title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. júla 2015.#NLB Leasing d.o.o. proti Republika Slovenija.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vrhovno sodišče Republike Slovenije.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – DPH – Smernica 2006/112/ES – Dodanie tovaru alebo poskytovanie služieb – Lízingová zmluva – Vrátenie nehnuteľnosti, ktorá bola predmetom lízingu, prenajímateľovi – Pojem ‚zrušenie, odstúpenie, vypovedanie, úplné alebo čiastočné nezaplatenie‘ – Právo prenajímateľa na zníženie daňového základu – Dvojité zdanenie – Odlišné plnenia – Zásada daňovej neutrality.#Vec C-209/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 2. júla 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — DPH — Smernica 2006/112/ES — Dodanie tovaru alebo poskytovanie služieb — Lízingová zmluva — Vrátenie nehnuteľnosti, ktorá bola predmetom lízingu, prenajímateľovi — Pojem ‚zrušenie, odstúpenie, vypovedanie, úplné alebo čiastočné nezaplatenie‘ — Právo prenajímateľa na zníženie daňového základu — Dvojité zdanenie — Odlišné plnenia — Zásada daňovej neutrality“
      Vo veci C‑209/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vrhovno sodišče (Slovinsko) zo 16. apríla 2014 a doručený Súdnemu dvoru 25. apríla 2014, ktorý súvisí s konaním:

         NLB Leasing d.o.o.

      proti

         Republika Slovenija,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca), A. Arabadžiev, J. L. da Cruz Vilaça a C. Lycourgos,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               NLB Leasing d.o.o., v zastúpení: J. Podlipnik, daňový poradca,

               —

               slovinská vláda, v zastúpení: T. Mihelič Žitko, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay, L. Lozano Palacios a M. Žebre, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 1, článku 14, článku 24 ods. 1 a článku 90 ods. 1 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou NLB Leasing d.o.o. (ďalej len „NLB“) a Slovinskou republikou, ktorú zastupuje Ministrstvo za finance (ministerstvo financií), ktorého predmetom je odmietnutie ministerstva financií opraviť výšky dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej po uzavretí dvoch lízingových zmlúv.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa článku 2 ods. 1 smernice o DPH:
               „DPH podliehajú tieto transakcie:

                        a)

                        dodanie tovaru za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká;

                  …

                        c)

                        poskytovanie služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká;

                  …“

               4

               Článok 14 smernice o DPH stanovuje:
               „1.   ‚Dodanie tovaru‘ je prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ.
               2.   Okrem transakcie uvedenej v odseku 1 sa za dodanie tovaru považujú tieto transakcie:
               …

                        b)

                        skutočné odovzdanie tovaru na základe zmluvy o nájme tovaru na určité obdobie alebo na základe zmluvy o predaji tovaru s odloženou platbou, ktorá stanovuje, že za normálnych okolností sa vlastníctvo nadobudne najneskôr pri zaplatení poslednej splátky;

                  …“

               5

               Článok 24 ods. 1 smernice o DPH uvádza:
               „Poskytovaním služieb je každá transakcia, ktorá nie je dodaním tovaru.“

               6

               Podľa článku 90 smernice o DPH:
               „1.   V prípade zrušenia, odmietnutia [odstúpenia, vypovedania – neoficiálny preklad], úplného alebo čiastočného nezaplatenia alebo v prípade zníženia ceny po dodaní sa základ dane primerane zníži za podmienok stanovených členskými štátmi.
               2.   V prípade úplného alebo čiastočného nezaplatenia sa členské štáty môžu odchýliť od ustanovenia odseku 1.“

         Slovinské právo

               7

               Podľa článku 3 ods. 1 zákona o dani z pridanej hodnoty (Zakon o davku na dodano vrednost, ďalej len „ZDDV‑1“) podliehajú DPH tieto transakcie:
               „1.   dodanie tovaru za protihodnotu na území Slovinskej republiky… zdaniteľnou osobou… pri výkone jej ekonomickej činnosti;
               …
               3.   poskytovanie služieb za protihodnotu na území Slovinskej republiky zdaniteľnou osobou pri výkone jej ekonomickej činnosti;
               …“

               8

               Článok 6 ZDDV‑1 stanovuje:
               „1.   ‚Dodanie tovaru‘ je prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ.
               2.   Za dodanie tovaru sa považuje tiež:
               …

                        b)

                        skutočné odovzdanie tovaru na základe zmluvy o nájme tovaru na určité obdobie…, ktorá stanovuje, že za normálnych okolností sa vlastníctvo nadobudne najneskôr pri zaplatení poslednej splátky;

                  …“

               9

               Článok 14 ods. 1 ZDDV‑1 upravuje, že za „poskytovanie služieb“ sa považuje každá transakcia, ktorá nie je dodaním tovaru.

               10

               Článok 39 ods. 2 a 3 ZDDV‑1 znie:
               „2.   Základ dane sa v prípade zrušenia objednávky, vrátenia alebo zníženia ceny po dodaní primerane znižuje. Zdaniteľná osoba môže opraviť (znížiť) výšku priznanej DPH, ak príjemca tovaru alebo služieb opraví (zníži) výšku ním odpočítanej DPH a písomne to oznámi dodávateľovi.
               3.   Zdaniteľná osoba môže takisto opraviť (znížiť) výšku DPH, ktorú má zaplatiť, ak sa nezaplatila alebo zaplatila len čiastočne na základe právoplatného súdneho rozhodnutia, ktorým sa schválilo ukončené konkurzné konanie, alebo na základe ukončeného vyrovnávacieho konania… Ak zdaniteľná osoba neskôr prijme úplnú alebo čiastočnú platbu za dodanie tovaru či poskytovanie služieb, vo vzťahu ku ktorým opravila daňový základ v súlade s týmto odsekom, zaplatí z prijatej sumy DPH.“

               11

               Článok 13 vykonávacieho nariadenia ZZDV‑1 (Pravilnik o izvajanju Zakona o davku na dodano vrednost) stanovuje:
               „1.   DPH sa nepriznáva ani neplatí z náhrady škody.
               2.   Za náhradu škody sa podľa predchádzajúceho odseku považuje najmä:

                        —

                        dodanie tovaru, ktoré dodávateľ uskutočňuje ako náhradu za škodu spôsobenú predchádzajúcim dodaním tovaru, v prípade, že dodávateľ nesie za túto škodu zákonnú alebo zmluvnú zodpovednosť,

                        —

                        úroky z omeškania, ktoré zdaniteľná osoba účtuje svojmu dlžníkovi, až do výšky zákonnej sadzby, ako aj náklady vynaložené na upomienku,

                        —

                        zmluvné pokuty,

                        —

                        náhrada škody, ktorá vznikla v dôsledku zrušenia zmluvy, ak kupujúci z tohto dôvodu nedostal nijaký tovar alebo službu.

                  3.   Ak sa má zmluva plniť čiastočne, toto čiastočné plnenie podlieha DPH.“

               12

               Podľa článku 41 vykonávacieho nariadenia ZDDV‑1:
               „…
               2.   V súlade s článkom 39 ods. 2 ZDDV‑1 môže zdaniteľná osoba znížiť výšku DPH v miere zodpovedajúcej neskôr dohodnutým zľavám, ako sú napríklad vynikajúce rabaty alebo zľavy dohodnuté z dôvodu nižšej kvality tovaru, pokiaľ sú dohodnuté priamo medzi dodávateľom a príjemcom.
               3.   Zníženie základu dane dodávateľa podľa článku 39 ods. 2 ZDDV‑1 nemožno uplatniť pred zdaňovacím obdobím, v ktorom dodávateľ dostal písomné oznámenie od príjemcu, ktorým ho informuje, že opravil odpočet DPH.
               …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Vo februári 2008 spoločnosť NLB uzatvorila ako veriteľ so spoločnosťou Domino ing, d.o.o. (ďalej len „Domino“), ako dlžníkom dve zmluvy o krátkodobej účelovej pôžičke, ako aj dohody o „obchodnej spolupráci“. Tieto dohody predovšetkým upravili, že účelom pôžičiek, ktoré spoločnosť NLB poskytla spoločnosti Domino, je nadobudnutie nehnuteľností s cieľom výstavby obytnej budovy a že spoločnosť NLB môže, ak si to bude priať, financovať výstavbu tejto obytnej budovy, o ktorú, ako uznáva, má záujem. Spoločnosť Domino prostredníctvom týchto pôžičiek nadobudla nehnuteľnosti, ktoré predtým boli vo vlastníctve tretej osoby vo vzťahu k zmluvám uzavretým medzi spoločnosťami NLB a Domino.

               14

               V apríli 2009 spoločnosti NLB a Domino uzavreli dva súbory zmlúv, ktoré podľa informácií Vrhovno sodišče (Najvyšší súd) predstavujú transakciu nazvanú „spätný lízing“ („sale and lease back“). Jednak sa spoločnosť NLB stala na základe dvoch kúpnych zmlúv vlastníkom nehnuteľností, ktoré predtým nadobudla spoločnosť Domino, a jednak sa zároveň na základe dvoch lízingových zmlúv zaviazala prenajať tieto nehnuteľnosti spoločnosti Domino na obdobie niekoľkých mesiacov. Bez ohľadu na skôr uzavreté dohody o obchodnej spolupráci stanovili lízingové zmluvy medzi týmito dvoma spoločnosťami, že pred uplynutím doby ich platnosti si musí spoločnosť Domino vybrať medzi týmito troma možnosťami, konkrétne buď predĺžiť dobu trvania zmlúv, alebo vrátiť nehnuteľnosti spoločnosti NLB, alebo využiť kúpne opcie, ktorými v súvislosti s týmito nehnuteľnosťami disponovala, a zaplatiť všetky zostávajúce splátky dlžné spoločnosti NLB.

               15

               Pri uzavretí lízingových zmlúv spoločnosť NLB zaplatila DPH zo sumy fakturovanej spoločnosti Domino v uvedených zmluvách, konkrétne zo sumy zodpovedajúcej všetkým mesačným splátkam, vrátane kúpnych opcií poskytnutých spoločnosti Domino.

               16

               Keďže spoločnosť Domino ku dňu uplynutia doby platnosti lízingových zmlúv nezaplatila všetky splátky, ktoré bola dlžná spoločnosti NLB, využila spoločnosť NLB možnosť vyplývajúcu z uvedených zmlúv a opätovne nadobudla držbu nehnuteľností, ktoré boli predmetom lízingových zmlúv. V júli 2010 spoločnosť NLB predala uvedené nehnuteľnosti ako stavebný pozemok tretej spoločnosti, konkrétne spoločnosti Sava IP, d.o.o. (ďalej len „Sava IP“), a pri tej príležitosti podala priznanie k DPH.

               17

               Keďže si spoločnosť Domino nesplnila záväzky, ktoré jej vyplývali z lízingových zmlúv, spoločnosť NLB požiadala o opravu sumy zaplatenej DPH vo výške hodnoty kúpnych opcií stanovených v týchto zmluvách.

               18

               V tejto súvislosti z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že NLB a Domino vykonali v súlade s podmienkami lízingových zmlúv konečné vyúčtovanie, podľa ktorého spoločnosť NLB vyplatila spoločnosti Domino sumu zodpovedajúcu rozdielu medzi prebytkom dosiahnutým z predaja nehnuteľností spoločnosti Sava IP na jednej strane a sumami, ktoré spoločnosť Domino nezaplatila, vrátane kúpnych opcií na druhej strane.

               19

               Spoločnosť NLB odpočítala od kúpnej ceny dotknutých nehnuteľností po prvé sumu zodpovedajúcu DPH, ktorú zaplatila pri tomto prevode, po druhé splátky týkajúce sa kúpnych opcií ešte nezaplatených spoločnosťou Domino a napokon po tretie mesačné splátky, ktoré bola spoločnosť Domino okrem iného dlžná spoločnosti NLB. Rozdiel potom previedla spoločnosti Domino. Spoločnosť NLB následne vystavila spoločnosti Domino dva dobropisy zodpovedajúce hodnote splátok za kúpne opcie, čím tieto lízingové splátky zrušila.

               20

               Rozhodnutím z 5. júna 2012 slovinské daňové orgány odmietli vyhovieť žiadosti spoločnosti NLB o zníženie sumy DPH zaplatenej uvedenou spoločnosťou pri uzavretí lízingových zmlúv, pretože dva dobropisy nepredstavujú zákonný základ zníženia základu dane spoločnosti NLB. Vychádzali z toho, že tieto zmluvy neboli „vypovedané“ a opätovné prevzatie nehnuteľností spoločnosťou NLB nepredstavuje „vrátenie“ v zmysle článku 39 ods. 2 ZDDV‑1, ktorý do slovinského práva preberá článok 90 ods. 1 smernice o DPH. Podľa týchto orgánov prenajímateľ v skutočnosti prevzal úlohu veriteľa a na účet nájomcu predal nehnuteľnosti spoločnosti Sava IP.

               21

               Spoločnosť NLB napadla rozhodnutie slovinských daňových orgánov podaním odvolania v správnom konaní na ministerstvo financií a následne podaním žaloby k príslušnému súdu prvého stupňa. Oba opravné prostriedky boli zamietnuté.

               22

               Spoločnosť NLB vo svojom dovolaní tvrdí, že daňová správa a súd prvého stupňa nesprávne vyložili článok 39 ZDDV‑1 a článok 90 ods. 1 smernice o DPH. Vrátenie nehnuteľností, ktoré vykonala spoločnosť Domino z dôvodu neplnenia svojich záväzkov, predstavuje jeden z prípadov upravených v uvedených ustanoveniach. Spoločnosť NLB takisto tvrdí, že ak by nemohla znížiť svoj daňový základ v kontexte, akým je kontext v konaní vo veci samej, bola by porušená zásada daňovej neutrality, pretože pri prevode nehnuteľností na tretiu spoločnosť zaplatila DPH druhýkrát.

               23

               Za týchto podmienok sa Vrhovno sodišče rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 90 ods. 1 smernice o DPH vykladať s prihliadnutím na okolnosti konania vo veci samej tak, že vrátenie nehnuteľnosti, ktorá je predmetom lízingu, z dôvodu čiastočného neplnenia záväzkov nájomcu do držby prenajímateľa, s cieľom následného predaja a výkonu ďalších povinností stanovených v dotknutej zmluve predstavuje, hoci sa uskutočňuje po termíne splatnosti všetkých lízingových splátok, prípad ‚zrušenia, odmietnutia [odstúpenia, vypovedania – neoficiálny preklad], úplného alebo čiastočného nezaplatenia‘ po dodaní, v ktorom sa má základ dane primerane znížiť?

                        2.

                        Majú sa článok 2 ods. 1, článok 14 a článok 24 ods. 1 smernice o DPH vykladať tak, že hodnotu dvoch kúpnych opcií predstavujúcu väčšinu celkových záväzkov splatných na základe lízingových zmlúv, ktorú nájomca zaplatil prenajímateľovi takým spôsobom, že z dôvodu čiastočného neplnenia záväzkov prenajímateľ opätovne získal predmet lízingu do svojej držby, predal ho tretej osobe a prebytok z tohto predaja zaplatil nájomcovi, pričom v konečnom vyúčtovaní od neho odpočítal aj hodnotu kúpnych opcií, treba považovať za platbu pri plnení zmluvy a dodanie tovaru, ktoré ako také podlieha DPH; alebo za platbu za službu nájmu alebo užívania nehnuteľnosti (protihodnota, ktorá je ako taká zo zákona alebo na základe rozhodnutia zdaniteľnej osoby predmetom DPH); alebo za náhradu škody za odstúpenie od zmluvy, uhrádzanú na odstránenie ujmy spôsobenej neplnením nájomcu, ktorá nie je priamo spojená s akýmkoľvek poskytovaním služieb za odplatu a ako taká nepodlieha DPH?

                        3.

                        V prípade, že sa na druhú otázku odpovie tak, že ide o platbu za dodanie tovaru a plnenie zmluvy, vzniká otázka, či zásada neutrality DPH bráni tomu, aby prenajímateľ zaplatil DPH na výstupe dvakrát, t. j. prvýkrát pri uzavretí lízingových zmlúv (vrátane hodnoty kúpnych opcií, ktorá predstavovala väčšinu hodnoty zmluvy) a druhýkrát v dôsledku čiastočného neplnenia záväzkov nájomcu pri (následnom) predaji nehnuteľnosti tretej osobe, hoci prenajímateľ preniesol daňovú povinnosť vyplývajúcu z tohto druhého prevodu prostredníctvom konečného vyúčtovania na nájomcu?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O druhej otázke

               24

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že spoločnosť NLB ako prenajímateľ a Domino ako nájomca uzavreli dve lízingové zmluvy, ktorých predmetom je prenájom dvoch nehnuteľností. Takisto sa javí, že z tohto rozhodnutia vyplýva, že spoločnosť NLB z dôvodu neplnenia záväzkov prináležiacim spoločnosti Domino v súlade so zmluvami opätovne získala uvedené nehnuteľnosti do svojej držby, predala ich tretej osobe a prebytok z tohto predaja zaplatila spoločnosti Domino, pričom v konečnom vyúčtovaní od neho odpočítala sumu kúpnych opcií. V tomto kontexte sa vnútroštátny súd svojou druhou otázkou, ktorú treba preskúmať ako prvú, v podstate pýta, či článok 2 ods. 1, článok 14 a článok 24 ods. 1 smernice o DPH treba vykladať v tom zmysle, že lízing, akým je lízing v konaní vo veci samej, predstavuje dodanie tovaru, alebo poskytovanie služieb v zmysle týchto ustanovení.

               25

               Treba pripomenúť, že Súdny dvor nemá v rámci článku 267 ZFEÚ právomoc uplatňovať právne pravidlá Únie na konkrétny prípad (rozsudok Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, bod 21). V takom konaní, akým je konanie vo veci samej, je teda na vnútroštátnom súde vykonať právnu kvalifikáciu nevyhnutnú na vyriešenie sporu v konaní vo veci samej. Súdnemu dvoru naopak prináleží, aby vnútroštátnemu súdu poskytol všetky potrebné údaje, ktoré by ho pri tomto posúdení mali viesť (rozsudok Patriciello, C‑163/10, EU:C:2011:543, bod 23).

               26

               Nezávisle od otázky, či s prihliadnutím na základné okolnosti sporu vo veci samej je poskytnutie lízingu v skutočnosti súčasťou jedinej transakcie pozostávajúcej z viacerých prvkov, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, treba mu poskytnúť údaje, ktoré mu umožnia na účely DPH posúdiť právnu povahu poskytnutia lízingu.

               27

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s článkom 24 ods. 1 smernice o DPH je „‚poskytovaním služieb‘ každá transakcia, ktorá nie je dodaním tovaru“. Pokiaľ ide o pojem „dodanie tovaru“, požaduje článok 14 ods. 1 tejto smernice „prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ“. Okrem toho článok 14 ods. 2 písm. b) smernice o DPH považuje za „dodanie tovaru“ skutočné odovzdanie tovaru na základe zmluvy o nájme tovaru na určité obdobie s klauzulou, ktorá stanovuje, že za normálnych okolností sa vlastníctvo nadobudne najneskôr pri zaplatení poslednej splátky.

               28

               V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že samotný lízing treba odlišovať od finančného lízingu, lebo v prípade tohto lízingu sa na nájomcu prevádzajú v podstate všetky riziká a výhody plynúce z vlastníctva majetku. Skutočnosti, že prevod vlastníckeho práva je stanovený zmluvou alebo že aktualizovaná suma splátok je prakticky zhodná s predajnou hodnotou tovaru, individuálne alebo spoločne predstavujú kritériá, na základe ktorých možno určiť, či určitý lízing možno kvalifikovať ako finančný lízing (pozri v tomto zmysle rozsudok Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, EU:C:2012:97, bod 38).

               29

               Navyše pojem dodanie tovaru neodkazuje na prevod vlastníctva spôsobmi uvádzanými uplatniteľným vnútroštátnym právom, ale zahrnuje každý prevod hmotného majetku jednou stranou, ktorá splnomocní druhú stranu fakticky s ním disponovať, akoby bola vlastníkom tohto majetku (rozsudok Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, bod 39 a citovaná judikatúra).

               30

               Preto v prípade, že lízingová zmluva týkajúca sa nehnuteľnosti stanovuje buď prevod vlastníckeho práva na nájomcu po skončení platnosti tejto zmluvy, alebo že nájomca získa základné atribúty vlastníckeho práva k tejto nehnuteľnosti, najmä je na uvedeného nájomcu prevedená väčšina výhod a rizík vlastných vlastníckemu právu k uvedenej nehnuteľnosti, a ak je aktualizovaná suma splátok prakticky zhodná s predajnou hodnotou tovaru, musí sa plnenie vyplývajúce z takej zmluvy považovať za nadobudnutie investičného majetku (pozri v tomto zmysle rozsudok Eon Aset Menidjmunt, C‑118/11, bod 40).

               31

               V tejto súvislosti základné skutočnosti sporu v konaní vo veci samej, teda predovšetkým ustanovenia dohôd o „obchodnej spolupráci“, ako aj transakcie uskutočnené po konečnom vyúčtovaní, naznačujú, že cieľom lízingových zmlúv bol prevod vlastníctva nehnuteľností, ktoré boli predmetom uvedených zmlúv, na spoločnosť Domino, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu s prihliadnutím na kritériá pripomenuté v bodoch 26 až 30 tohto rozsudku.

               32

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že článok 2 ods. 1, článok 14 a článok 24 ods. 1 smernice o DPH treba vykladať v tom zmysle, že v prípade, že lízingová zmluva týkajúca sa nehnuteľnosti stanovuje buď prevod vlastníckeho práva na nájomcu po skončení platnosti tejto zmluvy, alebo že nájomca získa základné atribúty vlastníckeho práva k tejto nehnuteľnosti, najmä je na uvedeného nájomcu prevedená väčšina výhod a rizík vlastných vlastníckemu právu k uvedenej nehnuteľnosti, a ak je aktualizovaná suma splátok prakticky zhodná s predajnou hodnotou tovaru, musí sa plnenie vyplývajúce z takej zmluvy považovať za nadobudnutie investičného majetku.

         O prvej otázke

               33

               Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či za okolností sporu v konaní vo veci samej, ako vyplývajú z bodu 24 tohto rozsudku, sa má článok 90 ods. 1 smernice o DPH vykladať tak, že vrátenie nehnuteľnosti, ktorá je predmetom lízingu, do držby prenajímateľa predstavuje prípad zrušenia, odstúpenia, vypovedania, úplného alebo čiastočného nezaplatenia či zníženia ceny v zmysle uvedeného ustanovenia.

               34

               Zatiaľ čo vnútroštátnemu súdu prináleží vykonať právnu kvalifikáciu transakcií vykonaných spoločnosťami NLB a Domino, Súdnemu dvoru prináleží, aby vnútroštátnemu súdu poskytol všetky nevyhnutné údaje, ktoré ho pri tomto posúdení povedú.

               35

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 90 ods. 1 smernice o DPH, ktorý stanovuje prípady zrušenia, odstúpenia, vypovedania, úplného alebo čiastočného nezaplatenia či zníženia ceny po dátume uskutočnenia transakcie, ukladá členským štátom povinnosť znížiť základ dane, a tak aj výšku DPH, ktorú má zdaniteľná osoba zaplatiť, a to vždy, keď po ukončení transakcie nezískala celú protihodnotu alebo jej časť. Toto ustanovenie je vyjadrením základnej zásady smernice o DPH, podľa ktorej základom dane je skutočne získaná protihodnota, čiže logickým dôsledkom je, že daňový orgán nemôže vyberať ako DPH vyššiu sumu, než je suma, ktorú získala zdaniteľná osoba (rozsudok Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, bod 22).

               36

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že okrem prípadu zrušenia či odstúpenia od zmluvy, v ktorých sa zmluvné strany vracajú do situácie, v akej sa nachádzali pred uzavretím zmluvy, a zdaniteľná osoba už svojou pohľadávkou nedisponuje, sa článok 90 ods. 1 smernice o DPH týka iba situácií, keď druhá zmluvná strana nezaplatí, prípadne zaplatí len časť pohľadávky, ktorú je naďalej v zmysle tejto zmluvy povinná uspokojiť (pozri v tomto zmysle rozsudok Almos Agrárkülkereskedelmi, C‑337/13, EU:C:2014:328, body 23 a 24).

               37

               Základ dane zdaniteľnej osoby, pokiaľ táto zdaniteľná osoba za podmienok stanovených v zmluve skutočne získala všetky platby ako protihodnotu za poskytnuté plnenie alebo pokiaľ príjemca plnenia už nie je zdaniteľnej osobe dohodnutú sumu dlžný, sa totiž nemôže znížiť bez toho, aby sa zmluva vypovedala alebo zrušila.

               38

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že článok 90 ods. 1 smernice o DPH treba vykladať v tom zmysle, že neumožňuje, aby si zdaniteľná osoba znížila základ dane, pokiaľ skutočne získala všetky platby ako protihodnotu za poskytnuté plnenie, alebo pokiaľ druhá zmluvná strana už nie je zdaniteľnej osobe dlžná dohodnutú sumu bez toho, aby sa zmluva vypovedala alebo zrušila.

         O tretej otázke

               39

               Vnútroštátny súd sa svojou treťou otázkou v podstate pýta, či sa má zásada daňovej neutrality vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby zdaniteľná osoba zaplatila DPH prvýkrát pri uzavretí lízingovej zmluvy obsahujúcej kúpnu opciu a druhýkrát pri prevode predmetu uvedenej zmluvy na tretiu spoločnosť, k čomu došlo v dôsledku neplnenia záväzkov vyplývajúcich z lízingovej zmluvy nájomcom.

               40

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zásada daňovej neutrality vlastná spoločnému systému DPH bráni tomu, aby zdanenie podnikateľských činností zdaniteľnej osobe so sebou prinášalo dvojité zdanenie (pozri v tomto zmysle rozsudky Puffer, C‑460/07, EU:C:2009:254, body 45 a 46, ako aj Klub, C‑153/11, EU:C:2012:163, bod 42).

               41

               Súdny dvor tiež rozhodol, že na účely DPH sa má každé plnenie za normálnych okolností považovať za odlišné a nezávislé, ako to vyplýva aj z článku 1 ods. 2 druhého pododseku smernice o DPH (rozsudok BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 29). Za určitých okolností sa však musia viaceré formálne odlišné plnenia, ktoré môžu byť poskytnuté oddelene, a tak osobitne viesť buď k zdaneniu, alebo k oslobodeniu od dane, ak nie sú nezávislé, považovať za jedinú transakciu (pozri v tomto zmysle rozsudok RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, bod 20).

               42

               V súlade s touto judikatúrou prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či sa musia transakcie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, konkrétne jednak plnenia uskutočnené v prospech spoločnosti Domino a jednak prevod nehnuteľnosti na tretiu spoločnosť, považovať za „jediné plnenie“. O takýto prípad ide predovšetkým vtedy, ak viaceré prvky či úkony poskytnuté zdaniteľnou osobou sú tak úzko zviazané, že objektívne tvoria jedno nerozlučné hospodárske plnenie, ktorého rozdelenie by bolo neprirodzené.

               43

               Ak sa preukáže, že uvedené plnenie nemožno považovať za tvoriace jediné plnenie, nebráni zásada daňovej neutrality tomu, aby boli na účely DPH predmetom samostatného zdanenia.

               44

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že zásadu daňovej neutrality treba vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby poskytnutie lízingu týkajúceho sa nehnuteľností na jednej strane a prevod uvedených nehnuteľností na tretiu osobu (ktorá nie je zmluvnou stranou lízingovej zmluvy) na druhej strane boli na účely DPH predmetom samostatného zdanenia, pokiaľ tieto plnenia nemožno považovať za plnenia, ktoré tvoria jediné plnenie, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               45

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 2 ods. 1, článok 14 a článok 24 ods. 1 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že v prípade, že lízingová zmluva týkajúca sa nehnuteľnosti stanovuje buď prevod vlastníckeho práva na nájomcu po skončení platnosti tejto zmluvy, alebo že nájomca získa základné atribúty vlastníckeho práva k tejto nehnuteľnosti, najmä je na uvedeného nájomcu prevedená väčšina výhod a rizík vlastných vlastníckemu právu k uvedenej nehnuteľnosti, a ak je aktualizovaná suma splátok prakticky zhodná s predajnou hodnotou tovaru, musí sa plnenie vyplývajúce z takej zmluvy považovať za nadobudnutie investičného majetku.

                           2.

                           Článok 90 ods. 1 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje, aby si zdaniteľná osoba znížila základ dane, pokiaľ skutočne získala všetky platby ako protihodnotu za poskytnuté plnenie, alebo pokiaľ druhá zmluvná strana už nie je zdaniteľnej osobe dlžná dohodnutú sumu, bez toho, aby sa zmluva vypovedala alebo zrušila.

                           3.

                           Zásadu daňovej neutrality treba vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby poskytnutie lízingu týkajúceho sa nehnuteľností na jednej strane a prevod uvedených nehnuteľností na tretiu osobu (ktorá nie je zmluvnou stranou lízingovej zmluvy) na druhej strane boli na účely dane z pridanej hodnoty predmetom samostatného zdanenia, pokiaľ tieto plnenia nemožno považovať za plnenia, ktoré tvoria jediné plnenie, čo prináleží posúdiť vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: slovinčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. februára 2000. # Emesa Sugar (Free Zone) NV proti Aruba. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Holandsko. # Predbežné opatrenia. # Vec C-17/98.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 13. novembra 2014.#Mohamad Hamcho a Hamcho International proti Rade Európskej únie.#Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Reštriktívne opatrenia voči Sýrii – Zmrazenie finančných prostriedkov – Žaloba o neplatnosť – Lehota na podanie žaloby – Čiastočná neprípustnosť – Záujem na konaní – Dôkazné bremeno – Úprava časových účinkov zrušenia.#Vec T‑43/12.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 17. decembra 2015.#Société Neptune Distribution proti Ministre de l’Économie et des Finances.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d’État (Francúzsko).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 1924/2006 – Smernica 2009/54/ES – Článok 11 ods. 1 a článok 16 Charty základných práv Európskej únie – Ochrana spotrebiteľa – Výživové a zdravotné tvrdenia – Prírodné minerálne vody – Obsah sodíka alebo soli – Výpočet – Chlorid sodný (kuchynská soľ) alebo celkové množstvo sodíka – Sloboda prejavu a právo na informácie – Sloboda podnikania.#Vec C-157/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 17. decembra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Nariadenie (ES) č. 1924/2006 — Smernica 2009/54/ES — Článok 11 ods. 1 a článok 16 Charty základných práv Európskej únie — Ochrana spotrebiteľa — Výživové a zdravotné tvrdenia — Prírodné minerálne vody — Obsah sodíka alebo soli — Výpočet — Chlorid sodný (kuchynská soľ) alebo celkové množstvo sodíka — Sloboda prejavu a právo na informácie — Sloboda podnikania“
      Vo veci C‑157/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) z 26. marca 2014 a doručený Súdnemu dvoru 4. apríla 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Neptune Distribution SNC

      proti

         ministre de l’Économie et des Finances,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia J. Malenovský, M. Safjan (spravodajca), A. Prechal a K. Jürimäe,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. februára 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Neptune Distribution SNC, v zastúpení: D. Bouthors, M. Fayat a A. Vermersch, avocats,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: S. Menez, D. Colas a S. Ghiandoni, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: I. Chalkias, E. Leftheriotou a A. Vasilopoulou, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Santoro, avvocato dello Stato,

               —

               Európsky parlament, v zastúpení: A. Tamás a J. Rodrigues, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Rada Európskej únie, v zastúpení: J. Herrmann a O. Segnana, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: K. Herbout‑Borczak a S. Grünheid, splnomocnené zástupkyne,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. júla 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka na jednej strane výkladu prílohy nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 z 20. decembra 2006 o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách (Ú. v. EÚ L 404, s. 9, a korigendum Ú. v. EÚ L 12, 2007, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 107/2008 z 15. januára 2008 (Ú. v. EÚ L 39, s. 8, ďalej len „nariadenie č. 1924/2006“) a na druhej strane platnosti článku 2 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/13/ES z 20. marca 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, týkajúcich sa označovania, prezentácie a reklamy potravín (Ú. v. ES L 109, s. 29; Mim. vyd. 15/005, s. 75), článku 9 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/54/ES z 18. júna 2009 o využívaní a uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd (Ú. v. EÚ L 164, s. 45) ako aj jej prílohy III vzhľadom na prílohu nariadenia č. 1924/2006.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Neptune Distribution SNC (ďalej len „Neptune Distribution“) a ministre de l’Économie et des Finances (ministerstvo hospodárstva a financií, Francúzsko), ktorý sa týka rozhodnutia o výzve z 5. februára 2009, ktoré vydal vedúci jednotky riaditeľstva regiónu Auvergne pre hospodársku súťaž, ochranu spotrebiteľa a boj proti podvodom pre departement Allier, ako aj rozhodnutia ministra hospodárstva, priemyslu a zamestnanosti z 25. augusta 2009 o zamietnutí rozkladu, ktorý podala Neptune Distribution.

         Právny rámec

         EDĽP

               3

               Článok 10 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“), nazvaný „Sloboda prejavu“, stanovuje:
               „1.   Každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania štátnych orgánov a bez ohľadu na hranice.…
               2.   Výkon týchto slobôd, pretože zahŕňa povinnosti aj zodpovednosť, môže podliehať takým formalitám, podmienkam, obmedzeniam alebo sankciám, ktoré stanovuje zákon, a ktoré sú nevyhnutné v demokratickej spoločnosti… na ochranu zdravia…, ochranu… práv iných,…“

         Právo Únie

      Charta

               4

               Článok 11 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), nazvaný „Sloboda prejavu a právo na informácie“, vo svojom odseku 1 uvádza:
               „Každý má právo na slobodu prejavu. Toto právo zahŕňa slobodu zastávať názory a prijímať a rozširovať informácie a myšlienky bez zasahovania orgánov verejnej moci a bez ohľadu na hranice.“

               5

               Podľa znenia článku 16 Charty, nazvaného „Sloboda podnikania“:
               „Sloboda podnikania sa uznáva v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou.“

               6

               Článok 52 Charty s názvom „Rozsah a výklad práv a zásad“ stanovuje:
               „1.   Akékoľvek obmedzenie výkonu práv a slobôd uznaných v tejto charte musí byť ustanovené zákonom a rešpektovať podstatu týchto práv a slobôd. Za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality možno tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných.
               …
               3.   V rozsahu, v akom táto charta obsahuje práva, ktoré zodpovedajú právam zaručeným v Európskom dohovore o ochrane ľudských práv a základných slobôd, zmysel a rozsah týchto práv je rovnaký ako zmysel a rozsah práv ustanovených v uvedenom dohovore. Toto ustanovenie nebráni tomu, aby právo Únie priznávalo širší rozsah ochrany týchto práv.
               …
               7.   Súdy Únie a členských štátov náležite prihliadajú na vysvetlivky vypracované s cieľom poskytnúť usmernenia pri výklade tejto charty.“

               7

               Vysvetlivky k Charte základných práv (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17, ďalej len „vysvetlivky k Charte“) spresňujú, že pokiaľ ide o článok 11 Charty, podľa článku 52 ods. 3 Charty je význam a rozsah práva na slobodu prejavu a na informácie rovnaký ako podľa EDĽP.

         Nariadenie č. 1924/2006

               8

               Odôvodnenia 1 a 9 nariadenia č. 1924/2006 stanovujú:

                        „(1)

                        Pri označovaní a reklame čoraz väčšieho množstva potravín v Spoločenstve sa používajú výživové a zdravotné tvrdenia. Na zabezpečenie vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov a uľahčenie ich výberu by mali byť výrobky, vrátane dovezených, ktoré sa uvádzajú na trh, bezpečné a primerane označené. Pestrá a vyvážená strava je predpokladom dobrého zdravia a z hľadiska celkového stravovania majú jednotlivé výrobky len relatívny význam.

                  …

                        (9)

                        Existuje široká škála živín a iných látok vrátane, okrem iného… minerálnych látok obsahujúcich stopové prvky… s výživovým alebo fyziologickým účinkom, ktoré môže potravina obsahovať a ktoré môžu byť predmetom tvrdenia. Z tohto dôvodu by sa všeobecné zásady, ktoré sa vzťahujú na všetky tvrdenia o potravinách, mali stanoviť spôsobom, ktorý zabezpečí vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa, poskytne mu potrebné informácie pre jeho výber na základe úplného poznania faktov a ktorý bude vytvárať rovnaké podmienky pre hospodársku súťaž v potravinárskom priemysle.“

               9

               Článok 1 tohto nariadenia stanovuje:
               „1.   Toto nariadenie harmonizuje ustanovenia zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení členských štátov, ktoré sa vzťahujú na výživové a zdravotné tvrdenia, aby sa zabezpečilo efektívne fungovanie vnútorného trhu pri poskytnutí vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa.
               2.   Toto nariadenie sa vzťahuje na výživové a zdravotné tvrdenia pri komunikácii komerčného charakteru uvádzané na označení, pri prezentácii a v reklame potravín, ktoré sa v takejto podobe dostávajú ku konečnému spotrebiteľovi.
               …
               5.   Toto nariadenie sa uplatňuje bez toho, aby boli dotknuté tieto právne predpisy Spoločenstva:
               …

                        b)

                        smernica [2009/54]

                  …“

               10

               Podľa ustanovenia článku 2 ods. 2 uvedeného nariadenia:
               „Uplatňujú sa aj tieto vymedzenia pojmov:
               …

                        4.

                        ‚výživové tvrdenie‘ je každé tvrdenie, ktoré udáva, naznačuje alebo vyvoláva dojem, že potravina má osobitné pozitívne výživové vlastnosti v dôsledku:
                        …

                                 b)

                                 živín alebo iných látok, ktoré potravina:

                                          i)

                                          obsahuje;

                                          ii)

                                          obsahuje v znížených alebo zvýšených pomeroch; alebo

                                          iii)

                                          neobsahuje;

                        5.

                        ‚zdravotné tvrdenie‘ je každé tvrdenie, ktoré udáva, naznačuje alebo vyvoláva dojem, že existuje súvislosť medzi kategóriou potravín, potravinou alebo jednou z jej zložiek a zdravím;

                  …“

               11

               Článok 8 ods. 1 toho istého nariadenia stanovuje:
               „Výživové tvrdenia sú povolené len v tom prípade, ak sú uvedené v prílohe a sú v súlade s podmienkami ustanovenými v tomto nariadení.“

               12

               Článok 13 nariadenia č. 1924/2006 stanovuje:
               „1.   Zdravotné tvrdenia, ktoré opisujú alebo odkazujú na:

                        a)

                        úlohu živiny alebo inej látky pri raste, vývoji a telesných funkciách…
                        …
                        ktoré sú uvedené v zozname ustanovenom v odseku 3 sa môžu uvádzať bez vykonania postupu ustanoveného v článkoch 15 až 19, ak:

                                 i)

                                 vychádzajú zo všeobecne uznávaných vedeckých dôkazov; a

                                 ii)

                                 priemerný spotrebiteľ im dobre rozumie.

                  …
               3.   Komisia prijme po porade s úradom [Európsky úrad pre bezpečnosť potravín (EFSA)]… najneskôr do 31. januára 2010 zoznam povolených tvrdení Spoločenstva uvedených v odseku 1, zameraný na zmenu a doplnenie nepodstatných prvkov tohto nariadenia jeho doplnením, a všetky nevyhnutné podmienky na používanie týchto tvrdení.
               …“

               13

               Príloha tohto nariadenia s názvom „Výživové tvrdenia a podmienky, ktoré sa na ne vzťahujú“ obsahuje najmä tieto ustanovenia:

         Smernica 2000/13

               14

               Podľa článku 2 smernice 2000/13:
               „1.   Použité označenie a metódy nesmú:

                        a)

                        byť také, aby uviedli kupujúceho do omylu ohľadom podstaty látky, najmä:

                                 i)

                                 pokiaľ ide o vlastnosti potraviny a hlavne druhu, identity, vlastností, zloženia, množstva, trvanlivosti, pôvodu alebo miesta pôvodu, spôsobu výroby alebo produkcie;

                                 ii)

                                 pripisovaním takých účinkov alebo vlastností potravine, aké nemá;

                                 iii)

                                 poukazovaním, že potravina má osobitné vlastnosti, keď v skutočnosti všetky podobné potraviny majú takéto charakteristiky;

                        b)

                        podliehajú [pokiaľ nepodliehajú – neoficiálny preklad] ustanoveniam spoločenstva platným pre prírodné minerálne vody a potraviny určeným na osobitné výživové účely, pripisovať akejkoľvek potravine vlastnosť uvádzajúcu, že u ľudí pôsobí preventívne, liečivo, alebo lieči chorobu, prípadne sa odvoláva na takéto vlastnosti.

                  …
               3.   Zákazy alebo obmedzenia uvedené v odsekoch 1 a 2 sa uplatňujú tiež na:

                        a)

                        prezentáciu potravín, najmä ich tvar, vzhľad alebo obal, použitý obalový materiál, spôsob akým sú upravené a prostredie, kde sú vystavené;

                        b)

                        reklamu.“

         Smernica 2009/54

               15

               Odôvodnenia 5, 8 a 9 smernice 2009/54 stanovujú:

                        „(5)

                        Prvotnými cieľmi všetkých predpisov týkajúcich sa minerálnych vôd by mala byť ochrana spotrebiteľov, zabraňovanie zavádzaniu spotrebiteľov a zabezpečenie čestného obchodovania.

                  …

                        (8)

                        Pre označovanie prírodných minerálnych vôd platia všeobecné pravidlá ustanovené smernicou [2000/13] Táto smernica sa môže preto obmedziť na určenie dodatkov a odchýlok od týchto všeobecných pravidiel.

                        (9)

                        V záujme zabezpečenia informovanosti spotrebiteľov by malo byť prikladanie vyhlásenia o analytickom zložení prírodnej minerálnej vody povinné.“

               16

               Podľa článku 7 ods. 2 písm. a) smernice 2009/54:
               „Etikety na prírodných minerálnych vodách poskytujú aj nasledujúce povinné informácie:

                        a)

                        uvedenie chemického zloženia udávajúceho charakteristické zložky minerálnej vody“.

               17

               Článok 9 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Na obaloch alebo etiketách a v akejkoľvek podobe reklamy sa zakazuje používať označenia, názvy, ochranné známky, obchodné značky, obrázky a iné obrazné či iné znaky, ktoré:

                        a)

                        v prípade minerálnej vody uvádzajú vlastnosť, ktorú voda nemá, najmä pokiaľ ide o jej pôvod, dátum povolenia na zužitkovanie, výsledky rozborov alebo podobných údajov zaručujúcich jej pravosť,
                        …

                  2.   Všetky označenia, ktoré prisudzujú prírodnej minerálnej vode vlastnosti schopné zabrániť vzniku alebo liečiť ľudské choroby, sa zakazujú.
               Avšak označenia vymenované v prílohe III sú prípustné, ak spĺňajú príslušné kritériá ustanovené touto prílohou, alebo, ak neexistujú, kritériá stanovené vnútroštátnymi ustanoveniami a za predpokladu, že boli stanovené na základe fyzikálno‑chemických analýz a v prípade potreby na základe farmakologických, fyziologických a klinických skúšok vykonaných podľa všeobecne uznaných vedeckých metód v súlade s oddielom I, bod 2 prílohy I.
               Členské štáty môžu povoliť používanie označení ‚podporuje trávenie‘, ‚môže podporiť pečeňovo‑žlčové funkcie‘ alebo podobných údajov. Členské štáty môžu taktiež povoliť používanie ďalších označení za predpokladu, že tieto nie sú v rozpore so zásadami upravenými v prvom pododseku a sú zlučiteľné so zásadami upravenými v druhom pododseku.
               …“

               18

               Príloha III smernice 2009/54 s názvom „Údaje a kritériá stanovené článkom 9 ods. 2“ obsahuje údaj „Vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka“ s pripojeným kritériom podľa ktorého je „obsah sodíka nižší ako 20 mg/l“.

         Francúzske právo

               19

               Podľa znenia článku R. 112‑7 prvého a posledného odseku Spotrebiteľského zákonníka (code de la consommation), ktorý je ustanovením na prebratie článku 2 smernice 2000/13:
               „Použité označenie a metódy nesmú byť také, aby uviedli kupujúceho alebo spotrebiteľa do omylu, najmä pokiaľ ide o vlastnosti potraviny a hlavne druhu, identity, vlastností, zloženia, množstva, trvanlivosti, pôvodu alebo miesta pôvodu, spôsobu výroby alebo produkcie.
               …
               Vyššie uvedené obmedzenia sa uplatňujú tiež na reklamu a prezentáciu potravín…“

               20

               Články R. 1322‑44‑13 a R. 1322‑44‑14 Zákonníka verejného zdravia (code de la santé publique) majú zase za úlohu prebrať článok 9 smernice 2009/54.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               21

               Neptune Distribution zabezpečuje predaj a distribúciu prírodných minerálnych perlivých vôd nazývaných „Saint‑Yorre“ a „Vichy Célestins“.

               22

               Rozhodnutím z 5. februára 2009 vedúci jednotky riaditeľstva regiónu Auvergne pre hospodársku súťaž, ochranu spotrebiteľa a boj proti podvodom pre departement Allier vyzval Neptune Distribution, aby pri označovaní a reklame týchto vôd nepoužívala nasledujúce údaje:

                        —

                        „Sodík v St Yorre je prevažne hydrogénuhličitan sodný. St Yorre obsahuje len 0,53 g soli (alebo chloridu sodného) na liter, teda menej ako liter mlieka!!!“,

                        —

                        „Nemožno si zamieňať soľ a sodík – sodík vo Vichy Célestins pochádza prevažne z hydrogénuhličitanu sodného. Najmä si ho nemožno zamieňať s kuchynskou soľou (chloridom sodným). Vichy Célestins obsahuje len 0,39 g soli na liter, teda dva až trikrát menej ako liter mlieka!“, ako aj vo všeobecnosti,

                        —

                        akýkoľvek údaj, ktorý vyvoláva predstavu, že predmetné vody majú nízky alebo veľmi nízky obsah soli alebo sodíka.

               23

               Minister hospodárstva, priemyslu a zamestnanosti rozhodnutím z 25. augusta 2009 zamietol rozklad, ktorý proti tejto výzve podala Neptune Distribution.

               24

               Rozsudkom z 27. mája 2010 Tribunal administratif de Clermont‑Ferrand (Správny súd v Clermont Ferrand) zamietol žalobu spoločnosti Neptune Distribution o zrušenie uvedenej výzvy a uvedeného rozhodnutia z dôvodu prekročenia právomocí.

               25

               Odvolanie, ktoré podala Neptune Distribution proti predmetnému rozsudku, bolo zamietnuté rozsudkom, ktorý vyhlásil Cour administrative d’appel de Lyon (Správny odvolací súd v Lyone) 9. júna 2011.

               26

               Neptune distribution podala opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Na podporu tohto opravného prostriedku Neptune Distribution uvádzala najmä dôvod založený na tom, že Cour administrative d’appel de Lyon (Správny odvolací súd v Lyone) sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia vo vzťahu k článkom R. 112‑7 Spotrebiteľského zákonníka a článkom R. 1322‑44‑13 a R. 1322‑44‑14 Zákonníka verejného zdravia.

               27

               Vnútroštátny súd uvádza, že odpoveď, ktorú treba dať na tento dôvod uvádzaný v opravnom prostriedku, závisí od odpovede na otázku, či príloha nariadenia č. 1924/2006 uvádza ako základ pre výpočet „ekvivalentného množstva soli“ v potravine len množstvo sodíka, ktoré zlúčením sa s chloridovými iónmi vytvára chlorid sodný, teda kuchynskú soľ, alebo celkové množstvo sodíka prítomné v potravine vo všetkých jeho formách.

               28

               V poslednom uvedenom prípade by sa voda bohatá na hydrogénuhličitan sodný nemohla považovať za vodu „s nízkym obsahom sodíka alebo soli“, aj keby mala nízky, či dokonca veľmi nízky obsah chloridu sodného.

               29

               Distribútor prírodnej minerálnej vody bohatej na hydrogénuhličitan sodný by na svojich etiketách a vo svojich reklamách nemohol uvádzať akýkoľvek, hoci aj pravdivý údaj týkajúci sa nízkeho obsahu soli alebo chloridu sodného, keďže tento údaj by mohol uviesť kupujúceho do omylu v súvislosti s celkovým obsahom sodíka v predmetnej minerálnej vode.

               30

               V tomto kontexte vnútroštátny súd dodáva, že ako vyplýva najmä zo stanoviska EFSA z 21. apríla 2005, zvýšenie krvného tlaku je hlavným nežiaducim účinkom spojeným so zvýšeným príjmom sodíka. Hoci ho spôsobuje prevažne sodík, chloridové ióny tiež prispievajú k zvýšeniu krvného tlaku. Viaceré štúdie nasvedčujú tomu, že v prípade osôb s vysokým krvným tlakom nemá strava bohatá na hydrogénuhličitan sodný rovnaké nežiaduce účinky ako strava bohatá na chlorid sodný. EFSA v stanovisku zverejnenom v júni 2011 údajne odmietol zahrnúť do zoznamu povolených zdravotných tvrdení, uvedeného v článku 13 ods. 3 nariadenia č. 1924/2006, tvrdenie, že hydrogénuhličitan sodný nemá nežiaduce účinky na krvný tlak, z dôvodu, že štúdia vypracovaná na podporu tohto tvrdenia neposkytovala dostatočné metodické záruky na to, aby bolo možné definitívne vyvodiť tieto závery. Samotná táto okolnosť však neumožňuje konštatovať, že sa má vychádzať z toho, že hydrogénuhličitan sodný môže vyvolať alebo zhoršiť vysoký krvný tlak rovnako a v rovnakej miere ako chlorid sodný.

               31

               Podľa uvedeného súdu existujú pochybnosti o rovnocennosti konzumácie vôd bohatých na hydrogénuhličitan sodný a vôd bohatých na chlorid sodný z hľadiska rizík pre zdravie spotrebiteľov. Bolo by preto potrebné posúdiť, či sú obmedzenia slobody prejavu a práva na informácie v reklame a slobody podnikania spoločnosti Neptune Distribution nevyhnutné a primerané najmä z hľadiska požiadavky zaručiť vysokú úroveň ochrany zdravia spotrebiteľov.

               32

               Za týchto podmienok sa Conseil d’État (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Tvorí základ na výpočet ‚ekvivalentného množstva soli‘ zodpovedajúceho množstvu sodíka prítomného v určitej potravine v zmysle prílohy nariadenia (ES) č. 1924/2006 len množstvo sodíka, ktoré – zlúčené s chloridovými iónmi – vytvára chlorid sodný, teda kuchynskú soľ, alebo uvedený základ zahŕňa celkové množstvo sodíka v potravine vo všetkých jeho formách?

                        2.

                        V prípade druhej hypotézy porušujú ustanovenia článku 2 ods. 1 smernice 2000/13 a článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto smernice, vykladané z hľadiska vzťahu ekvivalencie medzi sodíkom a soľou stanoveného v prílohe nariadenia (ES) č. 1924/2006, tým, že zakazujú distribútorovi minerálnej vody, aby na svojich etiketách a vo svojich reklamách uvádzal akýkoľvek údaj týkajúci sa nízkeho obsahu soli, ktorý by sa mohol vzťahovať na jeho výrobok, ktorý je navyše bohatý na hydrogénuhličitan sodný, ak by tento údaj mohol uviesť kupujúceho do omylu v súvislosti s celkovým obsahom sodíka vo vode, článok 6 ods. 1 prvý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 11 ods. 1 (sloboda prejavu a právo na informácie) a článkom 16 (sloboda podnikania) Charty, ako aj článkom 10 EDĽP?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               33

               Na úvod treba pripomenúť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie v spore, ktorý prejednáva. V tomto smere Súdnemu dvoru prípadne prináleží právo preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené. Povinnosťou Súdneho dvora je totiž vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie o žalobách, ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených Súdnemu dvoru týmito súdmi (rozsudok Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, bod 33 a citovaná judikatúra).

               34

               V dôsledku toho, hoci z formálneho hľadiska vnútroštátny súd svoje otázky obmedzil iba na výklad pojmu „ekvivalentné množstvo soli“, ktorý sa uvádza v prílohe k nariadeniu č. 1924/2006, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru, aby poskytol vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Únie, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva, a to bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol vo svojich otázkach. V tejto súvislosti Súdnemu dvoru prináleží, aby zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, vybral tie právne skutočnosti, ktoré si so zreteľom na predmet sporov vyžadujú výklad (pozri v tomto zmysle rozsudok Doc Generici, C‑452/14, EU:C:2015:644, bod 34 a citovanú judikatúru).

               35

               V prejednávanej veci treba poznamenať, že vnútroštátny súd v odôvodnení návrhu na začatie prejudiciálneho konania odkazuje tiež na ustanovenia smernice 2009/54.

               36

               Okrem toho z týchto dôvodov vyplýva, že na účely rozhodnutia o opravnom prostriedku, ktorý prejednáva, vnútroštátny súd žiada objasniť, či obaly, etikety alebo reklama prírodných minerálnych vôd môžu uvádzať nízky obsah sodíka alebo soli v týchto vodách, najmä tým, že v obsahu uvedených vôd uvádzajú len jednu chemickú zlúčeninu obsahujúcu sodík, v danom prípade chlorid sodný alebo kuchynská soľ, bez spresnenia celkového obsahu sodíka vo všetkých jeho prítomných chemických formách, keďže tento celkový obsah môže prekračovať limity množstiev sodíka alebo ekvivalentného množstva soli stanovené právnou úpravou Únie uplatniteľnou na tvrdenia a údaje používané vo vzťahu k prírodným minerálnym vodám.

               37

               Prvú otázku teda treba chápať tak, že v podstate smeruje k tomu, či sa právo Únie má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby obaly, etikety alebo reklama prírodných minerálnych vôd obsahovali tvrdenia alebo údaje presviedčajúce spotrebiteľa, že predmetné vody majú nízky alebo veľmi nízky obsah sodíka alebo soli, alebo sú vhodné na diétu s nízkym obsahom sodíka, ak celkový obsah sodíka vo všetkých jeho prítomných chemických formách prekračuje limity množstiev sodíka alebo ekvivalentného množstva soli stanovené právnou úpravou Únie uplatniteľnou v danej oblasti.

               38

               S cieľom poskytnúť potrebnú odpoveď na uvedenú otázku treba zohľadniť ustanovenia nariadenia č. 1924/2006, ako aj smernicu 2009/54.

               39

               Podľa znenia článku 1 ods. 5 nariadenia č. 1924/2006 toto nariadenie sa uplatňuje bez toho, aby bola dotknutá smernica 2009/54.

               40

               Keďže uvedené nariadenie všeobecne upravuje používanie výživových a zdravotných tvrdení o potravinách, uvedená smernica stanovuje osobitné pravidlá týkajúce sa údajov, ktoré sa môžu uvádzať na obaloch, etiketách a v reklame prírodných minerálnych vôd.

               41

               Článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1924/2006 povoľuje výživové tvrdenia len vtedy, ak sú uvedené v prílohe tohto nariadenia a sú v súlade s podmienkami ustanovenými v uvedenom nariadení.

               42

               Pokiaľ ide o výživové tvrdenia odkazujúce na obsah sodíka alebo soli, uvedená príloha umožňuje charakterizovať potravinu ako potravinu „s nízkym obsahom sodíka alebo soli“ prípadne „s veľmi nízkym obsahom sodíka alebo soli“, alebo použiť akékoľvek iné tvrdenie, ktoré môže mať pre spotrebiteľa rovnaký význam, len vtedy, ak táto potravina neobsahuje viac ako 0,12 g sodíka alebo ekvivalentného množstva soli na 100 g alebo 100 ml pri prvom z týchto tvrdení, alebo nie viac ako 0,04 g týchto prvkov pri druhom z týchto tvrdení.

               43

               Vody v tejto súvislosti však podliehajú osobitným pravidlám.

               44

               Konkrétnejšie, po prvé príloha nariadenia č. 1924/2006 zakazuje používať tvrdenie „s veľmi nízkym obsahom sodíka alebo soli“ a akékoľvek iné tvrdenie, ktoré môže mať pre spotrebiteľa rovnaký význam, pre prírodné minerálne vody a iné vody.

               45

               Po druhé tvrdenie „s nízkym obsahom sodíka alebo soli“, ako aj akékoľvek iné tvrdenie, ktoré môže mať pre spotrebiteľa rovnaký význam, je podľa tej istej prílohy povolené pri iných vodách ako prírodných minerálnych vodách, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti smernice 2009/54 pod podmienkou, že predmetná hodnota neprekračuje 2 mg sodíka na 100 ml, teda 20 mg na liter.

               46

               Podľa znenia článku 9 ods. 2 druhého pododseku smernice 2009/54 sú označenia vymenované v prílohe III tejto smernice prípustné, ak spĺňajú príslušné kritériá ustanovené touto prílohou, alebo, ak neexistujú, kritériá stanovené vnútroštátnymi ustanoveniami s výhradou dodržania určitých podmienok technickej povahy.

               47

               Uvedená príloha obsahuje údaj „vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka“ s pripojeným kritériom, podľa ktorého je „obsah sodíka nižší ako 20 mg/l“.

               48

               Pri špecifikovaní maximálneho množstva sodíka v prípadoch, ak balenia, etikety alebo reklama na prírodné minerálne vody obsahujú odkaz na nízky obsah sodíka, normotvorca Únie nerozlišuje sodík v závislosti od chemickej zlúčeniny, ktorej je súčasťou, alebo z ktorej pochádza.

               49

               Pokiaľ ide o cieľ nariadenia č. 1924/2006, ako aj smernice 2009/54, treba pripomenúť, že ako to uvádza článok 1 tohto nariadenia, jeho cieľom je zabezpečiť efektívne fungovanie vnútorného trhu a zároveň zaručiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa. V tomto ohľade odôvodnenia 1 a 9 uvedeného nariadenia spresňujú, že spotrebiteľovi treba poskytnúť najmä informácie potrebné pre jeho výber na základe úplného poznania faktov (rozsudok Ehrmann, C‑609/12, EU:C:2014:252, bod 40).

               50

               Podľa odôvodnenia 5 smernice 2009/54 prvotnými cieľmi všetkých predpisov týkajúcich sa minerálnych vôd by mala byť ochrana spotrebiteľov, zabraňovanie zavádzaniu spotrebiteľov a zabezpečenie čestného obchodovania. V tomto zmysle odôvodnenie 9 tejto smernice spresňuje, že v záujme zabezpečenia informovanosti spotrebiteľov by malo byť prikladanie vyhlásenia o analytickom zložení prírodnej minerálnej vody povinné (pozri rozsudok Hotel Sava Rogaška, C‑207/14, EU:C:2015:414, bod 40).

               51

               Treba konštatovať, že prijatím ustanovení nariadenia č. 1924/2006 a smernice 2009/54 normotvorca Únie považoval za potrebné zaručiť, že spotrebiteľ získa primeranú a prehľadnú informáciu o obsahu sodíka vo vodách určených na konzumáciu.

               52

               Tieto záruky sa musia posúdiť tiež vzhľadom na význam úrovne konzumácie sodíka na ľudské zdravie.

               53

               Keďže je nesporné, že sodík je zložkou rôznych chemických zlúčenín, a to najmä chloridu sodného alebo kuchynskej soli a hydrogénuhličitanu sodného, jeho množstvo prítomné v prírodných minerálnych vodách sa musí posúdiť vzhľadom na ustanovenia smernice 2009/54 s prihliadnutím na všetky formy jeho prítomnosti v predmetných prírodných minerálnych vodách, bez ohľadu na jeho chemickú formu.

               54

               Je pravda, že podľa znenia článku 7 ods. 2 písm. a) smernice 2009/54 etikety na prírodných minerálnych vodách uvádzajú povinne údaje o analytickom zložení so spresnením charakteristických zložiek.

               55

               Napriek tomu treba poznamenať, že obaly, etikety a reklama prírodných minerálnych vôd, ktoré nezávisle od údaja o celkovom obsahu sodíka v týchto vodách na etikete v súlade s ustanovením uvedeným v predchádzajúcom bode tohto rozsudku, obsahujú označenie odkazujúce na nízky obsah sodíka vo vodách, môžu uviesť spotrebiteľa do omylu, keďže môžu naznačovať, že tieto vody majú nízky obsah sodíka alebo soli, alebo že sú vhodné na diétu s nízkym obsahom sodíka, hoci v skutočnosti obsahujú 20 mg/l alebo viac sodíka (pozri analogicky rozsudok Teekanne, C‑195/14, EU:C:2015:361, body 38 až 41).

               56

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať nasledovne:

                        —

                        Článok 8 ods. 1 nariadenia č. 1924/2006 v spojení s prílohou tohto nariadenia treba vykladať v tom zmysle, že zakazuje používať tvrdenie „s veľmi nízkym obsahom sodíka alebo soli“ a akékoľvek iné tvrdenie, ktoré môže mať pre spotrebiteľa rovnaký význam, pre prírodné minerálne vody a iné vody.

                        —

                        Článok 9 ods. 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto smernice treba vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby obaly, etikety alebo reklama prírodných minerálnych vôd obsahovali tvrdenia alebo údaje presviedčajúce spotrebiteľa, že predmetné vody majú nízky obsah sodíka alebo soli, alebo sú vhodné na diétu s nízkym obsahom sodíka, ak celkový obsah sodíka vo všetkých jeho prítomných chemických formách dosahuje alebo prekračuje 20 mg/l.

         O druhej otázke

               57

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sú článok 2 ods. 1 smernice 2000/13 a článok 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III smernice 2009/54, ako aj príloha nariadenia č. 1924/2006 platné, keď zakazujú uvádzať na obaloch, etiketách alebo v reklame na prírodné minerálne vody akékoľvek tvrdenia alebo údaje týkajúce sa nízkeho obsahu chloridu sodného alebo kuchynskej soli v týchto vodách, ktoré by mohli uviesť spotrebiteľa do omylu, pokiaľ ide o celkový obsah sodíka v predmetných vodách.

               58

               Vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby posúdil platnosť týchto ustanovení vzhľadom na článok 6 ods. 1 prvý pododsek ZEÚ v spojení s článkom 11 ods. 1 a článkom 16 Charty, ako aj článkom 10 EDĽP.

               59

               Na úvod treba poznamenať, že hoci svojou druhou otázkou vnútroštátny súd žiada Súdny dvor o posúdenie platnosti ustanovenia smernice 2000/13, táto nie je v konaní vo veci samej spochybnená.

               60

               Článok 2 ods. 1 písm. a) a článok 2 ods. 3 smernice 2000/13 sa obmedzuje na to, že uvádza, že etikety, označovanie a reklama nesmú uvádzať kupujúceho do omylu, najmä pokiaľ ide o vlastnosti potraviny.

               61

               Teda na rozdiel od ustanovení nariadenia č. 1924/2006 a smernice 2009/54 ustanovenia smernice 2000/13 neobsahujú špecifické požiadavky voči výrobcom a distribútorom prírodných minerálnych vôd, pokiaľ ide o používanie tvrdení alebo údajov, ktoré by mohli naznačovať, že predmetná voda má nízky alebo veľmi nízky obsah sodíka alebo soli, alebo že je vhodná na diétu s nízkym obsahom sodíka.

               62

               V dôsledku toho si v prejednávanej veci vyžaduje preskúmanie iba platnosť článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s jej prílohou III, ako aj príloha nariadenia č. 1924/2006.

               63

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že sloboda prejavu a právo na informácie sú zakotvené v článku 11 Charty, ktorej článok 6 ods. 1 ZEÚ priznáva rovnakú právnu silu ako Zmluvám.

               64

               Túto slobodu tiež chráni článok 10 EDĽP, ktorý sa, ako vyplýva z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, uplatňuje konkrétne na rozširovanie informácií obchodnej povahy najmä v podobe reklamných oznámení zo strany podnikateľa [pozri rozsudky ESĽP 24. februára 1994, Casado Coca v. Španielsko, séria A č. 285, § 35 a § 36, ako aj z 11. decembra 2003, Krone Verlag GmbH & Co. KG v. Rakúsko (č. 3), Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2003‑XII, § 19 a § 20].

               65

               Keďže sloboda prejavu a právo na informácie stanovené v článku 11 Charty majú, ako vyplýva z jej článku 52 ods. 3 a vysvetliviek k Charte týkajúcich sa jej článku 11, rovnaký význam a rozsah ako právo na slobodu prejavu a informácie zaručené EDĽP, treba konštatovať, že uvedená sloboda sa vzťahuje na používanie tvrdení a údajov odkazujúcich na obsah sodíka alebo soli v prírodných minerálnych vodách podnikateľom na obaloch, etiketách a v reklame na takéto vody.

               66

               Okrem toho treba poznamenať, že sloboda podnikania chránená článkom 16 Charty sa musí posudzovať vo vzťahu k jeho úlohe v spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 54).

               67

               Zákaz uvádzať na obaloch, etiketách a v reklame na prírodné minerálne vody akékoľvek tvrdenie alebo údaj odkazujúci na nízky obsah sodíka v týchto vodách, ktorý by mohol uviesť spotrebiteľa do omylu, pokiaľ ide o tento obsah, predstavuje zásah do slobody prejavu a práva na informácie, ako aj do slobody podnikania podnikateľa.

               68

               Hoci tieto slobody možno obmedziť, akékoľvek obmedzenie ich výkonu musí byť podľa článku 52 ods. 1 Charty stanovené zákonom a musí rešpektovať podstatu týchto slobôd. Okrem toho, ako vyplýva z tohto ustanovenia, možno za predpokladu dodržiavania zásady proporcionality tieto práva a slobody obmedziť len vtedy, ak je to nevyhnutné a skutočne to zodpovedá cieľom všeobecného záujmu, ktoré sú uznané Úniou, alebo ak je to potrebné na ochranu práv a slobôd iných.

               69

               V tejto súvislosti treba poznamenať, že na jednej strane zásah uvedený v bode 67 tohto rozsudku je stanovený zákonom, a to článkom 8 ods. 1 nariadenia č. 1924/2006 v spojení s prílohou tohto nariadenia a článkom 9 ods. 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto smernice.

               70

               Na druhej strane podstata podnikateľovej slobody prejavu a práva na informácie nie je uvedenými ustanoveniami dotknutá, keďže tieto ustanovenia sa obmedzujú na podriadenie informácií, ktoré sa môžu oznámiť spotrebiteľovi, týkajúcich sa obsahu sodíka alebo soli v prírodných minerálnych vodách, určitým podmienkam, tak ako sú spresnené v bodoch 44 až 56 tohto rozsudku.

               71

               Právna úprava sporná v konaní vo veci samej totiž zďaleka nezakazuje výrobu a predaj prírodných minerálnych vôd, ale sa v jasne vymedzenej oblasti obmedzuje na reguláciu označovania a s ním spojenej reklamy. Tým nijako nezasahuje do podstaty slobody podnikania (pozri v tomto zmysle rozsudok Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, body 57 a 58).

               72

               Ako bolo pripomenuté v bodoch 49 až 52 tohto rozsudku, ustanovenia nariadenia č. 1924/2006 a smernice 2009/54, najmä ustanovenia, ktoré stanovujú obmedzenia používania tvrdení a údajov sporných v konaní vo veci samej, majú za cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa, zabezpečiť mu primeranú a prehľadnú informáciu o obsahu sodíka vo vodách určených na konzumáciu a zabezpečiť čestné obchodovanie a ochranu ľudského zdravia.

               73

               Ako to uviedol generálny advokát v bode 46 svojich návrhov, ochrana ľudského zdravia a vysoká úroveň ochrany spotrebiteľa sú legitímnymi cieľmi všeobecného záujmu, o ktorých dosiahnutie sa Únia usiluje v súlade s článkami 9 ZFEÚ, 12 ZFEÚ, článkom 114 ods. 3 ZFEÚ, článkom 168 ods. 1 ZFEÚ, článkom 169 ods. 1 ZFEÚ, ako aj článkami 35 a 38 Charty.

               74

               Potreba zaručiť spotrebiteľovi čo možno najpresnejšiu a najprehľadnejšiu informáciu týkajúcu sa vlastností výrobku zostáva v úzkom spojení s ochranou ľudského zdravia a predstavuje otázku všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudky ESĽP z 25. augusta 1998, Hertel v. Švajčiarsko, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1998‑VI, § 47, ako aj z 2. mája 2000, Bergens Tidende a i. v. Nórsko. Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 2000‑IV, § 51), ktorá môže odôvodňovať obmedzenia podnikateľovej slobody prejavu a práva na informácie, ako aj jeho slobody podnikania.

               75

               Za týchto okolností sa posúdenie platnosti sporných ustanovení musí uskutočniť pri zachovaní nevyhnutného súladu požiadaviek spojených s ochranou týchto rozličných základných práv a legitímnych cieľov všeobecného záujmu, ktoré chráni právny poriadok Únie, a spravodlivej rovnováhy medzi nimi (pozri v tomto zmysle rozsudok Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 47).

               76

               Čo sa týka súdneho preskúmania podmienok vykonávania zásady proporcionality, je potrebné priznať normotvorcovi Únie širokú mieru voľnej úvahy v oblasti, o akú ide aj v tomto prípade, v ktorej sa predpokladá prijatie politických, hospodárskych, ako aj sociálnych rozhodnutí z jeho strany a v rámci ktorej sa vyžaduje vykonanie komplexného hodnotenia zákonodarcom [pozri v tomto zmysle rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 123, ako aj Alliance for Natural Health a i., C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 52].

               77

               V tejto súvislosti treba po prvé poznamenať, že aj za predpokladu, že by sa tvrdenie alebo údaj odkazujúci na obsah sodíka v prírodných minerálnych vodách spájaný s chloridovými iónmi mohol sám osebe považovať za materiálne presný, je napriek tomu neúplný, keď naznačuje, že vody majú nízky obsah sodíka, keďže v skutočnosti celkový obsah sodíka prekračuje limity stanovené právnou úpravou Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Deutsches Weintor, C‑544/10, EU:C:2012:526, bod 51).

               78

               Za takej situácie informácia uvádzaná na obaloch, etiketách a v reklame, obsahujúca uvedené tvrdenie alebo údaj môže uviesť spotrebiteľa do omylu o obsahu sodíka v minerálnych vodách, ktorých sa týka konanie vo veci samej.

               79

               Po druhé nie je možné prijať tvrdenia spoločnosti Neptune Distribution, podľa ktorých skúmané ustanovenia zachádzajú nad rámec toho, čo je potrebné na ochranu zdravia spotrebiteľov, keďže sa bez rozlišovania uplatňujú na sodík vo všetkých jeho chemických formách, vrátane formy hydrogénuhličitanu sodného, hoci molekula hydrogénuhličitanu sodného nie je pre ľudské zdravie škodlivá, keďže pôvodcom vysokého krvného tlaku je len chlorid sodný.

               80

               Bez toho, aby bolo potrebné vysloviť sa k otázke, či v súvislosti s rizikom vzniku vysokého krvného tlaku je škodlivá povaha nadmernej konzumácie sodíka spájaného s chloridovými iónmi porovnateľná s rizikom spojeným s konzumáciou sodíka prítomného v iných chemických zlúčeninách, najmä v hydrogénuhličitane sodnom, treba konštatovať, že toto riziko normotvorca Únie vymedzil jednak vzhľadom na imperatív ochrany ľudského zdravia a jednak na zásadu obozretnosti v tejto oblasti.

               81

               Ako to uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, normotvorca Únie musí zohľadniť zásadu obozretnosti, podľa ktorej ak pretrváva neistota týkajúca sa existencie alebo rozsahu rizík pre ľudské zdravie, ochranné opatrenia možno prijať aj bez nutnosti čakať na to, kým sa existencia a závažnosť týchto rizík preukážu v plnom rozsahu (pozri rozsudok Acino/Komisia, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, bod 57).

               82

               Ak sa ukáže, že je nemožné s istotou určiť existenciu alebo rozsah uvádzaného rizika z dôvodu nepresvedčivých výsledkov vypracovaných štúdií, ale pravdepodobnosť skutočného poškodenia verejného zdravia pretrváva za predpokladu, že by sa riziko zmenilo na skutočnosť, zásada obozretnosti odôvodňuje prijatie obmedzujúcich opatrení (pozri v tomto zmysle rozsudok Acino/Komisia, C‑269/13 P, EU:C:2014:255, bod 58).

               83

               Vzhľadom na spis, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, a najmä na stanovisko EFSA z 21. apríla 2005 uvedené v bode 30 tohto rozsudku, na ktoré odkazuje návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa nezdá, že by riziko vysokej konzumácie sodíka prítomného v rôznych chemických zlúčeninách, najmä hydrogénuhličitanu sodného, pre ľudské zdravie bolo vylúčené.

               84

               Za týchto okolností treba konštatovať, že normotvorca Únie mohol platne konštatovať, že povinnosti a obmedzenia, ako sú povinnosti a obmedzenia, ktoré sú predmetom prvej otázky, týkajúce sa používania tvrdení alebo údajov odkazujúcich na nízky obsah sodíka v prírodných minerálnych vodách, boli vhodné a potrebné na zabezpečenie ochrany ľudského zdravia v Únii.

               85

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba prijať záver, že zásah do slobody prejavu a práva na informácie, ako aj do slobody podnikania podnikateľa je v danom prípade primeraný sledovaným cieľom.

               86

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba konštatovať, že preskúmanie druhej otázky neukázalo nič, čo by mohlo mať vplyv na platnosť článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto smernice, ako aj s prílohou nariadenia č. 1924/2006.

         O trovách

               87

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 8 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1924/2006 z 20. decembra 2006 o výživových a zdravotných tvrdeniach o potravinách, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 107/2008 z 15. januára 2008, v spojení s prílohou tohto nariadenia treba vykladať v tom zmysle, že zakazuje používať tvrdenie „s veľmi nízkym obsahom sodíka alebo soli“ a akékoľvek iné tvrdenie, ktoré môže mať pre spotrebiteľa rovnaký význam, pre prírodné minerálne vody a iné vody.

                           Článok 9 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/54/ES z 18. júna 2009 o využívaní a uvádzaní na trh prírodných minerálnych vôd v spojení s prílohou III tejto smernice treba vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby obaly, etikety alebo reklama prírodných minerálnych vôd obsahovali tvrdenia alebo údaje presviedčajúce spotrebiteľa, že predmetné vody majú nízky obsah sodíka alebo soli, alebo sú vhodné na diétu s nízkym obsahom sodíka, ak celkový obsah sodíka vo všetkých jeho prítomných chemických formách dosahuje alebo prekračuje 20 mg/l.

                           2.

                           Preskúmanie druhej otázky neukázalo nič, čo by mohlo mať vplyv na platnosť článku 9 ods. 1 a 2 smernice 2009/54 v spojení s prílohou III tejto smernice, ako aj s prílohou nariadenia č. 1924/2006.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 25. októbra 2013. # Európska komisia proti Chrysanthe Moschonaki. # Vec T-476/11 P.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 25. januára 2017.#Sun System Kereskedelmi és Szolgáltató Kft. proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie Choco Love – Skoršie slovné a obrazové ochranné známky Európskej únie a národné ochranné známky CHOCOLATE, CSOKICSŐ a Chocolate Brown – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-325/15.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 21. marca 1996. # Akli Chehab proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-10/95.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 22. septembra 2016.#Grupo de originación y análisis, SL proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie BK PARTNERS – Skoršia slovná a obrazová národná ochranná známka bk. – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-228/15.