Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 20. júla 2016.#TeamBank AG Nürnberg proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Medzinárodný zápis označujúci Európsku úniu – Obrazová ochranná známka e@sy Credit – Skoršia národná obrazová ochranná Easy Credit – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 53 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-745/14.


Rozsudok Súdneho dvora z 1. decembra 1970. # Union nationale des mutualités socialistes proti La Marca Stéphanie. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Commission de réclamation de Liège en matière d'assurance obligatoire contre la maladie et l'invalidité - Belgicko. # Vec 32-70.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. júla 2009.#Trestné konanie proti Tomasz Rubach.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Sąd Rejonowy w Kościanie - Poľsko.#Ochrana druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín - Druhy uvedené v prílohe B nariadenia (ES) č. 338/97 - Dôkaz o zákonnosti nadobudnutia exemplárov týchto druhov - Dôkazné bremeno - Prezumpcia neviny - Právo na obhajobu.#Vec C-344/08.

text:
      Vec C‑344/08
      Trestné konanie
      proti
      Tomaszovi Rubachovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Sąd Rejonowy w Kościanie)
      „Ochrana druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Druhy uvedené v prílohe B nariadenia (ES) č. 338/97 – Dôkaz o zákonnosti nadobudnutia exemplárov týchto druhov – Dôkazné bremeno – Prezumpcia neviny – Právo na obhajobu“
      Abstrakt rozsudku
      Životné prostredie – Medzinárodný obchod s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Druhy uvedené v prílohe
            B nariadenia (ES) č. 338/97
      (Nariadenie Rady č. 338/97, článok 8 ods. 5 a príloha B)
      Článok 8 ods. 5 nariadenia č. 338/97 o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu s nimi treba
         vykladať v tom zmysle, že v trestnom konaní proti osobe, ktorá je obvinená z toho, že porušila toto ustanovenie, je v zásade
         možné použiť všetky dôkazné prostriedky, ktoré sú prípustné podľa procesného práva príslušného členského štátu v podobných
         konaniach, aby mohlo byť rozhodnuté o zákonnosti nadobudnutia exemplárov druhov uvedených v prílohe B tohto nariadenia. Rovnako
         s ohľadom na zásadu prezumpcie neviny môže táto osoba použiť všetky tieto prostriedky na preukázanie toho, že uvedené exempláre
         nadobudla zákonným spôsobom podľa podmienok stanovených v uvedenom ustanovení.

      Prináleží teda vnútroštátnym orgánom určiť podľa zásad ich vnútroštátneho práva uplatňovaných v oblasti dokazovania, či bolo
         v konkrétnom prípade, ktorý im bol predložený, a s ohľadom na všetky okolnosti preukázané, že podmienky stanovené v článku
         8 ods. 5 naradenia č. 338/97 sú splnené. Toto nariadenie neobmedzuje dôkazné prostriedky, ktoré možno použiť na určenie zákonnosti
         nadobudnutia exemplárov uvedených druhov.

      (pozri body 28, 29, 34 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 16. júla 2009 (*)

      „Ochrana druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Druhy uvedené v prílohe B nariadenia (ES) č. 338/97 – Dôkaz o zákonnosti nadobudnutia exemplárov týchto druhov – Dôkazné bremeno – Prezumpcia neviny – Právo na obhajobu“
      Vo veci C‑344/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Sąd Rejonowy w Kościanie
         (Poľsko) z 8. júla 2008 a doručený Súdnemu dvoru 24. júla 2008, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

      Tomaszovi Rubachovi,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑C. Bonichot, K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader (spravodajkyňa),
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Konstantinidis a M. Owsiany‑Hornung, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 8 ods. 5 nariadenia Rady (ES) č. 338/97 z 9. decembra 1996
         o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu s nimi (Ú. v. ES L 61, 1997, s. 1; Mim. vyd. 15/003,
         s. 136).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci trestného konania proti T. Rubachovi za porušenie poľskej právnej úpravy o ochrane prírody.

       Právny rámec
       Dohovor o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín
      3        Cieľom Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín podpísaného vo Washingtone
         3. marca 1973 (Zbierka dohovorov Organizácie spojených národov, zväzok 993, č. I‑14537, ďalej len „CITES“) je zaručiť, aby medzinárodný obchod s druhmi zapísanými v jeho prílohách, ako
         aj s ich časťami a výrobkami z nich, nepoškodzoval uchovanie biodiverzity a bol založený na udržateľnom využívaní voľne žijúcich
         druhov.

      4        Uvedený dohovor sa Európskom spoločenstve vykonáva od 1. januára 1984 nariadením Rady EHS č. 3626/82 z 3. decembra 1982 o uplatňovaní
         Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín v Spoločenstve [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 384, s. 1). Toto nariadenie bolo zrušené nariadením č. 338/97, ktorého článok 1 druhý odsek stanovuje, že toto
         nariadenie sa uplatní v súlade s cieľmi, zásadami a ustanoveniami CITES.

       Právo Spoločenstva
      5        Článok 8 nariadenia č. 338/97 stanovuje:

      „Ustanovenia o kontrole komerčných činností
      1.      Zakazuje sa kúpa, ponuka na kúpu, nadobudnutie na komerčné účely, vystavovanie na verejnosti na komerčné účely, využitie na
         komerčný zisk a predaj, držba na predaj, ponuka na predaj alebo preprava na účely predaja exemplárov druhov uvedených v prílohe
         A.

      …
      5.      Zákazy uvedené v odseku 1 budú tiež platiť pre exempláre druhov uvedené [uvedených – neoficiálny preklad] v prílohe B s výnimkou toho, kde môže byť preukázané k spokojnosti príslušného orgánu daného členského štátu, že tieto exempláre
         boli nadobudnuté a, ak pochádzajú z miesta mimo spoločenstva, že ich dovoz do spoločenstva bol v súlade s právnymi predpismi
         platnými pre ochranu voľne žijúcich živočíchov a rastlín.

      …“
      6        Článok 16 tohto nariadenia stanovuje:

      „Sankcie
      1.      Členské štáty prijmú primerané opatrenia na to, aby zaručili uloženie sankcií minimálne za nasledovné porušenia tohto nariadenia:
      a)      dovoz do spoločenstva alebo vývoz a opätovný vývoz exemplárov zo spoločenstva bez príslušného povolenia, či potvrdenia alebo
         s falošným, falzifikovaným alebo neplatným povolením či potvrdením, alebo povolením či potvrdením, ktoré bolo zmenené bez
         povolenia vydávajúceho orgánu;

      b)      nedodržanie požiadaviek uvedených na povolení alebo potvrdení vydanom v súlade s týmto nariadením;
      …
      j)      kúpa, ponuka na kúpu, nadobudnutie na komerčné účely, využitie na komerčný zisk, vystavovanie na verejnosti na komerčné účely,
         predaj, držba na predaj, ponuka na predaj alebo preprava na účely predaja exemplárov v rozpore s článkom 8;

      …
      2.      Opatrenia uvedené v ods. 1 budú zodpovedať charakteru a závažnosti porušenia a budú zahŕňať ustanovenia týkajúce sa zaistenia,
         prípadne zhabania alebo prepadnutia exemplárov.

      …
      4.      Ak sa živý exemplár druhu uvedeného v prílohe B alebo C dopraví do miesta vstupu do spoločenstva bez príslušného platného
         povolenia alebo potvrdenia, tento exemplár bude zaistený a môže byť zhabaný alebo prepadnutý, alebo ak príjemca zásielky odmietne
         prijať exemplár, potom príslušné orgány členského štátu zodpovedné za miesto vstupu môžu, ak to bude vhodné odmietnuť prijatie
         zásielky a žiadať prepravcu, aby vrátil exemplár na miesto odkiaľ bol odoslaný.“

      7        Príloha B nariadenia č. 338/97 uvádza v triede Arachnida, rade Araneae pavúky z rodu Brachypelma.

       Vnútroštátne právo
      8        Vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa uplatňujú vo veci samej, sa nachádzajú najmä v zákone zo 16. apríla 2004 o ochrane prírody
         (Dz. U., č. 92, poz. 880, ďalej len „zákon o ochrane prírody“), ktorý preberá ustanovenia CITES a príslušnej právnej úpravy
         Spoločenstva.

      9        Článok 61 ods. 1 zákona o ochrane prírody stanovuje:

      „Na prepravu rastlín a živočíchov, ktoré patria medzi druhy podliehajúce obmedzeniam na základe právnych predpisov Európskej
         únie, ako aj ich rozpoznateľných častí a výrobkov z nich cez štátne hranice, je potrebné s výnimkou odseku 2, povolenie ministra
         príslušného pre životné prostredie.“

      10      Článok 64 tohto zákona stanovuje:

      „1.      Majiteľ alebo chovateľ živočíchov v zmysle článku 61 ods. 1, ktoré patria medzi plazy, hady, vtáky a cicavce, je povinný tieto
         živočíchy písomne nahlásiť do registra.

      2.      Povinnosť nahlásenia do registra podľa odseku 1 sa nevzťahuje na:
      (1)      zoologické záhrady;
      (2)      osoby, ktoré vykonávajú hospodársku činnosť v oblasti obchodu so živočíchmi v zmysle článku 61 ods. 1;
      (3)      prechodnú držbu živočíchov na účely ich liečby alebo rehabilitácie.
      3.      Register podľa odseku 1 vedie príslušný Starosta [prednosta obvodného úradu] podľa miesta držby alebo chovu živočíchov.
      …
      5.      Povinnosť nahlásenia do registra alebo výmazu z registra vzniká dňom nadobudnutia alebo predaja, dovozu do tuzemska alebo
         vývozu cez štátne hranice, vzniku držby živočícha, jeho straty alebo smrti. Žiadosť o vykonanie zápisu alebo výmazu treba
         podať príslušnému Starostovi v lehote 14 dní odo dňa vzniku tejto povinnosti.

      …
      8.      Starosta potvrdí zápis do registra vydaním osvedčenia.
      9.      Osoby uvedené v odseku 2 bode 2 sú povinné uchovávať originál alebo kópiu dokladov uvedených v odseku 4 bode 11 a postúpiť
         ho pri predaji živočícha. Na príslušnej kópii musí byť číslo podľa priebežného číslovania a dátum vydania uvedené predávajúcim
         živočícha, pečiatka a podpis predávajúceho a údaje o počte živočíchov, pre ktoré bol doklad vystavený, a pokiaľ sa kópia dokladu
         týka viac ako jedného druhu živočíchov, aj údaj, k akému druhu živočíchov patria.

      …“
      11      Článok 128 uvedeného zákona stanovuje:

      „Kto
      …
      2.      svojím konaním poruší právne predpisy Európskej únie o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu
         formou:

      …
      d)      ponuky na predaj alebo kúpu, nadobudnutie alebo získanie, použitie alebo vystavovanie na verejnosti na komerčné účely, predaj,
         držbu alebo prepravu na účely predaja exemplárov uvedených druhov rastlín a živočíchov;

      …
      potrestá sa odňatím slobody na tri mesiace až päť rokov.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      12      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že T. Rubach nadobudol na burzách v teráriách exotické pavúky z rodu Brachypelma Albopilosum, chránené exempláre, ktoré patria medzi druhy živočíchov uvedené v prílohe B nariadenia č. 338/97, a prostredníctvom internetovej
         dražby začal tieto pavúky v období od februára do októbra 2006 rozmnožovať a predávať.

      13      Za tieto činy bol T. Rubach trestne stíhaný za 46 porušení článku 128 bodu 2 písm. d) zákona o ochrane prírody.

      14      Rozsudkom z 26. októbra 2007 Sąd Rejonowy w Kościanie oslobodil obžalovaného spod obžaloby zo spáchania predmetných trestných
         činov, lebo zastával názor, že konanie obžalovaného nenaplnilo skutkovú podstatu trestného činu, z ktorého bol obžalovaný.

      15      Prokurator rejonowy w Kościanie podal proti tomuto rozsudku odvolanie a Sąd Okręgowy w Poznaniu zrušil 2. apríla 2008 napadnutý
         rozsudok v celom rozsahu a vrátil vec na nové rozhodnutie.

      16      V rámci preskúmania veci dospel Sąd Rejonowy w Kościanie k záveru, že v dôsledku výkladu vnútroštátneho práva zastávaného
         odvolacím súdom, ktorý je pre súd, ktorému bola vec vrátená na nové prejednanie a rozhodnutie záväzný, sa môže obžalovaný
         zbaviť svojej trestnej zodpovednosti, len ak preukáže pôvod živočíchov buď osvedčením o zápise predaných živočíchov do registra
         podľa článku 64 ods. 1 zákona o ochrane prírody, alebo uvedie údaje, ktoré umožnia zistiť zdroj pôvodu týchto živočíchov a jednoznačne
         určiť osobu alebo osoby, ktoré ich predtým mali v držbe alebo chovali.

      17      Pokiaľ ide o prvú skutočnosť, Sąd Rejonowy w Kościanie vypočul Starostwo Powiatowe w Kościanie (okresný úrad v Kościane).
         Podľa tohto orgánu nemohol obžalovaný nechať do uvedeného registra predmetné exempláre zapísať, lebo patria medzi pavúky,
         ktoré sa do registra nezapisujú. Táto skutočnosť bola tiež potvrdená poľskou vládou v jej písomných vyjadreniach.

      18      Sąd Rejonowy w Kościanie sa domnieva, že hoci mal obžalovaný predložiť dokument, ktorý nemusí podľa vnútroštátneho práva získať,
         a ani nemusel mať osobitné poznatky o pôvode predmetných živočíchov, nezbavuje sa tým svojej trestnej zodpovednosti.

      19      Za týchto podmienok Sąd Rejonowy w Kościanie rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Akým spôsobom môže držiteľ živočíchov uvedených v prílohe B [nariadenia č. 338/97] (ktoré nie sú plazmi, hadmi, vtákmi alebo
         cicavcami) preukázať v zmysle [článku 8 ods. 5 uvedeného nariadenia] a s ohľadom na prezumpciu neviny, že svoje exempláre
         nadobudol… v súlade s právnymi predpismi o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín…?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      20      Poľská vláda navrhuje, aby sa vnútroštátnemu súdu odpovedalo, že článok 8 ods. 5 nariadenia č. 338/97, podľa ktorého možno
         vykonávať hospodársku činnosť v zmysle článku 8 ods. 1 tohto nariadenia, len ak sa preukázalo, že exempláre druhov uvedených
         v prílohe B tohto nariadenia boli nadobudnuté v súlade s právnymi predpismi, odkazuje na pravidlá dokazovania, ktoré sa uplatňujú
         pred príslušným vnútroštátnym orgánom. Ak ide o trestný súd, dôkaz o tejto skutočnosti treba vykonať podľa zásad trestného
         konania, ktoré stanovujú, že skutočnosť možno preukázať za pomoci všetkých možných dôkazov a v prípade pochybností treba rozhodnúť
         v prospech obžalovaného.

      21      Španielska vláda Súdnemu dvoru navrhuje, aby na otázku odpovedal v tom zmysle, že je potrebné požadovať preukázanie zákonnosti
         pôvodu všetkých exemplárov uvedených v prílohe B, pričom prináleží správnym orgánom členských štátov príslušným podľa CITES,
         aby posúdili tieto dôkazy, ktoré umožňujú v každom prípade zaistiť zistenie zákonnosti pôvodu predmetných exemplárov.

      22      Podľa Komisie Európskych spoločenstiev treba vnútroštátnemu súdu odpovedať, že počas trestného konania týkajúceho sa trestu
         za prípadné porušenie ustanovení článku 8 ods. 5 nariadenia č. 338/97 uplatňuje vnútroštátny súd vzhľadom na neexistenciu
         ustanovení Spoločenstva, ktoré by upravovali takéto konanie, v zásade vnútroštátne právo, ktoré vykladá v súlade s právom
         Spoločenstva a dohliada na to, aby bola zaručená úplná účinnosť tohto práva. Pokiaľ ide o rozdelenie dôkazného bremena, Komisia
         sa domnieva, že vzhľadom na to, že zákaz používať na komerčné účely exempláre druhov uvedených v prílohe B sa uplatňuje ako
         všeobecné pravidlo, prináleží prokurátorovi, aby v rámci trestného konania preukázal, že T. Rubach používal na hospodárske
         účely exempláre chránených druhov. Naopak, T. Rubach má preukázať, že tieto exempláre nadobudol zákonným spôsobom, čím sa
         zbaví svojej trestnej zodpovednosti.

       Odpoveď Súdneho dvora
      23      Ako vyplýva zo všetkých skutočností uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vnútroštátny súd žiada v zásade
         odpoveď jednak na otázku, aké dôkazné prostriedky sú prípustné podľa článku 8 ods. 5 nariadenia č. 338/97 v rámci trestného
         konania týkajúceho sa činností súvisiacich s exemplármi druhov uvedených v prílohe B tohto nariadenia, a jednak na otázku,
         ako správne rozdeliť dôkazné bremeno, pokiaľ ide o zákonnosť nadobudnutia týchto exemplárov.

      24      Cieľom režimu ochrany exemplárov druhov uvedených v prílohách A a B uvedeného nariadenia je zaistiť čo najkompletnejšiu možnú
         ochranu voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu s nimi v súlade s cieľmi, zásadami a ustanoveniami CITES.

      25      Je nesporné, že v nariadení č. 338/97 sa nenachádza všeobecný zákaz dovozu a obchodovania s inými druhmi, ako sú druhy uvedené
         v jeho prílohe A (rozsudok z 19. júna 2008, Nationale Raad van Dierenkwekers en Liefhebbers a Andibel, C‑219/07, Zb. s. I‑4475,
         bod 18).

      26      Ako Súdny dvor už rozhodol, použitie exemplárov druhov uvedených v prílohe B nariadenia č. 338/97 na komerčné účely je povolené,
         ak sú splnené podmienky stanovené v článku 8 ods. 5 tohto nariadenia (rozsudok z 23. októbra 2001, Tridon, C‑510/99, Zb. s. I‑7777,
         bod 44). Zákaz obchodovania stanovený v článku 8 uvedeného nariadenia sa neuplatňuje, ak môže byť preukázané k spokojnosti
         príslušného orgánu daného členského štátu, že tieto exempláre boli nadobudnuté a, ak pochádzajú z miesta mimo Spoločenstva,
         že ich dovoz do Spoločenstva bol v súlade s právnymi predpismi platnými pre ochranu voľne žijúcich živočíchov a rastlín.

      27      Podľa týchto ustanovení teda treba konštatovať, že nariadenie č. 338/97 nespresňuje aké dôkazné prostriedky sa majú použiť
         na preukázanie toho, že exempláre druhov uvedených v prílohe B tohto nariadenia boli nadobudnuté zákonným spôsobom v súlade
         s podmienkami stanovenými v článku 8 ods. 5 uvedeného nariadenia, najmä ak sa tieto exempláre narodili v zajatí na území Spoločenstva.
         Úlohou príslušných orgánov členských štátov je určiť, ktoré dôkazné prostriedky umožňujú preukázať, že uvedené podmienky sú
         splnené. Tieto prostriedky zahŕňajú povolenia alebo potvrdenia stanovené samotným týmto nariadením alebo akýkoľvek iný vhodný
         dokument, ktorý príslušné vnútroštátne orgány považujú za užitočný.

      28      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v prípade, že právna úprava Spoločenstva neupravuje pojem dôkazu, je v zásade prípustný
         každý dôkaz, ktorý je prípustný podľa procesného práva členských štátov v podobných konaniach. Preto v takej situácii, aká
         je vo veci samej, prináleží vnútroštátnym orgánom určiť podľa zásad ich vnútroštátneho práva uplatňovaných v oblasti dokazovania,
         či bolo v konkrétnom prípade, ktorý im bol predložený, a s ohľadom na všetky okolnosti preukázané, že podmienky stanovené
         v článku 8 ods. 5 naradenia č. 338/97 sú splnené (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. marca 2000, Met‑Trans a Sagpol, C‑310/98
         a C‑406/98, Zb. s. I‑1797, body 29 a 30).

      29      Vnútroštátnemu súdu treba, pokiaľ ide o prvý aspekt, odpovedať, že nariadenie č. 338/97 neobmedzuje dôkazné prostriedky, ktoré
         možno použiť na určenie zákonnosti nadobudnutia exemplárov druhov uvedených v prílohe B tohto nariadenia, a že možno v zásade
         použiť všetky dôkazné prostriedky, ktoré sú prípustné podľa procesného práva príslušného členského štátu v podobných konaniach,
         aby mohlo byť rozhodnuté o zákonnosti nadobudnutia uvedených exemplárov.

      30      Pokiaľ ide, po druhé, o rozdelenie dôkazného bremena týkajúceho sa zákonnosti nadobudnutia exemplárov druhov živočíchov uvedených
         v prílohe B s ohľadom na zásadu prezumpcie neviny, treba pripomenúť, že prezumcia neviny, ako vyplýva najmä z článku 6 ods. 2
         Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, patrí medzi základné
         práva, ktoré podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, okrem iného potvrdenej v preambule Jednotného európskeho aktu a v článku
         6 ods. 2 Zmluvy EÚ, sú v právnom poriadku Spoločenstva chránené (pozri najmä rozsudky z 8. júla 1999, Hüls/Komisia, C‑199/92
         P, Zb. s. I‑4287, bod 149, a Montecatini/Komisia, C‑235/92 P, Zb. s. I‑4539, bod 175).

      31      Cieľom prezumpcie neviny je zaručiť každej osobe, že nebude označená za páchateľa trestného činu ani že sa s ňou nebude zaobchádzať
         ako s páchateľom trestného činu, dokiaľ súd jej vinu nepreukáže (pozri rozsudok ESĽP Y. B. a i. v. Turecko z 28. októbra 2004,
         č. 48173/99 a 48319/99, § 43).

      32      Treba zdôrazniť, že vytvorenie režimu ochrany exemplárov druhov uvedených v prílohách A a B nariadenia č. 338/97 sa nedotýka
         všeobecnej povinnosti obžaloby preukázať v rámci trestného konania, že obžalovaný použil na hospodárske účely exempláre druhov
         zapísaných v prílohe B nariadenia č. 338/97, ktoré sú chránené platnou právnou úpravou.

      33      Obžalovaný sa však v každom prípade môže v konaní týkajúcom sa jeho trestnej zodpovednosti brániť tým, že preukáže podľa ustanovení
         článku 8 ods. 5 nariadenia č. 338/97, že dané exempláre nadobudol zákonným spôsobom podľa podmienok stanovených v uvedenom
         ustanovení a na tento účel použiť všetky dôkazné prostriedky, ktoré sú prípustné podľa uplatniteľného procesného práva.

      34      Z tohto dôvodu treba na položenú otázku odpovedať, že článok 8 ods. 5 nariadenia č. 338/97 treba vykladať v tom zmysle, že
         v trestnom konaní proti osobe, ktorá je obvinená z toho, že porušila toto ustanovenie, je v zásade možné použiť všetky dôkazné
         prostriedky, ktoré sú prípustné podľa procesného práva príslušného členského štátu v podobných konaniach, aby mohlo byť rozhodnuté
         o zákonnosti nadobudnutia exemplárov druhov uvedených v prílohe B tohto nariadenia. Rovnako s ohľadom na zásadu prezumpcie
         neviny môže táto osoba použiť všetky tieto prostriedky na preukázanie toho, že uvedené exempláre nadobudla zákonným spôsobom
         podľa podmienok stanovených v uvedenom ustanovení.

       O trovách
      35      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 8 ods. 5 nariadenia Rady (ES) č. 338/97 z 9. decembra 1996 o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou
            obchodu s nimi treba vykladať v tom zmysle, že v trestnom konaní proti osobe, ktorá je obvinená z toho, že porušila toto ustanovenie,
            je v zásade možné použiť všetky dôkazné prostriedky, ktoré sú prípustné podľa procesného práva príslušného členského štátu
            v podobných konaniach, aby mohlo byť rozhodnuté o zákonnosti nadobudnutia exemplárov druhov živočíchov uvedených v prílohe
            B tohto nariadenia. Rovnako s ohľadom na zásadu prezumpcie neviny môže táto osoba použiť všetky tieto prostriedky na preukázanie
            toho, že uvedené exempláre nadobudla zákonným spôsobom podľa podmienok stanovených v uvedenom ustanovení.
      Podpisy
      * Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. apríla 1988. # Helénska republika proti Inter-Kom Emboriki kai Biomichaniki Epicheirisis Elaion, Liparon kai Trofimon AE. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Efeteio Athinon - Grécko. # Vyššia moc. # Vec 71/87.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. júla 1994. # Trestné konanie proti J.J.J. Van der Veldt. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Rechtbank van eerste aanleg Gent - Belgicko. # Vec C-17/93.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 5. novembra 2013. # Brigitte Knöll proti Európsky policajný úrad (Europol). # Vec F-105/12.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 19. júna 2014. # BN proti Európskemu parlamentu. # Vec F-157/12.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 12. decembra 2012. # BS proti Európskej komisii. # Verejná služba - Sociálne zabezpečenie. # Vec F-90/11.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. apríla 1994. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-313/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 10. decembra 2015.#Simona Kornhaas proti Thomasovi Dithmarovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Konkurzné konania – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Článok 4 ods. 1 – Určenie rozhodného práva – Právna úprava členského štátu, ktorá stanovuje povinnosť riaditeľa spoločnosti vrátiť tejto spoločnosti platby uskutočnené po vzniku platobnej neschopnosti – Uplatnenie tejto právnej úpravy na spoločnosť založenú v inom členskom štáte – Články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ – Obmedzenie slobody usadiť sa – Neexistencia.#Vec C-594/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 10. decembra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti — Konkurzné konania — Nariadenie (ES) č. 1346/2000 — Článok 4 ods. 1 — Určenie rozhodného práva — Právna úprava členského štátu, ktorá stanovuje povinnosť riaditeľa spoločnosti vrátiť tejto spoločnosti platby uskutočnené po vzniku platobnej neschopnosti — Uplatnenie tejto právnej úpravy na spoločnosť založenú v inom členskom štáte — Články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ — Obmedzenie slobody usadiť sa — Neexistencia“
      Vo veci C‑594/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor, Nemecko) z 2. decembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 22. decembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Simona Kornhaas

      proti

         Thomasovi Dithmarovi, konajúcemu ako správca konkurznej podstaty spoločnosti Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd,
      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda desiatej komory F. Biltgen, vykonávajúci funkciu predsedu šiestej komory, sudcovia M. Berger (spravodajkyňa) a S. Rodin,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               S. Kornhaas, v zastúpení: W. Steinfeld, Rechtsanwalt,

               —

               Th. Dithmar, v zastúpení: C. Esser, Rechtsanwalt,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin, splnomocnený zástupca,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191), ako aj článkov 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Thomas Dithmar, konajúci ako správca konkurznej podstaty spoločnosti Kornhaas Montage und Dienstleistung Ltd (ďalej len „spoločnosť – dlžník“), a Simona Kornhaasová, týkajúceho sa žaloby o vrátenie platieb, ktoré Simona Kornhaasová uskutočnila ako riaditeľka spoločnosti – dlžníka po vzniku jej platobnej neschopnosti.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 3 nariadenia č. 1346/2000 s názvom „Medzinárodná súdna právomoc“ stanovuje:
               „1.   Právomoc na začatie konkurzných konaní majú súdy členského štátu, na ktorého území sa nachádza centrum hlavných záujmov dlžníka. Pri obchodných spoločnostiach a u právnických osôb sa v prípade neprítomnosti dôkazu o opaku za centrum hlavných záujmov považuje miesto, kde majú svoje registrované sídlo.
               2.   Ak sa centrum hlavných záujmov dlžníka nachádza na území niektorého členského štátu, súdy iného členského štátu majú právomoc začať konkurzné konanie proti tomuto dlžníkovi len vtedy, ak má na území tohto iného členského štátu nejaký podnik. Účinky takéhoto konania sú obmedzené na majetok dlžníka nachádzajúci sa na území tohto členského štátu.
               …“

               4

               Článok 4 tohto nariadenia s názvom „Príslušné právo“ stanovuje:
               „1.   Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.
               2.   Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
               …

                        m)

                        pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a nevymáhateľnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.“

         Nemecké právo

               5

               Ustanovenie § 64 ods. 1 a 2 zákona týkajúceho sa spoločností s ručením obmedzeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung, RGBl. 1898, s. 846, ďalej len „GmbHG“) v znení, ktoré sa uplatňuje na skutkový stav vo veci samej, stanovoval:
               „1.   V prípade platobnej neschopnosti spoločnosti sú konatelia povinní podať bezodkladne, a to najneskôr tri týždne po tom, čo sa spoločnosť stala platobne neschopnou, návrh na začatie konkurzného konania. V podstate to platí rovnako v prípade, že sa ukáže, že spoločnosť je predlžená.
               2.   Konatelia sú povinní nahradiť spoločnosti platby, ktoré boli poskytnuté po tom, čo sa stala platobne neschopnou alebo sa zistilo, že je v predlžení. …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               6

               Thomas Dithmar je správca konkurznej podstaty spoločnosti – dlžníka v konkurznom konaní, ktoré začal Amtsgericht Erfurt (Okresný súd v Erfurte). Spoločnosť – dlžník, ktorej riaditeľkou bola Simona Kornhaasová, bola zapísaná v obchodnom registri v Cardiffe (Spojené kráľovstvo) v obchodnej forme „private company limited by shares“ (ďalej len „Limited“). Pobočka spoločnosti – dlžníka bola založená v Nemecku a na základe toho bola zapísaná do obchodného registra, ktorý vedie Amtsgericht Jena (Okresný súd v Jene). Predmetom podnikania spoločnosti – dlžníka, ktorá pôsobila prevažne v tomto členskom štáte, bola montáž ventilačných zariadení a súvisiace služby.

               7

               Thomas Dithmar s odkazom na skutočnosť, že spoločnosť – dlžník bola platobne neschopná minimálne od 1. novembra 2006, a že Simona Kornhaasová uskutočnila v období od 11. decembra 2006 do 26. februára 2007 v mene tejto spoločnosti platby vo výške 110151,66 eura, uplatnil voči Simone Kornhaasovej nárok na vrátenie tejto sumy na základe § 64 ods. 2 prvej vety GmbHG. Landgericht Erfurt (Krajský súd v Erfurte) tejto žalobe vyhovel. Oberlandesgericht Jena (Vrchný krajský súd v Jene), na ktorý podala Simona Kornhaasová odvolanie, potvrdil rozsudok vydaný Landgericht Erfurt (Krajský súd v Erfurte) a zároveň pripustil podanie opravného prostriedku „Revision“ na Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor).

               8

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že žaloba podaná Thomasom Dithmarom je opodstatnená s prihliadnutím na § 64 ods. 2 prvú vetu GmbHG, ustanovenie nemeckého práva, ktorého účel spočíva v zásade v tom, aby sa pred začiatkom konkurzného konania zabránilo zmenšeniu konkurznej podstaty a aby sa zabezpečilo, že imanie spoločnosti bude v rámci uvedeného konania k dispozícii na účely rovnomerného uspokojenia veriteľov. Toto ustanovenie, hoci je formálne začlenené do právnej úpravy týkajúcej sa práva obchodných spoločností, je tak súčasťou konkurzného práva a možno ho uplatniť voči riaditeľovi Limited.

               9

               Vnútroštátny súd si však kladie otázku týkajúcu sa súladu takého ustanovenia s právom Únie. V tejto súvislosti vyplýva z článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, že konkurzné konania a ich účinky sa riadia nemeckým právom ako právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začalo. V nemeckej náuke však existujú rozdielne prístupy, pokiaľ ide o otázku, či § 64 ods. 2 prvú vetu GmbHG možno uplatňovať voči riaditeľom spoločností, ktoré boli založené podľa práva iného štátu Európskej únie, ale súčasne sú ich hlavné záujmy sústredené v Nemecku.

               10

               Podľa vnútroštátneho súdu neupravuje § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG podmienky, za akých môže spoločnosť založená podľa práva iného štátu zriadiť svoje administratívne sídlo v Nemecku, ale iba právne dôsledky takého rozhodnutia a nesprávneho konania jej vedenia. Sloboda usadiť sa tak nie je dotknutá.

               11

               Akékoľvek prípadné obmedzenie slobody usadiť sa, ku ktorému by došlo v dôsledku uplatnenia § 64 ods. 2 prvej vety GmbHG, by bolo v každom prípade odôvodnené tým, že toto ustanovenie sa uplatní nediskriminujúcim spôsobom, slúži v prospech naliehavého všeobecného záujmu, konkrétne na ochranu veriteľov, je vhodné na zaistenie alebo opätovné doplnenie konkurznej podstaty a neprekračuje rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.

               12

               Vnútroštátny súd však konštatuje, že judikatúra Súdneho dvora vyplývajúca predovšetkým z rozsudkov Überseering (C‑208/00, EU:C:2002:632) a Inspire Art (C‑167/01, EU:C:2003:512) by sa tiež mohla vykladať v tom zmysle, že na vnútorné pomery v spoločnostiach, ktoré boli založené v jednom členskom štáte, ale svoju hlavnú činnosť vykonávajú v inom členskom štáte, sa v rámci slobody usadiť sa uplatní právna úprava obchodných spoločností štátu, v ktorom boli založené. Uplatnenie § 64 ods. 2 prvej vety GmbHG na konateľov spoločností z iného členského štátu tak môže byť v rozpore so slobodou usadiť sa v zmysle článkov 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ.

               13

               Za týchto okolností Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Vzťahuje sa na žalobu podanú na nemeckom súde, ktorou správca konkurznej podstaty uplatňuje voči riaditeľovi Limited založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa podľa článku 3 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1346/2000 začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku, nárok na vrátenie platieb, ktoré tento riaditeľ poskytol pred začatím konkurzného konania, ale po vzniku platobnej neschopnosti, nemecké konkurzné právo v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1346/2000?

                        2.

                        Je žaloba uvedeného typu v rozpore so slobodou usadiť sa podľa článkov 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               14

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 4 nariadenia č. 1346/2000 treba vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na žalobu podanú voči riaditeľovi spoločnosti založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku, ktorú podal na nemecký súd správca konkurznej podstaty tejto spoločnosti a ktorou sa na základe takého vnútroštátneho ustanovenia, akým je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, uplatňuje nárok na vrátenie platieb, ktoré tento riaditeľ poskytol pred začatím konkurzného konania, ale po tom, čo sa rozhodlo, že táto spoločnosť sa stala platobne neschopnou.

               15

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že súdy členského štátu, na ktorého území sa začalo konkurzné konanie týkajúce sa majetku spoločnosti, majú na základe tohto ustanovenia právomoc rozhodovať o žalobe správcu konkurznej podstaty tejto spoločnosti proti konateľovi uvedenej spoločnosti o vrátenie platieb uskutočnených po vzniku platobnej neschopnosti tejto spoločnosti alebo po zistení jej predlženia (rozsudok H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, bod 26).

               16

               Súdny dvor založil toto rozhodnutie predovšetkým na úvahe, že také vnútroštátne ustanovenie, ako je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, podľa ktorého musí konateľ platobne neschopnej spoločnosti vrátiť platby, ktoré uskutočnil v mene tejto spoločnosti po vzniku jej platobnej neschopnosti, sa odchyľuje od všeobecných pravidiel občianskeho a obchodného práva, a to z dôvodu platobnej neschopnosti uvedenej spoločnosti. Súdny dvor z toho vyvodil, že žaloba podaná na základe tohto ustanovenia v rámci konkurzného konania spadá medzi žaloby, ktoré priamo vyplývajú z konkurzného konania a úzko s ním súvisia (pozri v tomto zmysle rozsudok H, C‑295/13, EU:C:2014:2410, body 23 a 24).

               17

               Hoci sa teda odpoveď, ktorú Súdny dvor podal na návrh na začatie prejudiciálneho konania v rozsudku H (C‑295/13, EU:C:2014:2410), týkala článku 3 nariadenia č. 1346/2000 a medzinárodnej príslušnosti vnútroštátneho súdu na rozhodnutie o žalobe podanej na základe takého vnútroštátneho ustanovenia, ako je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, Súdny dvor v nej jasne rozhodol, že také ustanovenie vnútroštátneho práva spadá do oblasti konkurzného práva. Z toho vyplýva, že ustanovenie uvedené ako posledné tak treba považovať za súčasť právnej úpravy uplatniteľnej na konkurzné konanie a jeho účinky v zmysle článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000. Uvedené ustanovenie vnútroštátneho práva, medzi ktorého účinky patrí tiež to, že riaditeľ spoločnosti musí prípadne vrátiť platby uskutočnené v mene tejto spoločnosti po vzniku jej platobnej neschopnosti, sa môže v súlade s článkom 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 ako také uplatniť vnútroštátnym súdom, na území ktorého sa začalo konkurzné konanie (ďalej len „lex fori concursus“).

               18

               V tejto súvislosti treba dodať, že § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG sa má vykladať v spojení s odsekom 1 tohto paragrafu, ktorý v podstate stanovuje, že v prípade platobnej neschopnosti alebo predlženia spoločnosti sú členovia zastupiteľského orgánu povinní podať bezodkladne, a to najneskôr tri týždne po tom, čo sa spoločnosť stala platobne neschopnou alebo bolo rozhodnuté o jej predlžení, návrh na začatie konkurzného konania. Ustanovenie § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG tak predovšetkým umožňuje vznik osobnej zodpovednosti vedenia platobne neschopnej alebo predlženej spoločnosti, ktoré nepodalo návrh na začatie konkurzného konania v rozpore s § 64 ods. 1 GmbHG. Akonáhle sa totiž také konanie začne, poskytovanie a schvaľovanie platieb v mene tejto spoločnosti obvykle naďalej neprináleží vedeniu platobne neschopnej spoločnosti, ale jej konkurznému správcovi. Z toho vyplýva, že ak riaditeľ platobne neschopnej spoločnosti splní svoju povinnosť stanovenú v § 64 ods. 1 GmbHG, neuplatní sa sankcia vyplývajúca v podstate z § 64 ods. 2 prvej vety GmbHG.

               19

               Článok 4 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 predovšetkým stanovuje, že lex fori concursus určuje „podmienky začatia“ konkurzného konania. V záujme zabezpečenia užitočného účinku tohto ustanovenia ho treba vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje po prvé na predbežné podmienky pre začatie konkurzného konania, po druhé na právnu úpravu určujúcu osoby, ktoré majú povinnosť podať návrh na začatie tohto konania, a po tretie na dôsledky porušenia tejto povinnosti. Také ustanovenia vnútroštátneho práva, ako sú § 64 ods. 1 a § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, ktoré v zásade vedú k sankcionovaniu nesplnenia povinnosti podať návrh na začatie konkurzného konania, tak treba aj z tohto hľadiska považovať za ustanovenia, na ktoré sa vzťahuje článok 4 nariadenia č. 1346/2000.

               20

               Také ustanovenie, ako je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, okrem toho prispieva k dosiahnutiu cieľa, ktorý je mutatis mutandis neoddeliteľne spätý s každým konkurzným konaním a spočíva v zabránení prípadného zmenšenia konkurznej podstaty pred začiatkom konkurzného konania na účely rovnomerného uspokojenia veriteľov. Také ustanovenie tak podľa všetkého prinajmenšom pripomína pravidlo týkajúce sa „odporovateľnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov“, na ktoré sa podľa článku 4 ods. 2 písm. m) nariadenia č. 1346/2000 vzťahuje lex fori concursus.

               21

               Za týchto podmienok treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 nariadenia č. 1346/2000 treba vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na žalobu podanú voči riaditeľovi spoločnosti založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku, ktorú podal na nemecký súd správca konkurznej podstaty tejto spoločnosti a ktorou sa na základe takého vnútroštátneho ustanovenia, akým je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, uplatňuje nárok na vrátenie platieb, ktoré tento riaditeľ poskytol pred začatím konkurzného konania, ale po tom, čo sa rozhodlo, že táto spoločnosť sa stala platobne neschopnou.

         O druhej otázke

               22

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ bránia uplatneniu takého ustanovenia vnútroštátneho práva, ako je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, voči riaditeľovi spoločnosti založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku.

               23

               V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že za určitých podmienok odmietnutie členského štátu uznať právnu spôsobilosť spoločnosti platne založenej podľa práva iného členského štátu, v ktorom má táto svoje štatutárne sídlo, a to najmä z dôvodu, že táto spoločnosť premiestnila svoje skutočné sídlo na jeho územie, môže zakladať obmedzenie slobody usadiť sa, ktoré je v zásade nezlučiteľné s článkami 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok Überseering, C‑208/00, EU:C:2002:632, bod 82).

               24

               Súdny dvor už tiež rozhodol, že s prihliadnutím na to, že vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa minimálneho kapitálu sú nezlučiteľné so slobodou usadiť sa, ktorá je zaručená Zmluvou, platí nevyhnutne to isté pre sankcie, ktoré sa viažu na nesplnenie týchto povinností, ako osobná a spoločná a nerozdielna zodpovednosť konateľov v prípade, keď je kapitál nižší ako minimálna čiastka stanovená vnútroštátnym právom alebo keď v rámci činností klesne pod túto minimálnu čiastku (pozri v tomto zmysle rozsudok Inspire Art, C‑167/01, EU:C:2003:512, bod 141).

               25

               Pokiaľ však ide o ustanovenie vnútroštátneho práva, akým je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, treba konštatovať, že toto ustanovenie sa netýka ani odmietnutia členského štátu uznať právnu spôsobilosť spoločnosti platne založenej podľa práva iného členského štátu, ktorá premiestnila svoje skutočné sídlo na územie prvého členského štátu, ani osobnej zodpovednosti konateľov v prípadoch, keď je kapitál tejto spoločnosti nižší, než minimálna čiastka stanovená vnútroštátnym právom.

               26

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž po prvé vyplýva, že právna spôsobilosť spoločnosti – dlžníka nebola v kontexte konania vo veci samej nijako spochybnená. Zdá sa, že znenie § 64 ods. 2 prvej vety GmbHG dokonca takéto spochybnenie vylučuje, keďže uplatnenie tohto ustanovenia predpokladá existenciu „spoločnosti“.

               27

               Po druhé osobná zodpovednosť vedenia spoločnosti na základe § 64 ods. 2 prvej vety GmbHG nezávisí na skutočnosti, že kapitál tejto spoločnosti je nižší ako minimálny kapitál vyžadovaný nemeckými právnymi predpismi alebo právnymi predpismi, podľa ktorých bola táto spoločnosť založená, ale v zásade iba od skutočnosti, že vedenie takej spoločnosti poskytlo platby v štádiu, keď malo podľa § 64 ods. 1 GmbHG povinnosť podať návrh na začatie konkurzného konania.

               28

               S prihliadnutím na vyššie uvedené sa uplatnenie takého vnútroštátneho ustanovenia, ako je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, nijako nedotýka založenia spoločnosti v danom členskom štáte, ani jej neskoršieho usadenia v inom členskom štáte, keďže toto ustanovenie vnútroštátneho práva sa uplatní až po založení tejto spoločnosti v rámci jej činnosti a to konkrétnejšie buď od okamihu, keď ju treba podľa vnútroštátnej právnej úpravy uplatniteľnej podľa článku 4 nariadenia č. 1346/2000 považovať za platobne neschopnú, alebo od okamihu, keď bolo zistené, že je v predlžení v súlade s touto vnútroštátnou úpravou. Vnútroštátne ustanovenie, ako je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, sa preto netýka slobody usadiť sa.

               29

               Za týchto podmienok treba na druhú otázku odpovedať tak, že články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ nebránia uplatneniu takého ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, voči riaditeľovi spoločnosti založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku.

         O trovách

               30

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 4 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní treba vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na žalobu podanú voči riaditeľovi spoločnosti založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku, ktorú podal na nemecký súd správca konkurznej podstaty tejto spoločnosti a ktorou sa na základe takého vnútroštátneho ustanovenia, akým je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, uplatňuje nárok na vrátenie platieb, ktoré tento riaditeľ poskytol pred začatím konkurzného konania, ale po tom, čo sa rozhodlo, že táto spoločnosť sa stala platobne neschopnou.

                           2.

                           Články 49 ZFEÚ a 54 ZFEÚ nebránia uplatneniu takého ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je § 64 ods. 2 prvá veta GmbHG, voči riaditeľovi spoločnosti založenej podľa anglického alebo waleského práva, proti ktorej sa začalo konkurzné konanie, ktorého predmetom je jej majetok v Nemecku.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júla 2007.#État du Luxemburské veľkovojvodstvo proti Hans Ulrich Lakebrink a Katrin Peters-Lakebrink.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Cour administrative - Luxembursko.#Článok 39 ES - Daň z príjmov nerezidentov - Výpočet sadzby dane - Nehnuteľnosti nachádzajúce sa na území iného členského štátu - Nezohľadnené záporné príjmy z prenájmu.#Vec C-182/06.

text:
      Vec C‑182/06
      Luxemburské veľkovojvodstvo
      proti
      Hans Ulrich Lakebrink a Katrin Peters-Lakebrink
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Cour administrative)
      „Článok 39 ES – Daň z príjmov nerezidentov – Výpočet sadzby dane – Nehnuteľnosti nachádzajúce sa na území iného členského štátu – Nezohľadnené záporné príjmy z prenájmu“
      Návrhy prednesené 29. marca 2007 – generálny advokát P. Mengozzi
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júla 2007
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Rovnosť zaobchádzania – Odmena – Dane z príjmov
      (Článok 39 ES)
      Článok 39 ES sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá štátnemu príslušníkovi členského štátu Spoločenstva,
         nerezidentovi členského štátu, v ktorom poberá príjmy predstavujúce podstatnú časť jeho zdaniteľných príjmov, neumožňuje na
         účely určenia sadzby dane uplatniteľnej na predmetné príjmy žiadať zohľadnenie záporných príjmov z prenájmu týkajúcich sa
         nehnuteľností, ktoré osobne neužíva a ktoré sa nachádzajú v inom členskom štáte, hoci rezident prvého menovaného štátu si
         môže uplatňovať predmetné záporné príjmy z prenájmu.

      Situácia rezidentov a nerezidentov v oblasti priamych daní nie je v zásade porovnateľná, takže skutočnosť, že členský štát
         zdaňovanému nerezidentovi odoprie určité daňové zvýhodnenia, ktoré poskytuje zdaňovanému rezidentovi, nie je vo všeobecnosti
         diskrimináciou, pretože tieto dve skupiny daňovníkov sa nenachádzajú v porovnateľnej situácii.

      Je to však odlišné, keď nerezident nemá významnejší príjem v štáte, v ktorom má trvalé bydlisko, a podstatnú časť svojich
         zdaniteľných príjmov dosahuje na základe pracovnej činnosti v štáte, v ktorom je zamestnaný, takže štát, v ktorom má trvalé
         bydlisko, mu nie je schopný priznať výhody plynúce zo zohľadnenia jeho osobnej a rodinnej situácie, pričom diskriminácia spočíva
         v skutočnosti, že osobná a rodinná situácia nerezidenta nie je zohľadnená ani v štáte, kde má trvalé bydlisko, a ani v štáte,
         kde je zamestnaný.

      Rozhodujúci prvok, na ktorom spočíva táto diskriminácia, sa týka všetkých daňových výhod spojených so schopnosťou nerezidenta
         platiť dane, ktoré nie sú zohľadnené ani v štáte pobytu, ani v štáte zamestnania, keďže schopnosť platiť dane je súčasťou
         osobnej situácie nerezidenta.

      (pozri body 28 – 31, 34, 36 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 18. júla 2007 (*)

      „Článok 39 ES – Daň z príjmov nerezidentov – Výpočet sadzby dane – Nehnuteľnosti nachádzajúce sa na území iného členského štátu – Nezohľadnené záporné príjmy z prenájmu“
      Vo veci C‑182/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Cour administrative (Luxembursko)
         zo 6. apríla 2006 a doručený Súdnemu dvoru 10. apríla 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Luxemburské veľkovojvodstvo
      proti
      Hans Ulrich Lakebrink,
      Katrin Peters-Lakebrink,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič a E. Levits (spravodajca),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Luxemburské veľkovojvodstvo, v zastúpení: C. Schiltz, splnomocnený zástupca,
      –       pán Lakebrink a pani Peters-Lakebrink, v zastúpení: M. Kleyr, advokát,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a M. de Mol, splnomocnené zástupkyne,
      –       švédska vláda, v zastúpení: K. Wistrand, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a J.‑P. Keppenne, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. marca 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu článku 39 ES.
      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Lakebrink a pani Peters‑Lakebrink (ďalej len „manželia Lakebrinkoví“) a Luxemburským
         veľkovojvodstvom, týkajúceho sa dane z príjmov, ktorej menovaní podliehali v Luxembursku za zdaňovacie obdobie roku 2002.

       Právny rámec, konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
      3       Manželia Lakebrinkoví, nemeckí štátni príslušníci a rezidenti, vykonávajú obaja zárobkovú činnosť výlučne v Luxembursku. Za
         zdaňovacie obdobie roku 2002 požiadali o ich kolektívne zdanenie v uvedenom členskom štáte v zmysle ustanovenia článku 157b
         zákona zo 4. decembra 1967 o dani z príjmu v znení neskorších predpisov (ďalej len „LIR“).

      4       V ich daňovom priznaní adresovanom luxemburským daňovým orgánom manželia Lakebrinkoví uviedli záporný príjem z prenájmu v sume
         26 080 eur týkajúci sa dvoch nehnuteľností, ktorých vlastníkmi sú v Nemecku bez toho, aby ich osobne užívali. Žiadali o zohľadnenie
         tejto straty z prenájmu pri určení daňovej sadzby uplatňovanej na rezidentov.

      5       Uvedený záporný príjem z prenájmu bol riadne konštatovaný v daňovom výmere manželov za rok 2002, vystavenom zo strany Finanzamt
         Trier (Nemecko), 30. júla 2003. Z tohto daňového výkazu vyplýva, že manželia Lakebrinkoví nezískali v Nemecku zdaniteľný príjem.
         Z uvedeného dôvodu neplatili dane.

      6       V nadväznosti na ich žiadosť manželia Lakebrinkoví boli kolektívne zdanení v Luxembursku. Podľa článku 157b LIR bolo zdanenie
         vypočítané podľa sadzby, ktorá by sa na nich uplatňovala, ak by boli rezidentmi tohto členského štátu. Pokiaľ však ide o určenie
         tejto sadzby, nebol zohľadnený záporný príjem pochádzajúci z ich nehnuteľností nachádzajúcich sa v Nemecku.

      7       Článok 157b LIR totiž stanovuje, že odchylne od daňového režimu uplatniteľného na zdaňovaných rezidentov, kde sa zásada progresivity
         pre výpočet sadzby zdanenia uplatňuje na súhrn príjmov, ktorých zdanenie prislúcha iným štátom, daňový režim uplatniteľný
         na zdaňovaných nerezidentov stanovuje, že klauzula progresivity sa podľa článku 134 LIR uplatňuje okrem domácich príjmov iba
         na príjmy uvedených daňovníkov z pracovnej činnosti v zahraničí.

      8       Pri uplatnení článku 4 Dohody uzavretej 23. augusta 1958 medzi Luxemburským veľkovojvodstvom a Spolkovou republikou Nemecko
         o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel vzájomnej pomoci správnych orgánov v oblasti daní z príjmu a z majetku
         a v oblasti miestnych daní z podnikania a dane z nehnuteľností, právo zdanenia príjmov plynúcich z prenájmu nehnuteľností
         prináleží štátu, v ktorom sa nehnuteľnosť nachádza, v danom prípade Spolkovej republike Nemecko.

      9       Manželia Lakebrinkoví podali sťažnosť proti výmeru dane z príjmu vystavenému luxemburskými daňovými orgánmi. Táto sťažnosť
         zostala bez odpovede. Ich žaloba smerujúca k zmene tohto výmeru bola zo strany tribunal administratif luxembourgeois (luxemburský
         správny súd) vyhlásená za oprávnenú.

      10     Luxemburské veľkovojvodstvo podalo odvolanie proti tomuto rozhodnutiu pred Cour administrative. Uvedený súd kladie najmä otázku,
         či uplatnenie článku 157b LIR tým, že stanovuje odmietnutie zohľadnenia záporných príjmov z prenájmu pochádzajúcich z nehnuteľností
         manželov Lakebrinkových nachádzajúcich sa v Nemecku pri určení sadzby dane uplatniteľnej na ich príjmy z luxemburských zdrojov,
         predstavuje nepriamu diskrimináciu zakázanú článkom 39 ES.

      11     Za týchto podmienok Cour administrative rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
      „Treba článok 39 ES vykladať v tom zmysle, že nepripúšťa takú vnútroštátnu právnu úpravu, aká bola zavedená v Luxemburskom
         veľkovojvodstve článkom 157b LIR, na základe ktorej štátny príslušník členského štátu Spoločenstva, ktorý nemá bydlisko v Luxembursku
         a poberá príjmy zo závislej činnosti plynúce z luxemburských zdrojov, pričom tieto príjmy predstavujú podstatnú časť jeho
         zdaniteľných príjmov, nemôže na účely stanovenia sadzby dane, ktorá sa má uplatniť na jeho príjmy plynúce z luxemburských
         zdrojov, uplatniť svoje záporné príjmy z prenájmu týkajúce sa nehnuteľností, ktoré osobne neužíva a ktoré sa nachádzajú v inom
         členskom štáte, v predmetnom prípade v Nemecku?“

       O prejudiciálnej otázke
      12     Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 39 ES má byť vykladaný tak, že mu odporuje vnútroštátna právna
         úprava, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, v zmysle ktorej štátny príslušník členského štátu Spoločenstva, nerezident
         členského štátu, v ktorom poberá príjmy predstavujúce podstatnú časť jeho zdaniteľných príjmov, si nemôže na účely určenia
         sadzby dane uplatniteľnej na predmetné príjmy uplatniť záporné príjmy z prenájmu týkajúce sa nehnuteľností, ktoré osobne neužíva
         a ktoré sa nachádzajú v inom členskom štáte, hoci rezident prvého menovaného členského štátu si môže uplatňovať predmetné
         záporné príjmy z prenájmu.

      13     Predmetná právna úprava vo veci samej zavádza odlišný daňový režim podľa toho, či zamestnanec zarábajúci podstatnú časť jeho
         zdaniteľných príjmov v Luxembursku má v Luxembursku bydlisko, alebo nie.

      14     V tejto súvislosti treba hneď na úvod pripomenúť, že hoci oblasť priamych daní ako taká nepatrí do právomoci Spoločenstva,
         skutočnosťou zostáva, že členské štáty sú povinné vykonávať právomoci, ktoré si ponechali, v súlade s právom Spoločenstva
         (pozri najmä rozsudky zo 14. februára 1995, Schumacker, C‑279/93, Zb. s. I‑225, bod 21, a z 3. októbra 2006, FKP Scorpio Konzertproduktionen,
         C‑290/04, Zb. s. I‑9461, bod 30).

      15     V nadväznosti na to je potrebné konštatovať, že každý štátny príslušník Spoločenstva, ktorý bez ohľadu na miesto svojho pobytu
         a svoju štátnu príslušnosť vykonáva zárobkovú činnosť v inom členskom štáte ako štáte svojho pobytu, spadá do pôsobnosti článku
         39 ES (pozri rozsudok z 21. februára 2006, Ritter-Coulais, C‑152/03, Zb. s. I‑1711, bod 31).

      16     Z toho vyplýva, že situácia manželov Lakebrinkových, ktorí pracujú v inom členskom štáte, než je štát, v ktorom je ich bydlisko,
         spadá do pôsobnosti článku 39 ES.

      17     Nakoniec z ustálenej judikatúry vyplýva, že súhrn ustanovení Zmluvy ES týkajúcich sa voľného pohybu osôb má uľahčiť vykonávanie
         zárobkovej činnosti akejkoľvek povahy štátnymi príslušníkmi Spoločenstva na území Spoločenstva a bráni opatreniam, ktoré by
         ich mohli znevýhodňovať, pokiaľ chcú vykonávať hospodársku činnosť na území iného členského štátu (pozri rozsudky z 15. júna
         2000, Sehrer, C‑302/98, Zb. s. I‑4585, bod 32, ako aj Schilling a Fleck-Schilling, C‑209/01, Zb. s. I‑13389, bod 24).

      18     Manželia Lakebrinkoví, ktorí pracujú v Luxembursku, hoci žijú v Nemecku, nemali na rozdiel od osôb, ktoré pracujú a žijú v Luxembursku,
         podľa luxemburskej legislatívy právo žiadať zohľadnenie strát z prenájmu spojených s ich nehnuteľnosťami nachádzajúcimi sa
         v Nemecku pri určení sadzby dane z ich príjmov poberaných v Luxembursku.

      19     V dôsledku toho zaobchádzanie vyhradené predmetnou legislatívou v konaní vo veci samej zamestnancom, ktorí nie sú rezidentmi,
         ako sú manželia Lakebrinkoví, je menej výhodné ako zaobchádzanie so zamestnancami, ktorí sú rezidentmi.

      20     Luxemburská a holandská vláda naopak uvádzajú, že keďže táto právna úprava neberie do úvahy žiadny príjem zo zahraničia, ktorý
         nie je príjmom z pracovnej činnosti, bez ohľadu na to, či by bol záporný alebo kladný, ponúka zdaňovaným nerezidentom v porovnaní
         so zdaňovanými rezidentmi celkovo výhodnejší daňový režim.

      21     S takýmto celkovým posúdením účinkov predmetnej právnej úpravy sa nemožno stotožniť, pretože sa rovná zbaveniu obsahu zákazu
         stanoveného v článku 39 ES.

      22     Hoci právna úprava, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, môže ponúkať zdaňovaným nerezidentom daňové výhody uplatnenia
         kladných príjmov alebo prevažne kladných príjmov zo zahraničia, ktoré nie sú príjmami z pracovnej činnosti, je tomu inak,
         pokiaľ ide o zdaňovaných nerezidentov, akými sú manželia Lakebrinkoví, ktorí disponujú iba zápornými príjmami zo zahraničia,
         ktoré nie sú príjmami z pracovnej činnosti.

      23     Ako uviedol generálny advokát v bode 29 jeho návrhov, okolnosť, že v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej, predmetná
         právna úprava znevýhodňuje nerezidentov, nemôže byť kompenzovaná skutočnosťou, že v iných situáciách sa tá istá právna úprava
         netýka nerezidentov v porovnaní s rezidentmi.

      24     V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, znevýhodňujúce daňové zaobchádzanie v rozpore so základnou
         slobodou nemôže byť zdôvodnené existenciou iných daňových výhod, dokonca ani za predpokladu, že takéto výhody aj skutočne
         existujú (pozri rozsudok z 12. decembra 2002, de Groot, C‑385/00, Zb. s. I‑11819, bod 97 a tam citovanú judikatúru).

      25     Okrem toho je potrebné poznamenať, že za absencie zdaniteľných príjmov v ich štáte pobytu zamestnanci, akými sú manželia Lakebrinkoví,
         nemajú možnosť žiadať zohľadnenie strát z prenájmu spojených s ich nehnuteľnosťami nachádzajúcimi sa v tomto štáte, a sú teda
         zbavení akejkoľvek možnosti uplatňovať záporný príjem z prenájmu pri určení sadzby dane na súhrn ich príjmov.

      26     Za týchto okolností je potrebné overiť, či daňová nevýhoda postihujúca zamestnancov, ktorí nemajú bydlisko v Luxembursku,
         akými sú manželia Lakebrinkoví, môže predstavovať nepriamu diskrimináciu podľa štátnej príslušnosti, zakázanú článkom 39 ES.

      27     Na základe ustálenej judikatúry môže diskriminácia spočívať len v uplatnení odlišných pravidiel na porovnateľné situácie alebo
         v uplatnení rovnakého pravidla na odlišné situácie (rozsudky Schumacker, už citovaný, bod 30; z 29. apríla 1999, Royal Bank
         of Scotland, C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 26, a z 22. marca 2007, Talotta, C‑383/05, Zb. s. I-2555, bod 18).

      28     Situácia rezidentov a nerezidentov v oblasti priamych daní nie je v zásade porovnateľná (rozsudok Schumacker, už citovaný,
         bod 31).

      29     V dôsledku toho skutočnosť, že členský štát zdaňovanému nerezidentovi odoprie určité daňové zvýhodnenia, ktoré poskytuje zdaňovanému
         rezidentovi, nie je vo všeobecnosti diskrimináciou, pretože tieto dve skupiny daňovníkov sa nenachádzajú v porovnateľnej situácii.

      30     Podľa ustálenej judikatúry je to však odlišné, keď nerezident nemá významnejší príjem v štáte, v ktorom má trvalé bydlisko,
         a podstatnú časť svojich zdaniteľných príjmov dosahuje na základe pracovnej činnosti v štáte, v ktorom je zamestnaný, takže
         štát, v ktorom má trvalé bydlisko, mu nie je schopný priznať výhody plynúce zo zohľadnenia jeho osobnej a rodinnej situácie
         (pozri najmä rozsudok Schumacker, už citovaný, bod 36).

      31     Podľa tej istej judikatúry diskriminácia spočíva v skutočnosti, že osobná a rodinná situácia nerezidenta, ktorý poberá väčšinu
         svojich príjmov a takmer všetky svoje rodinné príjmy v členskom štáte, ktorý nie je štátom, kde má trvalé bydlisko, nie je
         zohľadnená ani v štáte, kde má trvalé bydlisko, a ani v štáte, kde je zamestnaný (rozsudok Schumacker, už citovaný, bod 38).

      32     Táto judikatúra sa uplatňuje v situácii, akou je situácia v konaní vo veci samej.
      33     V skutočnosti na jednej strane diskriminácia namietaná v bode 31 tohto rozsudku sa a fortiori týka zamestnancov, ktorí nie sú rezidentmi, ako sú manželia Lakebrinkoví, ktorí, ako bolo zdôraznené v bode 25 tohto rozsudku,
         nepoberajú žiadny príjem v štáte ich bydliska a poberajú všetky rodinné príjmy z pracovnej činnosti v štáte, v ktorom sú zamestnaní.

      34     Na druhej strane rozhodujúci prvok, na ktorom spočíva diskriminácia konštatovaná Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Schumacker
         a pripomenutá v bode 31 tohto rozsudku, sa týka, ako uviedol generálny advokát v bode 36 svojich návrhov, všetkých daňových
         výhod spojených so schopnosťou nerezidenta platiť dane, ktoré nie sú zohľadnené ani v štáte pobytu, ani v štáte zamestnania
         (pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Léger vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Ritter‑Coulais, už citovaný,
         body 97 až 99), keďže schopnosť platiť dane možno kvalifikovať ako súčasť osobnej situácie nerezidenta v zmysle už citovaného
         rozsudku Schumacker.

      35     V dôsledku toho odmietnutie zohľadnenia záporných príjmov z prenájmu týkajúcich sa nehnuteľností daňovníka nachádzajúcich
         sa v zahraničí zo strany daňových orgánov členského štátu predstavuje diskrimináciu zakázanú článkom 39 ES.

      36     Vzhľadom na úvahy uvedené vyššie je na položenú otázku potrebné odpovedať, že článok 39 ES sa má vykladať tak, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, ktorá štátnemu príslušníkovi členského štátu Spoločenstva, nerezidentovi členského štátu, v ktorom
         poberá príjmy predstavujúce podstatnú časť jeho zdaniteľných príjmov, neumožňuje na účely určenia sadzby dane uplatniteľnej
         na predmetné príjmy žiadať zohľadnenie záporných príjmov z prenájmu týkajúcich sa nehnuteľností, ktoré osobne neužíva a ktoré
         sa nachádzajú v inom členskom štáte, hoci rezident prvého menovaného štátu si môže uplatňovať predmetné záporné príjmy z prenájmu.

       O trovách
      37     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 39 ES sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá štátnemu príslušníkovi členského štátu Spoločenstva,
            nerezidentovi členského štátu, v ktorom poberá príjmy predstavujúce podstatnú časť jeho zdaniteľných príjmov, neumožňuje na
            účely určenia sadzby dane uplatniteľnej na predmetné príjmy žiadať zohľadnenie záporných príjmov z prenájmu týkajúcich sa
            nehnuteľností, ktoré osobne neužíva a ktoré sa nachádzajú v inom členskom štáte, hoci rezident prvého menovaného štátu si
            môže uplatňovať predmetné záporné príjmy z prenájmu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. decembra 1965. # Domenico Morina proti Európskemu parlamentu. # Vec 21-65.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 26. mája 2011. # Giorgio Lebedef proti Európskej komisii. # Verejná služba - Úradníci. # Vec F-40/10.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 18. novembra 1999. # Pharos SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie. # Vec C-151/98 P.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 14. júna 2017.#Savas Aydin proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie ROYAL & CAPORAL – Skoršia slovná ochranná známka Európskej únie KAPORAL – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-95/16.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. novembra 2012.#Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG proti Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht Düsseldorf.#Ochrana odrôd rastlín v rámci Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 2100/94 – Spracovanie – Povinnosť spracovateľa poskytnúť informácie majiteľovi práv Spoločenstva k odrodám rastlín – Požiadavky na okamih podania a obsah žiadosti o informácie.#Vec C-56/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Ochrana odrôd rastlín v rámci Spoločenstva — Nariadenie (ES) č. 2100/94 — Spracovanie — Povinnosť spracovateľa poskytnúť informácie majiteľovi práv Spoločenstva k odrodám rastlín — Požiadavky na okamih podania a obsah žiadosti o informácie“
      Vo veci C-56/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Düsseldorf (Nemecko) z 3. januára 2011 a doručený Súdnemu dvoru 8. februára 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG

      proti

         Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, E. Levits (spravodajca), J.-J. Kasel a M. Berger,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. marca 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG, v zastúpení: C. Bittner a F. Eckard, Rechtsanwälte,

               —

               Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH, v zastúpení: K. von Gierke a J. Forkel, Rechtsanwälte,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: A. Rubio González, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Schima, M. Vollkommer, F. Wilman a I. Galindo Martin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. júna 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 14 ods. 3 šiestej zarážky nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín (Ú. v. ES L 227, s. 1; Mim. vyd. 03/016, s. 390), ako aj článku 9 ods. 2 a 3 nariadenia Komisie (ES) č. 1768/95 z 24. júla 1995, ktoré ustanovuje pravidlá poľnohospodárskych výnimiek pre potreby článku 14 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 (Ú. v. ES L 173, s. 14; Mim. vyd. 03/0186, s. 63), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2605/98 z 3. decembra 1998 (Ú. v. ES L 328, s. 6; Mim. vyd. 03/024, s. 162, ďalej len „nariadenie č. 1768/95“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Raiffeisen-Waren-Zentrale Rhein-Main eG (ďalej len „RWZ“) a spoločnosťou Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH (ďalej len „STV“) vo veci žiadosti o informáciu, ktorú STV podala RWZ v súvislosti s predajom certifikovaných osív v hospodárskych rokoch 2005/2006 a 2006/2007.

         Právny rámec

         Nariadenie č. 2100/94

               3

               Podľa článku 11 nariadenia č. 2100/94 má nárok na práva Spoločenstva k odrodám „šľachtiteľ“, teda „osoba, ktorá odrodu vyšľachtila alebo objavila a vyvinula, alebo jej právny nástupca“.

               4

               Článok 13 tohto nariadenia s názvom „Práva majiteľa práv spoločenstva k odrodám rastlín a zakázané konanie“ stanovuje:
               „1.   Vlastníctvo práv spoločenstva k odrodám má za účinok, že majiteľ alebo majitelia práva spoločenstva k odrodám, ďalej nazývaní iba ‚majitelia‘, majú nárok na vykonávanie činností stanovených v odseku 2.
               2.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článkov 15 a 16, si nasledujúce činnosti, týkajúce sa množiteľského materiálu odrôd alebo zozberaného materiálu chránenej odrody… vyžadujú povolenie majiteľa:

                        a)

                        výroba alebo reprodukcia (množenie);

                  …
               Vydanie povolenia majiteľa môže podliehať podmienkam a obmedzeniam ním určeným.
               …“

               5

               Článok 14 uvedeného nariadenia s názvom „Výnimka z práv spoločenstva k odrodám rastlín“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Napriek článku 13 (2) a s cieľom ochrany poľnohospodárskej výroby sa poľnohospodárom povoľuje používať s cieľom rozmnožovania (pestovania) na poli na ich vlastnej poľnohospodárskej usadlosti produkt zberu, ktorý získali na ich vlastnej poľnohospodárskej usadlosti sadením množiteľského materiálu odrody inej, než je hybridná alebo syntetická odroda, chránenej právom spoločenstva k odrodám rastlín.“

               6

               Článok 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 stanovuje:
               „Podmienky na nadobudnutie účinnosti výnimky stanovenej v odseku 1 a ochrany oprávnených záujmov šľachtiteľov a poľnohospodárov pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia sa stanovia vo vykonávacích predpisoch podľa článku 114 na základe týchto kritérií:

                        —

                        …

                        —

                        malí poľnohospodári nie sú povinní platiť majiteľovi žiadnu odmenu;…

                        —

                        …

                        —

                        ostatní poľnohospodári sú povinní majiteľovi platiť spravodlivú odmenu, ktorá bude zreteľne nižšia než čiastka účtovaná za licencovanú produkciu množiteľského materiálu tej istej odrody v tej istej oblasti; prihliadajúc na rozsah, v ktorom sa pre príslušnú odrodu bude využívať výnimka ustanovená v odseku 1, môže sa konkrétna výška tejto odmeny časom meniť,

                        —

                        …

                        —

                        na požiadanie majiteľov im poľnohospodári a prevádzajúci spracovateľské služby poskytnú príslušné informácie;…“

         Nariadenie č. 1768/95

               7

               Článok 2 nariadenia č. 1768/95 znie:
               „1.   Podmienky uvedené v článku 1 sa uplatnia pre majiteľa, zastúpeného šľachtiteľom ako aj pre farmára, takým spôsobom, že sa zabezpečia chránené záujmy každého [Podmienky uvedené v článku 1 musí majiteľ zastupujúci šľachtiteľa, ako aj farmár vykonávať tak, aby zostali zachované ich oprávnené záujmy – neoficiálny preklad].
               2.   Zákonité záujmy sa nepovažujú za chránené záujmy ak jeden alebo viac z týchto záujmov sú nepriaznivo ovplyvnené bez možnosti odhadu potreby vytvorenia primeranej rovnováhy medzi každým z nich alebo potreby proporcionálnosti medzi účelom príslušnej podmienky a skutočným účinkom zavedenia [Oprávnené záujmy sa nepovažujú za chránené, ak je jeden alebo viacero týchto záujmov poškodených bez toho, aby sa zohľadnila potreba zachovania primeranej rovnováhy medzi všetkými týmito záujmami alebo potreba zachovania proporcionality medzi účelom príslušnej podmienky a skutočným účinkom jej uplatnenia – neoficiálny preklad].“

               8

               Článok 5 tohto nariadenia, ktorý stanovuje pravidlá týkajúce sa odmeny splatnej majiteľovi, uvádza:
               „1.   Výška primeraných odmien odvádzaných majiteľovi v zmysle článku 14 ods. 3 štvrtej zarážky… nariadenia [č. 2100/94] môže byť predmetom zmluvy medzi majiteľom a farmárom.
               2.   Pokiaľ takáto zmluva nebola uzavretá alebo neplatí, výška odmien je primerane nižšia ako zisk z licenčnej produkcie množiteľského materiálu najnižšej úradne certifikovanej kategórie, tej istej odrody na tom istom území.
               …
               5.   Pokiaľ podľa odseku 2 sa dohoda, ako sa na ňu odkazuje v odseku 4, neuplatňuje náhrada, ktorá má byť vyplatená, bude predstavovať 50 % z čiastok, ktoré sú účtované pre licencovanú výrobu množiteľského materiálu, ako je to špecifikované v odseku 2.
               …“

               9

               Článok 8 nariadenia č. 1768/95 s názvom „Informácie poskytované farmárom“ vo svojich odsekoch 3 a 4 uvádza:
               „3.   Informácie uvedené v odseku 2 b), c), d) a e) informujú o príslušnom obchodnom roku, a o jednom alebo viacerých z troch predchádzajúcich obchodných rokov, o ktorých farmár nepodal príslušné informácie na základe požiadavky majiteľa v súlade s ustanoveniami odseku 4 a 5.
               Akokoľvek, prvý obchodný rok, o ktorom sa podáva informácia nie je skorší ako ten, v ktorom bolo prvý krát požiadané o informácie v súvislosti s odrodou alebo odrodami, alebo s príslušným farmárom, alebo alternatívne v roku, v ktorom farmár získal množiteľský materiál príslušnej odrody, alebo odrôd, ak toto bolo sprevádzané informáciou minimálne o vyplnení prihlášky na právnu ochranu odrôd alebo o udelení právnej ochrany odrôd spoločenstva ako aj možných podmienkach súvisiacich s používaním jej množiteľského materiálu.
               …
               4.   Majiteľ vo svojej požiadavke na informácie uvedie svoje meno a adresu, názov odrody alebo odrôd, o ktorých žiada informácie, ako aj údaj alebo údaje o ochrane práv odrody alebo odrôd v rámci spoločenstva.
               Ak je požadované farmárom, žiadosť sa predloží v písomnej forme, a taktiež dôkaz o vlastníctve. Bez toho, aby boli ovplyvnené ustanovenia odseku 5, žiadosť sa odošle priamo príslušnému farmárov.“

               10

               Článok 9 tohto nariadenia s názvom „Informácie poskytované spracovateľom“ stanovuje:
               „1.   Podrobnosti príslušných informácií, ktoré podáva spracovateľ majiteľovi v zmysle článku 14 ods. 3 šiesta zarážka… nariadenia [č. 2100/94], môžu byť predmetom zmluvy medzi majiteľom a príslušným spracovateľom.
               2.   Pokiaľ takáto zmluva nebola uzavretá, alebo nie je v platnosti, spracovateľ musí, bez toho, aby boli ovplyvnené požiadavky na informácie v zmysle legislatívy spoločenstva alebo legislatívy členských štátov, na požiadanie majiteľa, poskytnúť príslušné informácie majiteľovi. Tieto položky sa považujú za príslušné informácie:

                        a)

                        meno spracovateľa, miesto trvalého pobytu a meno a adresa registrovaného obchodného sídla;

                        b)

                        údaj či spracovateľ poskytol služby pri spracovaní zberových produktov na účely pestovania jednej alebo viacerých odrôd majiteľa, kde odroda alebo odrody boli spracovateľovi známe;

                        c)

                        údaj či spracovateľ poskytol takéto služby, množstvo zberových produktov jednej alebo viacerých príslušných odrôd, ktoré boli vyrobené spracovateľom na účely pestovania a celkové množstvo získané z takéhoto spracovania;

                        d)

                        dátumy a miesta spracovania v zmysle c); a

                        e)

                        meno a adresa osoby alebo osôb, ktorým boli služby spracovania poskytnuté v zmysle c), a príslušné množstvá.

                  3.   Informácie v zmysle odseku 2 b), c), d) a e) sa vzťahujú na príslušný obchodný rok a na jeden alebo viaceré z troch predchádzajúcich obchodných rokov, u ktorých majiteľ doposiaľ nežiadal informácie v zmysle ustanovení odseku 4 alebo 5; avšak prvý obchodný rok, o ktorom sa podávajú informácie, je ten, v ktorom bola takáto žiadosť prvý krát predložená v súvislosti s odrodou, alebo odrodami a s príslušným spracovateľom.
               4.   Opatrenia [Ustanovenia – neoficiálny preklad] článku 8 ods. 4 sa uplatňujú mutatis mutandis.
               …“

               11

               Článok 14 nariadenia č. 1768/95, ktorý sa týka dohľadu nad plnením povinností poľnohospodára, vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Na účely monitoringu majiteľom, v súlade s ustanoveniami článku 14… nariadenia [č. 2100/94] ako je uvedené v tomto nariadení, farmár musí na požiadanie majiteľa:

                        a)

                        predložiť dôkazné informácie v zmysle článku 8 formou dostupných príslušných dokumentov, ako sú faktúry, použité návesky alebo iné vhodné prostriedky také, ktoré sú požadované v zmysle článku 13 ods. 1 a), v súvislosti s:

                                 —

                                 poskytnutím služieb pri spracovaní zberového produktu odrody majiteľa na pestovanie, inou treťou osobou,
                                 alebo

                                 —

                                 v prípade článkov 8 ods. 2 e), s dodávkou množiteľského materiálu odrody majiteľa,

                           alebo cez deklaráciu vlastníctva pozemku, alebo skladových možností;

                        b)

                        sprístupniť dôkaz požadovaný v článkoch 4 ods. 3 alebo 7 ods. 5.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               RWZ je centrálne poľnohospodárske družstvo, ktoré ponúka poľnohospodárom služby spracovania osív, v rámci ktorých vykonáva úpravu produktu zberu s cieľom jeho uskladnenia a jeho budúceho výsevu.

               13

               Táto služba sa poskytuje jednak majiteľom, ktoré zastupuje najmä STV, ktorá združuje majiteľov odrôd rastlín, ktorí v rámci zmluvného výsevu vykonávali množenie certifikovaných osív na účely ich predaja.

               14

               Ďalej sa uvedená služba poskytuje poľnohospodárom, ktorí vykonávajú výsev osív na základe článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94.

               15

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že RWZ vykonalo na účet rôznych poľnohospodárov spracovanie v hospodárskych rokoch 2005/2006 a 2006/2007 v rámci zmluvného výsevu na účet majiteľov práv k odrodám rastlín zastúpených spoločnosťou STV.

               16

               Na základe vyhlásení o zmluvnom výseve, ktoré dotknutí poľnohospodári doručili spoločnosti STV, táto spoločnosť dvakrát zaslala družstvu RWZ žiadosti o informácie týkajúce sa spracovania vykonaného týmto družstvom:

                        —

                        listami z 30. júna 2006, 7. augusta 2006, 15. septembra 2006 a 30. apríla 2007, pokiaľ ide o hospodársky rok 2005/2006, a

                        —

                        listami z 25 a 29. júna 2007, 23. augusta 2007, ako aj 29. mája 2008, pokiaľ ide o hospodársky rok 2006/2007.

               17

               K týmto žiadostiam, ktorých cieľom bolo zistiť, či RWZ vykonalo spracovanie predmetných chránených odrôd, ktoré osoby si toto spracovanie objednali a v akom množstve, boli priložené zhrnutia, v ktorých bolo okrem dotknutej chránenej odrody a hospodárskeho roka uvedené meno a adresa poľnohospodára, ktorý vykonal výsev produktu zberu, avšak neobsahovali nijakú kópiu vyhlásení o výseve, ani iné dôkazy.

               18

               RWZ nevyhovelo týmto žiadostiam, pričom v tejto súvislosti uviedlo tri okruhy dôvodov svojho odmietnutia. Po prvé sa domnievalo, že žiadosť o informácie má obsahovať okolnosti nasvedčujúce tomu, že uskutočnilo spracovateľské úkony, na ktoré sa vzťahuje informačná povinnosť stanovená v článku 14 ods. 3 šiestej zarážke nariadenia č. 2100/94. Po druhé sa domnievalo, že právne relevantné sú iba žiadosti o informácie podané počas hospodárskeho roka, na ktorý sa informácie vzťahujú. Po tretie zastávalo názor, že zo spracovateľských úkonov uskutočnených v rámci zmluvného výsevu na účet majiteľa nemožno vyvodiť nijakú indíciu o prípadnom výseve osív.

               19

               Žaloba, ktorú proti RWZ podala na prvostupňový súd STV, bola úspešná. Prvostupňový súd konštatoval, že po prvé na podanie žiadostí o informácie sa nevzťahuje nijaká prekluzívna lehota, a po druhé, že vyhlásenia o zmluvnom výseve predstavujú dostatočné indície na vznik informačnej povinnosti spracovateľa, keďže poľnohospodár, ktorý vykonáva výsev na základe zmluvy o množení, má konkrétnu možnosť vykonávať výsev spotrebných osív. RWZ podalo proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd.

               20

               Keďže si Oberlandesgericht Düsseldorf nebol istý, ako treba vykladať článok 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94, ako aj článok 9 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1768/95, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Musí si spracovateľ splniť informačnú povinnosť, ktorá je upravená článkom 14 ods. 3 šiestou zarážkou nariadenia č. 2100/94 a článkom 9 ods. 2 a 3 nariadenia č. 1768/95, len vtedy, ak sa žiadosť majiteľa práv k odrodám rastlín o informácie doručí spracovateľovi pred uplynutím príslušného hospodárskeho roka (v prípade viacerých hospodárskych rokov posledného z nich), na ktorý sa žiadosť vzťahuje?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
                        Ide o žiadosť o informácie podanú ‚včas‘ už v tom prípade, ak majiteľ práv k odrodám rastlín vo svojej žiadosti tvrdí, že má k dispozícii indície o tom, že produkt zberu (poľnohospodárske osivo), ktorý poľnohospodár, menovite označený v žiadosti, získal výsevom množiteľského materiálu chránenej odrody, spracovateľ spracoval alebo zamýšľa spracovať na účely výsevu, alebo sa musia navyše uvádzané indície spracovateľovi v žiadosti o informácie preukázať (napríklad zaslaním kópie vyhlásenia poľnohospodára o výseve)?

                        3.

                        Môžu indície, na základe ktorých vzniká informačná povinnosť spracovateľa, vyplývať z toho, že spracovateľ – ako osoba poverená majiteľom práv – vykonáva zmluvu o rozmnožovaní osiva na účely výroby spotrebného osiva chránenej odrody, ktorú uzatvoril majiteľ práv s poľnohospodárom vykonávajúcim množenie, aj v tom prípade a z toho dôvodu, že poľnohospodár v rámci plnenia zmluvy o rozmnožovaní fakticky získa možnosť použiť určitú časť osiva určeného na množenie na účely výsevu?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               21

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 9 ods. 3 nariadenia č. 1768/95 má vykladať v tom zmysle, že informačná povinnosť, ktorá prislúcha spracovateľovi, týkajúca sa chránených odrôd, zanikne, ak sa mu žiadosť majiteľa práv k týmto odrodám rastlín o informácie doručí po uplynutí príslušného hospodárskeho roka, na ktorý sa táto žiadosť vzťahuje.

               22

               Ako vyplýva zo samotného znenia článku 9 ods. 3 nariadenia č. 1768/95, informačná povinnosť podľa toho istého článku 9 ods. 2 písm. b) c), d) a e) prislúcha spracovateľovi, keďže uvedené informácie sa vzťahujú na hospodársky rok, v priebehu ktorého bola v súvislosti s nimi podaná žiadosť.

               23

               Preto žiadosť vzťahujúca sa na daný hospodársky rok, ktorá je uvedenému spracovateľovi doručená po uplynutí uvedeného hospodárskeho roka, nemôže v zásade viesť k vzniku informačnej povinnosti.

               24

               Článok 9 ods. 3 nariadenia č. 1768/95 však spresňuje, že požadované informácie sa môžu tiež vzťahovať na jeden alebo na viacero predchádzajúcich hospodárskych rokov, v prípade ktorých majiteľ práv k odrodám rastlín doposiaľ nežiadal informácie. V tejto súvislosti toto ustanovenie konkretizuje, že v prípade prvého roka, na ktorý sa majú vzťahovať tieto informácie, ide o rok, v priebehu ktorého bola podaná prvá žiadosť týkajúca sa dotknutej odrody alebo odrôd a dotknutého spracovateľa.

               25

               Zo samotného znenia uvedeného ustanovenia teda vyplýva, že majiteľ práv k odrodám rastlín môže spracovateľovi predložiť žiadosť o informácie týkajúce sa jedného alebo viacerých hospodárskych rokov predchádzajúcich príslušnému hospodárskemu roku, pokiaľ podal prvú žiadosť týkajúcu sa dotknutej odrody a dotknutého spracovateľa v prvom z týchto predchádzajúcich hospodárskych rokov.

               26

               Takýto výklad je podporený samotným cieľom nariadenia č. 1768/95, ktorým je podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 ochrana oprávnených záujmov šľachtiteľa a poľnohospodára. Článok 2 ods. 2 nariadenia č. 1768/95 totiž spresňuje, že je potrebné zachovať primeranú rovnováhu medzi všetkými týmito záujmami, aby sa zachovala ich ochrana.

               27

               V tejto súvislosti treba uviesť, že na rozdiel od mnohých jazykových verzií francúzske znenie článku 9 ods. 3 nariadenia č. 1768/95 neobmedzuje možnosť požadovať informácie na maximálne tri hospodárske roky predchádzajúce príslušnému hospodárskemu roku.

               28

               Ďalej na rozdiel od toho, čo tvrdí STV, cieľu nariadenia č. 1768/95, ako je pripomenutý v bode 26 tohto rozsudku, by odporovalo, ak by sa zastával názor, že informačná povinnosť, ktorú má spracovateľ, nepodlieha nijakému časovému obmedzeniu.

               29

               Ďalej treba uviesť, že článok 8 ods. 3 uvedeného nariadenia, ktorý stanovuje informačnú povinnosť, ktorá prislúcha poľnohospodárovi, výslovne obmedzuje možnosť šľachtiteľa požadovať informácie len na tie informácie, ktoré sa vzťahujú maximálne na tri hospodárske roky predchádzajúce príslušnému hospodárskemu roku. Keďže informačná povinnosť, ktorá prislúcha poľnohospodárovi, je prakticky totožná s povinnosťou, ktorú má spracovateľ, neexistuje nijaký dôvod rozlišovať medzi obdobiami, ktoré sa môžu týkať žiadostí majiteľov práv k odrodám rastlín v závislosti od toho, kto je ich adresátom.

               30

               Takto vyložený článok 9 ods. 3 nariadenia č. 1768/95 tak umožňuje čo najlepšie zabezpečiť záujmy šľachtiteľov, keďže majú určitú flexibilitu pri podávaní svojich žiadostí o informácie, a ďalej záujmy spracovateľov, ktorí musia uchovávať požadované informácie len po obmedzenú dobu, a to po tom, čo na to boli vopred upozornení.

               31

               V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že STV dvakrát zaslala RWZ žiadosti o informácie, prvýkrát týkajúce sa hospodárskeho roka 2005/2006, a to listami z 30. júna, zo 7. augusta a z 15. septembra 2006, ako aj z 30. apríla 2007 a druhýkrát týkajúce sa hospodárskeho roka 2006/2007, a to listami z 25. a 29. júna 2007, 23. novembra 2007, ako aj z 29. mája 2008.

               32

               Keďže podľa článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1768/95 hospodársky rok začína 1. júla a končí 30. júna kalendárneho roka a keďže údaje obsiahnuté v rozhodnutí vnútroštátneho súdu neumožňujú určiť, pre ktoré chránené odrody STV podala žiadosti, ani či ide o prvé žiadosti v zmysle článku 9 ods. 3 druhej časti vety tohto nariadenia, vnútroštátnemu súdu prislúcha zistiť, ktoré z týchto žiadostí boli podané v stanovených lehotách.

               33

               Na prvú otázku treba odpovedať tak, že článok 9 ods. 3 nariadenia č. 1768/95 sa má vykladať v tom zmysle, že informačná povinnosť, ktorá prislúcha spracovateľovi, týkajúca sa chránených odrôd vzniká v okamihu, keď žiadosť o informácie, ktorá sa vzťahuje na daný hospodársky rok, bola podaná pred uplynutím uvedeného hospodárskeho roka. Takáto povinnosť však môže existovať v súvislosti s informáciami, ktoré sa vzťahujú až na tri hospodárske roky predchádzajúce príslušnému hospodárskemu roku, pokiaľ majiteľ práva k odrodám rastlín podal prvú žiadosť týkajúcu sa tých istých odrôd tomu istému spracovateľovi v priebehu prvého z predchádzajúcich hospodárskych rokov, na ktoré sa žiadosť o informácie vzťahuje.

         O druhej a tretej otázke

               34

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 14 ods. 3 šiesta zarážka nariadenia č. 2100/94 v spojení s článkom 9 nariadenia č. 1768/95 majú vykladať v tom zmysle, že okolnosť, že poľnohospodár vykonal zmluvný výsev chránenej odrody pre majiteľa práv k tejto odrode, môže predstavovať indíciu, ktorá je spôsobilá viesť k vzniku informačnej povinnosti, ktorá prislúcha spracovateľovi spotrebného osiva uvedenej odrody a ďalej, že majiteľ práv k odrodám rastlín musí k svojej žiadosti o informácie priložiť dôkaz o indíciách, ktoré uvádza na odôvodnenie svojho práva na informácie.

               35

               Na úvod treba zdôrazniť, že článok 9 ods. 4 nariadenia č. 1768/95 v spojení s článkom 8 ods. 4 tohto nariadenia, ktorý definuje formálne požiadavky, ktoré musí splňovať žiadosť majiteľa o informácie adresované spracovateľovi, vôbec nevyžaduje, aby k uvedenej žiadosti boli pripojené dôkazy na podporu indícií, ktoré sa v nej uvádzajú. Článok 8 ods. 4 druhý pododsek prvá veta uvedeného nariadenia dokonca stanovujú, že takúto žiadosť možno podať ústne.

               36

               Pokiaľ ide o prípad zmluvného výsevu, Súdny dvor už rozhodol, že nadobudnutie množiteľského materiálu chránenej rastlinnej odrody majiteľa práv k odrodám rastlín zo strany poľnohospodára, sa musí považovať sa spôsobilú viesť k vzniku informačnej povinnosti tohto poľnohospodára voči majiteľovi (pozri rozsudok z 10. apríla 2003, Schulin, C-305/00, Zb. s. I-3525, bod 65).

               37

               Okolnosť, že poľnohospodár vykonal zmluvný výsev chránenej odrody pre majiteľa práv k odrodám rastlín, totiž poukazuje na to, že uvedený poľnohospodár mohol disponovať osivom chránenej odrody, s výsevom ktorého mohol mať v úmysle požiadať o uplatnenie výsady stanovenej v článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94.

               38

               Takáto okolnosť však sama osebe nemôže automaticky viesť k vzniku práva majiteľa práv k odrodám rastlín na získanie informácií zo strany spracovateľa.

               39

               Hoci z článku 14 ods. 3 nariadenia č. 2100/94 nepochybne vyplýva, že takéto právo sa uplatní, ak poľnohospodár využil alebo zamýšľa uplatniť si výsadu, ktorá sa mu priznáva na základe tohto článku, Súdny dvor rozhodol, že toto právo voči spracovateľovi vzniká len vtedy, ak má majiteľ práv k odrodám rastlín k dispozícii indície o tom, že spracovateľ na účely výsevu uskutočnil alebo zamýšľa uskutočniť takéto úkony v súvislosti s produktom zberu získaného výsevom množiteľského materiálu chránenej odrody (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. októbra 2004, Brangewitz, C-336/02, Zb. s. I-9801, bod 53).

               40

               V tejto súvislosti však skutočnosť, že poľnohospodár uskutoční zmluvný výsev chránenej odrody, nemôže sama osebe predstavovať indíciu o tom, že spracovateľ na účely výsevu uskutočnil alebo zamýšľa uskutočniť takéto úkony v súvislosti s produktom zberu získaného výsevom množiteľského materiálu uvedenej odrody.

               41

               Vzhľadom na okolnosti prejednávanej veci by mohlo ísť nanajvýš o jednu z mnohých skutočností umožňujúcich dospieť k záveru o existencii takejto indície. Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť skutkové okolnosti prejednávanej veci, aby sa mohlo určiť, či v spore vo veci samej ide o takýto prípad.

               42

               V tejto súvislosti treba preto na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že ustanovenia článku 14 ods. 3 šiestej zarážky nariadenia č. 2100/94 v spojení s článkom 9 nariadenia č. 1768/95 sa majú vykladať v tom zmysle, že žiadosť majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín adresovaná spracovateľovi nemusí obsahovať dôkazy na podporu indícií, ktoré sa v nej uvádzajú. Navyše skutočnosť, že poľnohospodár uskutoční zmluvný výsev chránenej odrody, nemôže sama osebe predstavovať indíciu o tom, že spracovateľ na účely výsevu uskutočnil alebo zamýšľa uskutočniť takéto úkony v súvislosti s produktom zberu získaným výsevom množiteľského materiálu uvedenej odrody. Takáto skutočnosť však môže v závislosti od ďalších okolností prejednávanej veci umožniť dospieť k záveru o existencii takejto indície, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, ktorému bola vec predložená.

         O trovách

               43

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 9 ods. 3 nariadenia (ES) č. 1768/95 Komisie z 24. júla 1995, ktoré ustanovuje pravidlá poľnohospodárskych výnimiek pre potreby článku 14 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 o ochrane práv odrôd rastlín v spoločenstve, zmeneného a doplneného nariadením (ES) č. 2605/98 Komisie z 3. decembra 1998, sa má vykladať v tom zmysle, že informačná povinnosť, ktorá prislúcha spracovateľovi, týkajúca sa chránených odrôd vzniká v okamihu, keď žiadosť o informácie, ktorá sa vzťahuje na daný hospodársky rok, bola podaná pred uplynutím uvedeného hospodárskeho roka. Takáto povinnosť však môže existovať v súvislosti s informáciami, ktoré sa vzťahujú až na tri hospodárske roky predchádzajúce príslušnému hospodárskemu roku, pokiaľ majiteľ práva k odrodám rastlín Spoločenstva podal prvú žiadosť týkajúcu sa tých istých odrôd tomu istému spracovateľovi v priebehu prvého z predchádzajúcich hospodárskych rokov, na ktoré sa žiadosť o informácie vzťahuje.

                           2.

                           Ustanovenia článku 14 ods. 3 šiestej zarážky nariadenia Rady (ES) č. 2100/94 z 27. júla 1994 o právach spoločenstva k odrodám rastlín v spojení s článkom 9 nariadenia č. 1768/95, zmeneného a doplneného nariadením č. 2605/98, sa majú vykladať v tom zmysle, že žiadosť majiteľa práv Spoločenstva k odrodám rastlín adresovaná spracovateľovi nemusí obsahovať dôkazy na podporu indícií, ktoré sa v nej uvádzajú. Navyše skutočnosť, že poľnohospodár uskutoční zmluvný výsev chránenej odrody, nemôže sama osebe predstavovať indíciu o tom, že spracovateľ na účely výsevu uskutočnil alebo zamýšľa uskutočniť takéto úkony v súvislosti s produktom zberu získaným výsevom množiteľského materiálu uvedenej odrody. Takáto skutočnosť však môže v závislosti od ďalších okolností prejednávanej veci umožniť dospieť k záveru o existencii takejto indície, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, ktorému bola vec predložená.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 13. januára 1999. # Bernhard Böcker-Lensing a Ludger Schulze-Beiering proti Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev. # Mimozmluvná zodpovednosť. # Vec T-1/96.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 18. júna 2015.#CX proti Európskej komisii.#Verejná služba – Disciplinárne konanie – Úloha a právomoci disciplinárnej komisie a menovacieho orgánu – Disciplinárny postih – Zaradenie do nižšej platovej triedy, po ktorom nasledovalo rozhodnutie o povýšení – Primeranosť postihu.#Vec F-27/13.