title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 8. decembra 2011.#Merck Sharp & Dohme Corp. proti Deutsches Patent- und Markenamt.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundespatentgericht - Nemecko.#Duševné a priemyselné vlastníctvo - Patenty - Nariadenie (EHS) č. 1768/92 - Článok 13 - Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá - Možnosť vydania tohto osvedčenia v prípade, ak je doba, ktorá uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého povolenia uviesť výrobok na trh v Spoločenstve, kratšia než päť rokov - Nariadenie (EHS) č. 1901/2006 - Článok 36 - Predĺženie platnosti dodatkového ochranného osvedčenia.#Vec C-125/10.

text:
      Vec C‑125/10
      Merck Sharp & Dohme Corp., predtým Merck & Co. Inc.
      proti
      Deutsches Patent‑ und Markenamt
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundespatentgericht)
      „Duševné a priemyselné vlastníctvo – Patenty – Nariadenie (EHS) č. 1768/92 – Článok 13 – Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá – Možnosť vydať toto osvedčenie v prípade, ak je doba, ktorá uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom
         prvého povolenia uviesť výrobok na trh v Spoločenstve, kratšia než päť rokov – Nariadenie (ES) č. 1901/2006 – Článok 36 – Predĺženie platnosti dodatkového ochranného osvedčenia“

      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Jednotná právna úprava – Priemyselné a obchodné vlastníctvo – Patentové právo – Dodatkové
            ochranné osvedčenie na liečivá – Doba platnosti osvedčenia
      (Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1901/2006, článok 36; nariadenie Rady č. 1768/92, článok 13)
      Článok 13 nariadenia č. 1768/92 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na liečivá, zmeneného a doplneného nariadením
         č. 1901/2006 o liekoch na pediatrické použitie, v spojení s článkom 36 nariadenia č. 1901/2006 treba vykladať v tom zmysle,
         že na liečivá môže byť vydané dodatkové ochranné osvedčenie, ak medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého
         povolenia na uvedenie na trh v Európskej únii uplynulo kratšie obdobie než päť rokov. V takomto prípade doba pediatrického
         predĺženia stanovená posledným uvedeným nariadením začína plynúť od dátumu určeného na základe odrátania rozdielu medzi piatimi
         rokmi a dobou, ktorá uplynula medzi podaním prihlášky patentu a vydaním prvého povolenia na uvedenie na trh, od dátumu skončenia
         platnosti patentu.

      Ak by mala byť žiadosť o dodatkové ochranné osvedčenie zamietnutá z dôvodu, že výpočet stanovený v článku 13 ods. 1 nariadenia
         č. 1768/92 vedie k negatívnej alebo nulovej dobe platnosti, majiteľ základného patentu by nemohol získať predĺženie ochrany
         poskytovanej patentom, aj keby uskutočnil všetky výskumy podľa schváleného výskumného pediatrického plánu v zmysle článku 36
         nariadenia č. 1901/2006. Takéto zamietnutie by mohlo poškodiť potrebný účinok nariadenia č. 1901/2006 a mohlo by mať za dôsledok
         ohrozenie cieľov, ktoré toto nariadenie sleduje, a to cieľa kompenzovať úsilie vynaložené na účel posúdenia pediatrických
         účinkov predmetného lieku.

      V dôsledku toho z ustanovení nariadenia č. 1768/92 v spojení s ustanoveniami nariadenia č. 1901/2006 vyplýva, že dodatkové
         ochranné osvedčenie a pediatrické predĺženie spolu udeľujú majiteľovi základného patentu výlučné právo v trvaní maximálne
         pätnástich rokov a šiestich mesiacov od dátumu udelenia prvého povolenia uviesť toto liečivo na trh pre predmetný liek v Únii.

      Z tohto maximálneho trvania vyplýva, že pediatrické predĺženie má svoj účel, ak negatívna doba platnosti dodatkového ochranného
         osvedčenia neprekročí šesť mesiacov. Inými slovami, cieľ nariadenia č. 1901/2006 je dosiahnutý, ak majiteľ základného patentu
         získal prvé povolenie uviesť toto liečivo na trh pre predmetný liek v Európskej únii počas obdobia medzi štyri a pol rokom
         a piatimi rokmi od prihlášky základného patentu. Preto dodatkové ochranné osvedčenie môže byť udelené, pokiaľ medzi prihláškou
         základného patentu a získaním takého povolenia uviesť toto liečivo na trh uplynulo menej než päť rokov.

      Z toho vyplýva, že vydanie dodatkového ochranného osvedčenia nemôže byť zamietnuté iba preto, že doba určená podľa spôsobu
         výpočtu uvedeného v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1768/92 nie je pozitívna.

      Pokiaľ ide o otázku, od akého momentu má začať plynúť pediatrické predĺženie v dĺžke šesť mesiacov, v prípade, ak je obdobie,
         ktoré uplynulo medzi dátumom podania prihlášky základného patentu a dátumom prvého povolenia uviesť toto liečivo na trh pre
         predmetný liek v Únii, kratšie ako päť rokov, začiatok tohto predĺženia nemôže byť stanovený od dátumu skončenia platnosti
         základného patentu, takže doba platnosti uvedeného osvedčenia by bola považovaná za nulovú. Takéto riešenie by totiž odporovalo
         spôsobu výpočtu uvedenému v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1768/92, keďže toto ustanovenie stanovuje, že doba platnosti dodatkového
         ochranného osvedčenia zodpovedá dobe, ktorá uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého povolenia
         uviesť toto liečivo na trh v Únii, skrátenej o päť rokov. Preto ak je doba platnosti dodatkového ochranného osvedčenia negatívna,
         nemôže byť zaokrúhlená na nulu. Doba pediatrického predĺženia stanovená nariadením č. 1901/2006 začína plynúť od dátumu určeného
         na základe odrátania rozdielu medzi piatimi rokmi a dobou, ktorá uplynula medzi podaním prihlášky patentu a vydaním prvého
         povolenia uviesť toto liečivo na trh, od dátumu skončenia platnosti patentu.

      (pozri body 37 – 42, 45 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 8. decembra 2011 (*)

      „Duševné a priemyselné vlastníctvo – Patenty – Nariadenie (EHS) č. 1768/92 – Článok 13 – Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá – Možnosť vydať toto osvedčenie v prípade, ak je doba, ktorá uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom
         prvého povolenia uviesť výrobok na trh v Spoločenstve, kratšia než päť rokov – Nariadenie (ES) č. 1901/2006 – Článok 36 – Predĺženie platnosti dodatkového ochranného osvedčenia“

      Vo veci C‑125/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundespatentgericht
         (Nemecko) z 28. januára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 9. marca 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Merck Sharp & Dohme Corp., predtým Merck & Co. Inc.,

      proti
      Deutsches Patent‑ und Markenamt,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia U. Lõhmus (spravodajca), A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžiev,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. mája 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Merck Sharp & Dohme Corp., predtým Merck & Co. Inc., v zastúpení: M. Heinemann, M. Gundt, A. Rollins a A. von Falck, Rechtsanwälte,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, S. Menez a R. Loosli‑Surrans, splnomocnení zástupcovia,
      –        litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas a V. Balčiūnaitė, splnomocnení zástupcovia,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: M. Ficsor, M. Fehér a Z. Tóth, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a P. A. Antunes, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: G. Braun a F. W. Bulst, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. júna 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 469/2009
         zo 6. mája 2009 o dodatkovom ochrannom osvedčení pre liečivá (kodifikované znenie) (Ú. v. EÚ L 152, s. 1).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania medzi Merck Sharp & Dohme Corp., predtým Merck & Co. Inc., ďalej len „Merck“) a Deutsches
         Patent‑ und Markenamt (nemecký patentový a známkový úrad), týkajúceho sa odmietnutia nemeckého patentového a známkového úradu
         udeliť dodatkové ochranné osvedčenie (ďalej len „DOO“) na farmaceutickú látku sitagliptín.

       Právny rámec
       Nariadenie (EHS) č. 1768/92
      3        Prvé a druhé odôvodnenie nariadenia Rady (ES) č. 1768/92 z 18. júna 1992 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na
         liečivá (Ú. v. ES L 182, s. 1; Mim. vyd. 13/011, s. 200), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES)
         č. 1901/2006 z 12. decembra 2006 (Ú. v. EÚ L 378, s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1768/92“) znie takto:

      „keďže výskum v oblasti farmaceutiky podstatne prispieva k stálemu zlepšovaniu zdravia verejnosti;
      keďže liečivá, a najmä tie, ktoré sú výsledkom dlhodobého a drahého výskumu, budú ďalej vyvíjané v spoločenstve a v Európe,
         len ak budú užívať výhody právnych úprav, ktoré budú stanovovať natoľko dostatočnú ochranu, aby bol takýto výskum podporovaný“.

      4        Tretie až piate odôvodnenie tohto nariadenia uvádzajú, že dĺžka obdobia, ktoré uplynie medzi podaním patentovej prihlášky
         na nové liečivo a povolením uviesť toto liečivo na trh (ďalej len „PUT“), skracuje skutočnú ochranu poskytovanú patentom na
         dobu, ktorá je nedostatočná pre návratnosť investícií vložených do výskumu, čo postihuje farmaceutický výskum a spôsobuje
         riziko premiestnenia stredísk výskumu mimo členských štátov.

      5        Ôsme a deviate odôvodnenie toho istého nariadenia znie:

      „keďže doba trvania ochrany poskytnutá [DOO] by mala byť taká, aby poskytovala zodpovedajúcu účinnú ochranu; keďže na tento
         účel by mal mať majiteľ patentu a [DOO] možnosť požívať celkové maximálne pätnásťročné obdobie výlučných práv od okamihu,
         keď príslušné liečivo po prvýkrát získalo [PUT] v spoločenstve;

      keďže však v tak komplexnom a citlivom rezorte ako je rezort farmaceutický je potrebné vziať do úvahy všetky záujmy, vrátane
         záujmov o zdravie verejnosti; keďže na tento účel nemôže byť [DOO] udelené na obdobie dlhšie ako päť rokov; keďže ochrana
         z neho vyplývajúca musí okrem toho byť prísne obmedzená na výrobok, ktorý získal [PUT] ako liečivo“.

      6        Podľa znenia článku 3 nariadenia č. 1768/92 s názvom „Podmienky na získanie [DOO]“:

      „[DOO] sa udelí, ak v členskom štáte, v ktorom je podaná žiadosť podľa článku 7, a k dátumu podania žiadosti:
      a)      je výrobok chránený platným základným patentom;
      b)      výrobok získal platné [PUT] ako liečivo v súlade so smernicou 65/65/EHS [Rady z 26. januára 1965 o aproximácii zákonov, iných
         právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa liečiv (Ú. v. ES 22, s. 369), zmenenou a doplnenou smernicou Rady 89/341/EHS
         z 3. mája 1989 (Ú. v. ES L 142, s. 11)] alebo smernicou 81/851/EHS [Rady z 28. septembra 1981 o aproximácii zákonov členských
         štátov týkajúcich sa veterinárnych liečiv (Ú. v. ES L 317, s. 1), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 90/676/ES z 13. decembra
         1990 (Ú. v. ES L 373, s. 15)];

      c)      na výrobok nebolo doposiaľ vydané [DOO];
      d)      [PUT] uvedené v bode b) je prvým [PUT] výrobku ako liečiva.“
      7        Článok 7 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje, že „žiadosť o [DOO] sa podáva v lehote šiestich mesiacov odo dňa, keď výrobok
         získal [PUT] ako liečivo“.

      8        Článok 8 nariadenia č. 1768/92 vymenováva údaje, ktoré musí žiadosť o DOO obsahovať. Vo svojom odseku 1 písm. d) bode i) predovšetkým
         stanovuje, že ak žiadosť o DOO obsahuje žiadosť o predĺženie trvania, musí obsahovať kópiu vyhlásenia, ktoré potvrdzuje súlad
         so schváleným výskumným pediatrickým plánom uvedeným v článku 36 nariadenia č. 1901/2006.

      9        Článok 10 nariadenia č. 1768/92, ktorý stanovuje podmienky udelenia DOO alebo zamietnutia žiadosti o DOO, vo svojich odsekoch
         1 a 2 uvádza:

      „1.      Keď žiadosť o [DOO] a výrobok, na ktorý sa vzťahuje, spĺňa podmienky stanovené týmto nariadením, udelí orgán uvedený v článku 9
         ods. 1 osvedčenie.

      2.      S výhradou odseku 3 zamietne orgán uvedený v článku 9 ods. 1 žiadosť o [DOO], ak žiadosť alebo výrobok, na ktorý sa vzťahuje,
         nespĺňa podmienky stanovené týmto nariadením.“

      10      Článok 13 tohto nariadenia s nadpisom „Doba platnosti [DOO]“ stanovuje:

      „1.      [DOO] nadobúda účinnosť po uplynutí zákonnej doby platnosti základného patentu, a to na obdobie rovnajúce sa dobe, ktorá uplynula
         medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého [PUT] v Spoločenstve, skrátenej o päť rokov.

      2.      Bez ohľadu na ustanovenie odseku 1, doba platnosti [DOO] nesmie byť dlhšia ako päť rokov odo dňa nadobudnutia jeho účinnosti.
      3.      Doby trvania ustanovené v odsekoch 1 a 2 sa v prípade uplatnenia článku 36 nariadenia (ES) č. 1901/2006 predĺžia o šesť mesiacov.
         V tomto prípade sa môže doba trvania ustanovená v odseku 1 tohto článku predĺžiť len raz.“

      11      Článok 14 písm. a) nariadenia č. 1768/92 uvádza, že DOO zaniká „uplynutím doby uvedenej v článku 13“.

      12      Nariadenie č. 469/2009, ktoré kodifikovalo a zrušilo nariadenie č. 1768/92, nadobudlo účinnosť 6. júla 2009. Jeho článok 13
         má rovnaké znenie ako článok 13 nariadenia č. 1768/92. Vzhľadom na okolnosti konania vo veci samej sa však na vec uplatní
         nariadenie č. 1768/92.

       Nariadenie č. 1901/2006
      13      Odôvodnenia č. 26 a 27 nariadenia č. 1901/2006 stanovujú:

      „26.      Liekom, na ktoré sa vzťahuje požiadavka predkladať pediatrické údaje, by sa mala za predpokladu, že sú splnené všetky opatrenia
         obsiahnuté v schválenom výskumnom pediatrickom pláne, že je liek povolený vo všetkých členských štátoch a že sú v informácii
         o lieku uvedené príslušné informácie o výsledkoch štúdií, udeliť odmena vo forme šesťmesačného predĺženia [DOO] ustanoveného
         nariadením… č. 1768/92…

      27.      Žiadosť o predĺženie trvania [DOO] udeleného podľa tohto nariadenia by mala byť prípustná, iba ak sa [DOO] udeľuje podľa nariadenia
         č. 1768/92.“

      14      Podľa znenia článku 36 ods. 1 a 4 nariadenia č. 1901/2006:

      „1.      V prípade, že žiadosť podľa článkov 7 alebo 8 obsahuje výsledky všetkých štúdií uskutočnených v súlade so schváleným výskumným
         pediatrickým plánom, má držiteľ patentu alebo [DOO] nárok na šesťmesačné predĺženie doby platnosti uvedenej v článku 13 ods. 1
         a 2 nariadenia (EHS) č. 1768/92 [(ďalej len ‚pediatrické predĺženie‘)].

      Prvý pododsek sa uplatní aj v prípade, že dokončenie schváleného výskumného pediatrického plánu nevyústi do povolenia pediatrickej
         indikácie, ale výsledky uskutočnených štúdií sa odzrkadľujú v súhrne charakteristických vlastností lieku prípadne v písomnej
         informácii pre používateľov príslušného lieku.

      …
      4.      Odseky 1, 2 a 3 sa uplatňujú na lieky, ktoré sú chránené [DOO] podľa nariadenia (EHS) č. 1768/92 alebo patentom, ktorý oprávňuje
         na udelenie [DOO]. …“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      15      Merck je majiteľkou európskeho patentu, ktorý sa týka inhibítorov dipeptidylpeptidázy na liečbu alebo prevenciu diabetu. Tento
         základný patent, ktorý platí tiež pre Spolkovú republiku Nemecko, bol prihlásený 5. júla 2002.

      16      Dňa 14. septembra 2007 Merck žiadala na Deutsches Patent‑ und Markenamt o vydanie DOO na farmaceutickú látku sitagliptín,
         na ktorú sa vzťahuje uvedený patent, prípadne vo forme farmaceuticky prijateľnej soli, konkrétne pre sitagliptinfosfát monohydrát.
         Ako deň vydania prvého PUT v Európskej únii a v Spolkovej republike Nemecko uviedla deň 21. marec 2007, ktorý je dňom udelenia
         európskeho povolenia na uvedenie lieku obsahujúceho účinnú látku sitagliptínfosfát monohydrát. Tento liek je v uvedenom členskom
         štáte uvádzaný na trh pod názvom Januvia.

      17      Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím z 1. júla 2008 z dôvodu, že medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom
         vydania prvého PUT uplynula doba v dĺžke iba štyroch rokov, ôsmych mesiacov a šestnástich dní, takže výpočet trvania DOO viedol
         podľa článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1768/92 k negatívnej dobe platnosti v dĺžke troch mesiacov a štrnástich dní.

      18      Merck podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Bundespatentgericht. Uvádza, že všetky podmienky na získanie DOO sú v prejednávanej
         veci splnené, keďže doba platnosti DOO nie je súčasťou týchto podmienok.

      19      Merck uvádza, že aj keď DOO nedosahuje kladnú dobu platnosti, mohlo by mať napriek tomu nulovú alebo negatívnu dobu platnosti.
         Jej žiadosť je odôvodnená snahou zachovať si možnosť požiadať neskôr o predĺženie platnosti tohto osvedčenia. Výskumný pediatrický
         plán bol v tejto súvislosti povolený príslušným orgánom 27. marca 2009 a štúdie požadované v tomto pláne musia byť ukončené
         do roku 2017.

      20      Vnútroštátny súd sa pýta, či nadobudnutie účinnosti nariadenia č. 1901/2006, ktoré stanovuje odmenu vo forme šesťmesačného
         pediatrického predĺženia, nezmenilo prístup, ktorý sa uplatňoval doposiaľ, podľa ktorého je vydanie DOO možné len vtedy, ak
         medzi prihlásením patentu a prvým PUT predmetného liečiva v Únii uplynulo päť rokov. Treba vedieť, či v dôsledku nadobudnutia
         účinnosti tohto nariadenia je potrebné vydať DOO s negatívnou alebo nulovou platnosťou.

      21      Uvedený súd uviedol, že považuje za nevyhnutné obrátiť sa na Súdny dvor so žiadosťou o výklad článku 13 ods. 1 nariadenia
         č. 469/2009.

      22      Za týchto podmienok Bundespatentgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Môže byť vydané [DOO] na liečivá, ak medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého [PUT] v Spoločenstve uplynulo
         kratšie obdobie než päť rokov?“

       O prejudiciálnej otázke
      23      Na úvod treba poznamenať, že v návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd odkazuje na nariadenie č. 469/2009,
         ktoré kodifikuje a nahrádza nariadenie č. 1768/92.

      24      Keďže však nariadenie č. 469/2009 nadobudlo účinnosť 6. júla 2009, teda po prijatí rozhodnutia, ktoré bolo predmetom žaloby
         v konaní vo veci samej, uplatniteľným na žalobu zostáva nariadenie č. 1768/92.

      25      Okrem toho, hoci trvanie pediatrického predĺženia je stanovené v článku 13 ods. 3 nariadenia č. 1768/92, podmienky jeho uplatnenia
         sú stanovené v článku 36 nariadenia č. 1901/2006. Na prvú otázku položenú vnútroštátnym súdom je teda potrebné odpovedať vo
         svetle oboch týchto nariadení.

      26      Treba konštatovať, že svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 nariadenia č. 1768/92 v spojení
         s článkom 36 nariadenia č. 1901/2006 má vykladať tak, že na liečivá možno vydať DOO, ak medzi dňom podania prihlášky základného
         patentu a dňom prvého PUT v Únii uplynulo kratšie obdobie než päť rokov.

      27      Vzhľadom na údaje uvádzané v návrhu na začatie prejudiciálneho konania tento súd chce tiež vedieť, či v prípade kladnej odpovede
         na túto otázku má predĺženie v dĺžke šiestich mesiacov stanovené v článku 36 nariadenia č. 1901/2006 začať plynúť pred dátumom
         skončenia platnosti patentu, teda ku dňu stanovenému na základe uplatnenia negatívnej doby platnosti DOO, alebo či treba,
         zaokrúhliac dobu platnosti DOO na nulu, nechať plynúť toto predĺženie od dátumu skončenia platnosti uvedeného patentu.

      28      Na úvod treba poznamenať, že článok 13 ods. 1 nariadenia č. 1768/92 uvádza, že DOO nadobúda účinnosť na obdobie rovnajúce
         sa dobe, ktorá uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého PUT v Únii, skrátenej o päť rokov. Nič
         v znení uvedeného ustanovenia ani žiadne iné ustanovenie tohto nariadenia neumožňuje domnievať sa, že citované ustanovenie
         nevyhnutne bráni tomu, aby DOO malo negatívnu dobu platnosti.

      29      Článok 13 nariadenia č. 1768/92 sa teda nesmie vykladať výlučne na základe jeho znenia, ale aj podľa všeobecnej systematiky
         a cieľov systému, do ktorého je zaradený (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. decembra 2003, Hässle, C‑127/00, Zb. s. I‑14781,
         bod 55, a z 3. septembra 2009, AHP Manufacturing, C‑482/07, Zb. s. I‑7295, bod 27).

      30      Pokiaľ ide v prvom rade o všeobecnú systematiku nariadenia č. 1768/92, treba konštatovať, že článok 10 uvedeného nariadenia
         stanovuje, že keď žiadosť o DOO a výrobok, na ktorý sa vzťahuje, spĺňajú podmienky stanovené týmto nariadením, príslušný orgán
         toto osvedčenie udelí. Treba teda konštatovať, že podmienka pozitívnej doby platnosti DOO nefiguruje medzi hmotnoprávnymi
         podmienkami získania takéhoto osvedčenia, ktoré sú uvedené v článku 3 nariadenia č. 1768/92, ani medzi procesnoprávnymi podmienkami,
         ktoré sú uvedené v jeho článkoch 7 až 9.

      31      Pokiaľ ide v druhom rade o ciele, ktoré sleduje nariadenie č. 1768/92, je potrebné pripomenúť, že základným cieľom tohto nariadenia,
         tak ako je vyjadrený v jeho prvom a druhom odôvodnení, je zabezpečenie dostatočnej ochrany na podporu výskumu v oblasti farmaceutiky,
         ktorý podstatne prispieva k stálemu zlepšovaniu zdravia verejnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok AHP Manufacturing, už citovaný,
         bod 30).

      32      V tejto súvislosti je prijatie uvedeného nariadenia zdôvodnené v jeho treťom, štvrtom a ôsmom odôvodnení nepostačujúcou dobou
         trvania účinnej ochrany poskytovanej patentom pre návratnosť investícií, ktoré boli vložené do farmaceutického výskumu, vzhľadom
         na dobu, ktorá uplynula medzi prihláškou patentu na nový liek a udelením PUT pre uvedený liek (pozri v tomto zmysle rozsudok
         AHP Manufacturing, už citovaný, bod 30).

      33      Nariadenie č. 1768/92 tak sleduje odstránenie tohto nedostatku vytvorením DOO na liečivá. Okrem tohto cieľa uvedené nariadenie
         tiež uznáva, ako to vyplýva z jeho deviateho odôvodnenia, že v tak komplexnej a citlivej oblasti, ako je oblasť farmaceutiky,
         je potrebné vziať do úvahy všetky záujmy vrátane záujmov o zdravie verejnosti, zaručujúc, že takto garantovaný monopol využívania
         nepresiahne to, čo je nevyhnutné pre návratnosť investícií, a protiprávne neoddiali okamih, keď sa príslušný výrobok stane
         voľným (pozri v tomto zmysle rozsudok AHP Manufacturing, už citovaný, body 30 a 39).

      34      Pokiaľ ide o nariadenie č. 1901/2006, ktoré zmenilo najmä článok 13 nariadenia č. 1768/92 v jeho pôvodnom znení, treba konštatovať,
         že ako vyplýva z jeho odôvodnenia č. 26, jeho cieľom je kompenzovať úsilie vynaložené na posúdenie pediatrických účinkov predmetného
         lieku tým, že majiteľovi základného patentu, ktorý uskutočnil všetky výskumy odporučené v rámci výskumného pediatrického plánu
         schváleného pre predmetný liek, sa poskytne odmena vo forme predĺženia DOO o šesť mesiacov.

      35      Je pravda, že hoci DOO s negatívnou alebo nulovou dobou platnosti samo osebe nemá význam, skutočnosťou zostáva, že od prijatia
         nariadenia č. 1901/2006 môže mať takéto DOO význam pre majiteľa základného patentu, ktorý chce získať pediatrické predĺženie.
         Článok 13 ods. 3 nariadenia č. 1768/92 stanovuje možnosť predĺžiť o šesť mesiacov dobu platnosti DOO, tak ako je vypočítaná
         podľa odseku 1 tohto článku, a v dôsledku toho umožňuje predĺžiť obdobie pätnástich rokov výhradnosti, stanovené v ôsmom odôvodnení
         nariadenia č. 1768/92.

      36      Ako vyplýva z odôvodnenia č. 27 nariadenia č. 1901/2006 a zo spojených ustanovení článku 13 ods. 3 nariadenia č. 1768/92 a článku 36
         ods. 1 nariadenia č. 1901/2006, udelenie pediatrického predĺženia je možné, len ak je DOO vydané podľa nariadenia č. 1768/92.

      37      Preto, ak by mala byť žiadosť o DOO zamietnutá z dôvodu, že výpočet stanovený v článku 13 ods. 1 uvedeného nariadenia vedie
         k negatívnej alebo nulovej dobe platnosti, majiteľ základného patentu by nemohol získať predĺženie ochrany poskytovanej patentom,
         aj keby uskutočnil všetky výskumy podľa schváleného výskumného pediatrického plánu v zmysle článku 36 nariadenia č. 1901/2006.
         Takéto zamietnutie by mohlo poškodiť potrebný účinok nariadenia č. 1901/2006 a mohlo by mať za dôsledok ohrozenie cieľov,
         ktoré toto nariadenie sleduje, a to cieľa kompenzovať úsilie vynaložené na účel posúdenia pediatrických účinkov predmetného
         lieku.

      38      V dôsledku toho treba konštatovať, že z ustanovení nariadenia č. 1768/92 v spojení s ustanoveniami nariadenia č. 1901/2006
         vyplýva, že DOO a pediatrické predĺženie spolu udeľujú majiteľovi základného patentu výlučné právo v trvaní maximálne pätnástich
         rokov a šiestich mesiacov od dátumu udelenia prvého PUT pre predmetný liek v Únii.

      39      Z tohto maximálneho trvania vyplýva, že pediatrické predĺženie má svoj účel, ak negatívna doba platnosti DOO neprekročí šesť
         mesiacov. Inými slovami, cieľ nariadenia č. 1901/2006 je dosiahnutý, ak majiteľ základného patentu získal prvé PUT pre predmetný
         liek v Európskej únii počas obdobia medzi štyri a pol rokom a piatimi rokmi od prihlášky základného patentu. Preto DOO môže
         byť udelené, pokiaľ medzi prihláškou základného patentu a získaním takého PUT uplynulo menej než päť rokov.

      40      Z toho vyplýva, že treba konštatovať, že vydanie DOO nemôže byť zamietnuté iba preto, že doba určená podľa spôsobu výpočtu
         uvedeného v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1768/92 nie je pozitívna.

      41      Pokiaľ ide o otázku, od akého momentu má začať plynúť pediatrické predĺženie v dĺžke šesť mesiacov, treba konštatovať, že
         v prípade, ak je obdobie, ktoré uplynulo medzi dátumom podania prihlášky základného patentu a dátumom prvého PUT pre predmetný
         liek v Únii, kratšie ako päť rokov, začiatok tohto predĺženia nemôže byť stanovený od dátumu skončenia platnosti základného
         patentu, takže doba platnosti uvedeného osvedčenia by bola považovaná za nulovú. Takéto riešenie by odporovalo spôsobu výpočtu
         uvedenému v článku 13 ods. 1 nariadenia č. 1768/92, keďže toto ustanovenie stanovuje, že doba platnosti DOO zodpovedá dobe,
         ktorá uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého PUT v Únii, skrátenej o päť rokov.

      42      Preto ak je doba platnosti DOO negatívna, nemôže byť zaokrúhlená na nulu. Doba pediatrického predĺženia stanovená nariadením
         č. 1901/2006 začína plynúť od dátumu určeného na základe odrátania rozdielu medzi piatimi rokmi a dobou, ktorá uplynula medzi
         podaním prihlášky patentu a vydaním prvého PUT, od dátumu skončenia platnosti patentu.

      43      Iba v prípade, keď obdobie medzi podaním prihlášky základného patentu a dátumom prvého PUT predmetného lieku v Únii je presne
         päť rokov, môže mať DOO dobu trvania zodpovedajúcu nule a začiatok pediatrického povolenia v trvaní šiestich mesiacov sa zhoduje
         s dátumom skončenia platnosti základného patentu.

      44      Za okolností konania vo veci samej DOO a pediatrické predĺženie spolu udeľujú majiteľovi základného patentu dobu ochrany v trvaní
         dvoch mesiacov a šestnástich dní, keď nadobúda účinnosť po uplynutí zákonnej doby platnosti základného patentu. Preto udelenie
         DOO s negatívnou dobou účinnosti v prejednávanom prípade umožňuje dosiahnuť cieľ nariadenia č. 1901/2006.

      45      Z vyššie uvedeného vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať tak, že článok 13 nariadenia č. 1768/92 v spojení s článkom 36
         nariadenia č. 1901/2006 treba vykladať v tom zmysle, že na liečivá môže byť vydané DOO, ak medzi dňom podania prihlášky základného
         patentu a dňom prvého PUT v Únii uplynulo kratšie obdobie než päť rokov. V takomto prípade doba pediatrického predĺženia stanovená
         nariadením č. 1901/2006 začína plynúť od dátumu určeného na základe odrátania rozdielu medzi piatimi rokmi a dobou, ktorá
         uplynula medzi podaním prihlášky patentu a vydaním prvého PUT, od dátumu skončenia platnosti patentu.

       O trovách
      46      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 13 nariadenia Rady (ES) č. 1768/92 z 18. júna 1992 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na liečivá, zmeneného
            a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1901/2006 z 12. decembra 2006, v spojení s článkom 36 nariadenia
            č. 1901/2006 treba vykladať v tom zmysle, že na liečivá môže byť vydané dodatkové ochranné osvedčenie, ak medzi dňom podania
            prihlášky základného patentu a dňom prvého povolenia na uvedenie na trh v Európskej únii uplynulo kratšie obdobie než päť
            rokov. V takomto prípade doba pediatrického predĺženia stanovená nariadením č. 1901/2006 začína plynúť od dátumu určeného
            na základe odrátania rozdielu medzi piatimi rokmi a dobou, ktorá uplynula medzi podaním prihlášky patentu a vydaním prvého
            povolenia na uvedenie na trh, od dátumu skončenia platnosti patentu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. decembra 2010.#Bogusław Juliusz Dankowski proti Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Naczelny Sąd Administracyjny.#Šiesta smernica o DPH – Právo na odpočítanie DPH odvedenej na vstupe – Poskytnuté služby – Zdaniteľná osoba nezapísaná v registri osôb povinných platiť DPH – Povinné údaje uvedené na faktúre na účely DPH – Vnútroštátna daňová právna úprava – Vylúčenie práva na odpočítanie na základe článku 17 ods. 6 šiestej smernice o DPH.#Vec C-438/09.

text:
      Vec C‑438/09
      Bogusław Juliusz Dankowski
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Naczelny Sąd Administracyjny)
      „Šiesta smernica o DPH – Právo na odpočítanie DPH odvedenej na vstupe – Poskytnuté služby – Zdaniteľná osoba nezapísaná v registri osôb povinných platiť DPH – Povinné údaje uvedené na faktúre na účely DPH – Vnútroštátna daňová právna úprava – Vylúčenie práva na odpočítanie na základe článku 17 ods. 6 šiestej smernice o DPH“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Odpočítanie zdaniteľnou osobou, ktorá túto daň odviedla za služby poskytnuté inou zdaniteľnou osobou,
            ktorá nie je zapísaná v registri osôb povinných platiť uvedenú daň – Podmienka – Vystavenie faktúry, ktorá obsahuje všetky
            požadované informácie, zo strany uvedeného poskytovateľa
      [Smernica Rady 77/388, článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 písm. b)]
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Vylúčenia z práva na odpočet – Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia, ktoré existovali v čase
            nadobudnutia účinnosti šiestej smernice – Vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje právo na odpočítanie dane z pridanej
            hodnoty zaplatenej zdaniteľnou osobou inej zdaniteľnej osobe, ak posledná uvedená osoba nie je zapísaná v registri osôb povinných
            platiť uvedenú daň – Neprípustnosť
      (Smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 6)
      1.        Článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
         týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2006/18, sa majú vykladať v tom zmysle, že zdaniteľná osoba má
         právo na odpočítanie dane z pridanej hodnoty odvedenej za služby poskytnuté inou zdaniteľnou osobou, ktorá nie je zapísaná
         v registri osôb povinných platiť daň z pridanej hodnoty, pokiaľ príslušné faktúry obsahujú všetky údaje požadované uvedeným
         článkom 22 ods. 3 písm. b), najmä také, ktoré sú potrebné na identifikáciu osoby, ktorá uvedené faktúry vystavila, a povahy
         poskytnutých služieb.

      Pokiaľ príslušný daňový úrad disponuje údajmi nevyhnutnými na stanovenie, že zdaniteľná osoba ako príjemca dotknutých plnení
         je povinná zaplatiť daň z pridanej hodnoty, tento úrad totiž v súvislosti s právom uvedenej osoby na odpočítanie dane zaplatenej
         na vstupe nemôže uložiť dodatočné podmienky, ktorých účinkom by mohla byť nemožnosť výkonu tohto práva.

      Prípadné nesplnenie povinnosti uvedenej v článku 22 ods. 1 šiestej smernice poskytovateľom služieb preto nemôže spochybniť
         právo na odpočítanie, ktoré príjemcovi uvedených služieb priznáva článok 17 ods. 2 tejto smernice.

      (pozri body 35, 36, 38, bod 1 výroku)
      2.        Článok 17 ods. 6 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej
         a doplnenej smernicou 2006/18, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje právo
         na odpočítanie dane z pridanej hodnoty zaplatenej zdaniteľnou osobou inej zdaniteľnej osobe, ktorá poskytla služby, ak posledná
         uvedená osoba nie je zapísaná v registri osôb povinných platiť túto daň.

      Možnosť priznaná členským štátom článkom 17 ods. 6 šiestej smernice totiž nepredstavuje absolútnu diskrečnú právomoc vylúčiť
         všetky alebo takmer všetky tovary a služby z režimu práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty a pozbaviť tak režim zavedený
         ustanoveniami tejto smernice jeho podstaty. Uvedená možnosť sa teda netýka všeobecných výnimiek a nezbavuje členské štáty
         povinnosti dostatočne spresniť tovary a služby, pri ktorých je právo na odpočítanie vylúčené.

      (pozri body 41, 47, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Právo na odpočítanie DPH odvedenej na vstupe – Poskytnuté služby – Zdaniteľná osoba nezapísaná v registri osôb povinných platiť DPH – Povinné údaje uvedené na faktúre na účely DPH – Vnútroštátna daňová právna úprava – Vylúčenie práva na odpočítanie na základe článku 17 ods. 6 šiestej smernice o DPH“
      Vo veci C‑438/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Naczelny Sąd Administracyjny
         (Poľsko) zo 14. júla 2009 a doručený Súdnemu dvoru 9. novembra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Bogusław Juliusz Dankowski
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Łodzi,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia D. Šváby, R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), E. Juhász a T. von Danwitz,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: K. Malacek, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. novembra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Bogusław Juliusz Dankowski, v zastúpení: R. Grzejszczak, J. Skrzydło, T. Grzejszczak a A. Kania, advokáti,
      –        poľská vláda, v zastúpení: A. Kramarczyk, M. Szpunar a B. Majczyna, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: C. Blaschke a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: Z. Chatzipavlou, D. Tsagkaraki a K. Georgiadis, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: D. Triantafyllou, A. Stobiecka‑Kuik a K. Herrmann, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 17 ods. 2 a 6, ako aj článkov 18 a 22 šiestej smernice Rady
         77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém
         dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23) v znení platnom v čase
         skutkových okolností sporu.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi B. J. Dankowským a Dyrektorom Izby Skarbowej w Łodzi (riaditeľ Daňového úradu v Lodži)
         vo veci obmedzenia práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Podľa článku 2 šiestej smernice:

      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou,

      …“
      4        Článok 4 tejto smernice stanovuje:

      „1.      Pojem ‚zdaniteľná osoba‘ predstavuje osobu, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva hospodársku činnosť bližšie určenú
         v odseku 2, odhliadajúc od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      2.      Hospodárske činnosti spomínané v odseku 1 predstavujú všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby, vrátane
         banských a poľnohospodárskych činností a činností jednotlivých profesií. …

      …“
      5        Podľa článku 17 šiestej smernice:

      „1.      Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia [splatnosti – neoficiálny preklad] odpočítateľnej dane.

      2.      Pokiaľ sa týka tovaru a služieb, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií, zdaniteľná osoba musí byť oprávnená aby
         odpočítala daň, ktorú je povinná zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty, ktorá je splatná alebo bola zaplatená s ohľadom na tovar alebo služby, ktoré jej boli alebo majú byť
         dodané v tuzemsku inou zdaniteľnou osobou;

      …
      6.      Najneskôr do uplynutia 4 rokov od dátumu, kedy táto smernica nadobudla účinnosť, Rada v úzkej spolupráci s a podľa návrhu
         Komisie [Rada na návrh Komisie jednomyseľne – neoficiálny preklad] rozhodne, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočítanie dane z pridanej hodnoty. Daň z pridanej hodnoty sa nikdy neodratuje
         z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov ako napr. luxusné výrobky a služby, zábava a pod [V každom
         prípade sú z práva na odpočítanie vylúčené výdavky, ktoré nie sú prísne podnikateľskej povahy, ako sú výdavky na luxus, zábavu
         alebo reprezentáciu – neoficiálny preklad].

      Pokiaľ hore uvedené pravidlo nenadobudne platnosť, členské štáty si môžu ponechať všetky výnimky, ktoré umožňujú ich národné
         zákony aj po vstúpení tejto smernice do platnosti [Pokým uvedené pravidlá nenadobudnú účinnosť, členské štáty si môžu ponechať
         všetky vylúčenia, ktoré umožňuje ich vnútroštátna právna úprava v čase nadobudnutia účinnosti tejto smernice – neoficiálny preklad].

      …“
      6        Článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice stanovuje:

      „Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane:
      a)      pri odpočte dane podľa článku 17 ods.2 písm. a) mať faktúru vystavenú podľa článku 22 ods. 3…“
      7        Podľa článku 22 ods. 1 smernice:

      „a)      Každá zdaniteľná osoba uvedie začiatok, zmenu alebo skončenie zdaniteľnej činnosti.
      …
      c)      Členské štáty príjmu potrebné opatrenia, aby vlastné daňové identifikačné číslo dostala:
      –        každá zdaniteľná osoba…, ktorá na území krajiny vykonáva iné dodávky tovarov alebo služieb, dávajúce jej právo na odpočet
         [odpočítanie – neoficiálny preklad], než sú dodávky tovarov alebo služieb, za ktoré platí daň výhradne spotrebiteľ alebo príjemca…“

      8        Článok 22 ods. 3 šiestej smernice znie:

      „a)      Každá zdaniteľná osoba vystaví faktúru… za služby, ktoré ako dodávateľ dodal inej zdaniteľnej osobe…
      b)      Bez vplyvu na špecifické opatrenia stanovené v tejto smernici, len nasledovné podrobnosti sa vyžadujú na účely DPH na faktúrach
         vystavených podľa ustanovení bodu a)…:

      –        dátum vystavenia,
      –        poradové číslo…,
      –        identifikačné číslo DPH, o ktorom pojednáva odsek 1c), podľa ktorého zdaniteľná osoba dodala… služby,
      –        identifikačné číslo DPH, ako o tom pojednáva odsek 1c), podľa ktorého boli… služby poskytnuté …,
      –        úplné meno a adresa zdaniteľnej osoby a jej zákazníka,
      –        množstvo a vlastnosti… poskytnutých služieb,
      –        dátum, kedy sa uskutočnilo alebo ukončilo… poskytovanie služieb…,
      …“
      9        Článok 22 ods. 8 šiestej smernice stanovuje:

      „Členské štáty môžu uložiť povinnosti, ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie a výber dane a predchádzanie daňovým
         podvodom. …

      Možnosť ustanovená v prvom pododseku sa nesmie použiť na uloženie ďalších povinností fakturácie ako tých, ktoré sú stanovené
         v ods. 3.“

       Vnútroštátna právna úprava
      10      Článok 96 Ustawy z dnia 11 marca 2004 r. o podatku od towarów i usług (zákon z 11. marca 2004 o dani na tovary a služby, ďalej
         len „zákon o DPH“) v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej stanovuje, že zdaniteľné osoby majú povinnosť
         pred prvým dňom výkonu svojej činnosti podať na príslušný daňový úrad prihlášku na zápis do registra.

      11      Článok 88 ods. 3a bod 1 písm. a) zákona o DPH stanovuje, že faktúry nemôžu tvoriť základ pre odpočítanie dane zaplatenej na
         vstupe ani pre vrátenie preplatku na dani alebo vrátenie dane zaplatenej na vstupe, ak sa predaj zdokladoval faktúrami, ktoré
         vystavila neexistujúca osoba alebo osoba, ktorá nie je oprávnená vystaviť faktúry.

      12      Ustanovenia vykonávacieho nariadenia k tomuto zákonu, ktoré prijalo ministerstvo financií, stanovujú, že zdaniteľné osoby
         registrované ako aktívne osoby povinné platiť DPH, ktoré majú daňové identifikačné číslo, vystavujú faktúry s označením „faktúra
         s DPH“.

      13      Článok 48 ods. 4 bod 1 písm. a) tohto nariadenia stanovuje, že v prípade, ak je predaj tovarov alebo služieb zdokladovaný
         formou faktúr, ktoré vystavila neexistujúca osoba alebo osoba, ktorá nie je oprávnená vystaviť faktúry, tieto faktúry nemôžu
         tvoriť základ pre odpočítanie splatnej dane a vrátenie preplatku na dani alebo vrátenie dane zaplatenej na vstupe.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      B. J. Dankowski, žalobca v konaní vo veci samej, je majiteľom podniku Dan‑Trak. V období rokov 2004 až 2006 mu riaditeľ spoločnosti
         Artem‑Studio M. Płacek poskytol niekoľko zdaniteľných marketingových služieb. M. Płacek si však nesplnil povinnosť zapísať
         sa do registra dane z tovarov a zo služieb ani neúčtoval DPH, napriek tomu, že vystavoval faktúry potvrdzujúce poskytované
         služby a uvádzajúce splatnú daň.

      15      Rozhodnutím z 23. marca 2007 riaditeľ Daňového úradu v Lodži odmietol B. J. Dankowskému priznať právo na odpočítanie DPH zaplatenej
         na vstupe, ktorá je uvedená na faktúrach vystavených M. Płacekom, bez toho, aby spochybnil, že sa predmetné služby uskutočnili.

      16      V odôvodneniach tohto rozhodnutia uviedol, že osoba, ktorá vystavila sporné faktúry, nebola registrovaná ako platiteľ DPH
         a že z dôvodu nesplnenia registračnej povinnosti uloženej uplatniteľnými vnútroštátnymi ustanoveniami faktúry vystavené touto
         osobou nezakladajú právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe.

      17      B. J. Dankowski proti uvedenému rozhodnutiu podal žalobu na Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi (Správny súd v Lodži).
         Na podporu svojej žaloby najmä uviedol, že registrácia osoby ako osoby povinnej platiť DPH je iba technickým aktom, ktorý
         nemôže mať vplyv na právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe.

      18      Rozhodnutím zo 4. decembra 2007 Wojewódzki Sąd Administracyjny w Łodzi žalobu zamietol.

      19      Vo svojom kasačnom opravnom prostriedku podanom na Naczelny Sąd Administracyjny B. J. Dankowski namietal najmä nezlučiteľnosť
         uplatnenia ustanovení poľského daňového práva s právom Únie, ako aj nesprávny výklad článku 17 ods. 6 šiestej smernice.

      20      Za týchto podmienok Naczelny Sąd Administracyjny rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Odporujú pravidlám systému [DPH], najmä článku 17 ods. 6 šiestej smernice… ustanovenia členského štátu, podľa ktorých zdaniteľná
         osoba nemá právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe vyplývajúce z faktúry s DPH vystavenej osobou, ktorá nie je zapísaná
         v registri osôb povinných platiť daň z tovarov a služieb?

      2.      Je pre odpoveď na prvú otázku relevantné, že:
      a)      je nepochybné, že obrat vykázaný vo faktúre s DPH podlieha DPH a bol skutočne realizovaný;
      b)      faktúra obsahuje všetky údaje požadované právom Spoločenstva;
      c)      obmedzenie práva zdaniteľnej osoby na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, ktoré vyplýva z faktúry vystavenej neregistrovanou
         osobou, vo vnútroštátnom právnom poriadku platilo už pred dňom pristúpenia Poľskej republiky do Spoločenstva?

      3.      Závisí odpoveď na prvú otázku od splnenia dodatočných podmienok (napríklad od dôkazu, že zdaniteľná osoba konala v dobrej
         viere)?“

       O prejudiciálnych otázkach
      21      Vnútroštátny súd sa tromi položenými otázkami, ktoré je potrebné posudzovať spoločne, v podstate pýta, či má za okolností
         prejednávaných vo veci samej vzhľadom na článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice zdaniteľná
         osoba právo na odpočítanie DPH odvedenej za služby poskytnuté inou zdaniteľnou osobou, ktorá nie je registrovaná ako osoba
         povinná platiť DPH, a či v prípade kladnej odpovede článok 17 ods. 6 tejto smernice bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava
         vylúčila právo na odpočítanie, ak služby poskytla takáto zdaniteľná osoba.

       O prvej časti prejudiciálnych otázok
      22      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je právo na odpočítanie dane upravené v článku 17
         ods. 2 šiestej smernice neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu DPH a v zásade ho nemožno obmedziť (pozri rozsudky z 8. januára
         2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Zb. s. I‑81, bod 42, ako aj z 26. mája 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Zb. s. I‑4357, bod
         33).

      23      Právo na odpočítanie sa uplatňuje bezprostredne na celú daň zaťažujúcu plnenia uskutočnené na vstupe (pozri rozsudky z 13. marca
         2008, Securenta, C‑437/06, Zb. s. I‑1597, bod 24; zo 4. júna 2009, SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft, C‑102/08, Zb.
         s. I‑4629, bod 70, a z 29. októbra 2009, SKF, C‑29/08, Zb. s. I‑10413, bod 55).

      24      Cieľom režimu odpočtov je podnikateľa úplne zbaviť bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jeho hospodárskych
         činností. Spoločný systém DPH takto zaručuje neutralitu, pokiaľ ide o daňové bremeno všetkých hospodárskych činností bez ohľadu
         na ich účel a výsledky, pod podmienkou, že v zásade podliehajú DPH (pozri rozsudky z 29. apríla 2004, Faxworld, C‑137/02,
         Zb. s. I‑5547, bod 37, a SKF, už citovaný, bod 56).

      25      Pokiaľ ide o spor vo veci samej, je nepochybné, že predmetné služby poskytol dodávateľ nachádzajúci sa na vstupe a že uvedené
         služby žalobca vo veci samej využil na výstupe pre potreby svojich zdaniteľných plnení.

      26      Za týchto okolností sú splnené hmotnoprávne podmienky týkajúce sa vzniku práva na odpočítanie stanovené v článku 17 ods. 2
         šiestej smernice.

      27      Čo sa týka pravidiel upravujúcich uplatnenie práva na odpočítanie, článok 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice stanovuje, že
         zdaniteľná osoby musí mať faktúru vystavenú podľa článku 22 ods. 3 tejto smernice.

      28      Článok 22 ods. 3 písm. b) spresňuje údaje, ktoré musia faktúry vystavené na účely DPH podľa článku 22 ods. 3 písm. a) šiestej
         smernice povinne obsahovať, pričom toto ustanovenie ukladá každej zdaniteľnej osobe povinnosť zabezpečiť, aby sa za služby,
         ktoré poskytuje inej zdaniteľnej osobe, vystavila faktúra.

      29      Pokiaľ ide o údaje uvedené v článku 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice, vnútroštátny súd konštatoval, že faktúry predložené
         žalobcom vo veci samej obsahovali všetky informácie požadované týmto ustanovením. Najmä zo spisu predloženého Súdnemu dvoru,
         ako aj z dokumentov predložených poľskou vládou na pojednávaní vyplýva, že uvedené faktúry obsahovali daňové identifikačné
         číslo poskytovateľa predmetných služieb, pričom toto číslo prideľujú poľské daňové orgány poskytovateľom ex offo bez ohľadu na to, či podali prihlášku na zápis do registra.

      30      Aj keď uvedené ustanovenie upravuje pojem „identifikačné číslo pre daň z pridanej hodnoty“, treba konštatovať, že daňové identifikačné
         číslo pridelené v tejto veci zabezpečuje identifikáciu dotknutej zdaniteľnej osoby, a teda môže spĺňať požiadavky článku 22
         ods. 3 písm. b) tretej zarážky šiestej smernice.

      31      Napriek tomu, že uvedený poskytovateľ, ako poznamenal vnútroštátny súd, vystavoval faktúry za služby poskytované žalobcovi
         vo veci samej, nenechal sa zapísať do registra osôb povinných platiť DPH na príslušnom daňovom úrade.

      32      Článok 22 ods. 1 šiestej smernice pritom stanovuje, že každá zdaniteľná osoba uvedie začiatok svojej zdaniteľnej aktivity.

      33      Bez ohľadu na význam takejto registrácie pre riadne fungovanie systému DPH však skutočnosť, že zdaniteľná osoba si nesplnila
         túto povinnosť, nemôže spochybniť právo na odpočítanie, ktoré priznáva článok 17 ods. 2 šiestej smernice inej zdaniteľnej
         osobe.

      34      Článok 22 ods. 1 šiestej smernice totiž iba ukladá povinnosť uviesť začiatok, zmenu a skončenie aktivít zdaniteľným osobám,
         ale neumožňuje členským štátom, aby v prípade nesplnenia tejto povinnosti odložili uplatnenie práva na odpočítanie až na obdobie,
         keď sa zdaniteľné transakcie začnú skutočne vykonávať, alebo aby zdaniteľnú osobu o toto právo pripravili (pozri rozsudky
         z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98 až C‑147/98, Zb. s. I‑1577, bod 51, a z 21. októbra 2010, Nidera Handelscompagnie,
         C‑385/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 48).

      35      Pokiaľ príslušný daňový úrad disponuje údajmi nevyhnutnými na stanovenie, že zdaniteľná osoba ako príjemca dotknutých plnení
         je povinná zaplatiť DPH, nemôže v súvislosti s právom uvedenej osoby na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe uložiť dodatočné
         podmienky, ktorých účinkom by mohla byť nemožnosť výkonu tohto práva (pozri rozsudky z 8. mája 2008, Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07,
         Zb. s. I‑3457, bod 64, ako aj z 30. septembra 2010, Uszodaépítö, C‑392/09, Zb. s. I‑8791, bod 40).

      36      Prípadné nesplnenie si povinnosti uvedenej v článku 22 ods. 1 šiestej smernice poskytovateľom služieb preto nemôže spochybniť
         právo na odpočítanie, ktoré príjemcovi uvedených služieb priznáva článok 17 ods. 2 tejto smernice.

      37      Rovnako to platí pre článok 22 ods. 8 šiestej smernice, podľa ktorého členské štáty môžu stanoviť iné povinnosti, ktoré považujú
         za potrebné, aby zabezpečili správne odvedenie dane a zamedzili úniku. Ak totiž tieto ustanovenia umožňujú členským štátom
         prijať určité opatrenia, tieto opatrenia nesmú ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa, a teda sa nesmú
         používať spôsobom systematicky spochybňujúcim právo na odpočítanie DPH, ktoré predstavuje základnú zásadu spoločného systému
         DPH (pozri rozsudky z 18. decembra 1997, Molenheide a i., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 a C‑47/96, Zb. s. 7281, bod 47; Gabalfrisa
         a i., už citovaný, bod 52, ako aj Ecotrade, už citovaný, body 65 a 66).

      38      Z týchto úvah vyplýva, že článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice sa majú vykladať v tom zmysle,
         že zdaniteľná osoba má právo na odpočítanie DPH odvedenej za služby poskytnuté inou zdaniteľnou osobou, ktorá nie je zapísaná
         v registri osôb povinných platiť DPH, pokiaľ príslušné faktúry obsahujú všetky údaje požadované uvedeným článkom 22 ods. 3
         písm. b), a to najmä údaje potrebné na identifikáciu osoby, ktorá uvedené faktúry vystavila, a povahy poskytnutých služieb.

       O druhej časti prejudiciálnych otázok
      39      Keďže žalobca vo veci samej teda na základe šiestej smernice má právo na odpočítanie, vnútroštátny súd sa pýta, či sa má článok
         17 ods. 6 tejto smernice vykladať v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje právo na odpočítanie
         DPH zaplatenej zdaniteľnou osobou inej zdaniteľnej osobe, poskytovateľovi služieb, pokiaľ nie je zapísaný v registri osôb
         povinných platiť DPH.

      40      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že toto ustanovenie predstavuje odchylné opatrenie, ktoré členským štátom za určitých
         podmienok umožňuje zachovať si právnu úpravu v oblasti vylúčenia práva na odpočítanie existujúcu ku dňu nadobudnutia účinnosti
         šiestej smernice pre dotknutý členský štát až dovtedy, kým Rada neprijme ustanovenia upravené v tomto článku (pozri rozsudky
         z 11. decembra 2008, Danfoss a AstraZeneca, C‑371/07, Zb. s. I‑9549, bod 28, ako aj z 15. apríla 2010, X Holding a Oracle
         Nederland, C‑538/08 a C‑33/09, Zb. s. I‑3129, bod 38).

      41      Pokiaľ ide o rozsah tohto ustanovenia, Súdny dvor rozhodol, že možnosť priznaná členským štátom článkom 17 ods. 6 šiestej
         smernice nepredstavuje absolútnu diskrečnú právomoc vylúčiť všetky alebo takmer všetky tovary a služby z režimu práva na odpočítanie
         DPH, a tak pozbaviť režim zavedený článkom 11 ods. 1 druhej smernice jeho podstaty. Uvedená možnosť sa teda netýka všeobecných
         výnimiek a nezbavuje členské štáty povinnosti dostatočne spresniť tovary a služby, pri ktorých je právo na odpočítanie vylúčené
         (pozri rozsudky z 5. októbra 1999, Royscot a i., C‑305/97, Zb. s. I‑6671, body 22 a 24; zo 14. júla 2005, Charles a Charles‑Tijmens,
         C‑434/03, Zb. s. I‑7037, body 33 a 35, ako aj z 30. septembra 2010, Oasis East, C‑395/09, Zb. s. I‑8811, bod 23).

      42      Okrem toho, ak ide o režim, ktorý predstavuje odchýlku zo zásady práva na odpočítanie DPH, treba ho vykladať doslovne (pozri
         rozsudky z 22. decembra 2008, Magoora, C‑414/07, Zb. s. I‑10921, bod 28, a Oasis East, už citovaný, bod 24).

      43      Pokiaľ ide o vec samu a prípadné uplatnenie režimu, ktorý predstavuje odchýlku od režimu stanoveného v článku 17 ods. 6 šiestej
         smernice, treba konštatovať, že táto smernica nadobudla v Poľsku účinnosť ku dňu pristúpenia tohto členského štátu k Únii,
         čiže 1. mája 2004. Tento dátum je teda relevantný na účely uplatnenia uvedeného ustanovenia v tomto členskom štáte (pozri
         rozsudok Oasis East, už citovaný, bod 25).

      44      Na účely posúdenia vnútroštátnej úpravy dotknutej vo veci samej v súvislosti s článkom 17 ods. 6 šiestej smernice a s uvedenou
         judikatúrou je potrebné konštatovať, že predstavuje opatrenie všeobecnej povahy, ktoré vylučuje právo na odpočítanie DPH zaplatenej
         na vstupe pre všetky plnenia uskutočnené zdaniteľnou osobou, ktorá nesplnila podmienky zapísania sa do registra osôb povinných
         platiť DPH.

      45      Uvedená právna úprava však obsahuje obmedzenie práva na odpočítanie, ktoré prekračuje to, čo je povolené článkom 17 ods. 6
         šiestej smernice.

      46      Súdny dvor spresnil, že členské štáty nie sú oprávnené zachovať vylúčenia práva na odpočítanie DPH, ktoré možno uplatniť všeobecne
         na akékoľvek výdavky spojené s nadobudnutím tovaru alebo služieb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. apríla 2009, PARAT Automotive
         Cabrio, C‑74/08, Zb. s. I‑3459, body 28 a 29, ako aj Oasis East, už citovaný, bod 30).

      47      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 17 ods. 6 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje právo na odpočítanie DPH zaplatenej zdaniteľnou osobou inej zdaniteľnej osobe,
         ktorá poskytla služby, ak posledná uvedená osoba nie je zapísaná v registri osôb povinných platiť túto daň.

       O trovách
      48      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 18 ods. 1 písm. a) a článok 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych
            predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia,
            zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/18/ES zo 14. februára 2006, sa majú vykladať v tom zmysle, že zdaniteľná osoba má
            právo na odpočítanie dane z pridanej hodnoty odvedenej za služby poskytnuté inou zdaniteľnou osobou, ktorá nie je zapísaná
            v registri osôb povinných platiť daň z pridanej hodnoty, pokiaľ príslušné faktúry obsahujú všetky údaje požadované uvedeným
            článkom 22 ods. 3 písm. b), a to najmä údaje potrebné na identifikáciu osoby, ktorá uvedené faktúry vystavila, a povahy poskytnutých
            služieb.
      2.      Článok 17 ods. 6 šiestej smernice 77/388, zmenenej a doplnenej smernicou 2006/18, sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje
            vnútroštátna právna úprava, ktorá vylučuje právo na odpočítanie dane z pridanej hodnoty zaplatenej zdaniteľnou osobou inej
            zdaniteľnej osobe, ktorá poskytla služby, ak posledná uvedená osoba nie je zapísaná v registri osôb povinných platiť túto
            daň.
      Podpisy
      * Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 12. marca 1975. # Antonio Gigante proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 31-71.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. marca 2012. # Jana Pereničová a Vladislav Perenič proti SOS financ spol. s r. o.. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Okresný súd Prešov - Slovensko. # Ochrana spotrebiteľa - Zmluva o spotrebiteľskom úvere - Uvedenie nesprávnej ročnej percentuálnej miery nákladov - Vplyv nekalých obchodných praktík a nekalých podmienok na platnosť zmluvy ako celku. # Vec C-453/10.

text:
                                       Zbierka súdnych rozhodnutí

                                    ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)

                                               z 15. marca 2012 *

     „Ochrana spotrebiteľa — Zmluva o spotrebiteľskom úvere — Uvedenie nesprávnej ročnej percentuálnej
       miery nákladov — Vplyv nekalých obchodných praktík a nekalých podmienok na platnosť zmluvy
                                                 ako celku“

     Vo veci C-453/10,

     ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný
     rozhodnutím Okresného súdu Prešov (Slovensko) z 31. augusta 2010 a doručený Súdnemu dvoru
     16. septembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

     Jana Pereničová,

     Vladislav Perenič

     proti

     SOS financ, spol. s r. o.,

                                          SÚDNY DVOR (prvá komora),

     v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Safjan (spravodajca), A. Borg Barthet,
     E. Levits a J.-J. Kasel,

     generálna advokátka: V. Trstenjak,

     tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,

     so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. septembra 2011,

     so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

     — J. Pereničová a V. Perenič, v zastúpení: I. Šafranko a A. Motyka, advokáti,

     — slovenská vláda, v zastúpení: B. Ricziová, splnomocnená zástupkyňa,

     — nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

     — španielska vláda, v zastúpení: F. Díez Moreno, splnomocnený zástupca,

     — rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

     * Jazyk konania: slovenčina.

SK
             ECLI:EU:C:2012:144                                                                      1
 ---pagebreak---                                          ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                              PERENIČOVÁ A PERENIČ

    — Európska komisia, v zastúpení: G. Rozet, A. Tokár a M. Owsiany-Hornung, splnomocnení
      zástupcovia,

    po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 29. novembra 2011,

    vyhlásil tento

                                                     Rozsudok

1   Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS
    z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd.
    15/002, s. 288), ustanovení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005
    o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa
    mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES,
    98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica
    o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22), ako aj toho, aký vplyv by uplatnenie
    smernice 2005/29 mohlo mať na smernicu 93/13.

2   Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. Pereničovou a V. Pereničom a S.O.S. financ, spol.
    s r. o. (ďalej len „S.O.S.“), nebankovou inštitúciou, ktorá poskytuje spotrebiteľské úvery, vo veci zmluvy
    o úvere uzatvorenej medzi dotknutými osobami a touto spoločnosťou.

    Právny rámec

    Právna úprava Únie

    Smernica 93/13

3   Siedme, šestnáste, dvadsiate a dvadsiate prvé odôvodnenia smernice 93/13 stanovujú:

    „keďže sa tým pomôže predajcom tovarov a dodávateľom služieb pri ich predaji tovaru a dodávaní
    služieb doma ako aj na vnútornom trhu; keďže takto bude stimulovaná hospodárska súťaž, čím sa
    zväčší výber pre občanov spoločenstva v úlohe spotrebiteľov;

    …

    keďže pri hodnotení dobrej viery sa musí brať ohľad najmä na stabilitu zmluvného postavenia strán bez
    ohľadu na to, či spotrebiteľ bol stimulovaný k súhlasu s podmienkami a či tovar alebo služby boli
    predávané na osobitnú objednávku spotrebiteľa; keďže požiadavka dobrej viery môže byť splnená
    predajcom alebo dodávateľom, keď s inou stranou, ktorej oprávnené záujmy brali do úvahy,
    zaobchádzajú čestne a rovnocenne;

    …

    keďže zmluvy by mali byť vypracované zrozumiteľne, mal by mať spotrebiteľ skutočne príležitosť
    preskúmať všetky podmienky…;

    keďže členské štáty by mali zabezpečiť, aby sa nekalé podmienky neuplatňovali v zmluvách
    uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcu alebo dodávateľa a ak sa napriek tomu také
    podmienky uplatnia, nemajú viazať spotrebiteľa a nemajú byť záväzné pre spotrebiteľa a zmluva má
    byť naďalej záväzná pre zmluvné strany za týchto podmienok, ak jej plnenie môže pokračovať bez
    neprimeraných ustanovení“.

    2                                                                                ECLI:EU:C:2012:144
 ---pagebreak---                                          ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                              PERENIČOVÁ A PERENIČ

4   Podľa článku 3 smernice 93/13:

    „1. Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek
    požiadavke dôvery [dobrej viery – neoficiálny preklad] spôsobí značnú nerovnováhu v právach
    a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.

    …

    3. Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za
    nekalé.“

5   Článok 4 tejto smernice stanovuje:

    „1. … nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo služieb, na ktoré
    bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia
    zmluvy a na všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.

    2. Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani
    na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným
    spôsobom na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú zrozumiteľné.“

6   Článok 5 uvedenej smernice stanovuje:

    „V prípade zmlúv, v ktorých sú všetky alebo niektoré podmienky ponúkané spotrebiteľovi v písomnej
    forme, musia byť vždy tieto podmienky vypracované zrozumiteľne. Keď existuje pochybnosť o zmysle
    podmienky, prednosť má výklad priaznivejší pre spotrebiteľa. …“

7   Podľa článku 6 tej istej smernice:

    „1. Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom
    zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa
    a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia
    možná bez nekalých podmienok.

    …“

8   Článok 8 smernice 93/13 uvádza:

    „Členské štáty môžu prijať alebo si ponechať najprísnejšie opatrenia kompatibilné [prísnejšie
    ustanovenia zlučiteľné – neoficiálny preklad] so zmluvou v oblasti obsiahnutej [upravenej – neoficiálny
    preklad] touto smernicou s cieľom zabezpečenia maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa.“

9   Príloha smernice 93/13 vymenúva podmienky, na ktoré odkazuje článok 3 ods. 3 tejto smernice:

    „1. Podmienky, ktorých zmyslom alebo účinkom je:

    …

    i)   neodvolateľne zaviazať spotrebiteľa k podmienkam, s ktorými sa skutočne nemohol oboznámiť
         pred uzavretím zmluvy;

    …“

    Smernica 2005/29

    ECLI:EU:C:2012:144                                                                                3
 ---pagebreak---                                          ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                              PERENIČOVÁ A PERENIČ

10   Článok 2 smernice 2005/29 znie:

     „Na účely tejto smernice:

     …

     c)   ‚produkt‘ je akýkoľvek tovar alebo služba vrátane nehnuteľností, práva a záväzku;

     d)   ‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek
          konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy
          a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu
          spotrebiteľom;

     e)   ‚podstatné narušenie ekonomického správania spotrebiteľa‘ je využitie obchodnej praktiky na
          značné narušenie schopnosti spotrebiteľa urobiť kvalifikované rozhodnutie, čo spôsobí, že
          spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil;

     …

     k)   ‚rozhodnutie o obchodnej transakcii‘ je akékoľvek rozhodnutie spotrebiteľa o tom, či, ako a za
          akých podmienok produkt kúpi, vykoná zaň platbu vcelku alebo v častiach, ponechá si ho alebo
          s ním bude ďalej nakladať alebo uplatní zmluvné právo vo vzťahu k produktu bez ohľadu na to, či
          sa spotrebiteľ rozhodne konať alebo zdržať sa konania;

     …“

11   Článok 3 tejto smernice uvádza:

     „1. Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako
     sú ustanovené v článku 5, pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.

     2. Táto smernica sa nedotýka zmluvného práva, a najmä pravidiel o platnosti, uzavieraní alebo
     účinkoch zmluvy.

     …

     4. V prípadoch rozporu medzi ustanoveniami tejto smernice a inými právnymi predpismi Spoločenstva
     upravujúcimi osobitné aspekty nekalých obchodných praktík majú prednosť a na tieto osobitné aspekty
     sa použijú iné právne predpisy Spoločenstva.

     5. Počas šiestich rokov od 12.6.2007 môžu členské štáty pokračovať v uplatňovaní v oblasti, ktorú
     aproximuje táto smernica, vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sú reštriktívnejšie alebo
     normatívnejšie ako táto smernica a ktoré vykonávajú smernice obsahujúce klauzuly o minimálnej
     harmonizácii. Tieto opatrenia musia byť zásadné pre zabezpečenie náležitej ochrany spotrebiteľov pred
     nekalými obchodnými praktikami a musia byť primerané k dosiahnutiu tohto cieľa. …

     …“

12   Článok 5 uvedenej smernice stanovuje:

     „1. Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.

     4                                                                                ECLI:EU:C:2012:144
 ---pagebreak---                                            ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                                PERENIČOVÁ A PERENIČ

     2. Obchodná praktika je nekalá, ak:

     a)   je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti,

          a

     b)   podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného
          spotrebiteľa vo vzťahu k produktu, ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo
          priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na určitú skupinu spotrebiteľov.

     3. Obchodné praktiky, ktoré sú spôsobilé podstatne narušiť ekonomické správanie iba jasne
     identifikovateľnej skupiny spotrebiteľov, ktorí sú obzvlášť zraniteľní touto praktikou alebo základným
     produktom z dôvodu ich duševnej poruchy alebo fyzickej vady, veku alebo dôverčivosti spôsobom,
     ktorý môže obchodník rozumne predpokladať, sa posudzujú z pohľadu priemerného člena tejto
     skupiny. …

     4. Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:

     a)   sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,

          alebo

     b)   sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.

     …“

13   Podľa článku 6 rovnakej smernice:

     „1. Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak obsahuje nesprávne informácie a je preto
     nepravdivá, alebo akýmkoľvek spôsobom, vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je
     spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, a to aj keď je táto informácia vecne správna vo
     vzťahu k jednému alebo viacerým nasledujúcim prvkom, pričom v obidvoch prípadoch zapríčiňuje
     alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak
     neurobil:

     …

     d)   cena alebo spôsob výpočtu ceny, alebo existencia osobitnej cenovej výhody;

     …“

14   Článok 7 smernice 2005/29 uvádza:

     „1. Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej
     črty, okolnosti a obmedzenia komunikačného prostriedku, opomenie podstatnú informáciu, ktorú
     priemerný spotrebiteľ potrebuje v závislosti od kontextu na to, aby urobil kvalifikované rozhodnutie
     o obchodnej transakcii, a tým zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí
     rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.

     2. Za klamlivé opomenutie sa taktiež považuje, ak obchodník skrýva alebo poskytuje nejasným,
     nezrozumiteľným, viacvýznamovým alebo nevhodným spôsobom podstatné informácie uvedené
     v odseku 1, vzhľadom na okolnosti popísané v uvedenom odseku, alebo neoznámi obchodný účel

     ECLI:EU:C:2012:144                                                                                5
 ---pagebreak---                                            ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                                PERENIČOVÁ A PERENIČ

     obchodnej praktiky, ak už nie je zrejmý z kontextu, a tam, kde v jednom alebo druhom prípade toto
     spôsobí alebo je pravdepodobné, že spôsobí, že priemerný spotrebiteľ prijme rozhodnutie o obchodnej
     transakcii, ktoré by inak neprijal.

     …“

15   Článok 11 tejto smernice stanovuje:

     „1. Členské štáty zabezpečia existenciu vhodných a účinných prostriedkov na boj proti nekalým
     obchodným praktikám s cieľom vynútiť súlad s ustanoveniami tejto smernice v záujme spotrebiteľov.

     …“

16   Podľa článku 13 uvedenej smernice:

     „Členské štáty stanovia sankcie za porušenie vnútroštátnych predpisov prijatých na základe tejto
     smernice a prijmú všetky nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie ich vynútiteľnosti. Tieto sankcie musia
     byť účinné, primerané a odradzujúce.“

     Vnútroštátna právna úprava

17   Ustanovenie § 52 slovenského Občianskeho zákonníka uvádza:

     „1. Spotrebiteľskou zmluvou je každá zmluva bez ohľadu na právnu formu, ktorú uzatvára dodávateľ so
     spotrebiteľom.

     2. Ustanovenia o spotrebiteľských zmluvách, ako aj všetky iné ustanovenia upravujúce právne vzťahy,
     ktorých účastníkom je spotrebiteľ, použijú sa vždy, ak je to na prospech zmluvnej strany, ktorá je
     spotrebiteľom. Odlišné zmluvné dojednania alebo dohody, ktorých obsahom alebo účelom je
     obchádzanie tohto ustanovenia, sú neplatné.

     …

     4. Spotrebiteľ je fyzická osoba, ktorá pri uzatváraní a plnení spotrebiteľskej zmluvy nekoná v rámci
     predmetu svojej obchodnej činnosti alebo inej podnikateľskej činnosti.“

18   Ustanovenie § 53 tohto zákonníka uvádza:

     „1. Spotrebiteľské zmluvy nesmú obsahovať ustanovenia, ktoré spôsobujú značnú nerovnováhu
     v právach a povinnostiach zmluvných strán v neprospech spotrebiteľa (ďalej len ‚neprijateľná
     podmienka‘). To neplatí, ak ide o zmluvné podmienky, ktoré sa týkajú hlavného predmetu plnenia
     a primeranosti ceny, ak tieto zmluvné podmienky sú vyjadrené určito, jasne a zrozumiteľne alebo ak
     boli neprijateľné podmienky individuálne dojednané.

     …

     4. Za neprijateľné podmienky uvedené v spotrebiteľskej zmluve sa považujú najmä ustanovenia, ktoré:

     …

     k)   požadujú od spotrebiteľa, ktorý nesplnil svoj záväzok, aby zaplatil neprimerane vysokú sumu ako
          sankciu spojenú s nesplnením jeho záväzku,

     6                                                                                ECLI:EU:C:2012:144
 ---pagebreak---                                         ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                             PERENIČOVÁ A PERENIČ

     …

     5. Neprijateľné podmienky upravené v spotrebiteľských zmluvách sú neplatné.“

19   Ustanovenie § 4 zákona č. 258/2001 o spotrebiteľských úveroch uvádza:

     „1. Zmluva o spotrebiteľskom úvere musí mať písomnú formu, inak je neplatná, pričom spotrebiteľ
     dostane jedno vyhotovenie zmluvy o spotrebiteľskom úvere.

     2. Zmluva o spotrebiteľskom úvere okrem všeobecných náležitostí musí obsahovať

     …

     j)   ročnú percentuálnu mieru nákladov [ďalej len ‚RPMN‘] a celkové náklady spotrebiteľa spojené so
          spotrebiteľským úverom, vypočítané na základe údajov platných v čase uzatvorenia zmluvy
          o spotrebiteľskom úvere,

     …

     Ak však zmluva o spotrebiteľskom úvere neobsahuje náležitosti podľa odseku 2 písm. … j)…,
     poskytnutý úver sa považuje za bezúročný a bez poplatkov.“

     Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

20   Svojou žalobou žalobcovia vo veci samej žiadajú vnútroštátny súd, aby rozhodol, že úverová zmluva,
     ktorú uzavreli so spoločnosťou S.O.S., nebankovou inštitúciou poskytujúcou spotrebiteľské úvery na
     základe štandardizovaných zmlúv, je neplatná. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že
     úver, o ktorý ide vo veci samej, bol žalobcom poskytnutý 12. marca 2008.

21   Podľa tejto zmluvy S.O.S. poskytla žalobcom vo veci samej úver vo výške 150 000 SKK (4 979 eur),
     ktorý mal byť splatený 32 mesačnými splátkami vo výške 6 000 SKK (199 eur), pričom posledná,
     tridsiata tretia splátka sa mala rovnať výške poskytnutého úveru. Žalobcovia sú teda povinní vrátiť
     sumu 342 000 SKK (11 352 eur).

22   RPMN bola v tejto zmluve stanovená vo výške 48,63 %, hoci podľa výpočtu vykonaného vnútroštátnym
     súdom predstavuje v skutočnosti 58,76 %, keďže S.O.S. do svojho výpočtu nezahrnula náklady súvisiace
     s poskytnutím úveru.

23   Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania ďalej vyplýva, že zmluva, o ktorú ide vo veci samej,
     obsahuje viaceré ustanovenia, ktoré žalobcov vo veci samej znevýhodňujú.

24   Vnútroštátny súd uvádza, že rozhodnutie o neplatnosti tejto zmluvy o krátkodobom úvere ako celku
     z dôvodu nekalosti niektorých jej ustanovení by bolo pre žalobcov vo veci samej výhodnejšie než
     ponechať v platnosti ustanovenia tejto zmluvy, ktoré nie sú nekalé. V prvom prípade by totiž boli
     dotknutí spotrebitelia povinní zaplatiť len úroky z omeškania vo výške 9 % a nie celé náklady súvisiace
     s poskytnutím úveru, ktoré by boli oveľa vyššie než tieto úroky.

25   Keďže sa Okresný súd Prešov domnieval, že riešenie sporu závisí od výkladu relevantných ustanovení
     práva Únie, rozhodol sa prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

     „1. Je rámec ochrany spotrebiteľa podľa čl. 6 ods. 1 smernice… 93/13… taký, že umožňuje pri zistení
         nekalých zmluvných klauzúl v spotrebiteľskej zmluve urobiť záver, že zmluva ako celok
         spotrebiteľa nezaväzuje, ak je to pre spotrebiteľa výhodnejšie?

     ECLI:EU:C:2012:144                                                                                7
 ---pagebreak---                                         ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                             PERENIČOVÁ A PERENIČ

     2.   Sú kritériá determinujúce nekalú obchodnú praktiku podľa smernice… 2005/29… také, že
          umožňujú záver, že ak dodávateľ uvedie v zmluve nižšiu ročnú percentuálnu mieru nákladov
          (RPMN) oproti skutočnej, je možné považovať takýto postup dodávateľa voči spotrebiteľovi za
          nekalú obchodnú praktiku? Pripúšťa smernica 2005/29… v prípade zistenia nekalej obchodnej
          praktiky nejaký vplyv na platnosť úverovej zmluvy a na dosiahnutie cieľa v čl. 4 ods. l a čl. 6
          ods. l smernice 93/13, ak je neplatnosť zmluvy pre spotrebiteľa výhodnejšia?“

     O prejudiciálnych otázkach

     O prvej otázke

26   Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 6 ods. 1 smernice 93/13
     vykladať v tom zmysle, že umožňuje vnútroštátnym súdom v prípade, že konštatujú existenciu
     nekalých podmienok v zmluve uzavretej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom,
     rozhodnúť, že uvedená zmluva ako celok spotrebiteľa nezaväzuje, lebo je to pre spotrebiteľa
     výhodnejšie.

27   Na účely odpovede na túto otázku treba najskôr pripomenúť, že systém ochrany zavedený smernicou
     93/13 vychádza z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza
     v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto
     situácia ho vedie k tomu, že pristúpi na podmienky vopred pripravené predajcom alebo dodávateľom
     bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (rozsudky z 26. októbra 2006, Mostaza Claro, C-168/05,
     Zb. s. I-10421, bod 25; zo 4. júna 2009, Pannon GSM, C-243/08, Zb. s. I-4713, bod 22, a zo 6. októbra
     2009, Asturcom Telecomunicaciones, C-40/08, Zb. s. I-9579, bod 29).

28   Vzhľadom na také znevýhodnené postavenie jednej zo zmluvných strán článok 6 ods. 1 smernice 93/13
     zaväzuje členské štáty stanoviť, aby nekalé podmienky „podľa ich vnútroštátneho práva neboli záväzné
     pre spotrebiteľa“. Ako vyplýva z judikatúry, ide o kogentné ustanovenie smerujúce k nahradeniu
     formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán,
     skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť (pozri rozsudky Mostaza Claro,
     už citovaný, bod 36; Asturcom Telecomunicaciones, už citovaný, bod 30, a z 9. novembra 2010, VB
     Pénzügyi Lízing, C-137/08, Zb. s. I-10847, bod 47).

29   Pokiaľ ide o vplyv konštatovania nekalosti zmluvných podmienok na platnosť dotknutej zmluvy, treba
     zdôrazniť, že podľa článku 6 ods. 1 in fine smernice 93/13 bude uvedená „zmluva… podľa týchto
     podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok“.

30   V tomto kontexte sú vnútroštátne súdy, ktoré konštatujú nekalosť zmluvných podmienok, povinné na
     základe článku 6 ods. 1 smernice 93/13 jednak vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z toho vyplývajú podľa
     vnútroštátneho práva, aby spotrebiteľ nebol uvedenými podmienkami viazaný (pozri rozsudok
     Asturcom Telecomunicaciones, už citovaný, body 58 a 59, ako aj uznesenie zo 16. novembra 2010,
     Pohotovosť, C-76/10, Zb. s. I-11557, bod 62), a jednak posúdiť, či dotknutá zmluva môže existovať bez
     týchto nekalých podmienok (pozri uznesenie Pohotovosť, už citované, bod 61).

31   Ako totiž vyplýva z judikatúry citovanej v bode 28 tohto rozsudku a ako uviedla generálna advokátka
     v bode 63 svojich návrhov, cieľom sledovaným normotvorcom Únie v rámci smernice 93/13 je nastoliť
     rovnováhu zmluvných strán, pričom sa má v zásade zachovať platnosť zmluvy ako celku, a nie vyhlásiť
     za neplatné všetky zmluvy, ktoré obsahujú nekalé podmienky.

32   Pokiaľ ide o kritériá, ktoré umožňujú posúdiť, či zmluva môže naozaj existovať bez nekalých
     podmienok, treba uviesť, že tak znenie článku 6 ods. 1 smernice 93/13, ako aj požiadavky týkajúce sa
     právnej istoty ekonomických činností hovoria v prospech objektívneho prístupu pri výklade tohto

     8                                                                                ECLI:EU:C:2012:144
 ---pagebreak---                                         ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                             PERENIČOVÁ A PERENIČ

     ustanovenia, takže ako uviedla generálna advokátka v bodoch 66 až 68 svojich návrhov, situáciu jednej
     zo zmluvných strán, v tomto prípade spotrebiteľa, nemožno považovať za rozhodujúce kritérium pre
     budúci osud zmluvy.

33   Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 preto nemožno vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní otázky, či
     zmluva, ktorá obsahuje jednu alebo viacero nekalých podmienok, môže bez uvedených podmienok
     naďalej existovať, sa súd, ktorý o veci rozhoduje, môže opierať len o prípadnú výhodnosť vyhlásenia
     neplatnosti tejto zmluvy ako celku pre spotrebiteľa.

34   Napriek tomu však treba poznamenať, že smernica 93/13 uskutočnila len čiastočnú a minimálnu
     harmonizáciu vnútroštátnych právnych úprav týkajúcich sa nekalých podmienok a členským štátom
     priznala možnosť zaistiť spotrebiteľovi vyššiu úroveň ochrany, než je úroveň stanovená smernicou.
     Článok 8 uvedenej smernice tak výslovne stanovuje možnosť členských štátov „prijať alebo si ponechať
     prísnejšie ustanovenia zlučiteľné so zmluvou v oblasti upravenej… smernicou s cieľom zabezpečenia
     maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa“ (pozri rozsudok z 3. júna 2010 Caja de Ahorros y Monte
     de Piedad de Madrid, C-484/08, Zb. s. I-4785, body 28 a 29).

35   Smernica 93/13 preto nebráni tomu, aby členský štát v súlade s právom Únie prijal vnútroštátnu
     právnu úpravu, ktorá umožňuje vyhlásiť za neplatnú ako celok zmluvu uzavretú medzi predajcom
     alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktorá obsahuje jednu alebo viacero nekalých podmienok, pokiaľ sa
     ukazuje, že to zaistí lepšiu ochranu spotrebiteľa.

36   S ohľadom na tieto úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že článok 6 ods. 1 smernice 93/13 sa má
     vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní otázky, či zmluva uzavretá medzi predajcom alebo
     dodávateľom a spotrebiteľom, ktorá obsahuje jednu alebo viacero nekalých podmienok, môže bez
     uvedených podmienok naďalej existovať, sa súd, ktorý o veci rozhoduje, nemôže opierať len
     o prípadnú výhodnosť vyhlásenia neplatnosti dotknutej zmluvy ako celku pre jednu zo zmluvných
     strán, v tomto prípade spotrebiteľa. Uvedená smernica však nebráni tomu, aby členský štát v súlade
     s právom Únie stanovil, že zmluva uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom,
     ktorá obsahuje jednu alebo viacero nekalých podmienok, je neplatná ako celok, pokiaľ sa ukazuje, že to
     zaistí lepšiu ochranu spotrebiteľa.

     O druhej otázke

37   Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa uvedenie nižšej než skutočnej RPMN
     v zmluve o spotrebiteľskom úvere môže považovať za nekalú obchodnú praktiku v zmysle smernice
     2005/29. V prípade kladnej odpovede na túto otázku sa Súdnemu dvoru kladie otázka, aké dôsledky
     treba vyvodiť z takého konštatovania pre posúdenie nekalosti podmienok tejto zmluvy s ohľadom na
     článok 4 ods. 1 smernice 93/13, ako aj pre posúdenie platnosti tejto zmluvy ako celku s ohľadom na
     článok 6 ods. 1 poslednej uvedenej smernice.

38   S cieľom odpovedať na túto otázku treba najskôr pripomenúť, že článok 2 písm. d) smernice 2005/29
     definuje pojem „obchodné praktiky“ použitím zvlášť širokej formulácie ako „akékoľvek konanie,
     opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu
     obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“
     (rozsudky zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C-304/08, Zb. s. I-217, bod 36,
     a z 9. novembra 2010, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag, C-540/08, Zb. s. I-10909,
     bod 17).

39   Ďalej podľa článku 3 ods. 1 smernice 2005/29 v spojení s jej článkom 2 písm. c) sa táto smernica
     vzťahuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom pred, počas a po uskutočnení
     obchodnej transakcie vo vzťahu k akémukoľvek výrobku alebo akejkoľvek službe. Podľa článku 5 ods. 4
     uvedenej smernice sa za nekalé obchodné praktiky považujú najmä klamlivé obchodné praktiky.

     ECLI:EU:C:2012:144                                                                                9
 ---pagebreak---                                         ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                             PERENIČOVÁ A PERENIČ

40   Nakoniec, ako vyplýva z článku 6 ods. 1 smernice 2005/29, obchodná praktika sa považuje za klamlivú,
     ak obsahuje nesprávne informácie a je preto nepravdivá, alebo akýmkoľvek spôsobom, vrátane
     celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa
     vo vzťahu k jednému alebo viacerým prvkom vymenovaným v tomto článku 6 ods. 1, pričom
     v obidvoch prípadoch zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie
     o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Medzi prvky, ktoré sú uvedené v tomto ustanovení,
     patria okrem iného cena alebo spôsob výpočtu ceny.

41   Obchodná praktika, o akú ide vo veci samej, ktorá spočíva v uvedení nižšej než skutočnej RPMN
     v zmluve o úvere, pritom predstavuje nesprávnu informáciu o celkových nákladoch na úver, a teda
     o cene, o ktorej sa hovorí v článku 6 ods. 1 písm. d) smernice 2005/29. Pokiaľ uvedenie takej
     RPMN zapríčiňuje alebo je spôsobilé zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie
     o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil, čo musí overiť vnútroštátny súd, túto nesprávnu
     informáciu treba kvalifikovať ako „klamlivú“ obchodnú praktiku podľa článku 6 ods. 1 tejto
     smernice.

42   Pokiaľ ide o vplyv tohto konštatovania na posúdenie nekalosti podmienok tejto zmluvy s ohľadom na
     článok 4 ods. 1 smernice 93/13, treba uviesť, že toto ustanovenie veľmi širokým spôsobom definuje
     kritériá, ktoré môžu viesť k takému posúdeniu, keďže výslovne zahŕňa „všetky okolnosti“ súvisiace
     s uzatvorením dotknutej zmluvy.

43   Za týchto podmienok, ako v podstate uviedla generálna advokátka v bode 125 svojich návrhov,
     konštatovanie nekalosti obchodnej praktiky predstavuje jeden z prvkov, na ktorých príslušný súd môže
     založiť svoje posúdenie nekalosti zmluvných podmienok podľa článku 4 ods. 1 smernice 93/13.

44   Len na základe tohto prvku však nemožno automaticky konštatovať nekalosť sporných podmienok.
     Vnútroštátnemu súdu totiž prináleží, aby rozhodol o uplatnení všeobecných kritérií uvedených
     v článkoch 3 a 4 smernice 93/13 na konkrétnu podmienku, ktorú treba preskúmať z hľadiska
     všetkých okolností veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. apríla 2004, Freiburger
     Kommunalbauten, C-237/032, Zb. s. I-3403, body 19 až 22; Pannon GSM, už citovaný, body 37
     až 43; VB Pénzügyi Lízing, už citovaný, body 42 a 43, ako aj uznesenie Pohotovosť, už citované,
     body 56 až 60).

45   Pokiaľ ide o dôsledky, ktoré treba vyvodiť z konštatovania, že uvedenie nesprávnej RPMN predstavuje
     nekalú obchodnú praktiku, na účely posúdenia platnosti dotknutej zmluvy ako celku s ohľadom na
     článok 6 ods. 1 smernice 93/13 stačí poznamenať, že smernica 2005/29 sa v súlade so svojím
     článkom 3 ods. 2 nedotýka zmluvného práva a najmä pravidiel o platnosti, uzavieraní alebo účinkoch
     zmluvy.

46   Konštatovanie nekalosti obchodnej praktiky preto nemá priamy vplyv na otázku, či je zmluva platná
     s ohľadom na článok 6 ods. 1 smernice 93/13.

47   Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že obchodnú praktiku, o akú ide
     vo veci samej, ktorá spočíva v uvedení nižšej než skutočnej RPMN v zmluve o úvere, treba kvalifikovať
     ako „klamlivú“ v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2005/29, pokiaľ zapríčiňuje alebo je spôsobilá
     zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.
     Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby overil, či to tak je vo veci samej. Konštatovanie nekalosti takej
     obchodnej praktiky predstavuje jeden z prvkov, na ktorých príslušný súd môže podľa článku 4 ods. 1
     smernice 93/13 založiť svoje posúdenie nekalosti zmluvných podmienok týkajúcich sa nákladov na úver
     poskytnutý spotrebiteľovi. Také konštatovanie však nemá priamy vplyv na posúdenie platnosti uzavretej
     zmluvy o úvere podľa článku 6 ods. 1 smernice 93/13.

     10                                                                                ECLI:EU:C:2012:144
 ---pagebreak---                                       ROZSUDOK Z 15. 3. 2012 – VEC C-453/10
                                           PERENIČOVÁ A PERENIČ

     O trovách

48   Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
     incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym
     súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli
     v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
     konania, nemôžu byť nahradené.

     Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

     1.   Článok 6 ods. 1 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach
          v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní otázky, či
          zmluva uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktorá obsahuje jednu
          alebo viacero nekalých podmienok, môže bez uvedených podmienok naďalej existovať, sa
          súd, ktorý o veci rozhoduje, nemôže opierať len o prípadnú výhodnosť vyhlásenia
          neplatnosti dotknutej zmluvy ako celku pre jednu zo zmluvných strán, v tomto prípade
          spotrebiteľa. Uvedená smernica však nebráni tomu, aby členský štát v súlade s právom Únie
          stanovil, že zmluva uzavretá medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, ktorá
          obsahuje jednu alebo viacero nekalých podmienok, je neplatná ako celok, pokiaľ sa ukazuje,
          že to zaistí lepšiu ochranu spotrebiteľa.

     2.   Obchodnú praktiku, o akú ide vo veci samej, ktorá spočíva v uvedení nižšej než skutočnej
          ročnej percentuálnej miery nákladov v zmluve o úvere, treba kvalifikovať ako „klamlivú“
          v zmysle článku 6 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája
          2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom
          trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho
          parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu
          a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“), pokiaľ
          zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie
          o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil. Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby overil,
          či to tak je vo veci samej. Konštatovanie nekalosti takej obchodnej praktiky predstavuje
          jeden z prvkov, na ktorých príslušný súd môže podľa článku 4 ods. 1 smernice 93/13 založiť
          svoje posúdenie nekalosti zmluvných podmienok týkajúcich sa nákladov na úver poskytnutý
          spotrebiteľovi. Také konštatovanie však nemá priamy vplyv na posúdenie platnosti uzavretej
          zmluvy o úvere podľa článku 6 ods. 1 smernice 93/13.

     Podpisy

     ECLI:EU:C:2012:144                                                                           11


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1971. # Politi s.a.s. proti Ministero delle Finanze della Repubblica Italiana. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale civile e penale di Torino - Taliansko. # Vec 43-71.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 28. januára 1992. # Volker Steen proti Deutsche Bundespost. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arbeitsgericht Elmshorn - Nemecko. # Vec C-332/90.