title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. novembra 2005.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Dánskemu kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Vlastné zdroje Spoločenstiev - Clo dlžné na základe právnych predpisov, ktoré nebolo vybrané v nadväznosti na chybu vnútroštátnych colných orgánov - Finančná zodpovednosť členských štátov.#Vec C-392/02.

text:
      Vec C‑392/02
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Dánskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Clo dlžné na základe právnych predpisov, ktoré nebolo vybrané v nadväznosti na chybu vnútroštátnych colných orgánov – Finančná zodpovednosť členských štátov“
      Návrhy prednesené 10. marca 2005 – generálny advokát L. A. Geelhoed
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. novembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi – Povinnosť nezávislá od možnosti zapísania
            do účtovnej evidencie a dodatočného vybrania cla – Nezistenie a neposkytnutie bez toho, aby vybratie nebolo možné z dôvodov
            vis maior, ale z dlhodobého hľadiska z dôvodov, ktoré nemožno pripísať dotknutému členskému štátu – Nesplnenie povinnosti
      [Nariadenie Rady č. 1552/89, článok 17 ods. 2, a nariadenie Rady č. 2913/92, článok 220 ods. 2 písm. b); rozhodnutie Rady
            94/728, články 2 a 8]
      Členské štáty sú povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle ich colné orgány majú potrebné údaje a následne
         sú spôsobilé vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka, a to nezávisle od otázky, či sú naplnené kritériá
         na uplatnenie článku 220 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, a teda či sa
         môže, alebo nie vykonať zapísanie do účtovnej evidencie a dodatočné vybranie daného cla.

      Za týchto okolností si členský štát tým, že opomenul zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje a poskytnúť zodpovedajúcu
         sumu Komisii bez toho, aby bola naplnená jedna z podmienok ustanovených v článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1552/89, ktorým sa
         vykonáva rozhodnutie 88/376 o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev, to znamená; keď sa z dôvodu vis maior tieto sumy nevybrali, alebo že vyberanie je z dlhodobého hľadiska nemožné z dôvodov, ktoré nemožno pripísať členskému štátu,
         nesplnil svoje povinnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva a najmä z článkov 2 a 8 rozhodnutia 94/728 o systéme vlastných
         zdrojov Európskych spoločenstiev.

      (pozri body 66, 68, 70 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 15. novembra 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Clo dlžné na základe právnych predpisov, ktoré nebolo vybrané v nadväznosti na chybu vnútroštátnych colných orgánov – Finančná zodpovednosť členských štátov“
      Vo veci C‑392/02,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 7. novembra 2002,
      Komisia Európskych spoločenstiev,  v  zastúpení: H.‑P. Hartvig a G. Wilms, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Dánskemu kráľovstvu,  v  zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      ktoré v konaní podporujú:
      Belgické kráľovstvo, v zastúpení: A. Snoecx, splnomocnená zástupkyňa,

      Spolková republika Nemecko, v zastúpení: W.‑D. Plessing, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Sellner a U. Karpenstein, Rechtsanwälte,

      Talianska republika, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. de Bellis, avvocato dello Stato, s adresou na
         doručovanie v Luxemburgu,

      Holandské kráľovstvo, v zastúpení: H. G. Sevenster a J. van Bakel, splnomocnené zástupkyne,

      Portugalská republika, v zastúpení: L. Fernandes, Â. Seiça Neves a J. A. dos Anjos, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Švédske kráľovstvo, v zastúpení: A. Kruse, ako aj K. Wistrand a A. Falk, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas a J. Makarczyk, sudcovia C. Gulmann,
         A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (spravodajca), P. Kūris, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh,

      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. januára 2005,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou žiada, aby Súdny dvor určil, že Dánske kráľovstvo si tým, že dánske orgány
         neposkytli Komisii sumu 140 409,60 DKK vlastných zdrojov a príslušné úroky z omeškania počítané od 20. decembra 1999, nesplnilo
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, a predovšetkým porušilo článok 10 ES, ako aj články 2 a 8 rozhodnutia
         Rady 94/728/ES, Euratom z 31. októbra 1994 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 293, 1994, s. 9).

       Právny rámec
      2       Z článku 2 ods. 1 rozhodnutia 94/728, ktoré nahradilo rozhodnutie Rady 88/376/EHS, Euratom z 24. júna 1988 o systéme vlastných
         zdrojov Spoločenstiev (Ú. v. ES L 185, s. 24), vyplýva, že vlastné zdroje, ktoré vstupujú do rozpočtu Spoločenstiev, tvoria
         najmä:

      –       takzvané „tradičné“ zdroje [článok 2 ods. 1 písm. a) a b)] pochádzajúce z:
      –       odvodov, prémií, doplnkových alebo vyrovnávacích súm, dodatočných súm alebo položiek a ostatných už zavedených poplatkov alebo
         poplatkov, ktoré stanovia inštitúcie Spoločenstiev s ohľadom na obchodovanie s nečlenskými krajinami v rámci spoločnej poľnohospodárskej
         politiky,

      –       cla v rámci spoločného colného sadzobníka a ostatných už zavedených ciel alebo ciel, ktoré zavedú inštitúcie Spoločenstiev
         s ohľadom na obchodovanie s nečlenskými krajinami,

      –       takzvaný zdroj „DPH“ [článok 2 ods. 1 písm. c)] pochádzajúci z používania jednotnej sadzby platnej pre všetky členské štáty
         na vymeriavací základ DPH,

      –       takzvaný zdroj „HNP“ alebo „doplnkový“ [článok 2 ods. 1 písm. d)] pochádzajúci z aplikácie sadzby, ktorá sa má určiť podľa
         rozpočtového postupu vo svetle celkovej sumy všetkých ostatných príjmov, na sumu hrubých národných produktov všetkých členských
         štátov.

      3       Podľa článku 2 ods. 3 „členské štáty si ako náklady na výber ponechajú 10 % zo súm uvedených v odseku 1 písm. a) a b)“ [neoficiálny preklad]. Tento percentuálny pomer bol v zmysle článku 2 ods. 3 rozhodnutia Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme
         vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 253, s. 42; Mim. vyd. 01/003, s. 200) zvýšený na 25 % zo súm, ktoré
         sa určia po 31. decembri 2000.

      4       Článok 8 rozhodnutia 94/728 stanovuje:
      „1.      Vlastné zdroje Spoločenstva stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) vyberú členské štáty v súlade s vnútroštátnymi právnymi
         a správnymi predpismi, ktoré sú v prípade potreby zmenené tak, aby spĺňali požiadavky predpisov Spoločenstva. Komisia v pravidelných
         intervaloch preskúma vnútroštátne ustanovenia, ktoré jej oznámia členské štáty, zašle členským štátom úpravy, ktoré považuje
         za potrebné, aby sa zabezpečil ich súlad s predpismi Spoločenstva a podá správu orgánu, ktorý zodpovedá za rozpočet. Členské
         štáty poskytnú Komisii zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) až d).

      2.      … Rada prijme jednomyseľne na základe návrhu Komisie a po konzultácii s Európskym parlamentom, ustanovenia potrebné na uplatňovanie
         tohto rozhodnutia a na umožnenie kontroly výberu, umožnenie prístupu Komisie a platbu príjmov, na ktoré sa odvolávajú články
         2 a 5.“ [neoficiálny preklad]

      5       V čase, keď nastali okolnosti tohto prípadu, boli ustanovenia, na ktoré sa odvoláva článok 8 ods. 2 rozhodnutia 94/728, uvedené
         v nariadení Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376 (Ú. v. ES L 155, s. 1) [neoficiálny preklad], zmenené a doplnené nariadením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 z 8. júla 1996 (Ú. v. ES L 175, s. 3, ďalej len „nariadenie
         č. 1552/89“), ktoré nadobudlo účinnosť 14. júla 1996.

      6       Druhé odôvodnenie nariadenia č. 1552/89 uvádza, že „Spoločenstvu sa musia poskytnúť vlastné zdroje uvedené v článku 2 rozhodnutia
         88/376/EHS, Euratom za čo najlepších podmienok, a musia sa teda ustanoviť úpravy zabezpečujúce, aby štáty poskytovali Komisii
         vlastné zdroje vyhradené pre Spoločenstvá“ [neoficiálny preklad]

      7       Podľa článku 2 ods. 1 a 1a tohto nariadenia:
      „1.      Na účely uplatňovania uvedeného nariadenia je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b)
         rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom zistený akonáhle sú splnené podmienky týkajúce sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia
         dlžníka, ktoré sú ustanovené v colných predpisoch.

      1a      Dátumom vzniku nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.
      …“ [neoficiálny preklad]

      8       Článok 9 ods. 1 prvý pododsek tohto nariadenia stanovuje, že „v súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý
         členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil“
         [neoficiálny preklad].

      9       V zmysle článku 11 nariadenia č. 1552/89:
      „Akékoľvek omeškanie v prípade vkladu na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik povinnosti
         platiť úroky podľa úrokovej sadzby platnej v príslušný deň pre operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dve
         percentuálne body. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje o 0,25 percentuálneho bodu. Zvýšená sadzba sa vzťahuje
         na celú dobu omeškania.“ [neoficiálny preklad]

      10     Podľa článku 17 ods. 1 a 2 tohto nariadenia:
      „1.      Členské štáty vykonajú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že suma zodpovedajúca nárokom vzniknutým podľa článku 2
         je poskytnutá Komisii tak, ako je uvedené v tomto nariadení.

      2.      Členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupňovať Komisii sumy zodpovedajúce vzniknutým nárokom výhradne v prípade,
         keď z dôvodu vis maior tieto sumy nevybrali. Členské štáty naviac môžu považovať túto povinnosť sprístupňovať takéto sumy Komisii za bezpredmetnú
         v špecifických prípadoch, kedy sa po dôkladnom vyhodnotení všetkých relevantných okolností jednotlivých prípadov zistí, že
         vyberanie je z dlhodobého hľadiska nemožné z dôvodov, ktoré nemožno prisúdiť členským štátom. …“ [neoficiálny preklad]

      11     Článok 201 ods. 1 a 2 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES
         L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“), v súvislosti so vznikom colného dlhu stanovuje toto:

      „1.      Colný dlh pri dovoze vzniká:
      a)      prepustením tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu do voľného obehu;
      alebo
      b)      prepustením takéhoto tovaru do režimu dočasné použitie, s čiastočným oslobodením od dovozného cla.
      2.      Colný dlh vzniká v okamihu prijatia daného colného vyhlásenia.“
      12     Podľa článku 204 ods. 1 a 2 colného kódexu:
      „1.      Colný dlh pri dovoze vzniká:
      a)      neplnením jednej z povinností vyplývajúcej z dočasného uskladnenia tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu alebo z použitia colného
         režimu, do ktorého bol tento prepustený;

      alebo
      b)      nedodržaním niektorej podmienky stanovenej na prepustenie tovaru do daného režimu alebo pre udelenie zníženej alebo nulovej
         sadzby dovozného cla v dôsledku konečného použitia tovaru;

      s výnimkou prípadov, ktoré sú uvedené v článku 203 pokiaľ sa nezistí, že nedodržanie týchto podmienok nemá podstatný vplyv
         na správne vykonávanie dočasného uskladnenia alebo daného colného režimu.

      2.      Colný dlh vzniká buď v okamihu, keď prestane byť plnená povinnosť, ktorej nesplnením colný dlh vzniká, alebo okamihom, keď
         je tovar prepustený do daného režimu a ak sa dodatočne zistí, že podmienky stanovené na prepustenie tovaru do uvedeného režimu
         alebo udelenie zníženej alebo nulovej sadzby dovozného cla v dôsledku konečného použitia tovaru neboli v skutočnosti splnené.“

      13     Pokiaľ ide o zápis colného dlhu do účtovnej evidencie a jeho oznámenie dlžníkovi, článok 217 kódexu stanovuje:
      „1.      Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú
         potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis).

      …
      Colné orgány nemusia po uplynutí stanovenej lehoty zapísať do účtovnej evidencie sumy cla, ktoré nebolo možné oznámiť dlžníkovi
         v súlade s článkom 221, odsek 3.

      2.      Členské štáty stanovia podrobné postupy na zapisovanie súm cla do účtovnej evidencie. Tieto postupy sa môžu odlišovať podľa
         toho, akú istotu majú colné orgány s ohľadom na okolnosti za ktorých colný dlh vznikol, že uvedené sumy budú zaplatené.“

      14     V zmysle článku 218 tohto kódexu:
      „1.      Ak colný dlh vznikne prijatím vyhlásenia s návrhom na prepustenie tovaru do iného colného režimu ako dočasné použitie s čiastočným
         oslobodením od dovozného cla alebo v dôsledku akéhokoľvek iného úkonu, ktorý má rovnaký právny účinok ako toto prijatie, musí
         byť suma zodpovedajúca tomuto colnému dlhu zapísaná do účtovnej evidencie ihneď potom, ako bola vypočítaná a najneskôr v deň
         nasledujúci po dni, v ktorom bol tovar prepustený.

      …
      3.      Ak colný dlh vznikne za iných podmienok než tých, ktoré sú uvedené v odseku 1, je potrebné príslušnú sumu cla zapísať do účtovnej
         evidencie do 2 dní odo dňa, v ktorom colné orgány môžu:

      a)      vypočítať sumu daného cla;
      a
      b)      určiť dlžníka.“
      15     Článok 220 colného kódexu je formulovaný takto:
      „1.      Ak suma cla vyplývajúca z colného dlhu nebola zapísaná do účtovnej evidencie v súlade s článkami 218 a 219 alebo ak bola zapísaná
         do účtovnej evidencie vo výške nižšej ako suma dlžná na základe právnych predpisov, zapíše sa suma cla, ktorá má byť vybratá
         alebo zostáva na vybratie do 2 dní odo dňa, kedy sa colné orgány o tejto skutočnosti dozvedeli a môžu vypočítať sumu dlžnú
         na základe právnych predpisov a určiť dlžníka (dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie). Táto lehota môže byť predĺžená
         v súlade s článkom 219.

      2.      … dodatočné zapísanie do účtovnej evidencie [sa] nevykoná, pokiaľ:
      …
      b)      sa suma cla dlžná podľa zákona nezapísala do účtovných dokladov v dôsledku chyby na strane colných orgánov, ktorú osoba zodpovedná
         za zaplatenie cla nemohla zistiť, pričom na svojej strane konala v dobrej viere a dodržala všetky ustanovenia vyplývajúce
         z platných právnych predpisov týkajúcich colného vyhlásenia;

      …“
      16     Článok 221 kódexu stanovuje:
      „1.      Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.
      …
      3.      Oznámenie dlžníkovi sa neuskutočňuje po uplynutí lehoty troch rokov odo dňa, kedy vznikol colný dlh. Avšak tam, kde colné
         orgány nemohli určiť presnú sumu splatnú podľa zákona v dôsledku konania, ktoré by mohlo viesť k trestnému súdnemu konaniu,
         sa môže takéto oznámenie, pokiaľ to povoľujú platné právne predpisy, urobiť po uplynutí takejto trojročnej lehoty.“

      17     Článok 869 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 (Ú. v. ES
         L 253, 1993, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3) stanovuje:

      „Colné orgány sa sami rozhodnú neevidovať nevybrané clo v účtovnej evidencii:
      …
      b)      v prípadoch, v ktorých sú toho názoru, že sú splnené podmienky ustanovené v článku 220 ods. 2 písm. b) [colného] kódexu za
         predpokladu, že suma nevybraná od príslušného prevádzkovateľa v súvislosti s jednou alebo viacerými vývoznými alebo dovoznými
         operáciami, čo však vyplýva z jedinej chyby, je menšia ako 2 000 [eur];

      …“
      18     Článkom 1 bodom 5 nariadenia Komisie (ES) č. 1677/98 z 29. júla 1998, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 2454/93 (Ú. v. ES
         L 212, s. 18; Mim. vyd. 02/009, s. 30), bolo slovné spojenie „2 000 [eur]“ uvedené v článku 869 písm. b) nahradené slovným
         spojením „50 000 [eur]“.

      19     Článok 871 prvý odsek nariadenia č. 2454/93 stanovuje:
      „V prípadoch iných ako prípady uvedené v článku 869, ak sú colné orgány buď toho názoru, že sú splnené podmienky ustanovené
         v článku 220 ods. 2 písm. b) kódexu alebo majú pochybnosti o presnej pôsobnosti kritérií toho ustanovenia v súvislosti s konkrétnym
         prípadom, tieto orgány predložia prípad Komisii, aby mohlo byť prijaté rozhodnutie v súlade s postupom ustanoveným v článkoch 872
         až 876…“

      20     Podľa článku 873 prvého odseku tohto nariadenia:
      „Po porade so skupinou expertov, ktorá pozostáva zo zástupcov všetkých členských štátov, ktorí sa stretnú v rámci výboru na
         účely posúdenia príslušného prípadu, Komisia rozhodne o tom, či dané okolnosti sú alebo nie sú také, že príslušné clo nemusí
         byť uvedené v účtovnej evidencii.“

       Skutkové okolnosti
      21     Dánsky podnik (ďalej len „podnik dovozca“) dovážal z Číny do Dánska mrazený sladký hrášok. Až do konca roku 1995 bol tento
         tovar následne predávaný ešte pred jeho preclením dánskemu veľkoobchodníkovi, ktorý sa zaviazal podať colné vyhlásenie. Veľkoobchodník
         bol držiteľom povolenia na konečné použitie, ktoré ho oprávňovalo vzhľadom na osobitné určenie tovaru na prepustenie tovaru
         s nulovou sadzbou dovozného cla.

      22     Od 1. januára 1996 začal podnik dovozca sám vykonávať formality spojené s colným konaním. Colné orgány v Ballerup (Dánsko)
         prijali colné vyhlásenia tohto podniku bez zisťovania, či je držiteľom povolenia na konečné použitie daných tovarov, a pokračovali
         v uplatňovaní nulovej sadzby dovozného cla.

      23     Dňa 12. mája 1997 colné orgány vo Vejle (Dánsko) zistili, že podnik dovozca nedisponuje uvedeným povolením, a opravili dve
         colné vyhlásenia tak, že uplatnili colnú sadzbu 16,8 %. Podnik dovozca sa ešte v ten istý deň obrátil na colné orgány v Ballerup,
         ktoré pozmenili vyššie uvedené opravy, a znovu uplatnili nulovú sadzbu dovozného cla bez toho, aby skúmali, či veľkoobchodník
         je držiteľom povolenia na konečné použitie tovarov.

      24     Pri následnej kontrole dvadsiatich piatich colných vyhlásení predložených v čase od 9. februára 1996 do 24. októbra 1997 príslušné
         colné orgány zistili, že podnik dovozca nebol držiteľom povolenia umožňujúceho uplatnenie režimu konečného použitia. Požiadali
         uvedený podnik o zaplatenie nevybraného dovozného cla vo výške 509 707,30 DKK (t. j. takmer 69 000 eur).

      25     Keďže dánske colné orgány skonštatovali, že oprava korekcií vykonaných 12. mája 1997 mohla vyvolať legitímnu dôveru podniku,
         že colné konanie prebehlo riadnym spôsobom, obrátili sa na Komisiu s otázkou, či v súlade s článkom 220 ods. 2 písm. b) colného
         kódexu bolo odôvodnené následne nezapísať do účtovných dokladov dovozné clá požadované od podniku v súvislosti s colnými vyhláseniami
         podanými po tomto dátume, predstavujúce sumu 140 409,60 DKK (t. j. takmer 19 000 eur). Rozhodnutím z 19. júla 1999 Komisia
         odpovedala kladne.

      26     Vo svojom rozhodnutí Komisia najmä skonštatovala, že opravu korekcií urobených colnými orgánmi vo Vejle vykonanú colnými orgánmi
         v Ballerup 12. mája 1997 treba považovať za chybu, ktorej sa dopustili príslušné dánske orgány a ktorú dotknutá osoba nemohla
         riadnym spôsobom zistiť.

      27     Listom z 21. októbra 1999 Komisia vyzvala dánske orgány, aby jej poskytli sumu 140 409,60 DKK ako vlastné zdroje najneskôr
         v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca od doručenia tohto listu, teda do 20. decembra 1999, pretože v opačnom
         prípade sa uplatnia úroky z omeškania stanovené právnymi predpismi Spoločenstva. Listom z 15. decembra 1999 dánska vláda odmietla
         túto sumu Komisii poskytnúť.

      28     Komisia preto začala konanie o nesplnenie povinnosti stanovené v článku 226 ES. Po tom, ako Komisia vyzvala Dánske kráľovstvo,
         aby predložilo svoje pripomienky, vydala 6. apríla 2001 odôvodnené stanovisko, ktorým tento členský štát vyzvala, aby prijal
         potrebné opatrenia na dosiahnutie súladu so stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      29     Keďže Komisiu odpoveď na odôvodnené stanovisko neuspokojila, podala túto žalobu.
       O prípustnosti
      30     Nemecká vláda spresňuje, že podľa článku 92 ods. 2 rokovacieho poriadku môže Súdny dvor aj bez návrhu posúdiť prípustnosť
         žaloby, a tvrdí, že Súdny dvor nie je príslušný rozhodovať v tejto veci.

      31     Táto žaloba predstavuje žalobu o náhradu škody založenú na porušení colného kódexu. Keďže takáto žaloba nie je stanovená v rámci
         systému Zmluvy ES, právomoc na rozhodovanie o nej majú dánske súdy v súlade článkom 240 ES.

      32     V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že Komisia svojou žalobou vytýka Dánskemu kráľovstvu, že jej neposkytlo určitú sumu vlastných
         zdrojov a príslušné úroky z omeškania, a porušilo tak ustanovenia rozhodnutia 94/728 a nariadenia č. 1552/89.

      33     Touto žalobou Komisia žiada, aby Súdny dvor určil, že Dánske kráľovstvo si nesplnilo povinnosť, ktorá mu vyplýva z práva Spoločenstva,
         a nie aby zaviazal tento členský štát na náhradu škody.

      34     Z uvedeného vyplýva, že žaloba je prípustná.
       O veci samej
       Tvrdenia účastníkov konania
      35     Komisia tvrdí, že tradičné vlastné zdroje v zmysle článku 2 rozhodnutia 94/728 existujú od vzniku colného dlhu a že suma 140 409,60 DKK
         mala byť Komisii poskytnutá na základe článku 8 ods. 1 tohto rozhodnutia. Z článku 2 nariadenia č. 1552/89 preto vyplýva,
         že v prípade neexistencie požadovaného povolenia na uplatnenie režimu konečného použitia dánske orgány mali zistiť nárok Spoločenstiev
         na tieto zdroje a zároveň správne uplatniť colné predpisy a vybrať clo.

      36     Komisia spresňuje, že skutočnosť, že podnik bol oslobodený od zaplatenia cla v súlade s článkom 220 ods. 2 písm. b) colného
         kódexu, nemá žiaden vplyv na otázku, či je samotný členský štát povinný uhradiť danú sumu Spoločenstvu. Colný kódex spravuje
         iba vzťahy medzi hospodárskymi subjektmi a vnútroštátnymi orgánmi zodpovednými za vyberanie tradičných vlastných zdrojov na
         účet Spoločenstva. Vzťahy medzi Spoločenstvom a členskými štátmi sa spravujú ustanoveniami o systéme financovania Spoločenstva,
         konkrétne predovšetkým rozhodnutím 94/728, vykonávacími pravidlami k nariadeniu č. 1552/89 a všeobecnými povinnosťami vyplývajúcimi
         z článku 10 ES.

      37     Ak aj bol vytvorený čisto technický vzťah medzi týmito dvoma systémami pravidiel, pretože nariadenie č. 1552/89 sa odvoláva
         na etapy, ktoré sa v súlade s colným kódexom uplatňujú v rámci vzniku a vyberania colného dlhu, tieto odkazy nemajú vplyv
         na otázku finančnej zodpovednosti vnútroštátnych orgánov voči Spoločenstvu za chyby, ktorých sa tieto orgány dopustili pri
         vyberaní tradičných vlastných zdrojov. Ak členský štát nevyberie uvedené zdroje, môže byť za určitých okolností oslobodený
         od povinnosti sprístupniť tieto zdroje Komisii len na základe článku 17 nariadenia č. 1552/89.

      38     Odkaz na colný kódex v článku 2 nariadenia č. 1552/89, konkrétne na časť s názvom „účtovná evidencia“ colného dlhu, treba
         bezpochyby chápať ako odkaz na objektívne podmienky vyžadované týmto kódexom na zapísanie nároku do účtovnej evidencie a nie
         na otázku, či vnútroštátne orgány v danom prípade skutočne vykonali zápis do účtovných kníh, alebo nie.

      39     Dánska vláda uznáva, že zo zásady lojality zakotvenej v článku 10 ES vyplýva, že členské štáty sú povinné zabezpečiť prostredníctvom
         účinnej organizácie svojej správy, aby vlastné zdroje boli riadne vybrané a poskytnuté Spoločenstvu v lehotách ním určených.
         Ak členské štáty nedodržia túto povinnosť lojality, Komisia je oprávnená podať žalobu o nesplnení povinnosti proti členským
         štátom za zlú správu vyberania vlastných zdrojov.

      40     Problém nastolený v prejednávanej veci však spočíva v otázke, kto je povinný znášať stratu vlastných zdrojov spôsobenú administratívnymi
         chybami, ktorým nie je možné zabrániť, akákoľvek by bola kvalita a efektívnosť organizácie správneho aparátu.

      41     V tejto súvislosti sa dánska vláda domnieva, že zo zásady rovnosti vyplýva, že stratu vlastných zdrojov spôsobnú administratívnymi
         chybami musí znášať Spoločenstvo.

      42     Dánska vláda tvrdí, že z článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu vyplýva, že zapísanie do účtovnej evidencie sa nevykoná,
         a teda clo sa dodatočne nevyberie, ak sú splnené podmienky uvedené v tomto článku. Ak sa nevykoná zapísanie do účtovnej evidencie,
         nebude existovať žiaden nárok, ktorý by sa mal zapísať do účtovných kníh v zmysle článku 2 nariadenia č. 1552/89, a v dôsledku
         toho nemôže vzniknúť ani nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje.

      43     Najvýznamnejší znak existencie vzťahu medzi colným kódexom a ustanoveniami o vlastných zdrojoch spočíva v skutočnosti, že
         práve Komisia je oprávnená uplatnením článkov 871 a 873 nariadenia č. 2454/93 určiť, či členské štáty môžu upustiť od vyžadovania
         dovozného cla od podnikov na základe článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu. Preto je opodstatnené predpokladať, že ak
         je Komisia zodpovedná za rozhodnutie, či členské štáty môžu od podniku nevyžadovať dovozné clo, je to tak preto, že nevybranie
         dovozného cla má pre Komisiu za následok stratu vlastného zdroja.

      44     Belgická vláda v rozpore s tvrdením Komisie uvádza, že článok 2 ods. 1 a 1a nariadenia č. 1552/89 treba vykladať v spojení
         s colným kódexom, inak by tento článok nemal žiadne opodstatnenie.

      45     Belgická vláda okrem iného pripomína, že z článkov 869 a 871 nariadenia č. 2454/93 vyplýva, že členské štáty pochybujúce o rozsahu
         kritérií článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu majú možnosť predložiť prípad Komisii, ak predmetný colný dlh nepresahuje
         50 000 eur, a povinnosť tak urobiť, ak tento dlh presahuje uvedenú sumu.

      46     Bolo by totiž proti pravidlám založeným na objektivite a nestrannosti, ak by verejný orgán, ktorý rozhoduje o chybe spôsobenej
         orgánmi členského štátu, zároveň rozhodoval aj o otázke peňažnej zodpovednosti tohto štátu v dôsledku toho istého konania,
         ktoré tento orgán kvalifikoval ako chybu. Takáto koncentrácia právomocí by viedla k pochybnostiam o objektivite uvedených
         rozhodnutí, pretože vlastné zdroje by nakoniec boli Komisii poskytnuté bez ohľadu na to, aké by bolo jej rozhodnutie.

      47     Nemecká vláda v súvislosti s colným kódexom a ustanoveniami o vlastných zdrojoch zdôrazňuje, že články 217 až 219 tohto kódexu
         detailne upravujú vyberanie dovozných a vývozných ciel. Táto prísne interná činnosť colnej správy slúži hlavne na urýchlenie
         vyberania nárokov v prospech Komisie. Práve z tohto dôvodu článok 2 nariadenia 1552/89 považuje za východiskový bod účtovný
         záznam alebo účtovnú evidenciu. Na hospodárske subjekty majú tieto ustanovenia naopak iba nepriamy vplyv, pretože sa nemôžu
         domáhať, aby bol vzniknutý nárok zapísaný do účtovníctva.

      48     Talianska vláda sa domnieva, že nie je možné z tak rozsiahlej a všeobecnej formulácie, akou je článok 10 ES, vyvodiť existenciu
         povinnosti členských štátov v zmysle navrhovanom Komisiou.

      49     Pokiaľ ide o článok 17 nariadenia č. 1552/89, predpokladá sa, že dotknutá pohľadávka bola zaúčtovaná, a teda zodpovednosť
         členského štátu je obmedzená na prípadné nedostatky pri výbere už vzniknutých nárokov. Uvedené ustanovenie sa teda nevzťahuje
         na situáciu v prejednávanej veci, keď zaúčtovanie nárokov nenastalo v dôsledku chyby vnútroštátnych orgánov, ktorá ako taká
         viedla k rozhodnutiu Komisie oslobodiť subjekt od zaplatenia cla z dôvodu legitímnej dôvery v zmysle článku 220 ods. 2 colného
         kódexu.

      50     Holandská vláda tvrdí, že zodpovednosť členského štátu, na základe ktorej by mal byť členský štát povinný v situácii, akou
         je situácia v prejednávanej veci, sprístupniť Komisii sumy, ktoré nemohol dodatočne vybrať, nie je stanovená rozhodnutím 94/728
         a nemôže z neho vyplývať. Takáto zodpovednosť by mohla vzniknúť na základe výslovného ustanovenia ustanoveného platnou právnou
         úpravou.

      51     Právna úprava colného kódexu v spojení s nariadením č. 1552/89 a rozhodnutím 94/728 nezakotvuje ustanovenie pre prípad, keď
         zápis do účtovnej evidencie nenastane za okolností uvedených v článku 220 ods. 2 písm. b) tohto kódexu.

      52     Portugalská vláda tvrdí, že nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje nevzniká so vznikom colného dlhu, ale v okamihu, keď sa
         naplnia podmienky stanovené colnou právnou úpravou o zápise príslušného nároku do účtovných kníh a upovedomení dlžníka a keď
         nárok vznikol v súlade s článkom 2 nariadenia č. 1552/89. Ak nebol určený vznik tohto nároku alebo ak bol vzniknutý nárok
         zrušený, zaplatenie súm, ktoré neboli vybraté v nadväznosti na chybu, za ktorú je zodpovedná príslušná správa, sa nemôže vykonať
         v rámci nariadenia č. 1552/89, ale na základe náhrady škody v medziach stanovených právom Spoločenstva.

      53     Švédska vláda tvrdí, že z ustanovení článku 2 ods. 1 písm. b) a článku 3 rozhodnutia 94/728 jasne vyplýva, že práve Spoločenstvá
         sú oprávnené domáhať sa cla. Práve takto vzniká pohľadávka na clo medzi Spoločenstvami a každým dlžníkom tohto cla. Príslušný
         členský štát nie je účastníkom uvedeného vzťahu veriteľa a dlžníka. Úloha členských štátov sa obmedzuje na zabezpečenie vymáhania
         pohľadávok na účet Spoločenstiev. Uvedené je potvrdené skutočnosťou, že práve Komisia a nie členský štát je oprávnená rozhodnúť,
         že colná pohľadávka nevznikla za situácie, akou je situácia v prejednávanej veci.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      54     Na úvod treba pripomenúť, ako skonštatoval generálny advokát v bode 7 svojich návrhov, že z článku 268 tretieho odseku ES,
         podľa ktorého rozpočtové príjmy a výdavky musia byť v rovnováhe, vyplýva, že príjmový deficit vo vlastných zdrojoch musí byť
         vyrovnaný buď iným vlastným zdrojom, alebo prispôsobením výdavkov.

      55     Treba okrem iného pripomenúť, ako vyplýva z článku 8 ods. 1 rozhodnutia 94/728, že vlastné zdroje Spoločenstiev uvedené v článku
         2 ods. 1 písm. a) a b) tohto rozhodnutia vyberajú členské štáty a že tieto sú povinné poskytnúť vlastné zdroje Spoločenstiev
         Komisii. Ako náklady na výber si členské štáty ponechajú v súlade s článkom 2 ods. 3 tohto rozhodnutia 10 % zo súm, ktoré
         sa majú uhradiť na základe ods. 1 písm. a) a b) tohto istého článku, percentuálny pomer bol zvýšený na 25 % zo súm zistených
         po 31. decembri 2000 na základe článku 2 ods. 3 rozhodnutia 2000/597.

      56     Treba tiež zdôrazniť, že v prejednávanej veci nebola namietaná ani existencia colného dlhu, ani výška spornej sumy.
      57     Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1552/89 spresňuje, že členské štáty sú povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje
         „bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka, ktoré sú ustanovené
         v colných predpisoch“.

      58     Zo znenia tohto ustanovenia vyplýva, že povinnosť členských štátov zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje vzniká bezodkladne
         po splnení podmienok ustanovených v colných predpisoch, a teda nie je potrebné, aby skutočne nastal zápis nároku do účtovných
         kníh.

      59     Ako vyplýva z článkov 217, 218 a 221 colného kódexu, tieto podmienky sú splnené, akonáhle majú vnútroštátne orgány potrebné
         údaje a následne sú spôsobilé vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka (pozri v tomto zmysle rozsudky
         zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, C‑460/01, Zb. s. I‑2613, bod 71, a Komisia/Nemecko, C‑104/02, Zb. s. I‑2689, bod 80).

      60     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že členské štáty majú povinnosť vytvoriť vlastné zdroje Spoločenstiev (pozri rozsudky
         zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, Zb. s. I‑2461, bod 38 a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 45). Článok 2 ods. 1
         nariadenia č. 1552/89 sa musí totiž vykladať v tom zmysle, že členské štáty sa nemôžu vyhnúť zisteniu pohľadávok, aj keď ich
         spochybňujú, pretože by to viedlo k rozvráteniu finančnej rovnováhy Spoločenstiev konaním členského štátu (pozri v tomto zmysle
         rozsudky zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 37, a z 15. júna 2000, Komisia /Nemecko, C‑348/97, Zb. s. I‑4429,
         bod 64).

      61     Z uvedeného vyplýva, že členské štáty sú povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje bezodkladne po tom, ako sú ich
         colné orgány spôsobilé vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka.

      62     Uvedený záver nie je spochybnený článkom 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu. Cieľom uvedeného ustanovenia je chrániť legitímnu
         dôveru dlžníka v súvislosti s dôvodnosťou všetkých údajov ovplyvňujúcich rozhodnutie dodatočne clo evidovať alebo nie [pozri
         v súvislosti s ustanoveniami článku 5 ods. 2 nariadenia Rady (EHS) č. 1697/79 z 24. júla 1979 o dodatočnom vymáhaní dovozného
         a vývozného cla, ktoré sa od dlžníka nevyžadovalo pre tovary deklarované v colnom režime, na ktoré sa vzťahuje povinnosť clo
         zaplatiť [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 197, s. 1), prevzaté v článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu rozsudky z 27. júna 1991, Mecanarte, C‑348/89,
         Zb. s. I‑3277, bod 19, a zo 14. novembra 2002, Ilumitrónica, C‑251/00, Zb. s. I‑10433, bod 39]. Toto ustanovenie upravuje
         prípady, keď colné orgány členských štátov nemôžu vykonať dodatočné zapísanie príslušného cla do účtovnej evidencie, a teda
         pristúpiť k ich dodatočnému vybraniu, ale neoslobodzuje členské štáty od povinnosti zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné
         zdroje.

      63     Existencia tohto rozdielu medzi pravidlami týkajúcimi sa povinnosti zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje a pravidlami
         týkajúcimi sa práva členských štátov vybrať clo už bola uznaná Súdnym dvorom v rozsudku zo 7. septembra 1999, De Haan (C‑61/98,
         Zb. s. I‑5003). Z tohto pohľadu, ak aj nedodržanie lehôt stanovených colnými právnymi predpismi Spoločenstva vnútroštátnymi
         colnými orgánmi môže mať za následok povinnosť zaplatiť úroky z omeškania dotknutým členským štátom Spoločenstvám v rámci
         poskytnutia vlastných zdrojov, nie je spôsobilé spochybniť vymáhateľnosť colného dlhu, ani právo týchto orgánov dodatočne
         ho vybrať v lehote troch rokov stanovenej v článku 221 ods. 3 colného kódexu, ako vyplýva z bodu 34 už citovaného rozsudku
         De Haan. Takisto, ak aj chyba spôsobená colnými orgánmi členského štátu má za následok, že dlžník nie je povinný zaplatiť
         sumu príslušného cla, nie je spôsobilá spochybniť povinnosť daného členského štátu zaplatiť úroky z omeškania a nároky, ktorých
         vznik mal byť určený v rámci poskytnutia vlastných zdrojov.

      64     Pokiaľ ide o tvrdenie dánskej a belgickej vlády založené na skutočnosti, že Komisia mala v rámci konania stanoveného článkami
         871 a 873 nariadenia č. 2454/93 povoliť uplatnenie článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu, treba zdôrazniť, že uvedené
         konanie sa netýka povinnosti členských štátov zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje. Účel článkov 871 a 873 nariadenia
         č. 2454/93 spočíva v zabezpečení jednotného uplatňovania práva Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok Mecanarte, už citovaný,
         bod 33), ako aj spolu s článkom 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu v zabezpečení legitímnej dôvery dlžníka (pozri bod 62 tohto
         rozsudku).

      65     Skutočnosť, že finančné záujmy Spoločenstiev nie sú v rámci konania ustanoveného v článkoch 871 a 873 nariadenia č. 2454/93
         ohrozené, keďže vznik nároku Spoločenstiev na príslušné vlastné zdroje musí byť v každom prípade určený, zabezpečuje, že Komisia
         môže v rámci uvedeného konania postupovať nezaujato a nestranne.

      66     Okrem iného podľa článku 17 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1552/89 sú členské štáty povinné vykonať všetky potrebné opatrenia, aby
         zabezpečili, že suma zodpovedajúca nárokom zisteným podľa článku 2 tohto nariadenia bude poskytnutá Komisii. Členské štáty
         sú oslobodené od tejto povinnosti iba v prípade, ak nemohli sumy vybrať v dôvodov vis maior alebo ak sa zistí, že vyberanie je z dlhodobého hľadiska nemožné z dôvodov, ktoré im nemožno pripísať.

      67     Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že existuje nevyhnutná súvislosť medzi povinnosťou vytvoriť vlastné zdroje Spoločenstva
         a povinnosťou poukázať tieto zdroje na účet Komisie v stanovenej lehote, ako aj povinnosťou zaplatiť úroky z omeškania; okrem
         iného, tieto sú vymáhateľné bez ohľadu na dôvod omeškania v poukázaní zdrojov na účet Komisie. Z uvedeného vyplýva, že nie
         je odôvodnené rozlišovať medzi situáciou, keď členský štát zistil vlastné zdroje bez toho, aby ich uhradil, a situáciou, keď
         ich zistenie protiprávne opomenul, aj v prípade neexistencie záväznej lehoty (pozri najmä rozsudok zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko,
         už citovaný, bod 38).

      68     Členské štáty sú preto povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle colné orgány majú potrebné údaje a následne
         sú spôsobilé vypočítať sumu cla vyplývajúcu z colného dlhu a určiť dlžníka, a to nezávisle od otázky, či sú naplnené kritériá
         na uplatnenie článku 220 ods. 2 písm. b) colného kódexu, a teda či sa môže, alebo nie vykonať zapísanie do účtovnej evidencie
         a dodatočné vybranie daného cla. Za týchto okolností si členský štát, ktorý opomenul zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné
         zdroje a sprístupniť zodpovedajúcu sumu Komisii bez toho, aby bola naplnená jedna z podmienok ustanovených v článku 17 ods. 2
         nariadenia č. 1552/89, nesplnil svoje povinnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva a najmä z článkov 2 a 8 rozhodnutia 94/728.

      69     Pokiaľ ide o článok 10 ES, tiež uvádzaný Komisiou, nie je potrebné určiť nesplnenie všeobecných povinností obsiahnutých v ustanoveniach
         tohto článku, odlišujúce sa od zisteného nesplnenia osobitných povinností Spoločenstva, ktoré Dánske kráľovstvo bolo povinné
         dodržať predovšetkým na základe článkov 2 a 8 rozhodnutia 94/728.

      70     Treba preto určiť, že Dánske kráľovstvo tým, že dánske orgány neposkytli Komisii sumu 140 409,60 DKK vlastných zdrojov a príslušné
         úroky z omeškania počítané od 20. decembra 1999 si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, a predovšetkým
         porušilo články 2 a 8 rozhodnutia 94/728.

       O trovách
      71     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Dánske kráľovstvo na náhradu trov konania a Dánske kráľovstvo
         nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým
         pododsekom toho istého rokovacieho poriadku znášajú členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, svoje
         vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Dánske kráľovstvo si tým, že dánske orgány nesprístupnili Komisii Európskych spoločenstiev sumu 140 409,60 DKK vlastných zdrojov
            a príslušné úroky z omeškania počítané od 20. decembra 1999, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva,
            a predovšetkým porušilo články 2 a 8 rozhodnutia Rady 94/728/ES, Euratom z 31. októbra 1994 o systéme vlastných zdrojov Európskych
            spoločenstiev.
      2.      Dánske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Belgické kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Talianska republika, Holandské kráľovstvo, Portugalská republika a Švédske
            kráľovstvo znášajú vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: dánčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 12. februára 2015.#Európska komisia proti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH.#Odvolanie – Rozhodnutie Komisie nariaďujúce vrátenie finančnej pomoci – Vykonanie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie – Rozlišovanie medzi úrokmi z omeškania a kompenzačnými úrokmi – Výpočet úrokov.#Vec C-336/13 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 12. februára 2015 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Rozhodnutie Komisie nariaďujúce vrátenie finančnej pomoci — Vykonanie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie — Rozlišovanie medzi úrokmi z omeškania a kompenzačnými úrokmi — Výpočet úrokov“
      Vo veci C‑336/13 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 19. júna 2013,

         Európska komisia, v zastúpení: F. Dintilhac, G. Wilms a G. Zavvos, splnomocnení zástupcovia,
      odvolateľka,
      ďalší účastník konania:

         IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, so sídlom v Mníchove (Nemecko), v zastúpení: C. Pitschas, Rechtsanwalt,
      žalobca v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predseda siedmej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia A. Arabadžiev a J. L. da Cruz Vilaça (spravodajca),
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 4. septembra 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Európska komisia sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie IPK International/Komisia (T‑671/11, EU:T:2013:163, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zrušil rozhodnutie Komisie zo 14. októbra 2011 [ENTR/R1/HHO/lsa – entre.r.l(2011)1183091] (ďalej len „sporné rozhodnutie“) v rozsahu, v akom obmedzuje sumu úrokov, ktoré sa majú zaplatiť spoločnosti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH (ďalej len „IPK“), na sumu 158618,27 eura.

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               2

               Prejednávaný spor je súčasťou súboru vecí s rovnakými účastníkmi konania pred Všeobecným súdom a Súdnym dvorom od roku 1994. Tieto veci majú svoj pôvod v rozhodnutí Komisie zo 4. augusta 1992, ktoré spoločnosti IPK priznalo finančnú pomoc. Približne trinásť rokov po prijatí tohto rozhodnutia Komisia zrušila s poukazom na nezrovnalosti v konaní rozhodnutím z 13. mája 2005 priznanie tejto finančnej pomoci. Táto inštitúcia potom vydala 4. decembra 2006 príkaz na vymáhanie, na základe ktorého IPK vrátila 15. mája 2007 sumu 318000 eur spolu s úrokmi z omeškania.

               3

               Rozsudkom IPK International/Komisia (T‑297/05, EU:T:2011:185) Všeobecný súd zrušil toto rozhodnutie Komisie z 13. mája 2005. Uviedol, že Komisia iste správne konštatovala existenciu procesných nezrovnalostí, ktoré v zásade odôvodňujú zrušenie tejto finančnej pomoci. Uvedené rozhodnutie však muselo byť zrušené z dôvodu nedodržania premlčacej lehoty.

               4

               V dôsledku toho listom z 27. júla 2011 IPK požiadala Komisiu o vyplatenie zaplatených súm. Táto suma bola rozdelená do troch častí: prvá časť vo výške 212000 eur nezaplatená spoločnosti IPK, teda 40 % z finančnej pomoci poskytnutej v roku 1992, druhá časť vo výške 318000 eur, ktorú medzitým IPK vrátila, čiže 60 % uvedenej finančnej pomoci, ako aj tretia časť vo výške 31961,63 eura zodpovedajúca úrokom z omeškania, ktoré IPK zaplatila Komisii spoločne s vrátením druhej časti. IPK tiež požadovala zaplatenie úrokov z omeškania od 1. januára 1994, pokiaľ ide o prvú časť, a od 18. mája 2007, teda odo dňa nasledujúceho po dni, keď IPK vrátila sumy už vyplatené spolu s úrokmi z omeškania, pokiaľ ide o druhú časť.

               5

               Dňa 14. októbra 2011 Komisia prijala a spoločnosti IPK oznámila sporné rozhodnutie, v ktorom uviedla celkovú sumu, ktorá sa má zaplatiť spoločnosti IPK, zahŕňajúcu úroky označené ako „kompenzačné“. Tieto úroky vo výške 158618,27 eura boli vypočítané v súlade s úrokovými sadzbami Európskej centrálnej banky (ECB) a Európskeho menového inštitútu (EMI), predchodcu ECB pre hlavné refinančné operácie. Okrem toho Komisia spresnila, že tieto úroky vypočítala pre sumy 318000 eur a 31 961,63 eura od 18. mája 2007 a pre sumu 212000 eur od 1. januára 1994, a to až do 31. októbra 2011.

               6

               Listom zo 17. októbra 2011 IPK spochybnila zákonnosť sporného rozhodnutia a požiadala, aby bola informovaná najmä o právnom základe tohto rozhodnutia, ako aj o odôvodnení kvalifikácie dotknutých úrokov ako „kompenzačných“ a nie ako úrokov „z omeškania“.

               7

               Listom z 25. októbra 2011 Komisia najmä spresnila, že sporné rozhodnutie vychádzalo z článku 266 ZFEÚ. Tvrdila tiež, že nemala povinnosť zaplatiť úroky z omeškania, ale že z judikatúry vyvodila svoju povinnosť zaplatiť kompenzačné úroky v súlade so zrušujúcim rozsudkom.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               8

               IPK návrhom zapísaným do registra kancelárie Všeobecného súdu 22. decembra 2011 podala žalobu o neplatnosť proti spornému rozhodnutiu v rozsahu, v akom úroky, ktoré jej boli priznané, dosahujú len výšku 158618,27 eura. Uviedla jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 266 ZFEÚ, ktorého cieľom je spochybniť výpočet úrokov vykonaný Komisiou.

               9

               Všeobecný súd napadnutým rozsudkom vyhovel žalobe spoločnosti IPK.

               10

               Z bodu 27 tohto rozsudku vyplýva, že podľa spoločnosti IPK v spornom rozhodnutí Komisia uznala svoju povinnosť zaplatiť tejto spoločnosti úroky od 1. januára 1994 za prvú časť a od 18. mája 2007 za ostatné dve časti. IPK spresnila, že táto povinnosť Komisie nebola predmetom tohto sporu, takže v tomto rozsahu sa sporné rozhodnutie stalo konečným. V bode 33 tohto rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že Komisia na pojednávaní uznala, že spoločnosti IPK dlhuje sumu 158618,27 eura z dôvodu kompenzačných úrokov.

               11

               V bode 34 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že argumentácia Komisie, na základe ktorej jednak IPK je nedobromyseľnou veriteľkou a jednak Všeobecný súd v rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) konštatoval pochybenia tejto spoločnosti, nemohla spochybniť existenciu hlavnej pohľadávky ani skutočnosť, že Komisia je povinná zaplatiť úroky.

               12

               V bode 36 napadnutého rozsudku Všeobecný súd pripomenul, že bez ohľadu na presné označenie týchto úrokov ich treba vždy vypočítať na základe úrokovej sadzby ECB pre hlavné refinančné operácie, zvýšenej o dva body. Spresnil, že toto paušálne zvýšenie malo zabrániť bezdôvodnému obohateniu, a ďalej z toho v bode 39 uvedeného rozsudku vyvodil, že Komisia nesprávne opomenula zvýšiť sadzby kompenzačných úrokov.

               13

               Pokiaľ ide o úroky z omeškania, v bode 41 napadnutého rozsudku Všeobecný súd pripomenul, že „ustálená judikatúra… uznáva bezpodmienečnú povinnosť Komisie zaplatiť úroky z omeškania najmä v prípade, ak sú splnené podmienky mimozmluvnej zodpovednosti Únie, a to za obdobie po vyhlásení rozsudku, v ktorom sa tak konštatuje… ako aj v prípade vrátenia plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu v nadväznosti na zrušujúci rozsudok“. Ďalej konštatoval, že Komisia počas ústnej časti konania uznala, že dlhuje úroky z omeškania, ktoré je povinná zaplatiť od vyhlásenia rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) a dospel k záveru, že Komisia bola povinná spolu s dlžnou hlavnou pohľadávkou zaplatiť aj úroky z omeškania, ktoré sa vzhľadom na spoločnú dohodu účastníkov konania v súvislosti s touto otázkou v prejednávanej veci počítali od 15. apríla 2011, a to bez ohľadu na skutočnosť, že sporné rozhodnutie predstavovalo jediný právny základ predmetnej hlavnej pohľadávky.

               14

               Všeobecný súd v bode 42 napadnutého rozsudku uviedol, že „Komisia mala tiež povinnosť vypočítať úroky z omeškania na základe dlžnej hlavnej sumy zvýšenej o kompenzačné úroky, ktoré boli dovtedy dosiahnuté“.

         Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom

               15

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        —

                        zamietol žalobu spoločnosti IPK a

                        —

                        uložil tejto spoločnosti povinnosť nahradiť trovy konania na oboch stupňoch.

               16

               IPK navrhuje zamietnuť odvolanie Komisie a uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.

         O odvolaní

               17

               Komisia na podporu svojho odvolania uvádza šesť odvolacích dôvodov založených na tom, že napadnutý rozsudok v prvom rade vychádza z nesprávneho právneho posúdenia vyplývajúceho z porušenia judikatúry Súdneho dvora v oblasti kompenzačných úrokov, v druhom rade z porušenia judikatúry týkajúcej sa rozlišovania medzi kompenzačnými úrokmi a úrokmi z omeškania, v treťom rade z nesprávneho právneho posúdenia týkajúceho sa kapitalizácie kompenzačných úrokov a výpočtu úrokov z omeškania od 15. apríla 2011, v štvrtom rade z nesprávneho výkladu sporného rozhodnutia a predchádzajúceho rozsudku Všeobecného súdu, ako aj zo skreslenia skutočností, v piatom rade z nedostatku odôvodnenia a rozporu medzi dôvodmi a v šiestom rade z nesprávneho právneho posúdenia pri uplatnení zásad práva Únie v oblasti bezdôvodného obohatenia.

               18

               Prvý, druhý a štvrtý odvolací dôvod sa týkajú právneho základu dotknutej pohľadávky a uplatnenia judikatúry o kompenzačných úrokoch. Vzhľadom na to, že otázka dlžných úrokov úzko súvisí s otázkou právneho základu povinnosti zaplatenia prislúchajúcej Komisii, treba tieto odvolacie dôvody preskúmať spoločne.

         O nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa právneho základu pohľadávky a uplatnenia judikatúry o kompenzačných úrokoch

      Argumentácia účastníkov konania

               19

               Komisia poukazuje na nesprávne právne posúdenie, ktoré vyplýva z porušenia judikatúry uplatniteľnej v oblasti kompenzačných úrokov Všeobecným súdom. Všeobecný súd nedodržal judikatúru Súdneho dvora vychádzajúcu najmä z rozsudku Mulder a i./Rada a Komisia (C‑104/89 a C‑37/90, EU:C:2000:38, bod 214), a judikatúru Všeobecného súdu vyplývajúcu najmä z rozsudku Agraz a i./Komisia (T‑285/03, EU:T:2008:526, bod 50), podľa ktorej kompenzačné úroky majú kompenzovať infláciu konštatovanú v členskom štáte, kde má sídlo veriteľ, nahradením strát vyplývajúcich zo znehodnotenia meny.

               20

               Komisia okrem toho tvrdí, že Všeobecný súd porušil judikatúru týkajúcu sa rozlišovania medzi kompenzačnými úrokmi a úrokmi z omeškania. Všeobecný súd mal totiž prihliadnuť na rôzne funkcie, ktoré plnia tieto dva druhy úrokov, stanovením vyššej úrokovej sadzby, pokiaľ ide o úroky z omeškania. Tieto úroky majú za cieľ prinútiť dlžníka, aby čo najskôr zaplatil svoj dlh, zatiaľ čo kompenzačné úroky majú nahradiť stratu hodnoty majetku.

               21

               Komisia nakoniec tvrdí, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho výkladu sporného rozhodnutia a z predchádzajúceho rozsudku, ako aj zo skreslenia skutočností.

               22

               Komisia pripúšťa, že v spornom rozhodnutí a na pojednávaní uznala, že je povinná zaplatiť pohľadávku vyplývajúcu z pôvodného rozhodnutia o poskytnutí pomoci „opäť účinného“ na základe rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011. Domnieva sa však, že povinnosť zaplatenia, ktorá jej prislúcha, vyplýva priamo z povinnosti vykonať uvedený rozsudok a že Všeobecný súd preto nesprávne dospel k záveru, že sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom predstavuje „uznanie dlhu“, je jediným právnym základom povinnosti zaplatiť hlavnú sumu a úroky. Všeobecný súd mal dospieť k záveru, že táto povinnosť zaplatiť vychádzala z článku 266 ZFEÚ.

               23

               IPK sa domnieva, že Komisia nesprávne vykladá napadnutý rozsudok, keďže Všeobecný súd nespochybnil skutočnosť, že kompenzačné úroky majú nahradiť znehodnotenie meny. Okrem toho IPK tvrdí, že toto znehodnotenie nepredstavuje jediný parameter, ktorý sa má použiť na účely výpočtu kompenzačných úrokov. Ich úlohou je totiž aj kompenzovať ušlý zisk alebo aj predchádzať bezdôvodnému obohateniu.

               24

               IPK sa tiež domnieva, že skutočnosť, že výpočet je formálne ten istý, pokiaľ ide o obidva druhy dotknutých úrokov, nebráni uznaniu vlastnej funkcie každého z týchto úrokov. Okrem toho existuje vecný rozdiel výpočtu týchto dvoch druhov úrokov, vzhľadom na to, že sa kompenzačné úroky vypočítavajú len na základe dlžnej hlavnej sumy, zatiaľ čo úroky z omeškania sa vypočítavajú na základe tejto sumy zvýšenej o splatné kompenzačné úroky ku dňu vyhlásenia rozsudku.

               25

               IPK nakoniec pripúšťa, že Všeobecný súd mal vychádzať z článku 266 ZFEÚ. Domnieva sa však, že toto nesprávne právne posúdenie nemá vplyv na výpočet dotknutých úrokov.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               26

               V bodoch 34 a 41 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že sporné rozhodnutie predstavuje jediný právny základ dotknutej hlavnej pohľadávky.

               27

               Napriek tomu treba pripomenúť, že v zmysle článku 264 prvého odseku ZFEÚ ak Súdny dvor žalobe o neplatnosť vyhovie, akt sa vyhlási za neplatný.

               28

               V predmetnej veci rozsudok IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011, ktorým Všeobecný súd zrušil rozhodnutie Komisie z 13. mája 2005, uvedené v bode 2 tohto rozsudku, mal za následok opätovnú účinnosť rozhodnutia o priznaní spornej finančnej pomoci zo 4. augusta 1992.

               29

               Okrem toho z článku 266 prvého odseku ZFEÚ vyplýva, že inštitúcia, ktorej akt bol vyhlásený za neplatný, je povinná urobiť opatrenia, aby vyhovela rozsudku, ktorý vyhlásil tento akt za neplatný. To zahŕňa najmä zaplatenie dlžných súm a vymáhanie plnenia poskytnutého bez právneho dôvodu, ako aj zaplatenie úrokov z omeškania.

               30

               V tomto ohľade treba zdôrazniť, že zaplatenie úrokov z omeškania predstavuje opatrenie vykonania zrušujúceho rozsudku v zmysle článku 266 prvého odseku ZFEÚ v rozsahu, v akom má za cieľ paušálne odškodniť stratu požitkov vyplývajúcich z pohľadávky a prinútiť dlžníka, aby čo najskôr vykonal zrušujúci rozsudok.

               31

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že povinnosť Komisie zaplatiť hlavnú pohľadávku spolu s úrokmi nemá svoj základ vo vykonaní sporného rozhodnutia, ale vo vykonaní rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011 podľa článku 266 ZFEÚ.

               32

               V dôsledku toho treba konštatovať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 34 a 41 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné rozhodnutie predstavovalo jediný základ dotknutej pohľadávky.

               33

               Podľa ustálenej judikatúry však výhrady, ktoré smerujú proti doplňujúcemu odôvodneniu rozhodnutia Všeobecného súdu, nemôžu mať za následok zrušenie tohto rozhodnutia, a sú teda neúčinné (pozri v tomto zmysle rozsudky Francúzsko/People’s Mojahedin Organization of Iran, C‑27/09 P, EU:C:2011:853, bod 79, a Maďarsko/Komisia, C‑31/13 P, EU:C:2014:70, bod 82).

               34

               V predmetnej veci odôvodnenie nachádzajúce sa v bode 34 napadnutého rozsudku predstavuje odpoveď na dôvod Komisie založený na tom, že veriteľ je nedobromyseľný. Osobitne posledná veta tohto bodu, ktorým Všeobecný súd uvádza, že sporné rozhodnutie predstavuje jediný právny základ dotknutej hlavnej pohľadávky, začína výrazom „okrem toho“ a uzatvára stručnú analýzu rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011, ktorá má preukázať, že prístup Komisie vychádza z nesprávneho výkladu tohto rozsudku. Táto posledná veta má tak nadbytočnú povahu.

               35

               Rovnako v bode 41 napadnutého rozsudku Všeobecný súd končí svoje odôvodnenie týkajúce sa povinnosti Komisie zaplatiť úroky z omeškania od vyhlásenia rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011 spresnením, že, ako sa uviedlo v bode 34 napadnutého rozsudku, toto konštatovanie platí nezávisle na skutočnosti, že sporné rozhodnutie predstavuje jediný základ dotknutej hlavnej pohľadávky.

               36

               Vzhľadom na to, že dôvod týkajúci sa v podstate právneho základu dotknutej pohľadávky smeruje proti nadbytočnému odôvodneniu, musí byť v dôsledku toho odmietnutý ako neúčinný.

               37

               Okrem toho, ako uviedol generálny advokát v bode 93 svojich návrhov, priznanie kompenzačných úrokov nie je opatrením na vykonanie zrušujúceho rozsudku v zmysle článku 266 prvého odseku ZFEÚ, ale vyplýva z uplatnenia druhého odseku tohto článku 266, ktorý odkazuje na článok 340 ZFEÚ, to znamená na spory z mimozmluvnej zodpovednosti Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P, EU:C:1994:211, bod 42). Táto kategória úrokov má totiž za cieľ kompenzovať uplynutie času do súdneho zhodnotenia výšky škody, nezávisle od akéhokoľvek omeškania pripisovaného dlžníkovi.

               38

               Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa nesprávne domnieval, že Komisia bola dlžníčkou úrokov považovaných za „kompenzačné“, zatiaľ čo v rámci vykonania rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011 podľa článku 266 prvého odseku ZFEÚ bolo možné priznať iba úroky z omeškania.

               39

               V dôsledku toho musia byť odvolacie dôvody týkajúce sa v podstate uplatnenia judikatúry o kompenzačných úrokoch odmietnuté ako neúčinné.

         O nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa kapitalizácie kompenzačných úrokov a výpočtu úrokov z omeškania od 15. apríla 2011

      Argumentácia účastníkov konania

               40

               Tento tretí odvolací dôvod možno rozdeliť na dve časti. Komisia tak jednou z častí tohto odvolacieho dôvodu spochybňuje svoju povinnosť zaplatiť úroky z omeškania od 15. apríla 2011.

               41

               Žalobkyňa zdôrazňuje, že úroky z omeškania možno v zásade požadovať po výzve, ktorá je nahradená výrokom Všeobecného súdu v prípade uloženia povinnosti. Bez tohto uloženia povinnosti Všeobecný súd nemôže retroaktívne uložiť povinnosť zaplatiť takéto úroky. Komisia tak spochybňuje skutočnosť, že dátum 15. apríl 2011 bol prijatý ako začiatok vzniku povinnosti platiť úroky z omeškania, keďže takáto povinnosť musí vyplývať nie z rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011, ale výlučne zo sporného rozhodnutia.

               42

               Nakoniec zohľadnenie tohto dátumu by odporovalo postoju prijatému Všeobecným súdom, keďže tento súd rozhodol, že povinnosť vrátenia vyplývala iba zo sporného rozhodnutia prijatého 14. októbra 2011.

               43

               Druhou časťou tohto tretieho odvolacieho dôvodu Komisia tvrdí, že Všeobecný súd nemohol uložiť povinnosť kapitalizácie úrokov z omeškania, keďže nijaké výslovné uloženie povinnosti kapitalizácie týchto úrokov z rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011 nevyplýva.

               44

               IPK sa domnieva, že tento posledný uvedený rozsudok mal za cieľ iba preskúmať zákonnosť sporného rozhodnutia. Skutočnosť, že Všeobecný súd neskúmal právne dôsledky vyplývajúce z tohto rozsudku, neoslobodzuje Komisiu od jej povinnosti zaplatiť úroky tak z omeškania, ako aj kompenzačné. Okrem toho táto spoločnosť pripomína, že Komisia počas ústnej časti konania pred Všeobecným súdom uznala, že dlhuje úroky z omeškania od 15. apríla 2011.

               45

               IPK dopĺňa, že úroky z omeškania by mali byť vypočítané na základe sumy hlavného dlhu, zvýšenej o kompenzačné úroky, ktoré vznikli do vyhlásenia tohto rozsudku.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               46

               Pokiaľ ide o uvedené nesprávne právne posúdenie týkajúce sa povinnosti zaplatiť úroky z omeškania od 15. apríla 2011, treba zdôrazniť, že Komisia počas ústnej časti konania pred Všeobecným súdom uznala, že dlhuje úroky z omeškania, a to od tohto dátumu.

               47

               Právomoc Súdneho dvora v odvolacom konaní je obmedzená na posúdenie zákonného rozhodovania o žalobných dôvodoch prejednávaných v prvostupňovom konaní. Účastník konania teda nemôže v zásade uviesť po prvýkrát pred Súdnym dvorom dôvod, na ktorý sa neodvolával na Všeobecnom súde, keďže to by znamenalo umožniť Súdnemu dvoru preskúmavať zákonnosť riešenia prijatého Všeobecným súdom vzhľadom na dôvody, ktoré Všeobecný súd neprejednával (pozri v tomto zmysle rozsudok Nemecko/Komisia, C‑544/09 P, EU:C:2011:584, bod 63). Z toho vyplýva, že časť odvolacieho dôvodu uvedeného prvýkrát v tomto rámci musí byť považovaná za neprípustnú (pozri v tomto zmysle rozsudok FENIN/Komisia, C‑205/03 P, EU:C:2006:453, bod 22).

               48

               Keďže časť tretieho odvolacieho dôvodu založená na nesprávnom právnom posúdení, pokiaľ ide o povinnosť priznať úroky z omeškania od 15. apríla 2011, je nová, treba ju odmietnuť ako neprípustnú.

               49

               Pokiaľ ide o nesprávne právne posúdenie týkajúce sa kapitalizácie úrokov, z bodov 37 a 38 tohto rozsudku vyplýva, že úroky, ktoré v predmetnej veci dlhuje Komisia, nemožno považovať za kompenzačné.

               50

               Ako uviedol generálny advokát v bode 117 svojich návrhov, tieto úroky nie sú dodatočnou škodou, ktorá dopĺňa hlavnú pohľadávku a samostatne vytvára úroky.

               51

               Kapitalizácia úrokov tak, ako ju nariadil Všeobecný súd v bode 41 napadnutého rozsudku, v rozsahu, v akom je založená na kompenzačnej povahe úrokov, ktoré boli dovtedy dosiahnuté, vychádza z nesprávneho právneho posúdenia.

               52

               Je preto potrebné vyhovieť odvolaciemu dôvodu Komisie v rozsahu, v akom sa vzťahuje na kapitalizáciu úrokov.

               53

               Iste, ak odôvodnenie rozsudku Všeobecného súdu vykazuje porušenie práva Únie, ale jeho výroková časť sa napriek tomu javí ako dôvodná z iných právnych dôvodov, toto porušenie nevedie k zrušeniu rozsudku a treba nahradiť odôvodnenie (pozri v tomto zmysle rozsudok Comitato „Venezia vuole vivere“ a i./Komisia, C‑71/09 P, C‑73/09 P a C‑76/09 P, EU:C:2011:368, bod 118 a citovanú judikatúru).

               54

               Ako však uviedol generálny advokát v bode 120 svojich návrhov, žiadna konkrétna okolnosť v prejednávanej veci neodôvodňuje kapitalizáciu úrokov z omeškania dlžných spoločnosti IPK.

               55

               Za týchto podmienok musí byť tretí odvolací dôvod vyhlásený za dôvodný v jeho časti založenej na nesprávnom právnom posúdení vyplývajúcom z kapitalizácie úrokov a vo zvyšnej časti za neprípustný.

         O nedostatku odôvodnenia a rozpore medzi dôvodmi

      Argumentácia účastníkov konania

               56

               Svojím piatym odvolacím dôvodom Komisia tvrdí, že Všeobecný súd neodpovedal na jej tvrdenia týkajúce sa výšky úrokov, pričom sa v tomto bode obmedzil iba na odkaz na judikatúru. Všeobecný súd si okrem toho odporuje, keď na jednej strane uviedol, že kompenzačné úroky majú nahradiť znehodnotenie meny v dôsledku inflácie, a na druhej strane paušálne určil výšku priznaných kompenzačných úrokov.

               57

               Pokiaľ ide o úroky z omeškania, Komisia Všeobecnému súdu tiež vytýka, že jeho rozsudok obsahuje rozpor medzi dôvodmi, keď ako začiatok platenia týchto úrokov berie dátum 15. apríl 2011, pričom súčasne uvádza, že sporné rozhodnutie predstavovalo jediný právny základ povinnosti zaplatenia prislúchajúcej Komisii.

               58

               IPK sa domnieva, že odôvodnenie napadnutého rozsudku neobsahuje nijaký rozpor alebo nedostatok.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               59

               Pokiaľ ide na jednej strane o odôvodnenie napadnutého rozsudku týkajúce sa výpočtu kompenzačných úrokov, treba uviesť, podľa vzoru generálneho advokáta v bodoch 98 a 99 jeho návrhov, že Všeobecný súd odpovedal bod po bode na tvrdenia pred ním uvedené Komisiou.

               60

               Tvrdenie založené na nedostatku odôvodnenia týkajúce sa výpočtu kompenzačných úrokov tak musí byť odmietnuté ako nedôvodné.

               61

               Okrem toho z bodov 37 a 38 tohto rozsudku vyplýva, že úroky dotknuté v tejto veci nemožno považovať za kompenzačné úroky.

               62

               Preto tvrdenie založené na tom, že napadnutý rozsudok obsahuje, pokiaľ ide o výpočet kompenzačných úrokov, rozpor medzi dôvodmi, musí byť odmietnuté ako neúčinné.

               63

               Pokiaľ ide na druhej strane o rozpor medzi dôvodmi, ktorý obsahuje tento rozsudok, čo sa týka výpočtu úrokov z omeškania, z bodov 31 a 32 tohto rozsudku vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že sporné rozhodnutie predstavuje jediný právny základ dotknutej hlavnej pohľadávky.

               64

               Nesprávne právne posúdenie, ktorého sa dopustil Všeobecný súd vzhľadom na nedostatok odôvodnenia, však nemôže mať za následok neplatnosť napadnutého rozsudku, ak je jeho výrok dôvodný z iných právnych dôvodov (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Sytraval a Brink’s France, C‑367/95 P, EU:C:1998:154, bod 47, ako aj Biret et Cie/Rada, C‑94/02 P, EU:C:2003:518, bod 63).

               65

               Z bodu 41 napadnutého rozsudku totiž vyplýva, že samotná Komisia počas ústnej časti konania pred Všeobecným súdom uznala, že dlhuje úroky z omeškania od vyhlásenia rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185), takže Všeobecný súd vychádzal z existencie dohody medzi účastníkmi konania na účely rozhodnutia, že dotknuté úroky boli dlžné odo dňa tohto vyhlásenia.

               66

               Tvrdenie založené na rozpore medzi dôvodmi, ktorý obsahuje napadnutý rozsudok, pokiaľ ide o výpočet úrokov z omeškania, musí byť preto odmietnuté ako neúčinné.

               67

               Piaty odvolací dôvod musí byť v dôsledku toho zamietnutý.

         O nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení zásad práva Únie v oblasti bezdôvodného obohatenia

      Argumentácia účastníkov konania

               68

               Svojím šiestym odvolacím dôvodom Komisia spochybňuje zvýšenie úrokovej sadzby stanovenej ECB o dva body. Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho skutkového posúdenia, keďže Komisia sa neobohatila, ako aj nesprávneho právneho posúdenia, keďže zaplatenie kompenzačných úrokov má za cieľ vyhnúť sa zmenšeniu majetku veriteľa a nie predchádzať obohateniu dlžníka.

               69

               Žalobkyňa dopĺňa, že paušálne uplatnenie sadzby pre hlavné refinančné operácie zvýšenej o dva body by zmenšilo majetok Únie v prospech nedobromyseľného veriteľa, čo by bolo v rozpore so všeobecnými zásadami práva Únie v oblasti bezdôvodného obohatenia.

               70

               Podľa spoločnosti IPK priznanie kompenzačných úrokov má za cieľ nielen nahradiť znehodnotenie meny, ale tiež predchádzať bezdôvodnému obohateniu.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               71

               Z bodov 29 až 31 tohto rozsudku vyplýva, že povinnosť Komisie zaplatiť úroky z omeškania vyplýva z uplatnenia článku 266 prvého odseku ZFEÚ. Komisia preto nemôže užitočne tvrdiť, že vykonanie tejto povinnosti má za následok bezdôvodné obohatenie spoločnosti IPK.

               72

               V dôsledku toho musí byť šiesty odvolací dôvod zamietnutý ako nedôvodný.

               73

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba zrušiť napadnutý rozsudok iba v rozsahu, v akom nariaďuje určiť úroky z omeškania, ktoré Komisia dlhuje spoločnosti IPK, na základe hlavnej sumy pohľadávky zvýšenej o úroky, ktoré boli dovtedy dosiahnuté. V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.

         O vrátení veci Všeobecnému súdu

               74

               V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie Súdny dvor môže v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecného súdu alebo vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje.

               75

               V predmetnej veci sa Súdny dvor domnieva, že má k dispozícii všetky informácie nevyhnutné na rozhodnutie o kapitalizácii úrokov, ktorej sa domáha IPK.

               76

               Ako sa uviedlo v bode 54 tohto rozsudku, nie je opodstatnené vyhovieť návrhu na kapitalizáciu úrokov dlžných spoločnosti IPK. Úroky z omeškania, ktoré Komisia dlhuje spoločnosti IPK, musia byť preto vypočítané iba na základe hlavnej sumy dotknutej pohľadávky a vznikajú až do úplného vykonania rozsudku IPK International/Komisia (EU:T:2011:185) z 15. apríla 2011.

         O trovách

               77

               Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou o veci, rozhodne aj o trovách konania. V súlade s článkom 138 ods. 1 tohto poriadku, uplatniteľným podľa článku 184 ods. 1 tohto poriadku aj na odvolacie konanie, Súdny dvor uloží účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Článok 138 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku stanovuje, že ak mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, každý z nich znáša svoje vlastné trovy konania.

               78

               V predmetnej veci vzhľadom na to, že obaja účastníci konania čiastočne nemali úspech vo veci, je opodstatnené rozhodnúť, že každý z nich znáša svoje vlastné trovy tohto konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie IPK International/Komisia (T‑671/11, EU:T:2013:163) sa zrušuje v rozsahu, v akom nariaďuje určiť úroky z omeškania, ktoré Európska komisia dlhuje spoločnosti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, na základe hlavnej sumy pohľadávky zvýšenej o úroky, ktoré boli dovtedy dosiahnuté.

                           2.

                           V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.

                           3.

                           Úroky z omeškania, ktoré Európska komisia dlhuje spoločnosti IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH, sa musia vypočítať iba na základe hlavnej sumy pohľadávky.

                           4.

                           Európska komisia a IPK International – World Tourism Marketing Consultants GmbH znášajú svoje vlastné trovy tohto konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.