title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 15. júla 2015 (uverejnenie výňatkov).#Akzo Nobel NV a Akcros Chemicals Ltd proti Európskej komisii.#Hospodárska súťaž – Kartely – Európske trhy s tepelnými stabilizátormi – Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP – Porušenie, ktorého sa dopustila spoločná dcérska spoločnosť – Pokuty – Solidárna zodpovednosť dcérskej spoločnosti a materských spoločností – Desaťročná premlčacia lehota vzťahujúca sa na jednu z materských spoločností – Rozhodnutie o opätovnom prijatí – Zníženie pokuty pre jednu z materských spoločností – Pripísanie povinnosti zaplatiť zníženú pokutu dcérskej spoločnosti a inej materskej spoločnosti – Právo na obhajobu.#Vec T-485/11.

text:
               Účastníci konania
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑485/11,
            Akzo Nobel NV,  so sídlom v Amsterdame (Holandsko),
            Akcros Chemicals Ltd,  so sídlom vo Warwickshire (Spojené kráľovstvo),
            v zastúpení: C. Swaak a R. Wesseling, advokáti,
            žalobkyne,
            proti
            Európskej komisii,  v zastúpení: pôvodne F. Ronkes Agerbeek a J. Bourke, neskôr F. Ronkes Agerbeek a P. Van Nuffel, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Holmes, barrister,
            žalovanej,
            ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie z 30. júna 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Komisie K(2009) 8682 v konečnom znení z 11. novembra 2009 týkajúce sa konania podľa článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/38589 – Tepelné stabilizátory), v rozsahu, v akom je adresované spoločnostiam Akzo Nobel a Akcros Chemicals, alebo subsidiárne návrh na zníženie uložených pokút,
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),
            v zložení: predseda štvrtej komory M. Prek, sudcovia I. Labucka (spravodajkyňa) a V. Kreuschitz,
            tajomník: S. Spyropoulos, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. septembra 2014,
            vyhlásil tento
            Rozsudok (1)
            Okolnosti predchádzajúce sporu
            1. Tento spor sa týka rozhodnutia Komisie z 30. júna 2011 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), ktorým sa mení a dopĺňa v rozsahu, v akom je spoločnostiam Akzo Nobel NV a Akcros Chemicals Ltd, žalobkyniam, adresované rozhodnutie Komisie K(2009) 8682 v konečnom znení z 11. novembra 2009 týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/38589 – Tepelné stabilizátory) (ďalej len „prvé rozhodnutie“).
            [ omissis ]
            Konanie a návrhy účastníkov konania
            35. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. septembra 2011 podali žalobkyne žalobu proti napadnutému rozhodnutiu.
            [ omissis ]
            56. Žalobkyne v tejto veci navrhujú, aby Všeobecný súd:
            – zrušil napadnuté rozhodnutie,
            – subsidiárne znížil pokuty, ktoré im boli uložené,
            – uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.
            57. Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu,
            – uložil žalobkyniam povinnosť nahradiť trovy konania.
            Právny stav
            58. Žalobkyne uvádzajú na podporu svojej žaloby tri žalobné dôvody.
            59. Tretím žalobným dôvodom žalobkyne tvrdia, že Komisia porušila ich právo na obhajobu tým, že im pred prijatím napadnutého rozhodnutia neadresovala nové oznámenie o výhradách, napriek tomu, že mala túto povinnosť.
            [ omissis ]
            66. V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že právo byť vypočutý, ktoré je podstatnou zložkou práva na obhajobu, predstavuje všeobecnú zásadu práva Európskej únie, ktorú treba dodržiavať v každom konaní, aj keď ide o správne konanie, ktoré môže viesť k uloženiu sankcií, predovšetkým pokút, a že táto zásada hlavne vyžaduje, aby dotknutý podnik mal možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. februára 1979, Hoffmann‑La Roche/Komisia, 85/76, Zb., EU:C:1979:36, bod 9; zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, EU:C:1983:158, a zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, EU:C:2004:6, body 64 až 66).
            67. Článok 27 ods. 1 nariadenia č. 1/2003 túto zásadu odráža, keďže stanovuje, že účastníkom konania sa zašle oznámenie o výhradách, ktoré musí jasne uviesť všetky podstatné okolnosti, z ktorých Komisia v tomto štádiu konania vychádza, aby mohli dotknuté osoby skutočne zistiť, aké konanie im Komisia vytýka, ako aj dôkazy, ktoré má Komisia k dispozícii (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb., EU:C:2002:582, body 315 a 316, a Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný v bode 66 vyššie, EU:C:2004:6, body 66 a 67).
            68. Navyše dodržanie práva na obhajobu predovšetkým vyžaduje, aby podnik, proti ktorému sa vedie vyšetrovanie, mohol v priebehu správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k existencii a relevantnosti uvádzaných skutočností, ako aj k dokumentom použitým Komisiou na podporu jej tvrdenia, že došlo k porušeniu Zmluvy (rozsudky Musique Diffusion française a i./Komisia, už citovaný v bode 66 vyššie, EU:C:1983:158, bod 10; z 25. januára 2007, Dalmine/Komisia, C‑407/04 P, Zb., EU:C:2007:53, bod 44, a z 10. mája 2007, SGL Carbon/Komisia, C‑328/05 P, Zb., EU:C:2007:277, bod 71).
            69. Za okolností tejto veci a nezávisle od otázky, či Komisia bola povinná adresovať žalobkyniam pred prijatím napadnutého rozhodnutia nové oznámenie o výhradách, treba konštatovať, že v listoch a e‑maile Komisie, uvedených v bodoch 20 až 22 a 25 vyššie, Komisia žalobkyne vyzvala na vyjadrenie svojho stanoviska.
            70. Nič to však nemení na tom, že na tento účel mali žalobkyne iba lehotu štyroch pracovných dní, a to od stredy 1. júna 2011 do pondelka 6. júna 2011, po doručení listov Komisie a troch pracovných dní, od stredy 15. júna 2011 do piatku 17. júna 2011, po prijatí e‑mailu Komisie.
            71. Také krátke lehoty nemôžu byť v súlade s rešpektovaním práva na obhajobu.
            72. Napadnuté rozhodnutie treba teda zrušiť, pretože žalobkyne dostatočne preukázali nie to, že by napadnuté rozhodnutie malo iný obsah pri neexistencii procesných vád, t. j. v prípade, že by boli vypočuté a mali prístup k spisu, ale to, že by svoju obhajobu mohli zaistiť lepšie, ak by sa vady nevyskytli (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. júna 2013, Fluorsid a Minmet/Komisia, T‑404/08, Zb., EU:T:2013:321, bod 110 a citovanú judikatúru), pričom sa spresňuje, že je na tento účel potrebné vrátiť vec do štádia správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, to znamená k dátumu predchádzajúcemu prijatiu napadnutého rozhodnutia, konkrétne k 30. júnu 2011 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2006, Archer Daniels Midland/Komisia, T‑329/01, Zb., EU:T:2006:268, bod 377).
            73. Po prvé treba v tejto súvislosti zdôrazniť, že v správnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, bolo možné prejednať otázku, aké povinnosti má Komisia, pokiaľ ide o vzťah solidarity medzi spoločnosťami, ktoré sú solidárnymi dlžníkmi, pretože tvorili jediný podnik v zmysle článku 101 ZFEÚ.
            74. Všeobecný súd v rozsudku z 3. marca 2011, teda menej ako štyri mesiace pred prijatím napadnutého rozhodnutia, rozhodol, že prislúcha výlučne Komisii, aby v rámci výkonu svojej právomoci ukladať pokuty na základe článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 stanovila jednotlivé podiely rôznych spoločností v rámci súm, na ktorých zaplatenie boli solidárne zaviazané, keďže boli súčasťou toho istého podniku, pričom táto úloha nemôže byť ponechaná na vnútroštátne súdy (rozsudok z 3. marca 2011, Siemens a VA Tech Transmission & Distribution/Komisia, T‑122/07 až T‑124/07, Zb., EU:T:2011:70, bod 157).
            75. Táto otázka mala byť prejednaná v správnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, o to viac, že Súdny dvor zrušil rozsudok vo veci Siemens a VA Tech Transmission & Distribution/Komisia, už citovaný v bode 74 vyššie (EU:T:2011:70), keď rozhodol, že rozdelenie pokuty medzi solidárnych dlžníkov patrí výlučne do právomoci vnútroštátneho súdu (rozsudok Siemens, už citovaný v bode 42 vyššie, EU:C:2014:256, bod 62).
            76. Žalobkyne teda mohli v správnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, a pred vyhlásením rozsudku vo veci Siemens, už citovaného v bode 42 vyššie (EU:C:2014:256), tvrdiť, že mali právo na to, aby im bolo priznané zníženie pokuty uloženej spoločnosti Elementis, s ktorou boli solidárne zodpovedné za porušenie, ktorého sa dopustilo partnerstvo Akcros, pretože v čase porušenia tvorili jediný podnik v zmysle článku 101 ZFEÚ.
            77. Žalobkyne by teda v správnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, mohli zaistiť svoju obhajobu lepšie, keby mali k dispozícii dostatočnú lehotu na vyjadrenie svojho stanoviska.
            78. Po druhé je nesporné, že Komisia v napadnutom rozhodnutí chcela vyvodiť dôsledky z rozsudku vo veci ArcelorMittal, už citovaného v bode 21 vyššie (EU:C:2011:190).
            79. Komisia sa teda v napadnutom rozhodnutí domnievala, že prerušenie premlčania nemalo vo vzťahu k žalobkyniam účinok erga omnes , ale iba inter partes , čo za okolností prejednávanej veci znamenalo, že uvedené prerušenie premlčania neplatilo pre spoločnosť Elementis.
            80. Na jednej strane treba pripomenúť, že Súdny dvor sa vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok ArcelorMittal, už citovaný v bode 21 vyššie (EU:C:2011:190), vyjadril k účinkom prerušenia premlčania inter partes , ktoré sa týkalo rozličných podnikov v zmysle článku 101 ZFEÚ, ktoré sa zúčastnili na tom istom porušení (rozsudok ArcelorMittal, už citovaný v bode 21 vyššie, EU:C:2011:190, bod 148).
            81. Na druhej strane v prejednávanej veci tvorili spoločnosť Elementis a žalobkyne počas druhého obdobia, v ktorom dochádzalo k porušeniu, jeden a ten istý podnik v zmysle článku 101 ZFEÚ, ako bolo rozhodnuté v bode 405 rozsudku vyhláseného v tento deň vo veci T‑47/10.
            82. Nezávisle od otázky, či Komisia mohla oprávnene rozšíriť výsledok Súdneho dvora vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok ArcelorMittal, už citovaný v bode 21 vyššie (EU:C:2011:190), ktorá sa týkala rozličných podnikov zúčastňujúcich sa na tom istom porušení, na takú situáciu, ako je situácia v prejednávanej veci, ktorá sa týkala rozličných podnikov, ktoré počas druhého obdobia, v ktorom dochádzalo k porušeniu, tvorili jeden a ten istý podnik, sa treba domnievať, že predovšetkým so zreteľom na tieto otázky by žalobkyne mohli v správnom konaní, ktoré viedlo k prijatiu napadnutého rozhodnutia, zaistiť svoju obhajobu lepšie, keby mali k dispozícii dostatočnú lehotu na vyjadrenie svojho stanoviska.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  –	Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Rozhodnutie Komisie z 30. júna 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Komisie K(2009) 8682 v konečnom znení z 11. novembra 2009 týkajúce sa konania podľa článku 81 ES a článku 53 Dohody o EHP (vec COMP/38589 – Tepelné stabilizátory), sa zrušuje.
            2. Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. marca 1991. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec C-202/88.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 22. novembra 2011.#KHS AG proti Winfried Schulte.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Landesarbeitsgericht Hamm - Nemecko.#Organizácia pracovného času - Smernica 2003/88/ES - Právo na platenú ročnú dovolenku - Zánik nároku na platenú ročnú dovolenku, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu choroby, po uplynutí lehoty stanovenej vnútroštátnou právnou úpravou.#Vec C-214/10.

text:
      Vec C‑214/10
      KHS AG
      proti
      Winfried Schulte
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landesarbeitsgericht Hamm)
      „Organizácia pracovného času – Smernica 2003/88/ES – Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok – Zánik nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu choroby, po uplynutí lehoty stanovenej
         vnútroštátnou právnou úpravou“

      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Organizácia pracovného času – Právo na platenú dovolenku za
            kalendárny rok
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88, článok 7 ods. 1)
      Článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni
         vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými sú napríklad kolektívne zmluvy, ktoré obmedzujú kumulovanie nárokov
         na platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníka, ktorý je práceneschopný počas niekoľkých po sebe nasledujúcich referenčných
         období, tým, že stanovujú lehotu pätnástich mesiacov, po ktorej uplynutí nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne.

      (pozri bod 44 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 22. novembra 2011 (*)

      „Organizácia pracovného času – Smernica 2003/88/ES – Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok – Zánik nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorá nebola vyčerpaná z dôvodu choroby, po uplynutí lehoty stanovenej
         vnútroštátnou právnou úpravou“

      Vo veci C‑214/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landesarbeitsgericht
         Hamm (Nemecko) z 15. apríla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 4. mája 2010, ktorý súvisí s konaním:

      KHS AG
      proti
      Winfried Schulte,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot a U. Lõhmus,
         sudcovia A. Rosas, E. Levits (spravodajca), A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen a A. Arabadžiev,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. mája 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        KHS AG, v zastúpení: P. Brasse, Rechtsanwalt,
      –        W. Schulte, v zastúpení: H.‑J. Teuber, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, C. Blaschke a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        dánska vláda, v zastúpení: V. Pasternak Jørgensen a S. Juul Jørgensen, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: F. Erlbacher a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 7. júla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra
         2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou KHS AG a jej bývalým zamestnancom Winfriedom Schultem, ktorého
         predmetom bola žiadosť tohto zamestnanca o preplatenie dovolenky za kalendárny rok týkajúca sa rokov 2006 až 2008, ktorá nebola
         vyčerpaná z dôvodu infarktu.

       Právny rámec
       Dohovor č. 132 Medzinárodnej organizácie práce
      3        Podľa článku 9 ods. 1 Dohovoru č. 132 Medzinárodnej organizácie práce z 24. júna 1970 o platenej ročnej dovolenke (revidované
         znenie):

      „Neprerušená časť platenej ročnej dovolenky uvedenej v článku 8 ods. 2 tohto dohovoru sa musí poskytnúť a čerpať najneskôr
         v období jedného roka a zvyšná časť platenej ročnej dovolenky najneskôr 18 mesiacov od skončenia roka, v ktorom nárok na dovolenku
         vznikol.“

      4        Uvedený dohovor podpísalo štrnásť členských štátov Európskej únie, medzi nimi aj Spolková republika Nemecko.

       Právna úprava Únie
      5        Podľa odôvodnenia č. 6 smernice 2003/88:

      „treba prihliadať na zásady Medzinárodnej organizácie práce s ohľadom na organizáciu pracovného času, vrátane zásad súvisiacich
         s nočnou prácou;“

      6        Článok 1 smernice 2003/88 stanovuje:

      „Účel a rozsah pôsobnosti
      1.      Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
      2.      Táto smernica sa vzťahuje na:
      a)      minimálne doby… ročnej dovolenky…
      …“
      7        Článok 7 tejto smernice znie:

      „Ročná dovolenka
      1.      Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku v trvaní
         najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi
         právnymi predpismi a/alebo praxou.

      2.      Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného
         pomeru.“

      8        Článok 17 smernice 2003/88 stanovuje, že členské štáty sa môžu odchýliť od niektorých ustanovení tejto smernice. Od článku
         7 uvedenej smernice odchýlka prípustná nie je.

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Bundesurlaubsgesetz (spolkový zákon o dovolenke) z 8. januára 1963 v znení zo 7. mája 2002 (ďalej len „BUrlG“) v § 1 nazvanom
         „Nárok na dovolenku“ stanovuje:

      „Každý pracovník má za každý kalendárny rok nárok na platenú dovolenku na zotavenie.“
      10      § 3 BUrlG nazvaný „Dĺžka dovolenky“ v odseku 1 stanovuje:

      „Dovolenka za každý rok predstavuje minimálne 24 pracovných dní.“
      11      § 7 BUrlG s názvom „Doba čerpania, možnosť prenesenia a preplatenie dovolenky“ v odsekoch 3 a 4 stanovuje:

      „3.      Dovolenka musí byť poskytnutá a čerpaná v bežnom kalendárnom roku. Preniesť dovolenku do nasledujúceho kalendárneho roka je
         dovolené iba vtedy, ak to odôvodňujú naliehavé prevádzkové dôvody alebo dôvody spočívajúce v osobe pracovníka. V prípade prenesenia
         musí byť dovolenka poskytnutá a čerpaná v prvých troch mesiacoch nasledujúceho kalendárneho roka.

      4.      Ak v dôsledku skončenia pracovného pomeru nie je možné poskytnúť dovolenku čiastočne alebo v celom rozsahu, dovolenka sa musí
         preplatiť.“

      12      § 13 BUrlG stanovuje, že v kolektívnych zmluvách sa možno odchýliť od niektorých ustanovení tohto zákona, napríklad aj od
         § 7 ods. 3 BUrlG, a to za podmienky, že takéto odchýlenia nie sú v neprospech pracovníkov.

      13      Einheitlicher Manteltarifvertrag für die Metall- a Elektorindustrie Nordrhein‑Westfalens (jednotná rámcová kolektívna zmluva
         pre kovospracujúci a elektrotechnický priemysel Severného Porýnia – Vestfálska) z 18. decembra 2003 (ďalej len „kolektívna
         zmluva“) v § 11 nazvanom „Zásady poskytovania dovolenky“ stanovuje:

      „1.      Zamestnanci/učni majú podľa podmienok uvedených v nasledujúcich ustanoveniach v každom kalendárnom roku nárok na platenú dovolenku
         na zotavenie (dovolenka za kalendárny rok). Rok, za ktorý sa dovolenka priznáva, zodpovedá kalendárnemu roku.

      Nárok na dovolenku zaniká tri mesiace po skončení kalendárneho roka s výnimkou prípadov, ak zamestnanec nebol pri uplatňovaní
         svojho nároku na dovolenku úspešný alebo ak dovolenku nemohol čerpať z prevádzkových dôvodov.

      Ak zamestnanec nemohol čerpať dovolenku zo zdravotných dôvodov, nárok na dovolenku zaniká 12 mesiacov po uplynutí obdobia
         definovaného v druhom odseku.

      …
      3.      Preplatenie nevyčerpanej dovolenky je prípustné len v prípade ukončenia pracovného pomeru/učňovského pomeru.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Winfried Schulte bol od apríla 1964 zamestnaný v spoločnosti KHS, resp. v jej právnej predchodkyni ako zámočník. Jeho pracovná
         zmluva podliehala kolektívnej zmluve. Nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zaručený kolektívnou zmluvou predstavoval
         30 dní v roku.

      15      V januári 2002 W. Schulte utrpel infarkt, v dôsledku čoho je ťažko zdravotne postihnutý a bol práceneschopný. Od októbra 2003
         poberal dôchodok z dôvodu úplnej straty schopnosti vykonávať zárobkovú činnosť. Táto situácia pretrvávala až do 31. augusta
         2008, keď bol pracovný pomer W. Schulteho ukončený.

      16      V marci 2009 podal W. Schulte na Arbeitsgericht Dortmund (Pracovný súd v Dortmunde) žalobu o peňažnú náhradu za nevyčerpanú
         platenú dovolenku za kalendárny rok za referenčné obdobia zodpovedajúce kalendárnym rokom 2006, 2007 a 2008.

      17      Arbeitsgericht Dortmund vyhovel žalobe pre uvedené tri obdobia v rozsahu, v ktorom W. Schulte žiadal o preplatenie minimálnej
         dovolenky za kalendárny rok v trvaní 20 pracovných dní za každý rok podľa práva Únie, vrátane 5 pracovných dní za rok, na
         ktoré má ako ťažko zdravotne postihnutá osoba nárok podľa nemeckého práva.

      18      Vo svojom odvolaní proti rozsudku tohto súdu spoločnosť KHS AG uvádza, že nároky na platenú dovolenku W. Schulteho za kalendárny
         rok týkajúce sa rokov 2006 a 2007 už zanikli z dôvodu uplynutia obdobia prenesenia dovolenky podľa ustanovenia § 11 ods. 1
         tretieho pododseku kolektívnej zmluvy.

      19      Landesarbeitsgericht Hamm (Krajinsky pracovný súd v Hamme) konštatoval, že podľa vnútroštátnej právnej úpravy a kolektívnej
         zmluvy nároky na platenú dovolenku za kalendárny rok týkajúce sa rokov 2007 a 2008 ešte v čase ukončenia pracovnej zmluvy
         existovali, a že z dôvodu uplynutia obdobia prenesenia v celkovej dĺžke pätnástich mesiacov zanikol jedine nárok na platenú
         dovolenku za kalendárny rok 2006.

      20      Vnútroštátny súd však nevylučuje, že zánik nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok 2006 opierajúci sa o vnútroštátnu
         úpravu môže byť v rozpore s článkom 7 ods. 1 smernice 2003/88.

      21      Za týchto okolností Landesarbeitsgericht Hamm rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 7 ods. 1 smernice 2003/88… vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom a/alebo praxi, ktoré
         stanovujú, že nárok na minimálnu platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia
         prenesenia dovolenky aj v tom prípade, keď je pracovník dlhodobo práceneschopný (pričom táto dlhodobá pracovná neschopnosť
         má za následok, že by mohol kumulovať nároky na minimálnu platenú dovolenku za kalendárny rok týkajúcu sa niekoľkých rokov,
         ak by možnosť preniesť tieto nároky nebola časovo obmedzená)?

      2.      V prípade zápornej odpovede na túto otázku, musí byť prenesenie týchto nárokov možné v priebehu obdobia v trvaní najmenej
         18 mesiacov?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      22      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle,
         že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými sú napríklad kolektívne zmluvy, ktoré obmedzujú kumulovanie
         nárokov na platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníka, ktorý je práceneschopný počas niekoľkých po sebe nasledujúcich
         referenčných období, tým, že stanovujú lehotu pätnástich mesiacov, po ktorej uplynutí nárok na platenú dovolenku za kalendárny
         rok zanikne.

      23      V tejto súvislosti je na úvod potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry musí byť právo na platenú dovolenku za kalendárny
         rok každého pracovníka považované za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, od ktorej sa nemožno odchýliť a ktorú
         príslušné vnútroštátne orgány môžu uplatňovať len v hraniciach výslovne vytýčených smernicou Rady 93/104/ES z 23. novembra
         1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197), ktorá bola kodifikovaná
         smernicou 2003/88 (pozri rozsudky z 26. júna 2001, BECTU, C‑173/99, Zb. s. I‑4881, bod 43; z 18. marca 2004, Merino Gómez,
         C‑342/01, Zb. s. I‑2605, bod 29; zo 16. marca 2006, Robinson‑Steele a i., C‑131/04 a C‑257/04, Zb. s. I‑2531, bod 48, ako
         aj z 20. januára 2009, Schultz-Hoff a i., C‑350/06 a C‑520/06, Zb. s. I‑179, bod 22).

      24      Ďalej už Súdny dvor preskúmal vykonávanie tejto zásady práva na platenú dovolenku za kalendárny rok a podmienky jej uplatňovania
         príslušnými vnútroštátnymi orgánmi v súvislosti s pracovníkmi, ktorým nebol priznaný nárok na platenú dovolenku za kalendárny
         rok za obdobia nemocenskej dovolenky, ktoré neprekročili referenčné obdobia uplatniteľné podľa dotknutého vnútroštátneho práva
         (rozsudok Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 19).

      25      V rámci tohto skúmania Súdny dvor konštatoval, že vnútroštátne ustanovenie, ktoré zakotvuje dobu prenesenia dovolenky za kalendárny
         rok nevyčerpanej na konci referenčného obdobia, v zásade sleduje cieľ poskytnúť pracovníkovi, ktorý nemohol čerpať dovolenku
         za kalendárny rok, dodatočnú možnosť ju využiť. Stanovenie tejto doby je súčasťou podmienok výkonu a uplatňovania práva na
         platenú dovolenku za kalendárny rok, a teda patrí v zásade do právomoci členských štátov (rozsudok Schultz-Hoff a i., už citovaný,
         bod 42).

      26      Súdny dvor v tomto smere konštatoval, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá
         stanovuje pravidlá výkonu práva na platenú dovolenku za kalendárny rok výslovne priznaného touto smernicou vrátane zániku
         uvedeného práva uplynutím referenčného obdobia alebo obdobia prenesenia dovolenky. Toto konštatovanie však Súdny dvor v zásade
         podmienil tým, že pracovník, ktorého právo na platenú dovolenku za kalendárny rok zaniklo, mal skutočne možnosť výkonu práva,
         ktoré mu smernica priznáva (rozsudok Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 43).

      27      Treba však konštatovať, že pracovník, ktorý zostane rovnako ako žalobca vo veci samej v roku 2006 na nemocenskej dovolenke
         počas celého referenčného obdobia a dokonca aj po uplynutí obdobia prenesenia dovolenky stanovenom vnútroštátnym právom, je
         za celé obdobie zbavený možnosti využiť svoju platenú dovolenku za kalendárny rok.

      28      Hoci z vyššie citovanej judikatúry nepochybne vyplýva, že vnútroštátne ustanovenie stanovujúce referenčné obdobie nemôže stanoviť
         zánik nároku pracovníka na platenú dovolenku za kalendárny rok, ak tento pracovník nemal možnosť skutočne uplatniť tento nárok,
         vzhľadom na špecifické okolnosti sporu vo veci samej musí uvedený záver podliehať drobným odlišnostiam.

      29      V opačnom prípade by bol totiž pracovník, akým je žalobca vo veci samej, ktorý je práceneschopný počas niekoľkých po sebe
         nasledujúcich referenčných období, oprávnený neobmedzene kumulovať všetky nároky na platenú dovolenku za kalendárny rok získané
         počas obdobia svojej neprítomnosti na pracovisku.

      30      Právo na takéto neobmedzené kumulovanie nárokov na platenú dovolenku za kalendárny rok získaných počas obdobia práceneschopnosti
         by už nezodpovedalo samotnému účelu práva na platenú dovolenku za kalendárny rok.

      31      Treba totiž pripomenúť, že právo na dovolenku za kalendárny rok zakotvené v článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej
         únie a v článku 7 smernice 2003/88 sleduje dvojaký cieľ, a to jednak umožniť pracovníkovi odpočinúť si od vykonávania úloh,
         ktoré mu ukladá pracovná zmluva, a jednak poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa (rozsudok Schultz-Hoff a i., už citovaný,
         bod 25).

      32      V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že hoci je pravda, že pozitívne účinky platenej dovolenky za kalendárny rok na bezpečnosť
         a zdravie pracovníka sa úplne prejavia, ak sa dovolenka čerpá v roku, na ktorý je určená, teda v práve prebiehajúcom roku,
         tento čas odpočinku z tohto hľadiska nestráca na svojom význame, ak sa čerpá v neskoršom období (rozsudky zo 6. apríla 2006,
         Federatie Nederlandse Vakbeweging, C‑124/05, Zb. s. I‑3423, bod 30, ako aj Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 30).

      33      Treba však konštatovať, že nárok pracovníka na platenú dovolenku za kalendárny rok získaný v dôsledku jeho práceneschopnosti
         počas niekoľkých po sebe nasledujúcich referenčných období môže zodpovedať obidvom cieľom uvedeným v bode 31 tohto rozsudku
         len v prípade, ak prenesenie dovolenky neprekročí určitú časovú hranicu. Pri prekročení takejto hranice by bola dovolenka
         za kalendárny rok pozbavená pozitívneho účinku na zamestnanca v podobe poskytnutia času odpočinku a plnila by iba funkciu
         poskytnutia času na oddych a zotavenie sa.

      34      V dôsledku toho s ohľadom na samotný účel práva na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktoré každému pracovníkovi bezprostredne
         priznáva právo Únie, pracovník, ktorý je práceneschopný počas niekoľkých po sebe nasledujúcich rokov a ktorému vnútroštátne
         právo bráni čerpať platenú dovolenku za kalendárny rok v uvedenom období, nemôže byť oprávnený neobmedzene kumulovať nároky
         na platenú dovolenku za kalendárny rok získané počas tohto obdobia.

      35      Pokiaľ ide o obdobie prenesenia, po ktorého uplynutí nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok môže zaniknúť, v prípade
         kumulovania nárokov na platenú dovolenku za kalendárny rok počas obdobia pracovnej neschopnosti je potrebné s ohľadom na článok
         7 smernice 2003/88 a so zreteľom na predchádzajúce úvahy posúdiť, či obdobie prenesenia nároku na platenú dovolenku za kalendárny
         rok, stanovené vnútroštátnymi predpismi alebo praxou, akými sú kolektívne zmluvy, na pätnásť mesiacov, možno oprávnene kvalifikovať
         ako obdobie, po ktorého uplynutí je platená dovolenka za kalendárny rok pozbavená svojho pozitívneho účinku na pracovníka
         v podobe poskytnutia času odpočinku.

      36      V tomto kontexte je potrebné uviesť nasledujúce skutočnosti.

      37      Právo na platenú dovolenku za kalendárny rok má ako zásada sociálneho práva Únie nielenže mimoriadny význam, ako sa zdôrazňuje
         v bode 23 tohto rozsudku, ale toto právo je navyše výslovne zakotvené v článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej
         únie, ktorej priznáva článok 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvám.

      38      Z toho vyplýva, že na to, aby bolo rešpektované toto právo, ktorého cieľom je ochrana pracovníka, musí každé obdobie prenesenia
         dovolenky zohľadňovať špecifickú situáciu, v ktorej sa nachádza pracovník, ktorý je práceneschopný počas niekoľkých po sebe
         nasledujúcich referenčných období. Uvedené obdobie tak musí pracovníkovi predovšetkým zabezpečiť, že v prípade potreby bude
         mať k dispozícii čas odpočinku, ktorý bude rozložiteľný, plánovateľný a ktorý bude mať dlhodobo k dispozícii. Každé obdobie
         prenesenia dovolenky musí výrazne prekračovať dĺžku referenčného obdobia, pre ktoré bolo priznané.

      39      Toto obdobie musí rovnako chrániť zamestnávateľa pred nebezpečenstvom neprimeraného kumulovania období neprítomnosti pracovníka
         na pracovisku a pred nepríjemnosťami, ktoré z toho môžu vyplývať pre organizáciu práce.

      40      V prejednávanej veci je uvedené obdobie stanovené v § 11 ods. 1 treťom pododseku kolektívnej zmluvy na pätnásť mesiacov, a je
         teda dlhšie ako referenčné obdobie, na ktoré sa vzťahuje, čím sa prejednávaná vec odlišuje od veci, v ktorej bol vydaný už
         citovaný rozsudok Schultz-Hoff a i. a v ktorej obdobie prenesenia bolo šesť mesiacov.

      41      V tejto súvislosti je potrebné navyše zdôrazniť, že podľa článku 9 ods. 1 Dohovoru č. 132 Medzinárodnej organizácie práce
         z 24. júna 1970 o platenej ročnej dovolenke (revidované znenie) sa neprerušená časť platenej dovolenky za kalendárny rok musí
         poskytnúť a čerpať najneskôr v období jedného roka a zvyšná časť platenej dovolenky za kalendárny rok najneskôr 18 mesiacov
         od skončenia roka, v ktorom nárok na dovolenku vznikol. Toto pravidlo možno chápať v tom zmysle, že po uplynutí lehôt, ktoré
         stanovuje, už nie je možné dosiahnuť účel práva na dovolenku v celom rozsahu.

      42      Vzhľadom na skutočnosť, že podľa odôvodnenia č. 6 má smernica 2003/88 zohľadňovať zásady Medzinárodnej organizácie práce s ohľadom
         na organizáciu pracovného času, pri výpočte období prenesenia dovolenky sa musí prihliadať na účel práva na dovolenku za kalendárny
         rok, ako to vyplýva z článku 9 ods. 1 uvedeného Dohovoru.

      43      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy sa možno oprávnene domnievať, že obdobie prenesenia práva na platenú dovolenku za kalendárny
         rok v trvaní pätnástich mesiacov, akým je dotknuté obdobie vo veci samej, nie je v rozpore s účelom uvedeného práva, keďže
         vo vzťahu k pracovníkovi si zachováva pozitívny účinok v podobe poskytnutia času odpočinku.

      44      V dôsledku toho je na prvú položenú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom
         zmysle, že nebráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými sú napríklad kolektívne zmluvy, ktoré obmedzujú
         kumulovanie nárokov na platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníka, ktorý je práceneschopný počas niekoľkých po sebe nasledujúcich
         referenčných období, tým, že stanovujú lehotu pätnástich mesiacov, po ktorej uplynutí nárok na platenú dovolenku za kalendárny
         rok zanikne.

       O druhej otázke
      45      Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú položenú otázku.

       O trovách
      46      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článok 7 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
            času sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými sú napríklad kolektívne
            zmluvy, ktoré obmedzujú kumulovanie nárokov na platenú dovolenku za kalendárny rok pracovníka, ktorý je práceneschopný počas
            niekoľkých po sebe nasledujúcich referenčných období, tým, že stanovujú lehotu pätnástich mesiacov, po ktorej uplynutí nárok
            na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.