title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. júla 2006.#Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd a Mark Sadja proti Pharmaceutical Society of Ireland a iní.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Supreme Court - Írsko.#Smernica 85/433/EHS - Vzájomné uznávanie diplomov - Farmaceuti - Uznávanie diplomov farmaceutov pracujúcich v nových lekárňach otvorených pre verejnosť - Rozsah diskrečnej právomoci členských štátov.#Vec C-221/05.

text:
      Vec C‑221/05
      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd
      a
      Mark Sadja
      proti
      Pharmaceutical Society of Ireland a i.
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Supreme Court)
      „Smernica 85/433/EHS – Vzájomné uznávanie diplomov – Farmaceuti – Uznávanie diplomov farmaceutov pracujúcich v nových lekárňach otvorených pre verejnosť – Rozsah diskrečnej právomoci členských štátov“
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Farmaceutické činnosti
      (Smernica Rady 85/433, článok 2)
      Článok 2 ods. 1 smernice 85/433 o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách farmaceutov
         vrátane opatrení na uľahčenie účinného uplatňovania práva usadiť sa pre určité farmaceutické činnosti ukladá každému členskému
         štátu povinnosť uznať diplomy uvedené v článku 4 tejto smernice, udelené štátnym príslušníkom členských štátov inými členskými
         štátmi v súlade s článkom 2 smernice 85/432 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich
         sa určitých činností v oblasti farmácie, a to tak, že im poskytne na svojom území rovnakú účinnosť, ako majú tie, ktoré sú
         upravené v uvedenom článku 4, ktoré sám vydáva. Článok 2 ods. 2 prvý pododsek smernice 85/433 však stanovuje, že členské štáty
         nie sú povinné uznať diplomy uvedené v odseku 1 toho istého článku, keď ide o otváranie nových lekární pre verejnosť, pričom
         za takéto sa vo všeobecnosti považujú lekárne, ktoré sú otvorené menej ako tri roky.

      Z toho vyplýva, že uvedený článok 2 ako celok ukladá povinnosť vzájomného uznávania, iba pokiaľ ide o lekárne otvorené najmenej
         tri roky. Teda členský štát, ktorý dosiahne súlad iba s minimálnym stupňom uznávania diplomov, nevykonáva voľnú úvahu zverenú
         touto smernicou.

      (pozri body 27, 28, 33, 34 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 13. júla 2006 (*)

      „Smernica 85/433/EHS – Vzájomné uznávanie diplomov – Farmaceuti – Uznávanie diplomov farmaceutov pracujúcich v nových lekárňach otvorených pre verejnosť – Rozsah diskrečnej právomoci členských štátov“
      Vo veci C‑221/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Supreme Court (Írsko)
         z 11. mája 2005 a doručený Súdnemu dvoru 19. mája 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd,
      Mark Sadja
      proti
      Pharmaceutical Society of Ireland,
      Minister for Health and Children,
      Írsku,
      Attorney General,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), S. von Bahr, A. Borg Barthet a A. Ó Caoimh,
      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: K. Sztranc-Slawiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. marca 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd a pán Sadja, v zastúpení: G. Hogan a M. Hayden, SC, ako aj C. Maguire, BL,
      –       Minister for Health and Children, Írsko a Attorney General, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci
         P. Sreenan, SC, a J. Heslin, BL, ako aj E. Neary, solicitor,

      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Støvlbæk a M. Shotter, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 smernice Rady 85/433/EHS zo 16. septembra 1985 o vzájomnom
         uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách farmaceutov vrátane opatrení na uľahčenie účinného
         uplatňovania práva usadiť sa pre určité farmaceutické činnosti (Ú. v. ES L 253, s. 37; Mim. vyd. 06/001, s. 132).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporového konania vedeného Sam Mc Cauley Chemists (Blackpool) Ltd (ďalej len „Sam Mc Cauley
         Chemists“) a pánom Sadja proti Pharmaceutical Society of Ireland, Minister for Health and Children (ďalej len „minister“),
         Írsku a Attorney General, týkajúceho sa platnosti právneho predpisu, ktorým bol prebratý do írskeho práva článok 2 smernice
         85/433.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Siedme odôvodnenie smernice 85/433 znie takto:
      „keďže v rámci vnútroštátnej politiky v oblasti verejného zdravotníctva a v snahe okrem iného zabezpečiť uspokojivé dodávky
         farmaceutických výrobkov na celom území určité členské štáty obmedzujú počet novootváraných lekární, zatiaľ čo ostatné neprijali
         žiadne takéto opatrenia; keďže za takýchto okolností je príliš skoro hovoriť o tom, či účinky uznávania diplomov, osvedčení
         a iných úradných dokladov o formálnych kvalifikáciách farmaceutov sa musia rozšíriť aj na výkon činnosti farmaceuta ako vedúceho
         lekárne otvorenej pre verejnosť kratšie ako tri roky; keďže tento problém musí v určitej lehote znovu posúdiť Komisia a Rada“.

      4       Článok 2 tej istej smernice stanovuje:
      „1.      Každý členský štát uzná diplomy, osvedčenia a iné doklady o formálnych kvalifikáciách uvedené v článku 4 udelené štátnym príslušníkom
         členských štátov inými členskými štátmi v súlade s článkom 2 smernice 85/432/EHS a poskytne im na svojom území rovnakú účinnosť,
         pokiaľ ide o začatie a vykonávanie činností uvedených v článku 1, ako majú diplomy, osvedčenia a iné doklady o formálnych
         kvalifikáciách podľa článku 4, ktoré sám vydá.

      2.      Členské štáty ale nemusia uznať diplomy, osvedčenia a iné doklady o formálnych kvalifikáciách uvedené v odseku 1, keď ide
         o otváranie nových lekární pre verejnosť. Na účel tejto smernice sa za nové považujú aj lekárne, ktoré sú otvorené menej ako
         tri roky.

      Päť rokov po dátume stanovenom v článku 19 ods. 1 predloží Komisia Rade správu o spôsobe, akým členské štáty uplatňovali predchádzajúci
         pododsek, a o možnosti rozšírenia účinkov vzájomného uznávania diplomov, osvedčení a iných dokladov uvedených v odseku 1.
         Komisia tiež predloží vhodné návrhy.“

       Vnútroštátna právna úprava
      5       Článok 15 ods. 2 bod 1 Ústavy Írska stanovuje:
      „Výlučnú právomoc prijímať zákony v mene štátu má Oireachtas [parlament Írska]; žiadny iný zákonodarný orgán nie je oprávnený
         prijímať zákony v mene štátu.“

      6       Podľa článku 29 ods. 4 bodu 10 tej istej Ústavy:
      „Žiadne ustanovenie tejto Ústavy nespôsobuje neplatnosť zákonov, aktov alebo opatrení prijatých štátom, ktoré si vyžadujú
         povinnosti vyplývajúce z členstva v Európskej únii alebo Spoločenstvách...“

      7       Zákon z roku 1972 o Európskych spoločenstvách (European Communities Act 1972) bol prijatý s cieľom, aby sa toto posledné uvedené
         ústavné ustanovenie stalo účinným. Na jednej strane oddiel 2 tohto zákona stanovuje, že „zmluvy upravujúce Európske spoločenstvá
         a existujúce a budúce akty prijaté inštitúciami Spoločenstva sú záväzné pre členský štát a sú súčasťou jeho vnútroštátneho
         právneho poriadku v súlade s podmienkami stanovenými týmito zmluvami“. Na druhej strane oddiel 3 uvedeného zákona zveruje
         Minister of State právomoc „prijímať nariadenia, aby sa zabezpečila účinnosť oddielu 2 tohto zákona v plnom rozsahu“. Tieto
         nariadenia môžu obsahovať „ustanovenia zrušujúce, pozmeňujúce alebo uplatňujúce iný zákon či už so zmenami, alebo bez nich...“.

      8       Podľa oddielu 2 zákona z roku 1962 o farmaceutických činnostiach (Pharmacy Act 1962):
      „1.      Osoba môže prevádzkovať lekáreň, v ktorej sa predávajú alebo pripravujú lieky, iba ak
      a)      je oprávnenou osobou a táto osoba alebo oprávnená osoba osobne dohliada na lekáreň, ako aj na predaj a prípravu týchto liekov.
      …
      3.      Na účely tohto oddielu sa rozumie ,oprávnenou osobou‘ schválený farmaceut (,registered pharmaceutical chemist‘)…
      3 A.      Na účely tohto oddielu nezahŕňajú výrazy ,oprávnená osoba‘ a ,schválený farmaceut‘ osoby schválené na základe oddielu 22 A zákona
         z roku 1875 o farmaceutických činnostiach [Pharmacy Act (Ireland) 1875], ktoré prevádzkujú lekáreň, v ktorej sa predávajú
         alebo pripravujú lieky alebo predávajú jedy, ak je táto lekáreň otvorená menej ako tri roky.

      …“
      9       Oddiel 22 A zákona z roku 1875 o farmaceutických činnostiach stanovuje, že ako farmaceuti musia byť schválené osoby, ktoré
         majú diplom, osvedčenie alebo iný oficiálny doklad o dosiahnutí kvalifikácie v odbore farmaceutických činností vydaný v inom
         členskom štáte v zmysle článku 2 smernice Rady 85/432/EHS zo 16. septembra 1985 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov
         a správnych opatrení týkajúcich sa určitých činností v oblasti farmácie (Ú. v. ES L 253, s. 34; Mim. vyd. 06/001, s. 129).

      10     Tak oddiel 2 ods. 3 A zákona z roku 1962 o farmaceutických činnostiach, ako aj oddiel 22 A zákona z roku 1875 o farmaceutických
         činnostiach boli zavedené do írskeho právneho poriadku, pokiaľ ide o ich znenie uplatniteľné vo veci samej, nariadením z roku
         1991 o uznávaní diplomov v odbore farmaceutických činností [European Communities (Recognition of Qualifications in Pharmacy)
         Regulations 1991, ďalej len „nariadenie z roku 1991“], ktoré prijal minister na prebratie smernice 85/433 do írskeho právneho
         poriadku. Základom tohto nariadenia je oddiel 3 zákona z roku 1972 o Európskych spoločenstvách.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      11     Sam Mc Cauley Chemists je majiteľom lekárne v Corku (Írsko), ktorá bola otvorená v októbri 2000, a bola teda v rozhodnom čase
         vo veci samej lekárňou otvorenou menej ako tri roky.

      12     Pán Sadja získal diplom v odbore farmaceutických činností v Spojenom kráľovstve. Bol vymenovaný za „oprávnenú osobu“ na prevádzku
         uvedenej lekárne. Keď sa po vyšetrovaní dozvedela Pharmaceutical Society of Ireland, ktorá vedie zoznam farmaceutov v Írsku
         a ktorá je takisto regulačným orgánom farmaceutov v tomto členskom štáte o tomto vymenovaní, uviedla, že pán Sadja nie je
         podľa ustanovení oddielu 2 ods. 3 A zákona z roku 1962 o farmaceutických činnostiach oprávnenou osobou v zmysle tohto zákona
         a že teda nie je spôsobilý vykonávať dohľad nad predmetnou lekárňou. Pharmaceutical Society of Ireland požadovala, aby bola
         táto situácia napravená, pretože v Írsku je výkon povolania farmaceuta bez povolenia prečinom.

      13     S cieľom namietať proti tomuto výkladu sa obrátili Sam Mc Cauley Chemists a pán Sadja na High Court, ktorý však ich žalobu
         zamietol. Podali teda odvolanie na Supreme Court a domáhali sa toho, aby vyhlásil nariadenie z roku 1991 za neplatné v rozsahu,
         v akom ním bol doplnený oddiel 2 ods. 3 A do zákona z roku 1962 o farmaceutických činnostiach, z dôvodov založených na írskom
         ústavnom práve.

      14     Nie je sporné v rámci konania pred vnútroštátnym súdom, že členský štát môže prebrať smernice do vnútroštátneho práva nariadením,
         ktoré mení legislatívne ustanovenia, iba ak si to vyžaduje členstvo v Európskych spoločenstvách. Akúkoľvek zmenu takýchto
         ustanovení, ktorá by presiahla to, čo vyžaduje smernica, môže prijať iba Oireachtas.

      15     V tejto súvislosti Sam Mc Cauley Chemists a pán Sadja uvádzajú, že keďže nariadenie z roku 1991 má v úmysle vylúčiť zo svojej
         pôsobnosti schváleného farmaceuta vykonávajúceho svoje povolanie v lekárni, ktorá je otvorená menej ako tri roky, členský
         štát používa voľnú úvahu, ktorú členským štátom zverila smernica 85/433. Z tejto smernice vzhľadom na jej kontext údajne jasne
         vyplýva, že táto voľná úvaha je spojená s posudzovaním záležitostí čisto vnútroštátneho práva.

      16     Členský štát totiž použil oddiel 3 zákona z roku 1972 o Európskych spoločenstvách. Chcel vykonať prebratie uvedenej smernice
         právnym aktom, ktorým sa menil zákon, ktorý prijal Oireachtas. Nebol však oprávnený tak urobiť, pretože výkon tejto voľnej
         úvahy nepožadovala žiadna povinnosť vyplývajúca z práva Spoločenstva v zmysle článku 29 ods. 4 bodu 10 Ústavy Írska.

      17     V dôsledku toho došlo k prisvojeniu si výlučnej právomoci prijímať zákony v mene členského štátu, ktorú má Oireachtas podľa
         článku 15 ods. 2 bodu l tejto Ústavy. Iba Oireachtas je oprávnený meniť a dopĺňať zákon, ktorý sám prijal.

      18     Naopak, minister uviedol, že prijatie nariadenia z roku 1991 si vyžadovali povinnosti vyplývajúce z členstva Írska v Spoločenstvách
         v zmysle článku 29 ods. 4 bodu 10 uvedenej Ústavy. Doplnenie oddielu 2 ods. 3 A tým istým nariadením nie je výkonom vlastnej
         voľnej úvahy členským štátom. Vyjadruje obmedzený rozsah povinnosti uloženej členskému štátu smernicou 85/433.

      19     Vnútroštátny súd uvádza, že ak by sa vychádzalo z predpokladu, podľa ktorého akt prebratia smernice 85/433 vylučujúci zo svojej
         pôsobnosti činnosti určitých farmaceutov predstavuje výkon vlastnej voľnej úvahy založenej na posudzovaní záležitostí čisto
         vnútroštátneho práva, bol by povinný rozhodnúť tak, že nebolo povolené zmeniť a doplniť zákon z roku 1962 o farmaceutických
         činnostiach právnym aktom vzhľadom na znenie článku 15 Ústavy Írska. Nariadenie z roku 1991 by bolo teda neplatné.

      20     Za týchto okolností Supreme Court rozhodol prerušiť konanie a predložil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Ukladá článok 2 smernice [85/433]:
      a)      iba povinnosť, ktorá spočíva v tom, že členský štát je povinný uznať kvalifikácie uvedené v článku 2 ods. 1 smernice s výnimkou
         ich uznania v súvislosti s otváraním nových lekární, tak ako sú definované v článku 2 ods. 2 [uvedenej smernice], alebo

      b)      odlišnú povinnosť, ktorá spočíva v tom, že členský štát je povinný uznať kvalifikácie uvedené v článku 2 ods. 1, ale okrem
         toho zveruje členskému štátu voľnú úvahu v oblasti uznávania týchto kvalifikácií, pokiaľ ide o vznik nových lekární otvorených
         pre verejnosť, tak ako sú definované v článku 2 ods. 2?“

       O prejudiciálnej otázke
      21     Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či článok 2 smernice 85/433 je obmedzený len na to, že ukladá členským
         štátom povinnosť uznávania diplomov, osvedčení a iných oficiálnych dokladov (ďalej len „diplomy“) v súvislosti s činnosťami
         v lekárňach otvorených najmenej tri roky, alebo či im zveruje aj voľnú úvahu v oblasti uznávania diplomov, pokiaľ ide o vznik
         nových lekární otvorených pre verejnosť, tak ako sú definované v článku 2 ods. 2 uvedenej smernice.

      22     Podľa článku 43 ES sa v rámci ustanovení Zmluvy ES týkajúcich sa práva usadiť sa zakazujú obmedzenia slobody usadiť sa štátnych
         príslušníkov jedného členského štátu na území iného členského štátu.

      23     Medzi týmito ustanoveniami sa nachádza článok 47 ES, ktorý oprávňuje Radu, aby vydala smernice na vzájomné uznávanie diplomov,
         pokiaľ ide najmä o povolanie farmaceuta.

      24     Okrem toho orgány členského štátu sú pri preskúmavaní žiadosti štátneho príslušníka iného členského štátu o udelenie povolenia
         na výkon regulovaného povolania povinné vziať do úvahy profesijnú kvalifikáciu dotknutej osoby, porovnávajúc na jednej strane
         kvalifikáciu, ktorú potvrdzujú jej diplomy a jej príslušné profesijné skúsenosti, a na druhej strane profesijnú kvalifikáciu
         požadovanú vnútroštátnou právnou úpravou na výkon predmetného povolania, a to nezávisle od prijatia alebo neprijatia smernice
         upravujúcej osobitný režim vzájomného uznávania predmetných diplomov (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. septembra 2000,
         Hocsman, C‑238/98, Zb. s. I‑6623, body 23 a 31, a z 13. novembra 2003, Morgenbesser, C‑313/01, Zb. s. I‑13467, body 57 a 58).

      25     Ako vyplýva z článku 47 ods. 1 ES, cieľom takýchto smerníc je uľahčiť vzájomné uznávanie diplomov tým, že zriaďujú pravidlá
         a spoločné kritériá, ktoré vedú, ak je to možné, k automatického uznávaniu uvedených diplomov (rozsudok z 22. januára 2002,
         Dreessen, C‑31/00, Zb. s. I‑663, bod 26).

      26     Pokiaľ ide o dosah uvedených smerníc, je potrebné uviesť, že článok 47 ES zveruje právomoc vykonávať v prípade potreby úplnú
         harmonizáciu predmetných diplomov zákonodarcovi Spoločenstva, pričom ponecháva na úvahu posledného uvedeného spôsob, akým
         je potrebné postupovať, aby sa dosiahol takýto cieľ. Z tohto dôvodu je povolené, aby vykonával harmonizáciu v jednotlivých
         fázach, lebo vykonávanie harmonizačných opatrení je vo všeobecnosti ťažké, pretože si vyžaduje zo strany príslušných inštitúcií
         Spoločenstva na základe rôznych a komplexných vnútroštátnych ustanovení a v súlade s cieľmi definovanými Zmluvou vypracovanie
         spoločných pravidiel, s ktorými má súhlasiť kvalifikovaná väčšina členov Rady, prípadne dôjde k ich jednomyseľnému súhlasu
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. mája 1997, Nemecko/Parlament a Rada, C‑233/94, Zb. s. I‑2405, bod 43, a zo 17. júna 1999,
         Socridis, C‑166/98, Zb. s. I‑3791, bod 26).

      27     V danom prípade článok 2 ods. 1 smernice 85/433 ukladá každému členskému štátu povinnosť uznať diplomy uvedené v článku 4
         tejto smernice, udelené štátnym príslušníkom členských štátov inými členskými štátmi v súlade s článkom 2 smernice 85/432,
         a to tak, že im poskytne na svojom území rovnakú účinnosť, ako majú tie, ktoré sú upravené v uvedenom článku 4, a sám ich
         vydáva.

      28     Článok 2 ods. 2 prvý pododsek smernice 85/433 však stanovuje, že členské štáty nie sú povinné uznať diplomy uvedené v odseku
         1 toho istého článku, keď ide o otváranie nových lekární pre verejnosť, pričom za takéto sa vo všeobecnosti považujú lekárne,
         ktoré sú otvorené menej ako tri roky.

      29     Toto ustanovenie teda obmedzuje rozsah povinnosti uvedenej v článku 2 ods. 1 smernice 85/433, a to z dôvodu uvedeného v siedmom
         odôvodnení tejto smernice, podľa ktorého v oblasti verejného zdravotníctva určité členské štáty obmedzujú počet nových lekární,
         zatiaľ čo ostatné neprijali žiadne takéto opatrenia, pričom za takýchto okolností je príliš skoro hovoriť o tom, či účinky
         uznávania diplomov v oblasti farmaceutických činností sa musia rozšíriť aj na výkon činnosti farmaceuta ako vedúceho novej
         lekárne.

      30     Okrem toho podľa toho istého odôvodnenia tento problém musí v určitej lehote znovu posúdiť Komisia a Rada. S týmto cieľom
         článok 2 ods. 2 druhý pododsek smernice 85/433 stanovuje, že Komisia je povinná predložiť Rade správu o možnosti rozšírenia
         účinkov vzájomného uznávania diplomov uvedených v odseku 1 toho istého článku na diplomy pre vznik nových lekární a ukladá
         jej povinnosť v prípade potreby predložiť vhodné návrhy.

      31     Z vyššie uvedeného vyplýva, že pokiaľ ide o uznávanie diplomov v oblasti farmaceutických činností, zákonodarca Spoločenstva
         tým, že prijal smernicu 85/433, mal zámer vykonať len čiastočnú harmonizáciu zabezpečujúcu minimálnu hranicu uznávania uvedených
         diplomov, teda uznávanie na výkon činností v lekárňach otvorených najmenej tri roky, stanovujúc možnosť pre členské štáty
         prekročiť minimálne požiadavky uložené uvedenou smernicou.

      32     Vzhľadom na znenie článku 249 tretieho pododseku ES sú členské štáty povinné dosiahnuť tento minimálny stupeň uznávania diplomov
         a najmä upraviť toto uznávanie v ustanoveniach ich vnútroštátneho právneho poriadku bez toho, aby mali k dispozícii priestor
         pre voľnú úvahu, pokiaľ ide o tento výsledok. Je to totiž zákonodarca Spoločenstva, kto rozhodol presne a bezpodmienečne,
         využijúc právomoci, ktoré sú mu zverené zmluvou, na ktoré diplomy v oblasti farmaceutických činností sa má vzťahovať vzájomné
         uznávanie upravené v smernici 85/433.

      33     Zo znenia článku 2 smernice 85/433 ako celku vyplýva, že toto ustanovenie ukladá povinnosť vzájomného uznávania, iba pokiaľ
         ide o lekárne otvorené najmenej tri roky. Teda ak členský štát dosiahne súlad iba s uvedeným minimálnym stupňom uznávania
         diplomov, nevykonáva žiadnu voľnú úvahu vyplývajúcu z článku 2 smernice 85/433.

      34     Je preto potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 2 smernice 85/433 sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát,
         ktorý dosiahne súlad iba s minimálnym stupňom uznávania diplomov upraveným touto smernicou, nevykonáva voľnú úvahu zverenú
         touto smernicou.

       O trovách
      35     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 2 smernice Rady 85/433/EHS zo 16. septembra 1985 o vzájomnom uznávaní diplomov, osvedčení a iných dokladov o formálnych
            kvalifikáciách farmaceutov vrátane opatrení na uľahčenie účinného uplatňovania práva usadiť sa pre určité farmaceutické činnosti
            sa má vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý dosiahne súlad iba s minimálnym stupňom uznávania diplomov upraveným touto
            smernicou, nevykonáva voľnú úvahu zverenú touto smernicou.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 13. decembra 2004.#El Corte Inglés, SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-8/03.

text:
          ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      z 13. decembra 2004 (
            *1
         )
      Vo veci T-8/03,

         El Corte Inglés, SA, so sídlom v Madride (Španielsko), v zastúpení: J. Rivas Zurdo, advokát,
      žalobca,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: P. Bullock a O. Montalto, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Súdom prvého stupňa:

         Emilio Pucci Srl, so sídlom vo Florencii (Taliansko), v zastúpení: P. L. Roncaglia, G. Lazzeretti a M. Boletto, advokáti,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 3. októbra 2002 (spojené veci R 700/2000-4 a R 746/2000-4), týkajúcemu sa námietky majiteľa národných obrazových ochranných známok EMIDIO TUCCI proti zápisu obrazovej ochrannej známky EMILIO PUCCI ako ochrannej známky Spoločenstva,
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),
      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meij a N. J. Forwood,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. júna 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Vedľajší účastník konania podal 1. apríla 1996 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

               2

               Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis obrazového označenia EMILIO PUCCI tak, ako je zobrazené nižšie:

               3

               Výrobky uvedené v prihláške patria do tried 3, 18, 24 a 25 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        trieda 3: „Bieliace prípravky a iné látky na čistenie bielizne a šatstva, leštiace, čistiace a abrazívne prípravky, mydlá, parfuméria, éterické oleje, kozmetické prípravky, vlasové vody, prípravky na čistenie zubov“,

                        —

                        trieda 18: „Koža a imitácie kože a výrobky vyrobené z týchto materiálov, ktoré nie sú zaradené v iných triedach; koža zvierat, usne; cestovné kufre a tašky; dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice; biče, popruhy a sedlárske výrobky“,

                        —

                        trieda 24: „Textil a textilné výrobky, ktoré nie sú zaradené v iných triedach; posteľné prikrývky a prikrývky na stôl“,

                        —

                        trieda 25: „Oblečenie, obuv, pokrývky hlavy“.

               4

               Uvedená prihláška bola zverejnená 6. apríla 1998 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 25/1998.

               5

               Žalobca podal 3. júla 1998 námietku podľa článku 42 nariadenia č. 40/94 proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre všetky výrobky uvedené v prihláške.

               6

               Žalobca na podporu svojej námietky uvádzal na jednej strane pravdepodobnosť zámeny upravenú v článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 s jednotlivými národnými ochrannými známkami, ktorých je majiteľom, predovšetkým s dvoma ochrannými známkami tvorenými obrazovým označením EMIDIO TUCCI tak, ako je vyobrazené nižšie:

               Tieto dve ochranné známky sú predmetom týchto zápisov v Španielsku:

                        —

                        zápis č. 1908876 z 5. decembra 1994 pre výrobky triedy 3 („Bieliace prípravky a iné látky na čistenie bielizne a šatstva, leštiace, čistiace a abrazívne prípravky, mydlá, parfuméria, éterické oleje, kozmetické prípravky, vlasové vody, prípravky na čistenie zubov“),

                        —

                        zápis č. 855782 z 30. mája 1984 pre výrobky triedy 25 („Oblečenie, vrátane čižiem, topánok a papúč“).

               7

               Žalobca na druhej strane tvrdil, že uvedené ochranné známky boli všeobecne známe v Španielsku a že používanie prihlasovanej ochrannej známky by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky, alebo by dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky škodilo v zmysle článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94.

               8

               Námietkové oddelenie ÚHVT rozhodnutím z 20. apríla 2000 iba na základe dvoch španielskych ochranných známok uvedených vyššie v bode 6:

                        —

                        čiastočne vyhovelo námietke a zamietlo zápis prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky tried 3 a 25, ako aj pre časť výrobkov triedy 18 („Koža a imitácie kože a výrobky vyrobené z týchto materiálov, ktoré nie sú zaradené v iných triedach; koža zvierat; cestovné kufre a tašky“),

                        —

                        zamietlo námietku, a teda povolilo zápis prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky „dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice; biče, popruhy a sedlárske výrobky“ patriace do triedy 18, ako aj pre všetky výrobky triedy 24.

               9

               Tak vedľajší účastník konania vo vzťahu k zamietnutiu zápisu prihlasovanej ochrannej známky, ako aj žalobca vo vzťahu k čiastočnému zamietnutiu námietky podali podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 odvolanie na ÚHVT proti rozhodnutiu námietkového oddelenia.

               10

               Rozhodujúc o odvolaniach zlúčených podľa článku 7 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 216/96 z 5. februára 1996, ktorým sa ustanovuje rokovací poriadok odvolacích senátov Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (Ú. v. ES L 28, s. 11; Mim. vyd. 17/001, s. 221), štvrtý odvolací senát ÚHVT rozhodnutím z 3. októbra 2002 (spojené veci R 700/2000-4 a R 746/2000-4, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) doručeným žalobcovi 7. novembra 2002:

                        —

                        zrušil rozhodnutie námíetkového oddelenia v časti, v ktorej vyhovelo námietke, a zamietol prihlášku ochrannej známky vo vzťahu k výrobkom „Koža a imitácie kože a výrobky vyrobené z týchto materiálov, ktoré nie sú zaradené v iných triedach; koža zvierat; cestovné kufre a tašky,“ ktoré patria do triedy 18,

                        —

                        zamietol odvolanie a potvrdil rozhodnutie námietkového oddelenia vo vzťahu k výrobkom tried 3, 24 a 25, ako aj vo vzťahu k výrobkom „dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice; biče, popruhy a sedlárske výrobky“ patriacim do triedy 18.

         Návrhy účastníkov konania

               11

               Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie v časti, v ktorej sa čiastočne vyhovelo odvolaniu vedľajšieho účastníka konania, zamietlo odvolanie žalobcu a povolilo zápis ochrannej známky Spoločenstva pre výrobky tried 18 a 24,

                        —

                        zamietol zápis prihlasovanej ochrannej známky pre všetky výrobky uvedené v prihláške, ktoré patria do tried 18 a 24,

                        —

                        zaviazal ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania.

               12

               ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               13

               Žalobca na podporu svojich návrhov uvádza v podstate jeden hlavný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a jeden subsidiárny dôvod založený na porušení článku 8 ods. 5 tohto nariadenia.

         O hlavnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
      Tvrdenia účastníkov konania

               14

               Žalobca tvrdí, že v rozpore s tým, čo usúdil odvolací senát v napadnutom rozhodnutí, existuje pravdepodobnosť zámeny podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

               15

               Po prvé podľa žalobcu existuje vysoká podobnosť blízka zhodnosti medzi kolidujúcimi označeniami.

               16

               Po druhé podľa neho existuje zjavný a veľmi úzky vzťah medzi výrobkami chránenými skoršími ochrannými známkami patriacimi do triedy 3 a najmä do triedy 25 a výrobkami uvedenými v prihláške ochrannej známky, ktoré patria do tried 18 a 24. Žalobca podčiarkuje, že všetky tieto triedy patria do odvetvia módy a textilov, či už ide o odevy ako také, o látky určené na ich výrobu, o doplnky alebo o kozmetické výrobky. Sú nerozlučne späté s krásou, starostlivosťou o telo, vonkajším výzorom a osobným imidžom. Predmetné výrobky sú uvádzané na trh tými istými sieťami, takže spotrebitelia ich spájajú tak, že im prideľujú ten istý obchodný pôvod. Námietkové oddelenie v rozhodnutí z 20. apríla 2000 podľa žalobcu uznalo, že môže byť preukázaný vzťah medzi triedami 18 a 25, ak sú splnené niektoré okolnosti, ku ktorým patrí aj „vysoká rozlišovacia spôsobilosť“ ochrannej známky EMIDIO TUCCI.

               17

               Po tretie žalobca pripomína, že na účely použitia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 je potrebné v každom prípade celkovo posúdiť pravdepodobnosť zámeny (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1997, SABEL, C-251/95, Zb. s. I-6191, bod 22) so zreteľom tak na vysokú rozlišovaciu spôsobilosť skorších ochranných známok, ako aj na zásadu vzájomnej závislosti.

               18

               Čo sa týka prvého z týchto aspektov, žalobca pripomína, že pravdepodobnosť zámeny je tým vyššia, čím je vyššia rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky, ochranné známky, ktoré majú vyššiu rozlišovaciu spôsobilosť, bud vyplývajúcu z ich samotnej podstaty, alebo z dôvodu ich známosti na trhu, majú širšiu ochranu ako ochranné známky, ktorých rozlišovacia spôsobilosť je nižšia (rozsudok Súdneho dvora z 22. júna 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C-342/97, Zb. s. I-3819, bod 20).

               19

               Čo sa týka druhého z týchto aspektov, žalobca pripomína, že celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vyžaduje určitú vzájomnú súvislosť medzi zohľadnenými činiteľmi, najmä podobnosť ochranných známok, a výrobkami alebo službami, ktoré chránia. Takže nízky stupeň podobnosti medzi výrobkami alebo službami môže byť vyvážený vysokým stupňom podobnosti ochranných známok a naopak (rozsudky Súdneho dvora z 29. septembra 1998, Canon, C-39/97, Zb. s. I-5507, bod 17, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný v bode 18 vyššie, bod 19).

               20

               V tomto prípade žalobca tvrdí, že so zreteľom na jednej strane na vysokú rozlišovaciu spôsobilosť skorších ochranných známok a na druhej strane na takmer zhodnosť kolidujúcich označení, ktorá umožňuje zohľadniť nižší stupeň podobnosti výrobkov, použitie týchto zásad musí viesť k zamietnutiu zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky tried 18 a 24.

               21

               Ani ÚHVT, ani vedľajší účastník konania nespochybňujú, že existuje veľká podobnosť medzi kolidujúcimi označeniami.

               22

               Čo sa týka podobnosti medzi predmetnými výrobkami, ÚHVT rozdeľuje výrobky uvedené v prihláške na jednej strane na výrobky triedy 18 „Koža a imitácie kože, koža zvierat; cestovné kufre a tašky, dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice; biče, popruhy a sedlárske výrobky“ a triedy 24 (ďalej len „výrobky prvej skupiny“) a na druhej strane na výrobky triedy 18 „výrobky vyrobené z kože alebo imitácie kože, ktoré nie sú zaradené v iných triedach“ (ďalej len „výrobky druhej skupiny“).

               23

               Čo sa týka výrobkov prvej skupiny, ÚHVT súhlasí so stanoviskom odvolacieho senátu, podľa ktorého bežne neexistuje podobnosť medzi týmito výrobkami a výrobkami tried 3 a 25 chránenými skoršími ochrannými známkami žalobcu.

               24

               Čo sa týka výrobkov druhej skupiny, ÚHVT podčiarkuje, že sa zdá, že pri posúdení podobnosti medzi týmito výrobkami a výrobkami triedy 25 chránenými jednou zo skorších ochranných známok žalobcu, odvolací senát zohľadnil iba ich odlišnú povahu a účel bez toho, aby sa vyslovil k prípadnej existencii komplementárnosti medzi nimi.

               25

               K výrobkom druhej skupiny však patria aj doplnky z kože alebo imitácie kože, ako napríklad tašky, kabelky rôznych druhov, peňaženky, náprsné tašky a pod., ktoré podľa ÚHVT budú bežne verejnosťou vnímané ako majúce úzky komplementárny vzťah k odevom a topánkam triedy 25. Podľa ÚHVT je všeobecne známe, že najmä dámska časť verejnosti si veľmi pozorne vyberá tašku alebo kabelku tak, aby sa hodila k určitému oblečeniu alebo topánkam.

               26

               V tejto súvislosti ÚHVT uvádza rozhodovaciu prax námietkového oddelenia a osobitne dve rozhodnutia, v ktorých bolo uznané, že na jednej strane „kabelky“ a na druhej strane „výrobky z kože alebo z imitácie kože a tašky“ sú komplementárne k „odevom a topánkam“, ak tieto výrobky triedy 18 sú v prvom rade vnímané spotrebiteľmi ako doplnky k odevom alebo topánkam triedy 25. Táto rozhodovacia prax bola prebratá do smerníc upravujúcich námietkové konanie, ktoré prijal predseda ÚHVT 10. mája 2004.

               27

               So zreteľom na vyššie uvedené ÚHVT uvádza, že necháva na posúdenie Súdu prvého stupňa, či existuje komplementárny vzťah medzi predmetnými výrobkami.

               28

               Podľa vedľajšieho účastníka konania je naopak potrebné použiť v tomto prípade všeobecné pravidlo pripomenuté odvolacím senátom, podľa ktorého na jednej strane výrobky tried 18 a 24 a na druhej strane výrobky tried 3 a 25 musia byť bežne považované za odlišné z dôvodu rozdielov v ich povahe, určení, spôsobe použitia a spôsoboch distribúcie a uvádzania na trh.

               29

               Výnimka z tohto pravidla môže byť priznaná len v niektorých osobitných prípadoch, napríklad ak odevný podnik je všeobecne známy vďaka svojím látkam a rozhodne sa zúročiť svoj úspech rozšírením svojich aktivít na výrobu odevov. V takomto prípade spotrebiteľ bude spájať tieto výrobky s jediným výrobcom.

               30

               Podľa vedľajšieho účastníka konania v prejednávanej veci tento osobitný vzťah neexituje, keďže žalobca nikdy nepoužíval ochrannú známku EMIDIO TUCCI mimo rámca špecifického odvetvia pánskych odevov.

               31

               Vo vzťahu k celkovému posúdeniu pravdepodobnosti zámeny, čo sa týka na jednej strane zohľadnenia údajnej vysokej rozlišovacej spôsobilosti skorších ochranných známok, ÚHVT a vedľajší účastník konania usudzujú, že odvolací senát správne rozhodol, že dôkazy predložené žalobcom sú nedostatočné.

               32

               Čo sa týka na druhej strane zohľadnenia zásady závislosti, ÚHVT usudzuje bez toho, aby tým bola dotknutá výhrada uvedená v bodoch 24 až 27 vyššie vo vzťahu k výrobkom druhej skupiny, že odvolací senát správne poukázal na objektívnu neexistenciu čo i len malého vzťahu medzi výrobkami tried 18 a 24 uvedených v prihláške ochrannej známky a výrobkami triedy 3 a najmä triedy 25 chránenými skoršími ochrannými známkami.

         Posúdenie Súdom prvého stupňa

               33

               Podľa článku 8 ods. 1 pism. b) nariadenia č. 40/94 na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, nebude zapísaná, ak pre jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená.

               34

               Na účely tohto ustanovenia článok 8 ods. 2 pism. a) bod ii) nariadenia č. 40/94 upresňuje, že pod pojmom „skoršie ochranné známky“ sa v prípade ochranných známok zapísaných v členskom štáte rozumejú ochranné známky s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva.

               35

               V prejednávanej veci žalobca založil svoju námietku na štyroch národných ochranných známkach, teda dvoch španielskych ochranných známkach uvedených v bode 6 vyššie a dvoch ďalších ochranných známkach, zapísaných v Španielsku 5. decembra 1996 pod číslom 2027132 pre výrobky triedy 18 a 20. novembra 1997 pod číslom 2092894 pre výrobky triedy 24. Počas pojednávania žalobca požiadal, aby v rámci tejto žaloby boli zohľadnené aj tieto dve ochranné známky. V tejto súvislosti stačí uviesť podobne, ako to urobilo námietkové oddelenie, že prihlášky uvedených ochranných známok boli podané 6. mája 1996 a 19. mája 1997, pričom prihláška ochrannej známky Spoločenstva bola podaná 1. apríla 1996. Iba ochranné známky uvedené v bode 6 vyššie môžu byť považované za skoršie ochranné známky v zmysle ustanovenia citovaného v predchádzajúcom bode, a teda iba ony môžu byť zohľadnené na účely použitia článku 8 ods. 1 pism. b) nariadenia č. 40/94. Tieto dve skoršie ochranné známky sú zapísané v Španielsku, ktoré teda predstavuje príslušné územie na účely tohto ustanovenia. Vzhľadom na povahu výrobkov chránených ochrannými známkami príslušnú skupiny verejnosti tvoria koneční spotrebitelia.

               36

               Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje pravdepodobnosť, že si verejnosť môže myslieť, že predmetné výrobky alebo služby pochádzajú od toho istého podniku alebo prípadne od podnikov ekonomicky previazaných.

               37

               Podľa tejto judikatúry pravdepodobnosť zámeny má byť posudzovaná celkovo podľa vnímania označení a predmetných výrobkov alebo služieb príslušnou skupinou verejnosti so zreteľom na všetky relevantné faktory veci, najmä na vzájomnú závislosť medzi podobnosťou označení a podobnosťou chránených výrobkov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Laboratorios RTB/ÚHVT - Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Zb. s. II-2821, body 31 až 33, a tam citovanú judikatúru].

               38

               V prejednávanej veci ani ÚHVT, ani vedľajší účastník konania nespochybnili posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého kolidujúce označenia sú podobné v zmysle článku 8 ods. 1 pism. b) nariadenia č. 40/94.

               39

               Je teda potrebné preskúmať, či stupeň podobnosti medzi predmetnými výrobkami, teda na jednej strane výrobkami chránenými skoršími ochrannými známkami patriacimi do tried 3 a 25 a na druhej strane výrobkami uvedenými v prihláške ochrannej známky patriacimi do tried 18 a 24, je dostatočne vysoká na to, aby bolo možné skonštatovať, že existuje pravdepodobnosť zámeny medzi ochrannými známkami.

               40

               V tejto súvislosti je potrebné najprv zdôrazniť, že tak, ako to pripomína pravidlo č. 2 ods. 4 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13.decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), zatriedenie tovarov a služieb podľa Niceskej dohody slúži výhradne na administratívne účely. Výrobky teda nemôžu byť považované ako odlišné iba z dôvodu, že sú ako v prejednávanej veci, zatriedené do rôznych tried.

               41

               Ďalej je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je na posúdenie podobnosti predmetných výrobkov potrebné zohľadniť všetky relevantné faktory, ktoré charakterizujú vzťahy medzi týmito výrobkami, predovšetkým vrátane povahy, určenia, použitia, ako aj ich konkurujúcej alebo komplementárnej povahy [rozsudok Canon, už citovaný v bode 19 vyššie, bod 23, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. novembra 2003, Díaz/ÚHVT — Granjas Castellò (CASTILLO), T-85/02, Zb. s. II-4835, bod 32].

               42

               Okolnosť, ktorú v prejednávanej veci uvádza žalobca, že všetky tieto výrobky sú nerozlučne späté s krásou, starostlivosťou o telo, vonkajším výzorom a osobným imidžom, aj keby bola považovaná za preukázanú, nestačí na to, aby tieto výrobky mohli byť považované za podobné, ak sa inak značne odlišujú vo vzťahu k všetkým relevantným faktorom, ktoré charakterizujú ich vzťahy.

               43

               V tejto súvislosti ÚHVT správne poznamenáva, že výrobky triedy 18 majú odlišnú povahu a účel od výrobkov tried 3 a 25 chránených skoršími ochrannými známkami žalobcu. Žalobca vážne nespochybňuje tieto rozdiely vo vzťahu k výrobkom triedy 3. Čo sa týka výrobkov triedy 25, tie slúžia na chránenie a obliekanie ľudského tela, pričom výrobky triedy 18 slúžia na prenos predmetov, výzdobu miestností alebo na poskytnutie surovín výrobcom tovarov z kože alebo z imitácie kože. Bežne sú vyrábané rozličnými výrobcami a uvádzané na trh rozličnými sieťami. Skutočnosť, že tieto výrobky ako na jednej strane cestovné kufre a dáždniky a na druhej strane odevy a topánky môžu byť predávané v tých istých obchodných zariadeniach, ako napríklad v obchodných domoch alebo supermarketoch, nemá osobitný význam v tejto súvislosti, keďže v takýchto obchodoch je možné nájsť výrobky veľmi odlišnej povahy bez toho, aby im spotrebitelia automaticky prisudzovali rovnaký pôvod. Medzi týmito výrobkami tiež neexistuje konkurujúci vzťah.

               44

               Rovnako na jednej strane látky a textilné výrobky triedy 24 a na druhej strane odevy a topánky triedy 25 sa odlišujú v mnohých aspektoch, ako napríklad povaha, určenie, pôvod alebo distribučná sieť. Odvolací senát teda správne uviedol v bode 31 napadnutého rozhodnutia, že iba za osobitných okolností, čiže keď výrobca látok využije všeobecnú známosť svojej ochrannej známky a rozhodne sa rozšíriť svoju aktivitu na výrobu odevov, bude tá istá ochranná známka používaná na označenie konečných výrobkov (odevy) a výrobkov — polotovarov (látky na odevy). Z materiálu predloženého žalobcom nevyplýva, že by to takto bolo v prejednávanej veci.

               45

               Je teda potrebné skonštatovať, že výrobky patriace do tried 18 a 24 zďaleka nemajú medzi sebou „zjavný a veľmi úzky vzťah“ a za normálnych okolností nie sú dostatočne podobné s výrobkami tried 3 a 25 na to, aby vznikla pravdepodobnosť zámeny, čo sa týka ich obchodného pôvodu vo vnímaní príslušnej skupiny verejnosti aj v prípade podobnosti označení.

               46

               Je však potrebné detailnejšie preskúmať tézu ÚHVT, podľa ktorej medzi výrobkami triedy 18, takzvaná druhá skupina, ako napríklad tašky, kabelky, peňaženky, náprsné tašky alebo iné doplnky tohto druhu, má úzky komplementárny vzťah k odevom a topánkam triedy 25, takže tieto výrobky môžu byť prípadne považované za podobné v zmysle rozsudku Canon, už citovaného v bode 19 vyššie.

               47

               Podľa definície komplementárnych výrobkov, ktorú uvádza ÚHVT v bode 2.6.1 smerníc upravujúcich námietkové konanie, citovaných v bode 26 vyššie, medzi týmito výrobkami existuje úzky vzťah v tom zmysle, že jeden z výrobkov je nevyhnutný alebo dôležitý pre použitie druhého, takže spotrebitelia si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov prináleží jednému podniku.

               48

               V prejednávanej veci však ÚHVT v žiadnom prípade nepreukázal, a dokonca ani netvrdil, že existuje takýto vzťah komplementarnosti medzi výrobkami druhej skupiny a výrobkami triedy 25. ÚHVT má skôr na mysli estetickú komplementarnost, ktorá je subjektívna a daná zvykmi alebo preferenciami spotrebiteľov, ako môžu byť vyvolané marketingovými snahami výrobcov, alebo jednoduchými fenoménmi módy. Je ďalej potrebné zdôrazniť, že z tézy ÚHVT sa nezdá, že táto komplementarnost dosiahla štádium skutočnej estetickej „potreby“ v tom zmysle, že spotrebitelia považujú za nezvyčajné alebo šokujúce mať tašku, ktorá neladí s ich odevom alebo topánkami.

               49

               V prejednávanej veci však nielenže konkrétne prvky umožňujúce posúdiť správnosť tézy ÚHVT neboli predmetom žiadnej kontradiktórnej diskusie pred odvolacím senátom, ale neboli ani predložené ÚHVT v rámci tohto konania.

               50

               ÚHVT nanajvýš tvrdí, že je „pravdepodobné,“ že spotrebitelia a najmä spotrebiteľky budú považovať výrobky druhej skupiny, predovšetkým kabelky, za „doplnky“ k vonkajším odevom alebo aj k topánkam. Podľa ÚHVT je v skutočnosti „bežné“, že veľká časť verejnosti považuje tieto výrobky za „komplementárne doplnky,“ pretože sú úzko zladené s vonkajším odevom a topánkami a „môžu byť dokonale“ distribuované tými istými výrobcami alebo výrobcami ekonomicky prepojenými.

               51

               V prvom rade je nevyhnutné skonštatovať, že tieto vysvetlenia sú do určitej miery sformulované špekulatívne alebo hypoteticky, keď sa neopierajú iba o jednoduché postuláty.

               52

               Okrem toho tak smernice upravujúce námietkové konanie, ako aj obe rozhodnutia námietkového oddelenia uvádzané ÚHVT uznávajú, že nie je bežné, aby na jednej strane kabelky a na druhej strane odevy a topánky boli distribuované tými istými výrobcami alebo výrobcami ekonomicky prepojenými.

               53

               Za týchto okolností Súd prvého stupňa nepovažuje za vhodné spochybniť na základe jednoduchých nedostatočne popísaných tvrdení ÚHVT posúdenie podobnosti výrobkov vykonané odvolacím senátom.

               54

               Žalobca ďalej uvádza ako jeden z ďalších prvkov, ktoré by bolo potrebné zobrať do úvahy pri celkovom posúdení pravdepodobnosti zámeny, vyššiu rozlišovaciu spôsobilosť jeho skoršej ochrannej známky, ako je priemer (pozri body 17, 18 a 20 vyššie).

               55

               Tak ako to správne uviedlo námietkové oddelenie (pozri bod III.B.4 rozhodnutia z 20. apríla 2000), vyššia rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky, ako je priemer, buď z dôvodu jej samotnej povahy, alebo z dôvodu jej známosti na trhu, predstavuje v skutočnosti jednu z osobitných okolností, keď estetická komplementarnost ktorá môže existovať medzi výrobkami druhej skupiny a výrobkami triedy 25, keďže môžu byť eventuálne doplnkami týchto výrobkov, môže byť považovaná za určujúcu pre posúdenie pravdepodobnosti zámeny.

               56

               Na jednej strane však žalobca neuviedol žiaden prvok alebo tvrdenie umožňujúce podporiť toto vyjadrenie, podľa ktorého z podstaty skorších ochranných známok vyplýva ich rozlišovacia spôsobilosť. Za týchto okolností musí byť toto tvrdenie zamietnuté.

               57

               Na druhej strane, aj keď rozlišovacia spôsobilosť týchto ochranných známok z dôvodu ich známosti na trhu bola uznaná námietkovým oddelením, bola správne odmietnutá odvolacím senátom so zreteľom na dôkazy predložené žalobcom tak, ako je to uvedené nižšie v bode 67 a nasledujúcich tohto rozsudku.

               58

               Žalobca sa nemôže dovolávať vyššej rozlišovacej spôsobilosti jeho skorších ochranných známok.

               59

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil žiadneho nesprávneho právneho posúdenia, keď skonštatoval, že z dôvodu neexistujúcej podobnosti medzi predmetnými výrobkami v prejednávanej veci je pravdepodobnosť zámeny vylúčená. Takže je potrebné zamietnuť hlavný žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 pism. b) nariadenia č. 40/94.

         O subsidiámom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94
      Tvrdenia účastníkov konania

               60

               Aj za predpokladu, že neexistuje žiaden vzťah medzi výrobkami triedy 3 a najmä výrobkami triedy 25 chránenými skoršími ochrannými známkami a výrobkami tried 18 a 24 uvedenými v prihláške ochrannej známky, žalobca tvrdí, že ÚHVT mal zamietnuť zápis prihlasovanej ochrannej známky na základe článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94.

               61

               Podľa žalobcu v prejednávanej veci je nespochybniteľné, že skoršie národné ochranné známky EMIDIO TUCCI sú všeobecne známe v dotknutom členskom štáte, keďže sú známe značnej časti príslušnej skupiny verejnosti a majú vysokú rozlišovaciu spôsobilosť, predovšetkým v odvetví pánskej módy tak, ako to vraj uznalo aj námietkové oddelenie v rozhodnutí z 20. apríla 2000.

               62

               Žalobca sa v tejto súvislosti odvoláva na dôkazy predložené v priebehu konania pred ÚHVT.

               63

               Žalobca navyše vyhlasuje, že predloží nové dôkazy vo forme dokumentov a svedectiev, okrem iného žiadosť o poskytnutie informácií adresovanú Španielskemu úradu pre patenty a ochranné známky týkajúcu sa existencie ňou zapísaných ochranných známok v rozličných triedach medzinárodného triedenia, ako aj nové fotografie, brožúry, písomné vyhlásenia, inzeráty, časopisy a nové reklamné dokumenty.

               64

               Podľa žalobcu zo zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky patriace do tried 18 a 24 by vyplynulo klamlivé používanie osobitnej rozlišovacej spôsobilosti priznanej skorším ochranným známkam.

               65

               ÚHVT a vedľajší účastník konania usudzujú, že odvolací senát správne považoval dôkazy predložené žalobcom na podporu jeho námietky tak vysokej rozlišovacej spôsobilosti ochranných známok EMIDIO TUCCI na účely posúdenia pravdepodobnosti zámeny, ako aj všeobecnej známosti ochranných známok v zmysle článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 za nedostatočné.

               66

               Vo vzťahu k novým dôkazom uvádzaným žalobcom na podporu jeho žaloby ÚHVT usudzuje, že nemôžu byť predložené po prvýkrát pred Súdom prvého stupňa.

         Posúdenie Súdom prvého stupňa

               67

               Z judikatúry Súdneho dvora o výklade článku 5 ods. 2 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92), ktorého normatívny obsah je v podstate zhodný s článkom 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94, že na splnenie podmienky dobrého mena musí byť skoršia národná ochranná známka známa značnej časti príslušnej skupiny verejnosti pre výrobky alebo služby ňou chránené. Pri posudzovaní tejto podmienky je potrebné zohľadniť všetky relevantné okolnosti veci, predovšetkým podiel na trhu, ktorý má ochranná známka, hodnotu, zemepisný pôvod alebo dĺžku jej používania, ako aj výšku investícií vynaložených podnikom na jej reklamu (rozsudok Súdneho dvora zo 14. septembra 1999, General Motors, C-375/97, Zb. s. I-5421, body 26 a 27).

               68

               V prejednávanej veci námietkové oddelenie stanovilo rozdiel medzi dobrým menom ochrannej známky a jej vyššou rozlišovacou spôsobilosťou, ako je priemer, z dôvodu jej známosti na trhu. Bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť, či tento rozdiel má byť vzatý do úvahy, je potrebné poznamenať, že nadobudnutie vyššej rozlišovacej spôsobilosti, ako je priemer, z dôvodu známosti ochrannej známky na trhu, nevyhnutne predpokladá, že túto ochrannú známku pozná značná časť príslušnej skupiny verejnosti.

               69

               Keďže ochranná známka môže mať dobré meno, iba ak je prinajmenšom známa na trhu, úvahy, ktoré nasledujú, sú platné tak pre posúdenie údajného dobrého mena skorších ochranných známok žalobcu v zmysle článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94, ako aj pre zohľadnenie údajnej vyššej rozlišovacej spôsobilosti týchto ochranných známok, ako je priemer, z dôvodu ich známosti na trhu v rámci posudzovania pravdepodobnosti zámeny podľa článku 8 ods. 1 pism. b) nariadenia (pozri vyššie body 54 a nasledujúce).

               70

               Zo spisu vyplýva, že v prejednávanej veci najprv pred námietkovým oddelením, potom pred odvolacím senátom žalobca predložil tieto dôkazy, aby preukázal tak dobré meno svojich skorších národných ochranných známok, ako aj „vyššiu rozlišovaciu spôsobilosť, ako je priemer,“ ktorú tieto ochranné známky nadobudli z dôvodu ich známosti na trhu:

                        —

                        trinásť fotokópií reklám na odevy značky EMIDIO TUCCI, uverejnených v roku 1998 v rozličných španielskych novinách a časopisoch (Tribuna, Tiempo, Epoca, El País a El Mundo),

                        —

                        sedem listov rozličných mediálnych vydavateľov (Grupo Zeta, El País, Diario ABC, RTVE, El Mundo, Tribuna a PCM), napísaných v roku 1999 a potvrdzujúcich, že odevy značky EMIDIO TUCCI boli predmetom reklám v týchto médiách „v priebehu posledných piatich rokov“, teda prinajlepšom v rokoch 1994 až 1998,

                        —

                        videokazetu obsahujúcu viacero reklamných oznamov s potvrdením, podľa ktorého tieto oznamy boli odvysielané televíziou (Tele Cinco) „v rokoch 1994 až 1999“.

               71

               Pri posudzovaní týchto dôkazov odvolací senát skonštatoval, že:

                        —

                        fotokópie reklám uverejnených v španielskej tlači v roku 1998 majú neskorší dátum ako prihláška predmetnej ochrannej známky Spoločenstva (podaná 1. apríla 1996), a teda nie sú relevantné pre posúdenie, či skoršia národná ochranná známka nadobudla k tomuto dátumu vysokú rozlišovaciu spôsobilosť z dôvodu jej známosti na trhu,

                        —

                        väčšina potvrdení vydaných riaditeľmi rozličných médií je napísaná tak, že nie je možné zistiť, či a do akej miery skoršie ochranné známky boli predmetom reklám pred rozhodujúcim dátumom, t. j. 1. aprílom 1996, iba dve z nich, teda potvrdenia zodpovedných vedúcich časopisov Epoca a Tribuna, uvádzajú relevantné dátumy medzi rokmi 1994 až 1995, počas ktorých jedna z týchto ochranných známok bola predmetom reklám,

                        —

                        tá istá námietka je platná voči videokazete,

                        —

                        žalobca nepredložil žiadnu informáciu týkajúcu sa obratu realizovaného na predaji výrobkov chránených týmito ochrannými známkami alebo investícií vynaložených na ich reklamu v priebehu relevantného obdobia.

               72

               So zreteľom na spis musia byť tieto úvahy potvrdené.

               73

               ÚHVT a vedľajší účastník konania a následne aj odvolací senát teda správne usudzujú, že údajná vysoká rozlišovacia spôsobilosť skorších ochranných známok žalobcu z dôvodu ich známosti na trhu, a teda ich údajné dobré meno, nie sú dostatočne preukázané dôkazmi predloženými žalobcom v priebehu správneho konania, keďže tieto dôkazy neobsahovali dostatočne popísané alebo preukázateľné objektívne prvky, aby bolo umožnené posúdenie podielu na trhu ochranných známok EMIDIO TUCO v Španielsku, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času jej používania, ako aj výšku investícií vynaložených podnikom na jej reklamu (pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora zo 4. mája 1999, Windsurfing Chiemsee, C-108/97 a C-109/97, Zb. s. I-2779, bod 51).

               74

               Čo sa týka nových dôkazov predložených po prvýkrát žalobcom v konaní pred Súdom prvého stupňa (pozri vyššie bod 63), tie musia byť zamietnuté ako neprípustné v súlade s ustálenou judikatúrou [rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. decembra 2002, eCopy/ÚHVT (ECOPY), T-247/01, Zb. s. II-5301, bod 49, zo 6. marca 2003, DaimlerChrysler/ÚHVT (Calandre), T-128/01, Zb. s. II-701, bod 18, a z 3. júla 2003, Alejandro/ÚHVT — Anheuser-Busch (BUDMEN), T-129/01, Zb. s. II-2251, bod 67].

               75

               Je potrebné dodať, že žalobca neuviedol žiadnu skutočnosť alebo tvrdenie, ktoré by umožnilo preukázať, že používanie prihlasovanej ochrannej známky by nečestne ťažilo z dobrého mena alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky alebo by dobrému menu alebo rozlišovacej spôsobilosti tejto ochrannej známky škodilo, takže podmienky použitia článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 v každom prípade nie sú splnené.

               76

               Za týchto okolností subsidiárny žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 nie je dôvodný a musí byť zamietnutý.

               77

               Takže je potrebné zamietnuť žalobu ako celok.

         O trovách

               78

               Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania.

               Z týchto dôvodov
               SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                        1)

                        Žaloba sa zamieta.

                        2)

                        Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

                     Pirrung
                     Meij
                     Forwood
                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. decembra 2004.

                           Tajomník
                           H. Jung

                           Predseda komory
                           J. Pirrung

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. decembra 2005. # Fleisch-Winter GmbH & Co. KG proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vývozné náhrady - Podmienky poskytnutia - Hovädzie mäso - Nariadenie (EHS) č. 3665/87 - Bovinná spongiformná encefalopatia - Zákaz vývozu - Primeraná a prijateľná predajná kvalita - Colné vyhlásenie - Vnútroštátna žiadosť o platbu - Sankcia. # Vec C-309/04.

text:
      Vec C‑309/04
      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Vývozné náhrady – Podmienka poskytnutia – Hovädzie a teľacie mäso – Nariadenie (EHS) č. 3665/87 – Bovinná spongiformná encefalopatia – Zákaz vývozu – Primeraná a prijateľná obchodná kvalita – Vývozné colné vyhlásenie – Vnútroštátna žiadosť o platbu – Sankcia“
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. decembra 2005 ?I ‑ 0000
      Abstrakt rozsudku
      1.     Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Vývozné náhrady – Podmienky poskytnutia – Výrobky primeranej a prijateľnej
            obchodnej kvality – Pojem – Mäso, s ktorým za normálnych podmienok nemožno obchodovať – Vylúčenie – Zákaz vývozu mäsa z niektorého
            členského štátu – Vnútroštátny orgán disponujúci nepriamymi dôkazmi, že výrobok pochádza z tohto štátu – Povinnosti vývozcu
            pri dokazovaní
      (Nariadenie Komisie č. 3665/87, článok 13)
      2.     Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Vývozné náhrady – Informácie vydané v súlade s ustanoveniami týkajúcimi sa
            výpočtu žiadanej náhrady a dokumentu použitého na získanie náhrady – Ubezpečenie o primeranej a prijateľnej obchodnej kvalite
            výrobkov v žiadosti o platbu – Vylúčenie – Vplyv takéhoto ubezpečenia pred vnútroštátnym súdom
      (Nariadenie Komisie č. 3665/87, článok 13, článok 11 ods. 1 druhý pododsek a článok 13 prvá veta)
      1.     Článok 13 nariadenia Komisie č. 3665/87, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá na uplatňovanie systému vývozných
         náhrad na poľnohospodárske výrobky, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94, sa má vykladať v tom zmysle,
         že mu odporuje, aby bolo možné hovädzie a teľacie mäso, ktoré je predmetom zákazu vývozu stanoveného právom Spoločenstva z určitého
         štátu do iných členských štátov a tretích krajín, považovať za mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, a že požaduje,
         aby vývozca na účely poskytnutia náhrad preukázal, že vyvážaný výrobok nepochádza z členského štátu, z ktorého je vývoz zakázaný,
         ak má vnútroštátny správny orgán pochybnosti, že sa na výrobok vzťahuje zákaz vývozu.

      Na jednej strane totiž také mäso, s ktorým nemožno obchodovať za normálnych podmienok, nespĺňa tieto kvalitatívne požiadavky.
         Na druhej strane v rozsahu, v akom vývozca tým, že podá žiadosť o náhradu, vždy explicitne alebo implicitne zabezpečuje, že
         podmienky priznania náhrady sú splnené vrátane existencie „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, je na ňom, aby preukázal
         podľa vnútroštátnych pravidiel dokazovania, že táto podmienka je zaručene splnená v prípade, keď vyhlásenie spochybnia vnútroštátne
         orgány.

      (pozri body 20, 25, 32, 35, 37, 38, bod 1výroku)
      2.     Ubezpečenie poskytnuté v rámci vnútroštátnej žiadosti o platbu uvedené v článku 47 nariadenia č. 3665/87, ktorým sa ustanovujú
         spoločné podrobné pravidlá na uplatňovanie systému vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky, zmeneného a doplneného nariadením
         Komisie (ES) č. 2945/94, že výrobok je „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“ v zmysle článku 13 prvej vety nariadenia
         č. 3665/87, zmeneného a doplneného nariadením č. 2945/94, nepatrí medzi informácie poskytované podľa ustanovení článku 11
         ods. 1 druhého pododseku v spojení s článkom 3 uvedeného nariadenia, ktoré upravujú výpočet žiadanej náhrady a dokument použitý
         na získanie náhrady. Vnútroštátny súd ho však v každom prípade môže považovať za dôkaz pri hodnotení situácie vývozcu.

      Žiadosť o náhradu v zmysle článku 11 ods. 1 nariadenia č. 3665/87 sa totiž najprv nepodáva spolu so žiadosťou o platbu v zmysle
         článku 47 uvedeného nariadenia, keďže táto žiadosť nie je právnym základom nároku na takú platbu. Inak povedané, dokumenty
         uvedené v článku 3 ods. 5 toho istého nariadenia, t. j. vývozné colné vyhlásenie alebo každý iný dokument používaný pri vývoze,
         sú dokumentmi, ktoré sú spôsobilé na jednej strane byť právnym základom náhrady a na druhej strane iniciovať systém preverovania
         žiadosti o náhradu, ktorý môže viesť k uplatneniu sankcie v súlade s už citovaným článkom 11 ods. 1.

      (pozri body 40, 41, 43, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 1. decembra 2005 (*)

      „Vývozné náhrady – Podmienka poskytnutia – Hovädzie a teľacie mäso – Nariadenie (EHS) č. 3665/87 – Bovinná spongiformná encefalopatia – Zákaz vývozu – Primeraná a prijateľná obchodná kvalita – Vývozné colné vyhlásenie – Vnútroštátna žiadosť o platbu – Sankcia“
      Vo veci C‑309/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 20. apríla 2004 a doručený Súdnemu dvoru 21. júla 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Fleisch-Winter GmbH & Co. KG
      proti
      Hauptzollamt Hamburg-Jonas,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, E. Juhász (spravodajca) a E. Levits,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. júla 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Fleisch-Winter GmbH & Co. KG, v zastúpení: U. Schrömbges a J. Vagt, Rechtsanwälte,
      –       Hauptzollamt Hamburg-Jonas, v zastúpení: G. Seber, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: T. van Rijn a F. Erlbacher, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 3, 11 a 13 nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra
         1987, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá na uplatňovanie systému vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky
         (Ú. v. ES L 351, s. 1), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94 z 2. decembra 1994 (Ú. v. ES L 310, s. 57,
         ďalej len „nariadenie č. 3665/87“).

      2       Táto prejudiciálna otázka vznikla v rámci sporu medzi Fleisch‑Winter GmbH & Co. KG (ďalej len „Fleisch-Winter“) a Hauptzollamt
         Hamburg‑Jonas (nemecký colný úrad, ďalej len „Hauptzollamt“), ktorého predmetom je žiadosť o vrátenie zálohy vývoznej náhrady,
         s ktorou súvisí peňažná sankcia, ako aj zamietnutie žiadanej náhrady.

       Právny rámec Spoločenstva
      3       Nariadenie č. 3665/87 vo svojom deviatom a šestnástom odôvodnení stanovuje:
      „Výrobky by mali byť takej kvality, aby sa s nimi mohlo obchodovať za normálnych podmienok.
      …
      …, aby sa vývozcom uľahčilo financovanie ich vývozov, treba členské štáty splnomocniť na to, aby im na základe prijatia vývozného
         colného vyhlásenia mohli vopred vyplatiť celkovú alebo čiastkovú sumu náhrady, s výhradou zriadenia zábezpeky na účely zabezpečenia
         vrátenia tejto zálohy, ak sa neskôr zistí, že sa náhrada vyplatiť nemala“ [neoficiálny preklad].

      4       Článok 3 toho istého nariadenia stanovuje:
      „1.      Pojem deň vývozu znamená deň, keď colné orgány prijmú vývozné colné vyhlásenie, v ktorom je uvedené, že sa má uplatniť náhrada.
      2.      Dátum prijatia vývozného colného vyhlásenia je rozhodujúci pre určenie:
      a)      uplatniteľnej sadzby náhrady v prípadoch, ak sadzba nie je stanovená vopred;
      b)      úprav sadzby náhrady, ktoré sa majú vykonať, ak je sadzba náhrady stanovená vopred.
      3.      Každý iný akt majúci rovnaký právny účinok ako prijatie vývozného colného vyhlásenia sa považuje za rovnocenný takémuto prijatiu.
      4.      Deň vývozu je rozhodujúci pre stanovenie množstva, povahy a vlastností vyvážaného výrobku.
      5.      Dokument použitý pri vývoze na preukázanie toho, že sú splnené podmienky na získanie náhrady, musí obsahovať všetky informácie
         potrebné na výpočet náhrady, najmä:

      a)      opis výrobkov v súlade s nomenklatúrou používanou pre vývozné náhrady;
      b)      čistú hmotnosť týchto výrobkov alebo, kde to prichádza do úvahy, množstvo vyjadrené v jednotkách miery, ktoré sa má použiť
         pri výpočte náhrady;

      c)      v prípade potreby pre výpočet náhrady zloženie príslušných výrobkov alebo odkaz na zloženie výrobkov.
      Ak je dokumentom uvedeným v tomto odseku vývozné colné vyhlásenie, to musí obsahovať tieto údaje, ako aj odkaz na ‚nomenklatúru
         pre vývoz‘.

      6.      V čase takéhoto prijatia alebo uskutočnenia tohto aktu sa výrobky umiestnia pod colnú kontrolu až dovtedy, kým neopustia colné
         územie Spoločenstva.“ [neoficiálny preklad]

      5       Článok 11 ods. 1 nariadenia č. 3665/87 stanovuje sankcie pre prípad, v ktorom vývozca požiadal o vyššiu náhradu, ako je uplatniteľná
         náhrada. Druhý pododsek tohto odseku stanovuje, že náhrada, ktorá sa má uplatniť, je sumou vypočítanou na základe informácií
         poskytnutých v súlade s ustanovením článku 3 a článku 25 ods. 2 toho istého nariadenia.

      6       Podľa článku 13 nariadenia č. 3665/87:
      „Na výrobky, ktoré nie sú primeranej a prijateľnej obchodnej kvality, a ak sú takéto výrobky určené na ľudskú potravu, ktorých
         použitie na tento účel je vylúčené alebo podstatne narušené z dôvodu ich vlastností alebo podmienok, sa neposkytuje žiadna
         náhrada.“ [neoficiálny preklad]

      7       Článok 47 ods. 1 a 2 tohto nariadenia stanovuje:
      „1.      Náhrady budú vyplatené len na výslovnú žiadosť vývozcu a len tým členským štátom, ktorý vývozné colné vyhlásenie prijal.
      Žiadosť o náhradu sa predkladá:
      a)      buď písomne; na tento účel môžu členské štáty ustanoviť konkrétny formulár;
      b)      alebo použitím informatických systémov v súlade s pravidlami stanovenými príslušnými orgánmi a so súhlasom Komisie.
      …
      2.      S výnimkou prípadov vyššej moci musia byť doklady týkajúce sa vyplatenia náhrady alebo vrátenia colnej zábezpeky predložené
         do 12 mesiacov odo dňa prijatia vývozného colného vyhlásenia.“ [neoficiálny preklad]

      8       Podľa tretieho odôvodnenia nariadenia č. 2945/94:
      „Keďže poskytnutie vývozcom nesprávnych informácií môže viesť k vyplateniu neoprávnených náhrad, ak sa na chybu nepríde; keďže
         v prípade odhalenia chyby je úplné bežné uložiť vývozcovi pokutu vo výške sumy primerane vysokej k sume, ktorú mal prijať
         neoprávnene, ak by sa na chybu neprišlo, a v prípade úmyselného poskytnutia nesprávnych informácií je rovnako bežné uložiť
         vyššiu pokutu…“ [neoficiálny preklad]

      9       Článok 21 ods. 1 prvý a druhý pododsek nariadenia Komisie (ES) č. 800/1999 z 15. apríla 1999, ktorým sa ustanovujú spoločné
         podrobné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (Ú. v. ES L 102, s. 11; Mim. vyd. 03/025, s. 129),
         znie:

      „Na výrobky, ktoré nie sú primeranej a prijateľnej [obchodnej – neoficiálny preklad] kvality ku dňu prijatia vývozného colného vyhlásenia, sa neposkytuje žiadna náhrada.

      Výrobky sa považujú za spĺňajúce požiadavku ustanovenú v prvom pododseku, ak sú predajné na území spoločenstva za normálnych
         podmienok pod opisom uvedeným v žiadosti o náhradu a ak v prípadoch, keď sú takéto výrobky určené na ľudskú spotrebu, ich
         použitie na tento účel nie je vylúčené alebo podstatne narušené z dôvodu ich vlastností alebo podmienok.“

      10     Článok 5 ods. 1 tretí pododsek nariadenia Komisie č. 2221/95 z 20. septembra 1995 stanovujúceho podrobné pravidlá uplatňovania
         nariadenia Rady (EHS) č. 386/90 o fyzických kontrolách vykonávaných v čase vývozu poľnohospodárskych výrobkov podliehajúcich
         vývozným náhradám (Ú. v. ES L 224, s. 13) stanovuje:

      „Vývozný colný úrad dozerá na dodržiavanie článku 13 nariadenia (EHS) č. 3665/87.“ [neoficiálny preklad]

      11     Článok 13 ods. 6, 9 a 10 nariadenia Rady (EHS) č. 805/68 z 27. júna 1968 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím
         mäsom (Ú. v. ES L 148, s. 24), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 3290/94 z 22. decembra 1994 o úpravách a prechodných
         opatreniach požadovaných v odvetví poľnohospodárstva na účely realizácie dohôd, ktoré sa uzatvorili počas Uruguajského kola
         multilaterálnych obchodných rokovaní (Ú. v. ES L 349, s. 105; Mim. vyd. 11/021, s. 432, ďalej len „nariadenie č. 805/68“),
         znie:

      „6.      Náhrady sa poskytnú iba na základe žiadosti a po predložení príslušného vývozného povolenia.
      …
      9.      Náhrada sa vyplatí, ak sa preukáže, že:
      –       výrobky pochádzajú zo spoločenstva, okrem prípadu, kde sa uplatní odsek 10,
      –       výrobky sa vyviezli zo spoločenstva
      …
      …
      10.      Žiadna náhrada sa neposkytne za výrobky, ktoré sa dovážajú z tretích krajín a opätovne sa vyvážajú do tretích krajín, v prípade,
         že neexistujú výnimky udeľované v súlade s postupom ustanoveným v článku 27.“

      12     Rozhodnutie Komisie 96/239/ES z 27. marca 1996 o mimoriadnych opatreniach na ochranu proti spongiformnej encefalopatii hovädzieho
         dobytka (Ú. v. ES L 78, s. 47), zmenené a doplnené rozhodnutím Komisie 96/362 z 11. júna 1996 (Ú. v. ES L 139, s. 17, ďalej
         len „rozhodnutie 96/239“), vo svojom článku 1 stanovuje:

      „… Spojené kráľovstvo nevyvezie zo svojho územia do iných členských štátov a tretích krajín:
      …
      –       mäso z hovädzieho dobytka zabitého v Spojenom kráľovstve,
      –       výrobky získané z hovädzieho dobytka zabitého v Spojenom kráľovstve, ktoré sa môžu dostať do ľudského potravinového reťazca…
      …“ [neoficiálny preklad]

      13     Článok 1a rozhodnutia 96/239 stanovuje:
      „1.      Spojené kráľovstvo nevyvezie:
      –       mäso určené na ľudskú spotrebu,
      …
      pochádzajúce z hovädzieho dobytka nezabitého v Spojenom kráľovstve okrem prípadov, ak pochádza zo zariadení Spojeného kráľovstva
         pod úradnou veterinárnou kontrolou, ktorá zaviedla systém zisťovania surovín v celom výrobnom reťazci.

      2.      Spojené kráľovstvo oznámi Komisii a ostatným členským štátom zoznam zariadení spĺňajúcich podmienky stanovené v odseku 1.
      3.      Spojené kráľovstvo zabezpečí, aby výrobky uvedené v odseku 1 vyvážané do iných členských štátov sprevádzal zdravotný certifikát
         vydaný úradným veterinárom, v ktorom sa uvádza, že výrobky spĺňajú podmienky stanovené v odseku 1.“ [neoficiálny preklad]

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14     Spoločnosť Fleisch-Winter oznámila v období medzi májom a júnom 1997 päť zásielok zmrazeného hovädzieho a teľacieho mäsa určených
         podľa vývozného colného vyhlásenia na vývoz do Ruska. Toto hovädzie a teľacie mäso kúpila od francúzskej spoločnosti, ktorej
         ho dodala belgická spoločnosť. Šetrenie uskutočnené nemeckými colnými orgánmi a orgánmi pre stíhanie podvodov odhalilo prvky,
         z ktorých vyplývalo, že mäso môže pochádzať zo Spojeného kráľovstva a že na belgický trh bolo uvedené porušením rozhodnutia 96/239.

      15     Hauptzollamt preto žiadal o vrátenie zálohy vývoznej náhrady a v tomto prípade žiadosť o náhradu zamietol. Po bezvýslednom
         podaní sťažnosti podala spoločnosť Fleisch-Winter proti dotknutým rozhodnutiam žalobu, ktorá bola rovnako zamietnutá.

      16     Rozhodnutím z 24. novembra 1997 v znení rozhodnutia o sťažnosti z 10. septembra 1999 Hauptzollamt uložil podľa článku 11 ods. 1
         prvého pododseku písm. a) nariadenia č. 3665/87 spoločnosti Fleisch-Winter za uvedených päť zásielok pokutu vo výške 104 312,90 DEM
         z dôvodu, že v rozpore s informáciami, ktoré poskytla, nemala nárok na žiadnu vývoznú náhradu.

      17     Fleisch-Winter podala žalobu na príslušný Finanzgericht, ktorý rozhodol, že Hauptzollamt uložil sankciu oprávnene. Podľa Finanzgericht
         žalobkyňa vo veci samej nemohla vyvrátiť podozrenia, že sa na uvedené mäso určené na vývoz do Ruska vzťahoval zákaz vývozu
         podľa práva Spoločenstva. Nemohla teda o uvedenú náhradu žiadať, pretože mäso, ktorého sa tento zákaz týkal, nebolo „prijateľnej
         obchodnej kvality“ v zmysle článku 13 nariadenia č. 3665/87.

      18     Za týchto podmienok Fleisch-Winter podala proti zamietavému rozhodnutiu opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof,
         ktorý rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Je skutočnosť, že vyšetrovanie colného orgánu vznieslo podozrenie, že sa na tovar podľa práva Spoločenstva vzťahoval zákaz
         vývozu vylučujúci vývoz výrobku, ktorý bol predmetom náhrady, z určitého členského štátu do iných členských štátov a tretích
         krajín sama osebe postačujúca na vylúčenie existencie primeranej a prijateľnej obchodnej kvality v zmysle článku 13 prvej
         vety nariadenia č. 3665/87 bez ohľadu na skutočnú kvalitu alebo možnosť uvedenia dotknutého výrobku na trh?

      2.      Patrí ubezpečenie poskytnuté v rámci vnútroštátnej žiadosti o platbu, že výrobok je primeranej a prijateľnej obchodnej kvality
         v zmysle článku 13 prvej vety nariadenia č. 3665/87, medzi informácie poskytované podľa ustanovení článku 11 ods. 1 druhého
         pododseku v spojení s článkom 3 nariadenia č. 3665/87?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      19     Touto otázkou, ktorú možno rozdeliť na dve časti, sa vnútroštátny súd snaží zistiť, či sa má článok 13 nariadenia č. 3665/87
         vykladať v tom zmysle, že na jednej strane mu odporuje, aby bolo možné hovädzie a teľacie mäso, ktoré je predmetom zákazu
         vývozu stanoveného právom Spoločenstva z určitého členského štátu do iných členských štátov a tretích krajín, považovať za
         mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, a na druhej strane požaduje, aby vývozca na účely poskytnutia náhrad preukázal,
         že výrobok nepochádza z členského štátu, z ktorého je vývoz zakázaný, ak má vnútroštátny správny orgán pochybnosti, že sa
         na výrobok vzťahuje zákaz vývozu.

       O prvej časti prvej otázky
      20     V súvislosti s nariadením Komisie č. 1041/67/EHS z 21. decembra 1967, ktorým sa ustanovujú pravidlá na uplatňovanie vývozných
         náhrad v odvetví výrobkov podliehajúcich režimu jednotnej ceny [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1967, 314, s. 9), Súdny dvor rozhodol, že požiadavka „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“ je všeobecnou
         a objektívnou podmienkou na poskytnutie náhrad a že výrobok, s ktorým nemožno obchodovať na území Spoločenstva za normálnych
         podmienok a pod opisom uvedeným v žiadosti o poskytnutie náhrady, nespĺňa tieto kvalitatívne požiadavky (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 9. októbra 1973, Muras, 12/73, Zb. s. 963, bod 12, a z 26. mája 2005, SEPA, C‑409/03, Zb. s. I‑4321, bod 22).

      21     Skutočnosť, že obchodovateľný charakter výrobku „za normálnych podmienok“ je prvok vlastný pojmu „primeraná a prijateľná obchodná
         kvalita“, vyplýva okrem toho jasne z právnej úpravy týkajúcej sa vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky, keďže všetky
         relevantné nariadenia, počnúc nariadením č. 1041/67, opakujú tak pojem „primeraná a prijateľná obchodná kvalita“, ako aj kritérium
         obchodovateľného charakteru výrobku „za normálnych podmienok“ ako požiadavky na to, aby výrobok bol spôsobilý na vývoznú náhradu.
         Pokiaľ ide o nariadenie č. 3665/87, tejto požiadavky sa týka jeho deviate odôvodnenie (pozri v tomto zmysle rozsudok SEPA,
         už citovaný, body 23 a 26).

      22     Treba poznamenať, že vývoz hovädzieho a teľacieho mäsa zo Spojeného kráľovstva bol v čase skutkového stavu vo veci samej zakázaný
         rozhodnutím 96/239.

      23     Pritom mäso, ktorého distribúcia v Spoločenstve je značne obmedzená, nemožno považovať za mäso, ktoré má obchodovateľný charakter
         „za normálnych podmienok“ (pozri v tomto zmysle rozsudok SEPA, už citovaný, bod 30).

      24     Z toho vyplýva, že hovädzie a teľacie mäso vyvážané napriek zákazu Spoločenstva nie je „primeranej a prijateľnej obchodnej
         kvality“ v zmysle článku 13 nariadenia č. 3665/87 a že jeho vývozom nevzniká nárok na poskytnutie náhrad.

      25     Preto treba na prvú časť prvej otázky odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 3665/87 sa má vykladať v tom zmysle, že mu
         odporuje, aby bolo možné hovädzie a teľacie mäso, ktoré je predmetom zákazu vývozu stanoveného právom Spoločenstva z určitého
         členského štátu do iných členských štátov a tretích krajín, považovať za mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“.

       O druhej časti prvej otázky
      26     V odvetví hovädzieho a teľacieho mäsa sa podľa článku 13 ods. 9 nariadenia č. 805/68 náhrada vyplatí, ak sa preukáže, že výrobky
         pochádzajú zo Spoločenstva, okrem prípadu, kde sa uplatní odsek 10 tohto istého článku. Zo spisu nevyplýva, že by bolo možné
         uplatniť odchýlku podľa článku 13 ods. 10. Je nepochybné, že taký dôkaz musí poskytnúť vývozca.

      27     Ak vzniknú pochybnosti v súvislosti s pôvodom jedného alebo viacerých výrobkov, možno pôvod Spoločenstva preukázať len dôkazom,
         že tento, resp. tieto výrobky pochádzajú z konkrétneho, resp. konkrétnych členských štátov. Tým sa jednoznačne preukáže, či
         výrobok, pre ktorý sa vývozná náhrada žiadala, pochádza alebo nepochádza z členského štátu, z ktorého je vývoz zakázaný.

      28     Pokiaľ ide o „primeranú a prijateľnú obchodnú kvalitu“, treba predovšetkým zdôrazniť, že článok 13 nariadenia č. 3665/87 je
         súčasťou kapitoly 1 nazvanej „Nárok na náhradu“ [neoficiálny preklad] patriacej do hlavy 2 pod názvom „Vývozy do tretích krajín“ [neoficiálny preklad] tohto nariadenia, čo preukazuje, že „primeraná a prijateľná obchodná kvalita“ vyvážaného výrobku je hmotnoprávnou podmienkou
         na poskytnutie náhrad.

      29     Skutočnosť, že „primeraná a prijateľná obchodná kvalita“ je hmotnoprávnou podmienkou na poskytnutie náhrad, ako to tvrdí Fleisch-Winter,
         článok 3 ods. 5 nariadenia č. 3665/87 nevyvracia, pretože informácie v ňom uvedené netvoria taxatívny zoznam.

      30     Na rozdiel od toho, čo tvrdí Fleisch-Winter, túto skutočnosť nevyvracia ani nariadenie č. 800/1999. V prvom rade toto nariadenie,
         ktoré zrušilo a nahradilo nariadenie č. 3665/87 po tom, ako nastal skutkový stav sporu vo veci samej, totiž nemožno uplatniť
         ratione temporis. V druhom rade je článok 21 nariadenia č. 800/1999 súčasťou kapitoly I hlavy II toho istého nariadenia nazvanej „Nárok na
         náhradu“ rovnako ako článok 13 nariadenia č. 3665/87, ako už tiež bolo uvedené v bode 28 tohto rozsudku. Je to teda uvedená
         kapitola I, ktorá zaviedla hmotnoprávne podmienky nároku na náhradu.

      31     Pre systém náhrad je charakteristické jednak, že pomoc Spoločenstva sa prizná len za podmienky, že o to vývozca požiada, a jednak,
         že je systém financovaný z rozpočtu Spoločenstva. Keďže systém spočíva na dvoch fakultatívnych vyhláseniach, musí vývozca,
         keď sa ho rozhodol na základe svojej vlastnej vôle využiť, poskytnúť príslušné informácie potrebné na priznanie nároku na
         náhradu a na určenie jej výšky. V tejto súvislosti Súdny dvor v kontexte s nariadením č. 3665/87 a jeho systémom sankcií už
         rozhodol, že pokiaľ ide o režim pomoci Spoločenstva, je priznanie pomoci nevyhnutne podriadené podmienke, aby jej príjemca
         poskytol všetky záruky poctivosti a spoľahlivosti (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. júla 2002, Käserei Champignon Hofmeister,
         C‑210/00, Zb. s. I‑6453, bod 41).

      32     Vývozca tým, že výrobok oznámi v rámci postupu o vývoznú náhradu, naznačí, že uvedený výrobok spĺňa všetky podmienky potrebné
         na poskytnutie náhrady. Nariadenie č. 3665/87 vývozcu nezaväzuje urobiť explicitné vyhlásenie o existencii „primeranej a prijateľnej
         obchodnej kvality“, ak však vývozca také vyhlásenie neurobí, jeho žiadosť o náhradu vždy znamená, že implicitne ručí za splnenie
         tejto podmienky. Tvrdenie Fleisch-Winter, že platí zákonná domnienka „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, nemožno
         prijať.

      33     Spoločné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky upravuje Komisia a je na členských štátoch, aby
         právnu úpravu Spoločenstva uplatnili na svojom území a dohliadli na jej dodržiavanie. Povinnosť preverovania podmienok náhrad
         narastá v kontexte, o aký ide vo veci samej, keď je vývoz mäsa z členského štátu predmetom zákazu z dôvodu ochrany verejného
         zdravia proti ťažkým ochoreniam a epidémiám. Z tohto hľadiska treba poznamenať, že Súdny dvor už opakovane zdôraznil reálnosť
         a závažnosť rizík spojených s chorobou bovinnej spongiformnej encefalopatie a príslušný charakter konzervatívnych opatrení
         odôvodnených ochranou ľudského zdravia v súvislosti s touto chorobou (pozri rozsudky z 5. mája 1998, Spojené kráľovstvo/Komisia,
         C‑180/96, Zb. s. I‑2265; z 12. júla 2001, Portugalsko/Komisia, C‑365/99, Zb. s. I‑5645, a z 22. mája 2003, Francúzsko/Komisia,
         C‑393/01, Zb. s. I‑5405, bod 42).

      34     Pokiaľ ide o otázku, či sú splnené podmienky „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, treba odmietnuť tvrdenie Fleisch-Winter,
         že ustanovenie obsiahnuté v článku 5 ods. 1 treťom pododseku nariadenia č. 2221/95, ktoré požaduje, aby colný orgán vývozu
         dozeral na dodržiavanie článku 13 nariadenia č. 3665/87, ukladá vnútroštátnym orgánom povinnosť zistiť, či existuje „primeraná
         a prijateľná obchodná kvalita“. Predmetom nariadenia č. 2221/95 je totiž fyzická kontrola výrobkov, pričom sa preverenie vo
         veci samej odvolávalo na ich právnu povahu, čo fyzická kontrola neumožňuje zistiť.

      35     Naopak v rozsahu, v akom vývozca tým, že podá žiadosť o náhradu, vždy explicitne alebo implicitne zabezpečuje existenciu „primeranej
         a prijateľnej obchodnej kvality“, je na ňom, aby preukázal podľa vnútroštátnych pravidiel dokazovania, že táto podmienka je
         zaručene splnená v prípade, keď vyhlásenie spochybnia vnútroštátne orgány.

      36     Zo spisu ďalej vyplýva, že sa na základe odhalenia určitých prvkov, z ktorých vyplýva, že vyvážané hovädzie a teľacie mäso
         môže pochádzať zo Spojeného kráľovstva, a môže tak byť predmetom zákazu vývozu, žiadalo o vrátenie zálohy náhrady a jedna
         z uplatňovaných náhrad bola zamietnutá, čo dalo podnet správnemu a následne súdnemu konaniu. V priebehu týchto konaní Fleisch-Winter
         neposkytla informácie týkajúce sa pôvodu mäsa a tiež na pojednávaní vyhlásila, že pôvod predmetného výrobku nepozná. Je na
         vnútroštátnom súde, aby preskúmal všetky relevantné prvky veci a vyvodil z nich konečný záver.

      37     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú časť prvej otázky odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 3665/87 požaduje,
         aby vývozca na účely poskytnutia náhrad preukázal, že vyvážaný výrobok nepochádza z členského štátu, z ktorého je vývoz zakázaný,
         ak má vnútroštátny správny orgán pochybnosti, že sa na výrobok vzťahuje zákaz vývozu.

      38     Preto treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 3665/87 sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje,
         aby bolo možné hovädzie a teľacie mäso, ktoré je predmetom zákazu vývozu stanoveného právom Spoločenstva z určitého štátu
         do iných členských štátov a tretích krajín, považovať za mäso „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“, a že požaduje,
         aby vývozca na účely poskytnutia náhrad preukázal, že vyvážaný výrobok nepochádza z členského štátu, z ktorého je vývoz zakázaný,
         ak má vnútroštátny správny orgán pochybnosti, že sa na výrobok vzťahuje zákaz vývozu.

       O druhej otázke
      39     Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či ubezpečenie poskytnuté v rámci vnútroštátnej žiadosti o platbu, že výrobok je „primeranej
         a prijateľnej obchodnej kvality“ v zmysle článku 13 prvej vety nariadenia č. 3665/87, patrí medzi informácie poskytované podľa
         ustanovení článku 11 ods. 1 druhého pododseku v spojení s článkom 3 nariadenia č. 3665/87.

      40     Pokiaľ ide o žiadosť o platbu uvedenú v článku 47 ods. 1 nariadenia č. 3665/87, Súdny dvor už rozhodol, že ide len o technický
         a procesný dokument. Táto žiadosť, ktorú možno podať do dvanástich mesiacov odo dňa prijatia vývozného colného vyhlásenia,
         t. j. po uskutočnení vývozu, nie je, hoci je predchádzajúcou podmienkou vyplatenia náhrady, právnym základom nároku na takú
         platbu. Žiadosť o náhradu v zmysle článku 11 ods. 1 uvedeného nariadenia sa teda nepodáva spolu so žiadosťou o platbu v zmysle
         článku 47 toho istého nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2005, Käserei Champignon Hofmeister, C‑385/03,
         s. I‑2997, body 26 a 27).

      41     Z judikatúry tiež vyplýva, že dokumentmi, ktoré sú spôsobilé na jednej strane byť právnym základom náhrady a na druhej strane
         iniciovať systém preverovania žiadosti o náhradu, ktorý môže viesť k uplatneniu sankcie v súlade s článkom 11 ods. 1 toho
         istého nariadenia, sú dokumenty uvedené v článku 3 ods. 5 nariadenia č. 3665/87, t. j. vývozné colné vyhlásenie alebo každý
         iný dokument používaný pri vývoze (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2005, Käserei Champignon Hofmeister, už citovaný,
         body 23, 29 a 36).

      42     Ako už bolo uvedené v bodoch 32 a 35 tohto rozsudku, podanie žiadosti o náhradu vždy explicitne alebo implicitne ubezpečuje
         o splnení podmienok poskytnutia náhrady, a to vrátane existencie „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“ výrobku. V tomto
         prípade nemožno žiadosť o platbu uvedenú v článku 47 nariadenia č. 3665/87 považovať za rozhodujúcu pri vzniku hmotnoprávneho
         nároku na náhradu.

      43     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že ubezpečenie poskytnuté v rámci vnútroštátnej žiadosti
         o platbu, že výrobok je „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“ v zmysle článku 13 prvej vety nariadenia č. 3665/87,
         nepatrí medzi informácie poskytované podľa ustanovení článku 11 ods. 1 druhého pododseku v spojení s článkom 3 uvedeného nariadenia.
         Vnútroštátny súd ho však v každom prípade môže považovať za dôkaz pri hodnotení situácie vývozcu.

       O trovách
      44     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 13 nariadenia Komisie č. 3665/87 z 27. novembra 1987, ktorým sa ustanovujú spoločné podrobné pravidlá na uplatňovanie
            systému vývozných náhrad na poľnohospodárske výrobky, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94 z 2. decembra
            1994, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje, aby bolo možné hovädzie a teľacie mäso, ktoré je predmetom zákazu vývozu
            stanoveného právom Spoločenstva z určitého štátu do iných členských štátov a tretích krajín, považovať za mäso „primeranej
            a prijateľnej obchodnej kvality“, a že požaduje, aby vývozca na účely poskytnutia náhrad preukázal, že vyvážaný výrobok nepochádza
            z členského štátu, z ktorého je vývoz zakázaný, ak má vnútroštátny správny orgán pochybnosti, že sa na výrobok vzťahuje zákaz
            vývozu.
      2.      Ubezpečenie poskytnuté v rámci vnútroštátnej žiadosti o platbu, že výrobok je „primeranej a prijateľnej obchodnej kvality“
            v zmysle článku 13 prvej vety nariadenia č. 3665/87, zmeneného a doplneného nariadením č. 2945/94, nepatrí medzi informácie
            poskytované podľa ustanovení článku 11 ods. 1 druhého pododseku v spojení s článkom 3 uvedeného nariadenia. Vnútroštátny súd
            ho však v každom prípade môže považovať za dôkaz pri hodnotení situácie vývozcu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 30. apríla 2002. # Government of Gibraltar proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Spojené veci T-195/01 a T-207/01.


Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 10. októbra 2013. # Európska komisia proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Štátna pomoc - Pomoc v prospech Ixfin SpA - Pomoc nezákonná a nezlučiteľná s vnútorným trhom - Vymáhanie - Nevykonanie. # Vec C-353/12.