title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. novembra 2016.#Eco-Emballages SA proti Sphère France SAS a i. a Melitta France SAS a i. proti Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podali Tribunal de commerce de Paris a Conseil d'État.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Životné prostredie – Smernica 94/62/ES – Článok 3 – Obaly a odpady z obalov – Pojem – Rúrky, tuby alebo valce, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky (‚navíjacie valčeky‘) – Smernica 2013/2/EÚ – Platnosť – Zmena vykonaná Európskou komisiou v zozname príkladov obalov uvedených v prílohe I smernice 94/62/ES – Nezohľadnenie pojmu ‚obal‘ – Porušenie vykonávacích právomocí.#Spojené veci C-313/15 a C-530/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 10. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Životné prostredie — Smernica 94/62/ES — Článok 3 — Obaly a odpady z obalov — Pojem — Rúrky, tuby alebo valce, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky (‚navíjacie valčeky‘) — Smernica 2013/2/EÚ — Platnosť — Zmena vykonaná Európskou komisiou v zozname príkladov obalov uvedených v prílohe I smernice 94/62/ES — Nezohľadnenie pojmu ,obal‘ — Porušenie vykonávacích právomocí“
      V spojených veciach C‑313/15 a C‑530/15,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutím Tribunal de commerce de Paris (Obchodný súd Paríž, Francúzsko) z 19. júna 2015 a doručený Súdnemu dvoru 25. júna 2015, a rozhodnutím Conseil d'État (Štátna rada, Francúzsko) z 1. októbra 2015 a doručený Súdnemu dvoru 8. októbra 2015, ktoré súvisia s konaniami:

         Eco‑Emballages SA

      proti

         Sphère France SAS,

         Carrefour Import SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Melitta France SAS,

         SCA Hygiène Products SAS,

         Wepa France SAS, predtým Wepa Troyes SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Kimberly‑Clark SAS,

         Gopack SAS,

         Délipapier SAS,

         Scamark SAS,

         CMC France SARL,

         Schweitzer SAS,

         Paul Hartmann SA,

         Wepa France SAS, predtým Wepa Lille SAS,

         Système U Centrale Nationale SA,

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS,

      za účasti:

         Group’Hygiène syndicat professionnel (C‑313/15),
      a

         Melitta France SAS,

         Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG,

         Délipapier SAS,

         Gopack SAS,

         Industrie Cartarie Tronchetti SpA,

         Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL,

         Kimberly‑Clark SAS,

         Wepa France SAS, predtým Lucart France,

         Paul Hartmann SA,

         SCA Hygiène Products SAS,

         SCA Tissue France SAS,

         Group’Hygiène syndicat professionnel

      proti

         Ministre de l’Écologie, du Développement durable et de l'Énergie,

      za účasti:

         Industrie Cartarie Tronchetti France SAS (C‑530/15),
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, sudcovia M. Vilaras (spravodajca), J. Malenovský, M. Safjan a D. Šváby,
      generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. mája 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Eco‑Emballages SA, v zastúpení: L. Koehler‑Magne, avocat,

               —

               Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, Kimberly‑Clark SAS, Wepa France SAS, predtým Lucart France, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, CMC France SARL a Group’Hygiène syndicat professionnel, v zastúpení: N. Chahid‑Nouraï, J.‑M. Leprêtre a C. Boillot, avocats,

               —

               Melitta France SAS a Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, v zastúpení: H. Weil a A. de Lalande, avocats,

               —

               Système U Centrale Nationale SAS, v zastúpení: A. Gossement, avocat,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas, J. Traband a S. Ghiandoni, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: E. Sanfrutos Cano, F. Simonetti, S. Petrova a C. Zadra, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. júla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/62/ES z 20. decembra 1994 o obaloch a odpadoch z obalov (Ú. v. ES L 365, 1994, s. 10; Mim. vyd. 13/013, s. 349), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/12/ES z 11. februára 2004 (Ú. v. EÚ L 47, 2004, s. 26; Mim. vyd. 13/034, s. 3), ako aj platnosti smernice Komisie 2013/2/EÚ zo 7. februára 2013, ktorou sa mení a dopĺňa príloha I k smernici 94/62 (Ú. v. EÚ L 37, 2013, s. 10, ďalej len „smernica 2013/2“).

               2

               Návrh vo veci C‑313/15 bol podaný v rámci konania, ktorého účastníkmi sú Eco‑Emballages SA a Sphère France SAS, Carrefour Import SAS, SCA Tissue France SAS, Melitta France SAS, SCA Hygiène Products SAS, Wepa France SAS, predtým Wepa Troyes SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Kimberly‑Clark SAS, Gopack SAS, Délipapier SAS, Scamark SAS, CMC France SARL, Schweitzer SAS, Paul Hartmann SA, Wepa France SAS, predtým Wepa Lille SAS, Système U Centrale Nationale SA, Industrie Cartarie Tronchetti France SAS, vo veci odmietnutia posledných uvedených spoločností zaplatiť finančný príspevok splatný z dôvodu recyklácie výrobkov, ktoré tieto spoločnosti uviedli na trh od 1. januára 2007 a ktoré Eco‑Emballages považuje za obaly.

               3

               Návrh vo veci C‑530/15 bol podaný v rámci žaloby o prekročenie právomoci podanej spoločnosťami Melitta France SAS, Cofresco Frischhalteprodukte GmbH & Co. KG, Délipapier SAS, Gopack SAS, Industrie Cartarie Tronchetti SpA, Industrie Cartarie Tronchetti Ibérica SL, Kimberly‑Clark SAS, Wepa France SAS, Paul Hartmann SA, SCA Hygiène Products SAS, SCA Tissue France SAS, ako aj Group’Hygiène syndicat professionnel proti vyhláške ministre de l’écologie, du développement durable et de l’énergie (minister ekológie, trvalo udržateľného rozvoja a energetiky, Francúzsko) zo 7. februára 2012 o príkladoch uplatňovania kritérií, ktoré spresňujú pojem „obal“, vymedzených v článku R. 543‑43 code de l’environnement (zákonník životného prostredia) (JORF č. 198, z 27. augusta 2013, s. 14487, ďalej len „vyhláška zo 6. augusta 2013“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               4

               Článok 3 bod 1 smernice 94/62 stanovuje:
               „Na účely tejto smernice:

                        1.

                        ,obal‘ znamená všetky produkty z ľubovoľného materiálu a ľubovoľného druhu, ktoré sa používajú na obalenie a ochranu tovaru, manipuláciu s tovarom, dodávanie a obchodnú úpravu tovaru, od surovín po spracovaný tovar, od výrobcu po užívateľa alebo spotrebiteľa; ‚Nevratné‘ časti používané na tie isté účely sú tiež považované za obaly.
                        Obaly sú len:

                                 a)

                                 spotrebiteľský obal alebo primárny obal, t. j. obal určený na to, aby vytvoril predajnú jednotku pre konečného užívateľa alebo spotrebiteľa na mieste nákupu;

                                 b)

                                 skupinový obal alebo sekundárny obal, t. j. obal určený na to, aby vytvoril v bode nákupu skupinu predajných jednotiek určitého počtu, či už sa takto bude neskôr predávať konečnému užívateľovi alebo spotrebiteľovi alebo či slúži len na doplnenie na mieste predaja; môže sa z výrobku odstrániť bez porušenia jeho vlastností;

                                 c)

                                 prepravný obal alebo terciálny obal, t. j. obal, ktorý je určený na nakladanie a prepravu určitého množstva predajných jednotiek alebo skupinových obalov s cieľom predchádzať fyzickému poškodeniu pri nakladaní a preprave. Cestné, železničné, lodné a letecké kontajnery nie sú prepravné obaly.

                           Definícia ‚obalov‘ sa ďalej zakladá na kritériách uvedených nižšie. Položky uvedené v prílohe I sú ilustračné príklady uplatňovania týchto kritérií.

                                 i)

                                 Položky sa považujú za obaly, ak spĺňajú hore uvedenú definíciu bez toho, aby boli dotknuté ďalšie funkcie, ktoré môže obal tiež plniť, pokiaľ nie je položka neoddeliteľnou súčasťou výrobku a pokiaľ nie je potrebná na uchovávanie, podporu alebo zachovávanie výrobku počas jeho životnosti a všetky jeho prvky sa majú [nemajú – neoficiálny preklad] použiť, spotrebovať alebo zneškodniť spoločne.

                                 ii)

                                 Položky vytvorené s cieľom plnenia na mieste predaja a ‚zneškodniteľné‘ položky predané, plnené, alebo vytvorené s cieľom plnenia na mieste predaja sa považujú za obaly za predpokladu, že plnia funkciu obalu.

                                 iii)

                                 Obalové zložky a pomocné prvky začlenené do obalov sa považujú za časť obalu, do ktorého sú začlenené. Pomocné prvky priamo zavesené alebo pripevnené k výrobku, ktoré plnia funkciu obalu sa považujú za obal, pokiaľ nie sú neoddeliteľnou súčasťou výrobku a pokiaľ sa všetky jeho prvky nemajú spotrebovať a zneškodniť spoločne.

                           Komisia, ak to bude vhodné, v súlade s postupom uvedeným v článku 21 preskúma a ak to bude potrebné reviduje ilustračné príklady definície obalov uvedené v prílohe I. Prioritne sa bude zaoberať týmito položkami: CD a video obaly, kvetináče, tuby a valce, okolo ktorých je ovinutý pružný materiál, podkladový papier zo samolepiek a baliaci papier…“

               5

               Odôvodnenia 2 a 4 smernice 2013/2 spresňujú:

                        „(2)

                        Z dôvodu právnej istoty a harmonizácie výkladu vymedzenia pojmu ‚obaly‘ je potrebné zrevidovať a zmeniť a doplniť zoznam názorných príkladov na vyjasnenie ďalších prípadov, v ktorých je naďalej nejasná hranica medzi tým, čo sa považuje za obaly a čo nie. Revízia vychádza z výziev členských štátov a hospodárskych subjektov na posilnenie vykonávania smernice a na vytvoreni[e] rovnakých podmienok v rámci vnútorného trhu.

                  …

                        (4)

                        Výbor zriadený podľa článku 21 smernice [94/62] neposkytol stanovisko [k opatreniam, ktoré sú stanovené v tejto smernici] a Komisia preto predložila Rade návrh týkajúci sa opatrení a postúpila ho Európskemu parlamentu. Rada nekonala v lehote dvoch mesiacov stanovenej v článku 5a rozhodnutia Rady 1999/468/ES z 28. júna 1999, ktorým sa ustanovujú postupy pre výkon vykonávacích právomocí prenesených na Komisiu [Ú. v. ES L 184, 1999, s. 23; Mim. vyd. 01/003, s. 124], a Komisia preto svoj návrh bezodkladne predložila Európskemu parlamentu. Európsky parlament v lehote štyroch mesiacov voči opatreniu nevzniesol žiadne námietky.“

               6

               Príloha I smernice 94/62 s názvom „Názorné príklady kritérií uvedených v článku 3 ods. 1 [článku 3 bode 1 – neoficiálny preklad]“, zmenenej a doplnenej smernicou 2013/2, stanovuje:
               „Názorné príklady kritéria i)

                  Obaly

               …
               Rúrky, tuby a valce, okolo ktorých je ovinutý pružný materiál (napr. fólia, alobal, papier), okrem rúrok, túb a valcov, ktoré slúžia ako súčasť výrobných strojov a ktoré sa nepoužívajú na prezentáciu výrobku ako predajnej jednotky
               …“

         Francúzske právo

               7

               Článok L. 541‑10‑II zákonníka o životnom prostredí stanovuje:
               „Na základe zásady rozšírenej zodpovednosti výrobcu možno výrobcom, dovozcom a distribútorom [výrobkov, z ktorých vznikajú odpady] alebo prvkov a materiálov používaných pri ich výrobe uložiť povinnosť zabezpečiť alebo spolupracovať na prevencii vzniku odpadov, a hospodárení s týmito odpadmi, ktoré produkujú svojou činnosťou.
               Výrobcovia, dovozcovia a distribútori, ktorým je ustanoveniami tohto oddielu a s výhradou uvedených ustanovení uložená vyššie uvedená povinnosť, splnia svoju povinnosť tým, že vytvoria individuálne systémy zberu a spracovania odpadov alebo spoločne založia ekologické organizácie, ktorým budú platiť finančný príspevok, prevedú na nich svoju povinnosť a zabezpečia ich chod. Výrobca, dovozca alebo distribútor, ktorý vytvoril schválený individuálny systém zberu a spracovania odpadov alebo založil schválenú ekologickú organizáciu, je majiteľom týchto odpadov v zmysle tejto kapitoly, pokiaľ sa stará o spracovanie odpadov podľa časti II tohto článku.
               …
               Ekologické organizácie schvaľuje štát najdlhšie na obdobie šesť rokov, ktoré možno predĺžiť, pokiaľ preukážu, že majú technické vybavenie a finančné zdroje na splnenie požiadaviek zadávacej dokumentácie stanovenej medzirezortnou vyhláškou a po stanovisku orgánu zastupujúceho zúčastnené strany v tomto odvetví.
               …“

               8

               Článok L. 543‑56 tohto zákonníka stanovuje:
               „Každý výrobca a dovozca, ktorého výrobky sa predávajú s obalom takého druhu, ako je uvedený v článku R. 543‑55, alebo osoba zodpovedná za prvé uvedenie výrobku na trh, pokiaľ nemožno určiť výrobcu alebo dovozcu, je povinný prispieť alebo zabezpečiť spracovanie všetkých týchto obalových odpadov, pri dodržaní ustanovení článkov L. 2224‑13 až L. 2224‑16 code général des collectivités territoriales [všeobecný zákonník územných celkov].“

               9

               Článok R. 543‑43 zákonníka o životnom prostredí stanovuje:

                        „I.

                        Na účely uplatňovania tohto pododdielu sa za ,obal‘ považuje každý predmet, bez ohľadu na povahu materiálov, z ktorých sa skladá, ktorý sa používa na obalenie a ochranu tovaru, na nakladanie s ním, na jeho dodávanie od výrobcu po spotrebiteľa alebo užívateľa a na jeho uvádzanie. Všetky ‚nevratné‘ časti používané na tie isté účely sa tiež považujú za obaly.

                  Definícia ‚obalu‘ sa ďalej zakladá na kritériách uvedených nižšie:

                        1°

                        Položky sa považujú za obaly, ak spĺňajú vyššie uvedenú definíciu, bez toho, aby boli dotknuté ďalšie funkcie, ktoré môže obal tiež plniť, pokiaľ nie je položka neoddeliteľnou súčasťou výrobku a pokiaľ nie je potrebná na uchovávanie, podporu alebo zachovávanie tohto výrobku počas celej jeho životnosti a všetky jeho prvky sa nemajú použiť, spotrebovať alebo zneškodniť spoločne;

                  …
               Názorné príklady uplatňovania týchto kritérií sa stanovia vyhláškou ministra životného prostredia.“

               10

               Vyhláška zo 6. augusta 2013, ktorou sa mení a dopĺňa arrêté, du 7 février 2012, relatif aux exemples d’application des critères précisant la notion d’« emballage » définis à l’article R. 543‑43 du code de l’environnement (vyhláška zo 7. februára 2012 o príkladoch uplatňovania kritérií, ktoré spresňujú pojem „obal“, vymedzených v článku R. 543‑43 zákonníka životného prostredia), stanovuje:
               „Na základe kritéria i) bodu I článku R. 543‑43 zákonníka životného prostredia, tieto príklady:

                        —

                        Obal:
                        …

                                 —

                                 rúrky, tuby a valce, okolo ktorých je ovinutý pružný materiál (napr. fólia, alobal, papier), okrem rúrok, túb a valcov, ktoré slúžia ako súčasť výrobných strojov a ktoré sa nepoužívajú na prezentáciu výrobku ako predajnej jednotky.“

         Spory vo veci samej, prejudiciálne otázky a konanie pred Súdnym dvorom

         Vec C‑313/15

               11

               Spoločnosť Eco‑emballages je ekologickou organizáciou schválenou štátom, ktorá je oprávnená uzatvárať s podnikmi, ktoré na francúzsky trh uvádzajú obaly, zmluvy, na základe ktorých preberá ich povinnosť prispievať k likvidácii obalových odpadov z domácností prostredníctvom zaplatenia príspevku vypočítaného podľa počtu distribuovaných obalov a hmotnosti materiálov, ktoré ich tvoria.

               12

               V januári 2013 podala Eco‑emballages žalobu proti podnikom, ktoré sú žalovanými vo veci samej, aby od nich na základe článku R. 543‑43 zákonníka životného prostredia, ktorým sa do francúzskeho právneho poriadku preberá smernica 94/62, získala zaplatenie príspevkov na rúrky, tuby alebo valce, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky predávané spotrebiteľom, ako je napríklad plastová fólia, alobal alebo toaletný či sací papier (ďalej len „navíjacie valčeky“), ktoré tieto podniky uvádzali na trh od 1. januára 2007.

               13

               Žalované vo veci samej však tvrdia, že na tieto navíjacie valčeky sa nevzťahuje definícia pojmu „obal“ v zmysle článku 3 smernice 94/62. Konkrétne po prvé zdôraznili, že samotný pojem „obal“ nevyhnutne odkazuje na niečo, čo pokiaľ neobaľuje, je prinajmenšom vonkajškom výrobku a po druhé, že navíjací valček ani neuzatvára a ani nechráni výrobok, pretože nie je vonkajším obalom, ale jeho vnútornou súčasťou. Po tretie zdôraznili, že až do súčasnosti sa nikdy nedomnievali, že navíjací valček by mohol byť obalom, pretože práve neobaľuje výrobok, ako vyplýva najmä z parlamentných diskusií týkajúcich sa prijatia smernice 2004/12. V každom prípade smernica 2013/2, ktorá ako pripomína jej preambula, nebola schválená ani Európskym parlamentom, ani Radou Európskej únie je iba príručkou s ilustračnými príkladmi, ktorú stanovila len samotná Európska komisia.

               14

               Vzhľadom na to, že dospeli k záveru, že kvalifikácia týchto navíjacích valčekov ako obal je kontroverzná, niektoré žalované vo veci samej vyzvali vnútroštátny súd, Tribunal de commerce de Paris (Obchodný súd Paríž, Francúzsko), aby Súdnemu dvoru predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania o otázke, či sa článok 3 smernice 94/62 má vykladať v tom zmysle, že zahŕňa uvedené navíjacie valčeky.

               15

               Vnútroštátny súd po tom, ako pripomenul znenie článku 3 smernice 94/62 a konštatoval, že smernica 2013/2, ktorá zmenila a doplnila iba prílohu I smernice 94/62 a bola schválená iba Komisiou, pretože výbor zriadený článkom 21 smernice 94/62 neprijal stanovisko a Rada nerozhodla o návrhu predloženého Komisiou, sa domnieval, že smernica je iba ilustračná, že nemá definitívnu povahu, akú majú články smernice, a že teda nezmenila všeobecnú definíciu obalu.

               16

               Za týchto podmienok Tribunal de commerce de Paris (Obchodný súd Paríž, Francúzsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Zahŕňa pojem obaly, tak ako je definovaný v článku 3 smernice [94/62] ‚navíjacie valčeky‘ (rúrky, tuby, valce), okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky, ako je napríklad papier, fólie, ktoré sa predávajú spotrebiteľom?“

         Vec C‑530/15

               17

               Návrhom zapísaným 28. októbra 2013 podali žalobkyne vo veci samej na Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) žalobu o prekročenie právomoci smerujúcu k zrušeniu vyhlášky zo 6. augusta 2013.

               18

               Vnútroštátny súd spresnil, že vyhláška zo 6. augusta 2013 preberá smernicu 2013/2 do francúzskeho práva tak, že do zoznamu príkladov pridáva navíjacie valčeky, tak ako sú definované v tejto smernici, že Eco‑emballages podala v januári 2013 na Tribunal de commerce de Paris (Obchodný súd Paríž, Francúzsko) žalobu proti viacerým spoločnostiam, medzi nimi proti žalobkyniam vo veci samej, aby sa určila existencia pohľadávok z dôvodu dlžných príspevkov za navíjacie valčeky rovnakého druhu, ako sú tie dotknuté vo veci C‑313/15, ktoré obsahujú určité výrobky, ktoré tieto spoločnosti uvádzajú na trh, a že uvedený súd predložil rozsudkom zo 16. júna 2015 Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania o otázke týkajúcej sa výkladu článku 3 smernice 94/62, ktorá je uvedená v bode 16 tohto rozsudku.

               19

               Vnútroštátny súd tiež uvádza, že v prípade, že Súdny dvor záporne odpovie na otázku, ktorú položil Tribunal de commerce de Paris (Obchodný súd Paríž, Francúzsko) vo veci C‑313/15, žalujúce spoločnosti spochybňujú platnosť smernice 2013/2, pričom tvrdia, že táto smernica tým, že zaradila takéto navíjacie valčeky medzi príklady obalov, poprela pojem „obal“ v zmysle článku 3 smernice 94/62 a prekročila rozsah oprávnenia priznaného Komisii v rámci jej vykonávacích právomocí.

               20

               Za týchto podmienok Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Nezohľadnila smernica [2013/2] definíciu obalu stanovenú v článku 3 smernice [94/62] a prekročila rozsah oprávnenia priznaného Komisii v rámci jej vykonávacích právomocí tým, že medzi príklady obalov zahrnula ‚navíjacie valčeky‘ (rúrky, tuby, valce), okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky, ako je napríklad papier, fólie, ktoré sa predávajú spotrebiteľom?“

         Konanie pred Súdnym dvorom

               21

               Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 28. októbra 2015 boli veci C‑313/13 a C‑530/15 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

         O prejudiciálnej otázke vo veci C‑313/15

               22

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 3 bod 1 smernice 94/62 má vykladať v tom zmysle, že navíjacie valčeky vo forme rúrky, tuby alebo valca, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky, ktoré sa predávajú spotrebiteľom, sú „obalmi“ v zmysle tohto ustanovenia.

               23

               V tejto súvislosti treba na úvod uviesť, že cieľom smernice 94/62 podľa jej článku 1 je najmä zabrániť akýmkoľvek vplyvom obalov a obalových odpadov na životné prostredie členských štátov a tretích krajín alebo takýto vplyv znížiť a zabezpečiť tak vysokú úroveň ochrany životného prostredia najmä tým, že sa členským štátom uloží povinnosť zaviesť systém zberu a zhodnotenia obalov, ako aj obalových odpadov. Na tento účel sa smernica 94/62, ako vyplýva z jej odôvodnenia 5 a podľa jej článku 2 ods. 1 vzťahuje na všetky obaly a obalové odpady, ktoré sa v Európskej únii uvádzajú na trh.

               24

               Z toho vyplýva, ako už Súdny dvor rozhodol, že pojem obal treba vykladať široko (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, body 56 a 57).

               25

               Ďalej treba pripomenúť, že na to, aby tovar predstavoval obal v zmysle článku 3 bodu 1 smernice 94/62, musí po prvé spĺňať dve podmienky uvedené v článku 3 bode 1 prvom a druhom pododseku smernice 94/62 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, bod 47) a po druhé spĺňať kritériá vymenované v článku 3 bode 1 treťom pododseku uvedenej smernice.

               26

               Výrobok musí teda na jednej strane na to, aby bol „obalom“ v zmysle smernice 94/62, byť podľa článku 3 bodu 1 prvého pododseku tejto smernice určený na obalenie, ochranu, nakladanie, dodávanie a uvádzanie tovarov, od surovín po výrobky, od výrobcu po užívateľa alebo spotrebiteľa. Druhá veta tohto ustanovenia navyše uvádza, že všetky „nevratné“ časti používané na tie isté účely sa tiež majú považovať za obaly.

               27

               Ako už Súdny dvor rozhodol, výpočet možných funkcií obalu, ktorý je obsiahnutý v článku 3 bode 1 prvom pododseku smernice 94/62, nie je kumulatívny (rozsudok z 29. apríla 2004, Plato Plastik Robert Frank, C‑341/01, EU:C:2004:254, bod 49).

               28

               Takýto výrobok musí na druhej strane patriť do jednej z kategórií obalov uvedených v článku 3 bode 1 druhom pododseku písm. a) až c) smernice 96/42, a to spotrebiteľský, skupinový alebo prepravný obal.

               29

               Po druhé podľa článku 3 bodu 1 tretieho pododseku kritéria i) smernice 94/62 musí byť predmet, ktorý zodpovedá pozitívnej definícii pojmu obal uvedenej v prvom a druhom pododseku tohto článku 3 bodu 1 považovaný za obal, pokiaľ tento predmet nie je neoddeliteľnou súčasťou výrobku, pokiaľ nie je potrebný na uchovávanie, podporu alebo zachovávanie tohto výrobku počas jeho životnosti a pokiaľ sa všetky jeho prvky majú použiť, spotrebovať alebo zneškodniť spoločne.

               30

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že zo samotného znenia tohto ustanovenia vyplýva, že tri negatívne kritériá, ktoré sú v ňom uvedené, sú kumulatívne. V dôsledku toho iba predmety, ktoré hoci zodpovedajú pozitívnej definícii obalu, ale spĺňajú zároveň tieto tri kritériá, nie sú považované za obaly v zmysle smernice 94/62.

               31

               V prejednávanej veci treba konštatovať, že navíjacie valčeky, ktoré sú predmetmi, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky, ako je napríklad plastová fólia, alobal alebo toaletný či sací papier, zodpovedajú pozitívnej definícii pojmu obal stanovenej v článku 3 bode 1 prvom a druhom pododseku smernice 94/62 a nezodpovedajú negatívnej definícii uvedeného pojmu uvedenej v treťom pododseku pod kritériom i) tohto článku.

               32

               Po prvé, hoci je pravda, že takéto navíjacie valčeky nie sú určené na obalenie uvedených výrobkov, nemení to nič na tom, že zároveň spĺňajú nosnú funkciu a funkciu navíjania týchto pružných výrobkov, a teda funkciu ich ochrany, ako aj obchodnej úpravy v zmysle článku 3 bodu 1 prvého pododseku smernice 94/62.

               33

               V tejto súvislosti, ako uviedol generálny advokát v bodoch 42 až 44 svojich návrhov, navíjací valček zvnútra chráni pružný výrobok, ktorý je okolo neho ovinutý, dáva mu tvar umožňujúci jeho prezentáciu a uľahčuje prepravu a jeho používanie. Navíjací valček je navyše predmetom, ktorý je po spotrebovaní výrobku ovinutého okolo neho „nevratný“ v zmysle uvedeného článku 3 bodu 1 prvého pododseku poslednej vety.

               34

               Okrem toho v rozsahu, v akom je navíjací valček určený na to, aby s pružným výrobkom ovinutým okolo neho tvoril pre spotrebiteľa v mieste nákupu jeden celok, zodpovedá definícii primárneho obalu stanovenej v článku 3 bode 1 druhom pododseku písm. a) smernice 94/62.

               35

               Po druhé, hoci je pravda, že takéto navíjacie valčeky sú s prihliadnutím na ich nosnú funkciu a funkciu navíjania pružných výrobkov ovinutých okolo nich nevyhnutné na to, aby niesli tieto výrobky po celú ich životnosť, nemení to nič na tom, že nespĺňajú kritériá negatívnej definície uvedenej v článku 3 bode 1 treťom pododseku kritéria i) smernice 94/62. Na rozdiel od čajového vrecúška alebo kávovej kapsule, citovaných v prílohe I smernice 94/62 ako príklady tovarov, ktoré nie sú obalmi v zmysle tohto ustanovenia, nie je navíjací valček neoddeliteľnou súčasťou pružného výrobku, ktorý má niesť a ktorý je okolo neho ovinutý, a nie je určený na to, aby bol spotrebovaný alebo zlikvidovaný spolu s ním, ale naopak pretrváva a musí byť vyhodený až po spotrebovaní uvedeného výrobku.

               36

               Napokon treba uviesť, že výklad, podľa ktorého navíjacie valčeky predstavujú obaly v zmysle článku 3 bodu 1 smernice 94/62, je potvrdený tým, že Komisia prijala smernicu 2013/2, ktorá zmenila a doplnila prílohu I smernice 94/62, ktorá teraz cituje „rúrky, tuby alebo valce, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky“ v zozname príkladov obalov, ktoré spĺňajú kritérium definované v článku 3 bode 1 treťom pododseku kritériu i) smernice 94/62.

               37

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 3 bod 1 smernice 94/62 sa má vykladať v tom zmysle, že navíjacie valčeky vo forme rúrky, tuby alebo valca, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky, ktoré sa predávajú spotrebiteľom, sú „obalmi“ v zmysle tohto ustanovenia.

         O prejudiciálnej otázke vo veci C‑530/15

               38

               Svojou druhou otázkou položenou subsidiárne v prípade, že Súdny dvor záporne odpovie na otázku položenú vo veci C‑313/15, sa vnútroštátny súd pýta, či Komisia nezohľadnila definíciu obalu stanovenú v článku 3 tejto poslednej uvedenej smernice a prekročila rozsah oprávnenia, ktorý jej bol priznaný v rámci jej vykonávacích právomocí, tým, že prijala smernicu 2013/2, ktorá medzi príklady obalov uvedené v prílohe I smernice 94/62 zahrnula navíjacie valčeky.

               39

               Vzhľadom na kladnú odpoveď Súdneho dvora na otázku položenú vo veci C‑313/15 nie je potrebné odpovedať na otázku položenú vo veci C‑530/15.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konania pred Súdnym dvorom majú vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a boli začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnymi súdmi, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 bod 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 94/62/ES z 20. decembra 1994 o obaloch a odpadoch z obalov, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/12/ES z 11. februára 2004, sa má vykladať v tom zmysle, že navíjacie valčeky vo forme rúrky, tuby alebo valca, okolo ktorých sú ovinuté pružné výrobky, ktoré sa predávajú spotrebiteľom, sú „obalmi“ v zmysle tohto ustanovenia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 5. októbra 1999. # Trestné konania proti Paolo Lirussi (C-175/98) a Francesca Bizzaro (C-177/98). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretore di Udine - Taliansko. # Spojené veci C-175/98 a C-177/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. marca 2001. # Friedrich Jauch proti Pensionsversicherungsanstalt der Arbeiter. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landesgericht Feldkirch - Rakúsko. # Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov. # Vec C-215/99.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. októbra 1983. # Max Gutmann proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník - Vrátenie súm zaplatených bez právneho dôvodu. # Vec 92/82.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. februára 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Vec 55/79.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 11. júla 2013.#Amazon.com International Sales Inc. a i. proti Austro‑Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch‑musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof.#Aproximácia právnych predpisov – Duševné vlastníctvo – Autorské práva a s nimi súvisiace práva – Výlučné právo rozmnožovania – Smernica 2001/29/ES – Článok 5 ods. 2 písm. b) – Primeraná kompenzácia – Uplatnenie poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorý je určený na financovanie kompenzácie, bez rozdielu, avšak s prípadným právom na vrátenie – Vyplatenie získaných príjmov sčasti nositeľom práv a sčasti spoločenským a kultúrnym zariadeniam – Dvojitá platba poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie v rámci cezhraničných transakcií.#Vec C‑521/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 11. júla 2013 (
            *1
         )
      „Aproximácia právnych predpisov — Duševné vlastníctvo — Autorské práva a s nimi súvisiace práva — Výlučné právo rozmnožovania — Smernica 2001/29/ES — Článok 5 ods. 2 písm. b) — Primeraná kompenzácia — Uplatnenie poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorý je určený na financovanie kompenzácie, bez rozdielu, avšak s prípadným právom na vrátenie — Vyplatenie získaných príjmov sčasti nositeľom práv a sčasti spoločenským a kultúrnym zariadeniam — Dvojitá platba poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie v rámci cezhraničných transakcií“
      Vo veci C-521/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakúsko) z 20. septembra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 12. októbra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Amazon.com International Sales Inc.,

         Amazon EU Sàrl,

         Amazon.de GmbH,

         Amazon.com GmbH, v likvidácii,

         Amazon Logistik GmbH

      proti

         Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev a J. L. da Cruz Vilaça,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. decembra 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH a Amazon Logistik GmbH, v zastúpení: G. Kucsko a U. Börger, Rechtsanwälte, a B. Van Asbroeck, avocat,

               —

               Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH, v zastúpení: M. Walter, Rechtsanwalt, a U. Sedlaczek,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, splnomocnený zástupca,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a S. Menez, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, M. Szpunar a M. Drwięcki, splnomocnení zástupcovia,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: M. Pere, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda a F. Bulst, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. marca 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 2 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Amazon.com International Sales Inc., Amazon EU Sàrl, Amazon.de GmbH, Amazon.com GmbH, v likvidácii, a Amazon Logistik GmbH (ďalej len spoločne „Amazon“) na jednej strane a Austro-Mechana Gesellschaft zur Wahrnehmung mechanisch-musikalischer Urheberrechte Gesellschaft mbH (ďalej len „Austro-Mechana“) na druhej strane vo veci návrhu tejto organizácie na zaplatenie dlžnej odmeny z dôvodu uvedenia nosičov do obehu v súlade s rakúskou právnou úpravou.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa odôvodnení 10, 11 a 35 smernice 2001/29:

                        „(10)

                        Ak majú autori alebo výkonní umelci pokračovať vo svojej tvorivej a umeleckej práci, musia za používanie svojej práce dostávať primeranú odmenu, rovnako ako producenti, aby boli schopní financovať túto prácu. Investície potrebné na výrobu produktov, ako sú zvukové záznamy, filmy alebo multimediálne produkty a služby, ako sú služby ‚na požiadanie‘, sú značné. Primeraná právna ochrana práv duševného vlastníctva je nevyhnutná na zaručenie dostupnosti takejto odmeny a na zaistenie uspokojivej návratnosti týchto investícií.

                        (11)

                        Jedným z hlavných spôsobov zabezpečenia potrebných zdrojov pre európsku kultúrnu tvorivosť a produkciu a zabezpečenia nezávislosti a dôstojnosti umeleckých tvorcov a interpretov je prísny a účinný systém ochrany autorských práv a súvisiacich práv.

                  …

                        (35)

                        V niektorých prípadoch výnimiek alebo obmedzení musia byť nositelia práv primerane odškodnení, aby sa im dostatočne vynahradilo používanie ich chránených diel alebo iných predmetov ochrany. Keď sa stanovuje forma, podrobné úpravy a možná úroveň vhodnej kompenzácie, treba zohľadniť osobitné podmienky každého prípadu. Pri posudzovaní týchto podmienok je hodnotným kritériom možné poškodenie nositeľa práv vyplývajúce z daného aktu. V prípadoch, keď nositelia práv už dostali platby nejakou inou formou, napríklad ako súčasť licenčného poplatku, nemusí byť potrebná žiadna osobitná alebo samostatná platba. Úroveň vhodnej kompenzácie by mala v plnej miere zohľadňovať stupeň používania technologických ochranných opatrení uvedených v tejto smernici. V niektorých situáciách, keď je ujma nositeľa práv minimálna, nemusí vzniknúť žiadna povinnosť platby.“

               4

               Článok 2 uvedenej smernice stanovuje:
               „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:

                        a)

                        pre autorov k ich dielam;

                        b)

                        pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;

                        c)

                        pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;

                        d)

                        pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov;

                        e)

                        pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.“

               5

               Článok 5 tej istej smernice s názvom „Výnimky a obmedzenia“ v odseku 2 stanovuje:
               „Členské štáty môžu zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich prípadoch:
               …

                        b)

                        vo vzťahu k rozmnožovaniu na akomkoľvek médiu vykonanému fyzickou osobou pre súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný, za podmienky, že nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu, v ktorej sa zohľadní uplatnenie alebo neuplatnenie technologických opatrení uvedených v článku 6 na dotknuté dielo alebo predmet ochrany;

                  …“

         Rakúske právo

               6

               § 42 autorského zákona (Urheberrechtsgesetz) z 9. apríla 1936 (BGBl. 111/1936) v znení novely autorského zákona z roku 2003 (Urheberrechtsgesetz-Novelle 2003, BGBl. I, 32/2003, ďalej len „UrhG“) znie:
               „1.   Každý je oprávnený vyhotoviť si rozmnoženinu diela pre osobnú potrebu jeho prenesením na papier alebo akýmkoľvek iným podobným spôsobom.
               …
               4.   Každá fyzická osoba je oprávnená vyhotoviť rozmnoženinu diela na iných nosičoch, než sú uvedené v odseku 1, na súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný.
               …“

               7

               § 42b UrhG stanovuje:
               „1.   Ak v súvislosti s určitým dielom, ktoré bolo verejne rozšírené vysielaním alebo bolo zaznamenané na obrazovom či zvukovom nosiči vyrobenom na komerčný účel, možno vzhľadom na druh tohto diela očakávať, že sa bude rozmnožovať na súkromné použitie alebo pre osobnú potrebu prostredníctvom záznamu na obrazové alebo zvukové nosiče podľa § 42 ods. 2 až 7, autor má nárok na primeranú odmenu (odmena za prázdne kazety), ak sú nosiče v tuzemsku uvádzané do obehu na komerčné účely a za odplatu; za nosiče sa považujú nenahraté obrazové alebo zvukové nosiče vhodné na takéto rozmnožovanie alebo iné obrazové alebo zvukové nosiče určené na tieto účely.
               …
               3.   Povinnosti platiť odmenu podliehajú:

                        (1)

                        pokiaľ ide o odmenu za prázdne kazety a odmenu za prístroje, dlžníkom je ten, kto prvýkrát uviedol v tuzemsku do obehu nosiče alebo prístroje na vyhotovovanie rozmnoženín na komerčné účely a za odplatu;
                        …

                  5.   Nárok na odmenu stanovenú v odsekoch 1 a 2 môžu uplatniť len organizácie kolektívnej správy autorských práv.
               6.   Organizácia kolektívnej správy autorských práv je povinná vrátiť primeranú odmenu:

                        (1)

                        tomu, kto nosiče alebo prístroj na rozmnožovanie vyvezie do zahraničia predtým, ako ich predá konečnému spotrebiteľovi;

                        (2)

                        osobe, ktorá používa nosiče na výrobu rozmnožením so súhlasom oprávnenej osoby; na preukázanie takéhoto použitia postačuje aj nepriamy dôkaz.“

               8

               § 13 zákona z 13. januára 2006 o organizáciách kolektívnej správy (Verwertungsgesellschaftengesetz) (BGBl. I, 9/2006) stanovuje:
               „1.   Organizácie kolektívnej správy môžu pre oprávnené osoby, ktoré zastupujú, ako aj ich rodinných príslušníkov zriaďovať spoločenské a kultúrne zariadenia.
               2.   Organizácie kolektívnej správy, ktoré uplatňujú nárok na odmenu za prázdne kazety, sú povinné zriadiť spoločenské alebo kultúrne zariadenia a po odpočítaní príslušných nákladov na správu sú povinné vyplatiť týmto zariadeniam polovicu sumy z tejto odmeny. …
               3.   Organizácie kolektívnej správy musia stanoviť presné pravidlá týkajúce sa súm, ktoré vyplácajú ich spoločenské a kultúrne zariadenia.
               4.   Pokiaľ ide o prostriedky vyplácané spoločenským a kultúrnym zariadeniam, ktoré pochádzajú z odmeny za prázdne kazety, spolkový kancelár môže prostredníctvom nariadenia určiť podmienky, ktoré musia byť zohľadnené v pravidlách, ktoré treba stanoviť na základe odseku 3. Toto nariadenie musí zabezpečovať najmä to, aby:

                        (1)

                        bol pomer medzi sumami vyčlenenými pre spoločenské zariadenia a sumami vyčlenenými pre kultúrne zariadenia vyvážený;

                        (2)

                        pokiaľ ide o spoločenské zariadenia, bolo predovšetkým možné individuálne podporovať oprávnené osoby, ktoré sú v núdzi;

                        (3)

                        účelom súm vyčlenených pre kultúrne zariadenia bola podpora záujmov oprávnených osôb.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Austro-Mechana je organizácia kolektívnej správy autorských práv, ktorá spravuje práva autorov a nositeľov práv súvisiacich s autorskými právami za odmenu, ktorá sa jej vypláca za nosiče podľa § 42b ods. 1 UrhG.

               10

               Amazon je medzinárodná skupina, ktorá prostredníctvom internetu predáva výrobky vrátane nosičov, na ktoré sa vzťahuje uvedené ustanovenie.

               11

               Amazon na základe internetových objednávok zákazníkov nachádzajúcich sa v Rakúsku, ktorí na tento účel podpísali zmluvy najskôr so spoločnosťou Amazon.com International Sales Inc. so sídlom v Spojených štátoch, potom so spoločnosťou Amazon EU Sàrl so sídlom v Luxembursku, uvádzala od mája 2006 do obehu v Rakúsku nosiče v zmysle § 42b ods. 1 UrhG.

               12

               Austro-Mechana podala na Handelsgericht Wien (Obchodný súd vo Viedni) žalobu proti skupine Amazon s cieľom solidárneho zaplatenia primeranej odmeny v zmysle § 42b ods. 1 UrhG za nosiče, ktoré boli v Rakúsku uvedené do obehu v rokoch 2002 až 2004.

               13

               Suma odmeny, ktorú Austro-Mechana požadovala za nosiče uvedené do obehu v prvom polroku 2004, predstavuje 1856275 eur. Austro-Mechana v súvislosti so zostávajúcim obdobím, ktorého sa týka jej žaloba o zaplatenie, navrhla, aby bola skupine Amazon uložená povinnosť poskytnúť potrebné účtovné údaje, na základe ktorých by Austro-Mechana mohla stanoviť výšku svojej pohľadávky.

               14

               Handelsgericht Wien vo svojom čiastočnom rozsudku vyhovel návrhu na uloženie povinnosti a rozhodnutie o návrhu na zaplatenie ponechal na konečný rozsudok. Vzhľadom na to, že tento rozsudok bol potvrdený aj v odvolacom konaní, Amazon sa obrátila na Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) ako súd rozhodujúci na poslednom stupni.

               15

               Za týchto okolností Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ide o ‚primeranú kompenzáciu‘ v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, pokiaľ:

                                 a)

                                 oprávnené osoby v zmysle článku 2 uvedenej smernice majú nárok na primeranú odmenu, ktorý môžu uplatniť len prostredníctvom organizácie kolektívnej správy práv voči tomu, kto v tuzemsku v rámci podnikateľskej činnosti za odplatu prvýkrát uvedie do obehu nosiče vhodné na rozmnožovanie ich diel;

                                 b)

                                 tento nárok nezávisí od toho, či k uvedeniu do obehu dochádza vo vzťahu k sprostredkovateľom [či] fyzickým alebo právnickým osobám na iné používanie ako súkromné účely alebo vo vzťahu k fyzickým osobám na používanie na súkromné účely;

                                 c)

                                 ten, kto na základe súhlasu oprávnenej osoby používa nosiče na výrobu rozmnoženín alebo ich znovu vyvezie pred predajom konečnému spotrebiteľovi, má pritom voči organizácii kolektívnej správy práv nárok na vrátenie odmeny?

                        2.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:

                                 a)

                                 Išlo by o ‚primeranú kompenzáciu‘ v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, ak by v prípade uvedenia do obehu nárok označený v prvej otázke písm. a) vznikol iba fyzickým osobám, ktoré používajú nosiče na výrobu rozmnoženín na súkromné účely?

                                 b)

                                 V prípade kladnej odpovede na druhú otázku písm. a):
                                 Treba sa v prípade uvedenia do obehu vo vzťahu k fyzickým osobám domnievať, že sa nosiče budú používať na výrobu rozmnoženín na súkromné účely, kým sa nepreukáže opak?

                        3.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku alebo na druhú otázku písm. a):
                        Vyplýva z článku 5 smernice 2001/29 alebo z iných ustanovení práva Únie, že nárok na poskytnutie primeranej kompenzácie, ktorý má uplatniť organizácia kolektívnej správy práv, neexistuje, ak je organizácia kolektívnej správy práv zo zákona povinná nevyplatiť polovicu príjmu oprávneným osobám, ale venovať ho spoločenským a kultúrnym zariadeniam?

                        4.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku alebo na druhú otázku písm. a):
                        Bráni článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 alebo iné ustanovenie práva Únie nároku na poskytnutie primeranej kompenzácie, ktorý má uplatniť organizácia kolektívnej správy práv, ak v inom členskom štáte – hoci pravdepodobne na právnom základe, ktorý je v rozpore s právom Únie – už bola primeraná odmena za uvedenie nosičov do obehu zaplatená?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               16

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá bez rozdielu uplatňuje poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie pri prvom uvedení nosiča, ktorý môže slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na jeho území na komerčné účely a za odplatu, pričom zároveň stanovuje právo na vrátenie zaplatených poplatkov v prípade, že konečné použitie týchto nosičov nepatrí medzi prípady, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie.

               17

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 2 uvedenej smernice priznávajú členské štáty nositeľom práv uvedeným v tomto ustanovení výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie ich diel, záznamov ich výkonov, zvukových záznamov, originálu alebo rozmnoženín ich filmov, ako aj záznamov ich rozhlasových programov, a to akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, celkovo alebo čiastočne.

               18

               Podľa článku 5 ods. 2 písm. b) tej istej smernice však členské štáty môžu stanoviť výnimku z uvedeného výlučného práva rozmnožovania alebo jeho obmedzenie, pokiaľ ide o rozmnožovanie na akomkoľvek médiu vykonané fyzickou osobou na súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný, ktoré predstavujú výnimku „pre rozmnoženinu na súkromné použitie“.

               19

               Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ sa členské štáty rozhodnú zaviesť do svojho vnútroštátneho práva výnimku pre rozmnoženiny na súkromné použitie, sú na základe uvedeného článku 5 ods. 2 písm. b) predovšetkým povinné upraviť poskytovanie „primeranej kompenzácie“ nositeľom výlučného práva rozmnožovania (pozri rozsudky z 21. októbra 2010, Padawan, C-467/08, Zb. s. I-10055, bod 30, a zo 16. júna 2011, Stichting de Thuiskopie, C-462/09, Zb. s. I-5331, bod 22).

               20

               Súdny dvor takisto rozhodol, že v rozsahu, v akom ustanovenia smernice 2001/29 túto otázku výslovne neupravujú, členské štáty disponujú pri určení subjektu povinného zaplatiť túto primeranú kompenzáciu širokou mierou voľnej úvahy (pozri rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 23). To isté platí aj v prípade, keď ide o formu, podrobné úpravy a možnú úroveň tejto kompenzácie.

               21

               V prípade, že v smernici neexistujú dostatočne presné kritériá práva Únie na účely vymedzenia povinností, ktoré z nej vyplývajú, prináleží členským štátom, aby na svojom území stanovili najvhodnejšie kritériá na zabezpečenie dodržiavania danej smernice v rozsahu, ktorý stanovuje právo Únie a najmä táto smernica [pozri, pokiaľ ide o výnimky z výhradného práva na verejné vypožičiavanie upravené smernicou Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, s. 61), rozsudok z 26. októbra 2006, Komisia/Španielsko, C-36/05, Zb. s. I-10313, bod 33 a citovanú judikatúru].

               22

               Ako sa uvádza v odôvodnení 35 smernice 2001/29, pri stanovení formy, podrobných úprav a možnej úrovne takej primeranej kompenzácie treba zohľadniť osobitné okolnosti každého prípadu.

               23

               Pokiaľ ide o výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie stanovenú v článku 5 ods. 2 písm. b) tejto smernice, Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ je osobou, ktorá spôsobila ujmu nositeľovi výlučného práva rozmnožovania, osoba, ktorá rozmnoženinu chráneného diela vyhotoví na svoje súkromné použitie bez toho, aby predtým požiadala uvedeného nositeľa práva o udelenie súhlasu, tejto osobe v zásade prislúcha, aby nahradila ujmu súvisiacu s daným vyhotovením rozmnoženiny tak, že zaplatí kompenzáciu, ktorá bude vyplatená tomuto nositeľovi práva (rozsudky Padawan, už citovaný, bod 45, a Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 26).

               24

               Súdny dvor však pripustil, že vzhľadom na praktické ťažkosti súvisiace s identifikáciou súkromných používateľov, ako aj s ukladaním povinnosti týmto používateľom nahradiť nositeľom výlučného práva rozmnožovania ujmu, ktorú im spôsobili, môžu členské štáty na účely financovania primeranej kompenzácie zaviesť „poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie“, ktorý nemajú zaplatiť dotknuté súkromné osoby, ale osoby disponujúce zariadeniami, prístrojmi a nosičmi určenými na digitálne rozmnožovanie, ktoré z tohto dôvodu de iure alebo de facto sprístupňujú tieto zariadenia, prístroje a nosiče určené na vyhotovovanie rozmnožením súkromným osobám alebo im poskytujú služby súvisiace s vyhotovovaním rozmnoženín. V rámci takéhoto systému majú povinnosť zaplatiť poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie osoby, ktoré disponujú danými zariadeniami, prístrojmi a nosičmi určenými na vyhotovovanie rozmnoženín (rozsudok Padawan, už citovaný, bod 46, a Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 27).

               25

               Súdny dvor ďalej spresnil, že keďže uvedený systém umožňuje osobám povinným platiť poplatok preniesť výšku poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie do ceny za sprístupnenie uvedených zariadení, prístrojov a nosičov určených na vyhotovovanie rozmnoženín alebo za poskytnutie služby súvisiacej s vyhotovením rozmnoženiny, v konečnom dôsledku znáša poplatok súkromný používateľ, ktorý túto cenu zaplatí, a to v súlade so „spravodlivou rovnováhou“, ktorú treba nájsť medzi záujmami nositeľov výlučného práva rozmnožovania a záujmami používateľov chránených predmetov (rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 28).

               26

               V prejednávanom prípade v rámci systému zavedeného § 42b UrhG na účely financovania primeranej kompenzácie v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 znášajú poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie osoby, ktoré uvádzajú do obehu na komerčné účely a za odplatu nosiče, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín.

               27

               Ako už bolo uvedené v bode 25 tohto rozsudku, taký systém v zásade umožňuje osobám povinným platiť poplatok preniesť výšku tohto poplatku do predajnej ceny uvedených nosičov, takže v súlade s požiadavkou „spravodlivej rovnováhy“ znáša poplatok v konečnom dôsledku súkromný používateľ, ktorý túto cenu zaplatí, a to za predpokladu, že taký používateľ je končeným spotrebiteľom.

               28

               Súdny dvor totiž rozhodol, že systém financovania primeranej kompenzácie, aký je uvedený v bodoch 24 a 25 tohto rozsudku, je zlučiteľný s požiadavkami „spravodlivej rovnováhy“ len vtedy, ak sa predmetné zariadenia, prístroje a nosiče určené na vyhotovovanie rozmnoženín môžu používať na vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie, čiže môžu autorovi chráneného diela spôsobiť ujmu. Vzhľadom na tieto požiadavky teda existuje nevyhnutná spojitosť medzi uplatňovaním poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie vo vzťahu k uvedeným zariadeniam, prístrojom a nosičom slúžiacim na digitálne rozmnožovanie a ich používaním na účely vyhotovovania rozmnoženín na súkromné použitie, takže uplatnenie tohto poplatku bez rozdielu vo vzťahu ku všetkým typom zariadení, prístrojov a nosičov slúžiacich na digitálne rozmnožovanie, vrátane prípadu, keď tieto zariadenia, prístroje a nosiče nadobudnú iné než fyzické osoby na zjavne odlišné účely, než je vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie, sa nezdá v súlade s článkom 5 ods. 2 smernice 2001/29 (rozsudok Padawan, už citovaný, body 52 a 53).

               29

               Systém, o ktorý ide v konaní vo veci samej, však predstavuje uplatnenie poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie bez rozdielu vo vzťahu k nosičom slúžiacim na vyhotovovanie rozmnoženín, vrátane prípadu, keď používanie týchto nosičov nepatrí medzi prípady, na ktoré sa vzťahuje článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29.

               30

               Kladie sa teda otázka, či právo na vrátenie zaplateného poplatku umožňuje v takom prípade opäť nastoliť „spravodlivú rovnováhu“, ktorú treba v súlade s požiadavkami smernice 2001/29 nájsť medzi záujmami nositeľov výlučného práva rozmnožovania a záujmami používateľov chránených predmetov.

               31

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že systém financovania primeranej kompenzácie spočívajúci v uplatnení poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie bez rozdielu pri uvedení nosiča, ktorý môže slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na komerčné účely a za odplatu, zároveň sprevádzaný takým právom na vrátenie poplatku, pokiaľ je toto právo efektívne a neprimerane nesťažuje vrátenie zaplateného poplatku, sa môže zdať v súlade s článkom 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, ak praktické ťažkosti uvedené v bode 24 tohto rozsudku alebo iné podobné ťažkosti odôvodňujú takéto uplatnenie.

               32

               Ak totiž členský štát do svojho vnútroštátneho práva zavedie výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie, musí v súlade so svojou územnou právomocou zabezpečiť účinné vyberanie primeranej kompenzácie určenej na odškodnenie nositeľov výlučného práva rozmnožovania z dôvodu vyhotovenia rozmnoženín chránených diel konečnými používateľmi, ktorí sú usadení na území tohto štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 36). Ak takéto vyberanie poplatku sprevádzajú ťažkosti, daný členský štát ich musí prekonať tým, že zohľadní osobitné okolnosti každého prípadu.

               33

               Ak však praktické ťažkosti neexistujú alebo nie sú dostatočné, potom chýba nevyhnutná spojitosť medzi uplatnením poplatku za rozmnoženiny na súkromné použitie vo vzťahu k nosičom na jednej strane a ich použitím na vyhotovovanie rozmnoženín na súkromné použitie na druhej strane, takže uplatnenie tohto poplatku bez rozdielu nie je odôvodnené a nezodpovedá „spravodlivej rovnováhe“, ktorú treba nájsť medzi záujmami uvedených nositeľov práv a záujmami používateľov chránených predmetov.

               34

               Vzhľadom na osobitné okolnosti každého vnútroštátneho systému a na obmedzenia stanovené smernicou 2001/29 prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či praktické ťažkosti odôvodňujú taký systém financovania primeranej kompenzácie, a ak áno, či je právo na vrátenie prípadných poplatkov zaplatených nad rámec prípadu uvedeného v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 účinné a neprimerane nesťažuje vrátenie týchto poplatkov.

               35

               V prejednávanom prípade musí vnútroštátny súd v prvom rade overiť, či uplatnenie poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie bez rozdielu pri uvedení nosiča, ktorý môže slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na komerčné účely a za odplatu v každom prípade zodpovedá dostatočným praktickým ťažkostiam. V tomto kontexte treba zohľadniť rozsah, účinnosť, dostupnosť, publicitu a jednoduchosť uplatnenia oslobodenia, ktoré Austro-Mechana a priori uviedla vo svojich písomných pripomienkach a na pojednávaní.

               36

               V druhom rade musí vnútroštátny súd tiež overiť, či rozsah, účinnosť, dostupnosť, publicita a jednoduchosť uplatnenia práva na vrátenie umožňujú napraviť prípadnú nerovnováhu, ktorá zo systému vyplynula ako reakcia na konštatované praktické ťažkosti. V tejto súvislosti treba uviesť, že sám vnútroštátny súd zdôrazňuje, že prípady vrátenia poplatku sa neobmedzujú na prípady výslovne uvedené v § 42b ods. 6 UrhG.

               37

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá bez rozdielu uplatňuje poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie pri prvom uvedení nosiča, ktorý môže slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na jeho území na komerčné účely a za odplatu, pričom zároveň stanovuje právo na vrátenie zaplatených poplatkov v prípade, že konečné použitie týchto nosičov nepatrí medzi prípady, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, pokiaľ praktické ťažkosti vzhľadom na osobitné okolnosti každého vnútroštátneho systému a na obmedzenia stanovené touto smernicou odôvodňujú taký systém financovania primeranej kompenzácie a toto právo na vrátenie poplatkov je účinné a neprimerane nesťažuje vrátenie zaplateného poplatku, čo však musí overiť vnútroštátny súd.

         O druhej otázke

               38

               Keďže druhá otázka súvisí s prvou otázkou a odpoveď na prvú otázku závisí od posúdenia vnútroštátneho súdu, treba odpovedať aj na druhú otázku.

               39

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát zaviedol vyvrátiteľnú domnienku používania nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, na súkromné účely v prípade, že sú sprístupnené fyzickým osobám, v rámci systému financovania primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení v podobe poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorý musia zaplatiť osoby, ktoré také nosiče prvýkrát uvedú do obehu na jeho území na komerčné účely a za odplatu.

               40

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že v rámci širokej miery voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty na účely stanovenia formy, podrobných úprav a možnej úrovne uvedenej kompenzácie, môžu členské štáty stanoviť domnienky, a to najmä – ako sa spomína v bode 32 tohto rozsudku – ak účinné vyberanie primeranej kompenzácie na účely náhrady ujmy, ktorú na ich území utrpeli nositelia výlučného práva rozmnožovania, sprevádzajú ťažkosti.

               41

               V rámci systémov financovania, ktoré sú podobné systému zavedenému § 42b UrhG, Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ boli nosiče, ktorú môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, sprístupnené fyzickým osobám na súkromné účely, nie je vôbec nevyhnutné preukazovať, či tieto fyzické osoby pomocou týchto nosičov skutočne vyhotovili rozmnoženiny na súkromné použitie a tým skutočne spôsobili ujmu nositeľom výlučného práva rozmnožovania, keďže tieto fyzické osoby sa legitímne považujú za osoby, ktoré majú plný prospech z tohto sprístupnenia, teda môžu využívať všetky funkcie, ktoré uvedené nosiče ponúkajú, vrátane funkcie spojenej s rozmnožovaním (rozsudok Padawan, už citovaný, body 54 a 55).

               42

               Samotná spôsobilosť nosičov na vyhotovovanie rozmnoženín je totiž postačujúca na odôvodnenie uplatňovania poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie, a to pod podmienkou, že uvedené nosiče boli fyzickým osobám sprístupnené ako súkromným používateľom (rozsudok Padawan, už citovaný, bod 56).

               43

               Vzhľadom na praktické ťažkosti spojené s určením súkromného účelu použitia nosiča, ktorý môže slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, je však zavedenie vyvrátiteľnej domnienky takého používania pri sprístupnení tohto nosiča fyzickej osobe v zásade odôvodnené a zodpovedá „spravodlivej rovnováhe“, ktorú treba nájsť medzi záujmami nositeľov výlučného práva rozmnožovania a záujmami používateľov chránených predmetov.

               44

               Vzhľadom na osobitné okolnosti každého vnútroštátneho systému a na obmedzenia stanovené smernicou 2001/29 vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či praktické ťažkosti spojené s určením súkromného účelu použitia predmetných nosičov odôvodňujú zavedenie takej domnienky a v každom prípade či stanovená domnienka nevedie k uloženiu povinnosti zaplatiť poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie v prípadoch, keď konečné použitie týchto nosičov zjavne nepredstavuje prípad uvedený v článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29.

               45

               Za týchto podmienok treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci systému financovania primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení v podobe poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorý musia zaplatiť osoby, ktoré prvýkrát uvedú nosiče, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na území daného členského štátu na komerčné účely a za odplatu uvedené ustanovenie nebráni tomu, aby tento členský štát zaviedol vyvrátiteľnú domnienku používania takých nosičov na súkromné účely v prípade, že sú sprístupnené fyzickým osobám, pokiaľ praktické ťažkosti spojené s určením súkromného účelu použitia predmetných nosičov odôvodňujú zavedenie takej domnienky a stanovená domnienka nevedie k uloženiu povinnosti zaplatiť poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie v prípadoch, keď konečné použitie týchto nosičov zjavne nepredstavuje prípad uvedený v tom istom ustanovení.

         O tretej otázke

               46

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 vykladať v tom zmysle, že právo na primeranú kompenzáciu stanovené v tomto ustanovení alebo poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie určený na financovanie tejto kompenzácie možno vylúčiť z dôvodu, že polovica príjmov získaných na základe uvedenej kompenzácie alebo poplatku sa vypláca nie priamo osobám s nárokom na uvedenú kompenzáciu, ale spoločenským a kultúrnym zariadeniam, ktoré boli zriadené v prospech týchto oprávnených osôb.

               47

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že koncepcia a výška primeranej kompenzácie v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sú spojené s ujmou, ktorá nositeľom výlučného práva rozmnožovania vznikla z dôvodu, že došlo k vyhotoveniu rozmnoženiny ich chránených diel na súkromné použitie bez toho, aby udelili súhlas. V tejto súvislosti treba primeranú kompenzáciu považovať za protihodnotu ujmy, ktorú utrpeli títo nositelia práva, a preto sa musí nevyhnutne vypočítať na základe kritéria ujmy spôsobenej týmto nositeľom práva zavedením výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie (pozri rozsudok Padawan, už citovaný, body 40 a 42).

               48

               Navyše Súdny dvor už konštatoval, že pokiaľ ide o nárok na primeranú kompenzáciu, ktorá sa má vyplatiť nositeľom výlučného práva rozmnožovania na základe výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie, z nijakého ustanovenia smernice 2001/29 nevyplýva, že by normotvorca Únie mal v úmysle stanoviť možnosť, že sa osoba, ktorej sa priznáva nárok na túto kompenzáciu, môže tohto nároku vzdať (rozsudok z 9. februára 2012, Luksan, C-277/10, bod 105).

               49

               Ako však uviedol generálny advokát v bode 76 návrhov, smernica 2001/29 nestanovuje členským štátom, ktoré do svojho vnútroštátneho práva zaviedli výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie, povinnosť zabezpečiť pre osoby s nárokom na uvedenú primeranú kompenzáciu vyplatenie celej sumy tejto kompenzácie v peniazoch, ani týmto členským štátom nezakazuje, aby v rámci širokej miery voľnej úvahy, ktorou disponujú, stanovili, že časť tejto kompenzácie sa poskytne vo forme nepriamej kompenzácie.

               50

               V tejto súvislosti skutočnosť, že primeranú kompenzáciu treba považovať za protihodnotu ujmy, ktorú utrpeli títo nositelia výlučného práva rozmnožovania z dôvodu zavedenia výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie, a teda že táto kompenzácia sa musí nevyhnutne vypočítať na základe ujmy, nie je prekážkou toho, aby časť príjmov určených na primeranú kompenzáciu bola nepriamo vyplatená oprávneným osobám prostredníctvom spoločenských a kultúrnych zariadení, ktoré boli zriadené v ich prospech.

               51

               Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 76 návrhov, systémy poplatkov za rozmnoženinu na súkromné použitie sú vo vzťahu k väčšine nosičov v súčasnosti nevyhnutne nepresné, keďže je prakticky nemožné určiť, ktoré dielo bolo rozmnožené a kto a na akom nosiči rozmnoženinu vyhotovil.

               52

               Okrem toho treba uviesť, že taký systém nepriameho vyberania primeranej kompenzácie osobami, ktoré na ňu majú nárok, zodpovedá jednému z cieľov ochrany práv duševného vlastníctva stanovených v smernici 2001/29, ktorým je – ako vyplýva z odôvodnení 10 a 11 tejto smernice – zabezpečenie potrebných zdrojov na európsku kultúrnu tvorivosť a produkciu, ktoré týmto osobám umožnia pokračovať v tvorivej a umeleckej práci, ako aj zabezpečenie nezávislosti a dôstojnosti umeleckých tvorcov a interpretov.

               53

               V dôsledku toho skutočnosť, že časť príjmov určených na primeranú kompenzáciu v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 je určená pre spoločenské a kultúrne zariadenia zriadené v prospech osôb s nárokom na túto kompenzáciu, nie je sama osebe v rozpore s cieľom uvedenej kompenzácie, pokiaľ tieto spoločenské a kultúrne zariadenia skutočne slúžia v prospech uvedených oprávnených osôb a spôsoby fungovania uvedených zariadení nie sú diskriminačné, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

               54

               Bolo by totiž v rozpore s cieľom tejto kompenzácie, ak by ju uvedené zariadenia poskytovali iným osobám, než sú oprávnené osoby, alebo by z nej de iure alebo de facto vylúčili osoby, ktoré nemajú štátnu príslušnosť dotknutého členského štátu.

               55

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že právo na primeranú kompenzáciu stanovené v tomto ustanovení alebo poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie určený na financovanie tejto kompenzácie nemožno vylúčiť z dôvodu, že polovica príjmov získaných na základe uvedenej kompenzácie alebo poplatku sa vypláca nie priamo osobám s nárokom na uvedenú kompenzáciu, ale spoločenským a kultúrnym zariadeniam, ktoré boli zriadené v prospech týchto oprávnených osôb, pokiaľ tieto spoločenské a kultúrne zariadenia skutočne slúžia v prospech uvedených oprávnených osôb a spôsoby fungovania uvedených zariadení nie sú diskriminačné, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

         O štvrtej otázke

               56

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 vykladať v tom zmysle, že povinnosť stanovenú členským štátom, ktorá spočíva v zaplatení poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie určeného na financovanie primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení pri uvedení nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na komerčné účely a za odplatu, možno vylúčiť z dôvodu, že podobný poplatok už bol zaplatený v inom členskom štáte.

               57

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 ukladá členskému štátu, ktorý vo svojom vnútroštátnom práve zaviedol výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie, povinnosť dosiahnuť výsledok spočívajúci v tom, že tento členský štát musí v rámci svojich právomocí zabezpečiť účinné zaplatenie primeranej kompenzácie určenej na odškodnenie nositeľov výlučného práva rozmnožovania, ktorým bola spôsobená ujma, najmä ak táto ujma vznikla na území uvedeného členského štátu (rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 34).

               58

               Vzhľadom na to, že konečným používateľom, ktorí na svoje súkromné účely vyhotovia rozmnoženinu chráneného diela bez toho, aby predtým požiadali nositeľa výlučného práva rozmnožovania o udelenie súhlasu, a ktorí tak nositeľovi práva spôsobujú ujmu, v zásade prislúcha povinnosť túto ujmu nahradiť, sa možno domnievať, že ujma, ktorú treba nahradiť, bola spôsobená na území členského štátu, v ktorom sú títo koneční používatelia usadení (rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 35).

               59

               Z toho vyplýva, že v prípade, ak členský štát do svojho vnútroštátneho práva zavedie výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie a koneční používatelia, ktorí na svoje súkromné účely vyhotovia rozmnoženinu chráneného diela, sú usadení na jeho území, tento členský štát musí v súlade so svojou územnou právomocou zabezpečiť účinné vyberanie primeranej kompenzácie určenej na náhradu ujmy, ktorá bola nositeľom výlučného práva rozmnožovania spôsobená na jeho území (rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 36).

               60

               Navyše treba pripomenúť, že dotknutý členský štát sa na základe systému vyberania, ktorý si zvolil, nemôže zbaviť povinnosti dosiahnuť výsledok, podľa ktorej musí poškodeným nositeľom výlučného práva rozmnožovania zabezpečiť skutočné zaplatenie primeranej kompenzácie ako náhrady ujmy, ktorá im bola spôsobená na jeho území (rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 39).

               61

               V tejto súvislosti nemá na túto povinnosť vplyv ani skutočnosť, že predávajúci, ktorý kupujúcim usadeným na území tohto členského štátu ako konečným používateľom sprístupnil zariadenia, prístroje alebo nosiče určené na vyhotovovanie rozmnoženín, má v prípade zmlúv uzavretých na diaľku sídlo v inom členskom štáte (rozsudok Stichting de Thuiskopie, už citovaný, bod 40).

               62

               Ako sa spomína v bode 47 tohto rozsudku, vzhľadom na skutočnosť, že primeranú kompenzáciu treba považovať za protihodnotu ujmy, ktorá bola spôsobená nositeľom výlučného práva rozmnožovania z dôvodu zavedenia výnimky pre rozmnoženinu na súkromné použitie, a preto sa musí nevyhnutne vypočítať na základe kritéria tejto ujmy, nemožno platne tvrdiť, že by prevozom nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, z jedného členského štátu do druhého mohlo dôjsť k nárastu ujmy, ktorá bola spôsobená týmto nositeľom práva.

               63

               Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 upravuje primeranú kompenzáciu nie v prípade uvedenia nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu, ale v prípade samotného rozmnožovania na akomkoľvek médiu vykonaného fyzickou osobou na súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný. K takému rozmnožovaniu nedochádza na základe prevozu nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, z jedného členského štátu do druhého.

               64

               Vzhľadom na to, že členský štát, ktorý do svojho vnútroštátneho práva zaviedol výnimku pre rozmnoženinu na súkromné použitie a na ktorého území sú usadení koneční používatelia vyhotovujúci rozmnoženiny chráneného diela na súkromné účely, musí v súlade so svojou územnou právomocou zabezpečiť účinné vyberanie primeranej kompenzácie určenej na náhradu ujmy spôsobenej nositeľom práva, sa nemožno odvolávať na skutočnosť, že poplatok určený na financovanie tejto kompenzácie už bol zaplatený v inom členskom štáte, s cieľom vyhnúť sa zaplateniu tejto kompenzácie alebo poplatku určeného na jej financovanie v prvom členskom štáte.

               65

               Osoba, ktorá tento poplatok vopred zaplatila v členskom štáte, ktorý nemá územnú právomoc, však môže od tohto členského štátu žiadať vrátenie tohto poplatku v súlade s jeho vnútroštátnym právom.

               66

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť stanovenú členským štátom, ktorá spočíva v zaplatení poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie určeného na financovanie primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení pri uvedení nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na komerčné účely a za odplatu, nemožno vylúčiť z dôvodu, že podobný poplatok už bol zaplatený v inom členskom štáte.

         O trovách

               67

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá bez rozdielu uplatňuje poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie pri prvom uvedení nosiča, ktorý môže slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na jeho území na komerčné účely a za odplatu, pričom zároveň stanovuje právo na vrátenie zaplatených poplatkov v prípade, že konečné použitie týchto nosičov nepatrí medzi prípady, na ktoré sa vzťahuje toto ustanovenie, pokiaľ praktické ťažkosti vzhľadom na osobitné okolnosti každého vnútroštátneho systému a na obmedzenia stanovené touto smernicou odôvodňujú taký systém financovania primeranej kompenzácie a toto právo na vrátenie poplatkov je účinné a neprimerane nesťažuje vrátenie zaplateného poplatku, čo však musí overiť vnútroštátny súd.

                           2.

                           Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že v rámci systému financovania primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení v podobe poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie, ktorý musia zaplatiť osoby, ktoré prvýkrát uvedú nosiče, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na území daného členského štátu na komerčné účely a za odplatu, uvedené ustanovenie nebráni tomu, aby tento členský štát zaviedol vyvrátiteľnú domnienku používania takých nosičov na súkromné účely v prípade, že sú sprístupnené fyzickým osobám, pokiaľ praktické ťažkosti spojené s určením súkromného účelu použitia predmetných nosičov odôvodňujú zavedenie takej domnienky a stanovená domnienka nevedie k uloženiu povinnosti zaplatiť poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie v prípadoch, keď konečné použitie týchto nosičov zjavne nepredstavuje prípad uvedený v tom istom ustanovení.

                           3.

                           Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že právo na primeranú kompenzáciu stanovené v tomto ustanovení alebo poplatok za rozmnoženinu na súkromné použitie určený na financovanie tejto kompenzácie nemožno vylúčiť z dôvodu, že polovica príjmov získaných na základe uvedenej kompenzácie alebo poplatku sa vypláca nie priamo osobám s nárokom na uvedenú kompenzáciu, ale spoločenským a kultúrnym zariadeniam, ktoré boli zriadené v prospech týchto oprávnených osôb, pokiaľ tieto spoločenské a kultúrne zariadenia skutočne slúžia v prospech uvedených oprávnených osôb a spôsoby fungovania uvedených zariadení nie sú diskriminačné, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

                           4.

                           Článok 5 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť stanovenú členským štátom, ktorá spočíva v zaplatení poplatku za rozmnoženinu na súkromné použitie určeného na financovanie primeranej kompenzácie stanovenej v tomto ustanovení pri uvedení nosičov, ktoré môžu slúžiť na vyhotovovanie rozmnoženín, do obehu na komerčné účely a za odplatu, nemožno vylúčiť z dôvodu, že podobný poplatok už bol zaplatený v inom členskom štáte.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 24. novembra 1983. # Benito D'Amario proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundessozialgericht - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 320/82.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 7. novembra 1996. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-262/95.