title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 3. marca 2011. # AG2R Prévoyance proti Beaudout Père et Fils SARL. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal de grande instance de Périgueux - Francúzsko. # Hospodárska súťaž - Články 101 ZFEÚ, 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ - Doplnkový režim náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť - Kolektívna zmluva - Povinné poistenie v určenej poisťovacej organizácii - Výslovné vylúčenie akejkoľvek možnosti oslobodenia od poistenia - Pojem podnik. # Vec C-437/09.

text:
      Vec C‑437/09
      AG2R Prévoyance
      proti
      Beaudout Père et Fils SARL
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal de grande instance de Périgueux)
      „Hospodárska súťaž – Články 101 ZFEÚ, 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ – Doplnkový režim náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť – Kolektívna zmluva – Povinné poistenie v určenej poisťovacej organizácii – Výslovné vylúčenie akejkoľvek možnosti oslobodenia od poistenia – Pojem podnik“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Únie – Vecná pôsobnosť – Kolektívne zmluvy, ktorých účelom je dosiahnutie cieľov sociálnej politiky
            – Dodatok kolektívnej zmluvy zavádzajúci doplnkový režim náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť – Rozhodnutie orgánov
            verejnej moci, ktoré stanovuje povinné poistenie v uvedenom režime – Vylúčenie
      (Článok 4 ods. 3 ZEÚ; článok 101 ods. 1 ZFEÚ)
      2.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Únie – Podnik – Pojem – Organizácia poverená správou doplnkového režimu náhrady nákladov na zdravotnú
            starostlivosť – Zahrnutie – Podmienky
      (Články 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ)
      3.        Hospodárska súťaž – Verejnoprávne podniky a podniky, ktorým členské štáty priznávajú osobitné alebo výlučné práva – Podniky
            poverené správou služieb všeobecného hospodárskeho záujmu – Organizácia poverená správou doplnkového režimu náhrady nákladov
            na zdravotnú starostlivosť – Povinnosť poistenia pre podniky dotknutého odvetvia bez možnosti oslobodenia sa od tejto povinnosti
            – Prípustnosť
      (Články 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ)
      1.        Dohoda, ktorá bola uzatvorená vo forme dodatku ku kolektívnej zmluve, a je preto výsledkom kolektívneho vyjednávania medzi reprezentatívnymi
         organizáciami zamestnávateľov a zamestnancov vymedzeného odvetvia, a ktorá v stanovenom odvetví zavádza doplnkový režim náhrady
         nákladov na zdravotnú starostlivosť, ktorý prispieva k zlepšeniu pracovných podmienok zamestnancov nielen tým, že im zaisťuje
         prostriedky nevyhnutné na úhradu nákladov na chorobu, pracovný úraz, chorobu z povolania a materstvo, ale aj tým, že znižuje
         výdavky, ktoré by zamestnanci museli znášať v prípade neexistencie kolektívnej zmluvy, z dôvodu svojej povahy a cieľa nepatrí
         do pôsobnosti článku 101 ods. 1 ZFEÚ. Okolnosť, že pristúpenie k takejto dohode je povinné pre všetky podniky príslušného
         odvetvia členského štátu bez možnosti oslobodenia od účasti, toto konštatovanie nespochybňuje.

      Keďže takáto dohoda nespadá pod článok 101 ods. 1 ZFEÚ, orgány verejnej moci môžu slobodne určiť jej záväznú povahu pre osoby,
         ktoré ňou nie sú formálne viazané.

      Z toho vyplýva, že článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ nebráni rozhodnutiu orgánov verejnej moci, ktorým sa na
         žiadosť reprezentatívnych združení zamestnávateľov a zamestnancov vymedzeného odvetvia určila záväzná povaha dohody vychádzajúcej
         z kolektívneho vyjednávania, ktorá stanovuje povinné poistenie v doplnkovom režime náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť
         pre všetky podniky dotknutého odvetvia bez možnosti oslobodenia.

      (pozri body 31 – 33, 36, 38, 39, bod 1 výroku)
      2.        V kontexte práva hospodárskej súťaže Únie pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť bez ohľadu na
         jeho právne postavenie a spôsob financovania. Hospodárskou činnosťou je akákoľvek činnosť pozostávajúca z ponúkania tovarov
         alebo služieb na danom trhu.

      Pokiaľ doplnkový režim náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť stanovuje povinnú doplnkovú sociálnu ochranu pre všetkých
         zamestnancov určitého hospodárskeho odvetvia, sleduje sociálny cieľ. Sociálny cieľ režimu poistenia však sám osebe nepostačuje
         na to, aby nebola dotknutá činnosť charakterizovaná ako hospodárska činnosť. Ešte je potrebné jednak, aby bolo možné tento
         režim považovať za režim uplatňujúci zásadu solidarity, a jednak, aby daný režim podliehal dohľadu štátu, ktorý ho zaviedol.

      V závislosti od okolností, za ktorých je organizácia poverená zabezpečiť správu doplnkového režimu náhrady nákladov na zdravotnú
         starostlivosť a priestoru na vyjednávanie, ktorý má k dispozícii, pokiaľ ide o podmienky tohto záväzku, takáto organizácia,
         hoci nesleduje dosiahnutie zisku a vykonáva činnosť na základe zásady solidarity, môže byť kvalifikovaná ako podnik vykonávajúci
         hospodársku činnosť, ktorý bol z finančných a hospodárskych dôvodov vybraný sociálnymi partnermi spomedzi ostatných podnikov,
         s ktorými súťaží na trhu služieb sociálneho zabezpečenia, ktoré ponúka.

      (pozri body 41, 42, 44 – 46, 64, 65)
      3.        Ak sa činnosť spočívajúca v správe doplnkového režimu náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť musí považovať za hospodársku
         činnosť, články 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ nebránia tomu, aby orgány verejnej moci zverili inštitúcii sociálneho poistenia výlučné
         právo spravovať tento režim bez akejkoľvek možnosti pre podniky dotknutého odvetvia oslobodiť sa od povinnosti poistenia v tomto
         režime.

      Vypustenie takejto povinnosti poistenia bez možnosti oslobodenia by totiž mohlo viesť k tomu, že dotknutá organizácia by nemohla
         plniť úlohy všeobecného hospodárskeho záujmu, ktoré jej boli uložené, za ekonomicky prijateľných podmienok.

      (pozri body 80, 81, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 3. marca 2011 (*)

      „Hospodárska súťaž – Články 101 ZFEÚ, 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ – Doplnkový režim náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť – Kolektívna zmluva – Povinné poistenie v určenej poisťovacej organizácii – Výslovné vylúčenie akejkoľvek možnosti oslobodenia od poistenia – Pojem podnik“
      Vo veci C‑437/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal de grande instance
         de Périgueux (Francúzsko) z 27. októbra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 9. novembra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      AG2R Prévoyance
      proti
      Beaudout Père et Fils SARL,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (spravodajca) a M. Safjan,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. septembra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        AG2R Prévoyance, v zastúpení: J. Barthélémy a O. Barraut, avocats,
      –        Beaudout Père et Fils SARL, v zastúpení: F. Uroz, avocat,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: J. Gstalter, splnomocnený zástupca,
      –        belgická vláda, v zastúpení: J.‑C. Halleux a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: J. Möller a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: F. Castillo de la Torre a P. J. O. Van Nuffel, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. novembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 81 ES a 82 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi AG2R Prévoyance (ďalej len „AG2R“), inštitúciou sociálneho poistenia riadiacou
         sa francúzskym code de la sécurité sociale (Zákonník sociálneho zabezpečenia), a spoločnosťou Beaudout Père et Fils SARL (ďalej
         len „Beaudout“), ktorý sa týka odmietnutia spoločnosti Beaudout pristúpiť k doplnkovému režimu náhrady nákladov na zdravotnú
         starostlivosť poskytovanému inštitúciou AG2R pre francúzske odvetvie remeselného pekárstva.

       Vnútroštátna právna úprava
      3        Vo Francúzsku sú náklady na zdravotnú starostlivosť spojené s chorobou alebo úrazom vynaložené zamestnancami čiastočne kryté
         základným režimom sociálneho zabezpečenia. Časť nákladov, ktorú znáša poistenec, môže byť čiastočne uhradená doplnkovým zdravotným
         poistením.

      4        Účasť zamestnancov určitého odvetvia na takomto poistení môže byť stanovená dohodou alebo kolektívnou zmluvou uzatvorenou
         medzi zástupcami zamestnávateľov a zamestnancov.

      5        Ďalej v zmysle článku L 911-1 code de la sécurité sociale:

      „Ak nie je stanovené zákonom alebo iným právnym predpisom, kolektívne poistné krytie v prospech zamestnancov, bývalých zamestnancov
         a oprávnených osôb, ktoré je doplnkom poistného krytia vyplývajúceho zo systému sociálneho zabezpečenia, sa stanoví buď kolektívnou
         zmluvou alebo dohodou, alebo na základe návrhu dohody vypracovaného vedúcim podniku a schváleného väčšinou zúčastnených osôb,
         alebo jednostranným písomným rozhodnutím vedúceho podniku, ktoré odovzdal každej zúčastnenej osobe.“

      6        Článok L 912-1 code de la sécurité sociale stanovuje mechanizmus povinného poistenia v doplnkovom režime náhrady nákladov
         na zdravotnú starostlivosť. Tento článok stanovuje:

      „Ak dohody vzťahujúce sa na povolanie alebo viaceré povolania uvedené v článku L 911‑1 stanovujú vzájomné podieľanie sa na
         rizikách, pre ktoré uzatvárajú poistenie s jednou alebo viacerými organizáciami stanovenými v článku 1 loi n° 89‑1009, du
         31 décembre 1989, renforçant les garanties offertes aux personnes assurées contre certains risques [zákon č. 89-1009 z 31. decembra
         1989, ktorý posilňuje poistné krytie poskytované poisteným osobám proti určitým rizikám], alebo s jednou alebo viacerými inštitúciami
         uvedenými v článku L 370‑1 code des assurances [Zákonník o poisťovniach], ku ktorým tak povinne pristupujú podniky patriace
         do pôsobnosti týchto dohôd, tieto dohody obsahujú ustanovenie, ktoré určuje, za akých podmienok a ako často môžu byť znovu
         preskúmané podmienky organizácie vzájomného podieľania sa na rizikách. Časový interval opätovného preskúmania nesmie presiahnuť
         päť rokov.

      Ak sa dohody uvedené vyššie uplatňujú na podnik, ktorý pred nadobudnutím ich účinnosti pristúpil k zmluve alebo uzatvoril
         zmluvu s inou organizáciou, ako je organizácia stanovená dohodami, na účely pokrytia tých istých rizík na rovnakej úrovni,
         uplatnia sa ustanovenia druhého odseku článku L 132‑23 code du travail [Zákonník práce].“

      7        Podľa článku 1 loi n° 89‑1009, du 31 décembre 1989 (zákon č. 89‑1009 z 31. decembra 1989), v znení loi n° 94‑678, du 8 août
         1994 (zákon č. 94‑678 z 8. augusta 1994) (JORF č. 184 z 10. augusta 1994), môžu činnosť sociálneho poistenia vykonávať iba
         poisťovne, inštitúcie sociálneho poistenia upravené v code de la sécurité sociale alebo v code rural (Poľnohospodársky zákonník)
         a vzájomné poisťovne.

      8        V tejto súvislosti článok L 931‑1 code de la sécurité sociale upresňuje, že inštitúcie sociálneho poistenia sú neziskové právnické
         osoby založené podľa súkromného práva, riadené paritne pristupujúcimi členmi a zúčastnenými členmi definované článkom L 931‑3
         tohto zákonníka. Ich cieľom je predovšetkým krytie škody na zdraví spojenej s úrazmi a chorobou.

      9        V zmysle článku L 932‑9 piateho odseku code de la sécurité sociale nemôže inštitúcia sociálneho poistenia, ktorej bola zverená
         správa režimu sociálneho poistenia, pozastaviť poistné krytie ani zrušiť účasť podniku na tomto režime v prípade neuhrádzania
         poistného splatného tejto inštitúcii.

      10      Podľa článku L 132‑23 code du travail sa v prípade, ak sa kolektívne zmluvy vyššieho stupňa alebo dohody vzťahujúce sa na
         povolanie alebo viaceré povolania majú v podniku uplatňovať po uzatvorení vyjednaných platných zmlúv alebo dohôd, ustanovenia
         týchto dohôd alebo zmlúv sa následne upravia.

      11      Článok L 133‑8 code du travail stanovuje:

      „Na žiadosť niektorej z organizácií uvedených v článku L 133-1 alebo z podnetu ministra povereného vedením rezortu práce môžu
         byť ustanovenia odvetvovej dohody alebo kolektívnej zmluvy alebo medziodvetvovej dohody, ktoré spĺňajú osobitné podmienky
         stanovené v predchádzajúcom oddieli, určené za záväzné pre všetkých zamestnancov a zamestnávateľov patriacich do pôsobnosti
         uvedenej dohody alebo zmluvy, a to výnosom ministra povereného vedením rezortu práce prijatým po vydaní odôvodneného stanoviska
         národnej komisie pre kolektívne vyjednávanie stanovenej článkom L 136-1.

      Na základe žiadosti uvedenej v predchádzajúcom pododseku je minister poverený vedením rezortu práce povinný bezodkladne začať
         konanie o rozšírení.

      Rozšírenie účinnosti a sankcií dohody alebo zmluvy je dané po dobu a za podmienok určených v uvedenej dohode alebo zmluve.
      Minister poverený vedením rezortu práce však môže po odôvodnenom stanovisku národnej komisie pre kolektívne vyjednávanie vylúčiť
         z rozšírenia platnosti dohody alebo zmluvy ustanovenia, ktoré by boli v rozpore s platným zákonom alebo iným právnym predpisom,
         a ustanovenia, ktoré by nezodpovedali stavu v odvetví alebo odvetviach patriacich do daného rozsahu pôsobnosti a ktoré možno
         od dohody alebo zmluvy oddeliť bez toho, aby tým došlo k zmene jej systému. Ak platné zákony alebo iné právne predpisy nestanovujú
         inak, za rovnakých podmienok možno rozšíriť platnosť ustanovení, ktoré sú vzhľadom na uvedené predpisy neúplné.“

      12      Dodatkom z 24. apríla 2006 k vnútroštátnej kolektívnej zmluve z 19. marca 1978, ktorou sa zaviedol režim „doplnkovej náhrady
         nákladov na zdravotnú starostlivosť“ v odvetví remeselného pekárstva (ďalej len „dodatok č. 83“), sa združenie zamestnávateľov
         v pekárstve a rozličné odborové organizácie zamestnancov z tohto odvetvia dohodli na nasledujúcom:

      „Článok 1 – Pôsobnosť
      Tento dodatok sa uplatňuje na podniky patriace do pôsobnosti kolektívnej zmluvy remeselných pekárskych a cukrárskych podnikov.
      Článok 2 – Pristúpenie – Účasť
      Odo dňa účinnosti tohto dodatku sú podniky povinné poistiť svojich zamestnancov v poisťovacej organizácii prostredníctvom
         podpísania osobitnej prihlášky.

      …
      Článok 3 – Poistenci
      Tento dodatok stanovuje režim povinnej ‚doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť‘ v prospech všetkých zamestnancov
         podnikov uvedených v článku 1 tohto dodatku, ktorí pracovali v tom istom podniku viac ako jeden mesiac.

      Pokiaľ dosiahne zamestnanec požadovanú odpracovanú dobu, môže sa stať poistencom v tomto režime so spätnou účinnosťou ku dňu
         svojho nástupu do podniku.

      …
      Článok 4 – Poistné krytie
      Poistné krytie podľa tohto režimu je stanovené na základe zákonov a iných právnych predpisov o zdravotnom poistení platných
         v čase jeho zavedenia. V prípade zmeny týchto predpisov sa poistné krytie bezodkladne prehodnotí.

      Vzťahuje sa na všetky úkony a bežné náklady v zabezpečenom období, ktoré boli predmetom náhrady alebo individuálneho vyúčtovania
         základného režimu sociálneho zabezpečenia na základe právnej úpravy v ‚nemocenskej‘ oblasti, oblasti ‚pracovných úrazov/chorôb
         z povolania‘ a ‚materstva‘, ako aj na úkony a náklady, na ktoré sa tento režim nevzťahuje, výslovne uvedené v tabuľke poistného
         krytia, ktorá je v prílohe.

      …
      Článok 5 – Poistné a rozdelenie
      Poistné v režime ‚doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť‘ je vyjadrené percentom z najvyššieho mesačného vymeriavacieho
         základu pre sociálne zabezpečenie (PMSS).

      Pre rok 2007 zodpovedá percento PMSS poistnému vo výške 40 [eur] mesačne za zamestnanca, pokiaľ ide o všeobecný režim, a 32
         [eur], pokiaľ ide o režim pre Alsasko‑Lotrinsko.

      Rovnaké percento bude platiť pre rok 2008.
      Po skončení druhého roku uplatňovania režimu bude poistné stranami, ktoré dodatok uzavreli, preskúmané v závislosti od výsledkov
         režimu, vývoja zdravotných výdavkov a zmien zákonov a iných právnych predpisov v oblasti daní, sociálnych vecí a zdravotného
         poistenia.

      …
      Poistné je rozdelené tak, že 50 % znáša zamestnávateľ a 50 % znáša zamestnanec.
      …
      Aspoň raz ročne zasadne zmiešaný výbor, aby posúdil výsledky režimu, ako aj všetky štatistiky a údaje týkajúce sa tohto režimu,
         ktoré by mohol potrebovať.

      …
      Článok 13 – Určenie poisťovacej organizácie
      AG2R Prévoyance… sa určuje za poisťovaciu organizáciu tohto režimu….
      Podmienky organizácie režimu vzájomného podieľania budú opätovne preskúmané zmiešaným vnútroštátnym výborom odvetvia…, a to
         v lehote 5 rokov odo dňa účinnosti tohto dodatku.

      …
      Článok 14 – Migračná doložka
      Pristúpenie všetkých podnikov patriacich do pôsobnosti vnútroštátnej kolektívnej zmluvy remeselných podnikov pekárstva a cukrárstva
         k režimu ‚doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť‘ a poistenie zamestnancov týchto podnikov v určenej poisťovacej
         organizácie je povinné odo dňa účinnosti uvedeného v článku 16 tohto dodatku.

      Dotknuté podniky dostanú na tento účel zmluvu o pristúpení a prihlášky.
      Tieto ustanovenia sa uplatňujú aj na podniky, ktoré uzavreli zmluvu o doplnkovom [poistnom krytí] [nákladov na] zdravotnú
         [starostlivosť] s inou poisťovacou organizáciou a rovnakým alebo širším poistným krytím, ako je poistné krytie stanovené týmto
         dodatkom.

      …“
      13      Podľa svojho článku 16 dodatok č. 83 nadobudol účinnosť 1. januára 2007.

      14      Dodatok č. 1 zo 6. septembra 2006 k dodatku č. 83 vo svojom článku 1 predovšetkým stanovuje, že poisťovacia organizácia zachová
         poistné krytie nákladov na zdravotnú starostlivosť v prospech osôb oprávnených po zosnulom poistencovi najmenej po dobu dvanástich
         mesiacov od jeho smrti, a to bez nároku na poistné.

      15      Článok 2 dodatku č. 5 z 21. júla 2009 k dodatku č. 83 doňho doplnil článok 4a nazvaný „Prenos práv z doplnkového režimu náhrady
         nákladov na zdravotnú starostlivosť“. Tento článok 4a znie:

      „V prípade vypovedania alebo skončenia poslednej pracovnej zmluvy, ktorému nepredchádzalo hrubé porušenie pracovnej disciplíny
         a v prípade ktorého vzniká nárok na príspevok z povinného systému poistenia nezamestnanosti, zostáva zamestnancovi zachované
         poistné krytie z doplnkového režimu náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť stanoveného dodatkom č. 83…

      …
      Zachovanie poistného krytia je účinné dňom nasledujúcim po dni skončenia pracovnej zmluvy, ak ho podnik riadne oznámil určenej
         poisťovacej organizácii.

      Zachovanie poistného krytia sa uplatňuje najviac po dobu rovnajúcu sa trvaniu poslednej pracovnej zmluvy zamestnanca v podniku
         v celých mesiacoch, najviac však 9 mesiacov.

      …
      Zachovanie poistného krytia z dôvodu prenosu práv sa financuje z poistného podnikov a činných zamestnancov…“
      16      Podľa článku 1 arrêté du 16 octobre 2006 portant extension d’un avenant à la convention collective nationale de la boulangerie
         et boulangerie-pâtisserie (výnos zo 16. októbra 2006 o rozšírení dodatku k celoštátnej kolektívnej zmluve v odvetví pekárstva
         a cukrárstva):

      „Ustanovenia dodatku č. 83… sú záväzné pre všetkých zamestnávateľov a všetkých zamestnancov patriacich do pôsobnosti celoštátnej
         kolektívnej zmluvy z 19. marca 1976 v odvetví cukrárstva (remeselné podniky).“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      17      Od 10. októbra 2006 sa spoločnosť Beaudout zúčastňuje na doplnkovom poistení nákladov na zdravotnú starostlivosť v inej poisťovni,
         ako je AG2R.

      18      Keďže spoločnosť Beaudout odmietla pristúpiť k režimu spravovanému touto poisťovňou, bola ňou zažalovaná na vnútroštátnom
         súde, aby jej nariadil pristúpenie a zaplatenie omeškaného poistného.

      19      Spoločnosť Beaudout incidenčnou žalobou spochybnila zákonnosť dodatku č. 83.

      20      Vnútroštátny súd po odmietnutí jej tvrdení týkajúcich sa zlučiteľnosti dodatku s vnútroštátnym právom porovnal situáciu vo
         veci, ktorá mu bola predložená, s vecou, ktorá viedla k rozsudku Súdneho dvora z 21. septembra 1999, Albany (C‑67/96, Zb.
         s I‑5751).

      21      Vnútroštátny súd ďalej konštatoval, že na rozdiel od dôchodkových fondov, v ktorých bola účasť povinná s možnosťou oslobodenia,
         režim doplnkového poistenia nákladov na zdravotnú starostlivosť, ako je ten v konaní vo veci samej, nepripúšťa v zmysle dodatku
         č. 83 ani článku L 912-1 code de la sécurité sociale žiadne oslobodenie od poistenia.

      22      Keďže za týchto podmienok Tribunal de grande instance de Périgeux dospel k záveru, že riešenie sporu, ktorý prejednáva, vyžaduje
         výklad práva Únie, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Je zavedenie ustanovenia o povinnom poistení v doplnkovom režime zdravotnej starostlivosti, ako je stanovený v článku L 912-1
         code de la sécurité sociale, a dodatok, ktorým orgány verejnej moci stanovili na žiadosť reprezentatívnych združení zamestnávateľov
         a pracovníkov určitého odvetvia záväznú povahu poistenia v jedinej organizácii, určenej na správu doplnkového režimu zdravotnej
         starostlivosti, bez akejkoľvek možnosti pre podniky dotknutého odvetvia oslobodiť sa od poistenia, v súlade s ustanoveniami
         článkov 81 ES a 82 ES, alebo môžu v určenej organizácii predstavovať prípad zneužitia dominantného postavenia?“

       Posúdenie Súdnym dvorom
      23      Na úvod treba zdôrazniť, že hoci sa otázka položená vnútroštátnym súdom obmedzuje na žiadosť Súdnemu dvoru, aby vzhľadom na
         okolnosti, ako sú tie v prípade vo veci samej, podal výklad článkov 81 ES a 82 ES, ktorým v súčasnosti zodpovedajú články
         101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ, ktoré pojednávajú o správaní podnikov, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že tento
         súd sa v podstate pýta, či je rozhodnutie orgánov verejnej moci, ktorým sa na žiadosť reprezentatívnych združení zamestnávateľov
         a zamestnancov vymedzeného odvetvia určila záväzná povaha dohody vychádzajúcej z kolektívneho vyjednávania, ktorá stanovila
         záväznú povahu poistenia v doplnkovom režime náhrady nákladov zdravotnej starostlivosti spravovanom určenou organizáciou bez
         možnosti oslobodenia, zlučiteľné s právom Únie.

      24      Treba však pripomenúť, že článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ ukladá členským štátom povinnosť, aby neprijímali
         ani nezachovávali v účinnosti opatrenia vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, ktoré môžu zmariť potrebný účinok
         pravidiel hospodárskej súťaže uplatňujúcich sa na podniky (pozri najmä rozsudky Albany, už citovaný, bod 65; z 21. septembra
         1999, Brentjens’, C‑115/97 až C‑117/97, Zb. s. I‑6025, bod 65, a Drijvende Bokken, C‑219/97, Zb. s. I‑6121, bod 55).

      25      Okrem toho v zmysle článku 106 ods. 1 ZFEÚ, ktorému predtým zodpovedal článok 86 ods. 1 ES, členské štáty v prípade verejnoprávnych
         podnikov a podnikov, ktorým priznávajú osobitné alebo výlučné práva, neustanovia ani neponechajú v účinnosti opatrenia, ktoré
         sú v rozpore s pravidlami Zmlúv, najmä s pravidlami uvedeným v článkoch 18 ZFEÚ a 101 ZFEÚ až 109 ZFEÚ, s výnimkou uvedenou
         v článku 106 ods. 2 ZFEÚ.

      26      Poslaním Súdneho dvora je však vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie o žalobách,
         ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne uvedené v otázkach položených Súdnemu dvoru týmito súdmi
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. marca 2007, Campina, C‑45/06, Zb. s. I‑2089, bod 31, ako aj z 5. marca 2009, Kattner Stahlbau,
         C‑350/07, Zb. s. I‑1513, body 25 a 26).

      27      Aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla užitočná odpoveď, treba usudzovať, že ním položená otázka sa týka výkladu článku 101 ZFEÚ
         v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ a článku 102 ZFEÚ v spojení s článkom 106 ZFEÚ.

       O výklade článku 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ
      28      Aby bolo možné odpovedať na túto časť prejudiciálnej otázky, ako bola preformulovaná, treba najprv preskúmať, či môže rozhodnutie
         reprezentatívnych združení zamestnávateľov a zamestnancov určitého odvetvia určiť organizáciu poverenú správou doplnkového
         režimu náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť a požiadať orgány verejnej moci, aby určili záväznú povahu poistenia v tomto
         režime pre všetkých zamestnancov tohto odvetvia, spadať pod pojem dohoda medzi podnikateľmi, rozhodnutie združenia podnikateľov
         alebo zosúladené postupy, ako ich zakazuje článok 101 ods. 1 ZFEÚ.

      29      V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že dohody uzatvorené v rámci kolektívneho vyjednávania
         medzi sociálnymi partnermi na účely zlepšenia podmienok zamestnávania a pracovných podmienok sa z dôvodu ich povahy a cieľa
         musia považovať za dohody, ktoré nepodliehajú článku 101 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky Albany, už citovaný, bod 60;
         Brentjens’, už citovaný, bod 57; Drijvende Bokken, už citovaný, bod 47; z 12. septembra 2000, Pavlov a i., C‑180/98 až C‑184/98,
         Zb. s. I‑6451, bod 67, ako aj z 21. septembra 2000, van der Woude, C‑222/98, Zb. s. I‑7111, bod 22).

      30      Treba preto preskúmať, či povaha a cieľ dohody, ako je tá v konaní vo veci samej, odôvodňuje to, aby nebola zahrnutá do pôsobnosti
         článku 101 ods. 1 ZFEÚ.

      31      Z konštatovaní vnútroštátneho súdu jednak vyplýva, že dohoda, ktorá je predmetom konania vo veci samej, bola uzatvorená vo
         forme dodatku ku kolektívnej zmluve, a je preto výsledkom kolektívneho vyjednávania medzi reprezentatívnymi organizáciami
         zamestnávateľov a zamestnancov francúzskeho odvetvia remeselného pekárstva.

      32      Ďalej, pokiaľ ide o jej cieľ, táto dohoda v stanovenom odvetví zavádza doplnkový režim náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť,
         ktorý prispieva k zlepšeniu pracovných podmienok zamestnancov nielen tým, že im zaisťuje prostriedky nevyhnutné na úhradu
         nákladov na chorobu, pracovný úraz, chorobu z povolania a materstvo, ale aj tým, že znižuje výdavky, ktoré by zamestnanci
         museli znášať v prípade neexistencie kolektívnej zmluvy.

      33      Okolnosť, že pristúpenie k takejto dohode je povinné pre všetky podniky príslušného odvetvia členského štátu a na rozdiel
         od dohody, o ktorú išlo v konaní vo veci samej, ktoré viedlo k už citovanému rozsudku Albany, nestanovuje nijaké oslobodenie
         od účasti, toto konštatovanie nespochybňuje.

      34      V tomto rozsudku Súdny dvor pri výklade článku 85 ods. 1 Zmluvy ES, ktorému v súčasnosti zodpovedá článok 101 ods. 1 ZFEÚ,
         jednak nezohľadňoval možnosti oslobodenia od účasti v dôchodkových fondoch, ktorej sa táto vec týka.

      35      Okrem toho, z bodov 26 a 27 už citovaného rozsudku van der Woude vyplýva, že kolektívna zmluva týkajúca sa režimu zdravotného
         poistenia, určujúca v prípade účasti v tomto režime jednu jedinú organizáciu, čím vylučuje akúkoľvek možnosť poistenia v konkurenčných
         organizáciách, je vylúčená z pôsobnosti článku 101 ods. 1 ZFEÚ.

      36      Preto treba konštatovať, že dohoda, ako je dodatok č. 83, z dôvodu svojej povahy a cieľa nepatrí do pôsobnosti článku 101
         ods. 1 ZFEÚ.

      37      Po druhé z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci sa samotný článok 101 ZFEÚ týka iba správania podnikov a nezaoberá sa zákonmi
         alebo inými právnymi predpismi členských štátov, tento článok v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ ukladá členským štátom, aby
         neprijímali ani nezachovávali v účinnosti opatrenia vo forme zákonov alebo iných právnych predpisov, ktoré sú spôsobilé zmariť
         potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže uplatniteľných na podniky. K tomu dochádza vtedy, ak členský štát nariadi alebo
         zvýhodní uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom 101 ZFEÚ alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju
         vlastnú právnu úpravu jej štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti
         hospodárstva na súkromnoprávne subjekty (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. júna 1998, Komisia/Taliansko, C‑35/96, Zb. s. I‑3851,
         body 53 a 54; Corsica Ferries France, C‑266/96, Zb. s. I‑3949, body 35, 36 a 49, ako aj Albany, už citovaný, bod 65).

      38      V tejto súvislosti treba poznamenať, že vzhľadom na to, že z bodu 36 tohto rozsudku vyplýva, že keďže dohoda, ako je dodatok
         č. 83, nespadá pod článok 101 ods. 1 ZFEÚ, orgány verejnej moci môžu slobodne určiť jej záväznú povahu pre osoby, ktoré ňou
         nie sú formálne viazané (pozri analogicky rozsudky Albany, už citovaný, bod 66; Brentjens’, už citovaný, bod 66, a Drijvende
         Bokken, už citovaný, bod 56).

      39      Na prvú časť otázky, ako bola preformulovaná, treba preto odpovedať tak, že článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3,
         ZEÚ treba vykladať v tom zmysle, že nebráni rozhodnutiu orgánov verejnej moci, ktorým sa na žiadosť reprezentatívnych združení
         zamestnávateľov a zamestnancov vymedzeného odvetvia určila záväzná povaha dohody vychádzajúcej z kolektívneho vyjednávania,
         ktorá stanovuje povinné poistenie v doplnkovom režime náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť pre všetky podniky dotknutého
         odvetvia bez možnosti oslobodenia.

       O výklade článku 102 ZFEÚ v spojení s článkom 106 ZFEÚ
       O definícii podniku v zmysle článku 102 ZFEÚ
      40      Pokiaľ ide o výklad článku 102 ZFEÚ, treba určiť, či je inštitúcia ako AG2R podnikom v zmysle tohto ustanovenia.

      41      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v kontexte práva hospodárskej súťaže Únie zahŕňa pojem podnik každý subjekt vykonávajúci
         hospodársku činnosť bez ohľadu na jeho právne postavenie a spôsob financovania (pozri najmä rozsudky z 23. apríla 1991, Höfner
         a Elser, C‑41/90, Zb. s. I‑1979, bod 21, ako aj z 11. decembra 2007, ETI a i., C‑280/06, Zb. s. I‑10893, bod 38).

      42      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že hospodárskou činnosťou je akákoľvek činnosť pozostávajúca z ponúkania tovarov alebo služieb
         na danom trhu (pozri najmä rozsudok z 22. januára 2002, Cisal, C‑218/00, Zb. s. I‑691, bod 23).

      43      V danom prípade z článku L 931-1 code de la sécurité sociale vyplýva, že AG2R ako inštitúcia sociálneho poistenia upravená
         týmto zákonníkom je neziskovou súkromnoprávnou osobou, ktorej cieľom je krytie škody na zdraví spojenej s úrazmi a chorobou.
         Takáto inštitúcia preto jednak v zmysle článku L 932-9 toho istého zákonníka nemôže pozastaviť poistné krytie ani zrušiť účasť
         podniku na tomto režime v prípade, ak jej podnik neuhrádza poistné. Okrem toho, ak sú podniky patriace do pôsobnosti vnútroštátnej
         kolektívnej zmluvy remeselných podnikov pekárstva a cukrárstva povinné pristúpiť k režimu spravovanému AG2R, z toho zodpovedajúco
         vyplýva, že samotná AG2R je v zmysle podmienok dodatku č. 83 povinná poistiť všetkých zamestnancov týchto podnikov bez ohľadu
         na pokryté riziko, ktoré sa má poistiť, a to za jednotnú poistnú sadzbu, ktorú rovným dielom znášajú zamestnávateľ a zamestnanec
         bez ohľadu na veľkosť podniku alebo mzdu poisteného zamestnanca.

      44      Preto ak doplnkový režim náhrady nákladov zdravotnej starostlivosti, ako je ten v konaní vo veci samej, stanovuje povinnú
         doplnkovú sociálnu ochranu pre všetkých zamestnancov určitého hospodárskeho odvetvia, sleduje sociálny cieľ.

      45      Sociálny cieľ režimu poistenia však sám osebe nepostačuje na to, aby nebola dotknutá činnosť charakterizovaná ako hospodárska
         činnosť (pozri v tomto zmysle rozsudky Albany, už citovaný, bod 86; Pavlov a i., už citovaný, bod 118; Cisal, už citovaný,
         bod 37, a Kattner Stahlbau, už citovaný, bod 42).

      46      Ešte je potrebné osobitne preskúmať jednak to, či možno tento režim považovať za režim uplatňujúci zásadu solidarity, a jednak
         to, do akej miery podlieha dohľadu štátu, ktorý ho zaviedol, čo sú okolnosti, ktoré môžu vylúčiť hospodársku povahu danej
         činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Kattner Stahlbau, už citovaný, bod 43 a citovanú judikatúru).

      –       O uplatňovaní zásady solidarity
      47      Pokiaľ ide o uplatňovanie zásady solidarity, z celkového posúdenia režimu, ktorý je predmetom konania vo veci samej, vyplýva,
         že tento režim je financovaný poistným v jednotnej výške, v dôsledku čoho tak nie je jeho výška proporcionálna vo vzťahu k poistenému
         riziku.

      48      Podľa článku 5 druhého odseku dodatku č. 83 je poistné určené v jednotnej výške 40 eur, ktorú sčasti znáša zamestnávateľ a sčasti
         zamestnanec.

      49      Tento režim teda nezohľadňuje okolnosti ako vek, zdravotný stav alebo osobitné riziká späté s pracovnou pozíciou, ktorú zastáva
         poistený zamestnanec.

      50      Povaha služieb poskytovaných AG2R ani rozsah poskytnutého poistného krytia preto nie sú proporcionálne vo vzťahu k výške uhrádzaného
         poistného.

      51      Po druhé sa služby v určitých prípadoch poskytujú bez ohľadu na zaplatenie dlžného poistného. To vyplýva najprv z článku 3
         druhého odseku dodatku č. 83, ktorý stanovuje, že poistenie v tomto režime sa poskytuje so spätnou účinnosťou, pokiaľ zamestnanec
         dosiahne odpracovanú dobu aspoň jeden mesiac, ktorá sa vyžaduje na pristúpenie k tomuto režimu. Následne na základe článku 4a
         tohto dodatku zostáva poistné krytie nákladov na zdravotnú starostlivosť v zásade zachované po určitú dobu po skončení pracovnej
         zmluvy poistenca. Nakoniec, článok 1 dodatku č. 1 zo 6. septembra 2006 k dodatku č. 83 stanovuje zachovanie uvedeného poistného
         krytia v prospech osôb oprávnených po zosnulom poistencovi najmenej po dobu dvanástich mesiacov od jeho smrti.

      52      Zo všetkých týchto okolností vyplýva, že režim doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť, ako je ten v konaní
         vo veci samej, sa vyznačuje značným stupňom solidarity.

      –       O dohľade štátu
      53      Na určenie, či sa definícia podniku vykonávajúceho hospodársku činnosť vzťahuje na organizáciu, ako je tá v konaní vo veci
         samej, treba analyzovať rozsah štátom vykonávaného dohľadu nad podmienkami fungovania tohto režimu.

      54      V danom prípade sa po prvé podľa článku L 911-1 code de la sécurité sociale sociálnym partnerom priznáva možnosť, aby sami
         prostredníctvom kolektívnych zmlúv alebo dohôd určili v prospech zamestnancov, bývalých zamestnancov a ďalších oprávnených
         osôb kolektívne poistné krytie na doplnenie toho, ktoré vyplýva zo systému sociálneho zabezpečenia.

      55      Po druhé, článok L 912-1 toho istého zákonníka stanovuje, že tieto dohody obsahujú ustanovenie, ktoré určuje, za akých podmienok
         a ako často môžu byť sociálnymi partnermi znovu preskúmané podmienky organizácie vzájomného podieľania sa na rizikách.

      56      Po tretie sa v zmysle článku L 133-8 code du travail vyžaduje výnos ministra, aby boli ustanovenia takýchto dohôd určené za
         záväzné pre všetkých zamestnancov a zamestnávateľov, na ktorých sa vzťahujú.

      57      Úloha dohľadu nad podmienkami fungovania režimu, o ktorý ide v konaní vo veci samej, je s určitými výnimkami prenesená na
         zástupcov zamestnávateľov a zamestnancov v odvetví remeselného pekárstva v tomto právnom rámci.

      58      V tejto súvislosti dodatok č. 83 priznáva týmto zástupcom rozhodujúcu úlohu, keďže v zmysle jeho článku 13 druhého odseku
         je zmiešaný výbor zložený z rovnakého počtu zástupcov zamestnávateľov aj zamestnancov poverený preskúmať podmienky organizácie
         režimu vzájomného podieľania sa, a to v lehote 5 rokov odo dňa účinnosti tohto dodatku. Okrem toho článok 5 štvrtý odsek uvedeného
         dodatku stanovuje, že výška poistného určená týmto dodatkom bude zmluvnými stranami preskúmaná po skončení druhého roku uplatňovania
         režimu. Ten istý článok upresňuje, že zmiešaný výbor raz ročne posúdi výsledky tohto režimu.

      59      Iné okolnosti týkajúce sa určenia AG2R za správcu režimu doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť by však mohli
         viesť k záveru, že táto organizácia disponuje určitou mierou samostatnosti.

      60      Po prvé, článok L 911-1 code de la sécurité sociale stanovuje, že kolektívne poistné krytie v prospech zamestnancov môže byť
         zriadené rozličnými spôsobmi. Spôsob prostredníctvom kolektívnej zmluvy je v tejto súvislosti voľbou sociálnych partnerov,
         pričom toto ustanovenie rovnako umožňuje zriadenie takéhoto poistného krytia na úrovni podniku, no nie celého odvetvia.

      61      Po druhé, v zmysle článku 1 loi n° 89‑1009 v znení loi n° 94‑678 môžu byť činnosti sociálneho poistenia zverené nielen inštitúciám
         sociálneho poistenia a vzájomného podieľania sa, ale tiež poisťovniam.

      62      Z uvedených skutočností vyplýva, že neexistuje právna povinnosť vedúcich predstaviteľov sociálnych partnerov určiť AG2R na
         zabezpečenie správy režimu doplnkovej náhrady nákladov zdravotnej starostlivosti, ako je ten v konaní vo veci samej, ani právna
         povinnosť vedúceho AG2R skutočne prevziať správu takéhoto režimu.

      63      V tejto súvislosti spoločnosť Beaudout vo svojich pripomienkach tvrdí, že existujú iné inštitúcie sociálneho poistenia a poisťovne,
         ktoré predtým, ako bola AG2R určená dodatkom č. 83, poskytovali služby v podstate zhodné so službami, ktoré poskytuje táto
         organizácia.

      64      Preto vyvstáva jednak otázka, za akých okolností bola AG2R určená dodatkom č. 83, a jednak otázka, aký mohla mať táto organizácia
         priestor na vyjednávanie o podmienkach svojho záväzku a aké dôsledky mali tieto okolnosti na spôsob fungovania daného režimu
         ako celku.

      65      V závislosti od týchto okolností a tohto priestoru na vyjednávanie, ktorých preskúmanie v danom prípade prináleží vnútroštátnemu
         súdu, by bolo možné vyvodiť záver o tom, že AG2R, hoci nesleduje dosiahnutie zisku a vykonáva činnosť na základe zásady solidarity,
         je podnikom vykonávajúcim hospodársku činnosť, ktorý bol z finančných a hospodárskych dôvodov vybraný sociálnymi partnermi
         spomedzi ostatných podnikov, s ktorými súťaží na trhu služieb sociálneho zabezpečenia, ktoré ponúka.

       O uplatniteľnosti článku 106 ods. 2 ZFEÚ
      66      Pokiaľ sa AG2R v zmysle článku 102 ZFEÚ musí považovať za subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť, rozhodnutie orgánov verejnej
         moci určiť záväznú povahu poistenia v doplnkovom režime náhrady nákladov zdravotnej starostlivosti pre celé francúzske odvetvie
         remeselného pekárstva bez možnosti oslobodenia by nevyhnutne zahŕňalo priznanie výlučného práva tejto organizácii vyberať
         a spravovať poistné platené zamestnávateľmi a zamestnancami tohto odvetvia v rámci tohto režimu. Takúto organizáciu by preto
         bolo možné považovať za podnik, ktorý je držiteľom výlučných práv v zmysle článku 106 ods. 1 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky
         Albany, už citovaný, bod 90; Brentjens’, už citovaný, bod 90, a Drijvende Bokken, už citovaný, bod 80).

      67      Ak by vzhľadom na tieto výlučné práva nemali podniky francúzskeho odvetvia remeselného pekárstva možnosť prispievať do režimu
         doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť spravovaného inou organizáciou, AG2R by mala právnym poriadkom dané
         monopolné postavanie na podstatnej časti spoločného trhu a bolo by možné považovať ju za podnik majúci dominantné postavenie
         v zmysle článku 102 ZFEÚ (pozri analogicky rozsudok Pavlov a i., už citovaný, bod 126).

      68      Podľa ustálenej judikatúry však iba samotné vytvorenie dominantného postavenia priznaním výlučných práv v zmysle článku 106
         ods. 1 ZFEÚ nie je samo osebe nezlučiteľné s článkom 102 ZFEÚ. Členský štát porušuje zákazy stanovené týmito dvomi ustanoveniami
         iba vtedy, ak uplatňovanie osobitných alebo výlučných práv, ktoré mu boli priznané, vedie predmetný podnik k zneužívaniu jeho
         dominantného postavenia alebo ak tieto práva môžu vyvolať situáciu, ktorá tento podnik privedie k takémuto zneužitiu (pozri
         rozsudky Höfner a Elser, už citovaný, bod 29; Albany, už citovaný, bod 93; Brentjens’, už citovaný, bod 93, ako aj Drijvende
         Bokken, už citovaný, bod 83).

      69      O takéto zneužívanie v rozpore s článkom 106 ods. 1 ZFEÚ ide predovšetkým vtedy, ak členský štát prizná určitému podniku výlučné
         právo vykonávať určité činnosti a vytvorí situáciu, v ktorej tento podnik zjavne nemôže uspokojiť dopyt po takomto druhu činností
         na tomto trhu (pozri v tomto zmysle rozsudky Höfner a Elser, už citovaný, bod 31, ako aj Pavlov a i., už citovaný, bod 127).

      70      V tejto súvislosti sa odmietnutie spoločnosti Beaudout pristúpiť k režimu spravovanému AG2R zakladá na tvrdení, že iné poisťovne
         ponúkali širšie poistné krytie, ako je to, ktoré je súčasťou služieb poskytovaných AG2R.

      71      V tejto súvislosti však treba jednak zdôrazniť, že nemožnosť podnikov francúzskeho odvetvia remeselného pekárstva obrátiť
         sa na iné organizácie, aby pre svojich zamestnancov získali poistné krytie v oblasti doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú
         starostlivosť, ako aj obmedzenie hospodárskej súťaže, ktoré z toho vyplýva, vychádza priamo z výlučného práva priznaného AG2R
         (pozri analogicky rozsudky Albany, už citovaný, bod 97; Brentjens’, už citovaný, bod 97, a Drijvende Bokken, už citovaný,
         bod 87).

      72      Okrem toho, ako to tiež uviedol generálny advokát v bode 98 svojich návrhov, zo spisu predloženého vnútroštátnym súdom ani
         z pripomienok predložených Súdnemu dvoru nevyplýva, že by služby AG2R nezodpovedali potrebám dotknutých podnikov.

      73      Za týchto podmienok ešte zostáva preveriť, či je AG2R poverená správou služieb všeobecného hospodárskeho záujmu v zmysle článku
         106 ods. 2 ZFEÚ.

      74      Ako to tiež vyplýva z bodov 47 až 52 tohto rozsudku, režim doplnkovej náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť, ako je
         ten spravovaný AG2R, sa vyznačuje značným stupňom solidarity. Dodatok č. 83 navyše ukladá AG2R osobitné požiadavky, predovšetkým
         peňažnej povahy, aby sa zabezpečila trvalá povaha poistného krytia poistencov.

      75      Spoločnosť Beaudout však tvrdí, že zavedenie mechanizmu povoľujúceho oslobodenie od poistenia by neohrozilo finančnú rovnováhu
         organizácie spravujúcej režim, o ktorý ide v konaní vo veci samej.

      76      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z judikatúry vyplýva, že na splnenie podmienok uplatnenia článku 106 ods. 2 ZFEÚ nie
         je potrebné, aby bola ohrozená finančná rovnováha alebo hospodárska životaschopnosť podniku povereného správou služby všeobecného
         hospodárskeho záujmu. Stačí, aby v prípade neexistencie sporných výlučných práv nebolo možné plniť zvláštne úlohy zverené
         podniku tak, ako sú upresnené povinnosťami a obmedzeniami, ktorým podnik podlieha, alebo aby ponechanie týchto práv bolo nevyhnutné
         na to, aby ich držiteľ mohol splniť úlohy všeobecného hospodárskeho záujmu, ktoré mu boli zverené za prijateľných hospodárskych
         podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudky Albany, už citovaný, bod 107; Brentjens’, už citovaný, bod 107, a Drijvende Bokken,
         už citovaný, bod 97).

      77      Treba však konštatovať, že v prípade vypustenia migračnej doložky a rovnako aj výlučného práva AG2R spravovať režim doplnkovej
         náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť pre všetky podniky francúzskeho odvetvia remeselného pekárstva by tejto organizácii,
         hoci je v zmysle dodatku č. 83 povinná ponúkať zamestnancom týchto podnikov poistné krytie za podmienok určených uvedeným
         dodatkom, hrozilo, že by čelila nedostatku poistencov predstavujúcich nižšie riziká, ktorí by sa obrátili na poisťovne, ktoré
         by im ponúkli porovnateľné alebo dokonca širšie poistné krytie za nižšie poistné. Za týchto podmienok by rastúci podiel „vysokých
         rizík“, ktorých poistné krytie by pripadlo AG2R, spôsobilo zvýšenie nákladov na poistné krytie, v dôsledku čoho by táto organizácia
         nemohla viac ponúkať poistné krytie rovnakej povahy za prijateľnú cenu.

      78      To isté platí o to viac pre režim, ktorý sa rovnako ako ten v konaní vo veci samej vyznačuje značným stupňom solidarity z dôvodu
         najmä paušálnej povahy poistného a povinnosti pokrývať všetky riziká.

      79      Takéto obmedzenia, ktoré robia služby poskytované dotknutou organizáciou menej konkurencieschopné ako porovnateľné služby
         poskytované poisťovňami, ktoré takýmto obmedzeniam nepodliehajú, prispievajú k odôvodneniu výlučného práva tejto organizácie
         spravovať takýto režim bez toho, aby bolo možné akékoľvek oslobodenie od poistenia.

      80      Vypustenie migračnej doložky, ako je tá, ktorú stanovuje dodatok č. 83, by preto mohlo viesť k tomu, že dotknutá organizácia
         by nemohla plniť úlohy všeobecného hospodárskeho záujmu, ktoré jej boli uložené, za ekonomicky prijateľných podmienok.

      81      Na druhú časť otázky, ako bola preformulovaná, preto treba odpovedať tak, že ak sa činnosť spočívajúca v správe doplnkového
         režimu náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť, ako je ten v konaní vo veci samej, musí považovať za hospodársku činnosť,
         overenie čoho prináleží vnútroštátnemu súdu, články 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby za podmienok,
         ako sú podmienky vo veci samej, orgány verejnej moci zverili inštitúcii sociálneho poistenia výlučné právo spravovať tento
         režim bez akejkoľvek možnosti pre podniky dotknutého odvetvia oslobodiť sa od poistenia v tomto režime.

       O trovách
      82      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 ZEÚ treba vykladať v tom zmysle, že nebráni rozhodnutiu orgánov verejnej moci
            stanoviť na žiadosť reprezentatívnych združení zamestnávateľov a zamestnancov určitého odvetvia záväznú povahu dohody vychádzajúcej
            z kolektívneho vyjednávania, ktorá stanovuje povinné poistenie v doplnkovom režime náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť
            pre všetky podniky dotknutého odvetvia bez možnosti oslobodenia.
      2.      Ak sa činnosť spočívajúca v správe doplnkového režimu náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť, ako je ten v konaní vo
            veci samej, musí považovať za hospodársku činnosť, overenie čoho prináleží vnútroštátnemu súdu, články 102 ZFEÚ a 106 ZFEÚ
            treba vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby za podmienok, ako sú podmienky vo veci samej, orgány verejnej moci zverili
            inštitúcii sociálneho poistenia výlučné právo spravovať tento režim bez akejkoľvek možnosti pre podniky dotknutého odvetvia
            oslobodiť sa od poistenia v tomto režime.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 29. novembra 2012. # Ursula Adamowski proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Slovná ochranná známka Spoločenstva Fagumit a obrazová ochranná známka Spoločenstva FAGUMIT - Skoršia národná obrazová ochranná známka FAGUMIT - Relatívny dôvod neplatnosti - Článok 8 ods. 3 a článok 165 ods. 4 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Veci T-537/10 a T-538/10.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
      z 29. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Spoločenstva — Konanie o vyhlásenie neplatnosti — Slovná ochranná známka Spoločenstva Fagumit a obrazová ochranná známka Spoločenstva FAGUMIT — Skoršia národná obrazová ochranná známka FAGUMIT — Relatívny dôvod neplatnosti — Článok 8 ods. 3 a článok 165 ods. 4 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Vo veciach T-537/10 a T-538/10,

         Ursula Adamowski, s bydliskom v Hamburgu (Nemecko), v zastúpení: D. von Schultz, advokát,
      žalobkyňa,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: G. Schneider, splnomocnený zástupca,
      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Všeobecným súdom:

         Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., so sídlom vo Wolbrome (Poľsko), v zastúpení: M. Krekora, T. Targosz a P. Podrecki, advokáti,
      ktorých predmetom sú dve žaloby podané proti dvom rozhodnutiam prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 3. septembra 2010 (veci R 1002/2009-1 a R 1003/2009-1) týkajúcim sa dvoch konaní o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťou Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. a Ursulou Adamowskou,
      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
      v zložení: predseda komory N. J. Forwood (spravodajca), sudcovia F. Dehousse a J. Schwarcz,
      tajomník: E. Coulon,
      so zreteľom na žaloby podané do kancelárie Všeobecného súdu 26. novembra 2010,
      so zreteľom na vyjadrenia ÚHVT k žalobám podané do kancelárie Všeobecného súdu 5. apríla 2011,
      so zreteľom na vyjadrenia vedľajšieho účastníka konania k žalobám podané do kancelárie Všeobecného súdu 17. marca 2011,
      so zreteľom na repliky podané do kancelárie Všeobecného súdu 1. júla 2011,
      so zreteľom na dupliky vedľajšieho účastníka konania podané do kancelárie Všeobecného súdu 26. septembra 2011,
      so zreteľom na pripomienky účastníkov konania k spojeniu týchto vecí na účely vyhlásenia rozsudku,
      so zreteľom na to, že účastníci konania nepodali návrh na nariadenie pojednávania v lehote jedného mesiaca od doručenia oznámenia o ukončení písomnej časti konania a keďže bolo na základe správy sudcu spravodajcu a podľa článku 135a Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu rozhodnuté, že sa o žalobe rozhodne bez ústnej časti konania,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Žalobkyňa, Ursula Adamowski, podala 18. februára a 12. marca 2003 na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) dve samostatné prihlášky ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146), v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1].

               2

               Prihláška ochrannej známky z 18. februára 2003 bola podaná na zápis tohto obrazového označenia:

               3

               Prihláška ochrannej známky z 12. marca 2003 bola podaná na zápis slovného označenia Fagumit.

               4

               Výrobky uvedené v prihláške patria do tried 12 a 17 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        trieda 12: Kaučuk a guma, ktoré sa predávajú ako konečné výrobky určené pre automobilový priemysel, konkrétne nové pneumatiky, ako aj výplne a ochranné tesnenia,

                        —

                        trieda 17: hadice; kaučuk a guma, ktoré sa predávajú ako polovýrobky vo forme fólií, panely, profily, bloky, pásky, trubky a hadice; kaučuk a guma, ktoré sa predávajú ako konečné výrobky určené pre hadice používané v priemysle, t. j. PVC hadice, hadice na vodu, hadice na vzduch, hadice na ochranu káblov, hadice na olej a benzín, hadice určené na chemickú výrobu, hadice určené na autogénnu výrobu, hadice pre acetylén, hadice pre propán a zdvojené hadice; kaučuk a guma, ktoré sa predávajú ako konečné výrobky určené pre automobilový priemysel, konkrétne protektory, ako aj výplne a ochranné tesnenia, hadice, O-krúžky a tesnenia.

               5

               Ochranné známky uvedené v bodoch 2 a 3 vyššie boli zapísané 28. júna 2004.

               6

               Dňa 7. a 8. apríla 2008 vedľajší účastník konania, Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o., podal dva návrhy na vyhlásenie neplatnosti napadnutých ochranných známok na základe:

                        —

                        článku 51 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009] z dôvodu, že žalobkyňa pri prihlasovaní ochranných známok nekonala v dobrej viere,

                        —

                        článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009] z dôvodu, že žalobkyňa pri prihlasovaní napadnutých ochranných známok konala vo svojom vlastnom mene bez vedomia vedľajšieho účastníka konania, ktorý je tiež majiteľom poľskej ochrannej známky, ktorá bola zapísaná 15. januára 1997 pre „hadice z kaučuku, PVC hadice“ patriace do triedy 17 v zmysle Niceskej dohody a ktorá predstavuje toto obrazové označenie:

               —

               článku 52 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009] z dôvodu založeného na obchodnom mene vedľajšieho účastníka konania, zapísanom v roku 1993 v Poľsku a používanom v obchodnom styku, pretože vývoz výrobkov je od uvedeného roku zameraný na viaceré členské štáty, medzi inými najmä na Nemecko,

               7

               Dvomi rozhodnutiami z 25. júna 2009 výmazové oddelenie zamietlo návrhy na vyhlásenie neplatnosti.

               8

               Dňa 27. augusta 2009 podal vedľajší účastník konania proti rozhodnutiu výmazového oddelenia odvolanie na ÚHVT podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.

               9

               Dvomi rozhodnutiami z 3. septembra 2010 (ďalej len „napadnuté rozhodnutia“) prvý odvolací senát po tom, čo konštatoval, že tri dôvody na vyhlásenie neplatnosti uvedené vedľajším účastníkom konania sú dôvodné, vyhovel odvolaniam, zrušil rozhodnutia výmazového oddelenia a vyhlásil napadnuté ochranné známky za neplatné.

               10

               Konkrétne, pokiaľ ide o dôvod založený na článku 53 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 207/2009 (pozri bod 6 tretiu zarážku vyššie), odvolací senát konštatoval, že vedľajší účastník konania preukázal používanie výrazu „fagumit“ v obchodnom styku na medzinárodnej úrovni od 1. júna 1997 v podobe vývozu určeného najmä do Nemecka na základe distribučných dohôd uzavretých s Adamex Handels- u. Transportgesellschaft mbH, spoločnosťou spravovanou žalobkyňou. Toto označenie je v Nemecku chránené podľa § 5 ods. 2 Markengesetz (nemecký zákon o ochranných známkach). Pokiaľ ide o dôvod založený na porušení článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 (pozri bod 6 druhú zarážku vyššie), odvolací senát v prvom rade konštatoval, že napadnutá ochranná známka uvedená v bode 3 vyššie predstavuje dominantný prvok poľskej ochrannej známky, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, zatiaľ čo napadnutá ochranná známka zobrazená v bode 2 vyššie, je v podstate jej reprodukciou. Ďalej, keďže výrazy „obchodný zástupca alebo zástupca“ použité v článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 sa vzťahujú aj na konateľa obchodného zástupcu, zástupcu alebo distribučnú spoločnosť a že dokument z 10. apríla 1998 nemožno vykladať ako povolenie, ktoré oprávňuje žalobkyňu na zápis napadnutých ochranných známok, odvolací senát dospel k záveru, že tento dôvod bol tiež dôvodný. Pokiaľ ide o dôvod založený na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, odvolací senát zdôrazňuje, že podľa uvedenej distribučnej dohody mala žalobkyňa povinnosť dbať o ochranu obchodných záujmov vedľajšieho účastníka konania, pričom k predmetu dohody došlo na základe prihlášok ochranných známok Spoločenstva, zatiaľ čo na základe uvedeného dokumentu z 10. apríla 1998 nebolo možné preukázať, že žalobkyňa podaním dotknutých prihlášok konala v dobrej viere. Okrem toho, keďže nijakou inou skutočnosťou nebolo možné preukázať, že vedľajší účastník konania sa zriekol svojich práv vyplývajúcich z označenia Fagumit alebo že žalobkyňa konala v dobrej viere, tento dôvod bol tiež vyhlásený za dôvodný.

         Návrhy účastníkov konania

               11

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutia,

                        —

                        zamietol návrhy na vyhlásenie neplatnosti,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania súvisiacich s konaním pred výmazovým oddelením, odvolacím senátom a Všeobecným súdom.

               12

               ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               13

               Účastníci konania boli v súvislosti s touto otázkou vypočutí a je preto namieste tieto veci spojiť na účely vyhlásenia rozsudku podľa článku 50 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.

               14

               V každej z týchto vecí žalobkyňa uvádza tri žalobné dôvody založené po prvé na porušení článku 53 ods. 1 písm. c) v spojení s článkom 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, po druhé na porušení článku 53 ods. 1 písm. b) v spojení s článkom 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 a po tretie na porušení článku 52 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia.

               15

               Ako tvrdí ÚHVT, každý dôvod neplatnosti, ktorý prijal odvolací senát, stačí na vyhlásenie neplatnosti napadnutých ochranných známok. V tomto kontexte treba najprv preskúmať druhý žalobný dôvod týkajúci sa dôvodu neplatnosti stanoveného v článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

               16

               V rámci tohto žalobného dôvodu žalobkyňa v prvom rade uvádza, že článok 165 ods. 4 písm. b) nariadenia č. 207/2009 bráni tomu, aby sa vedľajší účastník konania mohol dovolávať článku 53 ods. 1 písm. b) tohto istého nariadenia.

               17

               Toto tvrdenie nemožno prijať. Podľa článku 165 ods. 4 písm. b) nariadenia č. 207/2009 ochranná známka Spoločenstva nesmie byť vyhlásená za neplatnú podľa článku 53 ods. 1 a 2 tohto nariadenia, ak skoršie právo bolo pred 1. májom 2004 zapísané, prihlásené alebo nadobudnuté v štáte, ktorý k tomuto dátumu pristúpil k Európskej únii.

               18

               Cieľom tohto ustanovenia je vylúčiť možnosť spochybniť ochrannú známku, ktorá bola zapísaná alebo prihlásená pred 1. májom 2004, len z dôvodu pristúpenia niektorých štátov k Únii, zatiaľ čo táto možnosť pred uvedeným pristúpením neexistovala. Predmetné ustanovenie teda nemá brániť majiteľovi ochrannej známky podať po 1. máji 2004 návrh na vyhlásenie neplatnosti, ktorý mohol podať ešte pred týmto dátumom.

               19

               V tejto súvislosti sa majiteľ ochrannej známky uvedenej v článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 môže odvolávať na dôvod neplatnosti stanovený v článku 53 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia, hoci uvedená ochranná známka bola zapísaná v krajine, ktorá nebola členom Únie. Na rozdiel od odsekov 1, 2, 4 a 5 článku 8 nariadenia č. 207/2009 totiž odsek 3 neodkazuje na ochranné známky, ktoré sú zapísané v členskom štáte a vyvolávajú v ňom účinky. Okrem toho, keby bol zápis ochrannej známky v členskom štáte podmienkou na uplatnenie článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, toto ustanovenie by sa prekrývalo s odsekmi 1 a 5 toho istého článku. Treba preto konštatovať, podobne, ako uviedol ÚHVT, že vedľajší účastník konania mohol podať návrh na vyhlásenie neplatnosti uvedený v bode 6 vyššie už pred pristúpením Poľskej republiky k Únii, najmä preto, že článok 165 ods. 4 písm. b) nariadenia č. 207/2009 nemá vplyv na dôvodnosť týchto návrhov ani na zákonnosť napadnutých rozhodnutí.

               20

               Žalobkyňa v prejednávanej veci sústreďuje svoju argumentáciu na existenciu súhlasu majiteľa ochrannej známky zobrazenej v bode 6 vyššie v druhej zarážke, pričom nespochybňuje svoje postavenie obchodného zástupcu alebo zástupcu vedľajšieho účastníka konania. V tejto súvislosti žalobkyňa tvrdí, že získala súhlas vedľajšieho účastníka konania pred podaním prihlášok, o čom svedčia body 1 až 3 vyššie, a to na základe dokumentu z 10. apríla 1998.

               21

               ÚHVT a vedľajší účastník namietajú proti tomuto posúdeniu.

               22

               Uplatnenie článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 si vyžaduje, aby prihlasovateľom ochrannej známky bol obchodný zástupca alebo zástupca majiteľa ochrannej známky, aby prihláška bola podaná v mene obchodného zástupcu alebo zástupcu bez súhlasu majiteľa a bez toho, aby tento obchodný zástupca alebo zástupca svoje konanie riadne odôvodnil. Cieľom tohto ustanovenia je zabrániť zneužitiu ochrannej známky obchodným zástupcom majiteľa tejto ochrannej známky, keďže obchodný zástupca by mohol využívať znalosti a skúsenosti nadobudnuté počas obchodného vzťahu, ktoré ho spájajú s uvedeným majiteľom, a teda získavať neoprávnený prospech z úsilia a investovania, ktoré vynaložil samotný majiteľ ochrannej známky [rozsudok zo 6. septembra 2006, DEF-TEC Defense Technology/ÚHVT – Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T-6/05, Zb. s. II-2671, bod 38].

               23

               Pokiaľ ide o prípadný súhlas na účely zápisu ochrannej známky v mene zástupcu alebo obchodného zástupcu, musí ísť o jasný, presný a nepodmienený súhlas (pozri v tomto zmysle rozsudok FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, už citovaný, bod 40). V prejednávanej veci treba pritom uviesť, že tak, ako konštatoval odvolací senát, dokument z 10. apríla 1998 uvedený žalobkyňou, nespĺňa tieto podmienky.

               24

               Konkrétne podľa znenia tohto dokumentu určeného spoločnosti Adamex Industrie GmbH, zástupca vedľajšieho účastníka konania dal svoj súhlas, aby sa „pôvodný symbol“ a „označenie“ („Or[i]ginal-Symbol“ a „Bezeichnung“) spoločnosti Fagumit „používali“ a „chránili“ („Benutzung“ a „Vorbehalt“) v celej Európe, a spresnil, že podľa neho sa táto možnosť vzťahuje na spoločnosti Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich a Fagumit Schweiz.

               25

               V tomto kontexte po prvé treba uviesť, že dotknutý dokument neumožňuje žalobkyni prihlásiť označenie zobrazené v bode 2 vyššie ako ochrannú známku Spoločenstva. V tejto súvislosti treba poznamenať, že žalobkyňa nie je v tomto dokumente uvedená a že tento dokument neuvádza možnosť zápisu uvedeného označenia ako ochrannej známky Spoločenstva.

               26

               Po druhé, ak spoločnosti Fagumit GmbH Deutschland, Fagumit SARL Frankreich a Fagumit Schweiz v čase zaslania dotknutého dokumentu ešte neexistovali, ako to uviedla žalobkyňa pred výmazovým oddelením a odvolacím senátom, tento dokument možno jednoducho považovať za dôkaz toho, že vedľajší účastník konania nebránil tomu, aby predmetné spoločnosti mali obchodné meno Fagumit a prinajmenšom výhradne používali ochrannú známku v rámci svojich činností.

               27

               Žalobkyňa sa nemôže opierať o skutočnosť, že vedľajší účastník konania nenamietal proti používaniu sporných označení inými spoločnosťami, než sú spoločnosti uvedené v dokumente z 10. apríla 1998. V tejto súvislosti, ako to uvádza žalobkyňa v bode 33 svojich návrhov, a ako vyplýva z dokumentov, ktoré predložila ÚHVT, k dotknutému používaniu dochádzalo v rámci uvádzania výrobkov pochádzajúcich z výroby vedľajšieho účastníka konania na trh. Takéto používanie pritom spadá do logiky spolupráce medzi vedľajším účastníkom konania a distribučnými spoločnosťami jeho výrobkov bez toho, aby preukázal akékoľvek vzdanie sa označenia zobrazeného v bode 6 druhej zarážke vyššie, na základe čoho, by každý mohol prihlásiť túto ochrannú známku alebo jej dominantný prvok ako ochrannú známku.

               28

               Z toho vyplýva, že odvolací senát sa z právneho hľadiska nedopustil nesprávneho posúdenia, keď konštatoval, že dokument z 10. apríla 1998 nemožno chápať ako udelenie akéhokoľvek súhlasu žalobkyni v zmysle článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 na účely zápisu dotknutých ochranných známok.

               29

               V tomto kontexte skutočnosť, na ktorú poukazuje žalobkyňa a ktorá spočíva v tom, že jej vzťahy s vedľajším účastníkom konania nepodliehali formálnym požiadavkám, takže zoznam podnikov, ktorých sa dokument z 10. apríla 1998 dotýka, nemožno považovať za úplný, nie je relevantná. Keďže dotknutý dokument nepredstavuje súhlas v zmysle článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, táto skutočnosť, hoci by sa preukázala, nemá vplyv na záver, ku ktorému dospel odvolací senát.

               30

               Druhý žalobný dôvod treba preto zamietnuť a z dôvodov uvedených v bode 15 vyššie aj žalobu v celom jej rozsahu.

         O trovách

               31

               Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju náhradu trov konania ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania v súlade s ich návrhmi.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Veci T-537/10 a T-538/10 sa spájajú na účely vyhlásenia tohto rozsudku.

                           2.

                           Žaloby sa zamietajú.

                           3.

                           Ursula Adamowski znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) a Fabryka Węży Gumowych i Tworzyw Sztucznych Fagumit sp. z o.o. v konaní pred Všeobecným súdom.

                           Forwood

                           Dehousse

                           Schwarcz

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 29. novembra 2012.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 2. júna 2005.#Waterschap Zeeuws Vlaanderen proti Staatssecretaris van Financiën.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko.#DPH - Investičný majetok nadobudnutý verejnoprávnym orgánom - Orgán verejnej správy - Plnenie uskutočnené osobou podliehajúcou dani a plnenie uskutočnené osobou nepodliehajúcou dani - Právo na odpočet a na vyrovnanie.#Vec C-378/02.

text:
      Vec C‑378/02
      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad)
      „DPH – Investičný majetok nadobudnutý verejnoprávnym orgánom – Orgán verejnej moci – Plnenie uskutočnené ako platiteľ dane a plnenie uskutočnené ako osoba, ktorá nie je platiteľom dane – Právo na odpočet a opravu“
      Návrhy prednesené 18. novembra 2004 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 2. júna 2005...
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Investičný majetok – Oprava pôvodnej odpočítanej dane – Podmienky uplatniteľnosti článku 20 šiestej
            smernice – Nadobudnutie majetku verejnoprávnym orgánom ako orgánom verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku
            smernice – Predaj tohto majetku rovnakým orgánom v postavení platiteľa dane – Vylúčenie práva na opravu
      (Smernica Rady 77/388, článok 4 ods. 5 a článok 20)
      Verejnoprávny orgán, ktorý kupuje investičný majetok ako orgán verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej
         smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, a teda ako osoba, ktorá nie
         je platiteľom dane, ktorý následne predá tento majetok v postavení platiteľa dane, nemá pri tomto predaji právo na opravu
         v zmysle článku 20 tejto smernice v súvislosti s odpočtom dane z pridanej hodnoty zaplatenej pri kúpe tohto majetku.

      Pre existenciu práva na odpočet je totiž rozhodujúce len postavenie, v akom príslušný orgán koná v čase kúpy tovaru.
      (pozri body 38, 44 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 2. júna 2005 (*)

      „DPH – Investičný majetok nadobudnutý verejnoprávnym orgánom – Orgán verejnej moci – Plnenie uskutočnené ako platiteľ dane a plnenie uskutočnené ako osoba, ktorá nie je platiteľom dane – Právo na odpočet a opravu“
      Vo veci C‑378/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hoge Raad (Holandsko)
         z 18. októbra 2002 a doručený Súdnemu dvoru 21. októbra 2002, ktorý súvisí s konaním:

      Waterschap Zeeuws Vlaanderen
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J.-P. Puissochet, S. von Bahr (spravodajca), J. Malenovský a U. Lõhmus,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. septembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Waterschap Zeeuws Vlaanderen, v zastúpení: H. de Kat, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci R. Brouwen, advocaat,
      –       holandská vláda, v zastúpení: S. Terstal, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a H. van Vliet a D. W. V. Zijlstra, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. novembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu Šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia
         (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001 s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci konania pred vnútroštátnym súdom v spore medzi Waterschap Zeeuws Vlaanderen (ďalej len
         „WZV“) a Staatssecretaris van Financiën vo veci žiadosti o opravu dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej WZV
         pri výstavbe a dodávke priemyselnej stavby.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 2 ods. 1 šiestej smernice v hlave II s názvom „Rozsah platnosti“ znie:
      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      Dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [platiteľom dane – neoficiálny preklad]“.

      4       Článok 4 ods. 1 až 3 a 5 tejto smernice stanovuje:
      „1.      Pojem ‚osoba podliehajúca dani‘[‚platiteľ dane‘ – neoficiálny preklad] predstavuje osobu, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2, odhliadajúc
         od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      2.      Hospodárske činnosti spomínané v odseku 1 predstavujú všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby, vrátane
         banských a poľnohospodárskych činností a činností jednotlivých profesií. …

      3.      Členské štáty môžu považovať za osobu podliehajúcu dani [platiteľa dane – neoficiálny preklad] kohokoľvek, kto na príležitostnom základe realizuje plnenia týkajúce sa činností uvedených v odseku 2 a predovšetkým ktorékoľvek
         z nasledujúcich plnení:

      a)      poskytovanie budov alebo častí budov a pozemkov, na ktorých tieto budovy stoja, pred ich prvým obsadením; členské štáty môžu
         určiť podmienky aplikácie tohto kritéria na prevody budov a pozemkov, na ktorých tieto budovy stoja.

      …
      b)      poskytovanie stavebných pozemkov.
      …
      …
      5.      Štátne orgány, orgány regionálnej a miestnej správy a iné orgány riadiace sa verejným právom [a iné verejnoprávne orgány –
         neoficiálny preklad] sa nepovažujú za osoby podliehajúce dani [platiteľov dane – neoficiálny preklad] vzhľadom na činnosti alebo plnenia, ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány [orgány verejnej moci – neoficiálny preklad] ani vtedy, keď v súvislosti s týmito činnosťami alebo plneniami inkasujú dávky, poplatky, príspevky alebo platby.

      Ak sa zúčastňujú takýchto činností a plnení, považujú sa za osoby podliehajúce dani [platiteľov dane – neoficiálny preklad] v súvislosti s týmito činnosťami a plneniami v tých prípadoch, keď by zaobchádzanie s nimi ako s osobami nepodliehajúcimi
         dani [osobami, ktoré nie sú platiteľmi dane, – neoficiálny preklad] viedlo k výraznému narušeniu voľnej hospodárskej súťaže.

      …
      Členské štáty môžu považovať činnosti týchto orgánov, ktoré sú oslobodené od daní na základe článku 13 alebo 28, za činnosti,
         ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány [orgány verejnej moci – neoficiálny preklad].“

      5       Článok 20 ods. 1 a 2 šiestej smernice stanovuje:
      „1.      Pôvodné odpočítané čiastky treba vyrovnať [opraviť – neoficiálny preklad] podľa pravidiel ustanovených jednotlivými členskými štátmi, obzvlášť tam, kde [najmä v prípadoch, keď – neoficiálny preklad]:

      a)      odpočítaná čiastka bola vyššia alebo nižšia, než na akú má daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] nárok;

      b)      po predložení daňového priznania sa objavia isté zmeny vo faktoroch, ktoré boli použité na určenie odpočítateľnej sumy, najmä
         ak bol nákup zrušený, alebo kde bolo realizované zníženie ceny. Úprava-vyrovnanie [Oprava – neoficiálny preklad] odpočtu dane sa však nemôže uskutočniť pri plneniach, ktoré sú celkovo alebo čiastočne nevyplatené, ďalej pri zámernom poškodení,
         strate alebo krádeži majetku, alebo v prípade ak ide o majetok, ktorý nebol preukázaný alebo potvrdený, ani pokiaľ ide o dary
         malej hodnoty a poskytovanie vzoriek definovaných v článku 5 ods. 6. Členské štáty však môžu požadovať vyrovnanie pri plneniach,
         ktoré ostali nevyplatené alebo čiastočne nevyplatené [nezaplatené alebo čiastočne nezaplatené – neoficiálny preklad], alebo ak došlo ku krádeži.

      2.      V prípade investičných tovarov [investičného majetku – neoficiálny preklad] sa vyrovnanie [oprava – neoficiálny preklad] rozloží do obdobia 5 rokov vrátane roku získania tovaru alebo jeho výroby. Ročná úprava [oprava – neoficiálny preklad] dane sa realizuje len do výšky jednej pätiny dane vyrubenej za tovar [dane, ktorá sa uplatňuje na daný tovar – neoficiálny preklad]. Táto úprava [oprava – neoficiálny preklad] sa má vykonať na základe odchýliek [rozdielov – neoficiálny preklad] v odpočtoch dane za jednotlivé roky [jednotlivé nasledujúce roky – neoficiálny preklad] v porovnaní k roku, kedy bol tovar zakúpený alebo vyrobený.

      Odchylne od predchádzajúceho pododseku môžu členské štáty požadovať úpravu [opravu – neoficiálny preklad] dane na základe celého päťročného obdobia počnúc od prvého použitia tovaru.

      Pokiaľ ide o nehnuteľnosti obstarané ako investičný majetok, môže sa obdobie úpravy predĺžiť až do 10 rokov.“
       Vnútroštátna právna úprava
      Zákon z 28. júna 1968
      6       Zákonom z 28. júna 1968 o DPH (Wet van 28 juni 1968, houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een omzetbelasting
         volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde, Stbl. 1968, s. 329, ďalej len „zákon“) Holandské kráľovstvo zaviedlo
         daň z obratu založenú na systéme DPH.

      7       Podľa článku 7 zákona sa za „podnikateľa“ považuje ktorákoľvek osoba, ktorá samostatne vykonáva podnikateľskú činnosť. Tento
         článok obsahuje okrem toho aj ustanovenie vzťahujúce sa na verejnoprávne orgány, ktoré poskytujú služby alebo uskutočňujú
         dodávky v inom postavení ako v postavení podnikateľa, aj keď svojou povahou môžu byť poskytované podnikateľmi. Podľa tohto
         ustanovenia ministerský výnos môže stanoviť, že tieto orgány budú považované za podnikateľov v súvislosti s poskytovaním uvedených
         služieb alebo uvedených dodávok.

      8       Článok 11 ods. 1 písm. a) a b) zákona stanovuje, že tak dodávka, ako aj nájom nehnuteľností sú v podstate oslobodené od DPH,
         ale stanovuje určité výnimky pod podmienkou, že žiadosť je podaná spoločne, podľa prípadu, podnikateľom uskutočňujúcim dodávku
         a príjemcom tejto dodávky alebo prenajímateľom a nájomcom.

      Vykonávacie nariadenie
      9       Holandské orgány ministerským výnosom z 30. augusta 1968 prijali vykonávacie nariadenie k zákonu o dani z obratu (Uitvoeringsbeschikking
         omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, č. 169, ďalej len „vykonávacie nariadenie“).

      10     Článok 3 písm. a) vykonávacieho nariadenia stanovuje, že verejnoprávne orgány sa považujú za podnikateľov, pokiaľ ide o dodávku
         nehnuteľností a prevod alebo zriadenie práv k tomuto majetku.

      11     Články 13 a 13a tohto nariadenia, ktorých cieľom je prebratie článku 20 šiestej smernice, stanovujú na tento účel mechanizmus
         opravy práva na odpočet.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12     WZV je verejnoprávnym orgánom povereným verejnou správou vôd na území, ktoré mu bolo v Holandsku zverené. V rámci výkonu tejto
         činnosti WZV vystupuje ako orgán verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 šiestej smernice a nie je považovaný za platiteľa
         DPH.

      13     V záujme kvalitného plnenia úloh, ktoré mu prislúchajú, WZV postavil čističku odpadových vôd (ďalej len „čistička“), za ktorú
         zaplatil sumu približne 7,2 milióna NLG ako DPH. Čistička bola uvedená do prevádzky roku 1990.

      14     WZV a dva ďalšie verejné vodohospodárske orgány sa dohodli užívať čističku spoločne na spracovávanie odpadov vznikajúcich
         pri čistení odpadových vôd. Posledné menované dva orgány finančne prispievali na nevyhnutné dodatočné investície vzniknuté
         v dôsledku užívania čističky dotknutými troma organizáciami. Od roku 1993 WZV presunul na tieto dva ďalšie orgány príslušnú
         časť nákladov na spoločné spracovanie odpadov pripadajúcu na každého z nich bez toho, aby im účtoval DPH. V tejto súvislosti
         správca dane po dohode s WZV odsúhlasil, že DPH nebude účtovaná týmto dvom orgánom pod podmienkou, že WZV sa vzdá práva na
         odpočet dane zaplatenej na vstupe.

      15     V decembri 1994 WZV založil nadáciu na podporu životného prostredia v holandskom Flámsku (ďalej len „nadácia“), ktorej predal
         čističku za cenu okolo 18 miliónov NLG bez DPH.

      16     Vzhľadom na podmienky, za ktorých sa uskutočnil prevod vlastníctva, sa podľa vnútroštátneho súdu prevod považuje za dodávku
         v zmysle článku 5 ods. 1 šiestej smernice a článku 3 ods. 1 zákona, ktorý sa opiera o tento článok 5. V deň predaja si WZV
         čističku prenajal od nadácie na dobu deviatich rokov a dvoch dní.

      17     WZV a nadácia zaslali správcovi dane dve spoločné žiadosti týkajúce sa uplatňovaného oslobodenia pri predaji aj nájme čističky
         podľa ustanovení článku 11 ods. 1 písm. a) a b) zákona, ktorými sa prebrali ustanovenia článku 13 C šiestej smernice týkajúce
         sa možnosti zvoliť si uplatnenie DPH pri predaji a nájme nehnuteľností.

      18     Opierajúc sa o ustanovenia článkov 13 a 13a vykonávacieho nariadenia, WZV vypočítal časť sumy DPH účtovanej pri výstavbe čističky,
         ktorá podľa neho má byť predmetom opravy, približne 3,6 milióna NLG, čo predstavuje 5/10 tejto sumy. Tento podiel bol takto
         stanovený z dôvodu, že uplynulo päť rokov od kúpy čističky a rovnako dlhá doba musí ešte plynúť.

      19     Vo svojom daňovom priznaní za štvrtý štvrťrok roku 1994 WZV požiadal správcu dane o vrátenie približne 3,6 milióna NLG.
      20     Táto žiadosť bola zamietnutá s odôvodnením, že pri dodávke čističky WZV nemal právo na žiadnu opravu na základe ustanovení
         vykonávacieho nariadenia, ktoré prebrali článok 20 šiestej smernice.

      21     WZV podal proti zamietavému rozhodnutiu správcu dane odvolanie. Po vydaní rozsudku Gerechtshof te Amsterdam v odvolacom konaní
         bola vec predmetom odvolania v rámci kasácie (opravného prostriedku) pred Hoge Raad.

      22     Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že v rozsahu, v akom WZV uskutočnil predaj ako platiteľ dane a podal žiadosť spolu s kupujúcim
         čističky o oslobodenie od dane pri tomto predaji, by mala byť oprava DPH zaplatenej WZV za výstavbu čističky v zásade povolená.
         Hoge Raad má v tejto súvislosti pochybnosti vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora.

      23     Podľa Hoge Raad to vyvoláva otázku, či verejnoprávny orgán, ktorý používa tovar ako orgán verejnej moci a ktorý teda neodpočítal
         DPH zaplatenú v čase kúpy tohto tovaru, má právo rovnako ako platiteľ dane užívajúci tovar na poskytovanie služieb oslobodených
         od dane na opravu stanovenú v článku 20 šiestej smernice v prípade, ak následne uskutoční dodávku tohto tovaru ako platiteľ
         dane a uvedená dodávka podlieha dani.

      24     Vnútroštátny súd upresňuje, že následný problém vyplýva zo skutočnosti, že WZV sa vzdal práva na odpočet dane zaplatenej na
         vstupe z dôvodu dohody uzatvorenej so správcom dane. Z uvedeného dôvodu je WZV považovaný za subjekt, ktorý sa vzdal svojho
         práva zahrnúť časť čističky do majetku daného podniku.

      25     Tento súd sa pýta, či judikatúra Súdneho dvora, ktorá sa týka zahrnutia investičného majetku podľa voľby platiteľa dane do
         jej súkromného majetku alebo do majetku jej podniku, je použiteľná mutatis mutandis na verejnoprávne orgány.

      26     Za týchto podmienok Hoge Raad rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      Má verejnoprávny orgán, ktorý nadobudol investičný majetok a následne ho dodal tretej osobe za protiplnenie, pričom pri tejto
         dodávke sa považuje za platiteľa dane, právo na opravu dane z obratu zaplatenej pri nadobudnutí majetku na základe článku
         20 (najmä ods. 2 a 3) šiestej smernice v rozsahu, v akom používal tento majetok pri činnostiach, ktoré vykonával ako orgán
         verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 smernice?

      2.      Má verejnoprávny orgán právo na základe šiestej smernice úplne vylúčiť z majetku podniku investičný majetok, ktorý sčasti
         používa pre činnosti ako osoba podliehajúca dani a sčasti pre činnosti v rámci výkonu verejnej moci, ako rozhodol Súdny dvor
         v súvislosti s fyzickými osobami podliehajúcimi dani?“

       Úvodné poznámky
      27     Z údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom a uvedených v bodoch 12 a 13 predmetného rozsudku vyplýva, že WZV nadobudol čističku
         v rámci plnenia úloh verejnej správy vôd na území, ktoré mu bolo zverené, a v tejto súvislosti koná ako orgán verejnej moci.

      28     Prvá otázka musí byť chápaná ako žiadosť o odpoveď na otázku, či verejnoprávny orgán, ktorý kupuje investičný majetok ako
         orgán verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice a ktorý následne predá tento majetok ako platiteľ
         dane, môže pri tomto predaji uplatniť právo na opravu v zmysle článku 20 šiestej smernice v súvislosti s odpočtom DPH zaplatenej
         pri kúpe majetku.

       O prvej otázke
      29     Treba pripomenúť, že na základe ustanovení článku 2 šiestej smernice použitie pravidiel o DPH na prípady dodávok tovarov a poskytnutí
         služieb v rámci územia štátu vrátane pravidiel týkajúcich sa práva na odpočet závisí od toho, či osoba uskutočňujúca transakciu
         je platiteľom dane.

      30     Platiteľ dane môže od DPH, ktorú je povinný zaplatiť, odpočítať daň, ktorú osobne zaplatil, ak splní podmienky stanovené v článku
         17 šiestej smernice.

      31     Podľa tohto článku 17 ods. 1 právo na odpočet dane vzniká v čase splatnosti odpočítateľnej dane. Podľa článku 10 ods. 2 šiestej
         smernice tento okamih nastane pri dodávke tovaru. Pri kúpe tovaru tak právo na odpočet vzniká v okamihu dodávky tohto tovaru.
         Článok 17 ods. 2 tejto smernice stanovuje, že platiteľ dane je oprávnený odpočítať DPH zaplatenú za tovary, ktoré mu dodal
         iný platiteľ dane, pokiaľ sa uvedené tovary používajú na účely jeho zdaniteľných plnení.

      32     Z ustanovení uvedených článkov 2 a 17 vyplýva, že len osoba, ktorá je platiteľom dane a ktorá koná ako platiteľ dane v okamihu
         nadobudnutia tovaru, má právo na odpočet pri tomto tovare a môže odpočítať DPH splatnú alebo zaplatenú za tento tovar, pokiaľ
         ho používa na účely svojich zdaniteľných plnení (pozri v súvislosti s článkom 17 šiestej smernice rozsudok z 11. júla 1991,
         Lennartz, C‑97/90, Zb. s. I‑3795, bod 8).

      33     Naopak, osoba, ktorá nie je platiteľom dane, nemá právo na odpočet DPH, ktorú mohla zaplatiť pri kúpe tovaru. Činnosť tejto
         osoby – jej dodávky tovarov alebo poskytnutia služieb – nespadajú do rozsahu platnosti pravidiel o DPH stanovených v článku
         2 šiestej smernice.

      34     Treba zdôrazniť, že podľa článku 4 ods. 5 tejto smernice sa verejnoprávne orgány nepovažujú za platiteľov dane v súvislosti
         s činnosťami alebo plneniami, ktorých sa zúčastňujú ako orgány verejnej moci.

      35     Z uvedeného vyplýva, že ak tieto orgány, medzi ktoré patrí aj WZV, konajú v okamihu kúpy investičného majetku ako orgán verejnej
         moci, nemajú v zásade žiadne právo na odpočet, pokiaľ ide o tento majetok.

      36     Treba si však položiť otázku, či zmena, ktorá nastala v postavení dotknutého orgánu z hľadiska zdaňovania DPH, môže mať vplyv
         na právo na odpočet. Vzniká najmä otázka, či skutočnosť, že orgán následne získa postavenie platiteľa dane pri niektorých
         činnostiach týkajúcich sa tovaru, ktorý kúpil ako osoba, ktorá nie je platiteľom dane, môže mať za následok vznik práva na
         odpočet DPH zaplatenej za tento tovar a viesť k oprave na základe článku 20 šiestej smernice.

      37     Vo veci v už citovanom rozsudku Lennartz išlo o prípad jednotlivca podliehajúceho DPH, ktorý si kúpil a používal motorové
         vozidlo na súkromné účely a ktorý následne používal tento tovar aj na účely podnikania a pokúsil sa odpočítať DPH zaplatenú
         pri jeho kúpe.

      38     Na úvod treba pripomenúť, že článok 17 šiestej smernice stanovuje okamih vzniku práva na odpočet dane a zdôrazňuje, že len
         postavenie, v akom príslušný jednotlivec koná v čase kúpy tovaru, je rozhodujúce pre existenciu práva na odpočet, Súdny dvor
         zdôraznil, že článok 20 uvedenej smernice nazvaný „Oprava odpočítateľných čiastok“ naopak neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce
         sa vzniku práva na odpočet. Súdny dvor rozhodol, že posledné uvedené ustanovenie sa obmedzuje na stanovenie postupu pre výpočet
         opravy pôvodného odpočtu, a teda nemôže viesť k vzniku práva na odpočet ani zmeniť daň zaplatenú platiteľom dane v súvislosti
         s jeho nezdaniteľnými plneniami na daň odpočítateľnú v zmysle článku 17 (pozri rozsudok Lennartz, už citovaný, body 11 a 12).

      39     Uvedený argument treba použiť na verejnoprávny orgán, ktorý koná v okamihu kúpy investičného majetku ako orgán verejnej moci.
         Keďže tento orgán nekonal ako platiteľ dane, nemá, podobne ako jednotlivec konajúci pre osobnú potrebu, žiadne právo na odpočet
         DPH, ktorá bola zaplatená za tento tovar.

      40     Okolnosť, že tento orgán následne konal ako platiteľ dane, nemôže na základe článku 20 šiestej smernice viesť k odpočtu dane
         v zmysle článku 17 tejto smernice zaplatenej týmto orgánom v súvislosti s činnosťami uskutočnenými ako orgán verejnej moci
         a z uvedeného dôvodu nepodliehajúcimi dani.

      41     Na rozdiel od tvrdenia obhajovaného WZV takýto orgán nemožno porovnávať s platiteľom dane, ktorý vykonáva jednak činnosti
         podliehajúce dani, jednak činnosti nepodliehajúce dani. Ako bolo už vyššie uvedené, určujúce je postavenie, v akom platiteľ
         dane koná v okamihu, keď tento orgán tovar nadobudne.

      42     WZV navyše tvrdí, že nemožnosť odpočtu DPH zaplatenej na vstupe spôsobuje výrazné narušenie hospodárskej súťaže, čo je podľa
         neho dôvod na použitie výnimky stanovenej v článku 4 ods. 5 druhom pododseku šiestej smernice, na základe ktorej verejnoprávne
         orgány musia byť považované za platiteľov dane. Pre vysvetlenie existencie narušenia hospodárskej súťaže WZV porovnáva postavenie
         podnikateľa na trhu s postavením verejnoprávneho orgánu a uvádza, že za rovnakých podmienok podnikateľ na trhu si môže odpočítať
         DPH zaplatenú na vstupe od DPH vyberanej na výstupe.

      43     Uvedené tvrdenie teda musí byť zamietnuté. V skutočnosti prípadné narušenie hospodárskej súťaže, za rovnakých podmienok ako
         vo veci samej, spočíva predovšetkým vo výkone práva verejnoprávneho orgánu zvoliť si zdanenie predaja a nájmu dotknutého investičného
         majetku, než v použití postupu, podľa ktorého sa verejnoprávne orgány nepovažujú za platiteľov dane, pokiaľ ide o činnosti,
         ktoré vykonávajú ako orgány verejnej moci. Ako uviedol generálny advokát v bode 38 svojich návrhov, uvedený systém ako taký
         môže za určitých podmienok ohroziť zásady neutrality a rovnakého zaobchádzania, čo je typické pre výnimky zo systému DPH.

      44     Na prvú prejudiciálnu otázku treba odpovedať tak, že verejnoprávny orgán, ktorý kupuje investičný majetok ako orgán verejnej
         moci v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice, a teda ako osoba, ktorá nie je platiteľom dane a ktorá následne
         predá tento majetok ako platiteľ dane, nemá pri tomto predaji právo na opravu v zmysle článku 20 tejto smernice v súvislosti
         s odpočtom DPH zaplatenej pri kúpe tohto majetku.

       O druhej prejudiciálnej otázke
      45     Táto otázka bola implicitne položená pre prípad, že verejnoprávny orgán, ktorým je aj WZV, bude považovaný v okamihu kúpy
         investičného majetku za osobu, ktorá vykonáva tak ekonomické činnosti v zmysle článku 4 ods. 1 šiestej smernice, ako aj činnosti
         stanovené v ods. 5 prvom pododseku tejto smernice. Vzhľadom na už uvedené úvahy v odpovedi na prvú otázku, z ktorých vyplýva,
         že tento orgán v okamihu danej kúpy nekonal ako osoba podliehajúca dani, nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      46     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      Verejnoprávny orgán, ktorý kupuje investičný majetok ako orgán verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 prvého pododseku Šiestej
            smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
            systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, a teda ako osoba, ktorá nie je platiteľom dane a ktorá následne
            predá tento majetok ako platiteľ dane, nemá pri tomto predaji právo na opravu v zmysle článku 20 tejto smernice v súvislosti
            s odpočtom DPH zaplatenej pri kúpe tohto majetku.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) zo 16. októbra 2013. # Zoo Sport Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-455/12.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 30. septembra 1982. # Tunnel Refineries Limited proti Rade Európskych spoločenstiev. # Vec 114/81.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 8. júla 2010. # Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva zobrazujúcej koňa - Absolútny dôvod zamietnutia - Opisný charakter - Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-386/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 8. júla 2010 – Trautwein/ÚHVT (Zobrazenie koňa)
      (vec T‑386/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva zobrazujúcej koňa – Absolútny dôvod zamietnutia – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru [nariadenie Rady
         č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)] (pozri body 30, 34 – 36, 38 – 40, 42)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 7. júla 2008 (vec R 1730/2007‑1) týkajúcemu sa prihlášky obrazového
                  označenia zobrazujúceho koňa ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               zobrazenie koňa pre tovary zaradené do tried 18, 25 a 31 – prihláška č. 4829354

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Nadine Trautwein Rolf Trautwein GbR, Research and Development, je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora zo 16. mája 1991. # Extramet Industrie SA proti Rade Európskych spoločenstiev. # Dumping - Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť. # Vec C-358/89.