title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 14. mája 2013. # Unister GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva fluege.de - Absolútne dôvody zamietnutia - Opisný charakter - Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti - Rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním - Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) a článok 7 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-244/12.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
      zo 14. mája 2013 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Spoločenstva — Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva fluege.de — Absolútne dôvody zamietnutia — Opisný charakter — Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti — Rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním — Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) a článok 7 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Vo veci T‑244/12,

         Unister GmbH, so sídlom v Lipsku (Nemecko), v zastúpení: H. Hug a A. Kessler‑Jensch, advokáti,
      žalobkyňa,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: D. Walicka, splnomocnená zástupkyňa,
      žalovanému,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 14. marca 2012 (vec R 2149/2011‑1) týkajúcemu sa zápisu slovnej ochrannej známky fluege.de ako ochrannej známky Spoločenstva,
      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
      v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia F. Dehousse (spravodajca) a J. Schwarcz,
      tajomník: E. Coulon,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 30. mája 2012,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 6. septembra 2012,
      so zreteľom na to, že nebol podaný návrh na nariadenie pojednávania zo strany účastníkov konania v lehote jedného mesiaca od doručenia oznámenia o ukončení písomnej časti konania a že na základe správy sudcu spravodajcu a podľa článku 135a Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu bolo rozhodnuté, že sa o žalobe rozhodne bez ústnej časti konania,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Dňa 27. januára 2011 podala žalobkyňa, spoločnosť Unister GmbH, prihlášku ochrannej známky Spoločenstva na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) podľa nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1).

               2

               Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia fluege.de.

               3

               Tovary a služby uvedené v prihláške patria do tried 25, 28, 35, 39, 41 a 43 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.

               4

               Spomedzi týchto tovarov a služieb sú predmetom tejto žaloby iba služby zaradené do tried 35, 39 a 43 a zodpovedajúce nasledujúcemu opisu (ďalej len „sporné služby“):

                        —

                        trieda 35: „reklamná činnosť; obchodný manažment; obchodná administratíva; kancelárske práce“,

                        —

                        trieda 39: „preprava; balenie a skladovanie tovaru; služby spojené s cestovaním“,

                        —

                        trieda 43: „reštauračné služby (strava); ubytovacie služby“.

               5

               Rozhodnutím z 22. augusta 2011 zamietol prieskumový pracovník prihlášku ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) a c) a článku ods. 2 nariadenia č. 207/2009 pre sporné služby z dôvodu, že prihlasovaná ochranná známka je opisná a nemá rozlišovaciu spôsobilosť.

               6

               Dňa 17. októbra 2011 sa žalobkyňa na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009 odvolala proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka.

               7

               Rozhodnutím zo 14. marca 2012 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) zamietol prvý odvolací senát ÚHVT odvolanie z dôvodu, že prihlasovaná ochranná známka je opisná a nemá rozlišovaciu spôsobilosť.

         Návrhy účastníkov konania

               8

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.

               9

               ÚHVT navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               10

               Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza v podstate tri dôvody neplatnosti: prvý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, druhý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia a tretí je založený na rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním prihlasovanej ochrannej známky.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009

               11

               Žalobkyňa nesúhlasí so záverom odvolacieho senátu, podľa ktorého je prihlasovaná ochranná známka opisná. Výraz „fluege“ je slovné zloženie, ktoré nie je vlastné nemeckému jazyku, ktorý pozná iba výraz „Flüge“, v ktorom sa nachádza písmeno „ü“, čo má za následok, že vďaka neobvyklej ortografii výrazu „fluege“ priemerný spotrebiteľ vníma prihlasovanú ochrannú známku ako označenie obchodného pôvodu.

               12

               Žalobkyňa si myslí, že priemerný spotrebiteľ je zvyknutý nájsť, aj pod doménou druhej úrovne tvorenú na základe druhového výrazu, internetový portál prevádzkovaný jediným obchodným dodávateľom. V tomto prípade dokonca nebol výraz „fluege“ ani druhový, a to vzhľadom na jeho neobvyklú ortografiu. ÚHVT nezohľadnil skutočnosť, že od roku 2004 bolo možné zapísať názvy domény s osobitnými znakmi, ako je napríklad písmeno „ü“.

               13

               Dokonca, aj pokiaľ by príslušná skupina verejnosti chápala prihlasovanú ochrannú známku v zmysle názvu domény, ktorá poukazuje na nemeckú internetovú adresu obsahujúcu ponuky letov, sporné služby nemajú s ponukou letov žiadnu súvislosť, alebo nemajú s ňou dostatočnú súvislosť. V tomto prípade neexistuje požiadavka disponibility v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.

               14

               ÚHVT spochybňuje stanovisko žalobkyne.

               15

               Je potrebné pripomenúť, že v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 sa do registra zamietne zápis „ochranných známok, ktoré tvoria výlučne označenia alebo znaky, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných vlastností tovarov alebo služieb“. Okrem toho článok 7 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 stanovuje, že „odsek 1 sa bude uplatňovať napriek skutočnosti, že dôvody na zamietnutie existujú iba v časti Spoločenstva“.

               16

               Podľa judikatúry článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 bráni tomu, aby v ňom uvedené označenia alebo údaje boli vyhradené jedinému podniku, pretože sú zapísané ako ochranné známky. Toto ustanovenie teda tiež sleduje cieľ vo verejnom záujme, ktorý vyžaduje, aby takéto označenia alebo údaje mohol každý voľne používať [rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra 2003, ÚHVT/Wrigley, C-191/01 P, Zb. s. I-12447, bod 31; rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Ellos/ÚHVT (ELLOS), T-219/00, Zb. s. II-753, bod 27, a Všeobecného súdu zo 7. júla 2011, Cree/ÚHVT (TRUEWHITE), T‑208/10, neuverejnený v Zbierke, bod 12].

               17

               Okrem toho označenia alebo údaje, ktoré môžu v oblasti obchodu slúžiť na označenie vlastností výrobku alebo služby, ktorých zápis sa požaduje, sú na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 považované za nespôsobilé plniť základnú funkciu ochrannej známky, čiže identifikovať obchodný pôvod výrobku alebo služby, aby tak spotrebiteľovi, ktorý získa výrobok alebo službu označené ochrannou známkou, umožnili pri ich ďalšom získaní uskutočniť rovnakú voľbu, ak bola jeho skúsenosť pozitívna, alebo inú voľbu, ak bola jeho skúsenosť negatívna (rozsudky ÚHVT/Wrigley, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 30, a TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 13).

               18

               Z toho vyplýva, že na to, aby označenie spadalo pod zákaz uvedený v tomto ustanovení, musí byť medzi ním a predmetnými výrobkami alebo službami dostatočne priama a konkrétna spojitosť, ktorá dotknutej verejnosti umožňuje okamžite a bez ďalšieho rozmýšľania vnímať opis predmetných výrobkov a služieb alebo jednej z ich vlastností (pozri rozsudok TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 14 a tam citovanú judikatúru).

               19

               Rovnako je potrebné pripomenúť, že posúdenie opisného charakteru označenia možno vykonať jednak vo vzťahu k jeho vnímaniu dotknutou verejnosťou a jednak vo vzťahu k dotknutým tovarom alebo službám [rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Eurocool Logistik/ÚHVT (EUROCOOL), T-34/00, Zb. s. II-683, bod 38, a TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 17].

               20

               Pokiaľ ide o príslušnú skupinu verejnosti a ako bolo v podstate správne povedané v bodoch 12 a 13 napadnutého rozhodnutia, sporné služby sú určené tak priemerným spotrebiteľom, ako aj profesionálom, a pokiaľ ide o po nemecky hovoriacu verejnosť, posúdenie opisného charakteru prihlasovanej ochrannej známky je podstatnejšie. Posúdenie opisného charakteru prihlasovanej ochrannej známky sa teda musí uskutočniť s ohľadom na priemerného po nemecky hovoriaceho spotrebiteľa v Európskej únii, čo nakoniec žalobkyňa nepopiera.

               21

               Ako zdôraznil odvolací senát, prihlasovaná ochranná známka pozostáva zo spojených prvkov „fluege“ a „.de“, prvý z týchto dvoch prvkov je variant nemeckého výrazu „Flüge“ (lety), písaný malými písmenami a so skupinou písmen „ue“ namiesto písmena „ü“, a druhý z týchto prvkov je doména najvyššej úrovne spojená s krajinou alebo nezávislým územím [country code Top‑Level Domain (ccTLD)], v danom prípade s Nemeckom.

               22

               Odvolací senát sa domnieva, že pri analýze prvku „fluege“ je potrebné zohľadniť skutočnosť, že dotknutá skupina verejnosti je zvyknutá na určité osobitosti spôsobu písania internetových adries. Zdôraznil, že k týmto osobitostiam patrí to, že tieto internetové adresy sú normálne písané malým písmenom, že špeciálne znaky ako písmená „ä“, „ü“, „ö“ a „β“ sú často nahradzované skupinami písmen „ae“, „ue“, „oe“ a „ss“ a že z technických dôvodov nebolo alebo nie je možné používať tieto osobitné znaky. Odvolací senát si myslí, že keďže príslušná skupina verejnosti pozná tieto osobitosti, nevníma ich ako rozdielnosti vo vzťahu k jazykovým zvyklostiam.

               23

               Žalobkyni sa nepodarilo vážne oponovať tomuto stanovisku. Jej tvrdenie, podľa ktorého odvolací senát nezohľadnil možnosť používať od roku 2004 znaky so znamienkami (ako písmeno „ü“) v internetových adresách, nie je v rozpore s faktom zdôrazneným odvolacím senátom, že znaky so znamienkami sú často nahradené skupinami písmen, a posúdením tohto senátu, podľa ktorého je výraz „fluege“ v podstate spôsobilý byť automaticky vnímaný príslušnou skupinou verejnosti ako jednoduchý ortografický variant nemeckého výrazu „Flüge“, nie neobvyklý v rámci internetu.

               24

               Okolnosť, že v prihlasovanej ochrannej známke za výrazom „fluege“ nasleduje doména najvyššej úrovne „.de“, neznamená, v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, že by tomuto výrazu príslušná skupina verejnosti venovala zvýšenú úroveň pozornosti.

               25

               Naopak okolnosť, že prihlasované označenie je, zohľadniac jeho zakončenie „.de“, celkovo vnímané touto verejnosťou ako názov domény, čiže ako odkaz na internetovú adresu, môže naznačovať skôr to, že táto verejnosť prikladá menšiu pozornosť faktu, že výraz „fluege“ je vytvorený malým začiatočným písmenom a skupinou písmen „ue“.

               26

               Je potrebné uviesť, že skutočnosť, že sa k opisnému výrazu, ktorý nemá rozlišovaciu spôsobilosť, pripojil prvok zodpovedajúci doméne najvyššej úrovne (napríklad doméne najvyššej úrovne „.de“), nemá za následok to, že sa označeniu, hoci je príslušnou skupinou automaticky identifikovateľné verejnosti ako názov domény, a teda ako odkaz na internetovú adresu, prizná rozlišovacia spôsobilosť. Rozlišujúca časť takéhoto názvu domény totiž nie je doména najvyššej úrovne, prípadne tvorená bodkou a skupinou písmen zodpovedajúcich národnému rozšíreniu, ale skôr doména druhej úrovne, ku ktorej sa pripája doména prvej úrovne.

               27

               Pokiaľ ide o názor, ktorý v podstate prezentovala žalobkyňa, že musí existovať možnosť, aby ochranná známka tvorená názvom domény bola dokonca aj v prípade existencie opisného výrazu chránená z dôvodu, že každý užívateľ internetu vie, že aj za názvom domény tvorenej opisným názvom nájde portál jediného obchodného dodávateľa, treba ho odmietnuť.

               28

               Je totiž potrebné zdôrazniť, že názov domény sám osebe odkazuje skôr na internetovú adresu než na obchodný pôvod výrobkov alebo služieb určitého výrobcu alebo dodávateľa. Zvyklosti v oblasti prideľovania názvov domény a používania názvov domény neurčujú spôsobilosť názvu domény na zápis ako ochrannej známky Spoločenstva v súvislosti s absolútnymi dôvodmi zamietnutia definovanými v nariadení č. 207/2009.

               29

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť nevyhnutnosť rozlišovania medzi právami vyplývajúcimi zo zápisu názvu domény a právami vyplývajúcimi zo zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva. Skutočnosť, že určitý účastník vlastní taký názov domény, ako je názov domény „fluege.de“, neznamená, že by tento názov domény mohol byť na základe tohto faktu zapísaný ako ochranná známka Spoločenstva. Aby k zápisu mohlo dôjsť, je potrebné, aby názov splnil všetky podmienky stanovené v tomto ohľade nariadením č. 207/2009 [rozsudok Všeobecného súdu z 12. decembra 2007, DeTeMedien/ÚHVT (suchen.de), T‑117/06, neuverejnený v Zbierke, bod 44].

               30

               Každé tvrdenie, ktoré by mohlo súvisieť s neexistenciou požiadavky disponibility z dôvodu údajného výlučného práva k dotknutému názvu spornej domény, je teda irelevantné (pozri v tomto zmysle rozsudok suchen.de, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 44).

               31

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že odvolací senát bez toho, aby sa dopustil pochybenia, v podstate mohol dospieť k názoru, že prihlasovaná ochranná známka je príslušnou skupinou verejnosti automaticky vnímaná ako názov domény odkazujúcej na adresu internetovej stránky v oblasti leteckej prepravy a letov.

               32

               Žalobkyňa sa domnieva, že hoci by príslušná skupina verejnosti chápala prihlasovanú ochrannú známku v zmysle názvu domény odkazujúcej na nemeckú internetovú adresu ponúkajúcu lety, sporné služby nemajú nijakú súvislosť alebo majú iba nedostatočnú súvislosť s ponukou letov.

               33

               Žalobkyňa tvrdí, že prihlasovanej ochrannej známke nemohla priznať žiadny opisný charakter, pokiaľ ide o služby „reklamná činnosť“, „obchodná administratíva“ a „kancelárske práce“ (zaradené do triedy 35), ktoré majú význam pre všetky obchodné aktivity, ani pokiaľ ide o „reštauračné služby (strava)“ a „ubytovacie služby“ (zaradené do triedy 43) a ani v rámci jej čisto sprostredkovateľských činností pri predaji letov, pokiaľ ide o služby „prepravy“, „balenie a skladovanie tovaru“ a „služby spojené s cestovaním“ (zaradené do triedy 39).

               34

               V napadnutom rozhodnutí odvolací senát dospel k názoru, že prihlasovaná ochranná známka je opisná v súvislosti so všetkými spornými službami.

               35

               V bode 21 napadnutého rozhodnutia odvolací senát uviedol, že „reklamná činnosť“ zahŕňajúca aj reklamu letov a podnikov prevádzkujúcich leteckú prepravu, „obchodná administratíva“ a „kancelárske práce“ môžu mať osobitný charakter, zameraný na osobitné požiadavky podniku prevádzkujúceho leteckú prepravu, že „preprava“ zahŕňa leteckú prepravu, že „balenie a skladovanie tovaru“ môžu sledovať vedľajší cieľ spočívajúci v preprave tovarov letecky, že „služby spojené s cestovaním“ a „reštauračné služby (strava)“ zahŕňajú organizovanie leteckých zájazdov a stravovanie cestujúcich v leteckej preprave a nakoniec, že „ubytovacie služby“ môžu zohľadňovať osobitné požiadavky cestujúcich v leteckej preprave ako napríklad v prípade letiskových hotelov.

               36

               Odvolací senát si myslel, že prihlasovaná ochranná známka poskytuje príslušnej skupine verejnosti zjavné a priame informácie o povahe sporných služieb (body 22 a 23 napadnutého rozhodnutia) a že uvedená ochranná známka teda opisuje tieto služby v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.

               37

               Táto úvaha odvolacieho senátu nie je na rozdiel od tvrdenia žalobkyne nesprávna.

               38

               Najprv je potrebné pripomenúť, že prihlasovaná ochranná známka, pokiaľ ide o jej povahu byť príslušnou skupinou verejnosti automaticky vnímaná ako názov domény odkazujúcej na adresu internetovej stránky v oblasti leteckej prepravy a letov, opisuje v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 služby „prepravy“ zaradené do triedy 39 a v rámci týchto služieb osobitne služby leteckej prepravy.

               39

               V tejto súvislosti nie je vôbec relevantná okolnosť uvedená žalobkyňou, že jej konkrétne činnosti nie sú činnosti leteckej prepravy, ale sprostredkovateľské činnosti pri predaji letov. Posúdenie, či ochranná známka môže byť zapísaná, v rámci absolútneho dôvodu zápisu, ktorý je založený na článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, totiž vôbec nezávisí od konkrétnej činnosti prihlasovateľa ochrannej známky, ale iba od vedomosti, či táto ochranná známka opisuje výrobky a služby, ktoré sa nachádzajú v prihláške ochrannej známky.

               40

               Treba uviesť, že skutočnosť, že určité slovné označenie je opisné len vo vzťahu k určitej časti výrobkov alebo služieb patriacich do jednej kategórie, ktorá je ako taká uvedená v prihláške, nebráni tomu, aby bol zápis tohto označenia zamietnutý. Z toho dôvodu, ak by bolo v takomto prípade predmetné označenie zapísané ako ochranná známka Spoločenstva pre uvedenú kategóriu, nič nebráni jeho majiteľovi použiť ho tiež pre výrobky alebo služby tej kategórie, pre ktoré má opisný charakter [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Reber/ÚHVT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Zb. s. II-1927, bod 92 a tam citovanú judikatúru, a rozsudok TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 27].

               41

               Ďalej, pokiaľ ide o otázku, či je prihlasovaná ochranná známka okrem služieb „prepravy“ rovnako opisná pre iné sporné služby uvedené v prihláške ochrannej známky, je potrebné, ako konštatoval odvolací senát, a z dôvodov uvedených v bode 35 vyššie určiť, že všetky tieto iné služby, široko zadefinované v prihláške ochrannej známky, môžu byť poskytované v oblasti leteckej prepravy a letov a v úzkom vzťahu s nimi.

               42

               Vzhľadom na to, že žalobkyňa neuskutočnila žiadne obmedzenie svojej prihlášky ochrannej známky na to, aby z rozsahu tejto prihlášky vylúčila tieto iné sporné služby v rozsahu, v akom sú poskytované v oblasti leteckej prepravy a letov, odvolací senát z dôvodov vyjadrených najmä v bodoch 20 až 22 napadnutého rozhodnutia správne dospel k záveru, že prihlasovaná ochranná známka je opisná v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, pokiaľ ide o iné sporné služby uvedené v prihláške ochrannej známky [rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júna 2005, Wilfer/ÚHVT (ROCKBASS), T-315/03, Zb. s. II-1981, bod 70; pozri analogicky rozsudok Všeobecného súdu z 11. februára 2010, Deutsche BKK/ÚHVT (Deutsche BKK), T‑289/08, neuverejnený v Zbierke, bod 49].

               43

               Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod, ktorý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, treba zamietnuť ako nedôvodný.

         O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009

               44

               Žalobkyňa tvrdí, že pri zohľadnení neobvyklej povahy výrazu „fluege“ v nemčine a osobitnej pozornosti príslušnej skupiny verejnosti vyplývajúcej z jednotnej povahy zápisu internetovej domény, má ochranná známka minimum rozlišovacej spôsobilosti požadovanej na účely odôvodnenia jej zápisu.

               45

               ÚHVT spochybňuje stanovisko žalobkyne.

               46

               Je potrebné pripomenúť, že prekrývanie medzi absolútnymi dôvodmi zamietnutia najmä znamená, že slovnej ochrannej známke, ktorá opisuje vlastnosti tovarov alebo služieb, môže z tohto dôvodu chýbať rozlišovacia spôsobilosť vo vzťahu k daným tovarom alebo službám, čo však nevylučuje existenciu iných skutočností, ktoré by mohli odôvodňovať tento nedostatok rozlišovacej spôsobilosti (pozri uznesenie Súdneho dvora z 18. marca 2010, CFCMCEE/ÚHVT, C-282/09 P, Zb. s. I-2395, bod 52 a tam citovanú judikatúru).

               47

               V prejednávanom prípade sa určilo, že odvolací senát sa nedopustil omylu tým, že dospel k presvedčeniu o opisnom charaktere prihlasovanej ochrannej známky vo vzťahu k sporným službám. V tomto zmysle najmä zdôraznil, že skutočnosť, že došlo k pripojeniu bodky a skupiny písmen zodpovedajúcej doméne najvyššej úrovne k opisnému výrazu, ktorý nemá rozlišovaciu spôsobilosť, nemala za následok priznanie rozlišovacej spôsobilosti označeniu z toho vyplývajúcemu, ktoré tak príslušná skupina verejnosti môže automaticky identifikovať ako názov domény odkazujúcej na internetovú adresu.

               48

               Z toho vyplýva, že tento žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa musí zamietnuť ako nedôvodný.

         O treťom žalobnom dôvode založenom na rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním prihlasovanej ochrannej známky

               49

               Žalobkyňa tvrdí, že prihlasovaná ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť používaním, ku ktorému došlo v Nemecku, ako aj na iných územiach Únie s nemecky hovoriacimi obyvateľmi. V tomto smere predkladá písomnosti a z nich odvodzuje, že prihlasovaná ochranná známka sa musí zapísať a napadnuté rozhodnutie zrušiť.

               50

               ÚHVT tvrdí, že rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním sa pred Všeobecným súdom uplatňuje oneskorene a že v každom prípade nie je preukázaná.

               51

               V tejto súvislosti treba uviesť, že žaloba podaná na Všeobecný súd smeruje k preskúmaniu zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT v zmysle článku 65 nariadenia č. 207/2009. Okrem toho článok 135 ods. 4 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že účastníci konania nemôžu svojimi vyjadreniami meniť predmet konania pred odvolacím senátom.

               52

               V prejednávanom prípade zo spisu vyplýva, že v rámci konania na ÚHVT sa žalobkyňa nedovolávala skutočnosti, že prihlasovaná ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť jej používaním v zmysle článku 7 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Preto nedošlo k prerokovaniu otázky rozlišovacej spôsobilosti dotknutého slovného označenia nadobudnutej používaním pred ÚHVT.

               53

               V tejto súvislosti sa musí zdôrazniť, že dovolávanie sa, tak v konaní ex parte ako aj v konaní inter partes, rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním predstavuje autonómnu právnu otázku vo vzťahu k vnútornej rozlišovacej spôsobilosti predmetnej ochrannej známky. V prípade, že účastník konania na ÚHVT neuplatní rozlišovaciu spôsobilosť svojej ochrannej známky nadobudnutú používaním, nie je ÚHVT povinný preskúmať ex offo túto spôsobilosť [pozri rozsudok Všeobecného súdu z 10. marca 2010, Baid/ÚHVT (LE GOMMAGE DES FACADES), T‑31/09, neuverejnený v Zbierke, bod 41 a tam citovanú judikatúru].

               54

               Všeobecný súd teda nie je oprávnený rozhodovať o tejto otázke, ktorá nie je súčasťou predmetu sporu pred odvolacím senátom.

               55

               Tretí žalobný dôvod preto treba zamietnuť.

               56

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť.

         O trovách

               57

               Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Vzhľadom na to, že žalobkyňa nemala vo veci úspech, je potrebné zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi ÚHVT.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Unister GmbH znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 14. mája 2013.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.
    ---documentbreak---

               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑244/12,
            Unister GmbH,  so sídlom v Lipsku (Nemecko), v zastúpení: H. Hug a A. Kessler‑Jensch, advokáti,
            žalobkyňa,
            proti
            Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT),  v zastúpení: D. Walicka, splnomocnená zástupkyňa,
            žalovanému,
            ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 14. marca 2012 (vec R 2149/2011‑1) týkajúcemu sa zápisu slovnej ochrannej známky fluege.de ako ochrannej známky Spoločenstva,
            VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
            v zložení: predseda komory N. J. Forwood, sudcovia F. Dehousse (spravodajca) a J. Schwarcz,
            tajomník: E. Coulon,
            so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 30. mája 2012,
            so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 6. septembra 2012,
            so zreteľom na to, že nebol podaný návrh na nariadenie pojednávania zo strany účastníkov konania v lehote jedného mesiaca od doručenia oznámenia o ukončení písomnej časti konania a že na základe správy sudcu spravodajcu a podľa článku 135a Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu bolo rozhodnuté, že sa o žalobe rozhodne bez ústnej časti konania,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            Okolnosti predchádzajúce sporu
            1. Dňa 27. januára 2011 podala žalobkyňa, spoločnosť Unister GmbH, prihlášku ochrannej známky Spoločenstva na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) podľa nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1).
            2. Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia fluege.de.
            3. Tovary a služby uvedené v prihláške patria do tried 25, 28, 35, 39, 41 a 43 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení.
            4. Spomedzi týchto tovarov a služieb sú predmetom tejto žaloby iba služby zaradené do tried 35, 39 a 43 a zodpovedajúce nasledujúcemu opisu (ďalej len „sporné služby“):
            – trieda 35: „reklamná činnosť; obchodný manažment; obchodná administratíva; kancelárske práce“,
            – trieda 39: „preprava; balenie a skladovanie tovaru; služby spojené s cestovaním“,
            – trieda 43: „reštauračné služby (strava); ubytovacie služby“.
            5. Rozhodnutím z 22. augusta 2011 zamietol prieskumový pracovník prihlášku ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) a c) a článku ods. 2 nariadenia č. 207/2009 pre sporné služby z dôvodu, že prihlasovaná ochranná známka je opisná a nemá rozlišovaciu spôsobilosť.
            6. Dňa 17. októbra 2011 sa žalobkyňa na základe článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009 odvolala proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka.
            7. Rozhodnutím zo 14. marca 2012 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) zamietol prvý odvolací senát ÚHVT odvolanie z dôvodu, že prihlasovaná ochranná známka je opisná a nemá rozlišovaciu spôsobilosť.
            Návrhy účastníkov konania
            8. Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zrušil napadnuté rozhodnutie,
            – zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
            9. ÚHVT navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu,
            – zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
            Právny stav
            10. Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza v podstate tri dôvody neplatnosti: prvý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, druhý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia a tretí je založený na rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním prihlasovanej ochrannej známky.
            O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009
            11. Žalobkyňa nesúhlasí so záverom odvolacieho senátu, podľa ktorého je prihlasovaná ochranná známka opisná. Výraz „fluege“ je slovné zloženie, ktoré nie je vlastné nemeckému jazyku, ktorý pozná iba výraz „Flüge“, v ktorom sa nachádza písmeno „ü“, čo má za následok, že vďaka neobvyklej ortografii výrazu „fluege“ priemerný spotrebiteľ vníma prihlasovanú ochrannú známku ako označenie obchodného pôvodu.
            12. Žalobkyňa si myslí, že priemerný spotrebiteľ je zvyknutý nájsť, aj pod doménou druhej úrovne tvorenú na základe druhového výrazu, internetový portál prevádzkovaný jediným obchodným dodávateľom. V tomto prípade dokonca nebol výraz „fluege“ ani druhový, a to vzhľadom na jeho neobvyklú ortografiu. ÚHVT nezohľadnil skutočnosť, že od roku 2004 bolo možné zapísať názvy domény s osobitnými znakmi, ako je napríklad písmeno „ü“.
            13. Dokonca, aj pokiaľ by príslušná skupina verejnosti chápala prihlasovanú ochrannú známku v zmysle názvu domény, ktorá poukazuje na nemeckú internetovú adresu obsahujúcu ponuky letov, sporné služby nemajú s ponukou letov žiadnu súvislosť, alebo nemajú s ňou dostatočnú súvislosť. V tomto prípade neexistuje požiadavka disponibility v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.
            14. ÚHVT spochybňuje stanovisko žalobkyne.
            15. Je potrebné pripomenúť, že v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 sa do registra zamietne zápis „ochranných známok, ktoré tvoria výlučne označenia alebo znaky, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných vlastností tovarov alebo služieb“. Okrem toho článok 7 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 stanovuje, že „odsek 1 sa bude uplatňovať napriek skutočnosti, že dôvody na zamietnutie existujú iba v časti Spoločenstva“.
            16. Podľa judikatúry článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 bráni tomu, aby v ňom uvedené označenia alebo údaje boli vyhradené jedinému podniku, pretože sú zapísané ako ochranné známky. Toto ustanovenie teda tiež sleduje cieľ vo verejnom záujme, ktorý vyžaduje, aby takéto označenia alebo údaje mohol každý voľne používať [rozsudok Súdneho dvora z 23. októbra 2003, ÚHVT/Wrigley, C‑191/01 P, Zb. s. I‑12447, bod 31; rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Ellos/ÚHVT (ELLOS), T‑219/00, Zb. s. II‑753, bod 27, a Všeobecného súdu zo 7. júla 2011, Cree/ÚHVT (TRUEWHITE), T‑208/10, neuverejnený v Zbierke, bod 12].
            17. Okrem toho označenia alebo údaje, ktoré môžu v oblasti obchodu slúžiť na označenie vlastností výrobku alebo služby, ktorých zápis sa požaduje, sú na základe článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 považované za nespôsobilé plniť základnú funkciu ochrannej známky, čiže identifikovať obchodný pôvod výrobku alebo služby, aby tak spotrebiteľovi, ktorý získa výrobok alebo službu označené ochrannou známkou, umožnili pri ich ďalšom získaní uskutočniť rovnakú voľbu, ak bola jeho skúsenosť pozitívna, alebo inú voľbu, ak bola jeho skúsenosť negatívna (rozsudky ÚHVT/Wrigley, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 30, a TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 13).
            18. Z toho vyplýva, že na to, aby označenie spadalo pod zákaz uvedený v tomto ustanovení, musí byť medzi ním a predmetnými výrobkami alebo službami dostatočne priama a konkrétna spojitosť, ktorá dotknutej verejnosti umožňuje okamžite a bez ďalšieho rozmýšľania vnímať opis predmetných výrobkov a služieb alebo jednej z ich vlastností (pozri rozsudok TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 14 a tam citovanú judikatúru).
            19. Rovnako je potrebné pripomenúť, že posúdenie opisného charakteru označenia možno vykonať jednak vo vzťahu k jeho vnímaniu dotknutou verejnosťou a jednak vo vzťahu k dotknutým tovarom alebo službám [rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. februára 2002, Eurocool Logistik/ÚHVT (EUROCOOL), T‑34/00, Zb. s. II‑683, bod 38, a TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 17].
            20. Pokiaľ ide o príslušnú skupinu verejnosti a ako bolo v podstate správne povedané v bodoch 12 a 13 napadnutého rozhodnutia, sporné služby sú určené tak priemerným spotrebiteľom, ako aj profesionálom, a pokiaľ ide o po nemecky hovoriacu verejnosť, posúdenie opisného charakteru prihlasovanej ochrannej známky je podstatnejšie. Posúdenie opisného charakteru prihlasovanej ochrannej známky sa teda musí uskutočniť s ohľadom na priemerného po nemecky hovoriaceho spotrebiteľa v Európskej únii, čo nakoniec žalobkyňa nepopiera.
            21. Ako zdôraznil odvolací senát, prihlasovaná ochranná známka pozostáva zo spojených prvkov „fluege“ a „.de“, prvý z týchto dvoch prvkov je variant nemeckého výrazu „Flüge“ (lety), písaný malými písmenami a so skupinou písmen „ue“ namiesto písmena „ü“, a druhý z týchto prvkov je doména najvyššej úrovne spojená s krajinou alebo nezávislým územím [country code Top‑Level Domain (ccTLD)], v danom prípade s Nemeckom.
            22. Odvolací senát sa domnieva, že pri analýze prvku „fluege“ je potrebné zohľadniť skutočnosť, že dotknutá skupina verejnosti je zvyknutá na určité osobitosti spôsobu písania internetových adries. Zdôraznil, že k týmto osobitostiam patrí to, že tieto internetové adresy sú normálne písané malým písmenom, že špeciálne znaky ako písmená „ä“, „ü“, „ö“ a „β“ sú často nahradzované skupinami písmen „ae“, „ue“, „oe“ a „ss“ a že z technických dôvodov nebolo alebo nie je možné používať tieto osobitné znaky. Odvolací senát si myslí, že keďže príslušná skupina verejnosti pozná tieto osobitosti, nevníma ich ako rozdielnosti vo vzťahu k jazykovým zvyklostiam.
            23. Žalobkyni sa nepodarilo vážne oponovať tomuto stanovisku. Jej tvrdenie, podľa ktorého odvolací senát nezohľadnil možnosť používať od roku 2004 znaky so znamienkami (ako písmeno „ü“) v internetových adresách, nie je v rozpore s faktom zdôrazneným odvolacím senátom, že znaky so znamienkami sú často nahradené skupinami písmen, a posúdením tohto senátu, podľa ktorého je výraz „fluege“ v podstate spôsobilý byť automaticky vnímaný príslušnou skupinou verejnosti ako jednoduchý ortografický variant nemeckého výrazu „Flüge“, nie neobvyklý v rámci internetu.
            24. Okolnosť, že v prihlasovanej ochrannej známke za výrazom „fluege“ nasleduje doména najvyššej úrovne „.de“, neznamená, v rozpore s tým, čo tvrdí žalobkyňa, že by tomuto výrazu príslušná skupina verejnosti venovala zvýšenú úroveň pozornosti.
            25. Naopak okolnosť, že prihlasované označenie je, zohľadniac jeho zakončenie „.de“, celkovo vnímané touto verejnosťou ako názov domény, čiže ako odkaz na internetovú adresu, môže naznačovať skôr to, že táto verejnosť prikladá menšiu pozornosť faktu, že výraz „fluege“ je vytvorený malým začiatočným písmenom a skupinou písmen „ue“.
            26. Je potrebné uviesť, že skutočnosť, že sa k opisnému výrazu, ktorý nemá rozlišovaciu spôsobilosť, pripojil prvok zodpovedajúci doméne najvyššej úrovne (napríklad doméne najvyššej úrovne „.de“), nemá za následok to, že sa označeniu, hoci je príslušnou skupinou automaticky identifikovateľné verejnosti ako názov domény, a teda ako odkaz na internetovú adresu, prizná rozlišovacia spôsobilosť. Rozlišujúca časť takéhoto názvu domény totiž nie je doména najvyššej úrovne, prípadne tvorená bodkou a skupinou písmen zodpovedajúcich národnému rozšíreniu, ale skôr doména druhej úrovne, ku ktorej sa pripája doména prvej úrovne.
            27. Pokiaľ ide o názor, ktorý v podstate prezentovala žalobkyňa, že musí existovať možnosť, aby ochranná známka tvorená názvom domény bola dokonca aj v prípade existencie opisného výrazu chránená z dôvodu, že každý užívateľ internetu vie, že aj za názvom domény tvorenej opisným názvom nájde portál jediného obchodného dodávateľa, treba ho odmietnuť.
            28. Je totiž potrebné zdôrazniť, že názov domény sám osebe odkazuje skôr na internetovú adresu než na obchodný pôvod výrobkov alebo služieb určitého výrobcu alebo dodávateľa. Zvyklosti v oblasti prideľovania názvov domény a používania názvov domény neurčujú spôsobilosť názvu domény na zápis ako ochrannej známky Spoločenstva v súvislosti s absolútnymi dôvodmi zamietnutia definovanými v nariadení č. 207/2009.
            29. V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť nevyhnutnosť rozlišovania medzi právami vyplývajúcimi zo zápisu názvu domény a právami vyplývajúcimi zo zápisu označenia ako ochrannej známky Spoločenstva. Skutočnosť, že určitý účastník vlastní taký názov domény, ako je názov domény „fluege.de“, neznamená, že by tento názov domény mohol byť na základe tohto faktu zapísaný ako ochranná známka Spoločenstva. Aby k zápisu mohlo dôjsť, je potrebné, aby názov splnil všetky podmienky stanovené v tomto ohľade nariadením č. 207/2009 [rozsudok Všeobecného súdu z 12. decembra 2007, DeTeMedien/ÚHVT (suchen.de), T‑117/06, neuverejnený v Zbierke, bod 44].
            30. Každé tvrdenie, ktoré by mohlo súvisieť s neexistenciou požiadavky disponibility z dôvodu údajného výlučného práva k dotknutému názvu spornej domény, je teda irelevantné (pozri v tomto zmysle rozsudok suchen.de, už citovaný v bode 29 vyššie, bod 44).
            31. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že odvolací senát bez toho, aby sa dopustil pochybenia, v podstate mohol dospieť k názoru, že prihlasovaná ochranná známka je príslušnou skupinou verejnosti automaticky vnímaná ako názov domény odkazujúcej na adresu internetovej stránky v oblasti leteckej prepravy a letov.
            32. Žalobkyňa sa domnieva, že hoci by príslušná skupina verejnosti chápala prihlasovanú ochrannú známku v zmysle názvu domény odkazujúcej na nemeckú internetovú adresu ponúkajúcu lety, sporné služby nemajú nijakú súvislosť alebo majú iba nedostatočnú súvislosť s ponukou letov.
            33. Žalobkyňa tvrdí, že prihlasovanej ochrannej známke nemohla priznať žiadny opisný charakter, pokiaľ ide o služby „reklamná činnosť“, „obchodná administratíva“ a „kancelárske práce“ (zaradené do triedy 35), ktoré majú význam pre všetky obchodné aktivity, ani pokiaľ ide o „reštauračné služby (strava)“ a „ubytovacie služby“ (zaradené do triedy 43) a ani v rámci jej čisto sprostredkovateľských činností pri predaji letov, pokiaľ ide o služby „prepravy“, „balenie a skladovanie tovaru“ a „služby spojené s cestovaním“ (zaradené do triedy 39).
            34. V napadnutom rozhodnutí odvolací senát dospel k názoru, že prihlasovaná ochranná známka je opisná v súvislosti so všetkými spornými službami.
            35. V bode 21 napadnutého rozhodnutia odvolací senát uviedol, že „reklamná činnosť“ zahŕňajúca aj reklamu letov a podnikov prevádzkujúcich leteckú prepravu, „obchodná administratíva“ a „kancelárske práce“ môžu mať osobitný charakter, zameraný na osobitné požiadavky podniku prevádzkujúceho leteckú prepravu, že „preprava“ zahŕňa leteckú prepravu, že „balenie a skladovanie tovaru“ môžu sledovať vedľajší cieľ spočívajúci v preprave tovarov letecky, že „služby spojené s cestovaním“ a „reštauračné služby (strava)“ zahŕňajú organizovanie leteckých zájazdov a stravovanie cestujúcich v leteckej preprave a nakoniec, že „ubytovacie služby“ môžu zohľadňovať osobitné požiadavky cestujúcich v leteckej preprave ako napríklad v prípade letiskových hotelov.
            36. Odvolací senát si myslel, že prihlasovaná ochranná známka poskytuje príslušnej skupine verejnosti zjavné a priame informácie o povahe sporných služieb (body 22 a 23 napadnutého rozhodnutia) a že uvedená ochranná známka teda opisuje tieto služby v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009.
            37. Táto úvaha odvolacieho senátu nie je na rozdiel od tvrdenia žalobkyne nesprávna.
            38. Najprv je potrebné pripomenúť, že prihlasovaná ochranná známka, pokiaľ ide o jej povahu byť príslušnou skupinou verejnosti automaticky vnímaná ako názov domény odkazujúcej na adresu internetovej stránky v oblasti leteckej prepravy a letov, opisuje v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 služby „prepravy“ zaradené do triedy 39 a v rámci týchto služieb osobitne služby leteckej prepravy.
            39. V tejto súvislosti nie je vôbec relevantná okolnosť uvedená žalobkyňou, že jej konkrétne činnosti nie sú činnosti leteckej prepravy, ale sprostredkovateľské činnosti pri predaji letov. Posúdenie, či ochranná známka môže byť zapísaná, v rámci absolútneho dôvodu zápisu, ktorý je založený na článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, totiž vôbec nezávisí od konkrétnej činnosti prihlasovateľa ochrannej známky, ale iba od vedomosti, či táto ochranná známka opisuje výrobky a služby, ktoré sa nachádzajú v prihláške ochrannej známky.
            40. Treba uviesť, že skutočnosť, že určité slovné označenie je opisné len vo vzťahu k určitej časti výrobkov alebo služieb patriacich do jednej kategórie, ktorá je ako taká uvedená v prihláške, nebráni tomu, aby bol zápis tohto označenia zamietnutý. Z toho dôvodu, ak by bolo v takomto prípade predmetné označenie zapísané ako ochranná známka Spoločenstva pre uvedenú kategóriu, nič nebráni jeho majiteľovi použiť ho tiež pre výrobky alebo služby tej kategórie, pre ktoré má opisný charakter [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Reber/ÚHVT – Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T‑304/06, Zb. s. II‑1927, bod 92 a tam citovanú judikatúru, a rozsudok TRUEWHITE, už citovaný v bode 16 vyššie, bod 27].
            41. Ďalej, pokiaľ ide o otázku, či je prihlasovaná ochranná známka okrem služieb „prepravy“ rovnako opisná pre iné sporné služby uvedené v prihláške ochrannej známky, je potrebné, ako konštatoval odvolací senát, a z dôvodov uvedených v bode 35 vyššie určiť, že všetky tieto iné služby, široko zadefinované v prihláške ochrannej známky, môžu byť poskytované v oblasti leteckej prepravy a letov a v úzkom vzťahu s nimi.
            42. Vzhľadom na to, že žalobkyňa neuskutočnila žiadne obmedzenie svojej prihlášky ochrannej známky na to, aby z rozsahu tejto prihlášky vylúčila tieto iné sporné služby v rozsahu, v akom sú poskytované v oblasti leteckej prepravy a letov, odvolací senát z dôvodov vyjadrených najmä v bodoch 20 až 22 napadnutého rozhodnutia správne dospel k záveru, že prihlasovaná ochranná známka je opisná v zmysle článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, pokiaľ ide o iné sporné služby uvedené v prihláške ochrannej známky [rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júna 2005, Wilfer/ÚHVT (ROCKBASS), T‑315/03, Zb. s. II‑1981, bod 70; pozri analogicky rozsudok Všeobecného súdu z 11. februára 2010, Deutsche BKK/ÚHVT (Deutsche BKK), T‑289/08, neuverejnený v Zbierke, bod 49].
            43. Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že tento žalobný dôvod, ktorý je založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009, treba zamietnuť ako nedôvodný.
            O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009
            44. Žalobkyňa tvrdí, že pri zohľadnení neobvyklej povahy výrazu „fluege“ v nemčine a osobitnej pozornosti príslušnej skupiny verejnosti vyplývajúcej z jednotnej povahy zápisu internetovej domény, má ochranná známka minimum rozlišovacej spôsobilosti požadovanej na účely odôvodnenia jej zápisu.
            45. ÚHVT spochybňuje stanovisko žalobkyne.
            46. Je potrebné pripomenúť, že prekrývanie medzi absolútnymi dôvodmi zamietnutia najmä znamená, že slovnej ochrannej známke, ktorá opisuje vlastnosti tovarov alebo služieb, môže z tohto dôvodu chýbať rozlišovacia spôsobilosť vo vzťahu k daným tovarom alebo službám, čo však nevylučuje existenciu iných skutočností, ktoré by mohli odôvodňovať tento nedostatok rozlišovacej spôsobilosti (pozri uznesenie Súdneho dvora z 18. marca 2010, CFCMCEE/ÚHVT, C‑282/09 P, Zb. s. I‑2395, bod 52 a tam citovanú judikatúru).
            47. V prejednávanom prípade sa určilo, že odvolací senát sa nedopustil omylu tým, že dospel k presvedčeniu o opisnom charaktere prihlasovanej ochrannej známky vo vzťahu k sporným službám. V tomto zmysle najmä zdôraznil, že skutočnosť, že došlo k pripojeniu bodky a skupiny písmen zodpovedajúcej doméne najvyššej úrovne k opisnému výrazu, ktorý nemá rozlišovaciu spôsobilosť, nemala za následok priznanie rozlišovacej spôsobilosti označeniu z toho vyplývajúcemu, ktoré tak príslušná skupina verejnosti môže automaticky identifikovať ako názov domény odkazujúcej na internetovú adresu.
            48. Z toho vyplýva, že tento žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa musí zamietnuť ako nedôvodný.
            O treťom žalobnom dôvode založenom na rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním prihlasovanej ochrannej známky
            49. Žalobkyňa tvrdí, že prihlasovaná ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť používaním, ku ktorému došlo v Nemecku, ako aj na iných územiach Únie s nemecky hovoriacimi obyvateľmi. V tomto smere predkladá písomnosti a z nich odvodzuje, že prihlasovaná ochranná známka sa musí zapísať a napadnuté rozhodnutie zrušiť.
            50. ÚHVT tvrdí, že rozlišovacia spôsobilosť nadobudnutá používaním sa pred Všeobecným súdom uplatňuje oneskorene a že v každom prípade nie je preukázaná.
            51. V tejto súvislosti treba uviesť, že žaloba podaná na Všeobecný súd smeruje k preskúmaniu zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov ÚHVT v zmysle článku 65 nariadenia č. 207/2009. Okrem toho článok 135 ods. 4 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že účastníci konania nemôžu svojimi vyjadreniami meniť predmet konania pred odvolacím senátom.
            52. V prejednávanom prípade zo spisu vyplýva, že v rámci konania na ÚHVT sa žalobkyňa nedovolávala skutočnosti, že prihlasovaná ochranná známka nadobudla rozlišovaciu spôsobilosť jej používaním v zmysle článku 7 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Preto nedošlo k prerokovaniu otázky rozlišovacej spôsobilosti dotknutého slovného označenia nadobudnutej používaním pred ÚHVT.
            53. V tejto súvislosti sa musí zdôrazniť, že dovolávanie sa, tak v konaní ex parte ako aj v konaní inter partes , rozlišovacej spôsobilosti nadobudnutej používaním predstavuje autonómnu právnu otázku vo vzťahu k vnútornej rozlišovacej spôsobilosti predmetnej ochrannej známky. V prípade, že účastník konania na ÚHVT neuplatní rozlišovaciu spôsobilosť svojej ochrannej známky nadobudnutú používaním, nie je ÚHVT povinný preskúmať ex offo  túto spôsobilosť [pozri rozsudok Všeobecného súdu z 10. marca 2010, Baid/ÚHVT (LE GOMMAGE DES FACADES), T‑31/09, neuverejnený v Zbierke, bod 41 a tam citovanú judikatúru].
            54. Všeobecný súd teda nie je oprávnený rozhodovať o tejto otázke, ktorá nie je súčasťou predmetu sporu pred odvolacím senátom.
            55. Tretí žalobný dôvod preto treba zamietnuť.
            56. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žaloba sa musí zamietnuť.
            O trovách
            57. Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Vzhľadom na to, že žalobkyňa nemala vo veci úspech, je potrebné zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi ÚHVT.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Žaloba sa zamieta.
            2. Unister GmbH znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).


Rozsudok Súdneho dvora z 2. februára 1982. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 68/81.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 8. novembra 2012.#Alexander Heimann a Konstantin Toltschin proti Kaiser GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Arbeitsgericht Passau.#Sociálna politika – Smernica 2003/88/ES – Skrátenie pracovného času (‚Kurzarbeit‘) – Zníženie nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok v dôsledku skrátenia pracovného času – Peňažná náhrada.#Spojené veci C-229/11 a C-230/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Sociálna politika — Smernica 2003/88/ES — Skrátenie pracovného času (‚Kurzarbeit‘) — Zníženie nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok v dôsledku skrátenia pracovného času — Peňažná náhrada“
      V spojených veciach C-229/11 a C-230/11,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Arbeitsgericht Passau (Nemecko) z 13. apríla 2011 a doručené Súdnemu dvoru 16. mája 2011, ktoré súvisia s konaniami:

         Alexander Heimann (C-229/11),

         Konstantin Toltschin (C-230/11)

      proti

         Kaiser GmbH,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, sudcovia E. Levits (spravodajca) a M. Safjan,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               A. Heimann, v zastúpení: R. Zuleger, Rechtsanwalt,

               —

               K. Toltschin, v zastúpení: R. Zuleger, Rechtsanwalt,

               —

               Kaiser GmbH, v zastúpení: C. Olschar, Rechtsanwalt,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, N. Graf Vitzthum a K. Petersen, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a V. Kreuschitz, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381; ďalej len „smernica“).

               2

               Tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania boli predložené v rámci sporov medzi A. Heimannom a K. Toltschinom na jednej strane a ich bývalým zamestnávateľom spoločnosťou Kaiser GmbH (ďalej len „Kaiser“) na strane druhej, ktorých predmetom je nárok dotknutých osôb na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárne roky 2009 a 2010.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 31 Charty stanovuje:
               „Spravodlivé a primerané pracovné podmienky
               1.   Každý pracovník má právo na pracovné podmienky, ktoré zohľadňujú jeho zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť.
               2.   Každý pracovník má právo na stanovenie najvyššej prípustnej dĺžky pracovného času, denný a týždenný odpočinok, ako aj každoročnú platenú dovolenku.“

               4

               Článok 1 smernice 2003/88 s názvom „Účel a rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
               „1.   Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
               2.   Táto smernica sa vzťahuje na:

                        a)

                        minimálne doby… ročnej dovolenky [dovolenky za kalendárny rok – neoficiálny preklad]…

                  …“

               5

               Článok 7 tejto smernice s názvom „Ročná dovolenka“ [Dovolenka za kalendárny rok – neoficiálny preklad] znie takto:
               „1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku [dovolenku za kalendárny rok – neoficiálny preklad] v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
               2.   Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky [dovolenky za kalendárny rok – neoficiálny preklad] nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“

               6

               Článok 17 smernice 2003/88 uvádza, že členské štáty sa môžu odchýliť od uplatňovania niektorých ustanovení tejto smernice. Článok 7 uvedenej smernice nepatrí medzi ustanovenia, od ktorých je dovolené sa odchýliť.

         Nemecká právna úprava

               7

               Spolkový zákon o dovolenke (Bundesurlaubsgesetz) z 8. januára 1963 (BGBl. 1963, s. 2) v znení zo 7. mája 2002 (BGBl. 2002 I, s. 1529, ďalej len „BUrlG“) vo svojich § 1 a 3 upravuje nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok v trvaní minimálne 24 pracovných dní.

               8

               § 7 ods. 4 BUrlG stanovuje:
               „Ak v dôsledku ukončenia pracovného pomeru nie je možné poskytnúť dovolenku v celom rozsahu alebo čiastočne, dovolenka sa musí preplatiť.“

               9

               Podľa § 11 ods. 1 tretej vety BUrlG sa na účely výpočtu peňažnej náhrady za nevyčerpanú dovolenku neberie do úvahy zníženie mzdy, ku ktorému došlo v bilančnom období v dôsledku skrátenia pracovného času, ušlej práce alebo nezavinených absencií v práci.

         Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky

               10

               A. Heimann a K. Toltschin boli od roku 2003, resp. od roku 1998 zamestnancami spoločnosti Kaiser, ktorá pôsobí ako subdodávateľ pre automobilový priemysel a zamestnáva niekoľko stoviek zamestnancov.

               11

               V dôsledku hospodárskych problémov sa spoločnosť Kaiser rozhodla v priebehu roka 2009 znížiť počet pracovných miest. A. Heimann a K. Toltschin tak boli k 30. júnu 2009 a k 31. augustu 2009 prepustení.

               12

               V máji 2009 prijala spoločnosť Kaiser po dohode s odborovou radou sociálny plán.

               13

               Tento sociálny plán stanovil predĺženie pracovných zmlúv prepustených zamestnancov o jeden rok odo dňa ich prepustenia, pričom zároveň prostredníctvom „skrátenia pracovného času na nulu“ („Kurzarbeit Null“) pozastavil povinnosť zamestnanca vykonávať prácu a povinnosť zamestnávateľa vyplácať mzdu.

               14

               Cieľom takéhoto predĺženia pracovných zmlúv bolo umožniť dotknutým zamestnancom poberať finančnú pomoc počas jedného roka odo dňa ich prepustenia. Spolkový úrad práce totiž počas obdobia „skrátenia pracovného času na nulu“ priznáva zamestnancom podporu nazvanú „Kurzarbeitergeld“. Táto podpora, vypočítaná a vyplácaná zamestnávateľom, nahrádza počas obdobia skrátenia pracovného času mzdu dotknutého zamestnanca.

               15

               Keď bol 30. júna 2010 ukončený pracovný pomer A. Heimanna, tento zamestnanec požadoval od spoločnosti Kaiser vyplatenie sumy vo výške 2284,32 eura z dôvodu peňažnej náhrady za nevyčerpanú platenú dovolenku, ktorá predstavovala pätnásť dní za kalendárny rok 2009 a desať dní za kalendárny rok 2010.

               16

               K. Toltschin, ktorého pracovný pomer bol ukončený 31. augusta 2010, požaduje peňažnú náhradu vo výške 2962,60 eura za nevyčerpanú platenú dovolenku, ktorá predstavuje desať dní za kalendárny rok 2009 a tridsať dní za kalendárny rok 2010.

               17

               Spoločnosť Kaiser uvádza, že žalobcovia vo veci samej nenadobudli počas obdobia „Kurzarbeit Null“ nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok.

               18

               Vnútroštátny súd zamýšľa uplatniť zásadu prorata temporis a považovať obdobie „Kurzarbeit Null“ za obmedzenie pracovnej povinnosti zamestnanca vyplývajúce z prechodu z plného na čiastočný úväzok na základe pracovnej zmluvy, čo by malo za následok aj krátenie platenej dovolenky zamestnanca za kalendárny rok z dôvodu skráteného pracovného času.

               19

               Pochybujúc však o súlade tejto úvahy s právom Únie, Arbeitsgericht Passau rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 31 ods. 2 [Charty], resp. článok 7 ods. 1 smernice [2003/88] vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave alebo právnej praxi, podľa ktorej v prípade zníženia počtu pracovných dní v týždni v dôsledku legitímneho skrátenia pracovného času sa nárok zamestnanca so skráteným pracovným časom na platenú dovolenku za kalendárny rok obmedzí podľa zásady prorata temporis pomerne podľa počtu pracovných dní v týždni počas skráteného pracovného času vo vzťahu k počtu pracovných dní v týždni zamestnanca s plným pracovným úväzkom, a zamestnanec tak bude mať počas obdobia skráteného pracovného času primerane znížený nárok na dovolenku?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú prejudiciálnu otázku:
                        Má sa článok 31 ods. 2 [Charty], resp. článok 7 ods. 1 smernice [2003/88] vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave alebo právnej praxi, podľa ktorej v prípade zníženia počtu pracovných dní v týždni na nulu v dôsledku legitímneho skrátenia pracovného času sa nárok zamestnanca so skráteným pracovným časom na platenú dovolenku za kalendárny rok zníži podľa zásady prorata temporis na nulu, a zamestnancovi s pracovným časom ‚skráteným na nulu‘ tak nárok na dovolenku vôbec nevznikne?“

               20

               Uznesením predsedu Súdneho dvora z 27. júna 2011 boli veci C-229/11 a C-230/11 spojené na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj na účely vyhlásenia rozsudku.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               21

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 31 ods. 2 Charty alebo článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými je sociálny plán dohodnutý medzi dotknutou spoločnosť a jej odborovou radou, podľa ktorých je nárok pracovníka so skráteným pracovným časom na platenú dovolenku za kalendárny rok vypočítaný podľa zásady prorata temporis.

               22

               V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí byť nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorý sa priznáva každému pracovníkovi, považovaný za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie (pozri rozsudky z 20. januára 2009, Schultz-Hoff a i., C-350/06 a C-520/06, Zb. s. I-179, bod 54, a z 3. mája 2012, Neidel, C-337/10, bod 28). Ako zásada sociálneho práva Únie je tento nárok každého pracovníka výslovne zakotvený v článku 31 ods. 2 Charty, ktorej priznáva článok 6 ods. 1 ZEÚ rovnakú právnu silu ako Zmluvám (rozsudky z 22. novembra 2011, KHS, C-214/10, Zb. s. I-11757, bod 37, a Neidel, už citovaný, bod 40).

               23

               Po druhé treba uviesť, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok sa nemôže vykladať reštriktívne (rozsudok z 21. júna 2012, ANGED, C-78/11, bod 18).

               24

               Súdny dvor v tomto smere už rozhodol, že v prípade pracovníkov, ktorí oprávnene čerpajú nemocenskú dovolenku, nemôže nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok priznaný smernicou 2003/88 všetkým pracovníkom podliehať podmienke stanovenej členským štátom, ktorá sa týka povinnosti skutočného výkonu práce počas referenčného obdobia zavedeného uvedeným štátom (pozri rozsudky Schultz-Hoff a i., už citovaný, bod 41, a z 24. januára 2012, Dominguez, C-282/10, bod 20).

               25

               Z tej istej judikatúry vyplýva, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam a praxi, ktoré stanovujú, že peňažná náhrada za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok sa pri skončení pracovnej zmluvy nevyplatí, ak bol pracovník na nemocenskej dovolenke celé referenčné obdobie a/alebo obdobie na prenesenie dovolenky alebo časť tohto obdobia, a preto nemal možnosť uplatniť svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok. Pre výpočet tejto peňažnej náhrady je rozhodujúca bežná odmena pracovníka, ktorá mu musí byť naďalej vyplácaná počas obdobia pracovného odpočinku zodpovedajúceho platenej dovolenke za kalendárny rok (rozsudok Schultz-Hoff a i., už citovaný, bod 62).

               26

               Hoci je vylúčené obmedziť nárok pracovníka na minimálnu platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú zaručuje právo Únie, v prípade, ak pracovník nemohol z dôvodu choroby počas referenčného obdobia vykonávať svoje pracovné povinnosti, judikatúra citovaná v predchádzajúcom bode sa nemôže uplatniť mutatis mutandis na situáciu pracovníka so skráteným pracovným časom, akou je situácia vo veci samej.

               27

               Ako totiž vo svojich písomných pripomienkach správne uviedla spoločnosť Kaiser, situácia pracovníka, ktorý z dôvodu choroby nie je schopný vykonávať svoju prácu, sa zásadne líši od situácie pracovníka so skráteným pracovným časom.

               28

               V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že vo veci samej sa skrátenie pracovného času zakladá na sociálnom pláne vo forme konkrétnej podnikovej zmluvy dohodnutej medzi zamestnávateľom a zástupcami zamestnancov podniku. Tento sociálny plán v dôsledku skrátenia pracovného času pozastavuje výkon vzájomných povinností zamestnávateľa a zamestnanca, pokiaľ ide o plnenia.

               29

               Po druhé treba konštatovať, že dotknutí pracovníci si môžu počas obdobia skrátenia pracovného času vyplývajúceho z uvedeného sociálneho plánu, ktoré teda mohli predvídať, oddýchnuť alebo sa venovať rekreačným a záujmovým aktivitám. Keďže uvedený pracovník nie je fyzicky ani psychicky obmedzený chorobou, nachádza sa v odlišnej situácii ako v prípade práceneschopnosti zo zdravotných dôvodov.

               30

               Po tretie účelom sociálneho plánu, ktorý upravuje skrátenie pracovného času, je zabrániť prepusteniu dotknutých pracovníkov z ekonomických dôvodov a zmierniť ich ťažkosti vyplývajúce z takéhoto prepustenia. Spájanie takýchto výhod priznaných pracovníkovi vnútroštátnou právnou úpravou s povinnosťou zamestnávateľa poskytnúť z čisto sociálnych dôvodov platenú dovolenku za kalendárny rok počas obdobia takého formálneho predĺženia pracovnej zmluvy by mohlo viesť k zdržanlivosti zamestnávateľa prijať takýto sociálny plán, čím by bol pracovník zbavený jeho pozitívnych účinkov.

               31

               Hoci sa situácia pracovníka, ktorého pracovný čas bol v dôsledku prijatia sociálneho plánu skrátený, tak ako vo veci samej, odlišuje od situácie pracovníka práceneschopného zo zdravotných dôvodov, je nutné konštatovať, že prvá uvedená situácia je porovnateľná so situáciou pracovníka zamestnaného na čiastočný úväzok.

               32

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že je pravda, že pracovníci so skráteným pracovným časom formálne majú uzatvorenú pracovnú zmluvu na plný úväzok. Ako však bolo uvedené v bodoch 13 a 28 tohto rozsudku, počas obdobia skrátenia pracovného času sú z dôvodu uvedeného skrátenia pozastavené až úplne zrušené vzájomné povinnosti zamestnávateľa a zamestnanca, pokiaľ ide o plnenia. Z toho vyplýva, že pracovníci so skráteným pracovným časom musia byť považovaní za „dočasných zamestnancov na čiastočný úväzok“, keďže ich situácia je de facto porovnateľná so situáciou zamestnancov na čiastočný úväzok.

               33

               Pokiaľ ide o týchto zamestnancov na čiastočný úväzok, Súdny dvor poskytol jasné indície, pokiaľ ide o ich nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok.

               34

               V rozsudku z 22. apríla 2010 Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols (C-486/08, Zb. s. I-3527, bod 33) sa Súdny dvor odvolal na doložku 4 rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorá bola prijatá 6. júna 1997 a nachádza sa v prílohe smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (Ú. v. ES L 14, s. 9; Mim. vyd. 05/003, s. 267), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 98/23/ES zo 7. apríla 1998 (Ú. v. ES L 131, s. 10; Mim. vyd. 05/003, s. 278), podľa ktorej sa zásada prorata temporis uplatní na podmienky zamestnania pracovníkov na čiastočný úväzok v prípade, ak je to vhodné. Súdny dvor toto pravidlo uplatnil na poskytovanie dovolenky za kalendárny rok za obdobie zamestnania na čiastočný úväzok, keďže za také obdobie je krátenie nároku na dovolenku za kalendárny rok v porovnaní s nárokom poskytovaným za obdobie zamestnania na plný pracovný úväzok odôvodnené objektívnymi dôvodmi.

               35

               Treba však pripomenúť, že Súdny dvor zdôraznil, že uvedené pravidlo sa nemôže uplatňovať ex post na nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok nadobudnutý v čase zamestnania na plný úväzok. Z relevantných ustanovení smernice 2003/88 tak nemožno vyvodiť, že vnútroštátna právna úprava by mohla v rámci podmienok uplatnenia nároku na dovolenku za kalendárny rok upraviť čiastočnú stratu nároku na dovolenku už nadobudnutého počas predchádzajúceho referenčného obdobia (pozri rozsudok Zentralbetriebsrat der Landeskrankenhäuser Tirols, už citovaný, body 33 a 34).

               36

               Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že článok 31 ods. 2 Charty a článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými je sociálny plán dohodnutý medzi spoločnosťou a jej odborovou radou, podľa ktorých je nárok pracovníka so skráteným pracovným časom na platenú dovolenku za kalendárny rok vypočítaný podľa zásady prorata temporis.

         O druhej otázke

               37

               Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                     Článok 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie a článok 7 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnym ustanoveniam alebo vnútroštátnej praxi, akými je sociálny plán dohodnutý medzi spoločnosťou a jej odborovou radou, podľa ktorých je nárok pracovníka so skráteným pracovným časom na platenú dovolenku za kalendárny rok vypočítaný podľa zásady prorata temporis.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. júna 1971. # Gianfranco Vistosi proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 61-70.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 15. decembra 2011. # Luxemburské veľkovojvodstvo proti Európskej komisii. # EPUZF - ‚Záručná' sekcia - Výdavky vylúčené z financovanie Spoločenstvom - Opatrenia na rozvoj vidieka - ‚Znevýhodnené oblasti' a ‚agro-enviromentálne opatrenia' - Vnútroštátny systém správy, kontroly a sankcií - Paušálna finančná úprava. # Vec T-232/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 15. decembra 2011 – Luxembursko/Komisia
      (vec T‑232/08)
      „EPUZF – Záručná sekcia – Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom – Opatrenia na rozvoj vidieka – ‚Znevýhodnené oblasti‘ a ‚agroenvironmentálne opatrenia‘ – Vnútroštátny systém správy, kontroly a sankcií – Paušálna finančná úprava“
      1.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Zúčtovanie výdavkov – Odmietnutie účtovať výdavky vyplývajúce z nezrovnalostí pri uplatňovaní
            právnej úpravy Spoločenstva – Napadnutie dotknutým členským štátom – Dôkazné bremeno – Rozdelenie medzi Komisiu a členský
            štát (pozri body 27 – 31, 51 – 53)
      2.                     Žaloba o neplatnosť – Napadnutý akt – Posúdenie zákonnosti na základe informácií dostupných v čase prijatia aktu (článok 230
            ES) (pozri body 54, 55)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie 2008/321/ES z 8. apríla 2008, ktorým sa z financovania Spoločenstvom vylučujú
                  niektoré výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného
                  fondu (EPUZF) a v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) (Ú. v. EÚ L 109, s. 35)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) z 18. decembra 2014.#Generali‑Providencia Biztosító Zrt proti Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Verejné zákazky – Zákazky, ktoré nedosahujú prahovú hodnotu stanovenú smernicou 2004/18/ES – Články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ – Uplatniteľnosť – Nepochybný cezhraničný záujem – Dôvody vylúčenia z postupu verejného obstarávania – Vylúčenie hospodárskeho subjektu, ktorý sa dopustil porušenia vnútroštátnych predpisov hospodárskej súťaže konštatovaného rozsudkom prijatým pred menej než piatimi rokmi – Prípustnosť – Proporcionalita.#Vec C‑470/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
      z 18. decembra 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Verejné zákazky — Zákazky, ktoré nedosahujú prahovú hodnotu stanovenú smernicou 2004/18/ES — Články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ — Uplatniteľnosť — Nepochybný cezhraničný záujem — Dôvody vylúčenia z postupu verejného obstarávania — Vylúčenie hospodárskeho subjektu, ktorý sa dopustil porušenia vnútroštátnych predpisov hospodárskej súťaže konštatovaného rozsudkom prijatým pred menej než piatimi rokmi — Prípustnosť — Proporcionalita“
      Vo veci C‑470/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Maďarsko) z 23. augusta 2013 a doručený Súdnemu dvoru 2. septembra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Generali‑Providencia Biztosító Zrt

      proti

         Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság,

      SÚDNY DVOR (desiata komora),
      v zložení: predseda desiatej komory C. Vajda (spravodajca), sudcovia E. Juhász a D. Šváby,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. septembra 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Generali‑Providencia Biztosító Zrt, v zastúpení: G. Fejes a P. Tasi, ügyvédek,

               —

               Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság, v zastúpení: P. Csanádi, ügyvéd,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér a K. Szíjjártó, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: M. J. García‑Valdecasas Dorrego, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Tokár a A. Sipos, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 18 ZFEÚ, 34 ZFEÚ, 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, ako aj článku 45 ods. 2 prvého pododseku písm. c) a d) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132), zmenenej a doplnenej nariadením Komisie (ES) č. 1177/2009 z 30. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 314, s. 64) (ďalej len „smernica 2004/18“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Generali‑Providencia Biztosító Zrt (ďalej len „Generali“) a Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság (odvolací senát Úradu verejného obstarávania) vo veci zamietnutia odvolania tejto spoločnosti, ktoré bolo podané na tento senát proti rozhodnutiu o vylúčení z postupu verejného obstarávania z dôvodu, že sa v minulosti dopustila porušenia vnútroštátnych pravidiel hospodárskej súťaže.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenie 2 smernice 2004/18 stanovuje:
               „Zadávanie zákaziek v členských štátoch v mene štátu, regionálnych alebo miestnych orgánov a ďalších inštitúcií v správe subjektov, ktoré sa spravujú verejným právom, podlieha rešpektovaniu zásad zmluvy, najmä rešpektovaniu zásady voľného pohybu tovaru, zásady slobody usadiť sa a zásady slobody poskytovať služby a zásad z nich vyplývajúcich, napríklad zásada rovnakého zaobchádzania, zásada nediskriminácie, zásada vzájomného uznávania, zásada proporcionality a zásada transparentnosti. …“

               4

               Článok 7 písm. b) tejto smernice stanovuje najmä pre verejné zákazky na dodávku tovaru a na služby zadané inými verejnými obstarávateľmi, ako sú verejní obstarávatelia uvedení v prílohe IV tejto smernice, prahovú hodnotu pre uplatnenie tejto smernice vo výške 193000 eur.

               5

               Článok 45 tejto smernice, nazvaný „Osobná spôsobilosť záujemcu alebo uchádzača“, vo svojom odseku 2 stanovuje:
               „Každý hospodársky subjekt môže byť z účasti v zadávacom konaní vylúčený, ak:
               …

                        c)

                        bol konečným a právoplatným rozsudkom v súlade s právnymi predpismi krajiny uznaný vinným zo spáchania trestného činu, ktorého skutková podstata súvisí s podnikaním;

                        d)

                        bol uznaný vinným zo závažného porušenia odborných povinností, ktoré verejní obstarávatelia dokážu preukázať akýmikoľvek prostriedkami;

                  …
               Členské štáty bližšie určia vykonávacie podmienky pre tento odsek podľa svojho vnútroštátneho práva a s ohľadom na právo Spoločenstva.“

               6

               Odôvodnenie 101 smernice Európskeho Parlamentu a Rady 2014/24/EÚ z 26. februára 2014 o verejnom obstarávaní a o zrušení smernice 2004/18/ES (Ú. v. EÚ L 94, s. 65) stanovuje:
               „Verejní obstarávatelia by ďalej mali mať možnosť vylúčiť hospodárske subjekty, ktoré sa ukázali ako nespoľahlivé, napríklad v dôsledku porušenia environmentálnych alebo sociálnych záväzkov vrátane pravidiel týkajúcich sa prístupnosti pre osoby s postihnutím alebo iných foriem závažného odborného pochybenia, ako je porušovanie pravidiel hospodárskej súťaže alebo práv duševného vlastníctva. Malo by sa spresniť, že závažné odborné pochybenie môže spôsobiť pochybnosti o bezúhonnosti hospodárskeho subjektu a tak zapríčiniť, že hospodársky subjekt sa stane nevhodným na to, aby sa mu zadala verejná zákazka, bez ohľadu na to, či by hospodársky subjekt inak disponoval technickou a ekonomickou kapacitou na plnenie zákazky.
               …“

               7

               V zmysle článku 57 ods. 4 smernice 2014/24:
               „Verejní obstarávatelia môžu z účasti na postupe obstarávania vylúčiť každý hospodársky subjekt alebo od nich môžu členské štáty požadovať, aby z účasti na postupe obstarávania vylúčili ktorýkoľvek hospodársky subjekt, a to v ktorejkoľvek z týchto situácií:
               …

                        d)

                        ak má verejný obstarávateľ dostatočne vierohodné indície na to, aby mohol dospieť k záveru, že hospodársky subjekt uzavrel dohody s inými hospodárskymi subjektmi s cieľom narušiť hospodársku súťaž;

                  …“

         Maďarské právo

               8

               § 61 ods. 1 zákona CXXIX z roku 2003 o verejnom obstarávaní (közbeszerzésekről szóló 2003. évi CXXIX. törvény, Magyar Közlöny 2003/157, ďalej len „Kbt“) stanovuje:
               „Verejný obstarávateľ môže v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania stanoviť, že na obstarávaní sa nemôže ako uchádzač zúčastniť subdodávateľ alebo subjekt poskytujúci prostriedky, pokiaľ chce zabezpečiť viac než 10 % hodnoty zákazky, alebo subdodávateľ, čo sa týka ustanovení uvedených v písmenách d) a e), ktorý:

                        a)

                        sa dopustil porušenia v rámci svojej obchodnej alebo odbornej činnosti, ktoré bolo konštatované konečným a právoplatným rozsudkom vyhláseným v priebehu predchádzajúcich piatich rokov.

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Rozhodnutím z 21. decembra 2006 Gazdasági Versenyhivatal (úrad pre hospodársku súťaž) konštatoval, že určité vertikálne zmluvy uzavreté medzi spoločnosťou Generali a automobilovými koncesionármi boli v rozpore s vnútroštátnymi predpismi hospodárskej súťaže a uložil tejto spoločnosti pokutu. V konaní o odvolaní Fővárosi ítelőtábla (odvolací súd v Budapešti) potvrdil tento rozsudok rozsudkom označeným ako „jogerős“ („právoplatný“). Dovolanie proti tomuto rozsudku bolo podané na Magyar Köztársaság Legfelsőbb Bírósága (Najvyšší súd), ktorý sa obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou, ktorá viedla k rozsudku Allianz Hungária Biztosító a i. (C‑32/11, EU:C:2013:160).

               10

               Dňa 5. decembra 2011 Nemzeti Adó‑ és Vámhivatal (Národná daňová a colná správa) uverejnila oznámenie o vyhlásení verejného obstarávania na poistné služby. V tomto oznámení verejný obstarávateľ medzi dôvodmi vylúčenia z účasti na verejnom obstarávaní týkajúcimi sa osobného postavenia uchádzača uviedol dôvody uvedené v § 61 ods. 1 písm. a) až c) a v § 62 ods. 1 Kbt.

               11

               V odpovedi na uvedené oznámenie Generali v stanovenej lehote predložila ponuku.

               12

               Verejný obstarávateľ oznámil spoločnosti Generali svoje rozhodnutie o vylúčení zo zadávacieho konania týkajúceho sa dotknutej zákazky z dôvodu, že sa na ňu uplatňuje dôvod vylúčenia podľa § 61 ods. 1 písm. a) Kbt vzhľadom na jej porušenie vnútroštátnych pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré bolo potvrdené právoplatným rozsudkom.

               13

               Po zamietnutí odvolania v rámci správneho konania proti rozhodnutiu verejného obstarávateľa sa Generali obrátila na Fővárosi Törvényszék (súd hlavného mesta), ktorého sporové veci v rámci správneho súdnictva následne prebral Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Súd pre správne a pracovné veci v Budapešti).

               14

               Vnútroštátny súd si kladie otázku zlučiteľnosti dôvodu vylúčenia spoločnosti Generali z uvedeného zadávacieho konania s právom Únie. Tvrdí, že článok 45 ods. 2 prvý pododsek písm. c) a d) smernice 2004/18 umožňuje vylúčiť hospodársky subjekt z účasti na verejnom obstarávaní z dôvodov založených na objektívnych okolnostiach súvisiacich s odbornou činnosťou tohto hospodárskeho subjektu. Keďže sa domnieval, že článok 45 ods. 2 prvý pododsek písm. c) tejto smernice sa za okolností sporu, ktorý mu bol predložený, neuplatňuje vzhľadom na to, že porušenie, ktorého sa dopustila Generali, nie je vo vnútroštátnom práve kvalifikované ako „delikt“, vnútroštátny súd si kladie otázku, či sa článok 45 ods. 2 prvý pododsek písm. d) uvedenej smernice za týchto okolností môže uplatniť.

               15

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že vzhľadom na výklad, ktorý Súdny dvor dal pojmu „porušenie odborných povinností“ nachádzajúcemu sa v tomto ustanovení, vo svojom rozsudku Forposta a ABC Direct Contact (C‑465/11, EU:C:2012:801), postupy, ktoré by mal hospodársky subjekt dodržať alebo by sa im mal vyhnúť, aby rešpektoval požiadavky poctivých obchodných praktík, vplývajú na jeho odbornú dôveryhodnosť. Preto postup porušujúci zákaz dohôd obmedzujúcich hospodársku súťaž, ktorý je preukázaný právoplatným rozsudkom, spadá pod tento pojem. Závažnosť pochybenia sa musí posúdiť v závislosti od konkrétneho správania hospodárskeho subjektu.

               16

               Ak by naopak bolo namieste domnievať sa, že takéto porušenie nemá vplyv na odbornú dôveryhodnosť hospodárskeho subjektu alebo že z neho nevyplýva porušenie deontologických noriem povolania, do ktorého patrí, vnútroštátny súd sa domnieva, že tento hospodársky subjekt nemožno vylúčiť z účasti na verejnom obstarávaní z dôvodu porušenia vnútroštátnych predpisov hospodárskej súťaže na základe článku 45 ods. 2 smernice 2004/18, ktorý taxatívne vymenúva dôvody odôvodňujúce vylúčenie takéhoto hospodárskeho subjektu pre jeho odborné kvality.

               17

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že takýto výklad by ho nútil neuplatniť § 61 ods. 1 písm. a) Kbt aj vzhľadom na skutočnosť, ako vyplýva z odôvodnenia 2 smernice 2004/18, že vnútroštátne predpisy v oblasti verejného obstarávania musia rešpektovať pravidlá a všeobecné zásady práva Únie. V tomto ohľade uvádza, že výklad § 61 ods. 1 písm. a) Kbt prijatý Közbeszerzési Hatóság Közbeszerzési Döntőbizottság by mohol byť prekážkou výkonu základných slobôd zaručených právom Únie, keďže toto ustanovenie nespresňuje ani vlastnosti, ani závažnosť porušenia, ktorého sa hospodársky subjekt musel dopustiť v súvislosti so svojou obchodnou alebo odbornou činnosťou, ale stanovuje, že jeho vylúčenie z účasti na verejnom obstarávaní je dôsledkom samotného uskutočnenia súdneho konania týkajúceho sa tohto porušenia.

               18

               Za týchto podmienok Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Môžu členské štáty stanoviť, že hospodársky subjekt je vylúčený z účasti na verejnom obstarávaní z iných dôvodov, než sú uvedené v článku 45 smernice [2004/18], a to predovšetkým z dôvodov, ktoré sa zdajú byť odôvodnené ochranou verejného záujmu, oprávnenými záujmami obstarávateľa, alebo zachovaním spravodlivej hospodárskej súťaže, a ak áno, je zlučiteľné s [odôvodnením 2] tejto smernice, ako aj s článkami 18 ZFEÚ, 34 ZFEÚ, 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, aby sa z účasti na takom konaní vylúčil hospodársky subjekt, ktorý sa dopustil porušenia spojeného s hospodárskou alebo odbornou činnosťou, ktoré bolo konštatované právoplatným rozsudkom súdu vydaným za posledných päť rokov?

                        2.

                        Ak Súdny dvor odpovie na prvú otázku záporne, majú sa ustanovenia článku 45 ods. 2 prvého pododseku smernice 2004/18, predovšetkým jeho písmená c) a d), vykladať tak, že hospodársky subjekt môže byť z účasti na verejnom obstarávaní vylúčený, ak ho správny a/alebo súdny orgán v konaní vo veci hospodárskej súťaže, ktoré bolo začaté z dôvodu jeho hospodárskej alebo odbornej činnosti, odsúdi a pre toto porušenie mu uloží sankcie stanovené v oblasti hospodárskej súťaže?“

         O prejudiciálnych otázkach

               19

               Na úvod treba konštatovať, že hoci § 61 ods. 1 písm. a) Kbt, ako uvádza vnútroštátny súd, umožňuje vylúčiť z postupu verejného obstarávania hospodársky subjekt z dôvodu akéhokoľvek porušenia, ktorého sa dopustil v súvislosti so svojou obchodnou alebo odbornou činnosťou, bez spresnenia vlastností a závažnosti tohto porušenia, Generali bola vylúčená zo zadávacieho konania týkajúceho sa zákazky vo veci samej na základe tohto ustanovenia z dôvodu porušenia vnútroštátneho práva hospodárskej súťaže, ktoré bolo potvrdené právoplatným rozsudkom a za ktoré jej bola uložená pokuta.

               20

               Preto je namieste domnievať sa, že svojimi otázkami, ktoré je potrebné preskúmať súčasne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 18 ZFEÚ, 34 ZFEÚ, 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, ako aj článok 45 ods. 2 prvý pododsek písm. c) a d) smernice 2004/18 bránia uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá z účasti na verejnom obstarávaní vylučuje hospodársky subjekt, ktorý sa dopustil porušenia práva hospodárskej súťaže konštatovaného právoplatným rozsudkom, za ktoré mu bola uložená pokuta.

               21

               Pokiaľ ide v prvom rade o ustanovenia smernice 2004/18, ktorých sa týkajú prejudiciálne otázky, tak Generali vo svojej odpovedi na otázku Súdneho dvora na pojednávaní, ako aj maďarská vláda vo svojich písomných pripomienkach konštatovali, že zákazka dotknutá vo veci samej má menšiu hodnotu, než je prahová hodnota uvedená v článku 7 písm. b) prvej zarážke tejto smernice, ktorá je podľa tejto vlády relevantnou prahovou hodnotou v tom zmysle, že národná daňová a colná správa nie je dotknutá prílohou IV tejto smernice. V dôsledku toho, čo musí overiť vnútroštátny súd, sa smernica 2004/18 na túto zákazku neuplatňuje.

               22

               Na pojednávaní však Generali, ako aj Európska komisia uviedli, že maďarská právna úprava, ktorá preberá smernicu 2004/18, sa uplatňuje tak na zákazky dosahujúce prahové hodnoty stanovené v jej článku 7, ako aj na zákazky, ktoré ich nedosahujú. V tomto kontexte pripomenuli, že Súdny dvor vyhlásil, že má právomoc rozhodovať o návrhoch na začatie prejudiciálneho konania týkajúcich sa ustanovení aktu Európskej únie v situáciách, v ktorých sa skutkový stav nachádzal mimo rozsahu pôsobnosti tohto aktu, avšak v ktorých sa tieto ustanovenia práva Únie stali uplatniteľné z dôvodu odkazu uvedeného na ne vo vnútroštátnom práve (pozri v tomto zmysle rozsudky Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, bod 36, a Nolan, C‑583/10, EU:C:2012:638, bod 45).

               23

               Je pravda, že Súdny dvor už rozhodol, že výklad ustanovení aktu Únie v situáciách, ktoré nepatria do jeho pôsobnosti, je odôvodnený, ak sú tieto ustanovenia na základe vnútroštátneho práva uplatniteľné na takéto situácie priamo a bezpodmienečne, aby sa zabezpečila rovnosť zaobchádzania s takýmito situáciami a so situáciami upravenými uvedeným aktom (pozri v tomto zmysle rozsudok Nolan, EU:C:2012:638, bod 47 a citovanú judikatúru).

               24

               V konaní vo veci samej však nejde o takýto prípad.

               25

               Ani z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ani zo spisu predloženého Súdnemu dvoru totiž nevyplýva, že by existovalo ustanovenie maďarského práva, ktoré by robilo smernicu 2004/18 priamo a bezpodmienečne uplatniteľnú na verejné zákazky, ktorých hodnota nedosahuje relevantnú prahovú hodnotu stanovenú v článku 7 tejto smernice.

               26

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že nie je namieste, aby Súdny dvor poskytol vnútroštátnemu súdu s cieľom umožniť mu vyriešiť spor, ktorý mu bol predložený vo veci samej, výklad ustanovení smernice 2004/18 uvedených v prejudiciálnych otázkach.

               27

               V druhom rade, čo sa týka ustanovení Zmluvy o FEÚ uvedených vnútroštátnym súdom, treba pripomenúť, že pokiaľ zákazka nespadá do pôsobnosti smernice 2004/18 z dôvodu, že nedosiahla relevantnú prahovú hodnotu stanovenú v článku 7 tejto smernice, táto zákazka podlieha základným pravidlám a všeobecným zásadám tejto Zmluvy v prípade, že v nej existuje bezpochybný cezhraničný záujem najmä vzhľadom na jej význam a miesto jej výkonu (pozri v tomto zmysle rozsudky Ordine degli Ingegneri della Provincia di Lecce a i., C‑159/11, EU:C:2012:817, bod 23, a Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, C‑358/12, EU:C:2014:2063, bod 24).

               28

               Vnútroštátny súd však nekonštatoval nevyhnutné skutočnosti, ktoré by Súdnemu dvoru umožnili overiť, či vo veci samej existuje nepochybný cezhraničný záujem. Ako vyplýva z článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v jeho znení platnom od 1. novembra 2012, Súdny dvor musí mať možnosť nájsť v návrhu na začatie prejudiciálneho konania zhrnutie skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú, ako aj súvislosť existujúcu najmä medzi týmito údajmi a týmito otázkami. Preto konštatácia nevyhnutných skutočností umožňujúcich overenie existencie nepochybného cezhraničného záujmu, ako aj vo všeobecnosti všetkých zistení, ktoré musí urobiť vnútroštátny súd a od ktorých závisí uplatniteľnosť aktu sekundárneho alebo primárneho práva Únie, sa musí uskutočniť ešte predtým, než sa vnútroštátny súd obráti na Súdny dvor (pozri rozsudok Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ a i., C‑113/13, EU:C:2014:2440, bod 47).

               29

               Vzhľadom na atmosféru spolupráce, ktorá vládne vo vzťahoch medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom v rámci prejudiciálneho konania, absencia takýchto predchádzajúcich zistení vnútroštátneho súdu týkajúcich sa existencie prípadného bezpochybného cezhraničného záujmu nevedie k neprípustnosti takéhoto návrhu, ak sa napriek týmto nedostatkom Súdny dvor vzhľadom na skutočnosti vyplývajúce zo spisu domnieva, že je schopný poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď. To platí najmä v prípade, keď návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahuje dostatok relevantných prvkov na účely posúdenia prípadnej existencie takéhoto záujmu. Súdny dvor však svoju odpoveď poskytuje len s výhradou, že nepochybný cezhraničný záujem vo veci samej bude na základe podrobného posúdenia všetkých relevantných skutočností týkajúcich sa veci samej konštatovaný vnútroštátnym súdom (pozri rozsudok Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ a i., EU:C:2014:2440, bod 48 a citovanú judikatúru). Práve s touto výhradou sa uvádzajú nasledujúce úvahy.

               30

               Pokiaľ ide o ustanovenia Zmluvy o FEÚ uvedené v týchto otázkach, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že uvedená zákazka sa týka poskytnutia poistných služieb. Preto nemožno uplatniť článok 34 ZFEÚ, ktorý sa týka voľného pohybu tovarov. Naopak články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ týkajúce sa slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb treba požadovať za relevantné v rámci veci samej.

               31

               Keďže tieto ustanovenia predstavujú osobitné uplatnenie všeobecnej zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti zakotvenej v článku 18 ZFEÚ, nie je potrebné na účely odpovede na prejudiciálne otázky odkazovať na tento článok (pozri v tomto zmysle rozsudok Wall, C‑91/08, EU:C:2010:182, bod 32 a citovanú judikatúru).

               32

               Keďže sa články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ uplatňujú na takú zákazku, ako je zákazka dotknutá vo veci samej, pod podmienkou, že pri tejto zákazke existuje nepochybný cezhraničný záujem, verejní obstarávatelia sú povinní rešpektovať zákaz diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ako aj povinnosť transparentnosti, ktorá vyplýva z týchto článkov (pozri v tomto zmysle rozsudok Wall, EU:C:2010:182, bod 33 a citovanú judikatúru).

               33

               Nič v spise predloženom Súdnemu dvoru, ani v pripomienkach predložených dotknutými osobami uvedenými v článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie neumožňuje domnievať sa, že uplatnenia dôvodu uvedeného v§ 61 ods. 1 písm. a) Kbt v takej situácii, akou je dotknutá vo veci samej, by sa mohlo považovať za diskrimináciu, hoci aj nepriamu, na základe štátnej príslušnosti, alebo by mohlo porušovať povinnosť transparentnosti. V tomto ohľade treba pripomenúť, že verejný obstarávateľ v oznámení o vyhlásení verejného obstarávania výslovne uviedol, že dôvod vylúčenia upravený v uvedenom ustanovení Kbt sa bude na túto zákazku uplatňovať.

               34

               Čo sa týka vylúčenia hospodárskeho subjektu v kontexte slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, ktoré sú upravené v článkoch 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ, treba uviesť, že článok 45 ods. 2 písm. d) smernice 2004/18 umožňuje vylúčiť každý hospodársky subjekt, ktorý „bol uznaný vinným zo závažného porušenia odborných povinností, ktoré verejní obstarávatelia dokážu preukázať akýmikoľvek prostriedkami“.

               35

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že pod pojem „porušenie odborných povinností“ v zmysle tohto posledného ustanovenia patrí akékoľvek protiprávne konanie, ktoré ovplyvňuje odbornú dôveryhodnosť predmetného subjektu, a nie iba porušenia deontologických noriem určitého povolania, ku ktorému tento subjekt patrí, v striktnom význame (pozri v tomto zmysle rozsudok Forposta a ABC Direct Contact, EU:C:2012:801, bod 27). Za týchto podmienok je namieste domnievať sa, že uskutočnenie porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, najmä ak toto porušenie bolo sankcionované pokutou, predstavuje dôvod vylúčenia spadajúci pod článok 45 ods. 2 písm. d) smernice 2004/18.

               36

               Keďže je takýto dôvod vylúčenia prípustný podľa smernice 2004/18, o to viac sa musí považovať za odôvodnený, pokiaľ ide o verejné zákazky nedosahujúce relevantnú prahovú hodnotu definovanú v článku 7 uvedenej smernice a v dôsledku toho nepodliehajúce osobitným prísnym postupom stanoveným touto smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudok Consorzio Stabile Libor Lavori Pubblici, EU:C:2014:2063, bod 37).

               37

               Navyše odôvodnenie 101 smernice 2014/24 prijaté po období, v ktorom došlo k udalostiam vo veci samej, ktoré uvádza, že verejní obstarávatelia by mali mať možnosť vylúčiť hospodárske subjekty najmä z dôvodu závažných odborných pochybení, ako sú porušenie pravidiel hospodárskej súťaže, keďže takéto porušenie by mohlo spochybniť integritu hospodárskeho subjektu, preukazuje, že dôvod vylúčenia uvedený v bode 35 tohto rozsudku sa považuje za odôvodnený vzhľadom na právo Únie. Navyše článok 57 ods. 4 písm. d) tejto smernice jasne a presne stanovuje tento dôvod vylúčenia.

               38

               Ďalej je potrebné uviesť, že ako Generali spresnila na pojednávaní, nespochybňuje možnosť členských štátov stanoviť vo svojej vnútroštátnej právnej úprave dôvod vylúčenia z verejného obstarávania založený na tom, že sa dotknutý hospodársky subjekt dopustil porušenia pravidiel hospodárskej súťaže. To, čo Generali spochybňuje, je pôsobnosť § 61 ods. 1 písm. a) Kbt, ktorý podľa nej predstavuje všeobecné ustanovenie o vylúčení, ktoré vo veľkej miere prekračuje rámec dôvodov vylúčenia uvedených v článku 45 smernice 2004/18. Ako však bolo pripomenuté v bode 19 tohto rozsudku, vec sama sa týka vylúčenia spoločnosti Generali z účasti na verejnom obstarávaní z dôvodu, že sa dopustila porušenia pravidiel hospodárskej súťaže, za čo jej bola uložená pokuta. Preto preskúmanie súladu s právom Únie ostatných prípadných dôvodov vylúčenia, na ktoré sa vzťahuje uvedené ustanovenie maďarskej právnej úpravy, nie je relevantné na účely vyriešenia sporu vo veci samej.

               39

               Vzhľadom na vyššie uvedené je namieste odpovedať na prejudiciálne otázky tak, že články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ nebránia uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá z účasti na verejnom obstarávaní vylučuje hospodársky subjekt, ktorý sa dopustil porušenia práva hospodárskej súťaže konštatovaného právoplatným rozsudkom, za čo mu bola uložená pokuta.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

                     Články 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ nebránia uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá z účasti na verejnom obstarávaní vylučuje hospodársky subjekt, ktorý sa dopustil porušenia práva hospodárskej súťaže konštatovaného právoplatným rozsudkom, za čo mu bola uložená pokuta.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. marca 2013. # Yueqing Onesto Electric Co. Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Medzinárodný zápis označujúci Európske spoločenstvo - Obrazová ochranná známka ONESTO - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva ENSTO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-624/11.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. februára 1981. # Kurt Beeck proti Bundesanstalt für Arbeit. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Sozialgericht Schleswig - Nemecko. # Vec 104/80.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. októbra 1985. # Hauptzollamt Hannover proti Telefunken Fernseh und Rundfunk GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Colné zaradenie. # Vec 163/84.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 9. júna 2016.#Magic Mountain Kletterhallen GmbH a i. proti Európska komisia.#Štátna pomoc – Pomoc na výstavbu a prevádzku lezeckých zariadení Deutscher Alpenverein eV – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú s vnútorným trhom – Schéma pomoci – Podrobnejšia ekonomická analýza – Zlyhanie trhu – Legitímny cieľ všeobecného záujmu – Článok 108 ods. 2 a 3 ZFEÚ – Závažné ťažkosti.#Vec T-162/13.