title: Vec T-731/21 R: Uznesenie predsedu Všeobecného súdu z 24. januára 2022 – Společnost pro eHealth databáze/Komisia („Predbežné opatrenie – Dohoda o grante uzavretá v rámci rámcového programu pre konkurencieschopnosť a inovácie (2007–2013) – Vymáhanie vyplatených súm – Návrh na odklad výkonu rozhodnutia – Neexistencia naliehavosti“)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/49

      Uznesenie predsedu Všeobecného súdu z 24. januára 2022 – Společnost pro eHealth databáze/Komisia
      (Vec T-731/21 R)
      („Predbežné opatrenie - Dohoda o grante uzavretá v rámci rámcového programu pre konkurencieschopnosť a inovácie (2007–2013) - Vymáhanie vyplatených súm - Návrh na odklad výkonu rozhodnutia - Neexistencia naliehavosti“)
      (2022/C 119/70)
      Jazyk konania: čeština

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: Společnost pro eHealth databáze a.s. (Praha, Česká republika) (v zastúpení: P. Konečný, advokát)

         Žalovaná: Európska komisia (v zastúpení: J. Estrada de Solà, B. Araujo Arce a J. Hradil, splnomocnení zástupcovia)

         Predmet veci

      Návrh založený na článkoch 278 a 279 ZFEÚ na odklad výkonu rozhodnutia Komisie C(2021) 6597 final z 2. septembra 2021 o vymáhaní sumy 861 263 eur spolu s úrokmi z omeškania a sumou za každý deň omeškania od 1. októbra 2021 od žalobkyne

         Výrok

                  1.

                  Návrh na nariadenie predbežného opatrenia sa zamieta.

                  2.

                  O trovách konania sa rozhodne neskôr.


title: Vec T-14/22: Žaloba podaná 10. januára 2022 – uwe JetStream/EUIPO (JET STREAM)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/50

      Žaloba podaná 10. januára 2022 – uwe JetStream/EUIPO (JET STREAM)
      (Vec T-14/22)
      (2022/C 119/71)
      Jazyk konania: francúzština

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: uwe JetStream GmbH (Schwäbisch Gmünd, Nemecko) (v zastúpení: J. Schneider, advokátka)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Dotknutá sporná ochranná známka: medzinárodný zápis slovnej ochrannej známky JET STREAM označujúci Európsku úniu – prihláška č. 20 809 111

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu EUIPO z 9. novembra 2021 vo veci R 1092/2021-4

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil napadnuté rozhodnutie a prvostupňové rozhodnutie EUIPO z 15. decembra 2020 a z 29. apríla 2021,

                  —

                  povolil rozšírenie ochrany medzinárodného zápisu č. 0809111 s cieľom jeho zápisu v Európskej únii,

                  —

                  uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.

         Uvádzaný žalobný dôvod

                  —

                  porušenie článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001.


title: Vec T-29/22: Žaloba podaná 18. januára 2022 – Polynt/ECHA

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/50

      Žaloba podaná 18. januára 2022 – Polynt/ECHA
      (Vec T-29/22)
      (2022/C 119/72)
      Jazyk konania: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: Polynt SpA (Scanzorosciate, Taliansko) (v zastúpení: C. Mereu a S. Abdel-Qader, advokáti)

         Žalovaná: Európska chemická agentúra

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  vyhlásil žalobu za prípustnú a dôvodnú,

                  —

                  zrušil rozhodnutie odvolacej rady ECHA z 9. novembra 2021 vo veci A-009-2020,

                  —

                  vyhlásil, alebo uložil ECHA prijať nové rozhodnutie vyhlasujúce, že žalobkyňa je zbavená povinnosti predložiť ECHA akúkoľvek ďalšiu informáciu v nadväznosti na zastavenie výroby kvôli vis maior, a

                  —

                  uložil ECHA zaplatiť všetky trovy týchto konaní a trovy, ktoré vznikli odvolateľke v konaniach pred odvolacou radou a nahradiť poplatky zaplatené v týchto konaniach.

         Dôvody a hlavné tvrdenia

      Na podporu svojej žaloby žalobkyňa uvádza šesť žalobných dôvodov.

                  1.

                  Prvý žalobný dôvod je založený na tvrdení, že odvolacia rada sa dopustila nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodla, že zastavenie výroby látky 1,3-dioxo-2-benzofurán-5-karboxylová kyselina s nonán-1-ol-om (EC č. 941-303-6) (ďalej len „látka“) z dôvodov vis maior nezbavuje odvolateľku od povinnosti predložiť informácie vyžadované v pôvodnom rozhodnutí o kontrole súladu látky.

                  2.

                  Druhý žalobný dôvod je založený na tvrdení, že odvolacia rada skreslila dôkaz v zápisnici a na tomto základe (i) dospela k nesprávnemu právnemu záveru a (ii) požadovala od žalobkyne predložiť dôkaz odkazom na nepodloženú hypotézu.

                  3.

                  Tretí žalobný dôvod je založený na tvrdení, že odvolacia rada nesprávne vykladala a uplatňovala článok 42 ods. 1 a článok 50 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1907/2006 (REACH) (1).

                  4.

                  Štvrtý žalobný dôvod je založený na tvrdení, že odvolacia rada nesprávne vykladala a uplatňovala články 5 a 6 nariadenia REACH.

                  5.

                  Piaty žalobný dôvod je založený na tvrdení, že odvolacia rada nesprávne rozhodla, že usmernenie dostupné na internetovej stránke ECHA o dôsledkoch zastavenia výroby, neposkytlo žalobkyni presné záruky a že ECHA neporušila zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery.

                  6.

                  Šiesty žalobný dôvod je založený na tvrdení, že odvolacia rada nesprávne vykladala a uplatňovala zásadu proporcionality a právo na riadnu správu vecí verejných.

         (1)  Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 z 18. decembra 2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemických látok (REACH) a o zriadení Európskej chemickej agentúry, o zmene a doplnení smernice 1999/45/ES a o zrušení nariadenia Rady (EHS) č. 793/93 a nariadenia Komisie (ES) č. 1488/94, smernice Rady 76/769/EHS a smerníc Komisie 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Ú. v. EÚ L 396, 2006, s. 1).


title: Vec T-30/22: Žaloba podaná 18. januára 2022 – Sanoptis/EUIPO – Synoptis Pharma (SANOPTIS)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/51

      Žaloba podaná 18. januára 2022 – Sanoptis/EUIPO – Synoptis Pharma (SANOPTIS)
      (Vec T-30/22)
      (2022/C 119/73)
      Jazyk, v ktorom bola podaná žaloba: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: Sanoptis Sàrl (Luxemburg, Luxembursko) (v zastúpení: S. Rost, advokát)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Synoptis Pharma sp. z o.o. (Varšava, Poľsko)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Prihlasovateľ spornej ochrannej známky: žalobkyňa

         Dotknutá sporná ochranná známka: prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie SANOPTIS – prihláška č. 17 934 770

         Konanie pred EUIPO: námietkové konanie

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu EUIPO z 18. novembra 2021 vo veci R 850/2021-4

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil napadnuté rozhodnutie,

                  —

                  rozhodol, že EUIPO znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania žalobkyne,

                  —

                  rozhodol, že vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

         Uvádzané žalobné dôvody

                  —

                  porušenie článku 94 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 vzhľadom na nedostatočné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia,

                  —

                  porušenie článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001.


title: Vec T-33/22: Žaloba podaná 19. januára 2022 – Vallegre/EUIPO – Joseph Phelps Vineyards (PORTO INSÍGNIA)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/52

      Žaloba podaná 19. januára 2022 – Vallegre/EUIPO – Joseph Phelps Vineyards (PORTO INSÍGNIA)
      (Vec T-33/22)
      (2022/C 119/74)
      Jazyk, v ktorom bola podaná žaloba: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: Vallegre, Vinhos do Porto, SA (Sabrosa, Portugalsko) (v zastúpení: E. Armero Lavie a G. Marín Raigal, advokáti)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Joseph Phelps Vineyards LLC (St. Helena, Kalifornia, Spojené štáty)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Prihlasovateľ spornej ochrannej známky: žalobkyňa v konaní na Všeobecnom súde

         Dotknutá sporná ochranná známka: prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie PORTO INSÍGNIA – prihláška č. 16 393 688

         Konanie pred EUIPO: námietkové konanie

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie piateho odvolacieho senátu EUIPO z 26. októbra 2021 vo veci R 894/2021-5

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil napadnuté rozhodnutie,

                  —

                  uložil EUIPO a vedľajšiemu účastníkovi konania povinnosť nahradiť trovy konania.

         Uvádzaný žalobný dôvod

                  —

                  porušenie článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001 z dôvodu nesprávneho posúdenia kolidujúcich ochranných známok.


title: Vec T-35/22: Žaloba podaná 20. januára 2022 – Kaminski/EUIPO – Polfarmex (SYRENA)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/53

      Žaloba podaná 20. januára 2022 – Kaminski/EUIPO – Polfarmex (SYRENA)
      (Vec T-35/22)
      (2022/C 119/75)
      Jazyk, v ktorom bola podaná žaloba: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobca: Arkadiusz Kaminski (Etobicoke, Ontario, Kanada) (v zastúpení: W. Trybowski, E. Pijewska a M. Mazurek, lawyers)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Polfarmex S.A. (Kutno, Poľsko)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Majiteľ spornej ochrannej známky: žalobca

         Dotknutá sporná ochranná známka: slovná ochranná známka Európskej únie SYRENA – ochranná známka Európskej únie (EUTM) č. 9 262 767

         Konanie pred EUIPO: konanie o vyhlásení neplatnosti

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie prvého odvolacieho senátu EUIPO z 26. októbra 2021 v spojených veciach R 1952/2020-1 a R 1953/2020-1

         Návrhy

      Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zmenil napadnuté rozhodnutie v časti týkajúcej sa odvolania vo veci R 1952/2020 1, a to v bodoch 2, 3, 4 a 6 výroku napadnutého rozhodnutia, tým, že: zamietne odvolanie vo veci R 1952/2020 1, určí, že ochranná známka „SYRENA“ (EUTM 9 262 767) zostáva zapísaná pre „vozidlá“ zaradené do triedy 12, a uloží spoločnosti Polfarmex S.A. povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené žalobcom v odvolacom konaní vo veci R 1952/2020 1,

                  —

                  uložil EUIPO a spoločnosti Polmarfex povinnosť naradiť trovy konania,

            subsidiárne:

                  —

                  zrušil napadnuté rozhodnutie vo vyššie uvedenej časti, teda v rozsahu, v akom odvolací senát zrušil zápis ochrannej známky „SYRENA“ (EUTM 9 262 767) pre iné „vozidlá“ ako „pretekárske vozidlá“ zaradené do triedy 12,

                  —

                  uložil EUIPO a spoločnosti Polmarfex povinnosť nahradiť trovy konania.

         Uvádzané žalobné dôvody

                  —

                  porušenie článku 72 ods. 6 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001,

                  —

                  porušenie článku 18 ods. 1, článku 58 ods. 1 písm. a) a článku 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001,

                  —

                  porušenie článku 18 ods. 1, článku 58 ods. 1 písm. a), článku 58 ods. 2 a článku 94 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001.


title: Vec T-43/22: Žaloba podaná 21. januára 2022 – Sanrio/EUIPO – Miroglio Fashion (SANRIO CHARACTERS)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/54

      Žaloba podaná 21. januára 2022 – Sanrio/EUIPO – Miroglio Fashion (SANRIO CHARACTERS)
      (Vec T-43/22)
      (2022/C 119/76)
      Jazyk, v ktorom bola podaná žaloba: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: Sanrio Co. Ltd (Tokyo, Japonsko) (v zastúpení: V. Schmitz-Fohrmann, lawyer)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Miroglio Fashion Srl (Alba, Taliansko)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Prihlasovateľ spornej ochrannej známky: žalobkyňa v konaní pred Všeobecným súdom.

         Dotknutá sporná ochranná známka: prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie SANRIO CHARACTERS – prihláška č. 12 565 974.

         Konanie pred EUIPO: námietkové konanie.

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie druhého odvolacieho senátu EUIPO zo 16. novembra 2021 vo veci R 2460/2020 – 2.

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa námietke vyhovelo a prihláška ochrannej známky Európskej únie č. 12 565 974 bola zamietnutá a zamietol námietku v celom rozsahu,

                  —

                  uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.

         Uvádzaný žalobný dôvod

                  —

                  odvolací senát vykonal nesprávne celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny medzi ochrannými známkami.


title: Vec T-44/22: Žaloba podaná 24. januára 2022 – International Masis Tabak/EUIPO – Philip Morris Brands (Zobrazenie balíčka cigariet)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/54

      Žaloba podaná 24. januára 2022 – International Masis Tabak/EUIPO – Philip Morris Brands (Zobrazenie balíčka cigariet)
      (Vec T-44/22)
      (2022/C 119/77)
      Jazyk, v ktorom bola podaná žaloba: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: International Masis Tabak LLC (Masis, Arménsko) (v zastúpení: C. Bercial Arias a K. Dimidjian-Lecompte, advokáti)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Ďalší účastník konania pred odvolacím senátom: Philip Morris Brands Sàrl (Neuchâtel, Švajčiarsko)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Majiteľ spornej ochrannej známky: žalobkyňa v konaní na Všeobecnom súde.

         Dotknutá sporná ochranná známka: medzinárodný zápis obrazovej ochrannej známky (Zobrazenie balíčka cigariet), v ktorom je vyznačená Európska únia – medzinárodný zápis označujúci Európsku úniu č. 1 434 506.

         Konanie pred EUIPO: námietkové konanie.

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie piateho odvolacieho senátu EUIPO z 15. novembra 2021 vo veci R 261/2021-5.

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  vyhovel odvolaniu a zrušil napadnuté rozhodnutie,

                  —

                  uložil EUIPO a vedľajšiemu účastníkovi konania, ak vstúpi do konania, povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila žalobkyňa v rámci konania na Všeobecnom súde.

         Uvádzaný žalobný dôvod

                  —

                  Porušenie článku 8 ods. 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001.


title: Vec T-51/22: Žaloba podaná 28. januára 2022 – Santos/EUIPO (Forma lisu na citrusové plody)

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/55

      Žaloba podaná 28. januára 2022 – Santos/EUIPO (Forma lisu na citrusové plody)
      (Vec T-51/22)
      (2022/C 119/78)
      Jazyk konania: francúzština

         Účastníci konania

         Žalobkyňa: Santos (Vaulx-en-Velin, Francúzsko) (v zastúpení: C. Bey, advokátka)

         Žalovaný: Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO)

         Údaje týkajúce sa konania pred EUIPO

         Dotknutá sporná ochranná známka: trojrozmerná ochranná známka Európskej únie, ktorá sa požaduje pre zápis týchto farieb (žltá Pantone 1235C, zelená NCS: S3050–G50Y) (tvar lisu na citrusové plody) – prihláška č. 18 005 754

         Napadnuté rozhodnutie: rozhodnutie prvého odvolacieho senátu EUIPO z 29. novembra 2021 vo veci R 281/2020–1

         Návrhy

      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil napadnuté rozhodnutie,

                  —

                  uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania vrátane trov konania, ktoré žalobkyni vznikli v súvislosti s konaním vedeným pred prvým odvolacím senátom EUIPO

         Uvádzané žalobné dôvody

                  —

                  porušenie článku 165 ods. 2 a 5 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001, článku 36 delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) 2018/625 a článku 7 rozhodnutia predsedníctva odvolacích senátov 2020-7 o organizácii senátov,

                  —

                  porušenie článku 7 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2017/1001.


title: Vec T-55/22: Žaloba podaná 23. januára 2022 – Swords/Komisia a ECDC

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/56

      Žaloba podaná 23. januára 2022 – Swords/Komisia a ECDC
      (Vec T-55/22)
      (2022/C 119/79)
      Jazyk konania: angličtina

         Účastníci konania

         Žalobca: Patrick Swords (Dublin, Írsko) (v zastúpení: G. M. Byrne, Barrister at law)

         Žalované: Európska komisia a Európske centrum pre prevenciu a kontrolu chorôb

         Návrhy

      Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil hodnotenie rizík ECDC z 24. novembra 2021, vyjadrenie ECDC z 24. novembra 2021, hodnotenia hrozieb ECDC z 26. novembra 2021 a 2. decembra 2021, ako aj hodnotenie rizík ECDC z 15. decembra 2021,

                  —

                  vyhlásil na základe článku 277 ZFEÚ za neuplatniteľné oznámenie Komisie Parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 1. decembra 2021, ako aj koordinovaný prístup Komisie a Výboru pre zdravotnú bezpečnosť z 10. decembra 2021, a

                  —

                  uložil žalovaným povinnosť nahradiť trovy konania.

         Dôvody a hlavné tvrdenia

      Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza štyri žalobné dôvody.

                  1.

                  Prvý žalobný dôvod je založený na tvrdení, že ECDC nedodržalo podstatné formálne náležitosti, vrátane svojich vlastných interných pravidiel a kódexu dobrej správnej praxe. ECDC nerešpektovalo uznávanú metodológiu hodnotenia rizík, nedodržala vyžadované normy, vrátane noriem vedeckej excelentnosti a nezávislosti, a porušila svoje právne povinnosti v oblasti tvorby a uverejňovania sporných aktov. Žalobca okrem toho tvrdí, že správy o hodnotení sporných rizík sú do veľkej miery zavádzajúce a poplašné a ich účinky boli pre ECDC predvídateľné a nevyhnutné z dôvodu dôvery, ktorú k týmto správam prechovávajú tak inštitúcie Únie, ako aj členské štáty.

                  2.

                  Druhý žalobný dôvod je založený na tom, že ECDC pri tvorbe a uverejňovaní napadnutých aktov porušilo Zmluvy EÚ, nedodržalo zásady právneho štátu a porušilo jeho základné práva tým, že si nesplnilo svoje úlohy a povinnosti vyplývajúce zo Zmlúv EÚ.

                  3.

                  Tretí žalobný dôvod je založený na tom, že ECDC tým, že vytvorilo a uverejnilo napadnuté akty, porušilo všeobecné zásady práva Únie vrátane zásad proporcionality, právnej istoty a legitímnej dôvery, ako aj základné práva žalobcu.

                  4.

                  Žalobný dôvod je založený na tom, že ECDC sa dopustilo zneužitia právomoci.

                  5.

                  Žalobca tiež vznáša námietku neuplatniteľnosti podľa článku 277 ZFEÚ proti oznámeniu Komisie Parlamentu, Rade, Európskemu hospodárskemu a sociálnemu výboru a Výboru regiónov z 1. decembra 2021, ako aj proti koordinovanému postupu Komisie a Výboru pre zdravotnú bezpečnosť z 10. decembra 2021. Keďže vyššie uvedené akty boli formulované a uverejnené v nadväznosti na sporné hodnotenia rizík ECDC, vyplýva z toho, že sú protiprávne.


title: Vec T-57/22: Žaloba podaná 28. januára 2022 – Maďarsko/Komisia

text:
               14.3.2022

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 119/57

      Žaloba podaná 28. januára 2022 – Maďarsko/Komisia
      (Vec T-57/22)
      (2022/C 119/80)
      Jazyk konania: maďarčina

         Účastníci konania

         Žalobca: Maďarsko (v zastúpení: M. Z. Fehér a G. Koós, splnomocnení zástupcovia)

         Žalovaná: Európska komisia

         Návrhy

      Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:

                  —

                  zrušil vykonávacie rozhodnutie Komisie (EÚ) 2021/2020 zo 17. novembra 2021, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a v rámci Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (1) v rozsahu, v akom sa vzťahuje na Maďarsko a s odkazom na nedostatky vo fungovaní hlavných kontrol „Kontroly na stanovenie prístupu k požadovanej pomoci“ a „Správny výpočet pomoci vrátane administratívnych znížení a sankcií“ vylučuje z financovania Európskou úniou finančnú pomoc stanovenú pre rozpočtový rok 2018-2019,

                  —

                  uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

         Dôvody a hlavné tvrdenia

      Maďarská vláda tvrdí, že Maďarsko porušilo ustanovenia týkajúce sa kontrol prístupu k požadovanej pomoci a že hodnota výroby uvedenej na trh každou organizáciou výrobcov nebola vypočítaná nesprávne. Prax uplatňovaná v Maďarsku je v súlade s ustanoveniami článku 42 a článku 50 ods. 7 nariadenia č. 543/2011 (2). Taktiež nemožno prihliadať na rozdiely existujúce vo vzťahu ku kontrole oprávnenosti operačných programov a maďarský orgán konal v súlade s ustanoveniami článku 104 ods. 2 nariadenia č. 543/2011.
      Maďarsko uplatnilo vhodné opravné opatrenia v súvislosti so zisteniami vzťahujúcimi sa k druhému z nedostatkov vo fungovaní hlavných kontrol („správny výpočet pomoci vrátane administratívnych znížení a sankcií“), v dôsledku čoho nie je odôvodnené uplatniť finančnú opravu na výdavky týkajúce sa rozpočtových rokov 2018 a 2019.

         (1)  Ú. v. EÚ L 413, 2021, s. 10.

         (2)  Vykonávacie nariadenie Komisie (EÚ) č. 543/2011 zo 7. júna 2011, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1234/2007, pokiaľ ide o sektory ovocia a zeleniny a spracovaného ovocia a zeleniny (Ú. v. EÚ L 157, 2011, s. 1).


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. januára 1998. # Quelle Schickedanz AG und Co. proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessisches Finanzgericht, Kassel - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec C-80/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 4. júna 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2006/100/ES - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-427/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 4. júna 2009 – Komisia/Grécko
      (vec C‑427/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2006/100/ES – Neprebratie v stanovenej lehote“
      1.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 9)
      2.                     Voľný pohyb osôb – Prispôsobenie sekundárneho práva z dôvodu pristúpenia Bulharska a Rumunska – Neprebratie v stanovených
            lehotách – Neprípustnosť (článok 226 ES; smernica Rady 2006/100, článok 2) (pozri body 10, 11 a výrok)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie v stanovenej lehote ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou
                  Rady 2006/100/ES z 20. novembra 2006, ktorou sa z dôvodu pristúpenia Bulharska a Rumunska upravujú určité smernice v oblasti
                  voľného pohybu osôb (Ú. v. EÚ L 363, s. 141)

            Výrok

                  1.

                  	Helénska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou Rady 2006/100/ES z 20. novembra 2006, ktorou sa z dôvodu pristúpenia Bulharska a Rumunska
                     upravujú určité smernice v oblasti voľného pohybu osôb, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 2 tejto smernice.

                  2.

                  	Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 31. januára 2013. # K2 Sports Europe GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva SPORT - Skoršie národné a medzinárodné slovné ochranné známky K2 SPORTS - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia podobnosti označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-54/12.


Rozsudok Súdneho dvora zo 16. mája 2000. # Belgické kráľovstvo proti Španielskemu kráľovstvu. # Vec C-388/95.


title: ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora) z 20. júna 2012.#Alma Yael Cristina proti Európskej komisii.#Verejná služba – Verejné výberové konanie – Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania o nepripustení na hodnotiace skúšky – Opravné prostriedky – Žaloba podaná bez toho, aby sa počkalo na rozhodnutie o administratívnej sťažnosti – Prípustnosť – Osobitné podmienky pripustenia do výberového konania – Požadovaná odborná prax.#Vec F-66/11.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBUEURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora)

      z 20. júna 2012 (*)

      „Verejná služba – Verejné výberové konanie – Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania o nepripustení na hodnotiace skúšky – Opravné prostriedky – Žaloba podaná bez toho, aby sa počkalo na rozhodnutie o administratívnej sťažnosti – Prípustnosť – Osobitné podmienky pripustenia do výberového konania – Požadovaná odborná prax“
      Vo veci F‑66/11,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu o ESAE v súlade s jej článkom 106a,
      Alma Yael Cristina, bydliskom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: S. Rodrigues, A. Blot a C. Bernard‑Glanz, avocats,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne B. Eggers a P. Pecho, splnomocnení zástupcovia, neskôr B. Eggers, splnomocnená zástupkyňa,

      žalovanej,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora),
      v zložení: predseda komory S. Van Raepenbusch, sudcovia R. Barents a K. Bradley (spravodajca),
      tajomník: X. Lopez Bancalari, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. februára 2012,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 12. júla 2011 pani Cristina podala túto žalobu, ktorou navrhuje na
         jednej strane zrušiť rozhodnutie výberovej komisie verejného výberového konania EPSO/AST/111/10 nepripustiť ju na hodnotiace
         skúšky tohto výberového konania a na druhej strane zaviazať Európsku komisiu na náhradu ujmy, ktorú utrpela v dôsledku tohto
         rozhodnutia.

       Právny rámec
      2        Článok 90 ods. 2 služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) stanovuje:

      „Každá osoba, na ktorú sa vzťahuje tento služobný poriadok, môže predložiť orgánu poverenému menovaním sťažnosť na akt, ktorý
         má na ňu negatívny účinok, ak uvedený orgán prijal rozhodnutie, alebo ak neprijal opatrenie, predpísané služobným poriadkom.
         Sťažnosť musí byť podaná do troch mesiacov…“

      3        Článok 91 ods. 2 služobného poriadku znie:

      „Odvolanie na Súdny dvor Európskej únie je prípustné [Žaloba na Súdny dvor Európskej únie je prípustná – neoficiálny preklad], len ak:

      –        menovaciemu orgánu bola predtým predložená sťažnosť v súlade s článkom 90 ods. 2 v lehote stanovenej v uvedenom článku, a
      –        sťažnosť bola zamietnutá výslovnými rozhodnutiami alebo konkludentne prijatým rozhodnutím.“
      4        Článok 2 prílohy III služobného poriadku týkajúcej sa výberového konania uvedeného v článku 29 služobného poriadku stanovuje:

      „Uchádzači vyplnia formulár, ustanovený menovacím orgánom.
      Možno ich požiadať o poskytnutie ďalších dokumentov alebo informácií.“
      5        Dňa 17. novembra 2010 Európsky úrad pre výber pracovníkov (EPSO) uverejnil v Úradnom vestníku Európskej únie oznámenie o verejnom výberovom konaní EPSO/AST/111/10 na vytvorenie rezervy pre budúci nábor asistentov v platovej triede
         AST 1 v oblasti sekretárskych prác (Ú. v. EÚ C 312 A, s. 1, ďalej len „oznámenie o výberovom konaní“).

      6        Časť II oznámenia o výberovom konaní s názvom „Náplň práce“ znie:

      „Náplň práce zahŕňa výkon týchto úloh:
      –        organizovanie a koordinácia stretnutí vrátane vyhotovovania spisov a pracovných dokumentov,
      –        prijímanie, triedenie a vybavovanie telefonátov, spracovanie korešpondencie a poskytovanie všeobecných informácií volajúcim,

      –        spravovanie [e‑mailových] schránok a funkčných poštových schránok,
      –        spravovanie agendy, dohľad nad časovým plánom a dbanie na dodržiavanie lehôt,
      –        poskytovanie všeobecnej administratívnej podpory, najmä pre správu dokumentov (prijatie, spracovanie, sledovanie a triedenie
         dokumentov a korešpondencie),

      –        príprava a spracovanie úloh, spracovanie absencií,
      –        príprava a kontrola dokumentov (rozvrhnutie stránky, formátovanie, tabuľky),
      –        vypracovanie (na úrovni sekretariátu) návrhov oznámení, korešpondencie, zápisníc,
      –        iné rôzne administratívne práce sekretariátu spojené so správou spisov a vyhľadávaním informácií, vyžadujúce najmä použitie
         informačných technológií,

      –        v prekladateľských oddeleniach: prijímanie, správa a spracovanie žiadostí o preklad, a najmä príprava, spracovanie a finalizácia
         dokumentov, hlavne za pomoci prekladateľského softvéru, vkladanie do prekladových pamätí a ich aktualizácia, ako aj písanie
         na stroji, rozvrhnutie stránok a formátovanie.

      …“ [neoficiálny preklad]

      7        Osobitné podmienky pripustenia do výberového konania definované v bode 2 časti III oznámenia o výberovom konaní v súvislosti
         s diplomom stanovujú, že uchádzači musia mať buď postsekundárne vzdelanie osvedčené diplomom, súvisiace s náplňou práce [bod
         III.2.1 písm. a)], alebo sekundárne vzdelanie osvedčené diplomom, ktoré umožňuje pokračovať v štúdiu na postsekundárnej úrovni,
         a následná minimálne trojročná odborná prax súvisiaca s náplňou práce [bod III.2.1 písm. b)].

      8        Časť IV bod 1 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že na vstupné testy budú prizvaní iba uchádzači, ktorí pri elektronickej
         registrácii vyhlásili, že spĺňajú všeobecné a osobitné podmienky časti III oznámenia o výberovom konaní.

      9        Časť V bod 1 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že na hodnotiace skúšky budú pripustení tí uchádzači, ktorí nielenže získali
         jednu z najlepších známok a minimum požadované vo vstupných testoch, ale tiež spĺňajú vzhľadom na ich vyhlásenie pri elektronickej
         registrácii všeobecné a osobitné podmienky pripustenia uvedené v časti III oznámenia o výberovom konaní.

      10      To isté ustanovenie uvádza, že pripustenie na hodnotiace skúšky bude potvrdené s výhradou následného overenia dokladov priložených
         v spise každého uchádzača.

      11      Časť VII bod 2 oznámenia o výberovom konaní uvádza, že uchádzači pripustení na hodnotiace skúšky budú vyzvaní, aby zaslali
         úplný spis (podpísanú elektronickú prihlášku a podkladové dokumenty).

      12      V oznámení o výberovom konaní bola tiež uvedená v rámčeku a tučným písmom táto úvodná poznámka:

      „Pred podaním prihlášky si pozorne prečítajte príručku [pre verejné výberové konania] uverejnenú v Úradnom vestníku… C 184 A
         z 8. júla 2010 a na internetovej stránke EPSO.

      Táto príručka, ktorá je neoddeliteľnou súčasťou oznámenia o výberovom konaní, vám pomôže porozumieť pravidlám upravujúcim
         postup a spôsoby podania prihlášky.“

      13      Príručka pre verejné výberové konania v znení platnom v čase rozhodujúcich skutočností (Ú. v. EÚ C 184 A, 2010, s. 1, ďalej
         len „príručka pre uchádzačov“) vo svojom bode 6.3 s názvom „Opravné prostriedky“ stanovuje:

      „Ak sa domnievate, že úrad EPSO alebo výberová komisia nekonali spravodlivo alebo nedodržali:
      –        ustanovenia, ktorými sa riadi výberové konanie, alebo
      –        ustanovenia uvedené v oznámení o výberovom konaní,
      a že vám bola spôsobená ujma, v každom kole výberového konania môžete využiť tieto opravné prostriedky:
      –        Môžete podať administratívnu sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku,
      buď poštou na adresu:
      Office européen de sélection du personnel (EPSO)
      …
      alebo prostredníctvom kontaktného formulára, ktorý je k dispozícii na webovej stránke úradu EPSO.
      V predmete vášho listu uveďte:
      –        číslo výberového konania,
      –        vaše číslo uchádzača,
      –        poznámku ‚réclamation article 90, §2‘ ‚complaint article 90 §2‘ ‚Beschwerde Artikel 90, Absatz 2‘ ‘ (podľa vášho výberu),
      –        príslušné kolo… výberového konania.
      Upozorňujeme vás na rozsiahlu rozhodovaciu právomoc, ktorú majú výberové komisie vo výberovom konaní.
      Je zbytočné podávať sťažnosť voči rozhodnutiu výberovej komisie, ktorá má právo nezávislého rozhodovania a ktorej rozhodnutia
         nemôže riaditeľ úradu EPSO meniť. Rozsiahla rozhodovacia právomoc výberových komisií vo výberovom konaní podlieha kontrole
         len v prípade zrejmého porušenia pravidiel, ktorými sa majú riadiť. V takom prípade môže byť rozhodnutie výberovej komisie
         vo výberovom konaní napadnuté priamo pred súdmi Európskej únie bez toho, aby mu predchádzala sťažnosť v zmysle článku 90 ods. 2
         služobného poriadku…

      –        Opravný prostriedok na základe článku 270 [ZFEÚ] a článku 91 Služobného poriadku… možno podať na adresu:
      Tribunal de la fonction publique de l’Union européenne
      …
      Upozorňujeme vás, že odvolania vo veci nesprávneho posúdenia všeobecných kritérií prijatia, ktoré nie sú v kompetencii výberovej
         komisie, sú pred Súdom pre verejnú službu prípustné len vtedy, ak im predchádzala administratívna sťažnosť podaná na základe
         článku 90 ods. 2 služobného poriadku… spôsobom uvedeným v tomto bode.

      Informácie o spôsobe podania odvolania sú dostupné na webovej stránke Súdu pre verejnú službu…
      Lehoty stanovené pre oba druhy konaní [pozri služobný poriadok] začínajú plynúť dňom oznámenia veci, ktorá je predmetom námietky.“
       Skutkové okolnosti
      14      Dňa 18. novembra 2010 žalobkyňa podala prihlášku do verejného výberového konania EPSO/AST/111/10 (ďalej len „výberové konanie“)
         vyplnením príslušného elektronického formulára.

      15      Dňa 17. marca 2011 EPSO informoval žalobkyňu, že uspela vo vstupných testoch.

      16      Listom zo 7. apríla 2011 však EPSO žalobkyni oznámil, že vzhľadom na preskúmanie registračného formulára výberová komisia
         výberového konania rozhodla neumožniť jej účasť na hodnotiacich skúškach, pretože sa domnieva, že nespĺňa osobitné podmienky
         na pripustenie do výberového konania.

      17      Žalobkyňa spochybnila svoje vylúčenie z výberového konania dvoma e‑mailami zo 7. a 8. apríla 2011.

      18      EPSO žalobkyni odpovedal listom zo 6. júna 2011 a oznámil jej, že výberová komisia výberového konania opätovne preskúmala
         jej spis, ale že zotrváva na svojom rozhodnutí neumožniť jej účasť na hodnotiacich skúškach. Podľa výberovej komisie výberového
         konania diplom žalobkyne nespadá do oblasti výberového konania, a preto by žalobkyňa mala mať aspoň tri roky odbornej praxe
         priamo súvisiacej s pracovnou náplňou pracovných miest, ktoré sa majú obsadiť. Keďže však v registračnom formulári neuviedla
         žiaden údaj týkajúci sa jej odbornej praxe v pozícii asistentky, výberová komisia výberového konania nemohla považovať podmienku
         odbornej praxe za splnenú.

      19      E‑mailom z 9. júna 2011 žalobkyňa odpovedala EPSO, že v liste zo 6. júna 2011 nenašla žiadnu užitočnú odpoveď, a keďže sa
         domnievala, že spĺňa všetky požadované kritériá, požiadala o povolenie zúčastniť sa v ďalších skúškach výberového konania.
         Táto elektronická správa zostala bez odpovede.

      20      Dňa 11. júla 2011 podala žalobkyňa „preventívne“ sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu
         výberovej komisie výberového konania nepripustiť ju na hodnotiace skúšky a na druhý deň, 12. júla 2011, sa obrátila na Súd
         pre verejnú službu.

      21      Na pojednávaní žalobkyňa informovala Súd pre verejnú službu, že 11. októbra 2011 menovací orgán zamietol sťažnosť a že proti
         tomuto rozhodnutiu nepodala žalobu.

       Návrhy účastníkov konania a konanie
      22      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      1.      primárne:
      –        zrušil rozhodnutie prijaté 7. apríla 2011, ktorým jej bolo odmietnuté právo zúčastniť sa na hodnotiacich skúškach výberového
         konania,

      –        v dôsledku toho rozhodol, že je opodstatnené opätovne ju začleniť do prijímacieho procesu začatého výberovým konaním, v prípade
         potreby zorganizovaním nových hodnotiacich skúšok,

      2.      subsidiárne v prípade, ak nevyhovie hlavnému návrhu, zaviazal žalovanú na zaplatenie sumy stanovenej predbežne a ex æquo et bono na 20 000 eur ako náhrady za majetkovú ujmu, zvýšenej o úroky z omeškania vo výške stanovenej právnym predpisom odo dňa vyhlásenia
         rozsudku,

      3.      v každom prípade zaviazal žalovanú na zaplatenie sumy stanovenej predbežne a ex æquo et bono na 20 000 eur ako náhrady za nemajetkovú ujmu, zvýšenej o úroky z omeškania vo výške stanovenej právnym predpisom odo dňa
         vyhlásenia rozsudku,

      4.      zaviazal žalovanú na náhradu všetkých trov konania.
      23      Komisia navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      24      Listom kancelárie súdu z 21. októbra 2011 a 30. januára 2012 Súd pre verejnú službu vyzval účastníkov konania, aby dodržali
         opatrenia na zabezpečenie priebehu konania. Účastníci konania výzvam Súdu pre verejnú službu vyhoveli v stanovených lehotách.

      25      Uznesením predsedu tretej komory Súdu pre verejnú službu z 26. januára 2012 bola táto vec spojená s vecou zaregistrovanou
         pod značkou F‑83/11, Cristina/Komisia, na účely ústnej časti konania.

       O predmete sporu a o prípustnosti druhej časti hlavného žalobného návrhu
      26      V prvom rade, hoci žalobkyňa navrhuje zrušiť pôvodné rozhodnutie výberovej komisie výberového konania doručené listom EPSO
         zo 7. apríla 2011, je potrebné z hľadiska ustálenej judikatúry skonštatovať, že žalobkyni spôsobuje ujmu iba rozhodnutie výberovej
         komisie výberového konania o jej nepripustení na hodnotiace skúšky prijaté po opätovnom preskúmaní a oznámené EPSO listom
         zo 6. júna 2011 (pozri najmä rozsudok Súdu pre verejnú službu zo 4. februára 2010, Wiame/Komisia, F‑15/08, bod 20), a v dôsledku
         toho sa treba domnievať, že žalobkyňa smeruje svoj žalobný návrh práve proti tomuto poslednému uvedenému rozhodnutiu („napadnuté
         rozhodnutie“).

      27      V druhom rade Súd pre verejnú službu konštatuje, že druhá časť hlavného žalobného návrhu v podstate smeruje k tomu, aby bola
         administratíva vyzvaná na opätovné začlenenie žalobkyne do prijímacieho procesu založeného výberovým konaním.

      28      Podľa ustálenej judikatúry však súdu Únie v rámci preskúmavania zákonnosti neprináleží udeľovať inštitúciám Únie príkazy alebo
         ich nahrádzať (rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2005, Christensen/Komisia, T‑336/02, bod 17; rozsudok Súdu pre verejnú
         službu z 23. novembra 2010, Bartha/Komisia, F‑50/08, bod 50).

      29      Táto časť žalobného návrhu preto musí byť zamietnutá ako neprípustná.

       O prípustnosti žaloby
       Tvrdenia účastníkov konania
      30      Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe výslovne uznáva, že „uchádzači vo výberových konaniach majú právo obrátiť sa [na súd
         Únie] bez predchádzajúceho podania sťažnosti, pokiaľ spochybňujú rozhodnutie výberovej komisie [výberového konania]“. Domnieva
         sa však, že táto žaloba je zjavne neprípustná z dôvodu, že v súlade s článkom 91 ods. 2 služobného poriadku jej nepredchádzala
         sťažnosť, ktorá by bola zamietnutá výslovným alebo implicitným rozhodnutím o zamietnutí.

      31      Komisia uvádza, že hoci je pravda, že uchádzač môže predložiť rozhodnutie výberovej komisie výberového konania priamo súdu,
         podľa judikatúry platí, že pokiaľ bola podaná sťažnosť, lehota na podanie žaloby začína plynúť v súlade s článkom 91 služobného
         poriadku odo dňa doručenia rozhodnutia prijatého v reakcii na sťažnosť a prípustnosť následne podaného opravného prostriedku
         na súd závisí od toho, či dotknutá osoba dodrží všetky procesné podmienky súvisiace s predchádzajúcou sťažnosťou.

      32      Podľa Komisie medzi tieto procesné podmienky patrí povinnosť, aby dotknutá osoba pred podaním opravného prostriedku na súd
         počkala na ukončenie konania pred podaním žaloby.

      33      Komisia sa preto domnieva, že keďže žalobkyňa podala sťažnosť proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania nepripustiť
         ju na hodnotiace skúšky výberového konania, mala počkať na odpoveď menovacieho orgánu pred podaním tejto žaloby.

      34      Komisia napokon tvrdí, že by bolo v rozpore so zásadou právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti, ak by sa za prípustnú
         vyhlásila žaloba proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania podaná na Súd pre verejnú službu, pričom by sa ponechalo
         otvorené konanie pred podaním žaloby, ktorého cieľom je okrem iného dosiahnuť zmier.

      35      Žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou pripomenula, že Súd prvého stupňa Európskych
         spoločenstiev vo svojom rozsudku z 20. júna 1990, Burban/Parlament (T‑133/89) vyhlásil žalobu podanú za v podstate rovnakých
         podmienok, ako sú podmienky v prejednávanej veci, za prípustnú.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      36      Podľa článku 91 ods. 2 služobného poriadku je žaloba na Súdny dvor Európskej únie prípustná, len ak bola menovaciemu orgánu
         predtým predložená sťažnosť a ak táto sťažnosť bola zamietnutá výslovným alebo implicitným rozhodnutím o zamietnutí.

      37      Ako však vyplýva z ustálenej judikatúry, správne konanie o sťažnosti nemá zmysel, ak výhrady smerujú proti rozhodnutiam výberovej
         komisie výberového konania, pretože menovací orgán nemá možnosť ich zmeniť (pozri rozsudky Súdneho dvora zo 16. marca 1978,
         Ritter von Wüllerstorff und Urbair/Komisia, 7/77, bod 7, a zo 14. júla 1983, Detti/Súdny dvor, 144/82, bod 16; rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 23. januára 2002, Gonçalves/Parlament, T‑386/00, bod 34). Za týchto podmienok opravný prostriedok proti rozhodnutiu
         výberovej komisie výberového konania zvyčajne spočíva v priamom podaní veci na súd Únie bez predchádzajúcej sťažnosti (ďalej
         len „priame podanie veci“, pozri rozsudok Bartha/Komisia, už citovaný, bod 25).

      38      Z toho vyplýva, že ak neúspešný uchádzač spochybňuje rozhodnutie výberovej komisie výberového konania, nie je potrebné, aby
         predtým podal sťažnosť proti rozhodnutiu, ktoré spochybňuje, a už vôbec nie „preventívne“, ako to urobila žalobkyňa v prejednávanej
         veci.

      39      Zo služobného poriadku ani z judikatúry však nevyplýva, že uchádzač vo výberovom konaní, ktorý podal na menovací orgán sťažnosť
         proti rozhodnutiu výberovej komisie tohto výberového konania, nemôže priamo podať vec na súd bez počkania na rozhodnutie menovacieho
         orgánu o sťažnosti.

      40      Naopak, súd Únie už výslovne pripustil, že ak sa uchádzač vo výberovom konaní obráti na menovací orgán formou administratívnej
         sťažnosti, dôsledkom takého postupu, bez ohľadu na jeho právny význam, nemôže byť pozbavenie uchádzača jeho práva priamo podať
         vec na súd (rozsudok Súdneho dvora z 30. novembra 1978, Salerno a i./Komisia, 4/78, 19/78 a 28/78, bod 10; rozsudok Burban/Parlament,
         už citovaný, bod 17).

      41      V dôsledku toho, ak sa uchádzač vo výberovom konaní rozhodne priamo podať vec na Súd pre verejnú službu, tento súd musí stanoviť,
         či bola žaloba podaná v lehote troch mesiacov a desiatich dní odo dňa doručenia rozhodnutia spôsobujúceho žalobcovi ujmu (pozri
         rozsudok Burban/Parlament, už citovaný, bod 18).

      42      Naproti tomu prípustnosť takejto žaloby podanej na súd nemôže podliehať podmienke vyčerpania prostriedkov konania pred podaním
         žaloby, stanovenej v článku 91 služobného poriadku, pretože táto podmienka sa uplatňuje iba na žaloby, pre ktoré je administratívna
         sťažnosť povinná. Riešenie, ktoré navrhuje Komisia, by znamenalo, že priame podanie veci na súd sa podriadi dodatočnej podmienke
         prípustnosti, ktorá sa v skutočnosti uplatňuje iba v prípade, ak podaniu veci na súd musí predchádzať sťažnosť.

      43      Tento záver nie je v rozpore s bodom 6.3 príručky pre uchádzačov, ktorý uvádza, že uchádzači môžu spochybniť rozhodnutia výberovej
         komisie výberového konania v rámci správneho konania a podaním opravného prostriedku na súd, pričom nikde neuvádza, že podanie
         sťažnosti vylučuje priame podanie veci na súd.

      44      Súd pre verejnú službu okrem toho konštatuje, že tento záver nijako nevyvracia judikatúra uvádzaná Komisiou v jej písomných
         vyjadreniach, ktorá bude analyzovaná nižšie, ani tvrdenia predložené na pojednávaní.

      45      Je nesporne pravda, ako to zdôrazňuje Komisia, že podľa početnej judikatúry v sporoch týkajúcich sa rozhodnutí výberovej komisie
         výberového konania na jednej strane, ak sa žalobca rozhodne najskôr podať administratívnu sťažnosť, bude prípustnosť opravného
         prostriedku neskôr podaného na súd závisieť od toho, či dotknutá osoba dodrží všetky procesné požiadavky, ktoré sa viažu k skoršej
         sťažnosti (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 13. decembra 2007, Van Neyghem/Komisia, F‑73/06, bod 37), a na druhej strane,
         pokiaľ bola podaná sťažnosť proti rozhodnutiu výberovej komisie výberového konania, lehota na podanie žaloby začína plynúť
         v súlade s článkom 91 služobného poriadku odo dňa doručenia rozhodnutia prijatého v reakcii na sťažnosť (rozsudok Detti/Súdny
         dvor, už citovaný, bod 17; rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. júna 1991, Valverde Mordt/Súdny dvor, T‑156/89, bod 90; zo 16. septembra
         1998, Jouhki/Komisia, T‑215/97, bod 22; z 31. mája 2005, Gibault/Komisia, T‑294/03, bod 22; uznesenie Súdu prvého stupňa z 25. novembra
         2005, Pérez‑Díaz/Komisia, T‑41/04, bod 32, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júna 2006, Pérez‑Díaz/Komisia, T‑156/03, bod 26;
         rozsudky Súdu pre verejnú službu z 12. marca 2009, Hambura/Parlament, F‑4/08, bod 24, a Bartha/Komisia, už citovaný, bod 26).

      46      Treba však skonštatovať, že všetky tieto rozsudky sa s jednou výnimkou týkali prípustnosti žalôb podaných po zamietnutí sťažnosti
         a po uplynutí lehoty na priame podanie veci na súd. Ide teda o judikatúru, ktorá sa týka podmienky prípustnosti pre žaloby
         podané v nadväznosti na konanie uvedené v článku 91 ods. 2 služobného poriadku.

      47      Pokiaľ ide o už citovaný rozsudok Pérez‑Díaz/Komisia, Súd prvého stupňa skonštatoval, že sťažnosť a žaloba mali rozdielny
         predmet. Sťažnosť totiž spochybnila rozhodnutie Komisie zorganizovať novú ústnu skúšku v nadväznosti na zrušenie rozhodnutia
         výberovej komisie vylúčiť žalobcu zo zoznamu úspešných uchádzačov rozsudkom Súdu prvého stupňa z 24. septembra 2002, Pérez‑Díaz/Komisia
         (T‑102/01), zatiaľ čo žaloba spochybnila nové rozhodnutie výberovej komisie výberového konania nezapísať žalobcu do rezervného
         zoznamu po ukončení novej ústnej skúšky. Z toho vyplýva, že v tejto veci nebolo potrebné, aby Súd prvého stupňa rozhodol,
         že žaloba o neplatnosť podaná pred tým, ako sa zamietnutím sťažnosti skončilo správne konanie pred podaním žaloby, ktoré začalo
         proti spochybnenému aktu, v danom prípade rozhodnutiu Komisie zorganizovať novú ústnu skúšku, je predčasná, pričom Súd prvého
         stupňa sa obmedzil na konštatovanie, že na súdnu žalobu nemožno hľadieť tak, že jej predchádzala administratívna sťažnosť
         [rozsudok Pérez‑Díaz/Komisia (T‑156/03), už citovaný, body 27 a 34].

      48      Keďže judikatúra uvedená v bodoch 45 a 47 tohto rozsudku sa týka skutkových a právnych situácií, ktoré sa značným spôsobom
         odlišujú od situácie v prejednávanom prípade, nemožno ju v dôsledku toho v tejto veci považovať za relevantnú.

      49      Komisia okrem iného tvrdí, že žaloba musí byť vyhlásená za neprípustnú z dôvodov týkajúcich sa právnej istoty a riadneho výkonu
         spravodlivosti.

      50      V prvom rade dodržanie požiadaviek právnej istoty nemôže odôvodniť, aby sa na priame podanie veci na súd uplatnila podmienka
         prípustnosti, ktorá mu nie je vlastná, bez obmedzenia práva predložiť priamo súdu rozhodnutie výberovej komisie výberového
         konania, ktorým disponujú neúspešní uchádzači. Okrem toho treba skonštatovať, že ak uchádzač vo výberovom konaní podá pred
         priamym podaním veci na súd sťažnosť a ak sa pred rozhodnutím Súdu pre verejnú službu o žalobe vydá priaznivé rozhodnutie
         o sťažnosti, žalobca stratí svoj záujem na konaní, a v dôsledku toho sa jeho žaloba stane bezpredmetnou. Naopak, pokiaľ rozhodnutie
         nie je pre žalobcu priaznivé, žalobca je v každom prípade oprávnený získať rozhodnutie Súdu pre verejnú službu s cieľom vyriešiť
         spor medzi ním a administratívou.

      51      Pokiaľ ide o dodržanie zásady riadneho výkonu spravodlivosti, Súd pre verejnú službu sa domnieva, že najlepším spôsobom, ako
         túto zásadu dodržať, je zaoberať sa doručenou priamou žalobou bez ohľadu na riziká sťažnosti, ktorá mu nebola predložená.

      52      Napokon tvrdenia rozvinuté na pojednávaní Komisiou na podporu námietky neprípustnosti, ktorá je založená na predčasnej povahe
         žaloby, nemôžu byť prijaté.

      53      V prvom rade Komisia totiž tvrdila, že riešenie zvolené v už citovanom rozsudku Burban/Parlament sa stalo v dôsledku neskoršej
         judikatúry obsolentné. Ako však Súd pre verejnú službu vysvetlil v bodoch 45 až 48 tohto rozsudku, judikatúra uvádzaná Komisiou
         nie je v prejednávanom prípade relevantná, pretože sa týka žalôb podaných v nadväznosti na sťažnosť, zatiaľ čo už citované
         rozsudky Salerno a i./Komisia a Burban/Parlament boli naopak vyhlásené v podstate v rovnakom skutkovom kontexte ako prejednávaná
         vec.

      54      V druhom rade Komisia uviedla, že vo veci, ktorá viedla k vyhláseniu už citovaného rozsudku Burban/Parlament, sa žalobca „nakoniec“
         rozhodol podať vec priamo na súd (rozsudok Burban/Parlament, už citovaný, bod 18), zatiaľ čo v prejednávanej veci sa žalobkyňa
         snažila použiť obidva opravné prostriedky zároveň. Táto argumentácia nezohľadňuje skutočnosť, že v prejednávanom prípade si
         žalobkyňa, rovnako ako žalobcovia vo veciach, ktoré viedli k vyhláseniu už citovaných rozsudkov Salerno a i./Komisia a Burban/Parlament,
         zvolila priame podanie veci na súd, ktorú bezpochyby podala bez počkania na rozhodnutie administratívy o jej sťažnosti, ale
         v lehote troch mesiacov a desiatich dní na podanie žaloby odo dňa doručenia rozhodnutia výberovej komisie výberového konania.

      55      V treťom rade Komisia s cieľom odlíšiť prejednávanú vec od veci, ktorá viedla k vyhláseniu už citovaného rozsudku Burban/Parlament,
         zdôraznila, že v prejednávanom prípade bola žalobkyňa pri podaní sťažnosti zastúpená advokátmi. Takéto tvrdenie však nie je
         relevantné, pretože skutočnosť, že žalobkyňa spolupracovala s advokátmi pri vypracovaní sťažnosti, nemá žiaden vplyv na jej
         právo priamo podať vec na Súd pre verejnú službu.

      56      Vo štvrtom rade Komisia tvrdila, že prijímacie a výberové postupy sa v ich komplexnosti veľmi rozvinuli, najmä pokiaľ ide
         o možnosti neúspešného uchádzača informovať sa o rozhodnutiach výberovej komisie a prípadne ich spochybniť. Komisia však nepreukázala
         relevantnosť týchto skutkových zistení na prípustnosť opravného prostriedku, ku ktorého podaniu dôjde v každom prípade po
         vyčerpaní všetkých osobitných opravných prostriedkov dostupných pre uchádzačov vo výberových konaniach.

      57      V piatom a poslednom rade Komisia tvrdila vo svojich písomných vyjadreniach, ako aj na pojednávaní, že vo veľkom množstve
         situácií rozhodnutie o sťažnosti poskytne neúspešným uchádzačom „uspokojivú“ odpoveď, čo preukazuje skutočnosť, že počet žalôb
         podaných na Súd pre verejnú službu je oveľa menší ako počet sťažností týkajúcich sa rozhodnutí výberovej komisie výberového
         konania spracovaných Komisiou.

      58      Súd pre verejnú službu konštatuje, že po prvé Komisia nepodložila tieto tvrdenia žiadnym dôkazom. Po druhé, ak by aj tieto
         tvrdenia boli správne, Komisia pripustila, že výberová komisia výberového konania iba vo veľmi ojedinelých prípadoch zmení
         svoje pôvodné stanovisko nepripustiť uchádzača na výberové konanie. Po tretie príručka pre uchádzačov výslovne uvádza vo svojom
         bode 6.3, ktorý sa týka opravných prostriedkov, že „je zbytočné podávať sťažnosť voči rozhodnutiu výberovej komisie, ktorá
         má právo nezávislého rozhodovania a ktorej rozhodnutia nemôže riaditeľ úradu EPSO meniť“. Po štvrté, ak by sa aj preukázali
         tvrdenia Komisie, nemôžu vyvrátiť ustálenú judikatúru, podľa ktorej sa povinná predchádzajúca administratívna sťažnosť stanovená
         v článku 91 služobného poriadku týka iba aktov, ktoré môže menovací orgán prípadne zmeniť, a skutočnosti, že menovací orgán
         nemôže meniť rozhodnutie výberovej komisie výberového konania. Po piate tvrdenie Komisie je rozporuplné, pretože neprípustnosť
         žaloby podanej pred uplynutím lehoty na odpoveď na predchádzajúcu sťažnosť by odrádzala neúspešných uchádzačov podávať také
         sťažnosti, zatiaľ čo, podľa samotnej Komisie, tieto sťažnosti by mohli byť pre neúspešných uchádzačov uspokojivé, prinajmenšom
         v niektorých prípadoch.

      59      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je teda potrebné určiť, či v prejednávanom prípade bola priama žaloba na Súd pre verejnú
         službu podaná v lehote troch mesiacov a desiatich dní od doručenia rozhodnutia spôsobujúceho žalobkyni ujmu (pozri rozsudok
         Burban/Parlament, už citovaný, bod 17).

      60      V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že napadnuté rozhodnutie bolo žalobkyni doručené 6. júna 2011 a že žaloba bola podaná
         12. júla 2011.

      61      Na základe uvedeného je potrebné rozhodnúť, že žaloba nie je predčasná.

       O veci samej
       O návrhoch smerujúcich k zrušeniu
      62      Žalobkyňa na podporu svojich návrhov smerujúcich k zrušeniu napadnutého rozhodnutia vzniesla dva dôvody založené na zjavne
         nesprávnom posúdení výberovej komisie výberového konania a na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti.

       O prvom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení výberovej komisie výberového konania
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      63      Žalobkyňa tvrdí, že výberová komisia výberového konania vykonala zjavne nesprávne posúdenie tým, že nezohľadnila vyhlásenia
         uvedené v registračnom formulári, ktoré sa týkali jej vzdelania a odbornej praxe.

      64      Podľa žalobkyne ju výberová komisia výberového konania na základe jej vyhlásení uvedených v registračnom formulári mala požiadať
         o predloženie dokladov osvedčujúcich tak jej úroveň vzdelania, ako aj jej odborné kvality a mala sa ubezpečiť o relevantnosti
         jej diplomu alebo jej odbornej praxe vo vzťahu k povinnostiam uvedeným v oznámení o výberovom konaní.

      65      Komisia odpovedá, že žalobkyňa uviedla v rubrike „Odborná prax“ registračného formulára k výberovému konaniu odbornú prax
         v trvaní 2 mesiacov a 17 dní. Keďže výberová komisia výberového konania mohla zohľadniť iba toto obdobie na účely posúdenia
         odbornej praxe žalobkyne bez potreby získať od nej viac podrobností, domnievala sa, bez vykonania zjavne nesprávneho posúdenia,
         že táto odborná prax bola nedostatočná na splnenie minimálnej požiadavky troch rokov.

      66      Komisia sa preto domnieva, že prvý dôvod musí byť zamietnutý ako zjavne nedôvodný.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      67      Hneď na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je výberová komisia výberového konania zodpovedná za posúdenie
         každého jednotlivého prípadu, či odborná prax, ktorou sa preukazuje každý uchádzač, zodpovedá úrovni vyžadovanej v oznámení
         o výberovom konaní. Výberová komisia má v tejto súvislosti v rámci ustanovení služobného poriadku týkajúcich sa výberových
         konaní diskrečnú právomoc, pokiaľ ide o posúdenie povahy a trvania predchádzajúcej odbornej praxe uchádzačov, ako aj pokiaľ
         ide o viac či menej užší vzťah, ktorý môže mať s požiadavkami na pracovné miesto, ktoré sa má obsadiť (rozsudky Súdu prvého
         stupňa z 25. marca 2004, Petrich/Komisia, T‑145/02, bod 37 a z 31. januára 2006, Giulietti/Komisia, T‑293/03, body 65 a 66).

      68      Súd pre verejnú službu sa tak v rámci svojho preskúmania zákonnosti musí obmedziť na overenie toho, či pri výkone tejto právomoci
         nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. novembra 2000, Carrasco Benítez/Komisia, T‑214/99,
         bod 71; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 1. júla 2010, Časta/Komisia, F‑40/09, bod 58).

      69      Okrem toho judikatúra mala príležitosť spresniť, že výberová komisia výberového konania na overenie, či sú splnené podmienky
         pripustenia, môže zohľadniť iba údaje poskytnuté uchádzačmi v ich prihláškach a dosvedčujúce dokumenty, ktoré na ich podporu
         majú uchádzači predložiť (pozri rozsudok Časta/Komisia, už citovaný, bod 67 a tam citovanú judikatúru).

      70      V napadnutom rozhodnutí výberová komisia výberového konania vyvodila záver, že keďže diplom z práva a ekonómie Európskej únie,
         ktorého držiteľom je žalobkyňa, nemá priamu súvislosť s oblasťou výberového konania, teda so sekretárskymi prácami, mala by
         mať na základe bodu III.2.1 písm. b) oznámenia o výberovom konaní aspoň tri roky odbornej praxe ako sekretárka. Keďže však
         v registračnom formulári neposkytla s výnimkou obdobia 2 mesiacov a 17 dní žiadnu podrobnejšiu informáciu o svojej odbornej
         praxi, výberová komisia výberového konania sa domnievala, že podmienka odbornej praxe nebola splnená, a z tohto dôvodu odmietla
         žalobkyňu pripustiť na výberové konanie.

      71      Žalobkyňa na pojednávaní uviedla, že nespochybňuje, že jej diplom nemá priamu súvislosť s povahou povinností uvedených v oznámení
         o výberovom konaní a že v dôsledku toho by mala spĺňať osobitné podmienky stanovené v bode III.2.1 písm. b) oznámenia o výberovom
         konaní.

      72      Žalobkyňa tiež nespochybňuje, že v rubrike registračného formulára, ktorá sa týkala odbornej praxe, uviedla iba pracovné miesto
         asistentky na Komisii v období 2 mesiacov a 17 dní. Na pojednávaní však uznala, že sa bezpochyby dopustila chyby v písaní
         tým, že uviedla svoju odbornú prax v rubrike registračného formulára týkajúcej sa motivácie.

      73      V tejto súvislosti Súd pre verejnú službu konštatuje, že v rubrike registračného formulára týkajúcej sa motivácie sa žalobkyňa
         obmedzila na vyhlásenie, že pracovala ako administratívna sekretárka viac ako desať rokov. Jej prihláška však neobsahovala
         žiadnu inú informáciu, ktorá by výberovej komisii výberového konania umožnila overiť rozsah a relevanciu tejto odbornej praxe
         z hľadiska podmienok pripustenia na výberové konanie.

      74      Z toho vyplýva, že vzhľadom na vyššie uvedenú judikatúru nemožno výberovej komisii výberového konania vytýkať, že nevyzvala
         žalobkyňu, aby predložila dodatočné doklady, alebo že sama nevykonala dodatočné zisťovania v súvislosti s touto informáciou,
         ktorá sa neopierala o žiadnu overiteľnú skutočnosť, pokiaľ ide o odbornú prax žalobkyne (pozri rozsudok Carrasco Benítez/Komisia,
         už citovaný, body 77 a 78).

      75      Výberová komisia výberového konania sa preto nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia tým, že na základe skutočností uvedených
         žalobkyňou v jej prihláške sa domnievala, že podmienka týkajúca sa odbornej praxe nebola splnená.

      76      Z toho vyplýva, že prvý dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

       O druhom dôvode založenom na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a povinnosti starostlivosti
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      77      Žalobkyňa vytýka výberovej komisii výberového konania, že nezohľadnila všetky okolnosti, ktoré mohli ovplyvniť jej rozhodnutie,
         medzi ktorými je nielen záujem služby, ale tiež jej osobný záujem, a tvrdí, že dôsledkom napadnutého rozhodnutia bolo vylúčenie
         uchádzačky z výberového konania, ktorá v každom ohľade zodpovedala záujmu služby.

      78      Komisia navrhuje, aby bol dôvod zamietnutý ako zjavne nedôvodný.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      79      V prvom rade Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že bod 2.1.3.1 príručky pre uchádzačov, ktorá tvorí neoddeliteľnú súčasť oznámenia
         o výberovom konaní a ktorú aj žalobkyňa priložila k žalobe, jasne stanovuje, že v rámci informácií požadovaných pri registrácii
         do verejného výberového konania je potrebné uviesť okrem iného „odbornú prax (ak sa vyžaduje): meno a adresu zamestnávateľa,
         pracovnú náplň, dátum začiatku a ukončenia odbornej praxe“. V prejednávanom prípade oznámenie o výberovom konaní skutočne
         vyžadovalo údaj o odbornej praxi.

      80      V druhom rade treba pripomenúť, že podľa judikatúry spomenutej v bodoch 67 až 69 tohto rozsudku nie je výberová komisia výberového
         konania vôbec povinná vyzvať uchádzačov, aby predložili doplňujúce doklady, ani sama vykonať zisťovanie s cieľom overiť, či
         dotknutá osoba spĺňa všetky podmienky oznámenia o výberovom konaní.

      81      V treťom rade z ustanovení článku 2 druhého odseku prílohy III služobného poriadku vyplýva, že tieto ustanovenia poskytujú
         výberovej komisii výberového konania iba možnosť požiadať uchádzačov o doplňujúce informácie, pokiaľ má pochybnosti o význame
         predloženého dokladu. V tejto súvislosti nemožno to, čo normotvorca stanovil pre výberovú komisiu výberového konania iba ako
         možnosť, transformovať na povinnosť (rozsudok Carrasco Benítez/Komisia, už citovaný, bod 78).

      82      V štvrtom rade podľa časti V bodu 1 a časti VII bodu 2 oznámenia o výberovom konaní predloženie úplného spisu prihlášky a overenie
         priložených dokladov je druhou etapou priebehu výberového konania, ku ktorej sú pripustení iba uchádzači, ktorí získali jednu
         z najlepších známok a minimum požadované vo vstupných testoch a spĺňajú vzhľadom na ich vyhlásenia pri elektronickej registrácii
         všeobecné a osobitné podmienky uvedené v časti III oznámenia o výberovom konaní.

      83      V piatom a poslednom rade aj za predpokladu, že by sa preukázalo tvrdenie žalobkyne, ktoré nie je podložené žiadnym dôkazom,
         podľa ktorého zodpovedá v každom ohľade záujmu služby z dôvodu svojho diplomu a svojej odbornej praxe, výberovej komisii výberového
         konania nemožno vytýkať, že porušila zásadu riadnej správy vecí verejných tým, že prijala rozhodnutie založené na skutočnosti,
         že žalobkyňa nepredložila vo svojej prihláške dostatočné dôkazy, ktoré by umožnili tejto výberovej komisii stanoviť, že spĺňa
         osobitné podmienky pripustenia. Rovnako povinnosť starostlivosti nevyžaduje od výberovej komisie výberového konania, aby pripustila
         na výberové konanie všetkých uchádzačov, ktorí podľa ich vlastného názoru spĺňajú podmienky pracovných miest, ktoré sa majú
         obsadiť.

      84      Výberová komisia výberového konania preto neporušila zásadu riadnej správy vecí verejných ani svoju povinnosť starostlivosti
         tým, že prijala napadnuté rozhodnutie a nepožiadala predtým o informácie, ktoré by dopĺňali vyhlásenia urobené uchádzačkou
         v registračnom formulári, ktorá nepredložila dostatočné dôkazy, ktoré by umožnili výberovej komisii stanoviť, že spĺňa osobitné
         podmienky pripustenia do výberového konania.

      85      Druhý dôvod preto treba zamietnuť ako nedôvodný.

       O návrhoch na náhradu škody
      86      Podľa ustálenej judikatúry v oblasti verejnej služby musia byť návrhy na náhradu škody zamietnuté v rozsahu, v akom úzko súvisia
         s návrhmi na zrušenie, ktoré samotné boli zamietnuté ako nedôvodné (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 23. novembra 2010,
         Wenig/Komisia, F‑75/09, bod 71).

      87      V prejednávanom prípade treba uviesť, že návrhy na náhradu škody úzko súvisia s návrhmi na zrušenie, ktoré boli zamietnuté
         ako nedôvodné. Keďže preskúmanie návrhov na zrušenie neodhalilo žiadnu protiprávnosť, na základe ktorej by mohla vzniknúť
         zodpovednosť inštitúcie, je potrebné zamietnuť návrhy na náhradu škody, a to tak pokiaľ ide o materiálnu, ako aj nemateriálnu
         ujmu.

      88      Zo všetkých vyššie uvedených okolností vyplýva, že žaloba musí byť v celom rozsahu zamietnutá.

       O trovách
      89      Podľa článku 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy tohto rokovacieho poriadku
         neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle
         navrhnuté. Podľa odseku 2 toho istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
         že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, resp. ho vôbec nemusí zaviazať
         na náhradu trov konania.

      90      Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že žalobkyňa nemala vo svojej žalobe úspech. Okrem toho Komisia vo svojich návrhoch výslovne
         navrhla, aby bola žalobkyňa zaviazaná na náhradu trov konania. Keďže okolnosti prejednávaného prípadu neodôvodňujú uplatnenie
         ustanovení článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, žalobkyňa je povinná znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť
         trovy konania, ktoré vznikli Komisii.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Pani Cristina znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.

               Van Raepenbusch

               Barents

               Bradley

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 20. júna 2012.

               Tajomník

                     Predseda komory

               W. Hakenberg

                     S. Van Raepenbusch

         * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 9. decembra 2010.#Vlaamse Gemeenschap proti Maurits Baesen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Cour de cassation - Belgicko.#Sociálne zabezpečenie - Nariadenie (EHS) č. 1408/71 - Článok 13 ods. 2 písm. d) - Pojem ‚osoby, ktoré sa považujú‘ za štátnych zamestnancov - Pracovná zmluva uzavretá s orgánom verejnej moci.#Vec C-296/09.

text:
      Vec C‑296/09
      Vlaamse Gemeenschap
      proti
      Mauritsovi Baesenovi
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour de cassation (Belgicko)]
      „Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Článok 13 ods. 2 písm. d) – Pojem ‚osoby, ktoré sa považujú‘ za štátnych zamestnancov – Pracovná zmluva uzavretá s orgánom verejnej moci“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Uplatniteľná právna úprava
      [Nariadenie Rady č. 1408/71, zmenené a doplnené nariadením č. 1390/81, článok 13 ods. 2 písm. d)]
      To, čo treba chápať pod pojmami „štátni zamestnanci“ a „osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov“, v zmysle článku
         13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71, zmeneného a doplneného nariadením č. 1390/81, je určené len úpravou vnútroštátneho
         práva členského štátu, v ktorom sa nachádza verejná správa, ktorá je zamestnávateľom. Osoba, na ktorú sa v členskom štáte
         vzťahuje sčasti systém sociálneho zabezpečenia pre štátnych zamestnancov a sčasti systém sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov,
         teda môže v súlade s ustanoveniami článku 13 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia podliehať len právnej úprave členského štátu,
         v ktorom sa nachádza verejná správa, ktorá ju zamestnáva.

      (pozri bod 31 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 9. decembra 2010 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Nariadenie (EHS) č. 1408/71 – Článok 13 ods. 2 písm. d) – Pojem ‚osoby, ktoré sa považujú‘ za štátnych zamestnancov – Pracovná zmluva uzavretá s orgánom verejnej moci“
      Vo veci C‑296/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Belgicko)
         z 25. mája 2009 a doručený Súdnemu dvoru 29. júla 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Vlaamse Gemeenschap
      proti
      Mauritsovi Baesenovi,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann (spravodajca), L. Bay Larsen, C. Toader a A. Prechal,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Vlaamse Gemeenschap, v zastúpení: W. van Eeckhoutte, advocaat,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a V. Kreuschitz, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu pojmu „štátni zamestnanci a osoby, ktoré sa považujú za štátnych
         zamestnancov“, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov
         sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú
         v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 149, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 35), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 1390/81
         z 12. mája 1981 (Ú. v. ES L 143, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 222, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi M. Baesenom a Vlaamse Gemeenschap (Flámske spoločenstvo) vo veci náhrady škody
         v súvislosti s príspevkami na sociálne zabezpečenie, ktoré boli neoprávnene zaplatené v Belgicku.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Článok 2 nariadenia č. 1408/71 s názvom „Osoby, na ktoré sa nariadenie vzťahuje [Osobná pôsobnosť – neoficiálny preklad]“ v odseku 3 stanovuje:

      „Toto nariadenie sa vzťahuje na štátnych zamestnancov a osoby, ktoré sa v súlade s platnými právnymi predpismi za také považujú,
         keď sa na ne vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy členského štátu, v ktorom sa uplatňuje toto nariadenie.“

      4        Článok 4 nariadenia č. 1408/71 s názvom „Vecná pôsobnosť“ stanovuje:

      „1.      Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
      a)      nemocenské dávky a dávky v materstve;
      b)      dávky v invalidite vrátane tých, ktoré sú určené na udržanie alebo zlepšenie zárobkovej schopnosti;
      c)      dávky v starobe;
      d)      pozostalostné dávky;
      e)      dávky v súvislosti s pracovnými úrazmi a chorobami z povolania;
      f)      podpora pri úmrtí;
      g)      dávky v nezamestnanosti;
      h)      rodinné dávky.
      …
      4.      Toto nariadenie sa nevzťahuje… na osobitné systémy pre štátnych zamestnancov a osoby, ktoré sa za také považujú.“
      5        Článok 13 toho istého nariadenia s názvom „Všeobecné pravidlá“ stanovuje:

      „1.      Pokiaľ v článku 14 c) nie je ustanovené inak, osoby, na ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, podliehajú právnym predpisom len
         jedného členského štátu. Tieto právne predpisy sa určia v súlade s ustanoveniami tejto hlavy.

      2.      Pokiaľ články 14 až 17 neustanovujú inak:
      a)      osoba zamestnaná na území jedného členského štátu podlieha právnym predpisom tohto štátu aj vtedy, ak má bydlisko na území
         iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho [ju – neoficiálny preklad] zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu;

      …
      d)      štátni zamestnanci a osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov, podliehajú právnym predpisom členského štátu, ktorým
         podlieha verejná správa, ktorá ich zamestnáva;

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      6        Podľa článku 1 ods. 1 zákona z 27. júna 1969, ktorým sa mení a dopĺňa zákonné nariadenie z 28. decembra 1944 o sociálnom zabezpečení
         zamestnancov, sa tento zákon vzťahuje na zamestnancov a zamestnávateľov, ktorí uzavreli pracovnú zmluvu.

      7        Podľa článku 2 ods. 1 bodu 2 uvedeného zákona môže kráľ nariadením prerokovaným v Rade ministrov po predložení stanoviska
         Národnej rady práce obmedziť pre určité ním stanovené skupiny zamestnancov uplatňovanie tohto zákona na jeden alebo viacero
         systémov, ktoré sú vymenované v článku 5.

      8        Článok 9 ods. 2 kráľovského nariadenia z 28. novembra 1969, ktorým sa vykonáva zákon z 27. júna 1969, stanovuje, že uplatnenie
         zákona, pokiaľ ide o osoby zamestnané na základe pracovnej zmluvy štátom, provinciami a orgánmi podriadenými provinciám, sa
         obmedzuje na systémy uvedené v odseku 1 prvom pododseku tohto článku, teda na systém povinného poistenia pre prípad choroby
         a invalidity, systém starobných a pozostalostných dôchodkoch pre zamestnancov a systém služieb úradov práce a poistenia v nezamestnanosti
         pracovníkov.

      9        V súlade s článkom 1 ods. 1 bodom 3 zákona z 3. júla 1967 o náhrade škody za pracovné úrazy, úrazy na ceste do práce a o chorobách
         z povolania vo verejnom sektore sa v tomto zákone nachádzajúca úprava uplatňuje na stály personál, personál v skušobnej dobe,
         dočasný personál, pomocný personál alebo personál zamestnaný na základe pracovnej zmluvy, ktorý prináleží k správnym orgánom
         a k ďalším útvarom výkonných orgánov spoločenstiev a regiónov.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10      M. Baesen, belgický štátny príslušník, nastúpil v roku 1988 do zamestnania v Vlaamse Gemeenschap ako inšpektor investícií.
         Spočiatku bol zamestnaný na základe zmluvy na dobu určitú a následne na základe zmluvy na dobu neurčitú, pričom pracovnú činnosť
         vykonával v Štokholme (Švédsko).

      11      Dňa 7. októbra 1996 ukončilo Vlaamse Gemeenschap uvedenú pracovnú zmluvu a vyplatilo mu odstupné vo výške pracovnej odmeny
         za dvanásť mesiacov. M. Baesen podal žalobu na Tribunal du travail de Bruxelles, ktorou sa domáhal zaplatenia dodatočného
         odstupného a náhrady škody z dôvodu protiprávnej výpovede. V nasledujúcom súdnom konaní, najmä v konaní o odvolaní na Cour
         du travail de Bruxelles, požadoval tiež sumu vo výške 19 874,74 eura ako náhradu škody za príspevky na sociálne zabezpečenie,
         ktoré boli podľa jeho názoru neoprávnené zaplatené v Belgicku.

      12      Podľa článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71 štátni zamestnanci a osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov,
         podliehajú právnym predpisom členského štátu, ktorým podlieha verejná správa, ktorá ich zamestnáva. Podľa názoru M. Baesena,
         ktorý mal s Vlaamse Gemeenschap uzavretú zmluvu ako „zamestnanec“ a nie ako „štátny úradník“, sa však v jeho prípade uplatňujú
         všeobecné pravidlá nariadenia č. 1408/71. Z tohto dôvodu sa na neho vzťahuje švédsky systém sociálneho zabezpečenia, čo znamená,
         že nemal odvádzať príspevky na belgické sociálne zabezpečenie.

      13      Cour du travail de Bruxelles v rámci konania o odvolaní rozhodol, že dotknuté sumy z pracovnej odmeny M. Baesena boli v Belgicku
         zrážané neoprávnené. Tento súd zastával názor, že na M. Baesena sa vzťahoval švédsky systém sociálneho zabezpečenia na základe
         článku 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71, ktorý stanovuje, že osoba zamestnaná na území jedného členského štátu podlieha
         právnym predpisom tohto štátu aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania
         podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ju zamestnáva, nachádza na území iného členského štátu.

      14      Uvedený súd zastával názor, že vzťah medzi M. Baesenom a Vlaamse Gemeenschap bol založený zmluvou na dobu neurčitú, a M. Baesen
         bol teda zamestnancom nepožívajúcim výhody stability zamestnania, ktorá je charakteristická pre postavenie štátneho zamestnanca,
         a že na základe služobného poriadku platného pre zmluvných zamestnancov, mal funkčnú, a nie hierarchickú, právomoc, ako je
         to v prípade štátnych zamestnancov.

      15      Na základe týchto úvah súd rozhodujúci o odvolaní zastával názor, že žalovaný sa nachádzal v postavení „zamestnanca“ a nie
         osoby, „ktorá sa považuje za“ štátneho zamestnanca v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71, takže sa naňho
         vzťahoval systém sociálneho zabezpečenia štátu, kde vykonával svoje zamestnanie, teda Švédskeho kráľovstva, a z tohto dôvodu
         mu príspevky na sociálne zabezpečenie boli v Belgicku zrážané neoprávnene.

      16      Vlaamse Gemeenschap podalo proti rozsudku Cour du travail de Bruxelles kasačný opravný prostriedok. V podstate tvrdilo, že
         tento súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia tým, že M. Baesena nepovažoval za osobu, ktorá sa považuje za štátneho
         zamestnanca, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71, a tým, že zastával názor, že podľa článku 13 ods. 2
         písm. a) tohto nariadenia sa uplatní švédsky systém sociálneho zabezpečenia.

      17      Cour de cassation, na ktorý bol kasačný opravný prostriedok podaný, konštatoval, že z relevantných ustanovení belgických právnych
         predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia vyplýva, že na zmluvných zamestnancov Vlaamse Gemeenschap sa sčasti vzťahuje systém
         sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov (pokiaľ ide o systém povinného poistenia pre prípad choroby a invalidity, systém
         starobných a pozostalostných dôchodkov a systém služieb úradov práce a poistenia v nezamestnanosti) a sčasti osobitný systém
         pre štátnych zamestnancov (pokiaľ ide o systém pracovných úrazov a chorôb z povolania, systém rodinných prídavkov a dovolenky
         na zotavenie).

      18      Cour de cassation zastáva názor, že treba určiť, či pojem „štátni zamestnanci a osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov“,
         uvedený v článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71 odkazuje na obsah, ktorý sa mu dáva vo vnútroštátnom systéme sociálneho
         zabezpečenia, ku ktorému je dotknutá osoba pričlenená. Okrem to sa tento súd pýta, či sa osoba v postavení M. Baesena, ktorá
         v prípade určitých častí sociálneho zabezpečenia podlieha všeobecnému systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov, avšak
         v prípade iných častí sa na ňu vzťahuje osobitný systém pre štátnych zamestnancov, musí ponímať ako osoba, ktorá sa považuje
         za štátneho zamestnanca, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71.

      19      Za týchto okolností Cour de cassation rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto dve prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa pojem ‚štátni zamestnanci a osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov‘, v rámci uplatnenia článku 13 ods. 2
         písm. d) nariadenia č. 1408/71 vykladať na základe vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia, ku ktorému je dotknutá
         osoba pričlenená?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, má sa dotknutá osoba, ktorá je zamestnaná na základe pracovnej zmluvy u zamestnávateľa
         verejného sektora a ktorá na základe vnútroštátneho systému uplatniteľného na určité časti sociálneho zabezpečenia v zmysle
         článku 4 ods. 1 nariadenia [č. 1408/71] podlieha všeobecnému systému sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov, zatiaľ čo pre
         časti sociálneho zabezpečenia uvedené v článku 4 ods. 1 písm. e) [tohto] nariadenia podlieha osobitnému systému pre štátnych
         zamestnancov, ponímať ako osoba, ktorá sa považuje za štátneho zamestnanca, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia
         č. 1408/71?“

       O prejudiciálnych otázkach
      20      Keďže obe položené otázky sa týkajú určenia toho, ako treba chápať pojmy „štátni zamestnanci“ a „osoby, ktoré sa považujú
         za štátnych zamestnancov“, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71, musia sa preskúmať spoločne.

      21      Svojimi otázkami sa vnútroštátny súd v podstate na jednej strane pýta, či to, čo treba chápať pod pojmami „štátni zamestnanci“
         a „osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov“, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71, sa má určiť
         len na základe úpravy vnútroštátneho práva členského štátu, ktorému podlieha verejná správa, ktorá je ich zamestnávateľom,
         a na druhej strane, či teda osoba v postavení žalovaného vo veci samej, na ktorú sa v členskom štáte vzťahuje sčasti systém
         sociálneho zabezpečenia pre štátnych zamestnancov a sčasti systém sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov, môže v súlade
         s ustanoveniami článku 13 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia podliehať len právnej úprave členského štátu, v ktorom sa nachádza
         verejná správa, ktorá ju zamestnáva.

      22      Na úvod treba uviesť, že nariadenie č. 1408/71 vykonáva článok 42 ES, ktorý stanovuje koordináciu vnútroštátnych právnych
         úprav sociálneho zabezpečenia a nie ich harmonizáciu. Hmotnoprávne a procesné rozdiely medzi systémami sociálneho zabezpečenia
         jednotlivých členských štátov, a teda aj v právach osôb, ktoré v týchto členských štátoch pracujú, nie sú týmto ustanovením
         dotknuté (pozri najmä rozsudky z 15. januára 1986, Pinna, 41/84, Zb. s. 1, bod 20; z 30. januára 1997, de Jaeck, C‑340/94,
         Zb. s. I‑461, bod 18, a zo 16. júla 2009, von Chamier‑Glisczinski, C‑208/07, Zb. s. I‑6095, bod 84).

      23      Pokiaľ ide o osoby, ktoré sa môžu dovolávať ustanovení o koordinácii vnútroštátnych systémov sociálneho zabezpečenia zavedených
         týmto nariadením, toto nariadenie odkazuje na osoby, ktoré sú k týmto systémom pričlenené (rozsudok de Jaeck, už citovaný,
         bod 19).

      24      Pokiaľ ide o pojmy „zamestnanci“ a „samostatne zárobkovo činné osoby“, uvedené v článku 1 písm. a) a v článku 2 ods. 1 nariadenia
         č. 1408/71, Súdny dvor už navyše rozhodol, že tieto pojmy odkazujú na definície, ktoré im dávajú právne úpravy členských štátov
         v oblasti sociálneho zabezpečenia a ktoré sú nezávislé od povahy, ktorú má vykonávaná činnosť v zmysle pracovného práva (rozsudok
         de Jaeck, už citovaný, bod 19).

      25      Logický a koherentný výklad osobnej pôsobnosti nariadenia č. 1408/71 a systému kolíznych noriem, ktorý toto nariadenie zavádza,
         naznačuje, že rovnaký typ argumentácie sa uplatňuje v súvislosti s výkladom pojmov „štátni zamestnanci“ a „osoby, ktoré sa
         považujú za štátnych zamestnancov“, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia a že tieto pojmy sa chápu v tom zmysle,
         ktorý im dáva vnútroštátne právo pri uplatňovaní systému sociálneho zabezpečenia členských štátov. Takýto výklad je v súlade
         so všeobecným duchom nariadenia č. 1408/71, ktorým je koordinácia a nie harmonizácia.

      26      Konkrétnejšie, pokiaľ ide o postavenie M. Baesena, na ktorého sa podľa zistení vykonaných vnútroštátnym súdom vzťahuje v prípade
         určitých častí sociálneho zabezpečenia všeobecný systém sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov, zatiaľ čo v prípade iných
         častí sa na neho vzťahuje osobitný systém pre štátnych zamestnancov, tento súd sa pýta, či takúto osobu možno ponímať ako
         osobu, ktorá sa považuje za štátneho zamestnanca, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71.

      27      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že nariadenie č. 1408/71 sa podľa článku 2 ods. 3 vzťahuje na štátnych zamestnancov a osoby,
         ktoré sa v súlade s platnými právnymi predpismi za také považujú, keď sa na ne vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy
         členského štátu, v ktorom sa uplatňuje toto nariadenie.

      28      Z toho vyplýva, že kvalifikácia osoby ako „štátny zamestnanec“ alebo „osoba, ktorá sa považuje za štátneho zamestnanca“, je
         ponechaná len na právnej úprave členského štátu, v ktorom sa nachádza verejná správa, ktorá ju zamestnáva, a že každému členskému
         štátu prislúcha určiť rozsah sociálnej ochrany, ktorú týmto kategóriám osôb chce poskytnúť.

      29      Pokiaľ ide o uplatnenie nariadenia č. 1408/71 a konkrétnejšie jeho článku 2 ods. 3 a článku 13 ods. 2 písm. d), pod pojmami
         „štátni zamestnanci“ a „osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov“, treba chápať osoby, ktoré za také považuje právo
         členského štátu, na ktorého území sa nachádza verejná správa, ktorá dotknutú osobu zamestnáva.

      30      Z toho vyplýva, že osoba v postavení M. Baesena nie je vylúčená z pôsobnosti článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71
         len z toho dôvodu, že sa na ňu vzťahuje len časť systému sociálneho zabezpečenia pre štátnych zamestnancov v členskom štáte,
         na ktorého území sa nachádza verejné správa, ktorá ju zamestnáva.

      31      Vzhľadom na predchádzajúce treba na položené otázky odpovedať tak, že to, čo treba chápať pod pojmami „štátni zamestnanci“
         a „osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov“, v zmysle článku 13 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1408/71, je určené
         len úpravou vnútroštátneho práva členského štátu, v ktorom sa nachádza verejná správa, ktorá je ich zamestnávateľom, a že
         teda osoba v postavení žalovaného vo veci samej, na ktorú sa v členskom štáte vzťahuje sčasti systém sociálneho zabezpečenia
         pre štátnych zamestnancov a sčasti systém sociálneho zabezpečenia pre zamestnancov, môže v súlade s ustanoveniami článku 13
         ods. 2 písm. d) tohto nariadenia podliehať len právnej úprave členského štátu, v ktorom sa nachádza verejná správa, ktorá
         ju zamestnáva.

       O trovách
      32      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      To, čo treba chápať pod pojmami „štátni zamestnanci“ a „osoby, ktoré sa považujú za štátnych zamestnancov“, v zmysle článku
            13 ods. 2 písm. d) nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov,
            samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmeneného a doplneného
            nariadením Rady (EHS) č. 1390/81 z 12. mája 1981, je určené len úpravou vnútroštátneho práva členského štátu, v ktorom sa
            nachádza verejná správa, ktorá je ich zamestnávateľom, a že teda osoba v postavení žalovaného vo veci samej, na ktorú sa v členskom
            štáte vzťahuje sčasti systém sociálneho zabezpečenia pre štátnych zamestnancov a sčasti systém sociálneho zabezpečenia pre
            zamestnancov, môže v súlade s ustanoveniami článku 13 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia podliehať len právnej úprave členského
            štátu, v ktorom sa nachádza verejná správa, ktorá ju zamestnáva.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.