title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. júla 2017.#Česká republika proti Európskej komisii.#Odvolanie – Doprava – Smernica 2010/40/EÚ – Zavedenie inteligentných dopravných systémov v oblasti cestnej dopravy – Článok 7 – Delegovanie právomoci na Európsku komisiu – Hranice – Delegované nariadenie (EÚ) č. 885/2013 – Poskytovanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá – Delegované nariadenie (EÚ) č. 886/2013 – Údaje a postupy na bezplatné poskytovanie minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom – Článok 290 ZFEÚ – Výslovné vymedzenie cieľov, obsahu, rozsahu a trvania delegovania právomoci – Základná otázka dotknutej oblasti – Zriadenie kontrolného orgánu.#Vec C-696/15 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 26. júla 2017 (
            *1
         )
      „Odvolanie – Doprava – Smernica 2010/40/EÚ – Zavedenie inteligentných dopravných systémov v oblasti cestnej dopravy – Článok 7 – Delegovanie právomoci na Európsku komisiu – Hranice – Delegované nariadenie (EÚ) č. 885/2013 – Poskytovanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá – Delegované nariadenie (EÚ) č. 886/2013 – Údaje a postupy na bezplatné poskytovanie minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom – Článok 290 ZFEÚ – Výslovné vymedzenie cieľov, obsahu, rozsahu a trvania delegovania právomoci – Základná otázka dotknutej oblasti – Zriadenie kontrolného orgánu“
      Vo veci C‑696/15 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie podané 23. decembra 2015,

         Česká republika, v zastúpení: M. Smolek, J. Vláčil, T. Müller a J. Pavliš, splnomocnení zástupcovia,
      žalobkyňa,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení A. Buchet, P. J. O. Van Nuffel, J. Hottiaux a Z. Malůšková, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz (spravodajca), sudcovia E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos,
      generálny advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. októbra 2016,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. decembra 2016,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Svojím odvolaním sa Česká republika domáha, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 8. októbra 2015, Česká republika/Komisia (T‑659/13 a T‑660/13, EU:T:2015:771, neuverejnený, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol jej dve žaloby, ktorých predmetom bol vo veci T‑659/13 návrh na zrušenie delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 885/2013 z 15. mája 2013, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/40/EÚ o inteligentných dopravných systémoch, pokiaľ ide o poskytovanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá (Ú. v. EÚ L 247, 2013, s. 1), a subsidiárne návrh na zrušenie článku 3 ods. 1, článku 8 a článku 9 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia č. 885/2013, a vo veci T‑660/13 návrh na zrušenie delegovaného nariadenia Komisie (EÚ) č. 886/2013 z 15. mája 2013, ktorým sa dopĺňa smernica Európskeho parlamentu a Rady 2010/40/EÚ, pokiaľ ide o údaje a postupy, ak je to možné, na poskytovanie bezplatných minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky (Ú. v. EÚ L 247, 2013, s. 6), a subsidiárne návrh na zrušenie článku 5 ods. 1, článku 9 a článku 10 ods. 1 písm. a) delegovaného nariadenia č. 886/2013.

         Právny rámec
      Smernica 2010/40/EÚ

               2

               Z článku 1 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2010/40/EÚ zo 7. júla 2010 o rámci na zavedenie inteligentných dopravných systémov v oblasti cestnej dopravy a na rozhrania s inými druhmi dopravy (Ú. v. EÚ L 207, 2010, s. 1) vyplýva, že stanovuje rámec na podporu koordinovaného a koherentného zavádzania a používania „inteligentných dopravných systémov (IDS)“ v rámci Európskej únie, najmä v cezhraničnom styku medzi členskými štátmi, stanovuje všeobecné podmienky potrebné na tento účel a ustanovuje vývoj špecifikácií pre činnosť v prioritných oblastiach uvedených v jej článku 2, ako aj vývoj prípadných potrebných noriem.

               3

               Článok 2 ods. 1 tejto smernice spresňuje prioritné oblasti pre vývoj a používanie špecifikácií a noriem.

               4

               Článok 3 uvedenej smernice s názvom „Prioritné opatrenia“ stanovuje:
               „V rámci prioritných oblastí sú pre vývoj a používanie špecifikácií a noriem prioritné tieto opatrenia, ktoré sa ustanovujú v prílohe I:
               …

                        c)

                        údaje a postupy, pokiaľ je to možné, na bezplatné poskytovanie minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom;

                  …

                        e)

                        poskytovanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá;

                  …“

               5

               Článok 4 bod 1 rovnakej smernice vymedzuje IDS ako systémy, v ktorých sa uplatňujú informačné a komunikačné technológie v oblasti cestnej dopravy vrátane infraštruktúry, vozidiel a užívateľov a v oblasti riadenia dopravy a riadenia mobility, rovnako ako aj [pre] rozhrania s inými druhmi dopravy.

               6

               Článok 4 bod 17 smernice 2010/40 vymedzuje pojem „špecifikácia“ ako „záväzné opatrenie, ktorým sa zavádzajú ustanovenia obsahujúce požiadavky, postupy alebo akékoľvek iné relevantné pravidlá“.

               7

               Článok 5 ods. 1 tejto smernice s názvom „Zavádzanie IDS“ stanovuje:
               „Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na to, aby sa špecifikácie prijaté Komisiou v súlade s článkom 6 uplatňovali na aplikácie a služby IDS po [pri – neoficiálny preklad] ich zavedení v súlade so zásadami v prílohe II. Tým nie je dotknuté právo každého členského štátu rozhodovať o zavádzaní takýchto aplikácií a služieb na svojom území. Toto právo sa nedotýka žiadneho legislatívneho aktu prijatého podľa článku 6 ods. 2 druhého pododseku.“

               8

               Článok 6 smernice s názvom „Špecifikácie“ uvádza:
               „1.   Komisia najprv prijme špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity pri zavádzaní a prevádzkovom používaní IDS pre prioritné opatrenia.
               …
               4.   Pokiaľ to je relevantné, a v závislosti od oblasti špecifikácie, špecifikácia zahŕňa ustanovenia jedného alebo viacerých z týchto typov:

                        a)

                        funkčné ustanovenia: opisujú úlohy rozličných zainteresovaných strán a tok informácií medzi nimi;

                        b)

                        technické ustanovenia: poskytujú technické prostriedky na plnenie funkčných ustanovení;

                        c)

                        organizačné ustanovenia: opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán;

                        d)

                        ustanovenia o službách: opisujú rozličné úrovne služieb a ich obsah pre aplikácie a služby IDS.

                  5.   Bez toho, aby boli dotknuté postupy ustanovené smernicou 98/34/ES a pokiaľ to nebráni interoperabilite, špecifikácie podľa potreby určia podmienky, za ktorých členské štáty môžu, po informovaní Komisie, ustanoviť dodatočné pravidlá pre poskytovanie služieb IDS na celom ich území alebo jeho časti.
               6.   Špecifikácie sa podľa potreby zakladajú na ktorejkoľvek z noriem uvedených v článku 8.
               Špecifikácie sa v prípade potreby zabezpečia pomocou posúdenia zhody v súlade s rozhodnutím č. 768/2008/ES.
               Špecifikácie musia byť v súlade so zásadami ustanovenými v prílohe II.
               …“

               9

               Článok 7 ods. 1 a 2 rovnakej smernice s názvom „Delegované akty“ znie:
               „1.   Komisia v súvislosti so špecifikáciami môže prijať delegované akty v súlade s článkom 290 ZFEÚ. Pri prijímaní takýchto delegovaných aktov Komisia koná v súlade s príslušnými ustanoveniami tejto smernice, predovšetkým s článkom 6 a prílohou II.
               2.   Pre každé prioritné opatrenie sa prijme samostatný delegovaný akt.“

         Delegované nariadenie č. 885/2013

               10

               Podľa článku 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 sa ním „stanovujú špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity pre zavádzanie a prevádzkové používanie informačných služieb pre bezpečné a chránené parkovacie miesta pre nákladné a úžitkové vozidlá na úrovni Únie“ v súlade so smernicou 2010/40 a „uplatňuje sa na poskytovanie informačných služieb nachádzajúcich sa na transeurópskej cestnej sieti“.

               11

               Článok 3 tohto nariadenia, ktorý sa týka požiadaviek na poskytovanie informačných služieb, stanovuje:
               „1.   Členské štáty určia oblasti, kde si podmienky prepravy a bezpečnosti vyžadujú zavedenie informačných služieb o bezpečných a chránených parkovacích miestach.
               Vymedzia tiež prioritné zóny, kde sa budú poskytovať dynamické informácie.
               2.   Poskytovanie informačných služieb musí spĺňať požiadavky stanovené v článkoch 4 až 7.“

               12

               Článok 8 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „1.   Členské štáty menujú vnútroštátny subjekt oprávnený posudzovať, či poskytovatelia služieb, prevádzkovatelia parkovísk a prevádzkovatelia ciest plnia požiadavky stanovené v článkoch 4 až 7. Tento subjekt je nestranný a nezávislý od členských štátov.
               Dva alebo viaceré členské štáty môžu menovať spoločný regionálny subjekt oprávnený posudzovať súlad s požiadavkami na ich území.
               Členské štáty oznámia menovaný subjekt Komisii.
               2.   Všetci poskytovatelia služieb predložia menovaným subjektom vyhlásenie o zhode s požiadavkami stanovenými v článkoch 4 až 7.
               Vyhlásenie obsahuje tieto prvky:

                        a)

                        zhromaždené údaje podľa článku 4 zbierané na bezpečných a chránených parkoviskách pre nákladné a úžitkové vozidlá vrátane percenta parkovacích miest registrovaných v informačných službách;

                        b)

                        prostriedky šírenia informačných služieb používateľom;

                        c)

                        pokrytie službami dynamických informácií o bezpečných a chránených parkoviskách;

                        d)

                        kvalitu a dostupnosť poskytovaných informácií, miesto prístupu k informáciám a formát, v ktorom sa tieto informácie poskytujú.

                  3.   Menované subjekty vykonávajú náhodné kontroly správnosti vyhlásení o počte verejných a súkromných poskytovateľov služieb a prevádzkovateľov parkovísk a požadujú dôkaz o súlade s požiadavkami stanovenými v článkoch 4 až 7.
               Kvalita služieb sa môže posudzovať aj s použitím pripomienok predložených používateľmi.
               Menované subjekty podajú každý rok správu príslušným vnútroštátnym orgánom o predložených vyhláseniach, ako aj o výsledkoch náhodných kontrol.“

         Delegované nariadenie č. 886/2013

               13

               Podľa článku 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013 sa ním „stanovujú špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity zavádzania a prevádzkového používania údajov a postupov pri poskytovaní, pokiaľ je to možné, bezplatných minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky užívateľom na úrovni Únie“ v súlade so smernicou 2010/40 a „uplatňuje sa na poskytovanie služieb minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky na transeurópskej cestnej sieti“.

               14

               Článok 5 tohto nariadenia, ktorý sa týka poskytovania informačných služieb, stanovuje:
               „1.   Členské štáty určia úseky transeurópskej cestnej siete, kde si podmienky premávky a bezpečnosti vyžadujú zavedenie služieb minimálnych univerzálnych dopravných informácií týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky.
               Tieto úseky ciest oznámia Komisii.
               2.   Poskytovanie informačných služieb musí spĺňať požiadavky stanovené v článkoch 6 až 8.“

               15

               Článok 9 uvedeného nariadenia znie:
               „1.   Členské štáty menujú nestranný a nezávislý vnútroštátny subjekt oprávnený posúdiť, či verejní a súkromní prevádzkovatelia ciest, poskytovatelia služieb a vysielatelia, ktorí sa venujú dopravným informáciám, plnia požiadavky stanovené v článkoch 3 až 8. Dva alebo viaceré členské štáty môžu menovať spoločný subjekt oprávnený posudzovať súlad s požiadavkami na ich území.
               Členské štáty oznámia tento vnútroštátny subjekt Komisii.
               2.   Verejní a súkromní prevádzkovatelia ciest, poskytovatelia služieb a vysielatelia, ktorí sa venujú dopravným informáciám, poskytnú menovanému vnútroštátnemu subjektu svoje identifikačné údaje a opis poskytovaných informačných služieb a predložia vyhlásenie o zhode s požiadavkami stanovenými v článkoch 3 až 8.
               Vyhlásenie obsahuje prípadne tieto prvky:

                        a)

                        zahrnuté kategórie ciest súvisiace s bezpečnosťou cestnej premávky a pokrytie cestnej siete informačnými službami;

                        b)

                        informácie o ich prístupových bodoch pre prístup k dopravným údajom týkajúcim sa bezpečnosti cestnej premávky a o podmienkach ich používania;

                        c)

                        formát dopravných údajov týkajúcich sa bezpečnosti cestnej premávky prístupných prostredníctvom ich prístupového bodu;

                        d)

                        prostriedky šírenia informačných služieb koncovým používateľom.

                  Verejní a súkromní prevádzkovatelia ciest, poskytovatelia služieb a vysielatelia, ktorí sa venujú dopravným informáciám, bezodkladne aktualizujú svoje vyhlásenia o zhode po akejkoľvek zmene v poskytovaní služieb.
               3.   Menované vnútroštátne subjekty uskutočňujú náhodnú kontrolu správnosti vyhlásení o počte verejných a súkromných prevádzkovateľov ciest, poskytovateľov služieb a vysielateľov, ktorí sa venujú dopravným informáciám, a požadujú dôkaz o súlade s požiadavkami stanovenými v článkoch 3 až 8.
               Menované vnútroštátne subjekty podajú každý rok správu vnútroštátnym orgánom o predložených vyhláseniach a o výsledkoch náhodných kontrol.“

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               16

               Návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 12. decembra 2013 podala Česká republika dve žaloby na zrušenie delegovaných nariadení č. 885/2013 a 886/2013 (ďalej spolu len „sporné nariadenia“).

               17

               Česká republika uviedla na podporu týchto žalôb tri žalobné dôvody, ktoré vychádzali po prvé z porušenia článku 7 ods. 1 smernice 2010/40 v spojení s článkom 5 ods. 1 a článkom 6 tejto smernice, ktoré malo spočívať v tom, že Komisia prijatím sporných nariadení prekročila hranice poverenia upraveného týmto ustanovením, po druhé z porušenia článku 290 ZFEÚ, ktoré malo spočívať v tom, že Komisia prijatím sporných nariadení prekročila hranice svojej právomoci prijímať nelegislatívne delegované akty, ktorá je upravená v tomto článku, a po tretie z porušenia článku 13 ods. 2 ZEÚ, ktoré malo spočívať v tom, že Komisia prijatím sporných nariadení prekročila hranice pôsobnosti, ktorú má podľa Zmlúv.

               18

               Všeobecný súd v napadnutom rozsudku zamietol každý z týchto dôvodov a v dôsledku toho aj každú z uvedených žalôb ako celok.

         Návrhy účastníkov konania pred Súdnym dvorom

               19

               V rámci hlavného návrhu Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor:

                        –

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        –

                        zrušil sporné nariadenia v celom rozsahu a

                        –

                        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

               20

               Subsidiárne Česká republika navrhuje, aby Súdny dvor:

                        –

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        –

                        zrušil článok 3 ods. 1, článok 8 a článok 9 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 885/2013, ako aj článok 5 ods. 1, článok 9 a článok 10 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 886/2013 a

                        –

                        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

               21

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

                        –

                        zamietol odvolanie a

                        –

                        uložil Českej republike povinnosť nahradiť trovy konania.

         O odvolaní
      O prvom odvolacom dôvode
      Argumentácia účastníkov konania

               22

               Svojím prvým odvolacím dôvodom Česká republika vytýka Všeobecnému súdu, že porušil zásadu právnej istoty, keď v bodoch 38 až 44 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporné nariadenia neukladajú členským štátom povinnosť zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS. Tieto nariadenia totiž podľa nej obsahujú štandardné ustanovenia o záväznosti v celom rozsahu a priamom uplatňovaní vo všetkých členských štátoch. Okrem toho dôvodové správy k uvedeným nariadeniam výslovne uvádzajú, že Komisia mala v úmysle povinné zavedenie IDS vo všetkých členských štátoch. Všeobecný súd konštatovaním, že sporné nariadenia sa musia vykladať v súlade so smernicou 2010/40, údajne vyložil tieto nariadenia contra legem. Takýto prístup údajne stavia členské štáty do neistého právneho postavenia, ktoré je neprijateľné z hľadiska zásady právnej istoty.

               23

               Komisia sa domnieva, že prvý odvolací dôvod sa musí zamietnuť ako nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               24

               Svojím prvým odvolacím dôvodom Česká republika v podstate vytýka Všeobecnému súdu, že rozhodol, že sporné nariadenia neukladajú členským štátom povinnosť zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS.

               25

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Česká republika, tieto nariadenia neobsahujú žiadne ustanovenie, ktoré by členským štátom stanovovalo výslovnú povinnosť zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS.

               26

               Takáto výslovná povinnosť najmä nevyplýva zo štandardných ustanovení, uvedených na konci každého zo sporných nariadení, podľa ktorých sú tieto nariadenia záväzné v celom rozsahu a priamo sa uplatňujú vo všetkých členských štátoch. Tieto štandardné ustanovenia, ktoré zodpovedajú zneniu článku 288 druhého odseku druhej vety ZFEÚ, iba vyhlasujú obsah sporných nariadení, ako vyplýva z ich ostatných ustanovení, za záväzný vo všetkých členských štátoch, pričom sa nezaoberajú otázkou, či tento obsah zahŕňa povinnosť zaviesť aplikácie a služby IDS.

               27

               Pokiaľ ide o ostatné ustanovenia týchto nariadení, Česká republika netvrdí, že obsahujú výslovnú povinnosť členských štátov zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS, a v každom prípade to tak nie je. Konkrétne ustanovenia článku 3 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013, ani článok 5 ods. 1 nariadenia č. 886/2013 nestanovujú žiadnu výslovnú povinnosť v tomto zmysle.

               28

               Vzhľadom na neexistenciu výslovnej povinnosti vyplývajúcej zo samotného znenia sporných nariadení v tom zmysle, že by všetky členské štáty boli povinné zaviesť na svojom území aplikácie a služby IDS, nemôže obstáť argumentácia Českej republiky spočívajúca na tvrdení, že výklad týchto nariadení v súlade so smernicou 2010/40, ktorý podal Všeobecný súd, je contra legem.

               29

               Naproti tomu treba konštatovať, že ako uviedol generálny advokát v bodoch 27 a 28 svojich návrhov, každé z týchto nariadení v článku 1 uvádza, že stanovuje nevyhnutné špecifikácie „v súlade so smernicou 2010/40“. Článok 5 ods. 1 tejto smernice ukladá členským štátom prijať opatrenia potrebné na to, aby sa špecifikácie prijaté Komisiou uplatňovali na aplikácie a služby IDS „[pri] ich zavedení“, pričom spresňuje, že touto povinnosťou „nie je dotknuté právo každého členského štátu rozhodovať o zavádzaní takýchto aplikácií a služieb na svojom území“.

               30

               Z odkazu na smernicu 2010/40 uvedeného v článku 1 každého zo sporných nariadení teda jednoznačne vyplýva, že tieto nariadenia neukladajú členským štátom povinnosť zaviesť na ich území aplikácie a služby IDS, ale iba povinnosť prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby špecifikácie obsiahnuté v uvedených nariadeniach boli použité na aplikácie a služby IDS pri ich zavedení.

               31

               Ani tvrdenie Českej republiky, podľa ktorého Komisia v dôvodových správach k sporným nariadeniam výslovne uviedla svoj úmysel uložiť povinnosť zavedenia aplikácií a služieb IDS vo všetkých členských štátoch, nemôže obstáť.

               32

               Ako totiž uviedol generálny advokát v bodoch 31 až 32 svojich návrhov, z týchto dôvodových správ nevyplýva takýto úmysel. Aj keď tieto dôvodové správy ukazujú, že Komisia uprednostňovala scenár povinného zavedenia aplikácií a služieb IDS vo všetkých členských štátoch, neumožňujú konštatovať, že cieľom sporných nariadení bolo uskutočniť taký scenár.

               33

               Pokiaľ ide o tvrdenie Českej republiky, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 40 napadnutého rozsudku vyložil sporné nariadenia v súlade so smernicou 2010/40, je potrebné poznamenať, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa odvodené akty práva Únie majú, pokiaľ je to možné, vykladať v súlade s ustanoveniami základného aktu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. júla 2012, Pie Optiek, C‑376/11, EU:C:2012:502, bod 34 a citovanú judikatúru). Ako pritom vyplýva z bodov 27 až 29 tohto rozsudku, výklad sporných nariadení podaný Všeobecným súdom je v súlade tak s ich samotným znením, ako aj so smernicou 2010/40.

               34

               Všeobecný súd teda v bodoch 42 a 43 napadnutého rozsudku správne usúdil, že článok 3 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 5 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013 sa majú vykladať v tom zmysle, že povinnosti, stanovené v týchto článkoch, určiť oblasti alebo úseky cestnej siete, na ktorých budú zavedené aplikácie a služby IDS, sa uplatňujú len vtedy, ak sa členský štát rozhodol pre toto zavedenie.

               35

               Prvý odvolací dôvod treba preto zamietnuť ako nedôvodný.

         O druhom odvolacom dôvode
      Argumentácia účastníkov konania

               36

               V rámci druhého odvolacieho dôvodu Česká republika vytýka Všeobecnému súdu, že porušil článok 290 ZFEÚ tým, že najmä v bodoch 58 až 63 napadnutého rozsudku rozhodol, že Komisia neprekročila rámec delegovania podľa článku 7 smernice 2010/40, keď členským štátom uložila povinnosť zriadiť kontrolný orgán podľa článku 8 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článku 9 ods. 1 delegovaného nariadenia č. 886/2013, pričom tieto ustanovenia uvádzajú, že členské štáty určia vnútroštátny orgán zodpovedný za posúdenie súladu s požiadavkami stanovenými týmito nariadeniami zo strany jednotlivých dotknutých subjektov (ďalej len „kontrolný orgán“).

               37

               Všeobecný súd sa v tejto súvislosti údajne nesprávne domnieval, že nie je nevyhnutné, aby základný akt výslovne vymedzil obsah a rozsah poverenia Komisie, a že stačí, aby Komisia, ktorá má určitý priestor na voľnú úvahu, usúdila, že zriadenie kontrolného orgánu je nevyhnutné na dosiahnutie cieľov základného aktu. Podľa Českej republiky sú obsah a rozsah delegovania právomoci podľa článku 7 smernice 2010/40 vymedzené druhmi ustanovení, ktoré sú výslovne vymenované v článku 6 ods. 4 tejto smernice. Tieto druhy ustanovení údajne neumožňujú vytvorenie kontrolného orgánu.

               38

               Komisia odpovedá, že článok 290 ZFEÚ ponecháva normotvorcovi Únie priestor na voľnú úvahu, či obsah delegovania právomocí vymedzí všeobecne, alebo naopak detailne, pričom jediným obmedzením je, že toto prenesenie sa nesmie týkať základných otázok základného aktu.

               39

               Pokiaľ ide o delegovanie právomoci stanovené smernicou 2010/40, jej článok 7 údajne oprávňuje Komisiu prijímať „špecifikácie“ v súlade s príslušnými ustanoveniami tejto smernice ako celkom, a najmä, ale nie výlučne, s jej článkom 6 a prílohou II. Článok 6 ods. 4 tejto smernice teda údajne iba vymenováva nevyčerpávajúcim spôsobom druhy ustanovení, ktoré môžu byť obsiahnuté v takejto špecifikácii. V každom prípade článok 6 ods. 4 písm. c) uvedenej smernice podľa nej výslovne uvádza „organizačné ustanovenia“ medzi druhmi ustanovení, ktoré môžu byť zahrnuté v špecifikácii, čo podľa Komisie samo osebe odôvodňuje jej právomoc uložiť členským štátom povinnosť zriadiť príslušný kontrolný orgán.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               40

               V rámci svojho druhého odvolacieho dôvodu Česká republika v podstate tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 290 ods. 1 druhý pododsek prvú vetu ZFEÚ, keď vyložil delegovanie právomoci uvedené v článku 7 smernice 2010/40 tak, že Komisiu oprávňuje, aby členským štátom uložila povinnosť zriadiť kontrolný orgán.

               41

               Ako Všeobecný súd uviedol v bode 51 napadnutého rozsudku, článok 7 ods. 1 smernice 2010/40 oprávňuje Komisiu prijímať delegované akty v súlade s článkom 290 ZFEÚ „pokiaľ ide o špecifikácie“ a „v súlade s príslušnými ustanoveniami [tejto] smernice, predovšetkým s článkom 6 a prílohou II“.

               42

               Článok 4 bod 17 smernice 2010/40 vymedzuje pojem „špecifikácia“ ako „záväzné opatrenie, ktorým sa zavádzajú ustanovenia obsahujúce požiadavky, postupy alebo akékoľvek iné relevantné pravidlá“.

               43

               Okrem toho článok 6 ods. 1 tejto smernice uvádza, že Komisia prijme špecifikácie potrebné na zabezpečenie kompatibility, interoperability a kontinuity pri zavádzaní a prevádzkovom používaní IDS pre prioritné opatrenia.

               44

               V bodoch 58 až 62 napadnutého rozsudku Všeobecný súd vyložil delegovanie právomoci uvedené v článku 7 ods. 1 smernice 2010/40 v tom zmysle, že oprávňuje Komisiu na prijímanie špecifikácií „v súlade so všetkými ustanoveniami smernice 2010/40, nielen v súlade s jej článkom 6“. Všeobecný súd po tom, čo odkázal na článok 4 ods. 17, článok 5 ods. 1, ako aj článok 6 ods. 4 písm. c) a článok 6 ods. 6 tejto smernice, v bode 62 predmetného rozsudku uviedol, že toto delegovanie právomoci oprávňuje Komisiu zaviesť kontrolný mechanizmus „v súlade so všetkými ustanoveniami smernice 2010/40, najmä s cieľmi upravenými v jej článku 6 ods. 1 a prílohe II“.

               45

               V bode 63 uvedeného rozsudku Všeobecný súd v tejto súvislosti spresnil, že „stačí, keď Komisia disponujúca voľnou úvahou považovala zriadenie takéhoto subjektu za nevyhnutné na zabezpečenie cieľov kompatibility, interoperability a kontinuity v súvislosti so zavádzaním“ IDS.

               46

               Takýto výklad vychádza z nesprávneho právneho posúdenia.

               47

               Aj keď na základe článku 7 smernice 2010/40 bola Komisia povinná prijať špecifikácie v súlade nielen s článkom 6 tejto smernice, ale aj s jej všetkými ďalšími relevantnými ustanoveniami, nič to nemení na tom, že z hľadiska článku 290 ZFEÚ delegovanie právomoci podľa uvedeného článku 7 nemožno vyložiť tak, že oprávňuje Komisiu prekročiť rámec stanovený v článku 6 uvedenej smernice, ktorý výslovne ohraničuje nielen cieľ špecifikácií, a to v odseku 1, ale aj ich obsah a rozsah, keď výslovne stanovuje, najmä v odseku 4, opatrenia, ktoré môžu byť ich predmetom.

               48

               Podľa článku 290 ods. 1 druhého pododseku prvej vety ZFEÚ legislatívne akty výslovne vymedzujú nielen ciele, ale aj obsah, rozsah a trvanie delegovania právomoci.

               49

               Pokiaľ ide o túto požiadavku, Súdny dvor opakovane rozhodol, že implikuje, že priznanie delegovanej právomoci sa týka prijatia pravidiel, ktoré patria do takého právneho rámca, ktorý definuje základný legislatívny akt (rozsudky z 18. marca 2014, Komisia/Parlament a Rada, C‑427/12, EU:C:2014:170, bod 38; zo 16. júla 2015, Komisia/Parlament a Rada, C‑88/14, EU:C:2015:499, bod 29, a zo 17. marca 2016, Parlament/Komisia, C‑286/14, EU:C:2016:183, bod 30). Judikatúra Súdneho dvora najmä vyžaduje, aby vymedzenie delegovanej právomoci bolo dostatočne presné v tom zmysle, že musí jasne stanoviť hranice tejto právomoci a umožniť, aby uplatnenie tejto právomoci zo strany Komisie bolo podrobené preskúmaniu z hľadiska objektívnych kritérií stanovených normotvorcom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. júla 1988, Central‑Import Münster, 291/86, EU:C:1988:361, bod 13, a z 12. júla 2005, Alliance for Natural Health a i., C‑154/04 a C‑155/04, EU:C:2005:449, bod 90).

               50

               Za týchto okolností treba najskôr odmietnuť výklad článku 290 ZFEÚ presadzovaný Komisiou, podľa ktorého jediné obmedzenie normotvorcu Únie v rámci úpravy delegovania právomocí spočíva v zákaze delegovať prijatie základných otázok dotknutej oblasti.

               51

               Takýto výklad je nezlučiteľný so znením a duchom tohto ustanovenia. Delegovanie právomoci na základe uvedeného ustanovenia totiž priznáva Komisii právomoc vykonávať funkcie normotvorcu Únie v rozsahu, v akom jej umožňuje doplniť alebo zmeniť otázky legislatívneho aktu, ktoré nie sú základné. Požiadavka stanovená v článku 290 ods. 1 druhom pododseku prvej vete ZFEÚ má v tejto súvislosti práve zabezpečiť, aby takáto právomoc vyplývala z výslovného rozhodnutia normotvorcu a aby jej výkon zo strany Komisie rešpektoval rámec, ktorý uvedený normotvorca sám stanovil v základnom akte. Na to musí tento normotvorca v súlade s týmto ustanovením stanoviť hranice oprávnenia Komisie, ktoré je v ňom uvedené, a to jeho ciele, obsah, rozsah a trvanie.

               52

               Je pravda, že ako tvrdí Komisia, článok 290 ods. 1 druhý pododsek prvá veta ZFEÚ umožňuje normotvorcovi Únie priznať Komisii pri výkone právomoci, ktorú na ňu prenáša, priestor na voľnú úvahu, ktorý môže byť v závislosti od vlastností dotknutej oblasti viac alebo menej široký. Delegovanie právomoci v zmysle článku 290 ZFEÚ – a akýkoľvek priestor na voľnú úvahu, ktorý so sebou prináša – však musia byť vymedzené hranicami stanovenými základným aktom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. mája 2017, Dyson/Komisia, C‑44/16 P, EU:C:2017:357, bod 53).

               53

               Tento výklad článku 290 ZFEÚ je okrem iného podporený aj bodom 52 usmernení Komisie z 24. júna 2011 k delegovaným aktom [SEC (2011) 855], ktoré síce pre Súdny dvor nemôžu byť záväzné, ale môžu slúžiť ako užitočný zdroj inšpirácie (rozsudok zo 17. marca 2016, Parlament/Komisia, C‑286/14, EU:C:2016:183, bod 43 a citovaná judikatúra). Komisia tam totiž uvádza, že „normotvorca musí opísať právomoci, ktoré chce delegovať na Komisiu, výslovne a presne“, že „neurčité formulácie… nie sú prípustné“ a že „právomoci nemôžu byť na Komisiu delegované jednoduchým zostavením nevyčerpávajúceho zoznamu opatrení, ktoré môžu byť prijaté“.

               54

               Za týchto podmienok článok 290 ods. 1 druhý pododsek prvá veta ZFEÚ neumožňuje súdu Únie, aby napravil neexistenciu hraníc požadovaných týmto ustanovením, ktoré musia byť vymedzené samotným normotvorcom a ktorým podlieha využitie delegovania právomoci zo strany Komisie.

               55

               V prejednávanej veci však Všeobecný súd namiesto toho, aby tak, ako to vyžaduje uvedené ustanovenie, rešpektoval rámec stanovený normotvorcom, vyložil delegovanie právomoci podľa článku 7 smernice 2010/40 len vzhľadom na jeho ciele bez toho, aby sa uistil, či bol vymedzený aj obsah a rozsah delegovanej právomoci, pričom toto vymedzenie ponechal na voľnom uvážení Komisie.

               56

               Napriek tomu treba pripomenúť, že ak odôvodnenie rozsudku Všeobecného súdu vykazuje porušenie práva Únie, ale jeho výroková časť sa napriek tomu zdá byť dôvodná z iných právnych dôvodov, takéto porušenie nemá za následok zrušenie tohto rozsudku, ale je potrebné nahradiť odôvodnenie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júla 2013, Komisia a i./Kadi, C‑584/10 P, C‑593/10 P a C‑595/10 P, EU:C:2013:518, bod 150, a z 5. marca 2015, Komisia a i./Versalis a i., C‑93/13 P a C‑123/13 P, EU:C:2015:150, bod 102 a citovanú judikatúru).

               57

               Tak je to aj v prejednávanej veci.

               58

               Ako uviedol generálny advokát v bodoch 59 až 65 svojich návrhov, článok 7 ods. 1 smernice 2010/40 v spojení s jej článkom 6 ods. 4 písm. c) poskytuje Komisii dostatočný právny základ na stanovenie kontrolného orgánu.

               59

               Ako totiž vyplýva z bodu 47 tohto rozsudku, článok 6 tejto smernice výslovne vymedzuje nielen cieľ, ale aj obsah a rozsah špecifikácií, ktoré môže Komisia prijať. Podľa článku 6 ods. 4 písm. c) tohto ustanovenia môže špecifikácia obsahovať „organizačné ustanovenia [, ktoré] opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán“.

               60

               Ustanovenia uvedené v sporných nariadeniach týkajúce sa zriadenia kontrolného orgánu, a to článok 8 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 delegovaného nariadenia č. 886/2013, predstavujú takéto organizačné ustanovenia, ktoré opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán.

               61

               Ako uviedol Všeobecný súd v bodoch 57 a 64 napadnutého rozsudku, z týchto článkov totiž vyplýva, že úlohou kontrolného orgánu je posudzovať, či jednotlivé subjekty spĺňajú špecifikácie stanovené spornými nariadeniami. V tejto súvislosti uvedené články vyžadujú, aby bol tento kontrolný orgán nezávislý a nestranný. Okrem toho ukladajú dotknutým subjektom povinnosť predložiť uvedenému orgánu svoje identifikačné údaje, opis informačnej služby, ktorú poskytujú, ako aj vyhlásenie o zhode. Tie isté články napokon stanovujú, že kontrolný orgán náhodne kontroluje správnosť vyhlásení určitého počtu subjektov a každoročne podáva príslušnému vnútroštátnemu orgánu správu o predložených vyhláseniach a o výsledkoch náhodných kontrol.

               62

               Na jednej strane teda článok 8 delegovaného nariadenia č. 885/2013 a článok 9 delegovaného nariadenia č. 886/2013 majú „organizačný“ charakter, pretože počítajú so zriadením a úpravou kontrolného orgánu, ktorého úlohou je posudzovať, či jednotlivé dotknuté subjekty spĺňajú špecifikácie stanovené spornými nariadeniami, pričom vyžadujú, aby bol tento kontrolný orgán nezávislý a nestranný.

               63

               Na druhej strane uvedené ustanovenia ďalej „opisujú procesné povinnosti rozličných zainteresovaných strán“, pretože ukladajú dotknutým subjektom povinnosť predložiť uvedenému orgánu svoje identifikačné údaje, opis informačnej služby, ktorú poskytujú, ako aj vyhlásenie o zhode, na základe ktorých musí tento orgán každoročne podávať správu príslušnému vnútroštátnemu orgánu.

               64

               Tento výklad článku 6 ods. 4 písm. c) smernice 2010/40 nie je spochybnený tvrdením Českej republiky, podľa ktorého článok 5 ods. 1 smernice 2010/40 ponecháva členským štátom voľbu prostriedkov, ktoré sa majú použiť na zabezpečenie uplatňovania aplikácií a služieb IDS.

               65

               Tento článok 5 ods. 1 sa totiž obmedzuje na to, že ukladá členským štátom povinnosť prijať opatrenia potrebné na to, aby špecifikácie prijaté Komisiou boli použité na aplikácie a služby IDS pri ich zavádzaní. Preto nemá vplyv na obsah týchto špecifikácií.

               66

               Keďže výrok napadnutého rozsudku je v dôsledku toho dôvodný, je potrebné zamietnuť druhý odvolací dôvod.

         O treťom odvolacom dôvode
      Argumentácia účastníkov konania

               67

               V rámci prvej časti svojho tretieho odvolacieho dôvodu Česká republika tvrdí, že Všeobecný súd skreslil jej argumentáciu uvedenú v prvostupňovom konaní, keď v bode 39 napadnutého rozsudku uviedol, že sa zhodla s Komisiou na tom, že pokým členský štát nerozhodol o zavedení aplikácií a služieb IDS na svojom území, sporné nariadenia sa neuplatňujú.

               68

               Druhou časťou tohto dôvodu Česká republika vytýka Všeobecnému súdu, že nezohľadnil jej tvrdenie, že úmysel Komisie uložiť všetkým členským štátom povinnosť zaviesť aplikácie a služby IDS výslovne vyplýva z príslušných dôvodových správ k sporným nariadeniam.

               69

               Tretia časť uvedeného odvolacieho dôvodu vychádza z toho, že Všeobecný súd neoprávnene odmietol jej tvrdenie, podľa ktorého kontrolný orgán predstavuje základnú otázku dotknutej oblasti, ktorá nemôže byť predmetom delegovania právomoci.

               70

               Komisia nesúhlasí s touto argumentáciou.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               71

               Ako uviedol generálny advokát v bode 85 svojich návrhov, prvá časť tretieho odvolacieho dôvodu vychádza z nesprávneho výkladu prvej vety bodu 39 napadnutého rozsudku. Na rozdiel od toho, čo uvádza Česká republika, totiž Všeobecný súd nekonštatoval, že účastníci konania sa zhodli na výklade samotných sporných nariadení, ale iba na výklade smernice 2010/40.

               72

               Pokiaľ ide o druhú časť prvého odvolacieho dôvodu, ktorou Česká republika v podstate uvádza, že Všeobecný súd výslovne neodpovedal na jej argumentáciu vychádzajúcu z príslušných dôvodových správ sporných nariadení, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora povinnosť odôvodnenia rozsudkov, ktorá prináleží Všeobecnému súdu podľa článku 36 a článku 53 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, neukladá Všeobecnému súdu povinnosť vypracovať také odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom a jednotlivo rozoberalo všetky tvrdenia účastníkov sporu. Odôvodnenie teda môže byť implicitné, pokiaľ umožní dotknutým osobám oboznámiť sa s dôvodmi prijatého rozhodnutia a Súdnemu dvoru poskytne dostatok informácií, aby mohol uskutočniť svoje súdne preskúmanie (rozsudky z 29. marca 2011, ArcelorMittal Luxembourg/Komisia a Komisia/ArcelorMittal Luxembourg a i., C‑201/09 P a C‑216/09 P, EU:C:2011:190, bod 78, a z 8. marca 2016, Grécko/Komisia, C‑431/14 P, EU:C:2016:145, bod 38 a citovaná judikatúra).

               73

               Ako pritom uviedol generálny advokát v bode 89 svojich návrhov, odôvodnenie Všeobecného súdu v bodoch 35 až 44 napadnutého rozsudku je jasné a umožňuje Českej republike oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd zamietol daný žalobný dôvod, a Súdnemu dvoru poskytuje dostatok podkladov, aby mohol uskutočniť svoje súdne preskúmanie. Z toho vyplýva, že napadnutý rozsudok nie je v tejto súvislosti poznačený nedostatkom odôvodnenia.

               74

               V rámci tretej časti tretieho odvolacieho dôvodu Česká republika kritizuje Všeobecný súd za to, že odmietol jej tvrdenie, podľa ktorého kontrolný orgán predstavuje „základnú otázku“ v zmysle článku 290 ZFEÚ, ktorý nemôže byť predmetom delegovania právomoci.

               75

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 290 ods. 1 druhého pododseku druhej vety ZFEÚ sú základné otázky určitej oblasti vyhradené legislatívnemu aktu, a preto nemôžu byť predmetom delegovania právomoci.

               76

               Tento zákaz delegovania právomocí v prípade základných otázok dotknutej oblasti okrem toho zodpovedá ustálenej judikatúre Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. decembra 1970, Köster, Berodt & Co., 25/70, EU:C:1970:115, bod 6, a z 5. septembra 2012, Parlament/Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, bod 64 a citovanú judikatúru).

               77

               Podľa tejto judikatúry posúdenie toho, ktoré otázky z určitej oblasti sa musia považovať za „základné“, nespadá výlučne do vlastného posúdenia normotvorcu Únie, ale musí vychádzať z objektívnych skutočností, ktoré môžu byť predmetom súdneho preskúmania. V tejto súvislosti je nevyhnutné zohľadniť vlastnosti a osobitosti dotknutej oblasti (rozsudky z 5. septembra 2012, Parlament/Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, body 67 a 68, a z 22. júna 2016, DK Recycling und Roheisen/Komisia, C‑540/14 P, EU:C:2016:469, bod 48 a citovaná judikatúra).

               78

               Otázka má základný charakter v zmysle článku 290 ods. 1 druhého pododseku druhej vety ZFEÚ najmä vtedy, ak si jej prijatie vyžaduje politický výber, ktorý patrí do vlastnej zodpovednosti normotvorcu Únie, keďže si vyžaduje zváženie protichodných záujmov na základe posúdení z rôznych hľadísk, alebo ak umožňuje významný zásah do základných práv dotknutých osôb, takže si nevyhnutne vyžaduje zásah normotvorcu Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. septembra 2012, Parlament/Rada, C‑355/10, EU:C:2012:516, body 65, 76 a 77).

               79

               V prejednávanej veci Všeobecný súd v bode 72 napadnutého rozsudku odmietol tvrdenie Českej republiky, ktorým poukazovala na to, že vytvorenie kontrolného orgánu predstavuje základnú otázku dotknutej oblasti, ktorá nemôže byť predmetom delegovania právomoci, pričom usúdil, že v tejto súvislosti stačí konštatovať, že Komisia neprekročila oprávnenie, ktoré jej priznala smernica 2010/40.

               80

               Toto odôvodnenie je poznačené nesprávnym právnym posúdením.

               81

               Článok 290 ods. 1 druhý pododsek druhá veta ZFEÚ totiž tým, že výslovne stanovuje, že základné otázky dotknutej oblasti sú vyhradené legislatívnemu aktu, a preto nemôžu byť predmetom delegovania právomoci, vymedzuje priestor, ktorý má normotvorca Únie v rámci úpravy delegovania. Toto ustanovenie má totiž zabezpečiť, aby boli rozhodnutia o takýchto otázkach vyhradené uvedenému normotvorcovi.

               82

               Všeobecný súd pritom v napadnutom rozsudku neskúmal, či zriadenie kontrolného orgánu predstavuje alebo nepredstavuje základnú otázku v zmysle uvedeného ustanovenia, čím teda nevylúčil, že by to tak mohlo byť. Uspokojil sa s odkazom na rozsah delegovania právomoci uvedený v článku 7 smernice 2010/40.

               83

               Všeobecný súd tým postupoval v rozpore s článkom 290 ods. 1 druhým pododsekom druhou vetou ZFEÚ. Na rozdiel od toho, čo vyžaduje toto ustanovenie, sa totiž Všeobecný súd neubezpečil, či v tomto prípade prijatie pravidiel týkajúcich sa základných otázok dotknutej oblasti zostalo vyhradené normotvorcovi Únie a či nebolo predmetom delegovania právomoci.

               84

               Vzhľadom na to, že výrok napadnutého rozsudku je opodstatnený iným právnym dôvodom, je však potrebné nahradiť odôvodnenie v súlade s judikatúrou citovanou v bode 56.

               85

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že vymedzenie otázky ako „základnej“ nemožno ponechať normotvorcovi Únie, ale že závisí od kritérií vyplývajúcich z objektívneho výkladu článku 290 ods. 1 druhého pododseku druhej vety ZFEÚ, medzi ktoré patria najmä tie, ktoré sú uvedené v bode 78 tohto rozsudku.

               86

               V prejednávanej veci treba vzhľadom na úpravu kontrolného orgánu opísanú v bode 61 tohto rozsudku usudzovať, že jeho zriadenie nezahŕňa politické rozhodnutia ani zásahy do základných práv hospodárskych subjektov, ktoré by boli tak významné, že by si vyžadovali zásah normotvorcu Únie. Konkrétne právomoci tejto inštitúcie sú v podstate obmedzené na zhromažďovanie informácií a predkladanie hodnotiacich správ. Dôsledky, ktoré má jeho zriadenie pre dotknuté subjekty, sa obmedzujú na povinnosť predložiť uvedenému orgánu svoje identifikačné údaje, opis informačnej služby, ktorú poskytujú, ako aj vyhlásenie o zhode.

               87

               Na rozdiel od toho, čo tvrdí Česká republika, teda vytvorenie kontrolného orgánu nepredstavuje „základnú otázku“ dotknutej oblasti v zmysle článku 290 ods. 1 druhého pododseku druhej vety ZFEÚ.

               88

               Preto sa tretí odvolací dôvod ako celok musí zamietnuť ako nedôvodný.

               89

               Keďže všetky odvolacie dôvody boli zamietnuté, treba odvolanie zamietnuť.

         O trovách

               90

               Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ktorý sa na základe článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku vzťahuje na odvolacie konanie, Súdny dvor uloží účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               91

               Keďže Komisia navrhla zaviazať Českú republiku na náhradu trov konania a Česká republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           Česká republika je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: čeština.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. mája 2001. # Henning Veedfald proti Århus Amtskommune. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Højesteret - Dánsko. # Aproximácia právnych predpisov. # Vec C-203/99.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. mája 2003. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Poľnohospodárstvo. # Vec C-393/01.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) zo 14. júna 2016.#Staatliche Porzellan-Manufaktur Meissen GmbH proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie MEISSEN – Skoršie národné slovné a obrazové ochranné známky a skoršie slovné a obrazové ochranné známky Európskej únie MEISSEN, MEISSENER PORZELLAN, HAUS MEISSEN, Meissen a Meissener Porzellan – Relatívne dôvody zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Rozlišovacia spôsobilosť a dobré meno skorších ochranných známok – Článok 8 ods. 5 nariadenia č. 207/2009 – Riadne používanie skorších ochranných známok – Článok 42 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009 – Článok 15 ods. 1 nariadenia č. 207/2009.#Vec T-789/14.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. decembra 1980. # Pierre Gratreau proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník - Povýšenie. # Spojené veci 156/79 a 51/80.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. marca 1975. # Porrini a iní proti Európskemu spoločenstvu pre atómovú energiu a Comont SpA a Bellintani a iní proti Európskemu spoločenstvu pre atómovú energiu a Cemi SpA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale di Varese - Taliansko. # Vec 65-74.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 22. mája 2007.#Adelaida López Teruel proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec F-97/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      z 22. mája 2007
      Vec F‑97/06
      Adelaida López Teruel
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Úradníci – Invalidita – Zamietnutie žiadosti o vytvorenie posudkovej komisie“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou A. López Teruel navrhuje zrušiť rozhodnutie ÚHVT zo 6. októbra 2005,
         ktorým bola zamietnutá jej žiadosť o zvolanie posudkovej komisie v súlade s článkom 78 služobného poriadku

      Rozhodnutie: Rozhodnutie zo 6. októbra 2005, ktorým ÚHVT zamietol žiadosť žalobkyne o zvolanie posudkovej komisie, sa zrušuje. ÚHVT je
         povinný nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Invalidita – Začatie konania o invalidite – Podmienky
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 59 ods. 4 a článok 78 prvý odsek; príloha VIII, článok 13)
      2.      Úradníci – Invalidita – Začatie konania o invalidite – Podmienky
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 59 ods. 1 a článok 78 prvý odsek; príloha VIII, článok 13)
      1.      Právo úradníka na podporu v invalidite zaručené ustanoveniami článku 78 prvého odseku služobného poriadku a článku 13 ods. 1
         prílohy VIII služobného poriadku, ktoré možno priznať iba na základe konania o invalidite, zahŕňa implicitne, ale nevyhnutne
         právo úradníka na začatie uvedeného konania, pokiaľ spĺňa podmienky stanovené už uvedenými ustanoveniami. Tieto ustanovenia
         nepriznávajú menovaciemu orgánu diskrečnú právomoc, ani mu a fortiori neponechávajú jednoduchú možnosť rozhodnúť, či začne konanie o invalidite, alebo nie, ale priznávajú mu viazanú právomoc
         v tom zmysle, že príslušný orgán je povinný začať konane o invalidite, pokiaľ zistí, že sú splnené podmienky stanovené týmito
         ustanoveniami. Pripustiť, že predloženie veci posudkovej komisii je v každom prípade jednoduchou možnosťou administratívy,
         by bolo v rozpore s článkom 78 služobného poriadku, pretože také podmienky pre predloženie veci uvedenej komisii by zbavili
         právo priznané úradníkovi jeho účinnosti. Menovací orgán teda môže odmietnuť začať konanie o invalidite iba v prípade, pokiaľ
         chýba jedna z vyžadovaných podmienok. Úradník, ktorý pre svoj stav invalidity nebol nútený ukončiť výkon svojich povinností
         či z dôvodu, že mu bol predtým priznaný starobný dôchodok, alebo ukončil svoju službu, nemá právo žiadať o začatie konania
         o invalidite.

      Článok 59 ods. 4 služobného poriadku, podľa ktorého menovací orgán môže postúpiť posudkovej komisii prípad úradníka, ktorého
         nemocenská dovolenka presiahne celkom dvanásť mesiacov v období troch rokov, a predloženie veci posudkovej komisii je teda
         jednoduchá možnosť, nie je možné uplatniť na prípad, v ktorom o zasadnutie posudkovej komisie žiada administratívu úradník.
         Toto ustanovenia sa vzťahuje osobitne na prípad, v ktorom má administratíva iniciatívu začať konanie o invalidite. To je okrem
         toho dôvod, prečo oprávňuje menovací orgán na začatie konania o invalidite bez návrhu iba v prípade, keď neprítomnosť z dôvodu
         nemocenskej dovolenky celkovo presiahne určitú dobu: taká časová podmienka zaručuje úradníkovi, že bude mať k dispozícii primeranú
         lehotu na zotavenie a opätovné vykonávanie svojich povinností predtým, ako by mal byť poslaný do invalidného dôchodku. Z toho
         vyplýva, že menovací orgán nemôže odmietnuť začať konanie o invalidite na návrh dotknutej osoby z dôvodu, že jej nemocenská
         dovolenka celkovo nepresiahla požadovaných dvanásť mesiacov, a teda že nespĺňa podmienku lehoty stanovenú v článku 59 ods. 4
         služobného poriadku, keďže táto podmienka lehoty nebráni návrhu podanému v zmysle článku 78 služobného poriadku.

      (pozri body 48 – 53 a 56)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 17. mája 1984, Bähr/Komisia, 12/83, Zb. s. 2155, body 12 a 13; 13. januára 2005, Nardone/Komisia, C‑181/03 P,
         Zb. s. I‑199, bod 39

      Súd prvého stupňa: 16. júna 2000, C/Rada, T‑84/98, Zb. VS s. I‑A‑113, II‑497, bod 68; 21. októbra 2003, Birkhoff/Komisia,
         T‑302/01, Zb. VS s. I‑A‑245, II‑1185, bod 38

      Súd pre verejnú službu: 16. januára 2007, Gesner/ÚHVT, F‑119/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 33
      2.      Ustanovenia článku 59 ods. 1 služobného poriadku týkajúce sa nemocenskej dovolenky a článku 78 prvého odseku o podpore v invalidite
         so zreteľom na ich odlišný účel upravujú nezávislé konania. Z jednoznačného znenia článku 13 prílohy VIII služobného poriadku,
         ktorý upravuje podľa článku 78 služobného poriadku podmienky, kedy má úradník nárok na invalidný dôchodok, vyplýva, že konanie
         o invalidite sa môže týkať iba úradníka, ktorý musí ukončiť plnenie svojich povinností, pretože ich nemôže ďalej vykonávať
         z dôvodu svojej invalidity. Z toho vyplýva, že úradník, ktorému vo výkone jeho povinností nebráni jeho zdravotný stav, zjavne
         nemá nárok na invalidný dôchodok.

      To je dôvod, prečo bez ohľadu na nezávislosť konaní stanovených v článku 59 ods. 1 a článku 78 prvom odseku služobného poriadku
         môže administratíva vychádzať zo záverov rozhodcovského konania o schopnosti úradníka vykonávať svoje povinnosti pri zamietnutí
         jeho žiadosti o preskúmanie posudkovou komisiou, pokiaľ ochorenie, ktoré úradník chce uviesť pred posudkovou komisiou, je
         rovnaké ako to, ktoré preskúmal rozhodcovský lekár. Administratíva môže rovnako založiť svoje odmietnutie zvolať posudkovú
         komisiu na takom závere, pokiaľ žiadosť úradníka má zneužívajúci charakter, najmä pokiaľ chce iba spochybniť bez akýchkoľvek
         nových skutočností závery lekárskeho rozhodcovského vyšetrenia alebo predstierať bezdôvodne novú chorobu.

      (pozri body 59 – 61)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 9. júla 1975, Vellozzi/Komisia, 42/74 a 62/74, Zb. s. 871, body 25 až 27; Bähr/Komisia, už citovaný, bod 12; Nardone/Komisia,
         už citovaný, bod 39


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 25. júna 2009.#Roda Golf & Beach Resort SL.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier - Španielsko.#Súdna spolupráca v občianskych veciach - Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Právomoc Súdneho dvora - Pojem ,spor‘ - Nariadenie (ES) č. 1348/2000 - Doručovanie mimosúdnych písomností mimo súdneho konania - Notárska zápisnica.#Vec C-14/08.

text:
      Vec C‑14/08
      Roda Golf & Beach Resort SL
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Juzgado de Primera Instancia e Instrucción nº 5 de San Javier)
      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc Súdneho dvora – Pojem ,spor‘ – Nariadenie (ES) č. 1348/2000 – Doručovanie mimosúdnych písomností mimo súdneho konania – Notárska zápisnica“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Akt prijatý na základe hlavy IV tretej časti Zmluvy – Nariadenie č. 1348/2000
            o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch
      (Článok 68 ES)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Akt prijatý na základe hlavy IV tretej časti Zmluvy – Nariadenie č. 1348/2000
            o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch
      (Článok. 68 ES; nariadenie Rady č. 1348/2000)
      3.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Doručovanie súdnych a mimosúdnych písomností – Nariadenie č. 1348/2000 – Mimosúdne
            písomnosti
      (Nariadenie Rady č. 1348/2000, článok 16)
      4.        Súdna spolupráca v občianskych veciach – Doručovanie súdnych a mimosúdnych písomností – Nariadenie č. 1348/2000 – Pôsobnosť
      (Článok 65 ES; nariadenie Rady č. 1348/2000, článok 2 ods. 1 a 2 a článok 14)
      1.        Pokiaľ bol na Súdny dvor podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania na základe článku 68 ES, Súdnemu dvoru neprislúcha
         riešiť rozpor týkajúci sa možnosti podať opravný prostriedok voči rozhodnutiu, akým je rozhodnutie, ktoré vydá vnútroštátny
         súd v konaní vo veci samej, keďže vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania uviedol, že rozhodnutie,
         ktoré vydá v konaní vo veci samej, bude konečným.

      (pozri body 24, 28, 29)
      2.        Hoci by súdny tajomník súdu členského štátu vybavujúci žiadosť o doručenie súdnych alebo mimosúdnych písomností podľa nariadenia
         č. 1348/2000 mohol byť považovaný za vykonávajúceho správnu právomoc bez toho, aby súčasne rozhodoval v spore, nie je to tak
         v prípade sudcu rozhodujúceho o návrhu smerujúcom proti zamietnutiu tohto súdneho tajomníka vykonať požadované doručenie.
         Predmetom takého návrhu je zrušenie uvedeného zamietnutia, o ktorom sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa, a to jeho
         právo doručiť určité písomnosti spôsobom uvedeným v nariadení č. 1348/2000. V dôsledku toho vnútroštátny súd prejednáva spor,
         to znamená, že vykonáva súdnu funkciu.

      Okolnosť, že súdny tajomník je súčasťou organizačnej štruktúry vnútroštátneho súdu, nemôže spochybniť tento záver. Táto okolnosť
         totiž nemá vplyv na súdnu povahu funkcie, ktorú vykonáva sudca vnútroštátneho súdu v rámci konania vo veci samej, keďže predmetom
         tohto konania je zrušenie aktu, o ktorom sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa.

      (pozri body 37 – 40)
      3.        Pojem „mimosúdna písomnosť“ v zmysle článku 16 nariadenia č. 1348/2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych
         a obchodných veciach v členských štátoch je pojmom práva Spoločenstva. Cieľ Amsterdamskej zmluvy vytvoriť priestor slobody,
         bezpečnosti a spravodlivosti a prenos režimu umožňujúceho prijatie opatrení patriacich do oblasti súdnej spolupráce v občianskych
         veciach s cezhraničným prvkom zo Zmluvy EÚ do Zmluvy ES preukazujú vôľu členských štátov zakotviť takéto opatrenia v právnom
         poriadku Spoločenstva, a upevniť tak zásadu ich autonómneho výkladu.

      (pozri body 48, 50)
      4.        Doručovanie notárskej zápisnice mimo súdneho konania patrí do pôsobnosti nariadenia č. 1348/2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych
         písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch. Keďže cieľom systému doručovania v rámci Spoločenstva je
         správne fungovanie vnútorného trhu, v tejto súvislosti sa súdna spolupráca uvedená v článku 65 ES a nariadení č. 1348/2000
         môže prejaviť tak v rámci súdneho konania, ako aj mimo takého konania, pretože uvedená spolupráca má cezhraničný dosah a je
         potrebná pre správne fungovanie vnútorného trhu.

      Táto široká koncepcia pojmu mimosúdnej písomnosti nepredstavuje vzhľadom na zdroje vnútroštátnych súdov neprimerané bremeno,
         keďže jednak podľa znenia článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1348/2000 môžu členské štáty určiť ako odosielajúce alebo prijímajúce
         orgány iné subjekty, ako sú tieto súdy, a jednak aj článok 14 uvedeného nariadenia umožňuje členským štátom stanoviť možnosť
         vykonávať doručovanie osobám s bydliskom v inom členskom štáte priamo poštou. Podľa článku 16 uvedeného nariadenia sú tieto
         dve ustanovenia uplatniteľné na doručovanie mimosúdnych písomností.

      (pozri body 55, 56, 59 – 61)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 25. júna 2009 (*)

      „Súdna spolupráca v občianskych veciach – Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Právomoc Súdneho dvora – Pojem ,spor‘ – Nariadenie (ES) č. 1348/2000 – Doručovanie mimosúdnych písomností mimo súdneho konania – Notárska zápisnica“
      Vo veci C‑14/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 68 ES, podaný rozhodnutím Juzgado de Primera Instancia
         e Instrucción n° 5 de San Javier (Španielsko) z 3. januára 2008 a doručený Súdnemu dvoru 14. januára 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Roda Golf & Beach Resort SL,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Klučka, U. Lõhmus, P. Lindh a A. Arabadjiev (spravodajca),
      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Roda Golf & Beach Resort SL, v zastúpení: E. López Ayuso, abogada,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones, splnomocnený zástupca,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: S. Chala, splnomocnená zástupkyňa,
      –        talianska vláda, v zastúpení: R. Adam, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        lotyšská vláda, v zastúpení: E. Balode‑Buraka a E Eihmane, splnomocnené zástupkyne,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: G. Iván, splnomocnený zástupca,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        slovenská vláda, v zastúpení: J. Čorba, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Joris a F. Jimeno Fernández, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 5. marca 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní
         súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (Ú. v. ES L 160, s. 37; Mim. vyd.
         19/001, s. 227).

      2        Tento návrh bol predložený v súvislosti so žalobou, ktorú spoločnosť Roda Golf & Beach Resort SL (ďalej len „Roda Golf“) podala
         pred Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier (Súd prvého stupňa a vyšetrovací súd č. 5 v San Javier)
         proti rozhodnutiu súdneho tajomníka uvedeného súdu nedoručiť mimo súdneho konania adresátom so sídlom v Spojenom kráľovstve
         a Írsku notársku zápisnicu o oznámení a vykonaní jednostranného odstúpenia od šestnástich zmlúv o predaji nehnuteľnosti zo
         strany Roda Golf uzavretých medzi Roda Golf a každým z uvedených adresátov.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva a medzinárodné právo
      3        Aktom z 26. mája 1997 Rada Európskej únie vypracovala na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii (články K až K.9 Zmluvy
         o Európskej únii boli nahradené článkami 29 EÚ až 42 EÚ) Dohovor o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych
         alebo obchodných veciach v členských štátoch Európskej únie (Ú. v. ES C 261, s. 1).

      4        Tento dohovor nenadobudol platnosť. Keďže jeho text inšpiroval text nariadenia č. 1348/2000, dôvodová správa k dohovoru (Ú. v. ES
         C 261, 1997, s. 26) bola uvádzaná v rámci odôvodnenia toho istého nariadenia.

      5        Nariadenie č. 1348/2000 upravuje doručovanie súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych alebo obchodných veciach medzi
         členskými štátmi.

      6        Odôvodnenie č. 2 tohto nariadenia stanovuje:

      „Správne fungovanie vnútorného trhu vyžaduje potrebu zlepšiť a zrýchliť odosielanie súdnych a mimosúdnych písomností určených
         na doručenie v občianskych alebo obchodných veciach medzi členskými štátmi.“

      7        Podľa znenia jeho odôvodnenia č. 6:

      „Efektívnosť a rýchlosť súdneho konania v občianskych veciach znamená, že odosielanie súdnych a mimosúdnych písomností sa
         má uskutočňovať priamo a rýchlymi metódami medzi miestnymi orgánmi určenými členským štátom…“

      8        Článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1348/2000 stanovuje, že „každý členský štát určí úradné osoby, orgány alebo iné osoby, ďalej
         označované ako ‚odosielajúce orgány‘, príslušné na odosielanie súdnych alebo mimosúdnych písomností určených na doručenie
         v inom členskom štáte“. Podľa článku 23 ods. 1 uvedeného nariadenia členské štáty oznámia tieto informácie Komisii Európskych
         spoločenstiev, ktorá ich uverejní v Úradnom vestníku.

      9        Z oznámení vykonaných Španielskym kráľovstvom v súlade s uvedeným článkom 23 (Ú. v. ES C 151, 2001, s. 4, a C 202, s. 10)
         vyplýva, že v Španielsku sú odosielajúcimi orgánmi súdni tajomníci (Secretarios Judiciales) rozličných súdov Juzgados (súdy,
         na ktorých rozhodujú samosudcovia) a Tribunales (súdy, ktoré rozhodujú v senátoch).

      10      Článok 16 nariadenia č. 1348/2000 uvedený v jeho kapitole III s nadpisom „Mimosúdne písomnosti“ stanovuje:

      „Mimosúdne písomnosti sa môžu zaslať na účely doručenia v inom členskom štáte podľa ustanovení tohto nariadenia.“
      11      Článok 17 písm. b) tohto nariadenia upravuje vypracovanie glosára písomností, ktoré možno doručovať podľa uvedeného nariadenia.

      12      Tento glosár predstavuje prílohu II rozhodnutia Komisie 2001/781/ES z 25. septembra 2001, ktorým sa prijíma príručka prijímajúcich
         agentúr a glosár dokumentov, ktoré sa môžu doručovať podľa nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych
         dokumentov v občianskoprávnych alebo obchodných veciach v členských štátoch (Ú. v. ES L 298, s. 1, a – korigendá – Ú. v. ES
         L 31, 2002, s. 88, a Ú. v. EÚ L 60, 2003, s. 3; Mim. vyd. 19/003, s. 3), zmenené a doplnené rozhodnutím Komisie 2007/500/ES
         zo 16. júla 2007 (Ú. v. EÚ L 185, s. 24). Zahŕňa informácie oznámené členskými štátmi podľa článku 17 písm. b) nariadenia
         č. 1348/2000. Čo a týka Španielska, je uvedené najmä, že „pokiaľ ide o mimosúdne písomnosti, ktoré môžu byť doručované, ide
         o iné než súdne dokumenty verejného orgánu, ktorý má podľa španielskych zákonov právomoc doručovať“ [neoficiálny preklad].

      13      Nariadenie č. 1348/2000 bolo nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1393/2007 z 13. novembra 2007 o doručovaní
         súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (doručovanie písomností) a o zrušení
         nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 (Ú. v. EÚ L 324, s. 79), uplatniteľným vo všetkých jeho ustanoveniach od 13. novembra 2008.

      14      Haagsky dohovor z 15. novembra 1965 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v cudzine v občianskych a obchodných veciach
         z 15. novembra 1965 vytvára mechanizmus administratívnej spolupráce umožňujúci doručenie písomnosti prostredníctvom centrálneho
         orgánu. Článok 17 tohto dohovoru je venovaný doručovaniu mimosúdnych písomností.

      15      Podľa článku 20 ods. 1 nariadenia č. 1348/2000 toto nariadenie má prednosť pred Haagskym dohovorom z 15. novembra 1965.

       Vnútroštátne právo
      16      Zákon č. 1/2000 o občianskom súdnom konaní (Ley 1/2000, de Enjuiciamiento Civil) zo 7. januára 2000 (BOE č. 7 z 8. januára
         2000, s. 575, ďalej len „LEC“) v článkoch 223 a 224 stanovuje režim uplatniteľný na rozhodnutia súdnych tajomníkov občianskych
         súdov takto:

      „Článok 223. Opatrenia na zabezpečenie priebehu konania
      1.      Súdnym tajomníkom prislúcha prijať opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktoré zaistia priebeh konania v súlade so zákonom.
      2.      Opatrenia na zabezpečenie priebehu konania zahŕňajú uvedenie ich cieľa, meno súdneho tajomníka, ktorý ich nariadil, dátum
         a podpis súdneho tajomníka.

      Článok 224. Preskúmavanie opatrení na zabezpečenie priebehu konania
      1.      Absolútne neplatné sú opatrenia na zabezpečenie priebehu konania upravujúce otázky, o ktorých sa má podľa zákona rozhodovať
         uznesením o vedení konania, uznesením alebo rozsudkom.

      2.      Okrem prípadov uvedených v predchádzajúcom odseku, opatrenia na zabezpečenie priebehu konania môžu byť tiež zrušené na návrh
         účastníka konania, ktorého poškodzujú, pokiaľ porušujú právne ustanovenie alebo upravujú otázky, o ktorých má podľa tohto
         zákona rozhodnúť sudca uznesením o vedení konania.

      3.      Návrh uvádzaný v predchádzajúcom odseku sa preskúma a rozhoduje sa o ňom podľa ustanovení upravujúcich návrh na zrušenie.“
      17      Pokiaľ ide o návrh na zrušenie, na ktorý odkazuje článok 224 LEC, jeho článok 454 stanovuje:

      „Neprípustnosť odvolania proti uzneseniu, ktorým sa rozhodlo o návrhu na zrušenie
      S výnimkou prípadov, v ktorých je prípustné dovolanie, nemôže byť uznesenie, ktorým sa rozhodlo o návrhu na zrušenie, predmetom
         žiadneho odvolania, s výhradou možnosti opätovne uviesť otázku, ktorá je predmetom návrhu na zrušenie v prípadnom odvolaní
         proti konečnému rozhodnutiu.“

      18      Podľa článku 455 LEC je proti uzneseniam vyhláseným Juzgados de Primera Instancia možné podať odvolanie pod podmienkou, že
         sú „konečné“ alebo že „to zákon výslovne stanovuje“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      19      Obchodná spoločnosť Roda Golf zriadená podľa španielskeho práva požiadala 2. novembra 2007 súdneho tajomníka vnútroštátneho
         súdu, ktorý podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, o doručenie podľa nariadenia č. 1348/2000 príslušným prijímacím
         orgánom Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska a Írska šestnástich listov adresovaných adresátom so sídlom
         v týchto dvoch členských štátoch. Predmetom týchto listov bolo jednostranné odstúpenie od zmlúv o kúpe nehnuteľností, ktoré
         boli uzavreté medzi touto spoločnosťou a uvedenými adresátmi. Ich obsah sa netýkal žiadneho prebiehajúceho súdneho konania.

      20      Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom a ako to uviedla aj žalobkyňa v konaní vo veci samej vo
         svojich pripomienkach, dostavila sa k notárovi v San Javier na účel spísania notárskej zápisnice o oznámení a vykonaní jednostranného
         odstúpenia zapísanej pod č. 111 v registri notárskych zápisníc, požadujúc, aby notár oznámil tento úkon prostredníctvom súdneho
         tajomníka, ktorý je orgánom príslušným podľa oznámenia vykonaného Španielskym kráľovstvom v súlade s článkom 23 nariadenia
         č. 1348/2000.

      21      Súdny tajomník vnútroštátneho súdu odmietol doručenie predmetnej písomnosti z dôvodu, že k jej doručovaniu nedochádzalo v rámci
         žiadneho súdneho konania, a teda nepatrila do pôsobnosti nariadenia č. 1348/2000.

      22      Roda Golf podala odvolanie proti tomuto rozhodnutiu pred vnútroštátnym súdom. Uplatňovala najmä, že mimosúdne písomnosti môžu
         byť za uplatnenia nariadenia č. 1348/2000 doručované mimo súdneho konania.

      23      Za týchto okolností Juzgado de Primera Instancia e Instrucción n° 5 de San Javier rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Patrí doručovanie výlučne mimosúdnych písomností medzi súkromnými osobami s využitím materiálneho a personálneho vybavenia
         súdnych orgánov Európskej únie a právnej úpravy Spoločenstva, aj keď nebolo začaté žiadne súdne konanie, do pôsobnosti nariadenia
         č. 1348/2000…?

      2.      Vzťahuje sa pôsobnosť nariadenia č. 1348/2000 výlučne na súdnu spoluprácu medzi členskými štátmi v rámci prebiehajúceho súdneho
         konania [článok 61 písm. c) ES, článok 67 ods. 1 ES a článok 65 ES, ako aj odôvodnenie č. 6 nariadenia č. 1348/2000]?“

       O právomoci Súdneho dvora
      24      Komisia vo vzťahu k položeným otázkam uvádza dve námietky nedostatku právomoci Súdneho dvora. Po prvé uvádza, že rozhodnutie,
         ktoré má vydať súd v konaní vo veci samej, bude predstavovať konečné rozhodnutie, voči ktorému bude možné podať odvolanie
         v súlade s článkom 455 LEC. Z tohto dôvodu je návrh na začatie prejudiciálneho konania neprípustný z dôvodu, že podľa článku
         68 ES iba vnútroštátne súdy, proti rozhodnutiam ktorých nie je prípustný opravný prostriedok, sa môžu obrátiť na Súdny dvor
         s prejudiciálnou otázkou v rámci hlavy IV tretej časti Zmluvy ES.

      25      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 68 ES ak vznikne otázka výkladu aktov prijatých orgánmi Európskeho
         spoločenstva na základe uvedenej hlavy IV pred vnútroštátnym súdom, proti rozhodnutiu ktorého nie je prípustný opravný prostriedok
         vo vnútroštátnom práve, tento súd, ak to považuje za potrebné pre svoje rozhodnutie, požiada Súdny dvor o rozhodnutie o tejto
         otázke.

      26      Otázky položené v tomto konaní sa týkajú výkladu nariadenia č. 1348/2000. Keďže toto nariadenie bolo Radou prijaté na základe
         článku 61 písm. c) ES a článku 67 ods. 1 ES, ktoré sú uvedené v tretej časti hlave IV Zmluvy ES, v danom prípade sa uplatňuje
         článok 68 ES.

      27      Za týchto okolností môže žiadať Súdny dvor o rozhodnutie o otázke výkladu predmetného nariadenia iba vnútroštátny súd, proti
         rozhodnutiam ktorého nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva.

      28      V tejto súvislosti generálny advokát v bode 41 svojich návrhov poukázal na určitú nejednotnosť v španielskej judikatúre v prípade možnosti
         podať opravný prostriedok voči rozhodnutiu, akým je rozhodnutie, ktoré vydá vnútroštátny súd v konaní vo veci samej. Hoci
         Komisia v tejto súvislosti cituje určité vnútroštátne rozhodnutia, ktoré pripustili takúto možnosť, skutočnosťou zostáva,
         že nielenže existuje opačná judikatúra, ale tiež rozdielne právne názory v tejto súvislosti, pričom jeden z týchto názorov
         popiera akúkoľvek možnosť opravného prostriedku v rámci takéhoto konania.

      29      Súdnemu dvoru ale neprislúcha riešiť tieto rozpory. V prejednávanej veci vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania uviedol, že rozhodnutie, ktoré vydá v konaní vo veci samej, bude konečným.

      30      Prvú námietku nedostatku právomoci uvádzanú zo strany Komisie je teda potrebné zamietnuť.

      31      Po druhé Komisia uvádza, že vnútroštátny súd nerozhoduje v spore, ale vybavuje „nesporovú vec“. Súdny dvor teda nie je príslušný
         na rozhodovanie o položených otázkach, keďže tieto vychádzajú z predpokladu, že vnútroštátny súd koná v postavení správneho
         orgánu a nevykonáva súdne funkcie.

      32      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že prejudiciálne otázky boli položené v súvislosti s návrhom na zrušenie podaným
         proti zamietnutiu súdneho tajomníka doručiť predmetnú písomnosť vo veci samej. V rámci tohto návrhu je jedinou účastníčkou
         konania žalobkyňa v konaní vo veci samej.

      33      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 234 ES, ktorý je na základe článku 68 ES uplatniteľný podľa hlavy IV tretej
         časti Zmluvy ES, neviaže obrátenie sa na Súdny dvor na podmienku, ktorou je kontradiktórna povaha konania, v ktorom vnútroštátny
         súd formuluje prejudiciálnu otázku (pozri rozsudok zo 17. mája 1994, Corsica Ferries, C‑18/93, Zb. s. I‑1783, bod 12).

      34      Z uvedeného článku 234 ES ale vyplýva, že vnútroštátne súdy sa môžu obrátiť na Súdny dvor, iba ak ide o prebiehajúce konanie,
         ktoré prejednávajú, a ak majú rozhodnúť v rámci konania, ktoré sa má ukončiť rozhodnutím, ktoré má súdny charakter (pozri
         uznesenia z 18. júna 1980, Borker, 138/80, Zb. s. 1975, bod 4; z 5. marca 1986, Greis Unterweger, 318/85, Zb. s. 955, bod
         4; rozsudky z 19. októbra 1995, Job Centre, C‑111/94, Zb. s. I‑3361, bod 9, a zo 14. júna 2001, Salzmann, C‑178/99, Zb. s. I‑4421,
         bod 14).

      35      Teda, ak vnútroštátny súd vykonáva činnosť správneho orgánu bez toho, aby rozhodoval v spore, nemožno ho považovať za vykonávajúci
         súdnu funkciu. Tak je to napríklad, keď rozhoduje o návrhu na zápis spoločnosti do obchodného registra v rámci konania, ktorého
         cieľom nie je zrušenie aktu poškodzujúceho právo navrhovateľa (pozri rozsudky Job Centre, už citovaný, bod 11, a Salzmann,
         už citovaný, bod 15, ako aj z 15. januára 2002, Lutz a i., C‑182/00, Zb. s. I‑547, bod 14; pozri v tejto súvislosti tiež rozsudok
         zo 16. decembra 2008, Cartesio, C‑210/06, Zb. s. I‑9641, bod 57).

      36      Na druhej strane súd, ktorý skúma odvolanie podané proti rozhodnutiu nižšieho súdu povereného vedením obchodného registra,
         ktorým bolo zamietnuté vyhovieť takémuto návrhu na zápis, pričom cieľom tohto odvolania je zrušenie tohto rozhodnutia, o ktorom
         sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa, rozhoduje o spore a vykonáva súdnu funkciu (pozri rozsudok Cartesio, už citovaný,
         bod 58). Preto v takom prípade súd rozhodujúci o odvolaní musí byť považovaný v zásade za súdny orgán v zmysle článku 234 ES,
         spôsobilý položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru (pozri, pokiaľ ide o takéto prípady, najmä rozsudky z 15. mája 2003,
         Salzmann, C‑300/01, Zb. s. I‑4899; z 13. decembra 2005, SEVIC Systems, C‑411/03, Zb. s. I‑10805; z 11. októbra 2007, Möllendorf
         a Möllendorf-Niehuus, C‑117/06, Zb. s. I‑8361, ako aj Cartesio, už citovaný).

      37      Túto judikatúru je možné v prejednávanej veci prebrať. Hoci by súdny tajomník vybavujúci žiadosť o doručenie súdnych alebo
         mimosúdnych písomností podľa nariadenia č. 1348/2000 mohol byť považovaný za vykonávajúceho správnu právomoc bez toho, aby
         súčasne rozhodoval v spore, nie je to tak v prípade sudcu rozhodujúceho o návrhu smerujúcom proti zamietnutiu tohto súdneho
         tajomníka vykonať požadované doručenie.

      38      Predmetom takého návrhu je zrušenie uvedeného zamietnutia, o ktorom sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa, a to jeho
         právo doručiť určité písomnosti spôsobom uvedeným v nariadení č. 1348/2000.

      39      V dôsledku toho vnútroštátny súd prejednáva spor, to znamená, že vykonáva súdnu funkciu.

      40      Okolnosť, že súdny tajomník je súčasťou organizačnej štruktúry vnútroštátneho súdu, nemôže spochybniť tento záver. Táto okolnosť
         totiž nemá vplyv na súdnu povahu funkcie, ktorú vykonáva sudca vnútroštátneho súdu v rámci konania vo veci samej, keďže predmetom
         tohto konania je zrušenie aktu, o ktorom sa tvrdí, že poškodzuje právo navrhovateľa.

      41      Z toho vyplýva, že druhá námietka nedostatku právomoci uvádzaná Komisiou musí byť tiež zamietnutá.

      42      Súdny dvor má teda právomoc odpovedať na položené otázky.

       O prejudiciálnych otázkach
      43      Svojimi dvomi otázkami, ktoré je potrebné skúmať spolu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či doručovanie mimosúdnych písomností,
         mimo súdneho konania, vykonávané medzi súkromnými osobami, patrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia.

       Úvodné pripomienky
      44      Na úvod je potrebné určiť, či pojem „mimosúdna písomnosť“ v zmysle článku 16 nariadenia č. 1348/2000 je pojmom práva Spoločenstva,
         alebo naopak, pojmom vnútroštátneho práva.

      45      Španielska, česká, nemecká, grécka, lotyšská, maďarská a poľská vláda zastávajú názor, že obsah pojmu mimosúdna písomnosť
         musí byť určený v závislosti od práva každého členského štátu. Uvádzajú, že nariadenie č. 1348/2000 ponecháva na členských
         štátoch určenie, či mimosúdne písomnosti môžu byť doručované, a v prípade, že je to tak, ktoré z nich. V tejto súvislosti
         odkazujú na článok 17 písm. b) tohto nariadenia, ktorý ako podmienku jeho uplatnenia uvádza vypracovanie glosára písomností,
         ktoré možno doručovať, zdôrazňujúc, že tento glosár stanovuje zoznamy takýchto písomností, ktorých obsah sa mení v závislosti
         od členských štátov.

      46      Je potrebné poznamenať, že nariadenie č. 1348/2000 má za cieľ zlepšiť a zrýchliť odosielanie súdnych a mimosúdnych písomností
         určených na doručenie v občianskych alebo obchodných veciach medzi členskými štátmi. Toto nariadenie však nezachádza až tak
         ďaleko, aby presne a jednotne definovalo pojem mimosúdnej písomnosti.

      47      Podľa svojho článku 17 písm. b) toto nariadenie poveruje Komisiu úlohou vypracovať v spolupráci s členskými štátmi glosár
         uvádzajúci písomnosti, ktoré možno doručovať. Tento glosár vo svojej úvodnej časti uvádza, že informácie oznámené členskými
         štátmi majú iba indikatívnu hodnotu. Jeho obsah napriek tomu preukazuje, že členské štáty pod dohľadom Komisie rôznymi spôsobmi
         definovali písomnosti, ktoré považujú za písomnosti, ktoré je možné doručovať na základe uvedeného nariadenia. Napriek existencii
         tohto glosára skutočnosťou zostáva, že pojem „mimosúdna písomnosť“ v zmysle článku 16 nariadenia č. 1348/2000 musí byť považovaný
         za pojem práva Spoločenstva.

      48      Cieľ Amsterdamskej zmluvy vytvoriť priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ktorý tak Spoločenstvu dáva novú dimenziu,
         a prenos režimu umožňujúceho prijatie opatrení patriacich do oblasti súdnej spolupráce v občianskych veciach s cezhraničným
         prvkom zo Zmluvy EÚ do Zmluvy ES preukazujú vôľu členských štátov zakotviť takéto opatrenia v právnom poriadku Spoločenstva,
         a upevniť tak zásadu ich autonómneho výkladu (rozsudok z 8. novembra 2005, Leffler, C‑443/03, Zb. s. I‑9611, bod 45).

      49      Okrem toho výber formy nariadenia, a nie formy smernice, pôvodne navrhovanej Komisiou (pozri Ú. v. ES C 247 E, 1999, s. 11)
         ukazuje dôležitosť, ktorú normotvorca Spoločenstva udeľuje povahe priamej uplatniteľnosti ustanovení nariadenia č. 1348/2000
         a ich jednotnému uplatňovaniu (rozsudok Leffler, už citovaný, bod 46).

      50      Z toho vyplýva, že pojem „mimosúdna písomnosť“ v zmysle článku 16 nariadenia č. 1348/2000 je pojmom práva Spoločenstva.

       O pôsobnosti nariadenia č. 1348/2000
      51      Pokiaľ ide o otázku, či doručovanie mimosúdnych písomností mimo súdneho konania patrí do pôsobnosti nariadenia č. 1348/2000,
         španielska a slovenská vláda uvádzajú, že na to, aby dokument mohol byť považovaný za mimosúdnu písomnosť, musí mať konkrétnu
         spojitosť buď s prebiehajúcim súdnym konaním, alebo so začatím takéhoto konania.

      52      Roda Golf, nemecká, grécka, talianska, lotyšská, maďarská a poľská vláda, ako aj Komisia zastávajú opačný názor.

      53      V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že článok 61 písm. c) ES je právnym základom nariadenia č. 1348/2000. Toto ustanovenie
         umožňuje s cieľom progresívneho zavedenia priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti prijať opatrenia uvedené v článku
         65 ES. Keďže tieto opatrenia patria do oblasti súdnej spolupráce v občianskych veciach s cezhraničným prvkom, smerujú podľa
         uvedeného článku 65 ES, medzi iným, k zlepšeniu a zjednodušeniu systému cezhraničného doručovania súdnych a mimosúdnych písomností
         v rozsahu potrebnom pre správne fungovanie vnútorného trhu.

      54      Rovnako odôvodnenie č. 2 nariadenia č. 1348/2000 uvádza, že správne fungovanie vnútorného trhu vyžaduje zlepšiť a zrýchliť
         odosielanie súdnych a mimosúdnych písomností určených na doručenie v občianskych a obchodných veciach medzi členskými štátmi.

      55      Článok 65 ES a nariadenie č. 1348/2000 tak smerujú k zavedeniu systému doručovania v rámci Spoločenstva, ktorý má za cieľ
         správne fungovanie vnútorného trhu.

      56      Vzhľadom na tento cieľ súdna spolupráca uvádzaná týmto článkom a týmto nariadením nemôže byť obmedzená iba na súdne konania.
         Táto spolupráca sa môže prejaviť tak v rámci súdneho konania, ako aj mimo takého konania, pretože uvedená spolupráca má cezhraničný
         dosah a je potrebná pre správne fungovanie vnútorného trhu.

      57      V rozpore s tým, čo uvádzajú španielska, poľská a slovenská vláda, skutočnosť, že odôvodnenie č. 6 nariadenia č. 1348/2000
         uvádza iba efektívnosť a rýchlosť súdneho konania, nepostačuje na vyňatie z pôsobnosti tohto nariadenia akejkoľvek písomnosti,
         ktorá nebola vydaná v rámci súdneho konania. Toto odôvodnenie totiž odkazuje iba na jeden z hlavných cieľov uvedeného nariadenia.
         Spomenutie mimosúdnych písomností v uvedenom odôvodnení v kontexte súdnych konaní musí byť v dôsledku toho chápané v tom význame,
         že doručovanie takej písomnosti môže byť požadované v rámci súdneho konania.

      58      Okrem toho predmetná písomnosť vo veci samej predložená súdnemu tajomníkovi vnútroštátneho súdu na účely jej doručenia bola
         vyhotovená notárom, ako vyplýva z bodu 20 tohto rozsudku, a ako taká predstavuje mimosúdnu písomnosť v zmysle článku 16 nariadenia
         č. 1348/2000.

      59      Pokiaľ ide o obavy vyjadrené španielskou a poľskou vládou, a to, že široká koncepcia pojmu mimosúdnej písomnosti predstavuje
         vzhľadom na zdroje vnútroštátnych súdov neprimerané bremeno, je potrebné zdôrazniť, že povinnosti v oblasti doručovania, ktoré
         vyplývajú z nariadenia č. 1348/2000 nevyhnutne neprislúchajú vnútroštátnym súdom. Určenie odosielajúcich orgánov a prijímajúcich
         orgánov, ktorými podľa znenia článku 2 ods. 1 a 2 uvedeného nariadenia môžu byť „úradné osoby, orgány alebo iné osoby“, patrí
         do právomoci členských štátov. Členské štáty teda môžu určiť za odosielajúce orgány alebo prijímajúce orgány na účely doručovania
         súdnych a mimosúdnych písomností iné subjekty, ako sú vnútroštátne súdy.

      60      Okrem toho doručovanie prostredníctvom odosielajúcich orgánov a prijímajúcich orgánov nie je jediným spôsobom doručovania
         stanoveným nariadením č. 1348/2000. Článok 14 uvedeného nariadenia umožňuje členským štátom stanoviť možnosť vykonávať doručovanie
         osobám s bydliskom v inom členskom štáte priamo poštou. Väčšina členských štátov akceptuje takýto spôsob doručovania. Navyše
         toto nariadenie podľa svojho článku 15 nebráni priamemu doručeniu prostredníctvom súdnych úradníkov, úradných osôb alebo iných
         príslušných osôb prijímajúceho členského štátu. Podľa článku 16 uvedeného nariadenia sú tieto dve ustanovenia uplatniteľné
         na doručovanie mimosúdnych písomností.

      61      Na položené otázky je teda potrebné odpovedať, že doručenie notárskej zápisnice, ako je predmetná notárska zápisnica vo veci
         samej, mimo súdneho konania patrí do pôsobnosti nariadenia č. 1348/2000.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Doručenie notárskej zápisnice, ako je predmetná notárska zápisnica vo veci samej, mimo súdneho konania patrí do pôsobnosti
            nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných
            veciach v členských štátoch.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. marca 1997. # Diego Calì & Figli Srl proti Servizi ecologici porto di Genova SpA (SEPG). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Genova - Taliansko. # Zneužitie dominantného postavenia. # Vec C-343/95.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 6. marca 2007.#Golf USA, Inc. proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-230/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) zo 6. marca 2007 – Golf USA/ÚHVT (GOLF USA)
      (vec T‑230/05)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky GOLF USA – Absolútne dôvody zamietnutia – Opisný charakter – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru – Ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť [nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)] (pozri body 32,
         33, 45, 49, 50)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 25. apríla 2005 (vec R 823/2004-2), ktorým bol zamietnutý zápis
                  slovnej ochrannej známky „GOLF USA“

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Golf USA, Inc.

               Predmetná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka GOLF USA týkajúca sa tovarov a služieb patriacich do tried 25, 28 a 35 – prihláška č. 3073715

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie žaloby

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) zo 7. júla 2009.#Marjorie Danielle Bernard proti Európskemu policajnému úradu (Europol).#Vec F-54/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      zo 7. júla 2009
      Vec F‑54/08
      Marjorie Danielle Bernard
      proti
      Európskemu policajnému úradu (Europol)
      „Verejná služba – Zamestnanci Europolu – Definitívne skončenie služobného pomeru – Neobnovenie zmluvy – Zjavne nesprávne posúdenie – Opatrenie na zabezpečenie priebehu konania – Zastavenie“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 40 ods. 3 Dohovoru o zriadení Európskeho policajného úradu (Dohovor o Europole) založeného na základe
         článku K.3 Zmluvy o Európskej únii a článku 93 ods. 1 služobného poriadku zamestnancov Europolu, ktorou M. D. Bernard navrhuje,
         v prvom rade zrušenie rozhodnutia riaditeľa Europolu z 31. júla 2007 zamietajúceho obnovenie jej zmluvy od 31. mája 2008 a rozhodnutia
         riaditeľa Europolu z 29. februára 2008 zamietajúceho jej predchádzajúcu sťažnosť proti zmienenému rozhodnutiu z 31. júla 2007,
         v druhom rade zaviazať Europol na predloženie správy o skúšobnej dobe z 25. februára 2004 a napokon zaviazať Europol na náhradu
         trov konania

      Rozhodnutie: Konanie o žalobe smerujúcej k povinnosti predložiť správu o skúšobnej dobe z 25. februára 2004 sa zastavuje. Rozhodnutie z 31. júla
         2007, ktorým riaditeľ Europolu zamietol obnovenie zmluvy žalobkyne od 31. mája 2008 sa zrušuje. Europol je povinný nahradiť
         trovy konania.

      Abstrakt
      Úradníci – Dočasní zamestnanci – Prijímanie do zamestnania – Obnovenie zmluvy na dobu určitú – Voľná úvaha administratívy
            – Zamestnanci Europolu
      (Služobný poriadok zamestnancov Europolu, článok 6)
      Administratíva v zásade disponuje širokou mierou voľnej úvahy pri rozhodovaní v oblasti obnovovania zmlúv dočasných zamestnancov
         uzatvorených na dobu určitú a preskúmanie súdom Spoločenstva sa musí obmedziť na overenie toho, či nedošlo k zjavne nesprávnemu
         posúdeniu alebo zneužitiu právomoci.

      Akonáhle však administratíva interným predpisom zaviedla osobitný režim, ktorý je určený na zaistenie transparentnosti konania
         o obnovení zmlúv, prijatie tohto režimu možno chápať ako vlastné obmedzenie voľnej úvahy pri rozhodovaní inštitúcie a vedie
         k premene pôvodného režimu zmluvných zamestnancov, vyznačujúceho sa neistotou zmlúv na dobu určitú, na režim, ktorý zavádza
         zásadu obnovenia za určitých podmienok. Rozhodnutie inštitúcie Spoločenstva oznámené všetkým zamestnancom, ktoré spresňuje
         uplatniteľné kritéria a postup v oblasti obnovenia alebo neobnovenia zmlúv, totiž predstavuje interný predpis, ktorý musí
         byť ako taký považovaný za pravidlo správania, ktoré si administratíva uložila sama a od ktorého sa nemôže odchýliť bez uvedenia
         dôvodov, ktoré ju k tomu viedli, pretože inak by porušila zásadu rovnosti zaobchádzania.

      Keďže Europol zaviedol interným predpisom osobitný režim stanovujúci zásadu obnovenia zmluvy za určitých podmienok, medzi
         ktorými je profesionálna výkonnosť zamestnanca, ktorá – posudzovaná na základe ročnej hodnotiacej správy – musí byť aspoň
         uspokojivá, je rozhodnutie zamietajúce obnovenie zmluvy z dôvodu neuspokojivej profesionálnej výkonnosti zamestnanca, hoci
         v hodnotiacich správach získal celkovo uspokojivé hodnotenie, postihnuté zjavne nesprávnym posúdením.

      (pozri body 46 – 48, 50, 51 a 53)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 1. marca 2005, Mausolf/Europol, T‑258/03, Zb. VS s. I‑A‑45, II‑189, body 23, 25, 26, 47 až 49


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. júla 1965. # Stefan Krawczynski proti Komisii EHSA. # Vec 83-63.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 28. februára 2013. # Dimitrios Pachtitis proti Európskej komisii. # Verejná služba - Verejné výberové konania. # Vec F-51/11.