title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 8. novembra 2012.#Európska komisia proti Helénskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 56 ES – Režim podmieňujúci nadobudnutie hlasovacích práv zodpovedajúcich viac ako 20 % základného imania určitých ‚strategických akciových spoločností‘ predchádzajúcim povolením – Stanovenie následnej kontroly určitých rozhodnutí prijatých týmito spoločnosťami.#Vec C-244/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom — Články 43 ES a 56 ES — Režim podmieňujúci nadobudnutie hlasovacích práv zodpovedajúcich viac ako 20 % základného imania určitých ‚strategických akciových spoločností‘ predchádzajúcim povolením — Stanovenie následnej kontroly určitých rozhodnutí prijatých týmito spoločnosťami“
      Vo veci C-244/11,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, podaná 20. mája 2011,

         Európska komisia, v zastúpení: E. Montaguti a G. Zavvos, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa,
      proti

         Helénskej republike, v zastúpení: P. Mylonopoulos a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: sudcovia L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, J.-C. Bonichot, C. Toader, A. Prechal (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. júna 2012,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojou žalobou sa Komisia domáha, aby Súdny dvor určil, že Helénska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v § 11 ods. 1 vykladanom spolu s § 11 ods. 2, ako aj ustanovenia uvedené v § 11 ods. 3 zákona 3631/2008 o zriadení národného fondu pre sociálnu kohéziu (FEK Α’ 6/29.1.2008), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 63 ZFEÚ a 49 ZFEÚ týkajúcich sa voľného pohybu kapitálu a slobody usadiť sa.

         Právny rámec

               2

               § 11 zákona 3631/2008 stanovuje:
               „1.   Pokiaľ ide o strategické akciové spoločnosti, ktoré majú alebo mali monopolné postavenie, najmä ak ide o spoločnosti vlastniace, využívajúce alebo spravujúce národné siete infraštruktúry, nadobudnutie hlasovacích práv zodpovedajúcich viac ako 20 % celkového základného imania iným akcionárom, ako je grécky štát alebo spoločnosti s ním spojené…, alebo akcionármi konajúcimi spoločne a dohodnutým postupom podlieha predchádzajúcemu súhlasu medzirezortného výboru pre privatizáciu zriadeného zákonom 3049/2002 v súlade s konaním stanoveným týmto zákonom.
               2.   Súhlas sa udelí, ak sú splnené požiadavky všeobecného záujmu umožňujúce zabezpečenie kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí. Kritériá hodnotenia, ktoré sa zohľadňujú, sú napríklad tieto: a) skúsenosti tretích osôb ako akcionárov v odvetví činnosti vyššie uvedených spoločností, b) ich solventnosť, c) informácie o ich investičných stratégiách, d) transparentnosť ich transakcií, e) ich podrobné obchodné plány, f) rozsah a druh ich investičného programu, g) ich vlastnícky režim, h) zachovanie zamestnanosti, i) štruktúra ich základného imania a najmä účasť prostriedkov pochádzajúcich z územia mimo Európskej únie v zmysle zásady transparentnosti a reciprocity, j) spôsob prijímania rozhodnutí.
               3.   Rozhodnutia uvedených strategických podnikov týkajúce sa nasledujúcich otázok podliehajú súhlasu ministra financií, a to na ochranu verejného záujmu:

                        a)

                        zrušenie spoločnosti, vyhlásenie likvidácie a vymenovanie likvidátora;

                        b)

                        reštrukturalizácia uvedených podnikov: zmena právnej formy, zlúčenie s inou spoločnosťou, splynutie s vytvorením novej akciovej spoločnosti, rozdelenie v akejkoľvek podobe alebo oddelenie jednej alebo viacerých zložiek, ktoré môžu ohroziť poskytovanie služieb v odvetviach so strategickým významom;

                        c)

                        prevod, zmena alebo premena, postúpenie, poskytnutie do zábezpeky, ako aj zmena alebo premena určenia strategických prvkov aktív uvedených podnikov a sietí a základnej infraštruktúry, ktoré sú potrebné na hospodársky alebo sociálny život štátu, ako aj jeho bezpečnosť.

                  4.   Súhlas uvedený v predchádzajúcom odseku sa udeľuje formou ministerského výnosu uverejneného v lehote tridsiatich (30) dní odo dňa odovzdania rozhodnutia ministrovi. Neposkytnutie odpovede v tejto lehote sa považuje za udelenie požadovaného súhlasu.
               …“

         Konanie pred podaním žaloby

               3

               Dňa 8. mája 2008 Komisia zaslala Helénskej republike výzvu, v ktorej uviedla, že ustanovenia § 11 ods. 1 a 3 zákona 3631/2008 sú v rozpore s článkami 43 ES a 56 ES.

               4

               Keďže Komisia nepovažovala odpoveď Helénskej republiky za dostatočnú, listom z 1. decembra 2008 zaslala tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko.

               5

               Listom z 28. januára 2009 Helénska republika odpovedala na toto odôvodnené stanovisko, pričom zopakovala svoj názor, že sporné vnútroštátne ustanovenia nie sú v rozpore s ustanoveniami Zmluvy v oblasti voľného pohybu kapitálu a slobody usadiť sa.

               6

               Keďže Komisia dospela k záveru, že v stanovenej lehote nedošlo k náprave vytýkaného nesplnenia povinností, pokiaľ ide o režim predchádzajúceho súhlasu a stanovenie následnej kontroly, ktoré boli uvedené v príslušných vnútroštátnych ustanoveniach, rozhodla sa podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

         O žalobe

         O existencii obmedzení základných slobôd

      Argumentácia účastníkov konania

               7

               Komisia tvrdí, že režim predchádzajúceho súhlasu stanovený v § 11 ods. 1 zákona 3631/2008, ako aj stanovenie následnej kontroly uvedené v odseku 3 rovnakého paragrafu, predstavujú obmedzenia voľného pohybu kapitálu aj slobody usadiť sa.

               8

               Keďže súkromní investori môžu nakupovať akcie príslušných strategických spoločností, ktoré sa obchodujú na burze, režim predchádzajúceho súhlasu sa podľa nej vzťahuje na spoločnosti, ktoré už boli čiastočne privatizované. Takýto režim teda nemá výnimku zo základných pravidiel Zmluvy o ES v zmysle článku 295 ES.

               9

               Pokiaľ ide po prvé o pravidlá Zmluvy v oblasti voľného pohybu kapitálu, podľa nej nebolo spochybnené, že tento režim patrí do pôsobnosti uvedených pravidiel, keďže sa týka investícií nazývaných „priame“, najmä vo forme účasti v podniku prostredníctvom vlastníctva akcií, ktoré prinášajú možnosť účinne sa podieľať na jeho riadení a kontrole.

               10

               Pokiaľ ide o stanovenie následnej kontroly uvedené v § 11 ods. 3 zákona 3631/2008, Komisia sa domnieva, že jeho dôsledkom je bránenie účinnej účasti akcionárov na riadení a kontrole dotknutých podnikov a že môže odrádzať subjekty so sídlom v ostatných členských štátoch od investovania do spoločností, o ktoré ide.

               11

               Po druhé Komisia tvrdí, že režim predchádzajúceho súhlasu a stanovenie následnej kontroly predstavujú tiež obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článku 49 ZFEÚ.

               12

               Helénska republika tvrdí, že ustanovenia § 11 zákona 3631/2008 nepredstavujú obmedzenia voľného pohybu kapitálu, ani slobody usadiť sa.

               13

               Tieto ustanovenia sa podľa nej neuplatňujú v súvislosti s podnikmi, ktoré už boli privatizované a v ktorých si štát ponechal osobitné výhody, všeobecne nazývané „golden shares“, ale v súvislosti so strategickými podnikmi, ktoré ešte neboli privatizované, t. j. podnikmi, v ktorých sa štát v okamihu nadobudnutia účinnosti tohto zákona ešte nezbavil svojej strategickej účasti na základnom imaní, ktorá mu umožňuje rozhodujúcim spôsobom ovplyvňovať tvorbu vôle orgánov spoločností.

               14

               Podľa Helénskej republiky však opatrenia prijaté členským štátom na účely privatizácie takýchto strategických podnikov kontrolovaných štátom nepatria v zmysle článku 295 ES do pôsobnosti základných slobôd zaručených Zmluvou pod podmienkou, že režim privatizácie vychádza z objektívnych a nediskriminačných kritérií, ktoré sú dotknutým podnikom známe vopred, a že obsahuje opravné prostriedky.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               15

               Pokiaľ ide v prvom rade o tvrdenie Helénskej republiky vychádzajúce z článku 295 ES, podľa ktorého sa „Zmluva… nedotýka úpravy vlastníckych vzťahov uplatňovanej v členských štátoch“, treba pripomenúť, že Súdny dvor už uviedol, že uvedený článok nespôsobuje to, že by sa na režimy vlastníctva existujúce v členských štátoch nevzťahovali základné pravidlá Zmluvy (rozsudok z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C-503/04, Zb. s. I-6153, bod 37).

               16

               Konkrétne Súdny dvor uviedol, že hoci článok 295 ES nespochybňuje možnosť členských štátov zaviesť režim nadobúdania vlastníctva pozemkov, takýto režim nemá výnimku zo základných pravidiel práva Únie, najmä tých, ktoré sa týkajú nediskriminácie, slobody usadiť sa a voľného pohybu kapitálu (rozsudok z 23. septembra 2003, Ospelt a Schlössle Weissenberg, C-452/01, Zb. s. I-9743, bod 24, ako aj citovaná judikatúra).

               17

               Pokiaľ ide o § 11 zákona 3631/2008, ktorý je, ako to uviedla Helénska republika, súčasťou vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti privatizácie určitých akciových spoločností kontrolovaných týmto členským štátom, vyplýva z toho, že hoci článok 295 ES nespochybňuje možnosť členského štátu zaviesť takýto režim privatizácie, tento režim musí byť v súlade so základnými pravidlami Zmluvy, medzi ktoré patria predovšetkým základné slobody, ktorých sa týka prejednávaná vec.

               18

               Okrem toho, ak sa štát rozhodne transformovať verejné podniky na akciové spoločnosti, ktorých akcie sú obchodované na burze a v zásade môžu byť slobodne kúpené na trhu, čím umožní, aby neštátni akcionári získali nezanedbateľné podiely týchto spoločností, ako je to v prípade strategických akciových spoločností, o ktoré ide, nemalo by sa pripustiť, že členský štát sa môže odvolávať na článok 295 ES, aby boli takéto nadobudnutia vyňaté z pôsobnosti základných slobôd zaručených Zmluvou a podriadené režimu súhlasu, keďže by hrozilo vytvorenie neodôvodnenej medzery v systéme ochrany týchto základných slobôd.

               19

               Komisia sa ďalej domnieva, že na režim predchádzajúceho súhlasu a stanovenie následnej kontroly podľa § 11 zákona 3631/2008 sa vzťahuje článok 43 ES týkajúci sa slobody usadiť sa a súčasne aj článok 56 ES týkajúci sa voľného pohybu kapitálu.

               20

               Ako to však správne uviedla Helénska republika, tento názor nemožno potvrdiť.

               21

               Pokiaľ ide v prvom rade o sporný režim predchádzajúceho súhlasu, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry právo usadiť sa vykonáva štátny príslušník členského štátu, ktorý má podiel na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte, ktoré mu dáva určitý vplyv na rozhodnutia spoločnosti a umožňuje mu určovať jej činnosti (pozri najmä rozsudok z 10. novembra 2011, Komisia/Portugalsko, C-212/09, Zb. s. I-10889, bod 42 a citovanú judikatúru).

               22

               Súdny dvor tiež rozhodol, že na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá sa nemá vzťahovať iba na podiely umožňujúce vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia spoločnosti a určovať jej činnosti, ale ktorá sa uplatňuje nezávisle od rozsahu účasti akcionára v spoločnosti, sa môže vzťahovať tak článok 43 ES, ako aj článok 56 ES (pozri najmä rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 44).

               23

               V prejednávanej veci treba konštatovať, že sporný režim predchádzajúceho súhlasu sa týka iba nadobúdania podielov v strategickej akciovej spoločnosti, s ktorými sú spojené hlasovacie práva zodpovedajúce viac ako 20 % celkového základného imania, v dôsledku čoho sú dotknutí len akcionári, ktorí môžu uplatňovať určitý vplyv na riadenie a kontrolu takejto spoločnosti.

               24

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Komisia zdôraznila, pričom Helénska republika proti tomu nenamietala, že tento režim tým, že hranicu nadobudnutia podliehajúceho režimu predchádzajúceho súhlasu stanovuje na 20 % základného imania, podľa nej bráni investorom v dosiahnutí tejto úrovne, ktorá je potrebná na kontrolovanie a riadenie strategickej spoločnosti a ovplyvňovanie jej rozhodnutí.

               25

               Z toho vyplýva, že na sporný režim predchádzajúceho súhlasu sa uplatňuje len článok 43 ES.

               26

               Helénska republika však spochybňuje uplatniteľnosť tejto základnej slobody z dôvodu, že cieľom režimu predchádzajúceho súhlasu stanoveného v § 11 ods. 1 zákona 3631/2008 je v zásade kontrola nepriateľských prevzatí špekulatívnej povahy štátnymi fondmi so sídlom v tretích štátoch.

               27

               V tejto súvislosti stačí konštatovať, ako to tiež uviedla Komisia, pričom Helénska republika proti tomu nenamietala, že § 11 ods. 1 zákona 3631/2008 sa vzťahuje na akýchkoľvek potenciálnych investorov, vrátane tých so sídlom v členských štátoch Únie, nielen na investorov so sídlom v tretích štátoch. Helénska republika okrem iného neoznačila iné ustanovenie legislatívnej povahy, z ktorého by vyplývalo, že pôsobnosť tohto režimu sa vzťahuje iba na týchto posledných uvedených investorov.

               28

               Napokon treba odmietnuť tvrdenie Helénskej republiky, že režim predchádzajúceho súhlasu stanovený v § 11 ods. 1 zákona 3631/2008 neobmedzuje nadobúdanie podielov ako také, a preto nepredstavuje obmedzenie slobody usadiť sa, keďže sa týka len hlasovacích práv spojených s týmito podielmi.

               29

               Súdny dvor totiž už uviedol, že takéto obmedzenie existuje, ak dôsledkom režimu predchádzajúceho súhlasu je bránenie alebo sťaženie výkonu hlasovacích práv spojených s vlastníctvom akcií, keďže pre akcionára predstavujú jeden zo základných spôsobov aktívnej účasti na riadení podniku alebo jeho kontrole (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o pravidlá týkajúce sa voľného pohybu kapitálu, rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, C-274/06, body 21 až 24).

               30

               Po druhé, pokiaľ ide o sporné stanovenie následnej kontroly, Súdny dvor už uviedol, že tento režim sa má posudzovať len vo svetle článku 43 ES, keďže sa vzťahuje na rozhodnutia o riadení spoločnosti, a preto sa týka len akcionárov, ktorí môžu vyvíjať určitý vplyv na tieto spoločnosti. Okrem toho, aj za predpokladu, že by tento režim mal obmedzujúce účinky na voľný pohyb kapitálu, tieto účinky by boli nevyhnutným dôsledkom prípadného zásahu do slobody usadiť sa a neodôvodňovali by samostatné preskúmanie vo svetle článku 56 ES (rozsudok z 26. marca 2009, Komisia/Taliansko, C-326/07, Zb. s. I-2291, bod 39).

               31

               Na uvedené stanovenie kontroly sa preto uplatňuje len článok 43 ES.

         O odôvodnení obmedzení

      Argumentácia účastníkov konania

               32

               Po prvé, pokiaľ ide o ciele sledované § 11 zákona 3631/2008, Komisia sa domnieva, že cieľom tohto ustanovenia je nielen zabezpečenie kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí, ako to vyplýva z odseku 2 tohto paragrafu, ale že sleduje aj dva iné ciele, a to zabezpečenie transparentnosti privatizácie strategických podnikov pre národné hospodárstvo a umožnenie toho, aby štát vybral strategického investora pre tieto podniky, ako aj zvýšenie ich konkurencieschopnosti.

               33

               Komisia uvádza, že hoci prvý cieľ môže byť uvedený na odôvodnenie obmedzenia slobody usadiť sa, z judikatúry vyplýva, že požiadavky verejného poriadku a verejnej bezpečnosti sa musia chápať striktne a odvolávať sa na ne je možné len v prípade skutočnej a dostatočne závažnej hrozby, ktorá sa dotýka základného záujmu spoločnosti (pozri najmä rozsudok zo 14. marca 2000, Église de scientologie, C-54/99, Zb. s. I-1335, bod 17). Helénska republika však podľa nej nevysvetlila, prečo by podiel zodpovedajúci 20 % základného imania uvedených podnikov mohol ohrozovať základný záujem spoločnosti.

               34

               Okrem toho, pôsobnosť § 11 zákona 3631/2008 nie je podľa nej jasne vymedzená. Nie je totiž zrejmé, či sa vzťahuje len na odvetvia a verejné služby, ktorých sa týka judikatúra, alebo aj na iné odvetvia.

               35

               Pokiaľ ide o druhý cieľ, Komisia pripomína, že na to, aby bol režim predchádzajúceho súhlasu, ako je ten, o ktorý ide, ktorý sa odchyľuje od základnej slobody, odôvodnený, musí byť založený na objektívnych, nediskriminačných kritériách, ktoré sú dotknutým podnikom známe vopred, aby bol výkon voľnej úvahy vnútroštátnych orgánov rámcovo vymedzený takým spôsobom, aby táto nemohla byť vykonávaná svojvoľne. Okrem toho, každá osoba, na ktorú sa vzťahuje obmedzujúce opatrenie založené na takejto odchýlke, musí mať možnosť podať opravný prostriedok (pozri najmä rozsudky z 20. februára 2001, Analir a i., C-205/99, Zb. s. I-1271, bod 38, ako aj z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, C-463/00, Zb. s. I-4581, bod 69).

               36

               Kritériá stanovené v § 11 zákona 3631/2008 nie sú podľa nej vymedzené vopred, podrobným a presným spôsobom. Stanovené kritériá preto podľa nej ponechávajú orgánom veľkú mieru výkladu, zodpovedajúcu diskrečnej právomoci. Takýto legislatívny rámec podľa nej zbavuje potenciálnych investorov požadovanej právnej istoty a odrádza ich, lebo vopred nepoznajú kritériá schválenia alebo odmietnutia ich investície.

               37

               Napokon, pokiaľ ide o tretí cieľ údajne sledovaný sporným vnútroštátnym opatrením, podľa nej má hospodársku povahu a v súlade s ustálenou judikatúrou nemôže slúžiť na odôvodnenie prekážok základných slobôd (pozri najmä rozsudok zo 4. júna 2002, Komisia/Portugalsko, C-367/98, Zb. s. I-4731, bod 52).

               38

               Helénska republika sa bráni tým, že sporné vnútroštátne ustanovenia majú len jeden cieľ, ktorý okrem iného výslovne vyplýva z § 11 ods. 2 zákona 3631/2008, a to zabezpečenie kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí považovaných za nevyhnutné pre hospodársky a sociálny život štátu, najmä nevyhnutné zásobovanie štátu energiou a vodou a poskytovanie telekomunikačných služieb.

               39

               Sporné opatrenia tak podľa nej smerovali k zabezpečeniu všeobecného záujmu, predovšetkým verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia, čo sú dôvody, ktoré v súlade so Zmluvou a ustálenou judikatúrou môžu odôvodňovať obmedzenia základných slobôd, ako to Súdny uviedol, najmä pokiaľ ide o bezpečnosť zásobovania v ropnom priemysle, telekomunikáciách a energetike (pozri najmä rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 69 a citovanú judikatúru).

               40

               Pokiaľ ide o pôsobnosť režimu predchádzajúceho súhlasu, Helénska republika tvrdí, že je jasne vymedzený všeobecnými kritériami a cieľmi, ktoré vyplývajú z vnútroštátnej právnej úpravy, najmä z výkladu § 11 ods. 1 zákona 3631/2008, ktorý uvádza akciové spoločnosti, „ktoré majú alebo mali monopolné postavenie, najmä ak ide o spoločnosti vlastniace, využívajúce alebo spravujúce národné siete infraštruktúry“, v spojení s odsekom 2 tohto paragrafu, ktorý stanovuje, že súhlas sa udelí v súlade so všeobecným záujmom a výlučne s cieľom „zabezpečenia kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí“.

               41

               Zo znenia zákona 3631/2008, ako aj z vysvetlenia jeho zámerov podľa nej vyplýva, že tento režim ex ante sa uplatňuje na uzavretý okruh podnikov, konkrétne na spoločnosti kontrolované štátom, ktoré vlastnia, využívajú alebo spravujú siete základnej infraštruktúry. Ich vymenovanie v tomto zákone sa teda podľa nej nevyžaduje.

               42

               Pri prijatí tohto zákona išlo podľa nej vlastne len o šesť spoločností. Keď bola Helénskej republike na pojednávaní položená otázka v tomto zmysle, uviedla, že išlo konkrétne o podnik v monopolnom postavení v odvetví telekomunikácií, ktorý bol medzičasom privatizovaný a na ktorý sa zákon 3631/2008 už nevzťahuje, bývalého monopolného dodávateľova elektriny, podniky dodávajúce pitnú vodu v Aténach (Grécko) a Solúne (Grécko) a verejnoprávne subjekty spravujúce prístavy Pireus (Grécko) a Solún.

               43

               Zo zákona 3631/2008 tiež podľa nej možno vyvodiť, že opatrenie ex post sa vzťahuje len na strategické podniky, ktoré vlastnia, využívajú alebo spravujú siete základnej infraštruktúry, keďže sa týka len kontroly premien alebo zmien určenia prvkov aktív týchto podnikov, a predovšetkým, ako to vyplýva z § 11 ods. 3 písm. c) tohto zákona, rozhodnutí o riadení týchto spoločností týkajúcich sa „sietí a základnej infraštruktúry, ktoré sú potrebné na hospodársky alebo sociálny život štátu, ako aj jeho bezpečnosť“.

               44

               Po druhé, Komisia tvrdí, že cieľ sporného vnútroštátneho opatrenia spočívajúci v zabezpečení dodávky základných služieb a nepretržitého fungovania sietí možno dosiahnuť legislatívnymi opatreniami, ktoré sú menej obmedzujúce ako režim predchádzajúceho súhlasu s nadobudnutím určitých podielov v strategických spoločnostiach alebo stanovenie následnej kontroly určitých rozhodnutí o riadení prijatých týmito spoločnosťami.

               45

               Pokiaľ ide najprv o sporný režim predchádzajúceho súhlasu, Komisia pripomína, že Súdny dvor v súvislosti s režimom predchádzajúceho súhlasu na nadobudnutie podielov alebo aktív uviedol, že dotknutý režim neumožňoval zaistenie bezpečnosti dodávok energie vo všetkých prípadoch, ak by skutočné a dostatočne závažné ohrozenie týchto dodávok nastalo po tom, čo bol vydaný súhlas na dotknutý úkon (rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Španielsko, C-207/07, bod 52), a tiež, že samotný dohľad nad verejnoprávnym subjektom v okamihu, keď preberá kontrolu nad podnikom, neumožňuje zaistiť, že akonáhle sú priznané hlasovacie práva spojené s akciami vo vlastníctve tohto subjektu, použije ich vhodným spôsobom zaisťujúcim bezpečnosť energetických dodávok (rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 45).

               46

               Komisia okrem iného tvrdí, že neprimeranosť režimu predchádzajúceho súhlasu spočíva v skutočnosti, že kritériá, na základe ktorých sa musí rozhodnúť o tomto súhlase, ako sú stanovené v § 11 ods. 2 zákona 3631/2008, nepostačujú na dosiahnutie oznámeného cieľa zákona, ktorý spočíva v zabezpečení kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí.

               47

               Z tohto ustanovenia by podľa nej vyplývalo, že ak pri prijímaní rozhodnutia udeľujúceho súhlas musia byť splnené a zohľadnené všetky uvedené kritériá, nie sú vymenované vyčerpávajúcim spôsobom, ale len ako príklad. O kritériách, na základe ktorých sa vydá alebo odmietne rozhodnutie udeľujúce súhlas, teda dotknuté hospodárske subjekty podľa nej nemajú vopred podrobnú predstavu, ani ich nepoznajú.

               48

               Okrem toho, regulačný rámec prijatý na úrovni Únie v určitých odvetviach, ako sú energetika a telekomunikácie, ponecháva členským štátom široký manévrovací priestor, aby v súlade so Zmluvou a najmä zásadou proporcionality prijali ustanovenia týkajúce sa povinností verejnej služby uložených podnikom, ktoré obmedzia základné slobody v menšej miere (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, body 43 až 45).

               49

               Helénska republika sa bráni tým, že režim predchádzajúceho súhlasu je úplne vhodný na dosiahnutie sledovaného cieľa, neprekračuje rámec toho, čo je rozumné, a predstavuje tiež v tomto zmysle nevyhnutný nástroj, keďže horizontálne legislatívne opatrenia nepostačujú na dosiahnutie tohto cieľa.

               50

               Pokiaľ ide o tvrdenie, že tento ex ante režim nie je primeraný vzhľadom na to, že sa týka len okamihu nadobudnutia strategického podielu, podľa nej nezohľadňuje skutočnosť, že tento režim je doplnený opatrením o následnej kontrole.

               51

               Kritériá hodnotenia stanovené v § 11 ods. 2 zákona 3631/2008 sa týkajú určitých prvkov, ktoré sa zohľadňujú na účely hodnotenia obchodného plánu tretej osoby, ktorá je investorom. Tieto prvky sú podľa nej úplne objektívne a smerujú k zásadnému kritériu, ktorým je predloženie seriózneho obchodného plánu zo strany tretej osoby, ktorá je investorom, a s ním spojených záruk, aby sa predišlo poklesu hodnoty podniku, o ktorý ide, nebola ohrozená kontinuita poskytovaných služieb a fungovanie sietí.

               52

               Helénska republika okrem iného spochybňuje tvrdenie, že kritériá stanovené v § 11 ods. 2 zákona 3631/2008 sú v rozpore so zásadou právnej istoty nejasné a ponechávajú verejným orgánom širokú diskrečnú právomoc, ktorá nemôže byť predmetom súdneho preskúmania.

               53

               Vo veciach, na ktoré sa Komisia odvoláva, podľa nej buď neboli dotknutým investorom nijako oznámené osobitné okolnosti a ciele, za ktorých sa poskytne alebo odmietne predchádzajúci súhlas (rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 74), alebo neexistovali také špecifické kritériá, ako sú kritériá stanovené zákonom 3631/2008 (rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 52).

               54

               Helénska republika okrem iného tvrdí, že sa nemožno domnievať, že opatrenie kontroly ex ante nie je nevyhnutné z dôvodu, že sledovaný cieľ kontinuity služieb a fungovania sietí možno dosiahnuť horizontálnymi legislatívnymi opatreniami, ako sú opatrenia uvedené v príslušných smerniciach týkajúcich sa odvetví telekomunikácií a energetiky.

               55

               Príslušné smernice podľa nej stanovujú len rámec, v ktorom členské štáty vymedzia svoje všeobecné politiky v oblasti bezpečnosti dodávok, a predstavujú len minimálny spoločný prístup. Základné voľby týkajúce sa úrovne a opatrení na ochranu verejnej bezpečnosti podľa nej aj naďalej patria príslušným vnútroštátnym orgánom, pod podmienkou dodržania zásady proporcionality.

               56

               Následne pokiaľ ide o primeranosť zavedenia následnej kontroly, ako je tá stanovená v § 11 ods. 3 zákona 3631/2008, Komisia pripúšťa, že v rozsudku zo 4. júna 2002, Komisia/Belgicko (C-503/99, Zb. s. I-4809), Súdny dvor rozhodol, že režim následnej kontroly, o ktorý išlo v tejto veci, predstavoval odôvodnené obmedzenie voľného pohybu kapitálu.

               57

               Podľa Komisie sa však závery tohto rozsudku v prejednávanej veci neuplatňujú, keďže vlastnosti vnútroštátneho režimu, o ktorý išlo v uvedenej veci, sa odlišujú od vlastností vnútroštátneho režimu, o ktorý ide v tejto veci.

               58

               Komisia v prejednávanej veci tvrdí, že vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide, nestanovuje ani kritériá, ktoré musia zohľadniť orgány pri rozhodovaní, či sa vyslovia proti dotknutému rozhodnutiu, ani objektívne okolnosti, za ktorých môže nastať takýto zásah, aby sa ochránili sledované ciele všeobecného záujmu.

               59

               V dôsledku toho majú podľa nej orgány v tomto rámci osobitne širokú diskrečnú právomoc v súvislosti so zásahmi do chodu podnikov, o ktoré ide, v dôsledku čoho rozhodnutia prijaté na základe tejto úvahy nemôžu by predmetom súdneho preskúmania.

               60

               Pokiaľ ide o primeranosť stanovenia odmietnutia súhlasu podľa § 11 ods. 3 zákona 3631/2008, Helénska republika tvrdí, že rovnako ako inštitút, ktorý bol predmetom už citovaného rozsudku Komisia/Belgicko, vymenúva ohraničený počet dotknutých rozhodnutí, t. j. buď rozhodnutia priamo spojené s existenciou podniku, rozhodnutia uvedené v písmenách a) a b) uvedeného odseku 3, alebo rozhodnutia týkajúce sa premeny alebo zmeny určenia „strategických prvkov aktív uvedených podnikov a sietí a základnej infraštruktúry, ktoré sú potrebné na hospodársky alebo sociálny život štátu, ako aj jeho bezpečnosť“ uvedené v písmene c) tohto ustanovenia.

               61

               Hoci strategické prvky aktív dotknutých podnikov nie sú vymenované, podľa nej je jasné, že rovnako ako v prípade inštitútu, o ktorý išlo v už citovanom rozsudku Komisia/Belgicko, dotknutá právna úprava taxatívne určuje strategické prvky aktív patriacich do jej pôsobnosti, t. j. siete a základnú infraštruktúru.

               62

               Pokiaľ ide o kritériá týkajúce sa výkonu práva odmietnuť súhlas a súdneho preskúmania rozhodnutia o námietke, Helénska republika zdôrazňuje, že doložka verejnej bezpečnosti a rôzne jej zložky napriek svojej ohybnosti môžu byť preskúmané a skutočne sú preskúmavané súdmi tak na vnútroštátnej úrovni, ako aj na úrovni Únie, ako doložky odchyľujúce sa od základných slobôd pohybu zaručených Zmluvami (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 27. októbra 1977, Bouchereau, 30/77, Zb. s. 1999, body 33 až 35, ako aj z 10. júla 1984, Campus Oil a i., 72/83, Zb. s. 2727, bod 34).

               63

               V prejednávanej veci sú kritériá súdneho preskúmania podľa nej navyše ešte špecifickejšie, lebo sa týkajú ohrozenia základných služieb a fungovania sietí podnikov, o ktoré ide, v dôsledku rozhodnutí podnikov týkajúcich sa premeny alebo zmeny určenia strategických prvkov ich aktív.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               64

               Zo spisu vyplýva a na pojednávaní sa potvrdilo, že jediným cieľom, vo vzťahu ku ktorému sa musí posudzovať odôvodnenie obmedzení slobody usadiť sa vyplývajúce z režimu predchádzajúceho súhlasu a stanovenia následnej kontroly, ktoré sú upravené v § 11 zákona 3631/2008, je cieľ zabezpečiť kontinuitu určitých základných služieb a fungovanie sietí, ktoré sa považujú za nevyhnutné pre hospodársky a sociálny život štátu, najmä nevyhnutné zásobovanie štátu energiou a vodou, poskytovanie telekomunikačných služieb, ako aj správa dvoch najväčších prístavov v štáte.

               65

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v prípade podnikov, ktoré vykonávajú činnosti a poskytujú verejné služby v ropnom priemysle, telekomunikáciách a energetike, Súdny dvor rozhodol, že cieľ zaistenia bezpečnosti zásobovania takýmito výrobkami alebo poskytovania takýchto služieb v prípade krízy na území dotknutého členského štátu môže predstavovať dôvod verejnej bezpečnosti a v dôsledku toho môže prípadne odôvodniť prekážku voľného pohybu kapitálu (rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 71).

               66

               Súdny dvor okrem toho už uviedol, že sledovanie všeobecných záujmov týkajúcich sa verejného poriadku, verejnej bezpečnosti a verejného zdravia môže prípadne odôvodniť určité obmedzenia základných slobôd (rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 45 a citovaná judikatúra).

               67

               Pokiaľ však ide o cieľ spojený s bezpečnosťou zásobovania energiou, Súdny dvor pripomenul, že sa ho možno dovolávať len v prípade skutočnej a dostatočne závažnej hrozby, ktorá sa dotýka základného záujmu spoločnosti (rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 47).

               68

               Pokiaľ ide konkrétne v prvom rade o režim predchádzajúceho súhlasu, opatrenie tejto povahy sa nejaví vhodné ani primerané na dosiahnutie uvádzaného cieľa.

               69

               Súdny dvor už totiž uviedol, že samotné nadobudnutie podielu zodpovedajúceho viac ako 10 % základného imania spoločnosti pôsobiacej v odvetví energetiky alebo akékoľvek iné nadobudnutie umožňujúce významný vplyv na takúto spoločnosť nemôže byť samo osebe v zásade považované za skutočné a dostatočne vážne ohrozenie bezpečnosti zásobovania (rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 48 a citovaná judikatúra).

               70

               Účinky sporného režimu pritom nastávajú ešte predtým, ako spoločnosť prijme rozhodnutie, t. j. bez toho, aby sa preukázala hrozba, čo i len potenciálna, narušenia bezpečnosti zásobovania (rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 50).

               71

               Okrem toho v okamihu udelenia súhlasu nie je isté, že možno identifikovať a zohľadniť všetky možné prípady skutočných a dostatočne závažných ohrození bezpečnosti zásobovania energiou (rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 53).

               72

               Okrem iného obmedzenie výkonu hlasovacích práv, prípadne dokonca odmietnutie priznania týchto práv, k čomu vedie mechanizmus stanovený v § 11 ods. 1 zákona 3631/2008, sa uplatňuje na všetky rozhodnutia vedúce k hlasovaniu akcionárov a nielen na tie, ktoré v konkrétnom prípade ohrozujú uvádzaný cieľ zákona (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 47).

               73

               Pokiaľ ide o posúdenie primeranosti režimu predchádzajúceho súhlasu, Súdny dvor už uznal takýto režim za neprimeraný z dôvodu, že sledovaný cieľ, t. j. bezpečnosť zásobovania energiou, bolo možné dosiahnuť uložením pozitívnych povinností podnikom dotknutého odvetvia, čím by bol voľný pohyb kapitálu obmedzený v menšej miere (rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 47).

               74

               V podobnej súvislosti, ako je tá v prejednávanej veci, Súdny dvor uviedol, že ak vnútroštátna právna úprava, o akú ide, nevymedzuje takéto kritériá vyčerpávajúcim spôsobom, vyplýva z toho, že tieto kritériá ponechávajú orgánom veľkú mieru voľnej úvahy, ktorá je zo strany súdov ťažko preskúmateľná (rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 52).

               75

               Neistota, pokiaľ ide o okolnosti, za ktorých sa môžu tieto osobitné právomoci využiť, dodáva uvedeným právomociam diskrečný charakter vzhľadom na voľnú úvahu, ktorou disponujú vnútroštátne orgány pri ich uplatňovaní. Takáto voľná úvaha je neprimeraná vo vzťahu k sledovaným cieľom (rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 52).

               76

               Hoci sú v prejednávanej veci kritériá uplatniteľné na výkon právomoci orgánov odsúhlasiť alebo neodsúhlasiť návrh na nadobudnutie podielov v akciových spoločnostiach, o ktoré ide, uvedené v § 11 ods. 2 zákona 3631/2008, sú tak výslovne uvedené „ako príklad“.

               77

               Ani všeobecný odkaz v § 11 ods. 2 zákona 3631/2008 na „požiadavky všeobecného záujmu umožňujúce zabezpečenie kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí“, ani deväť kritérií hodnotenia, ktoré sú tam uvedené výslovne ako príklad a týkajú sa v zásade výberu strategického partnera ponúkajúceho najsilnejšie záruky trvalého zabezpečenia kontinuity služieb a sietí, neumožňujú určiť osobitné a objektívne okolnosti, za ktorých sa môže vykonávať právomoc odmietnuť súhlas s nadobudnutím podielov.

               78

               Navyše ustanovenia určujúce dôvody, pre ktoré majú orgány odmietnuť súhlas na nadobudnutie podielu v strategických akciových spoločnostiach, sú vymedzené všeobecne a nepresne a neumožňujú dotknutým osobám s určitosťou rozlíšiť jednotlivé prípady, v ktorých môže byť tento súhlas odmietnutý. Osobitne je to tak v prípade slovného spojenia „požiadavky všeobecného záujmu umožňujúce zabezpečenie kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí“. Okrem toho, deväť kritérií hodnotenia uvedených v zákone 3631/2008 sa netýka prípadov skutočnej a dostatočne závažnej hrozby pre bezpečnosť zásobovania a v dôsledku toho ich nemožno považovať za kritériá priamo súvisiace so sledovaným cieľom.

               79

               Z toho vyplýva, že takýto režim predchádzajúceho súhlasu priznáva správnemu orgánu diskrečnú právomoc, ktorá je ťažko preskúmateľná zo strany súdov a prináša nebezpečenstvo diskriminácie.

               80

               Pokiaľ ide v druhom rade o stanovenie následnej kontroly určitých rozhodnutí prijatých strategickými akciovými spoločnosťami, o ktoré ide, ako je uvedené v § 11 ods. 3 zákona 3631/2008, Helénska republika tvrdí, že musí byť prípustné, lebo vykazuje podobnosti s režimom, o ktorý išlo v už citovanom rozsudku Komisia/Belgicko, vo vzťahu ku ktorému Súdny dvor rozhodol, že bol odôvodnený cieľom zaistiť bezpečnosť zásobovania energiou v prípade krízy.

               81

               Súdny dvor uviedol, že z bodov 49 až 52 už citovaného rozsudku Komisia/Belgicko vyplýva, že vnútroštátny režim, o ktorý išlo, bol charakterizovaný skutočnosťou, že špecificky vymenovával dotknuté strategické aktíva, ako aj rozhodnutia o riadení, ktoré mohli byť presne spochybnené. Napokon zásah správneho orgánu bol prísne obmedzený na prípady, v ktorých boli ohrozené ciele energetickej politiky. Akékoľvek rozhodnutie prijaté v tomto rámci muselo byť formálne odôvodnené a podliehalo účinnému súdnemu preskúmaniu (rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 78).

               82

               Hoci má však režim, o ktorý ide v prejednávanej veci, rovnako ako režimy preskúmavané Súdnym dvorom v už citovaných rozsudkoch z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko a Komisia/Taliansko, povahu ex post a je teda menej reštriktívny ako režim ex ante, nemôže byť odôvodnený vzhľadom na kritériá vyplývajúce z už citovaného rozsudku Komisia/Belgicko.

               83

               Najprv totiž, pokiaľ ide o rozhodnutia vymenované v § 11 ods. 3 písm. a) a b) zákona 3631/2008, Súdny dvor už uviedol, že takéto rozhodnutia na rozdiel od rozhodnutí, o ktoré išlo vo veciach vedúcich k už citovanému rozsudku Komisia/Belgicko (bod 50), nepredstavujú špecifické rozhodnutia o riadení, ale zásadné rozhodnutia o chode podniku (rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 79).

               84

               Následne, spresnenie v písmenách b) a c) uvedeného odseku 3, podľa ktorého sa to týka rozhodnutí v takej miere, v akej „môžu ohroziť poskytovanie služieb v odvetviach so strategickým významom“ alebo sa týkajú „určenia strategických prvkov aktív uvedených podnikov a sietí a základnej infraštruktúry, ktoré sú potrebné na hospodársky alebo sociálny život štátu, ako aj jeho bezpečnosť“, možno len ťažko považovať za špecifický výpočet dotknutých strategických aktív.

               85

               Napokon, aj keby sa § 11 ods. 3 zákona 3631/2008 mal chápať v tom zmysle, že právo odmietnuť súhlas, ktoré je tam stanovené, možno uplatniť len na zabezpečenie kontinuity poskytovaných služieb a fungovania sietí, ako to tvrdí Helénska republika, jednako platí, že v prípade nespresnenia konkrétnych okolností, za ktorých môže byť toto právo uplatnené, investori nie sú schopní poznať, kedy sa môže uplatniť.

               86

               Preto rovnako, ako to tvrdí Komisia, sú okolnosti, za ktorých sa môže uplatniť právo odmietnuť súhlas, potenciálne početné, neurčité a neurčiteľné a ponechávajú vnútroštátnym orgánom príliš veľký priestor na voľnú úvahu.

               87

               V dôsledku toho treba konštatovať, že Helénska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v § 11 ods. 1 vykladanom spolu s § 11 ods. 2, ako aj ustanovenia uvedené v § 11 ods. 3 zákona 3631/2008, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES týkajúceho sa slobody usadiť sa.

         O trovách

               88

               Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania a Helénska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Helénska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v § 11 ods. 1 vykladanom spolu s § 11 ods. 2, ako aj ustanovenia uvedené v § 11 ods. 3 zákona 3631/2008 o zriadení národného fondu pre sociálnu kohéziu, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES týkajúceho sa slobody usadiť sa.

                           2.

                           Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: gréčtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 6. októbra 2015.#Český telekomunikační úřad proti T-Mobile Czech Republic a.s. a Vodafone Czech Republic a.s.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Nejvyšší správní soud.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2002/22/ES (smernica univerzálnej služby) – Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby – Zohľadnenie miery rentability vlastného kapitálu – Priamy účinok – Uplatnenie ratione temporis.#Vec C-508/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      zo 6. októbra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2002/22/ES (smernica univerzálnej služby) — Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby — Zohľadnenie miery rentability vlastného kapitálu — Priamy účinok — Uplatnenie ratione temporis“
      Vo veci C‑508/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Nejvyššího správního soudu (Česká republika) z 23. októbra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 13. novembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Český telekomunikační úřad

      proti

         T‑Mobile Czech Republic a.s.,

         Vodafone Czech Republic a.s.,

      za účasti:

         O2 Czech Republic a.s., predtým Telefónica Czech Republic a.s.,

         UPC Česká republika s.r.o.,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory T. von Danwitz, sudcovia C. Vajda, A. Rosas (spravodajca), E. Juhász a D. Šváby,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      – Český telekomunikační úřad, v zastúpení: J. Novák, advokát,
      – T‑Mobile Czech Republic a.s., v zastúpení: P. Hromek a D. Schmied, advokáti,
      – O2 Czech Republic a.s., predtým Telefónica Czech Republic a.s., v zastúpení: M. Krejčík,
      – česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, J. Vláčil a T. Müller, splnomocnení zástupcovia,
      – litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas a R. Dzikovič, splnomocnení zástupcovia,
      – Európska komisia, v zastúpení: P. Němečková a L. Nicolae, splnomocnené zástupkyne,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Českým telekomunikačním úřadem na jednej strane a T‑Mobile Czech Republic a.s. (ďalej len „T‑Mobile Czech Republic“) a Vodafone Czech Republic a.s. na druhej strane z dôvodu rozhodnutia Českého telekomunikačního úřadu z 23. februára 2011, ktorým tento úrad stanovil výšku straty spoločnosti Telefónica Czech Republic, a. s. (ďalej len „Telefónica Czech Republic“), teraz O2 Czech Republic a.s. (ďalej len „O2 Czech Republic“), z poskytovania univerzálnej služby za rok 2004.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 2 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33; ďalej len „Akt o pristúpení“) stanovuje, že odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných Zmlúv a aktov prijatých orgánmi a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto Zmluvách a v tomto akte.

               4

               Odôvodnenie 4 smernice 2002/22 uvádza, že „zabezpečenie univerzálnej služby (t. z. poskytovanie vymedzeného minimálneho súboru služieb koncovým užívateľom za prijateľné ceny) môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Kompenzácia pre podniky, určené na poskytovanie takýchto služieb, však za týchto okolností nemusí vyústiť do deformácie hospodárskej súťaže za predpokladu, že určeným podnikom sa uhradia vyvolané špecifické čisté náklady a za predpokladu, že čisté nákladové zaťaženie sa uhrádza konkurenčne neutrálnym spôsobom“.

               5

               Podľa odôvodnenia 18 uvedenej smernice:
               „Členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych obchodných noriem. Je dôležité zabezpečiť, aby boli čisté náklady povinností univerzálnej služby primerane kalkulované a aby akékoľvek financovanie bolo uskutočnené s minimálnym účinkom na trh a podniky a aby bolo kompatibilné s ustanoveniami článkov 87 a 88 zmluvy.“

               6

               Článok 3 ods. 2 smernice 2002/22 stanovuje:
               „Členské štáty stanovia najefektívnejší a najprimeranejší prístup k zabezpečeniu implementácie univerzálnej služby, pričom budú rešpektovať princípy objektivity, transparentnosti, nediskriminácie a proporcionality. Budú sa snažiť o minimalizáciu skresľovania trhu, a to najmä u poskytovania služieb za ceny alebo iné podmienky, ktoré sa odchyľujú od bežných obchodných podmienok, pričom budú rešpektovať verejný záujem.“

               7

               Článok 12 tej istej smernice s názvom „Kalkulácia nákladov záväzkov univerzálnej služby“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Ak národné regulačné orgány usúdia, že poskytovanie univerzálnej služby podľa článkov 3 až 10 môže predstavovať nespravodlivé zaťaženie podnikov určených na poskytovanie univerzálnej služby, budú kalkulovať čisté náklady za jej poskytovanie.
               Na tento účel národné regulačné orgány:

                        a)

                        vykalkulujú čisté náklady na plnenie záväzku univerzálnej služby, berúc do úvahy každú trhovú výhodu, ktorá vyplynie pre podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby, v súlade s prílohou IV, časť A; alebo

                        b)

                        použijú čisté náklady za poskytovanie univerzálnej služby identifikovanej mechanizmom určovania v súlade s článkom 8 ods. 2.“

               8

               Článok 13 smernice 2002/22 s názvom „Financovanie záväzkov univerzálnej služby“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Ak na základe kalkulácie čistých nákladov uvedených v článku 12 národný regulačný orgán zistí, že podnik znáša neprimerané zaťaženie, členské štáty na žiadosť určeného podniku rozhodnú o:

                        a)

                        zavedení mechanizmu, ktorým sa podniku za transparentných podmienok uhradia stanovené čisté náklady z verejných fondov; a/alebo

                        b)

                        rozdelení čistých nákladov záväzkov univerzálnej služby medzi poskytovateľov elektronických komunikačných sietí a služieb.“

               9

               Príloha IV časť A druhý odsek uvedenej smernice opisuje spôsob, akým sa vypočítajú čisté náklady záväzkov univerzálnej služby takýmto spôsobom:
               „Národné regulačné orgány uvážia všetky prostriedky na zabezpečenie primeraných stimulov pre podniky (určené alebo nie), aby tieto záväzky univerzálnej služby plnili nákladovo efektívne. Pri kalkulácii nákladov sa čisté náklady univerzálnej služby vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku s povinnosťou poskytovania univerzálnej služby a podniku bez tejto povinnosti. Toto sa uplatňuje bez ohľadu na to, či je sieť v jednotlivom členskom štáte plne rozvinutá, alebo je ešte v etape vývoja a expanzie. Náležitá pozornosť sa venuje správnemu posúdeniu nákladov, ktorým by sa určený podnik mohol vyhnúť, keby nemal žiadne povinnosti týkajúce sa poskytovania univerzálnej služby. Kalkulácia čistých nákladov by mala zhodnotiť prínosy vrátane nehmotného prospechu pre operátora univerzálnej služby.“

               10

               Článok 5 ods. 5 rozhodnutia Komisie 2012/21/EÚ z 20. decembra 2011 o uplatňovaní článku 106 ods. 2 Zmluvy o fungovaní Európskej únie na štátnu pomoc vo forme náhrady za službu vo verejnom záujme udeľovanej niektorým podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu (Ú. v. EÚ L 7, 2012, s. 3) stanovuje:
               „Na účely tohto rozhodnutia ‚primeraný zisk‘ znamená mieru rentability kapitálu, ktorú by vyžadoval bežný podnik zvažujúci poskytovanie služieb všeobecného hospodárskeho záujmu pri zohľadnení miery rizika, a to na dĺžku trvania poverenia. Miera rentability kapitálu je vymedzená ako vnútorná miera návratnosti, ktorú podnik dosiahne zo svojho investovaného kapitálu počas doby trvania poverenia. Miera rizika závisí od príslušného sektora, typu služby a povahy náhrady.“

               11

               Bod 61 oznámenia Komisie 2012/C 8/02 o uplatňovaní pravidiel Európskej únie o štátnej pomoci na náhrady za službu vo všeobecnom hospodárskom záujme (Ú. v. EÚ C 8, s. 4) najmä stanovuje:
               „‚Primeraný zisk‘ by sa mal chápať ako miera rentability kapitálu…, ktorú by vyžadoval bežný podnik zvažujúci – pri zohľadnení úrovne rizika – či bude, alebo nebude poskytovať služby všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia. Úroveň rizika závisí od dotknutého sektora, druhu služby a povahy mechanizmu náhrad. Miera by sa podľa možnosti mala stanoviť na základe miery rentability kapitálu, ktorá sa dosahuje pri podobných typoch zákaziek na poskytovanie služieb vo verejnom záujme v konkurenčných podmienkach (napr. zákaziek zadaných v rámci postupu verejného obstarávania). V sektoroch, v ktorých nie je žiadny podnik porovnateľný s podnikom povereným poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, možno odkázať na porovnateľné podniky nachádzajúce sa v iných členských štátoch alebo prípadne v iných sektoroch za predpokladu, že sa zohľadní osobitný charakter každého sektoru.“

               12

               V poznámke pod čiarou týkajúcej sa uvedeného bodu 61 „miera rentability kapitálu je vnútorná miera návratnosti (Internal Rate of Return, IRR), ktorú podnik dosiahne z investovaného kapitálu počas trvania projektu, t. j. pomer IRR a hotovostných tokov zákazky“.

         České právo

               13

               Poskytovanie univerzálnej služby a náhrady za ňu bolo v roku 2004 upravené zákonom č. 151/2000 Sb., o telekomunikáciách a o zmene ďalších zákonov, v znení účinnom pre rok 2004 (ďalej len „zákon o telekomunikáciách“). § 31 tohto zákona s názvom „Preukázateľná strata“, znie:
               „1.   Poskytovateľ univerzálnej služby má nárok na úhradu preukázateľnej straty.
               2.   Preukázateľnou stratou sa rozumie rozdiel medzi ekonomicky oprávnenými nákladmi, vrátane primeraného zisku, vynaloženými držiteľom telekomunikačnej licencie na plnenie povinnosti poskytovať univerzálnu službu, ktoré by poskytovateľovi univerzálnej služby nevznikli, pokiaľ by túto povinnosť nemal, a tržbami a výnosmi dosiahnutými držiteľom telekomunikačnej licencie z plnenia povinnosti poskytovať univerzálnu službu.
               3.   Ak držiteľ telekomunikačnej licencie okrem univerzálnej služby poskytuje ešte iné telekomunikačné služby alebo vykonáva iné činnosti, je povinný viesť oddelenú evidenciu nákladov a výnosov služieb poskytovaných v rámci univerzálnej služby.
               4.   Spôsob výpočtu preukázateľnej straty, doklady, ktorými musia byť výpočty preukázateľnej straty doložené, a vymedzenie primeraného zisku stanoví vykonávací predpis.“

               14

               Na zákon o telekomunikáciách nadviazala vyhláška Ministerstva dopravy a spojů č. 235/2001 Sb., ktorou sa stanovujú podrobnosti o výpočte a úhrade preukázateľnej straty z poskytovania univerzálnej služby držiteľom telekomunikačnej licencie. § 2 tejto vyhlášky s názvom „Spôsob výpočtu preukázateľnej straty“ znie:
               „1.   Preukázateľnú stratu vypočíta poskytovateľ univerzálnej služby ako rozdiel medzi súčtom tržieb a výnosov z poskytovania stratových služieb na jednej strane a súčtom ekonomicky oprávnených nákladov na poskytovanie týchto služieb a primeraného zisku na druhej strane. Výpočet preukázateľnej straty poskytovateľ univerzálnej služby predkladá na formulári vydanom Českým telekomunikačním úřadem.
               2.   Na účely posúdenia ekonomickej oprávnenosti nákladov je poskytovateľ univerzálnej služby Českému telekomunikačnímu úřadu povinný predkladať oddelenú evidenciu nákladov a výnosov služieb poskytovaných v rámci univerzálnej služby podľa § 34 ods. 2 písm. a) zákona [o telekomunikáciách], a to do 31. mája každého kalendárneho roku.“

               15

               § 3 tejto vyhlášky s názvom „Doklady, ktorými musia byť výpočty preukázateľnej straty doložené“ znie:
               „1.   Poskytovateľ univerzálnej služby predkladá Českému telekomunikačnímu úřadu spolu s výpočtom preukázateľnej straty za príslušný rok

                        a)

                        účtovnú závierku zostavenú podľa osobitného právneho predpisu;

                        b)

                        analytickú účtovnú evidenciu nákladov a výnosov;

                        c)

                        výsledky oddelenej evidencie nákladov a výnosov podľa § 34 ods. 2 písm. a) zákona [o telekomunikáciách] a spôsobov na stanovenie výšky ekonomicky oprávnených nákladov. Údaje o stratových službách sa členia podľa jednotlivých nákladových a výnosových položiek a podľa štruktúry uvedenej v prílohe č. 1;

                        d)

                        prehľad zaradenia dlhodobého hmotného a nehmotného majetku do odpisových skupín vrátane použitia koeficientu pre zrýchlené odpisovanie, vrátane spôsobov na priradenie vlastného kapitálu na nadobudnutie tohto majetku;

                        e)

                        prehľad poskytnutých zliav podľa druhov.

                  2.   Poskytovateľ univerzálnej služby umožní Českému telekomunikačnímu úřadu na požiadanie overiť údaje v rozsahu výpočtu preukázateľnej straty vrátane primeraného zisku, najmä z technickej dokumentácie, zo štatistických dokladov a z prvotných účtovných dokladov.
               3.   Zúčtovanie preukázateľnej straty, doklady predložené poskytovateľom univerzálnej služby a doklady použité na overenie výpočtu preukázateľnej straty uchováva Český telekomunikační úřad počas piatich rokov od konca príslušného roku.“

               16

               Ustanovenie § 4 tej istej vyhlášky s názvom „Vymedzenie primeraného zisku“ znie:
               „Primeraný zisk sa na účely zúčtovania preukázateľnej straty určí vzhľadom na účtovnú hodnotu vlastného kapitálu, ktorý poskytovateľ univerzálnej služby priradil na nadobudnutie dlhodobého hmotného a nehmotného majetku slúžiaceho na poskytovanie stratových služieb. Primeraný zisk poskytovateľ univerzálnej služby vypočíta podľa postupu uvedeného v prílohe č. 3.“

               17

               Príloha č. 3 vyhlášky Ministerstva dopravy a spojů č. 235/2001 Sb., s názvom „Výpočet primeraného zisku“, stanovuje:

                        „1.

                        Primeraný zisk vypočíta poskytovateľ univerzálnej služby podľa vzorca:
                        PZ = 0,145 x VJZS
                        V tomto vzorci je:
                        PZ – primeraný zisk
                        VJZS – účtovná hodnota vlastného kapitálu priradeného na nadobudnutie dlhodobého hmotného a nehmotného majetku slúžiaceho na poskytovanie stratových služieb.

                        2.

                        Účtovná hodnota vlastného kapitálu sa stanoví podľa právnych predpisov o účtovníctve.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               18

               Dňa 27. septembra 2010 vydal Český telekomunikační úřad rozhodnutie, v ktorom potvrdil výšku straty z poskytovania univerzálnej služby za rok 2004 predloženú spoločnosťou Telefónica Czech Republic. Na vyčíslenie tejto straty bol do ceny čistých nákladov univerzálnej služby zahrnutý aj primeraný zisk poskytovateľa predpokladaný vnútroštátnou právnou úpravou platnou do 30. apríla 2005. Český telekomunikační úřad potvrdil toto rozhodnutie v konaní o rozklade rozhodnutím z 23. februára 2011.

               19

               Proti tomuto rozhodnutiu podali T‑Mobile Czech Republic a Vodafone Czech Republic a.s. správne žaloby na Městský soud v Prahe, ktorý uvedené rozhodnutie zrušil z dôvodu jeho nezákonnosti vyplývajúcej z porušenia smernice 2002/22.

               20

               Podľa Městského soudu v Prahe bol § 31 zákona o telekomunikáciách v rozpore s článkami 12 a 13 tejto smernice, lebo české právo upravovalo určenie výšky straty a spôsob výpočtu a určenia preukázateľnej straty odlišne od uvedenej smernice. Podľa uvedeného súdu teda Český telekomunikační úřad podľa vnútroštátneho práva nesprávne zohľadnil akúkoľvek stratu, hoci podľa smernice 2002/22 mala byť zohľadnená len strata predstavujúca „nespravodlivú záťaž“, ako spresnil Súdny dvor v rozsudku Komisia/Belgicko (C‑222/08, EU:C:2010:583, body 35, 37, 42 a 43). Podľa Městského soudu v Prahe ďalej vnútroštátne právo neumožňovalo pri určení výšky straty zohľadniť nehmotné výhody vyplývajúce z poskytovania univerzálnej služby.

               21

               Městský soud v Prahe dospel k názoru, že sú splnené predpoklady pre priame uplatnenie smernice 2002/22, lebo pravidlo stanovené touto smernicou je jasné a bezpodmienečné, hoci obsah neurčitého právneho pojmu „nespravodlivá záťaž“ musí byť spresnený správnym či súdnym orgánom. Výklad českého práva, ktorý by bol v súlade so smernicou 2002/22, nie je podľa uvedeného súdu možný, pretože český právny poriadok Českému telekomunikačnímu úřadu neumožňuje, aby pri svojom rozhodovaní nezohľadnil zahrnutie primeraného zisku do výšky čistých nákladov na univerzálnu službu.

               22

               Městský soud v Prahe uznal, že priamy účinok tejto smernice nemôže byť v neprospech jednotlivca, avšak spoločnosť Telefónica Czech Republic, v ktorej český štát vlastnil 51,1 % akcií, označil za „štátnu entitu“ pod kontrolou štátu, a teda podliehajúcu priamemu účinku uvedenej smernice, a určil, že smernica 2002/22 sa z časového hľadiska vzťahuje na univerzálnu službu poskytovanú v celom kalendárnom roku 2004, teda aj v období pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii 1. mája 2004.

               23

               Proti rozsudku Městského soudu v Prahe podal Český telekomunikační úřad kasačnú sťažnosť na Nejvyšší správní soud v Prahe.

               24

               Pokiaľ ide o posúdenie otázky, či možno v zmysle smernice 2002/22 do čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu zahrnúť aj vnútroštátnym právom predpokladaný primeraný zisk, sa Nejvyšší správní soud na základe jazykového výkladu domnieva, že zisk, či už primeraný alebo nie, nemožno považovať za nákladovú položku zaraditeľnú pod termín „čisté náklady“ na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, ako to uvádza a stanovuje uvedená smernica. Nemožno však nezohľadniť skutočnosť, že v čistých nákladoch v zmysle smernice môžu byť zohľadnené aj čiastkové náklady „vlastného kapitálu“ vynaloženého pri poskytovaní univerzálnej služby zo strany jej poskytovateľa, ktoré boli nie úplne vhodne podľa vnútroštátnej právnej úpravy zaradené pod termín „primeraný zisk“. Nejvyšší správní soud teda považuje za nutné položiť Súdnemu dvoru otázku, či články 12 a 13 smernice 2002/22 treba vykladať v tom zmysle, že inštitút „čistých nákladov“ na poskytovanie univerzálnej služby bráni tomu, aby do ceny vypočítaných čistých nákladov tejto služby bol zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby, aj keby bol vyjadrený vo forme nákladov na kapitálové investície vo výške 14,5 % z účtovnej hodnoty vlastného kapitálu.

               25

               Za týchto podmienok Nejvyšší správní soud rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Majú sa články 12 a 13 [smernice 2002/22] vykladať v tom zmysle, že inštitút ‚čistých nákladov‘ na poskytovanie tejto služby, ktorý je v nej zakotvený, bráni tomu, aby bol do ceny zistených čistých nákladov tejto služby zahrnutý aj ‚primeraný zisk‘ jej poskytovateľa?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku majú tieto ustanovenia smernice 2002/22 (články 12 a 13) priamy účinok?

                        3.

                        Ak majú články 12 a 13 smernice 2002/22 priamy účinok, možno tento účinok uplatňovať voči spoločnosti, v ktorej štát vlastní (kontroluje) 51 % akcií, v tomto prípade spoločnosť O2 Czech Republic a.s. (ide o ‚štátnu entitu‘), či nie?

                        4.

                        V prípade kladných odpovedí na otázky 1 až 3 možno smernicu 2002/22 uplatňovať aj na vzťahy, ktoré vznikli pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii (od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004)?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               26

               Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 12 a 13 smernice 2002/22 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby bol do čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby.

               27

               Spoločnosti T‑Mobile Czech Republic a O2 Czech Republic, ktoré sa domnievajú, že otázky položené vnútroštátnym súdom sa netýkajú podstatnej časti sporu v konaní pred vnútroštátnym súdom, navrhujú Súdnemu dvoru niekoľko ďalších otázok týkajúcich sa okrem iného vymedzenia položiek, ktoré možno zahrnúť do čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, a určenia „nespravodlivej záťaže“, ktorú nesie podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby.

               28

               Podľa článku 267 ZFEÚ oprávnenie predložiť návrh Súdnemu dvoru prináleží vnútroštátnemu súdu a nie účastníkom konania vo veci samej. Možnosť určiť otázky, ktoré sa majú položiť Súdnemu dvoru, je vyhradená iba vnútroštátnemu súdu a účastníci konania nemôžu meniť ich obsah (pozri najmä rozsudok Singer, 44/65, EU:C:1965:122, s. 1198, a v tomto zmysle rozsudok Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, bod 46).

               29

               Okrem toho odpovedať na návrhy na zmenu otázok predložené účastníkmi konania vo veci samej by bolo nezlučiteľné s úlohou vyhradenou Súdnemu dvoru podľa článku 267 ZFEÚ, ako aj s povinnosťou Súdneho dvora zabezpečiť možnosť vládam členských štátov a dotknutým osobám predložiť pripomienky v súlade s článkom 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie vzhľadom na to, že podľa tohto ustanovenia sa účastníkom konania doručujú iba vnútroštátne rozhodnutia o začatí prejudiciálneho konania (pozri najmä rozsudok Phytheron International, C‑352/95, EU:C:1997:170, bod 14, a v tomto zmysle rozsudok Santesteban Goicoechea, C‑296/08 PPU, EU:C:2008:457, bod 47).

               30

               Zo samotného znenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu oznámeného všetkým dotknutým osobám uvedeným v článku 23 Štatútu Súdneho dvora v danom prípade vyplýva, že Nejvyšší správní soud sa Súdneho dvora pýta na princíp zohľadňovania návratnosti vlastného kapitálu investovaného podnikom určeným na poskytovanie univerzálnej služby na účely určenia výšky čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, lebo potrebuje zistiť skutočnosti, ktoré jej umožnia rozhodnúť, či môže byť táto návratnosť vlastného kapitálu zohľadnená, ak je stanovená vo výške 14,5 % z účtovnej hodnoty vlastného kapitálu investovaného týmto podnikom.

               31

               Vnútroštátny súd sa naopak nezmienil o potrebe odpovedať na ďalšie otázky, ktoré sa týkajú vymedzenia položiek, ktoré možno zahrnúť do čistých nákladov na povinnosť poskytovať univerzálnu službu alebo „nespravodlivej záťaže“, ktorú znáša podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby.

               32

               V dôsledku toho treba odpovedať na prvú otázku položenú vnútroštátnym súdom, avšak netreba odpovedať na nové otázky navrhnuté spoločnosťami T‑Mobile Czech Republic a O2 Czech Republic.

               33

               Podľa článkov 12 a 13 smernice 2002/22 je na určenie výšky náhrady, ktorá prípadne prináleží podniku určenému na poskytovanie univerzálnej služby, potrebné po prvé vypočítať čisté náklady na povinnosť poskytovať univerzálnu službu, ktoré znáša podnik určený na jej poskytovanie, a ďalej, pokiaľ vnútroštátny regulačný orgán zistí, že podnik znáša nespravodlivú záťaž, tento orgán rozhodne o zavedení mechanizmu náhrady zistených čistých nákladov takémuto podniku alebo o rozdelení čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby medzi podniky poskytujúce siete a poskytujúce služby elektronických komunikácií.

               34

               Podľa prílohy IV časti A druhého odseku smernice 2002/22 sa čisté náklady univerzálnej služby vypočítajú ako rozdiel medzi čistými nákladmi určeného podniku, keď poskytuje univerzálnu službu a keď ju neposkytuje. Ako uznali všetky dotknuté osoby, ktoré Súdnemu dvoru predložili pripomienky, náklady cudzieho či vlastného kapitálu musia byť zohľadnené, ak si dotknutý podnik musel zaobstarať kapitál na uskutočnenie investícií nevyhnutných na poskytovanie univerzálnej služby.

               35

               V tomto ohľade nie je dôležité, že je táto položka čistých nákladov uvádzaná v predmetnej vnútroštátnej právnej úprave pod označením „primeraný zisk“, lebo predstavuje skutočné náklady, ktoré znáša poskytovateľ univerzálnej služby.

               36

               Smernica 2002/22 síce neobsahuje žiadnu výslovnú zmienku o možnosti zahrnúť náklady vlastného kapitálu či „primeraný zisk“ do výpočtu čistých nákladov, ktoré znáša podnik poskytujúci univerzálnu službu, teleologickým výkladom tejto smernice však možno k takémuto záveru dospieť.

               37

               Článok 3 ods. 2 smernice 2002/22 zdôrazňuje potrebu zabezpečiť implementáciu univerzálnej služby najefektívnejším spôsobom a snažiť sa o minimalizáciu skresľovania trhu. Ako uvádza odôvodnenie 4 tejto smernice, zabezpečenie univerzálnej služby môže zahŕňať poskytovanie niektorej služby niektorým koncovým užívateľom za ceny, ktoré sa odchyľujú od cien vyplývajúcich z bežných trhových podmienok. Normotvorca Únie preto stanovil, ako vyplýva z odôvodnenia 18 tej istej smernice, že členské štáty by v prípade potreby mali vytvoriť mechanizmy financovania čistých nákladov povinnosti univerzálnej služby v prípadoch, keď sa preukáže, že povinnosť môže byť splnená len so stratou alebo s čistými nákladmi, ktoré ležia mimo normálnych obchodných podmienok (pozri rozsudok Base a i., C‑389/08, EU:C:2010:584, bod 34).

               38

               Náklady investovaného kapitálu sú súčasťou súhrnu nákladov vynaložených podnikom pôsobiacim v normálnych obchodných podmienkach. Musia teda byť tiež zahrnuté do výpočtu čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby, aby podnik určený na poskytovanie univerzálnej služby mohol získať späť osobitné náklady, ktoré vznikli bez toho, aby sa odchýlil od normálnych obchodných podmienok alebo utrpel stratu.

               39

               Ako okrem toho vyplýva z odôvodnenia 18 smernice 2002/22, akékoľvek financovanie poskytnuté na účely vyrovnania čistých nákladov vyplývajúcich zo záväzkov univerzálnej služby musí byť kompatibilné s ustanoveniami článkov 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ. Ako uvádza Európska komisia, výklad pojmu „čisté náklady“ v zmysle tejto smernice teda musí brať ohľad na pravidlá posudzovania kompenzačných platieb za služby všeobecného hospodárskeho záujmu na základe článku 107 ZFEÚ.

               40

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že náhrada chápaná ako protihodnota za plnenia, ktoré poskytujú podniky príjemcovia pri plnení záväzkov verejnej služby nemôže ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na pokrytie všetkých alebo časti nákladov vynaložených na plnenie týchto záväzkov, pričom treba brať do úvahy s tým súvisiace príjmy, ako aj primeraný zisk na plnenie týchto záväzkov (pozri analogicky rozsudok Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, EU:C:2003:415, bod 92).

               41

               Pokiaľ ide o metódu posudzovania návratnosti vlastného kapitálu, ktorú treba zohľadniť, z odôvodnenia 18 smernice 2002/22 vyplýva, že výpočet čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby musí byť správne kalkulovaný a akékoľvek financovanie musí byť uskutočnené s minimálnym účinkom na trh a podniky. Odmena za kapitál by preto mala byť potrebná a primeraná, mala by byť priamo viazaná na investíciu uskutočnenú na účely poskytovania univerzálnej služby a nemala by viesť k nadmernej náhrade v prospech daného poskytovateľa.

               42

               Ako uviedli Český telekomunikační úřad a Komisia, bod 61 oznámenia Komisie o uplatňovaní pravidiel Európskej únie o štátnej pomoci na náhrady za službu vo všeobecnom hospodárskom záujme a článok 5 ods. 5 rozhodnutia 2012/21 poskytujú návod na to, ako posudzovať „primeraný zisk“ zodpovedajúci miere návratnosti kapitálu. Toto oznámenie síce nie je záväznou právnou normou, môže však slúžiť ako zdroj inšpirácie na účely výkladu pojmu „čisté náklady“ v zmysle smernice 2002/22.

               43

               Podľa bodu 61 tohto oznámenia a článku 5 ods. 5 rozhodnutia 2012/21 by sa „primeraný zisk“ mal chápať ako miera rentability kapitálu, ktorú by vyžadoval bežný podnik zvažujúci pri zohľadnení úrovne rizika, či bude, alebo nebude poskytovať služby všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia. Úroveň rizika závisí od dotknutého sektora, druhu služby a povahy mechanizmu náhrad. Touto mierou návratnosti sa rozumie interná miera návratnosti kapitálu, ktorý podnik investoval počas trvania obdobia poverenia. Táto miera môže byť určená s odkazom na porovnateľné podniky.

               44

               Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby vo svetle týchto jednotlivých skutočností overil, či ročná miera návratnosti použitá vo vnútroštátnej právnej úprave zodpovedá kritériám uvedeným bodoch 40 až 43 tohto rozsudku, ak je stanovená paušálne vo výške 14,5 % z účtovnej hodnoty vlastného kapitálu investovaného podnikom určeným na poskytovanie univerzálnej služby.

               45

               Na prvú otázku treba preto odpovedať, že články 12 a 13 smernice 2002/22 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bol do čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby, ktorý tvorí miera rentability vlastného kapitálu, ktorú by vyžadoval podnik porovnateľný s poskytovateľom univerzálnej služby zvažujúci, či s ohľadom na úroveň rizika bude poskytovať službu všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia.

         O druhej a tretej otázke

               46

               Keďže je možné, že vnútroštátny súd po overení, ktoré mu prináleží vykonať v súlade s bodom 44 tohto rozsudku, dospeje k záveru, že predmetná vnútroštátna právna úprava nezodpovedá kritériám poskytnutým v odpovedi na prvú otázku, treba odpovedať na druhú a tretiu otázku vnútroštátneho súdu, v ktorých sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú články 12 a 13 smernice 2002/22 vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok, a pokiaľ áno, či sa ich možno dovolávať voči obchodnej spoločnosti, v ktorej má členský štát 51 % akcií.

               47

               Podľa ustálenej judikatúry smernica sama osebe môže jednotlivcovi stanovovať iba práva, a nemôže mu ukladať povinnosti. Jednotlivec sa preto nemôže odvolávať na smernicu proti členskému štátu, ak ide o povinnosť štátu, ktorá priamo súvisí so splnením inej povinnosti, ktorá podľa smernice prináleží tretej osobe (pozri rozsudky Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 56 a citovanú judikatúru, ako aj Arcor a i., C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 35).

               48

               Naopak samotné negatívne dôsledky na práva tretích osôb, aj keď sú tieto dôsledky určité, neodôvodňujú to, aby sa jednotlivcovi bránilo dovolávať sa ustanovení smernice voči predmetnému členskému štátu (pozri rozsudky Wells, C‑201/02, EU:C:2004:12, bod 57 a citovanú judikatúru, ako aj Arcor a i., C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 36).

               49

               V konaní pred vnútroštátnym súdom je spor predložený vnútroštátnemu súdu sporom medzi súkromnými osobami a dotknutým členským štátom, ktorý koná prostredníctvom vnútroštátneho regulačného úradu, ktorý vydal napadnuté rozhodnutie.

               50

               Je teda potrebné konštatovať, že O2 Czech Republic je vo vzťahu k sporu predloženému vnútroštátnym súdom treťou osobou a môže čeliť len negatívnym dôsledkom, ktoré nemožno považovať za povinnosti uložené na základe smerníc uplatnených pred vnútroštátnym súdom. Z toho vyplýva, že otázka, či je tento podnik štátnou entitou, je bezvýznamná.

               51

               S ohľadom na uvedené treba preskúmať, či články 12 a 13 smernice 2002/22 spĺňajú podmienky na to, aby vyvolávali priamy účinok.

               52

               V tejto súvislosti podľa ustálenej judikatúry vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia smernice z hľadiska ich obsahu zdajú bezpodmienečné a dostatočne presné, sa jednotlivci môžu na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi voči štátu, keď ju prebral nesprávne (pozri rozsudky Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, EU:C:2004:584, bod 103 a citovanú judikatúru, ako aj Arcor a i., C‑152/07 až C‑154/07, EU:C:2008:426, bod 40).

               53

               Články 12 a 13 smernice 2002/22 pritom tieto kritériá spĺňajú, lebo jasne uvádzajú, že prípadné financovanie záväzkov univerzálnej služby musí byť uskutočnené na základe výpočtu čistých nákladov, ktoré treba vykladať tak, že zahŕňajú aj „primeraný zisk“ zodpovedajúci miere návratnosti kapitálu, a táto povinnosť nie je viazaná na žiadnu podmienku. Aj keď smernica 2002/22 ponecháva vnútroštátnym regulačným orgánom mieru voľnej úvahy pri uplatňovaní týchto ustanovení, táto okolnosť nemá vplyv na presnú a bezpodmienečnú povahu povinností vyplývajúcich z týchto ustanovení (pozri analogicky rozsudok GMAC UK, C‑589/12, EU:C:2014:2131, body 29, 30 a 32).

               54

               Z uvedeného vyplýva, že na druhú a tretiu otázku treba odpovedať tak, že články 12 a 13 smernice 2002/22 sa majú vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok a jednotlivci sa na ne môžu priamo odvolávať pred vnútroštátnym súdom na účely napadnutia rozhodnutia vnútroštátneho regulačného úradu.

         O štvrtej otázke

               55

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2002/22 vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje na účely určenia výšky čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby poskytnutej určeným podnikom aj počas obdobia pred pristúpením Českej republiky k Únii, teda pokiaľ ide o rok 2004, od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004.

               56

               Článok 2 Aktu o podmienkach pristúpenia stanovuje, že odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných Zmlúv a aktov prijatých orgánmi a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto Zmluvách a v tomto akte.

               57

               Ako Komisia zdôraznila, uvedený akt neobsahuje osobitné ustanovenia týkajúce sa uplatnenia článkov smernice 2002/22 pred pristúpením dotknutých členských štátov.

               58

               Vzhľadom na neexistenciu takýchto ustanovení sa smernica 2002/22 uplatňuje v Českej republike odo dňa jej pristúpenia k Únii v súlade s článkami 2, 53 a 54 Aktu o pristúpení (pozri v tomto zmysle rozsudok Saldanha a MTS, C‑122/96, EU:C:1997:458, bod 14; uznesenie Pannon, C‑143/09, EU:C:2009:564, bod 17; rozsudok Elektrownia Pątnów II, C‑441/08, EU:C:2009:698, bod 32, ako aj uznesenie RANI Slovakia,C‑298/09, EU:C:2010:343, bod 38).

               59

               Z toho vyplýva, že smernica 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na účely určenia výšky čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby poskytnutej určeným podnikom počas obdobia pred pristúpením Českej republiky k Únii, teda pokiaľ ide o rok 2004, od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004.

         O trovách

               60

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Články 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby bol do čistých nákladov na poskytovanie univerzálnej služby zahrnutý aj „primeraný zisk“ poskytovateľa tejto služby, ktorý tvorí miera rentability vlastného kapitálu, ktorú by vyžadoval podnik porovnateľný s poskytovateľom univerzálnej služby zvažujúci, či s ohľadom na úroveň rizika bude poskytovať službu všeobecného hospodárskeho záujmu počas celého trvania obdobia poverenia.

                           2.

                           Články 12 a 13 smernice 2002/22 sa majú vykladať v tom zmysle, že majú priamy účinok a jednotlivci sa na ne môžu priamo odvolávať pred vnútroštátnym súdom na účely napadnutia rozhodnutia vnútroštátneho regulačného úradu.

                           3.

                           Smernica 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na účely určenia výšky čistých nákladov na záväzky univerzálnej služby poskytnutej určeným podnikom počas obdobia pred pristúpením Českej republiky k Európskej únii, teda pokiaľ ide o rok 2004, od 1. januára 2004 do 30. apríla 2004.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: čeština.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 7. februára 2013. # AMC-Representações Têxteis Lda proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva METRO KIDS COMPANY - Skoršia medzinárodná obrazová ochranná známka METRO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-50/12.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. júna 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-367/98.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1987. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec 315/85.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 18. júna 2013. # Rocket Dog Brands LLC proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-338/12.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 2. októbra 2012. # Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA proti Európskej komisii. # Arbitrážna doložka - Šiesty viacročný rámcový program Európskeho spoločenstva v oblasti výskumu, technologického rozvoja a demonštračných programov prispievajúci k realizácia európskeho výskumu a inovácii (2002 - 2006) Zmluva týkajúca sa projektu ‚I-Way, Intelligent co-operative system in cars for road safety' - Vypovedanie zmluvy - Návrh na vrátenie vyplateného príspevku - Úroky z omeškania - Žaloba smerujúca k zaplateniu celého žiadaného finančného príspevku a spochybnenie návrhu na vrátenie príspevku - Protinávrh. # Vec T-312/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 2. októbra 2012 – ELE.SI.A/Komisia
      (vec T-312/10)
      „Arbitrážna doložka – Šiesty viacročný rámcový program Európskeho spoločenstva v oblasti výskumu, technologického vývoja a demonštračných aktivít
         prispievajúci k realizácii európskeho výskumného priestoru a k inovácii (2002 – 2006) – Zmluva týkajúca sa projektu ‚I-Way, Intelligent, co-operative system in cars for road safety‘ – Vypovedanie zmluvy – Návrh na vrátenie vyplateného príspevku – Náhrada škody – Žaloba smerujúca k získaniu celého žiadaného finančného príspevku a ku spochybneniu návrhu na vrátenie príspevku – Protinávrh“

      1.                     Súdne konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený – Žalobný
            dôvod, ktorý neobsahuje žiadne spresnenie umožňujúce posúdenie jeho dôvodnosti – Neprípustnosť [Rokovací poriadok Všeobecného
            súdu, článok 44 ods. 1 písm. c)] (pozri bod 76)
      2.                     Rozpočet Európskej únie – Finančná pomoc Únie – Povinnosť príjemcu dodržiavať podmienky poskytovania pomoci – Zmluvy uzatvorené
            v rámci špecifického programu pre výskum, technologický vývoj a demonštráciu – Postup preskúmavania nezrovnalostí – Audit
            týkajúci sa účtovných a riadiacich zásad, vykonaný spoločne zamestnancami Komisie a externými poradcami – Povinnosť zabezpečiť
            vypočúvaným zamestnancom pomoc tlmočníka – Neexistencia – Audit, ktorý nepatrí do pôsobnosti nariadenia č. 2185/96 (nariadenie
            Rady č. 2185/96) (pozri body 77 – 93)
      3.                     Súdne konanie – Podanie návrhu na Všeobecný súd na základe arbitrážnej doložky – Zmluvy uzatvorené v rámci špecifického programu
            pre výskum, technologický vývoj a demonštráciu – Výpoveď zmluvy z dôvodu nezrovnalostí, ktorých sa dopustil zmluvný partner
            – Návrhy na vrátenie vyplateného finančného príspevku a na náhradu škody – Žaloba smerujúca k získaniu celého žiadaného finančného
            príspevku a ku spochybneniu návrhu na vrátenie príspevku – Protinávrh – Zistenie nedodržania zmluvných povinností – Právo
            Komisie na vrátenie preddavku zvýšeného o úroky (článok 272 ZFEÚ) (pozri body 103 – 123, 153 – 158)
      Predmet

               Návrh na zaplatenie peňažného príspevku, na ktorý má žalobkyňa údajne nárok na základe zmluvy č. 27195 uzatvorenej 13. decembra
                  2005 medzi Komisiou a žalobkyňou v súvislosti s výskumným projektom nazvaným „I-Way, Intelligent, co-operative system in cars
                  for road safety“, ako aj protinávrh na vrátenie časti vyplateného peňažného príspevku a na náhradu škody

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba, ktorú podala Elettronica e sistemi per automazione (ELE.SI.A) SpA, sa zamieta.

                  2.

                  	ELE.SI.A je povinná zaplatiť Európskej komisii sumu 184 129,74 eura s úrokmi z omeškania od 18. mája 2010, ako aj sumu 7 344,46
                     eura s úrokmi z omeškania od 18. júna 2010.

                  3.

                  	ELE.SI.A je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. júna 2007. # Jacques Wunenburger proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Verejná služba - Povýšenie - Výberové konanie - Zamietnutie kandidatúry odvolateľa - Odvolanie z pracovného miesta - Povinnosť odôvodnenia - Nesprávne právne posúdenie - Vzájomné odvolanie - Predmet konania - Záujem na konaní. # Vec C-362/05 P.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 7. júna 2007
      Vec C‑362/05 P
      Jacques Wunenburger
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Verejná služba – Povýšenie – Výberové konanie – Zamietnutie kandidatúry odvolateľa – Odvolanie z pracovného miesta – Povinnosť odôvodnenia – Nesprávne právne posúdenie – Vzájomné odvolanie – Predmet konania – Záujem na konaní“
      Predmet: Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 5. júla 2005, Wunenburger/Komisia (T‑370/03,
         Zb. VS s. I‑A‑189, II‑853) smerujúce k zrušeniu tohto rozsudku

      Rozhodnutie: Hlavné odvolanie pána Wunenburgera a vzájomné odvolanie Komisie sa zamietajú.

      Abstrakt
      1.        Odvolanie – Predmet
      (Štatút Súdneho dvora, článok 56 druhý odsek)
      2.        Žaloba o neplatnosť – Obsolentnosť napadnutého aktu v priebehu konania – Žaloba zachovávajúca svoj predmet pri neexistencii
            zrušenia napadnutého aktu
      (Článok 230 ES a článok 233 prvý odsek ES; Služobný poriadok úradníkov, článok 29)
      1.        Keďže podľa článku 56 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora môže podať odvolanie účastník konania, ktorý vo svojich návrhoch
         nebol vôbec úspešný alebo bol len čiastočne úspešný, je prípustné odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa podané na základe
         toho, že Súd prvého stupňa zamietol námietku neprípustnosti alebo námietku zastaviť konanie, a to aj napriek tomu, že zamietol
         túto žalobu ako nedôvodnú. Vzhľadom na toto ustanovenie nie je potrebné rozlišovať, či námietka vznesená pred Súdom prvého
         stupňa, ktorú zamietol, smerovala k tomu, aby bola žaloba zamietnutá ako neprípustná alebo ako nedôvodná, lebo ide o dve prekážky
         konania, ktoré v prípade, že sú úspešné, znemožňujú, aby Súd prvého stupňa rozhodol vo veci samej.

      2.        Obsolentnosť napadnutého aktu v priebehu konania o neplatnosť však ešte neznamená, že súd Spoločenstva je povinný rozhodnúť
         o zastavení konania z dôvodu odpadnutia predmetu konania alebo záujmu na konaní ku dňu vyhlásenia rozsudku. Predmet sporu
         zostáva zachovaný, pretože akt spôsobujúci ujmu formálne nezrušil, a žalobca si môže zachovať záujem na zrušení jeho aktu
         preto, aby sa predchádzalo tomu, že nezákonnosť, ktorou je údajne poznačený, sa bude v budúcnosti opakovať. Tento záujem na
         konaní vyplýva z článku 233 prvého odseku ES, podľa ktorého sú orgány, ktorých akt bol vyhlásený za neplatný, povinné urobiť
         nevyhnutné opatrenia, aby vyhoveli rozsudku. Tento záujem na konaní však môže existovať len za predpokladu, že uvedená nezákonnosť
         sa môže v budúcnosti opakovať, a to nezávisle od okolností prípadu, ktorý dal podnet na podanie žaloby.

      Takýmto prípadom je žaloba o neplatnosť podaná úradníkom proti zamietnutiu jeho kandidatúry na voľné pracovné miesto a proti
         menovaniu iného úradníka, pričom administratíva v priebehu tohto konania tým, že pristúpila k odvolaniu úradníka z tohto pracovného
         miesta podľa článku 50 služobného poriadku a k organizovaniu nového výberového konania, spôsobila obsolentnosť napadnutých
         rozhodnutí v tom rozsahu, v akom žalobca napáda konanie, ktoré viedlo k pôvodnému menovaniu. Na rozdiel od vecného posúdenia
         rôznych kandidatúr na obsadenie daného pracovného miesta sa podmienky výberového konania môžu v budúcnosti opakovať v rámci
         obdobných konaní, keďže žalobca zachováva svoj záujem na konaní proti napadnutým rozhodnutiam vo vzťahu k budúcim kandidatúram
         na také pracovné miesta, akým je pracovné miesto, ktoré je predmetom sporu, aj napriek tomu, že napadnuté rozhodnutia voči
         nemu stratili účinky.