z článku
         18 ods. 3 nariadenia č. 1/2003 rovnako jednoznačne vyplýva, že žiadosť o informácie vo forme rozhodnutia je napadnuteľným
         aktom v zmysle článku 263 ZFEÚ.

      47      Judikatúra uvádzaná Všeobecným súdom v napadnutých uzneseniach, podľa ktorej treba na účely posúdenia záväznosti aktu vychádzať
         z jeho obsahu a nie z jeho formy, na tejto analýze nič nemení.

      48      Okrem toho, na rozdiel od tvrdenia Komisie, absencia sankcie stanovená nariadením č. 659/1999 v prípade, že členský štát príkazu
         na poskytnutie informácií nevyhovie, nie je na účely posúdenia, či môže byť akt predmetom žaloby o neplatnosť, rozhodujúcou
         skutočnosťou.

      49      Všeobecný súd sa rovnako dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 31, 32 a 46 už citovaného uznesenia Deutsche
         Post/Komisia, ako aj v bodoch 30, 31 a 45 už citovaného uznesenia Nemecko/Komisia rozhodol, že sporný akt nie je v zmysle
         judikatúry napadnuteľným aktom z dôvodu, že má prípravnú povahu.

      50      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že dočasné opatrenia, ktoré slúžia na prípravu konečného rozhodnutia, samozrejme v zásade
         nie sú aktmi, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť (pozri rozsudky IBM/Komisia, už citovaný, bod 10; Athinaïki Techniki/Komisia,
         už citovaný, bod 42, a z 26. januára 2010, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, C‑362/08 P, Zb. s. I‑669, bod 52). Takýmito
         dočasnými aktmi sú však predovšetkým akty, ktoré vyjadrujú predbežné stanovisko inštitúcie (pozri v tomto zmysle rozsudky
         IBM/Komisia, už citovaný, bod 20; zo 14. marca 1990, Nashua Corporation a i./Komisia a Rada, C‑133/87 a C‑150/87, Zb. s. I‑719,
         body 8 až 10; z 18. marca 1997, Guérin automobiles/Komisia, C‑282/95 P, Zb. s. I‑1503, bod 34, ako aj z 22. júna 2000, Holandsko/Komisia,
         C‑147/96, Zb. s. I‑4723, bod 35).

      51      Žaloba o neplatnosť podaná proti aktom vyjadrujúcim predbežné stanovisko Komisie by totiž mohla viesť súd Únie k posudzovaniu
         otázok, ku ktorým ešte táto inštitúcia nemala príležitosť vysloviť sa, čo by tak mohlo mať za následok predbiehanie diskusie
         o meritórnej stránke veci a miešanie jednotlivých fáz správneho a súdneho konania. Pripustenie takej žaloby by bolo teda nezlučiteľné
         so systémom rozdelenia právomocí medzi Komisiu a súdy Únie i so systémom prostriedkov nápravy, ktoré Zmluva stanovuje, ako
         aj s požiadavkami na riadny výkon spravodlivosti a riadny priebeh správneho konania Komisie (pozri rozsudok IBM/Komisia, už
         citovaný, bod 20).

      52      V danom prípade však žaloba o neplatnosť proti spornému aktu, ktorým si Komisia od nemeckých orgánov vyžiadala informácie
         o príjmoch a nákladoch spoločnosti Deutsche Post za obdobie od roku 1989 do roku 2007, nespôsobuje riziko miešania jednotlivých
         fáz správneho a súdneho konania (rozsudok IBM/Komisia, už citovaný, bod 20). Taká žaloba o neplatnosť by totiž nemala súd
         Únie viesť k tomu, aby sa vyslovil o existencii štátnej pomoci či jej prípadnej zlučiteľnosti s vnútorným trhom.

      53      Z judikatúry ďalej vyplýva, že dočasný akt nemôže byť predmetom žaloby ani vtedy, keď je preukázané, že na protiprávnosť tohto
         aktu sa možno odvolávať na podporu žaloby proti konečnému rozhodnutiu, ktorého je prípravnou fázou. Za takých podmienok poskytuje
         žaloba proti rozhodnutiu, ktorým sa konanie končí, záruku dostatočnej súdnej ochrany (pozri rozsudky IBM/Komisia, už citovaný,
         bod 12; z 24. júna 1986, AKZO Chemie a AKZO Chemie UK/Komisia, 53/85, Zb. s. 1965, bod 19, ako aj z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia,
         už citovaný, bod 63).

      54      Ak však táto posledná podmienka nie je splnená, dočasný akt bez ohľadu na to, či vyjadruje predbežné stanovisko dotknutej
         inštitúcie, bude považovaný za akt, ktorý vyvoláva samostatné právne účinky, a teda musí byť možné napadnúť ho žalobou o neplatnosť
         (pozri rozsudky AKZO Chemie a AKZO Chemie UK/Komisia, už citovaný, bod 20; z 28. novembra 1991, BEUC/Komisia, C‑170/89, Zb.
         s. I‑5709, body 9 až 11; zo 16. júna 1994, SFEI a i./Komisia, C‑39/93 P, Zb. s. I‑2681, bod 28; z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia,
         už citovaný, body 57 až 68, ako aj Athinaïki Techniki/Komisia, už citovaný, bod 54).

      55      V danom prípade treba konštatovať, že príkaz na poskytnutie informácií vydaný na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999
         spôsobuje samostatné právne účinky.

      56      Žaloba podaná proti rozhodnutiu, ktorým sa končí konanie o údajnej štátnej pomoci v prospech spoločnosti Deutsche Post, totiž
         žalobkyniam nemôže poskytnúť záruku dostatočnej súdnej ochrany.

      57      V tejto súvislosti treba uviesť, že aj keby bol príkaz neprimeraný v tom, že požadované informácie nie sú pre posúdenie štátneho
         opatrenia vzhľadom na články 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ relevantné, ako tvrdia odvolateľky v prejednávaných veciach, nemohla by byť
         protiprávnosťou dočasného aktu dotknutá zákonnosť konečného rozhodnutia Komisie, keďže toto rozhodnutie uvedené ako posledné
         sa nebude zakladať na informáciách získaných z odpovede na uvedený príkaz.

      58      Ďalej treba uviesť, že keď Komisia príkazom na základe článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 vyzve členský štát, aby poskytol
         požadované informácie, prijme „rozhodnutie“ v zmysle článku 288 ZFEÚ. Z toho vyplýva, že odmietnutie dotknutého členského
         štátu takému príkazu vyhovieť je nesplnením si povinnosti, ktorá mu je uložená na základe Zmlúv v zmysle článku 258 ZFEÚ.

      59      Členský štát, ktorému je určené také rozhodnutie, akým je príkaz na poskytnutie informácií, však v rámci konania o nesplnení
         povinnosti nemôže jeho údajnou protiprávnosťou odôvodňovať to, že mu nevyhovel. Akékoľvek spochybnenie takého príkazu totiž
         treba urobiť v rámci odlišného konania, a to žalobou o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. marca
         2001, Komisia/Francúzsko, C‑261/99, Zb. s. I‑2537, bod 18, a z 14. februára 2008, Komisia/Grécko, C‑419/06, bod 52).

      60      Účinky prípadnej protiprávnosti dočasného aktu teda nemožno odstrániť žalobou podanou proti konečnému rozhodnutiu. Konštatovať
         vo vzťahu k členskému štátu, ktorý nereagoval na príkaz na poskytnutie informácií, že neboli splnené povinnosti vyplývajúce
         z článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999, totiž možno nezávisle od výsledku prípadnej žaloby o neplatnosť podanej proti konečnému
         rozhodnutiu.

      61      Tvrdenie Komisie, že možnosť podať žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu prijatému na základe článku 10 ods. 3 nariadenia
         č. 659/1999 by viedla k tomu, že členský štát, ktorý na žiadosť o informácie týkajúce sa tak oznámenej, ako aj neoznámenej
         pomoci, odmietne odpovedať, bude v prípade neoznámenej pomoci požívať rozsiahlejšiu súdnu ochranu, musí byť odmietnuté.

      62      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 5 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 stanovuje, že ak dotknutý členský štát neposkytne
         po doručení upomienky informácie, ktoré Komisia požaduje v žiadosti o informácie ohľadom oznámenej pomoci, alebo poskytne
         neúplné informácie, bude oznámenie považované za vzaté späť. Späťvzatie oznámenia za týchto podmienok znamená, že táto pomoc
         sa musí považovať za neoznámenú pomoc, takže odmietnutie dotknutého členského štátu poskytnúť požadované informácie vedie
         tak v prípade pomoci pôvodne oznámenej, ako aj v prípade pomoci, ktorá nikdy nebola oznámená, k prijatiu napadnuteľného aktu,
         t. j. „rozhodnutia“ v zmysle článku 10 ods. 3 nariadenia č. 659/1999.

      63      Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že sporný akt nemôže byť predmetom
         žaloby o neplatnosť. Za týchto podmienok treba prvému a štvrtému odvolaciemu dôvodu vyhovieť bez toho, aby bolo treba skúmať
         piaty odvolací dôvod.

      64      Vo veci C‑463/10 P však Komisia žiada Súdny dvor, aby v prípade, že rozhodne, že sporný akt je napadnuteľným aktom v zmysle
         článku 263 ZFEÚ, pristúpil v prípade už citovaného uznesenia Deutsche Post/Komisia k nahradeniu odôvodnenia v tom zmysle,
         že žaloba podaná spoločnosťou Deutsche Post je neprípustná, keďže tento podnik nemá aktívnu legitimáciu v zmysle článku 263
         štvrtého odseku ZFEÚ. Komisia v námietke neprípustnosti, ktorú v tejto veci vzniesla, totiž tvrdila, že spoločnosť Deutsche
         Post nie je sporným aktom priamo ani osobne dotknutá.

      65      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s článkom 263 štvrtým odsekom ZFEÚ môže fyzická alebo právnická osoba podať
         žalobu proti rozhodnutiu určenému inej osobe len vtedy, ak sa jej toto rozhodnutie priamo a osobne týka.

      66      Pokiaľ ide o to, či sa spoločnosti Deutsche Post sporný akt určený Spolkovej republike Nemecko priamo týka, z ustálenej judikatúry
         vyplýva, že táto podmienka si vyžaduje splnenie dvoch kumulatívnych kritérií, a to aby napadnuté opatrenie po prvé priamo
         ovplyvňovalo právne postavenie jednotlivca a po druhé, aby neponechávalo žiaden priestor na voľnú úvahu jeho adresátom povereným
         jeho uplatňovaním, keďže má úplne automatický charakter a vyplýva zo samotnej právnej úpravy Únie bez uplatnenia ďalších sprostredkujúcich
         predpisov (pozri rozsudok z 10. septembra 2009, Komisia/Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane/Komisia,
         C‑445/07 P a C‑455/07 P, Zb. s. I‑7993, bod 45, ako aj citovanú judikatúru).

      67      Podľa Komisie nie je táto podmienka v danej veci splnená, keďže sporným aktom bolo poskytnutie určitých informácií požadované
         len od Spolkovej republiky Nemecko. Tento príkaz teda neviedol k prijatiu vnútroštátneho opatrenia úplne automatickej povahy
         vyplývajúceho výlučne z právnej úpravy Únie. Či sa Spolková republika Nemecko obráti na spoločnosť Deutsche Post, či inak
         prinúti tento podnik poskytnúť informácie, záviselo podľa Komisie len od tohto štátu.

      68      V danom prípade treba konštatovať, že sporný akt sa spoločnosti Deutsche Post priamo týka v zmysle článku 263 štvrtého odseku
         ZFEÚ.

      69      Spoločnosť Deutsche Post, ktorá má prospech z opatrenia, ktorého sa informácie požadované v spornom akte týkajú, a ktorá vlastní
         tieto informácie, totiž bude nútená vyhovieť príkazu na poskytnutie informácií.

      70      Zo samotného sporného aktu ďalej určitým a úplným spôsobom vyplýva obsah požadovaných informácií bez toho, aby v tomto ohľade
         bola Spolkovej republike Nemecko ponechaná voľná úvaha.

      71      Pokiaľ ide o to, či sa napadnutý akt spoločnosti Deutsche Post osobne týka, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry
         Súdneho dvora môžu iné osoby ako tie, ktorým je rozhodnutie určené, tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne týka, iba vtedy,
         keď sa ich týka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe faktickej situácie, ktorá ich charakterizuje
         vo vzťahu k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (pozri
         najmä rozsudok z 22. novembra 2007, Sniace/Komisia, C‑260/05 P, Zb. s. I‑10005, bod 53 a citovanú judikatúru).

      72      Podľa Komisie sa sporný akt spoločnosti Deutsche osobne netýka, keďže tento akt nebol tomuto podniku určený a nezakladá vo
         vzťahu k nemu nijakú povinnosť.

      73      V tejto súvislosti treba uviesť, že okolnosť, že sporný akt nie je určený spoločnosti Deutsche Post, je irelevantná pre posúdenie
         toho, či sa uvedený akt v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ tohto podniku osobne týka.

      74      Ďalej treba uviesť, že príkaz na poskytnutie informácií sa viaže ku konaniu o preskúmaní údajnej štátnej pomoci v prospech
         spoločnosti Deutsche Post. Informácie požadované v spornom akte sa týkajú len spoločnosti Deutsche Post. Uvedený akt sa teda
         tejto spoločnosti osobne týka v zmysle judikatúry uvedenej v bode 71 tohto rozsudku.

      75      Keďže sa sporný akt spoločnosti Deutsche Post priamo a osobne týka, netreba vo veci C‑463/10 P pristúpiť k nahradeniu odôvodnenia
         navrhovanému Komisiou.

      76      Z vyššie uvedeného vyplýva, že je opodstatnené odvolaniu vyhovieť a napadnuté uznesenia zrušiť.

       O vrátení vecí späť Všeobecnému súdu
      77      Z článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vyplýva, že ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor môže v danej
         veci vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu.

      78      Súdny dvor má v oboch veciach k dispozícii informácie potrebné na konečné rozhodnutie o námietke neprípustnosti, ktorú vzniesla
         Komisia počas konania na prvom stupni.

      79      Uvedená námietka neprípustnosti založená na tom, že sporný akt nemôže byť predmetom žaloby o neplatnosť, musí byť z dôvodov
         uvedených v bodoch 36 až 62 tohto rozsudku zamietnutá. Okrem toho v rozsahu, v akom sa námietka neprípustnosti vznesená vo
         veci Deutsche Post/Komisia (T‑570/08) zakladá tiež na tom, že sporný akt sa odvolateľky priamo a osobne netýka, musí byť z dôvodov
         uvedených v bodoch 65 až 75 tohto rozsudku takisto zamietnutá.

      80      Naopak za okolností v danom prípade Súdny dvor nemôže rozhodnúť vo veci samej o žalobách podaných spoločnosťou Deutsche Post
         a Spolkovou republikou Nemecko.

      81      V tejto súvislosti treba uviesť, že vyjadrenia prednesené pred Všeobecným súdom a posúdenia z jeho strany sa týkali výlučne
         prípustnosti žalôb, keďže Všeobecný súd vyhovel v oboch veciach námietke neprípustnosti vznesenej Komisiou podľa článku 114
         ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu bez toho, aby prejednal vec samu a aby otvoril ústnu časť konania.

      82      Veci musia byť preto vrátené späť Všeobecnému súdu, aby rozhodol o návrhoch odvolateliek na zrušenie sporného aktu.

       O trovách
      83      Vzhľadom na to, že sa veci vracajú späť Všeobecnému súdu, o trovách tohto odvolacieho konania treba rozhodnúť neskôr.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie zo 14. júla 2010, Deutsche Post/Komisia (T‑570/08) a Nemecko/Komisia (T‑571/08),
            sa zrušujú.
      2.      Námietky neprípustnosti vznesené Európskou komisiou na Všeobecnom súde Európskej únie sa zamietajú.
      3.      Veci sa vracajú späť Všeobecnému súdu Európskej únie, aby rozhodol o návrhoch spoločnosti Deutsche Post AG (T‑570/08) a Spolkovej
            republiky Nemecko (T‑571/08) na zrušenie rozhodnutia Komisie z 30. októbra 2008 o uložení povinnosti Spolkovej republike Nemecko
            poskytnúť informácie v konaní o štátnej pomoci v prospech spoločnosti Deutsche Post AG.
      4.      O trovách konania sa rozhodne neskôr.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 9. novembra 2010.#VB Pénzügyi Lízing Zrt. proti Ferenc Schneider.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Budapesti II. és III. kerületi bíróság - Maďarsko.#Smernica 93/13/EHS - Nekalé podmienky uvedené v spotrebiteľských zmluvách - Kritériá posúdenia - Preskúmanie vnútroštátnym súdom nekalej povahy ustanovenia o voľbe príslušnosti súdu ex offo - Článok 23 Štatútu Súdneho dvora.#Vec C-137/08.

text:
      Vec C‑137/08
      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      proti
      Ferencovi Schneiderovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Budapesti II. és III. kerületi bíróság)
      „Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky uvedené v spotrebiteľských zmluvách – Kritériá posúdenia – Preskúmanie nekalej povahy ustanovenia o voľbe príslušnosti súdu ex offo vnútroštátnym súdom – Článok 23 Štatútu Súdneho dvora“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Povinnosť vnútroštátneho súdu informovať o podaní návrhu na začatie
            prejudiciálneho konania súčasne aj ministra spravodlivosti – Neexistencia vplyvu
      (Článok 267 ZFEÚ; Štatút Súdneho dvora, článok 23)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13 – Nekalá podmienka v zmysle
            článku 3 – Pojem – Doložka o voľbe právomoci
      (Smernica Rady 93/13, článok 3 ods. 1)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13 – Povinnosť vnútroštátneho
            súdu preskúmať nekalú povahu ustanovenia nachádzajúceho sa v zmluve, ktorú má posúdiť, ex offo – Rozsah
      (Smernica Rady 93/13, článok 3)
      1.        Článku 23 prvému odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie neodporuje ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré vyžaduje,
         aby súd, ktorý podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, súčasne ex offo informoval o podaní takéhoto návrhu aj ministra spravodlivosti daného členského štátu.

      Nezdá sa, že takúto povinnosť možno považovať za zásah do mechanizmu súdneho dialógu zavedeného v článku 267 ZFEÚ. Povinnosť
         vnútroštátnych súdov dotknutého členského štátu informovať ministra spravodlivosti v čase podania návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania Súdnemu dvoru totiž nie je podmienkou tohto návrhu. Nemôže preto ovplyvniť právo uvedených súdov podať návrh na začatie
         prejudiciálneho konania ani poškodzovať výsady, ktoré týmto súdom priznáva článok 267 ZFEÚ. Okrem toho nie je zjavné, že prípadné
         porušenie tejto informačnej povinnosti vedie k právnym dôsledkom, ktoré môžu zasahovať do konania stanoveného v článku 267
         ZFEÚ, keďže nebol poskytnutý žiadny údaj, z ktorého by bolo možné vyvodiť, že predmetná informačná povinnosť by mohla vnútroštátne
         súdy daného členského štátu odradiť od využitia práva podať návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.

      (pozri body 31 – 35, bod 1 výroku)
      2.        Článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že do právomoci Súdneho dvora Európskej únie patrí právomoc vyložiť pojem nekalá
         zmluvná podmienka uvedený v článku 3 ods. 1 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách a v prílohe
         k tejto smernici ako aj hľadiská, ktoré vnútroštátny súd môže alebo musí zohľadniť pri preskúmaní zmluvnej podmienky vzhľadom
         na ustanovenia smernice, pričom vnútroštátnemu súdu vzhľadom na uvedené kritériá prináleží stanoviť konkrétnu kvalifikáciu
         predmetnej zmluvnej podmienky podľa osobitných okolností daného prípadu.

      Nekalý charakter zmluvnej podmienky sa má posudzovať so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená,
         a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy v čase jej uzatvorenia vrátane skutočnosti, že podmienka obsiahnutá v zmluve
         uzatvorenej medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom bola do nej vložená bez osobitného vyjednávania a priznáva výlučnú
         právomoc súdu, v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa.

      (pozri body 42 – 44, bod 2 výroku)
      3.        Vnútroštátny súd musí ex offo nariadiť vykonávanie dôkazov s cieľom zistiť, či ustanovenie o voľbe výlučnej miestnej príslušnosti súdu nachádzajúce sa v zmluve,
         ktorá je predmetom sporu, ktorý prejednáva, a ktorá bola uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, patrí
         do pôsobnosti smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, a v prípade, že je to tak, posúdiť ex offo prípadnú nekalú povahu tohto ustanovenia.

      Na účely zabezpečenia efektívnosti ochrany spotrebiteľa požadovanej normotvorcom Únie, keď nerovný stav medzi spotrebiteľom
         a predajcom alebo dodávateľom môže byť kompenzovaný iba pozitívnym zásahom, vonkajším vo vzťahu k samotným účastníkom zmluvy,
         musí vnútroštátny súd vo všetkých prípadoch a bez ohľadu na pravidlá vnútroštátneho práva stanoviť, či sporné ustanovenie
         bolo, alebo nebolo predmetom individuálnej dohody medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.

      Pokiaľ ide o druhé štádium uvedeného preskúmania, zmluvná podmienka obsiahnutá v zmluve uzatvorenej medzi spotrebiteľom a predajcom
         alebo dodávateľom, ktorá bola do nej vložená bez individuálneho dojednania a ktorá stanovuje výlučnú miestnu príslušnosť súdu,
         v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa, tak zo zemepisného hľadiska, ako aj z hľadiska dopravnej dostupnosti,
         musí byť v zmysle článku 3 smernice považovaná za nekalú, ak napriek požiadavke dobrej viery spôsobuje značnú nerovnováhu
         v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy v neprospech spotrebiteľa.

      (pozri body 48, 51 – 53, 56, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 9. novembra 2010 (*)

      „Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky uvedené v spotrebiteľských zmluvách – Kritériá posúdenia – Preskúmanie nekalej povahy ustanovenia o voľbe príslušnosti súdu ex offo vnútroštátnym súdom – Článok 23 Štatútu Súdneho dvora“
      Vo veci C‑137/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Budapesti II. és III. kerületi
         bíróság (Maďarsko) z 27. marca 2008 a doručený Súdnemu dvoru 7. apríla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      VB Pénzügyi Lízing Zrt.
      proti
      Ferencovi Schneiderovi,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts a J.‑C. Bonichot, sudcovia
         R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), M. Ilešič, J. Malenovský, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen a P. Lindh,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas, R. Somssich, K. Borvölgyi a M. Fehér, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. M. Collins, SC,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Báscones, splnomocnený zástupca,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels, splnomocnená zástupkyňa,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Ossowski a L. Seeboruth, splnomocnení zástupcovia, T. de la Mare, barrister,
      –        Európska komisia, v zastúpení: B. D. Simon a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 6. júla 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských
         zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288, ďalej len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou VB Pénzügyi Lízing Zrt. (ďalej len „VB Pénzügyi Lízing“) a Ferencom
         Schneiderom vo veci návrhu na vydanie platobného rozkazu.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Článok 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie stanovuje:

      „V prípadoch, na ktoré sa vzťahuje článok 267 Zmluvy o fungovaní Európskej únie, rozhodnutie súdu členského štátu, ktorým
         preruší svoje konanie a podá návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke, oznámi Súdnemu dvoru príslušný súd. Toto rozhodnutie
         potom oznámi tajomník Súdneho dvora účastníkom konania, členským štátom a Komisii, ako aj inštitúcii, orgánu alebo úradu alebo
         agentúre [Únie], ktoré prijali akt, ktorého platnosť alebo výklad sú sporné.

      Účastníci konania, členské štáty, Komisia a prípadne aj inštitúcia, orgán alebo úrad alebo agentúra Únie, ktoré prijali akt,
         ktorého platnosť alebo výklad sú sporné, sú oprávnené predložiť Súdnemu dvoru do dvoch mesiacov od tohto oznámenia vyjadrenia
         alebo písomné pripomienky.

      …“
      4        Účelom smernice je podľa jej článku 1 ods. 1 „aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov,
         ktoré sa týkajú nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom“.

      5        Článok 3 ods. 1 a 2 smernice uvádza:

      „1.      Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery [dobrej viery –
         neoficiálny preklad] spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.

      2.      Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu
         podmienky [jej obsah – neoficiálny preklad], najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou zmluvou.

      …“
      6        Článok 3 ods. 3 smernice odkazuje na prílohu tejto smernice, ktorá obsahuje „indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok,
         ktoré sa môžu považovať za nekalé“. Bod 1 tejto prílohy sa týka „podmienok, ktorých zmyslom alebo účinkom je:

      …
      q)      neposkytnúť spotrebiteľovi právo alebo mu brániť v uplatňovaní práva podať žalobu alebo podať akýkoľvek iný opravný prostriedok…“.
      7        Podľa článku 6 ods. 1 smernice:

      „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo
         dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej
         záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

      8        Článok 7 ods. 1 a 2 smernice znie:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky,
         ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov
         alebo dodávateľov.

      2.      Prostriedky uvedené v odseku 1 zahrňujú ustanovenia, podľa ktorých osoby alebo organizácie s oprávneným záujmom podľa príslušného
         vnútroštátneho práva na ochranu spotrebiteľov, môžu požiadať súdy alebo príslušné správne orgány o rozhodnutie, či sú zmluvné
         podmienky navrhované pre všeobecné uplatňovanie nekalé, takže môžu uplatniť vhodné a účinné prostriedky k zabráneniu ďalšieho
         uplatňovania takých podmienok.“

       Vnútroštátne právo
      9        V čase rozhodujúcich skutočností vo veci samej sa uplatňoval Občiansky zákonník v znení vyplývajúcom zo zákona č. III z roku
         2006 a nariadenie vlády č. 18/1999 o niektorých podmienkach, ktoré sú v spotrebiteľských zmluvách považované za nekalé.

      10      Podľa článku 209/A ods. 2 Občianskeho zákonníka je v spotrebiteľskej zmluve neplatné nekalé ustanovenie, ktoré sa buď stalo
         súčasťou zmluvy ako všeobecná zmluvná podmienka, alebo ktoré jednostranne vopred a bez individuálnej dohody s druhou stranou
         stanovila zmluvná strana, ktorá uzatvára zmluvu so spotrebiteľom.

      11      Nariadenie vlády č. 18/1999 rozdeľuje zmluvné podmienky do dvoch kategórií. Do prvej kategórie patria zmluvné podmienky, ktorých
         používanie je v spotrebiteľských zmluvách zakázané, a ktoré sú v dôsledku toho absolútne neplatné. Druhá kategória zahŕňa
         podmienky považované za nekalé až do predloženia dôkazu o opaku, pričom túto domnienku môže vyvrátiť pôvodca ustanovenia.

      12      Článok 155/A ods. 2 maďarského občianskeho súdneho poriadku stanovuje:

      „Súd rozhodne o položení prejudiciálnej otázky Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev uznesením a zároveň preruší konanie
         o tejto veci. V uznesení súd uvedie otázku predkladanú Súdnemu dvoru s cieľom získať prejudiciálne rozhodnutie, ako aj skutkové
         okolnosti a maďarskú právnu úpravu, ktoré sú v nevyhnutnej miere potrebné na to, aby mohol Súdny dvor odpovedať na položenú
         otázku. Súd oznámi svoje uznesenie Súdnemu dvoru a zároveň ho zašle pre informáciu aj ministrovi spravodlivosti.“

      13      Podľa článku 164 ods. 1 tohto poriadku má dôkazné bremeno týkajúce sa skutkových okolností potrebných na rozhodnutie sporu
         spravidla účastník konania, ktorý má záujem na tom, aby ich súd prijal ako preukázané. Podľa článku 164 ods. 2 môže súd nariadiť
         vykonávanie dôkazov aj bez návrhu, ak to zákon povoľuje.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Dňa 14. apríla 2006 účastníci konania vo veci samej uzavreli zmluvu o pôžičke, ktorej cieľom bolo financovať kúpu vozidla.

      15      Keďže si F. Schneider prestal plniť svoje zmluvné povinnosti, spoločnosť VB Pénzügyi Lízing túto zmluvu o pôžičke vypovedala
         a obrátila sa na vnútroštátny súd so žalobou o vrátenie dlhu vo výške 317 404 HUF a zaplatenie splatných úrokov z dlžnej sumy
         a nákladov.

      16      Spoločnosť VB Pénzügyi Lízing nepodala návrh na vydanie platobného rozkazu na miestne príslušný súd, v obvode ktorého má F. Schneider
         bydlisko, ale odvolala sa na ustanovenie o voľbe príslušnosti súdu obsiahnuté v uvedenej zmluve o pôžičke, podľa ktorého o prípadnom
         spore medzi zmluvnými stranami rozhoduje vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

      17      Navrhovaný platobný rozkaz bol vydaný v rámci tzv. „nesporového“ konania, ktoré nevyžaduje, aby dotknutý súd stanovil pojednávanie
         alebo vypočul protistranu. Pri vydaní tohto platobného rozkazu vnútroštátny súd neskúmal svoju miestnu príslušnosť ani ustanovenie
         o voľbe príslušnosti súdu obsiahnuté v danej zmluve o pôžičke.

      18      F. Schneider podal na vnútroštátny súd proti tomuto platobnému rozkazu odpor, ktorého dôvody však nespresnil. Právnym dôsledkom
         predmetného odporu bolo, že konanie sa zmenilo na sporové, ktoré prebieha podľa všeobecných ustanovení procesného práva.

      19      Uvedený súd konštatoval, že F. Schneider nemá bydlisko v jeho územnom obvode, hoci občianskoprávne procesné pravidlá stanovujú,
         že miestne príslušným súdom na prejednanie sporu, ako je spor, ktorý súd prejednáva, je súd, v ktorého územnom obvode sa nachádza
         bydlisko žalovaného.

      20      Za týchto okolností Budapesti II. és III. kerületi bíróság rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Vyžaduje ochrana spotrebiteľa zaručená smernicou…, aby vnútroštátny súd pri skúmaní vlastnej miestnej príslušnosti ex offo, teda aj bez návrhu v tomto smere a bez ohľadu na charakter konania, či už ide o sporové alebo nesporové konanie, posúdil
         nekalý charakter predloženej zmluvnej podmienky?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, aké hľadiská môže vnútroštátny súd pri tomto skúmaní zohľadniť, najmä vtedy, keď
         zmluvná podmienka nestanovuje, že miestne príslušným súdom je súd podľa sídla predajcu alebo dodávateľa, ale iný súd, ktorý
         sa nachádza v blízkosti tohto sídla?

      3.      Vylučuje článok 23 prvý odsek [Štatútu Súdneho dvora] možnosť, aby vnútroštátny súd súčasne s podaním návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania ex offo informoval o podaní takéhoto návrhu aj ministra spravodlivosti vlastného členského štátu?“

       Konanie pred Súdnym dvorom
      21      Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 13. februára 2009 bolo konanie o tejto veci prerušené až do vyhlásenia rozsudku zo 4. júna
         2009, Pannon GSM (C‑243/08, Zb. s. I‑4713).

      22      Po vyhlásení uvedeného rozsudku vnútroštátny súd 2. júla 2009 informoval Súdny dvor, že už nepovažuje za potrebné, aby Súdny
         dvor odpovedal na prvú a druhú otázku, ktoré položil vo svojom rozhodnutí z 27. marca 2008. Naproti tomu uviedol, že trvá
         na odpovedi na tretiu otázku.

      23      Vnútroštátny súd okrem toho kladie otázku, aká je úloha Súdneho dvora pri zabezpečení jednotného uplatňovania úrovne ochrany
         práv spotrebiteľov priznaných smernicou vo všetkých členských štátoch. V tomto ohľade uvádza, že z bodov 34 a 35 už citovaného
         rozsudku Pannon GSM vyplýva, že špecifiká súdneho konania, ktoré prebieha v rámci vnútroštátneho práva medzi predajcom alebo
         dodávateľom a spotrebiteľom, nemôžu predstavovať skutočnosť, ktorá môže ovplyvniť právnu ochranu, ktorá musí byť podľa ustanovení
         smernice poskytnutá spotrebiteľovi. Z uvedených bodov 34 a 35 najmä vyplýva, že vnútroštátny súd je povinný preskúmať ex offo nekalý charakter zmluvnej podmienky, len čo má k dispozícii právne a skutkové okolnosti potrebné na tento účel.

      24      Podľa názoru vnútroštátneho súdu však konštatovania Súdneho dvora v predmetných bodoch už citovaného rozsudku Pannon GSM neumožňujú
         odpovedať na otázku, či vnútroštátny súd môže preskúmať ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky len vtedy, ak má k dispozícii skutkové a právne okolnosti potrebné na tento účel, alebo
         naopak, či preskúmanie ex offo nekalej povahy tiež zahŕňa, že vnútroštátny súd musí z vlastnej iniciatívy preukázať skutkové a právne okolnosti nevyhnutné
         na toto preskúmanie.

      25      Vzhľadom na tieto úvahy Budapesti II. és III. kerületi bíróság rozhodol položiť Súdnemu dvoru tieto doplňujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Patrí do právomoci Súdneho dvora podľa článku [267 ZFEÚ] aj právomoc vyložiť pojem ‚nekalá zmluvná podmienka‘ uvedený v článku
         3 ods. 1 smernice…, ako aj podmienky vymenované v prílohe k tejto smernici?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, môže sa návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorým sa žiada o takýto výklad,
         v záujme jednotného uplatňovania úrovne ochrany práv spotrebiteľov zaručenej smernicou… vo všetkých členských štátoch týkať
         otázky, aké hľadiská môže alebo musí vnútroštátny súd vziať do úvahy v prípade, keď sa všeobecné kritériá stanovené smernicou
         uplatnia na zvláštnu individuálnu zmluvnú podmienku?

      3.      Môže vnútroštátny súd v prípade, keď si sám všimol, že ide prípadne o nekalý charakter zmluvnej podmienky, vykonať ex offo dokazovanie s cieľom zistiť skutkové a právne skutočnosti potrebné na toto posúdenie, hoci účastníci sporu nepredložili takýto
         návrh, ak vnútroštátne procesné právo umožňuje toto dokazovanie len na návrh účastníkov konania?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O tretej pôvodne položenej otázke
      26      Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článku 23 prvému odseku Štatútu Súdneho dvora odporuje ustanovenie vnútroštátneho
         práva, ktoré vyžaduje, aby súd, ktorý podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, súčasne ex offo informoval o podaní takéhoto návrhu aj ministra spravodlivosti.

      27      V tomto ohľade treba uviesť, že článok 23 prvý odsek Štatútu Súdneho dvora, ktorý stanovuje, že rozhodnutie vnútroštátneho
         súdu, ktorým tento súd preruší konanie a podá návrh na začatie prejudiciálneho konania, oznámi Súdnemu dvoru príslušný súd
         a toto rozhodnutie potom oznámi tajomník Súdneho dvora v závislosti od konkrétneho prípadu účastníkom konania, členským štátom
         a Komisii, ako aj inštitúcii, orgánu alebo úradu alebo agentúre Únie, neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa iných informačných
         opatrení, ktoré by vnútroštátny súd mal prijať v rámci svojho rozhodnutia obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho
         konania.

      28      Na účely odpovede na položenú otázku je potrebné zdôrazniť, že systém vytvorený článkom 267 ZFEÚ zakladá s cieľom zabezpečiť
         jednotu výkladu práva Únie v členských štátoch priamu spoluprácu medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, a to prostredníctvom
         konania bez akejkoľvek možnosti iniciatívy účastníkov konania (pozri rozsudky z 10. júla 1997, Palmisani, C‑261/95, Zb. s. I‑4025,
         bod 31; z 12. februára 2008, Kempter, C‑2/06, Zb. s. I‑411, bod 41, a zo 16. decembra 2008, Cartesio, C‑210/06, Zb. s. I‑9641,
         bod 90).

      29      Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa totiž zakladá na dialógu medzi súdmi a jeho začiatok závisí výlučne od toho, ako
         vnútroštátny súd posúdi relevantnosť a potrebu takéhoto návrhu (pozri rozsudky Kempter, už citovaný, bod 42, a Cartesio, už
         citovaný, bod 91).

      30      Vzhľadom na zásady, ktoré sú základom mechanizmu prejudiciálneho konania, a položenú otázku, je dôležité stanoviť, či dotknutá
         informačná povinnosť môže ovplyvniť oprávnenia, ktoré prislúchajú vnútroštátnym súdom na základe článku 267 ZFEÚ.

      31      V tomto ohľade sa nezdá, že povinnosť, akou je povinnosť dotknutá vo veci samej, možno považovať za zásah do mechanizmu súdneho
         dialógu zavedeného v článku 267 ZFEÚ.

      32      Povinnosť vnútroštátnych súdov dotknutého členského štátu informovať ministra spravodlivosti v čase podania návrhu na začatie
         prejudiciálneho konania Súdnemu dvoru totiž nie je podmienkou tohto návrhu. Nemôže preto ovplyvniť právo uvedených súdov podať
         návrh na začatie prejudiciálneho konania ani poškodzovať výsady, ktoré týmto súdom priznáva článok 267 ZFEÚ.

      33      Okrem toho nie je zjavné, že prípadné porušenie tejto informačnej povinnosti vedie k právnym dôsledkom, ktoré môžu zasahovať
         do konania stanoveného v článku 267 ZFEÚ.

      34      Ďalej, ako uviedla generálna advokátka v bode 74 svojich návrhov, nebol poskytnutý žiadny údaj, z ktorého by bolo možné vyvodiť,
         že predmetná informačná povinnosť by mohla vnútroštátne súdy daného členského štátu odradiť od využitia práva podať návrh
         na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.

      35      V dôsledku toho treba odpovedať na tretiu pôvodne položenú otázku tak, že článku 23 prvému odseku Štatútu Súdneho dvora neodporuje
         ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré vyžaduje, aby súd, ktorý podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, súčasne
         ex offo informoval o podaní takéhoto návrhu aj ministra spravodlivosti daného členského štátu.

       O prvej a druhej dodatočne položenej otázke
      36      Týmito otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či sa článok 267 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle,
         že do právomoci Súdneho dvora patrí právomoc vyložiť pojem „nekalá zmluvná podmienka“ uvedený v článku 3 ods. 1 smernice a v prílohe
         k tejto smernici, ako aj hľadiská, ktoré vnútroštátny súd môže alebo musí zohľadniť pri preskúmaní zmluvnej podmienky vzhľadom
         na ustanovenia smernice.

      37      Na účely odpovede na tieto otázky je opodstatnené pripomenúť, že konanie stanovené v článku 267 ZFEÚ je nástrojom spolupráce
         medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, vďaka ktorému Súdny dvor poskytuje uvedeným súdom podklady pre výklad práva Únie
         potrebné pre vyriešenie sporov, ktoré majú rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 8. novembra 1990, Gmurzynska‑Bscher, C‑231/89,
         Zb. s. I‑4003, bod 18, a z 12. marca 1998, Djabali, C‑314/96, Zb. s. I‑1149, bod 17).

      38      Pokiaľ ide o ustanovenia práva Únie, ktoré môžu byť predmetom rozsudku Súdneho dvora podľa článku 267 ZFEÚ, treba pripomenúť,
         že Súdny dvor je oprávnený rozhodovať o výklade Zmlúv a aktov prijatých inštitúciami, orgánmi alebo agentúrami Únie bez akejkoľvek
         výnimky (pozri rozsudky z 13. decembra 1989, Grimaldi, C‑322/88, Zb. s. 4407, bod 8, a z 11. mája 2006, Friesland Coberco
         Dairy Foods, C‑11/05, Zb. s. I‑4285, body 35 a 36).

      39      Preto pokiaľ ide o právnu úpravu spadajúcu do práva Únie, vnútroštátny súd sa môže na Súdny dvor obrátiť so žiadosťou o výklad
         pojmov uvedených v nástrojoch sekundárneho práva, akým je aj pojem „nekalá zmluvná podmienka“ uvedený v smernici a jej prílohe.

      40      V tomto ohľade Súdny dvor už rozhodol, že článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice spoločne definujú všeobecné kritériá
         umožňujúce posúdiť nekalú povahu zmluvných podmienok podliehajúcich ustanoveniam smernice (pozri rozsudok z 3. júna 2010,
         Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, C‑484/08, Zb. s. I‑4785, bod 33 a citovanú judikatúru).

      41      Okrem toho podobná otázka bola položená v rámci prejudiciálneho návrhu, ktorý bol predmetom už citovaného rozsudku Pannon
         GSM, v tom zmysle, že vo veci samej, ktorá bola predmetom tohto rozsudku, vnútroštátny súd žiadal Súdny dvor o poskytnutie
         údajov týkajúcich sa skutočností, ktoré musí vnútroštátny súd zohľadniť na účely posúdenia prípadného nekalého charakteru
         zmluvnej podmienky.

      42      V tejto súvislosti Súdny dvor v bodoch 37 až 39 uvedeného rozsudku uviedol, že článok 3 smernice len abstraktne uvádza skutočnosti,
         ktoré dávajú zmluvnej podmienke, ktorá nebola individuálne dohodnutá, nekalý charakter, že príloha, na ktorú odkazuje článok
         3 ods. 3 smernice, obsahuje len indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré možno považovať za nekalé, a že podľa
         článku 4 smernice sa má nekalý charakter zmluvnej podmienky posudzovať so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré
         bola zmluva uzatvorená, a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy v čase jej uzatvorenia.

      43      Za týchto podmienok Súdny dvor v odpovedi, ktorú poskytol na uvedenú otázku spresnil, že vnútroštátnemu súdu prislúcha určiť,
         či zmluvná podmienka spĺňa kritériá požadované na to, aby sa mohla kvalifikovať v zmysle článku 3 ods. 1 smernice ako „nekalá“,
         pričom vnútroštátny súd musí zohľadniť skutočnosť, že podmienka obsiahnutá v zmluve uzatvorenej medzi spotrebiteľom a predajcom
         alebo dodávateľom, ktorá bola do nej vložená bez osobitného vyjednávania a ktorá priznáva výlučnú právomoc súdu, v ktorého
         obvode sa nachádza sídlo predajcu alebo dodávateľa, môže byť považovaná za nekalú (pozri rozsudok Pannon GSM, už citovaný,
         bod 44).

      44      Na prvú a druhú dodatočne položenú otázku preto treba odpovedať tak, že článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že do
         právomoci Súdneho dvora patrí právomoc vyložiť pojem „nekalá zmluvná podmienka“ uvedený v článku 3 ods. 1 smernice a v prílohe
         k tejto smernici, ako aj hľadiská, ktoré vnútroštátny súd môže alebo musí zohľadniť pri preskúmaní zmluvnej podmienky vzhľadom
         na ustanovenia smernice, pričom vnútroštátnemu súdu vzhľadom na uvedené kritériá prináleží stanoviť konkrétnu kvalifikáciu
         predmetnej zmluvnej podmienky podľa osobitných okolností daného prípadu.

       O tretej dodatočne položenej otázke
      45      Touto otázkou, ktorá je formulovaná veľmi všeobecne, sa vnútroštátny súd snaží zistiť, aká je jeho úloha podľa ustanovení
         smernice v prípade, keď si kladie otázku o prípadnom nekalom charaktere zmluvného ustanovenia o voľbe výlučnej miestnej príslušnosti
         súdu. Uvedený súd sa najmä pýta, či v takejto situácii je vnútroštátny súd povinný vykonať ex offo dokazovanie s cieľom zistiť skutkové a právne skutočnosti potrebné na posúdenie existencie takéhoto ustanovenia v prípade,
         keď vnútroštátne procesné právo umožňuje toto dokazovanie len na návrh jedného z účastníkov konania.

      46      Na účely odpovede na položenú otázku je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry systém ochrany zavedený smernicou
         vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ
         ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky pripravené vopred
         predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (pozri rozsudky z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial
         a Salvat Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Zb. s. I‑4941, bod 25; z 26. októbra 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Zb. s. I‑10421,
         bod 25, a zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, Zb. s. I‑9579, bod 29).

      47      Súdny dvor takisto rozhodol, že vzhľadom na toto nerovné postavenie jednej zo zmluvných strán článok 6 ods. 1 uvedenej smernice
         stanovuje, že nekalé podmienky nie sú pre spotrebiteľa záväzné. Ako vyplýva z judikatúry, ide o kogentné ustanovenie smerujúce
         k nahradeniu formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou,
         ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť (pozri rozsudky Mostaza Claro, už citovaný, bod 36, a Asturcom Telecomunicaciones,
         už citovaný, bod 30).

      48      S cieľom zabezpečiť úroveň ochrany, ktorú chce smernica dosiahnuť, Súdny dvor zdôraznil, že tento nerovný stav medzi spotrebiteľom
         a predajcom alebo dodávateľom môže byť kompenzovaný iba pozitívnym zásahom, vonkajším vo vzťahu k samotným účastníkom zmluvy
         (pozri rozsudky Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, už citovaný, bod 27; Mostaza Claro, už citovaný, bod 26, ako aj
         Asturcom Telecomunicaciones, už citovaný, bod 31).

      49      Vnútroštátny súd tak v rámci úloh, ktoré mu vyplývajú z ustanovení smernice, musí preskúmať, či zmluvná podmienka, ktorá je
         predmetom sporu, ktorý prejednáva, patrí do rámca uplatnenia uvedenej smernice. Ak je to tak, daný súd je povinný, v prípade
         potreby ex offo, posúdiť predmetnú podmienku vzhľadom na požiadavky ochrany spotrebiteľa stanovené v ustanoveniach tejto smernice.

      50      Pokiaľ ide o prvé štádium preskúmania, ktoré má uskutočniť vnútroštátny súd, z ustanovenia článku 1 v spojení s článkom 3
         smernice vyplýva, že táto smernica sa uplatňuje na každé ustanovenie o voľbe výlučnej miestnej príslušnosti súdu uvedené v zmluve
         uzavretej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktoré nebolo individuálne dohodnuté.

      51      Na účely zabezpečenia efektívnosti ochrany spotrebiteľa požadovanej normotvorcom Únie musí vnútroštátny súd vo všetkých prípadoch
         a bez ohľadu na pravidlá vnútroštátneho práva stanoviť, či sporné ustanovenie bolo, alebo nebolo predmetom individuálnej dohody
         medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.

      52      Pokiaľ ide o druhé štádium uvedeného preskúmania, treba konštatovať, ako uviedol vnútroštátny súd, že zmluvná podmienka, ktorá
         je predmetom sporu vo veci samej, stanovuje výlučnú miestnu príslušnosť súdu, ktorým nie je súd, v obvode ktorého má bydlisko
         žalovaný, ani v obvode ktorého sa nachádza sídlo žalobkyne, ale súd nachádzajúci sa v blízkosti sídla žalobkyne tak zo zemepisného
         hľadiska, ako aj z hľadiska dopravnej dostupnosti.

      53      Pokiaľ ide o podmienku obsiahnutú v zmluve uzatvorenej medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom, ktorá bola do nej
         vložená bez individuálneho dojednania a ktorá priznáva výlučnú právomoc súdu, v ktorého obvode sa nachádza sídlo predajcu
         alebo dodávateľa, Súdny dvor v bode 24 už citovaného rozsudku vo veci Océano Grupo Editorial a Salvat Editores rozhodol, že
         takáto podmienka musí byť v zmysle článku 3 smernice považovaná za nekalú, ak napriek požiadavke dobrej viery spôsobuje značnú
         nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy v neprospech spotrebiteľa.

      54      Je opodstatnené uviesť, že podmienka, ktorá je predmetom otázok vnútroštátneho súdu vo veci samej, podobne ako podmienka,
         ktorá tým, že pre všetky spory vyplývajúce zo zmluvy priznáva príslušnosť súdu, v obvode ktorého má sídlo predajca alebo dodávateľ,
         ukladá spotrebiteľovi povinnosť uznať výlučnú právomoc súdu, ktorý by mohol byť od jeho bydliska vzdialený, čo môže sťažiť
         jeho možnosť dostaviť sa na súd. V prípade sporov týkajúcich sa nižších peňažných súm by mohli byť náklady spotrebiteľa spojené
         s dostavením sa na súd odstrašujúce a viesť spotrebiteľa k tomu, že sa vzdá možnosti podať žalobu na súd alebo svojich práv
         na obranu. Táto podmienka spadá do kategórie podmienok, uvedených v bode 1 písm. q) prílohy smernice, ktorých zmyslom alebo
         účinkom je neposkytnúť spotrebiteľovi právo alebo mu brániť v uplatňovaní práva podať žalobu alebo akýkoľvek iný opravný prostriedok
         (pozri rozsudok Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, už citovaný, bod 22).

      55      Okrem toho takéto ustanovenie o voľbe výlučnej príslušnosti súdu umožňuje predajcovi alebo dodávateľovi sústrediť všetky spory
         týkajúce sa jeho podnikateľskej činnosti na jednom jedinom súde, ktorým nie je súd v súdnom obvode spotrebiteľa, čo uľahčuje
         organizovanie účasti uvedeného predajcu alebo dodávateľa na pojednávaniach a robí ju menej nákladnou (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, už citovaný, bod 23).

      56      Preto je potrebné odpovedať na tretiu dodatočne položenú otázku tak, že vnútroštátny súd musí ex offo nariadiť vykonávanie dôkazov s cieľom zistiť, či ustanovenie o voľbe výlučnej miestnej príslušnosti súdu nachádzajúce sa v zmluve,
         ktorá je predmetom sporu, ktorý prejednáva, a ktorá bola uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, patrí
         do pôsobnosti smernice, a v prípade, že je to tak, posúdiť ex offo prípadnú nekalú povahu tohto ustanovenia.

       O trovách
      57      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článku 23 prvému odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie neodporuje ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré vyžaduje,
            aby súd, ktorý podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, súčasne ex offo informoval o podaní takéhoto návrhu aj ministra spravodlivosti daného členského štátu.
      2.      Článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že do právomoci Súdneho dvora Európskej únie patrí právomoc vyložiť pojem „nekalá
            zmluvná podmienka“ uvedený v článku 3 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských
            zmluvách a v prílohe k tejto smernici, ako aj hľadiská, ktoré vnútroštátny súd môže alebo musí zohľadniť pri preskúmaní zmluvnej
            podmienky vzhľadom na ustanovenia tejto smernice, pričom vnútroštátnemu súdu vzhľadom na uvedené kritériá prináleží stanoviť
            konkrétnu kvalifikáciu predmetnej zmluvnej podmienky podľa osobitných okolností daného prípadu.
      3.      Vnútroštátny súd musí ex offo nariadiť vykonávanie dôkazov s cieľom zistiť, či ustanovenie o voľbe výlučnej miestnej príslušnosti súdu nachádzajúce sa v zmluve,
            ktorá je predmetom sporu, ktorý prejednáva, a ktorá bola uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, patrí
            do pôsobnosti smernice, a v prípade, že je to tak, posúdiť ex offo prípadnú nekalú povahu tohto ustanovenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata rozšírená komora) z 10. apríla 2003.#Scott SA proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Žaloba o neplatnosť - Štátna pomoc - Článok 15.#Vec T-366/00.