title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 29. júna 2016.#Trestné konanie proti Piotrovi Kossowskému.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda – Článok 54 a článok 55 ods. 1 písm. a) – Charta základných práv Európskej únie – Článok 50 – Zásada ne bis in idem – Prípustnosť trestného stíhania obvineného v členskom štáte po skončení trestného stíhania začatého proti nemu v inom členskom štáte prokuratúrou bez dôkladného vyšetrovania – Neexistencia posúdenia vo veci samej.#Vec C-486/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 29. júna 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda — Článok 54 a článok 55 ods. 1 písm. a) — Charta základných práv Európskej únie — Článok 50 — Zásada ne bis in idem — Prípustnosť trestného stíhania obvineného v členskom štáte po skončení trestného stíhania začatého proti nemu v inom členskom štáte prokuratúrou bez dôkladného vyšetrovania — Neexistencia posúdenia vo veci samej“
      Vo veci C‑486/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg, Nemecko) z 23. októbra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 10. novembra 2014, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

         Piotrovi Kossowskému,

      za prítomnosti:

         Generalstaatsanwaltschaft Hamburg,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda K. Lenaerts, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça a F. Biltgen, sudcovia E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, J.‑C. Bonichot, A. Prechal (spravodajkyňa), C. Vajda, S. Rodin a K. Jürimäe,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. septembra 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               P. Kossowski, v zastúpení: I. Vogel, Rechtsanwältin,

               —

               Generalstaatsanwaltschaft Hamburg, v zastúpení: L. von Selle a C. Rinio, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: F. X. Bréchot, D. Colas a C. David, splnomocnení zástupcovia,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman a M. de Ree, splnomocnené zástupkyne,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, J. Sawicka a M. Szwarc, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Christie, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci J. Holmes, barrister,

               —

               švajčiarska vláda, v zastúpení: R. Balzaretti, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: W. Bogensberger a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. decembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 54 a 55 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach, podpísaného v Schengene (Luxembursko) 19. júna 1990, ktorý nadobudol platnosť 26. marca 1995 (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9, ďalej len „DVSD“), ako aj zlučiteľnosti tohto ustanovenia s článkom 50 a článkom 52 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci trestného konania začatého v Nemecku proti pánovi Piotrovi Kossowskému (ďalej len „obvinený“), obvineného z toho, že 2. októbra 2005 spáchal na území tohto členského štátu čin závažného lúpežného vydierania.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Charta

               3

               Článok 50 Charty s názvom „Právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin“ znie takto:
               „Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom.“

         DVSD

               4

               DVSD bol uzatvorený s cieľom zabezpečiť vykonanie dohody medzi vládami štátov Hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach podpísanej v Schengene 14. júna 1985 (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim. vyd. 19/002, s. 3).

               5

               Články 54 a 55 DVSD sa nachádzajú v jeho hlave III kapitole 3, ktorá sa nazýva „Zákaz dvojitého trestu“. Článok 54 DVSD stanovuje:
               „Osoba právoplatne odsúdená jednou zo zmluvných strán nesmie byť pre ten istý čin stíhaná inou zmluvnou stranou, a to za predpokladu, že v prípade odsúdenia bol trest už odpykaný alebo sa práve odpykáva, alebo podľa práva štátu, v ktorom bol rozsudok vynesený, už nemôže byť vykonaný.“

               6

               Článok 55 DVSD stanovuje:
               „1.   Pri ratifikácii, prijatí alebo schválení tohto dohovoru môže jedna zmluvná strana prehlásiť, že v jednom alebo v niekoľkých nižšie uvedených prípadoch nie je viazaná článkom 54:

                        a)

                        keď predmetom rozsudku vynesenom v zahraničí bol čin celkom alebo čiastočne spáchaný na tamojšom území; táto výnimka však neplatí v poslednom prípade, ak bol čin spáchaný čiastočne na území tej zmluvnej strany, na ktorej bol rozsudok vynesený;

                  …
               4.   Nemožno uplatniť výnimky, ktoré boli predmetom prehlásenia podľa ods. 1, ak dotyčná zmluvná strana požiada inú zmluvnú stranu o stíhanie toho istého činu alebo vysloví súhlas s vydaním dotyčnej osoby.“

               7

               Pri ratifikácii DVSD vzniesla Spolková republika Nemecko v zmysle článku 55 ods. 1 tejto dohody túto výhradu k článku 54 DVSD (BGBl. 1994 II, s. 631):
               „Spolková republika Nemecko nie je viazaná článkom 54 [DVSD]

                        a)

                        keď predmetom rozsudku vynesenom v zahraničí bol čin celkom alebo čiastočne spáchaný na jej území…“

         Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Únie

               8

               DVSD bol začlenený do práva Únie protokolom (č. 2) o Schengenskom acquis začlenenom do rámca Európskej únie, ktorý bol pripojený k Zmluve o EÚ v znení pred Lisabonskou zmluvou a k Zmluve o ES Amsterdamskou zmluvou (Ú. v. ES C 340, 1997, s. 93), na základe „schengenského acquis“, ktoré je vymedzené v prílohe k tomuto protokolu. Tento protokol povoľuje trinástim členským štátom založiť medzi sebou užšiu spoluprácu v oblasti patriacej do pôsobnosti Schengenského acquis.

         Protokol (č. 19) o Schengenskom acquis začlenenom do rámca Európskej únie

               9

               Protokol (č. 19) o Schengenskom acquis začlenenom do rámca Európskej únie (Ú. v. EÚ C 83, 2010, s. 290), pripojený k Lisabonskej zmluve, povolil 25 členským štátom, aby v právnom a inštitucionálnom rámci Únie nadviazali medzi sebou užšiu spoluprácu v oblastiach, na ktoré sa vzťahuje Schengenské acquis. Podľa článku 2 tohto protokolu:
               „Schengenské acquis sa uplatňuje v členských štátoch uvedených v článku 1 bez toho, aby bol dotknutý článok 3 Aktu o pristúpení zo 16. apríla 2003 a článok 4 Aktu o pristúpení z 25. apríla 2005. Rada nahrádza Výkonný výbor zriadený Schengenskými dohodami.“

         Poľské právo

               10

               Kodeks postępowania karnego (trestný poriadok) vo svojom článku 327 ods. 2 stanovuje:
               „Právoplatne zastavené vyšetrovanie možno proti osobe, voči ktorej bolo vedené vyšetrovanie ako proti osobe podozrivej zo spáchania trestného činu obnoviť na príkaz prokurátora… len vtedy, ak vyjdú najavo nové podstatné skutkové okolnosti alebo dôkazy, ktoré predtým neboli známe…“

               11

               Článok 328 tohto poriadku stanovuje:
               „1.   Generálny prokurátor môže zrušiť právoplatné uznesenie o ukončení vyšetrovania proti osobe podozrivej zo spáchania trestného činu, ak sa domnieva, že ukončenie vyšetrovania nebolo dôvodné…
               2.   Po uplynutí šiestich mesiacov odo dňa nadobudnutia právoplatnosti ukončenia vyšetrovania môže generálny prokurátor toto uznesenie alebo jeho odôvodnenie zrušiť, alebo zmeniť len v prospech podozrivého.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Staatsanwaltschaft Hamburg (prokuratúra v Hamburgu, Nemecko) obvinenému vytýka, že 2. októbra 2005 spáchal v Hamburgu (Nemecko) čin, ktorý je v nemeckom trestnom práve kvalifikovaný ako lúpežné vydieranie. Obvinený opustil miesto činu v automobile poškodeného dotknutého vo veci samej. V Hamburgu bolo voči obvinenému začaté vyšetrovanie.

               13

               Poľské úrady pri cestnej kontrole 20. októbra 2005 v Kołobrzegu (Poľsko) zastavili motorové vozidlo vedené obvineným a zadržali ho na účely výkonu trestu odňatia slobody uloženého v Poľsku v inej veci. V nadväznosti na pátranie po motorovom vozidle vedenom obvineným Prokuratura rejonowa w Kołobrzegu (okresná prokuratúra v Kołobrzegu, Poľsko) začala proti nemu vyšetrovanie týkajúce sa obvinenia z trestného činu lúpežného vydierania podľa článku 282 poľského Trestného zákonníka, ktorý spáchal 2. októbra 2005 v Hamburgu.

               14

               V rámci právnej pomoci Pokuratura Okręgowa w Koszalinie (Krajská prokuratúra Kozsalina, Poľsko) požiadala prokuratúru v Hamburgu o kópiu vyšetrovacieho spisu. Táto kópia spisu bola poskytnutá v auguste 2006.

               15

               V decembri 2006 okresná prokuratúra v Kołobrzegu poskytla prokuratúre v Hamburgu svoje rozhodnutie z 22. decembra 2006, ktorým bolo zastavené trestné stíhanie proti obvinenému z dôvodu nedostatku dôkazov.

               16

               Je pravda, že toto uznesenie bolo odôvodnené tým, že obvinený odmietol vypovedať a keďže poškodený, ako aj ďalší nepriamy svedok žili v Nemecku, takže v priebehu vyšetrovania nemohli byť vypočutí, v dôsledku čoho nemohli byť tvrdenia tohto poškodeného, sčasti nepresné a protirečivé, overené.

               17

               Vnútroštátny súd dodáva, že podľa poučenia o opravných prostriedkoch, ktoré bolo pripojené k tomuto rozhodnutiu o ukončení trestného stíhania, môžu účastníci konania podať proti tomuto rozhodnutiu do siedmich dní od jeho doručenia sťažnosť. Poškodený dotknutý v konaní pred vnútroštátnym súdom podľa všetkého takúto sťažnosť nepodal.

               18

               Dňa 24. júla 2009 vydala prokuratúra v Hamburgu proti obvinenému európsky zatýkací rozkaz po tom, ako 9. januára 2006 dostala vnútroštátny zatýkací rozkaz od Amtsgericht Hamburg (Mestský súd Hamburg). Listom zo 4. septembra 2009 bola Poľská republika požiadaná o vydanie obvineného do Spolkovej republiky Nemecko. Sąd okręgowy w Koszalinie (Okresný súd Koszalina, Poľsko) odmietol 17. septembra 2009 vykonať európsky zatýkací rozkaz, pričom poukázal na rozhodnutie okresnej prokuratúry v Kołobrzegu o ukončení trestného stíhania, ktoré tento súd označil za právoplatné v zmysle poľského trestného poriadku.

               19

               Obvinený, stále hľadaný v Nemecku, bol 7. februára 2014 zadržaný v Berlíne (Nemecko). Prokuratúra v Hamburgu ho obvinila 17. marca 2014. Landgericht Hamburg (Krajinský súd Hamburg, Nemecko) zamietol otvorenie hlavného pojednávania proti pánovi Kossowskému, keďže v dôsledku rozhodnutia okresnej prokuratúry v Kołobrzegu došlo k definitívnemu zastaveniu trestného stíhania v zmysle článku 54 DVSD. V dôsledku toho 4. apríla 2014 zrušil európsky zatýkací rozkaz vydaný na obvineného, ktorý bol následne prepustený z vyšetrovacej väzby.

               20

               Vnútroštátny súd, na ktorý sa prokuratúra v Hamburgu odvolala proti tomuto rozhodnutiu, sa domnieva, že podľa nemeckej právnej úpravy, ktorá sa v tejto súvislosti uplatňuje, existuje voči obvinenému dostatočné podozrenie zo spáchania trestného činu, takže možno začať hlavné pojednávanie na Landgericht Hamburg (Krajinský súd Hamburg) a umožniť prejednanie obžaloby, ibaže by tomu bránila zásada ne bis in idem podľa článku 54 DVSD a článku 50 Charty.

               21

               V tejto súvislosti si vnútroštátny súd kladie otázku, či výhrada, ktorú Spolková republika Nemecko urobila podľa článku 55 ods. 1 písm. a) DVSD, stále platí. Ak táto výhrada stále platí, zásada ne bis in idem sa v tomto prípade neuplatňuje, lebo čin, ktorý je obvinenému vytýkaný, bol spáchaný na nemeckom území a nemecké orgány činné v trestnom konaní nepožiadali poľské úrady o stíhanie v zmysle článku 55 ods. 4 DVSD.

               22

               Pokiaľ uvedená výhrada neplatí, vnútroštátny súd sa vzhľadom na to, že v Nemecku a Poľsku je vedené stíhanie za rovnaký trestný čin, pýta, či obvineného treba vzhľadom na rozhodnutie okresnej prokuratúry v Kołobrzegu považovať za „právoplatne odsúdeného“ v zmysle článku 54 DVSD alebo „oslobodeného… konečným rozsudkom“ v zmysle článku 50 Charty. Vec prejednávaná pred vnútroštátnym súdom sa podľa neho líši od veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 5. júna 2014, M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), lebo pred vydaním rozhodnutia z 22. decembra 2006, ktorým bolo trestné stíhanie zastavené, nebolo vedené dôkladné vyšetrovanie. Vnútroštátny súd má ďalej pochybnosti o tom, či nadobudnutie právoplatnosti takéhoto rozhodnutia závisí od vykonania určitých povinností, ktorých uložením je protiprávne konanie potrestané.

               23

               Za týchto podmienok Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg, Nemecko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Platia aj naďalej výhrady vyjadrené zmluvnými stranami pri ratifikácii DVSD podľa článku 55 ods. 1 písm. a) DVSD – konkrétne výhrada [týkajúca sa článku 54 DVSD] – aj po zavedení Schengenského acquis do právneho rámca Únie prostredníctvom [protokolu (č. 2) o Schengenskom acquis začlenenom do rámca Európskej únie] zachovaného v platnosti [protokolom (č. 19) o Schengenskom acquis začlenenom do rámca Európskej únie]? Ide pri týchto výnimkách o proporcionálne obmedzenia článku 50 Charty v zmysle článku 52 ods. 1 Charty?

                        2.

                        V prípade, ak by to tak nebolo, má sa zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 DVSD a článku 50 Charty vykladať v tom zmysle, že bráni trestnému stíhaniu obvineného v členskom štáte – v tomto prípade v Nemecku –, pokiaľ voči tomuto obvinenému bolo trestné stíhanie v inom členskom štáte – v tomto prípade v Poľsku – zo strany prokuratúry – bez uloženia trestu za spáchaný čin a bez uskutočnenia dôkladného vyšetrovania – zo skutkových dôvodov v dôsledku nedostatočného preukázania podozrenia zo spáchania trestného činu zastavené a môže byť obnovené len v prípade, že sa objavia podstatné, predtým neznáme okolnosti avšak bez toho, aby takéto nové okolnosti v danom prípade konkrétne existovali?“

         O právomoci Súdneho dvora

               24

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa zakladá na článku 267 ZFEÚ, hoci položené otázky sa týkajú DVSD, teda dohovoru, na ktorý sa vzťahuje hlava VI Zmluvy o EÚ v znení platnom pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy.

               25

               V tejto súvislosti je nepochybné, že úprava v článku 267 ZFEÚ sa má uplatňovať na prejudiciálnu právomoc Súdneho dvora podľa článku 35 EÚ, ktorý sa uplatňuje do 1. decembra 2014 za podmienok uvedených v tomto ustanovení (rozsudok z 27. mája 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, bod 43).

               26

               Spolková republika Nemecko urobila vyhlásenie podľa článku 35 ods. 2 EÚ, ktorým uznala právomoc Súdneho dvora rozhodovať za podmienok uvedených v odseku 3 písm. b) tohto článku, ako to vyplýva z informácie týkajúcej sa nadobudnutia platnosti Amsterdamskej zmluvy uverejnenej v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev z 1. mája 1999 (Ú. v. ES L 114, 1999, s. 56).

               27

               Za týchto okolností skutočnosť, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu nespomína článok 35 EÚ, ale odkazuje na článok 267 ZFEÚ, nemôže mať sama osebe za následok nedostatok právomoci Súdneho dvora odpovedať na otázky, ktoré položil Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Vyšší krajinský súd Hamburg) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. mája 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, bod 45).

               28

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na položené otázky.

         O prejudiciálnych otázkach

               29

               Svojimi otázkami sa vnútroštátny súd v podstate po prvé pýta, či je vyhlásenie Spolkovej republiky Nemecko podľa článku 55 ods. 1 písm. a) DVSD stále platné, a po druhé, či v prípade zápornej odpovede na prvú otázku bol obvinený za takých okolností, akými sú okolnosti dotknuté vo veci samej, právoplatne odsúdený v zmysle článku 54 DVSD a článku 50 Charty.

               30

               Keďže otázka prípadného uplatnenia výnimky zo zásady ne bis in idem stanovenej v článku 55 ods. 1 písm. a) DVSD sa kladie len v prípade, že za takých okolností, akými sú okolnosti vo veci samej, bola osoba „právoplatne odsúdená“ v zmysle článku 54 DVSD a uvedená zásada sa teda uplatňuje, je potrebné odpovedať najskôr na druhú otázku.

         O druhej otázke

               31

               Na úvod je vhodné pripomenúť, že Súdny dvor už v bode 35 rozsudku z 5. júna 2014, M (C‑398/12, EU:C:2014:1057), uviedol, že právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin je uvedené v článku 54 DVSD, ako aj v článku 50 Charty, čiže článok 54 DVSD treba vykladať so zreteľom na článok 50 Charty.

               32

               V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada ne bis in idem zakotvená v článku 54 DVSD vykladať so zreteľom na článok 50 Charty v tom zmysle, že rozhodnutie prokuratúry o zastavení trestného stíhania, ktorým bolo právoplatne ukončené vyšetrovanie, ak nedôjde k obnove konania alebo k jeho zrušeniu, voči určitej osobe bez toho, aby bol uložený trest, možno kvalifikovať ako právoplatné rozhodnutie v zmysle týchto článkov, ak bolo uvedené konanie ukončené bez uskutočnenia dôkladného vyšetrovania.

               33

               Tak ako vyplýva zo samotného znenia článku 54 DVSD, nikto nemôže byť stíhaný v jednom zmluvnom štáte pre ten istý čin, za ktorý už bol v prvom zmluvnom štáte „právoplatne odsúdený“.

               34

               Na to, aby sa osoba považovala za „právoplatne odsúdenú“ v zmysle tohto článku za trestný čin, ktorý jej bol vytýkaný, musí byť v prvom rade trestné stíhanie definitívne zastavené (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, bod 31 a citovanú judikatúru).

               35

               Posúdenie tejto prvej podmienky sa musí urobiť na základe práva zmluvného štátu, ktorý dotknuté trestné rozhodnutie vydal. Rozhodnutie, ktoré podľa práva zmluvného štátu, v ktorom bolo začaté trestné stíhanie proti osobe, právoplatne neukončuje trestné stíhanie na vnútroštátnej úrovni, nemôže totiž v zásade predstavovať procesnú prekážku, pokiaľ ide o prípadné začatie alebo pokračovanie trestného stíhania za ten istý trestný čin proti tejto osobe v inom zmluvnom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. decembra 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, bod 36, ako aj z 5. júna 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, body 32 a 36).

               36

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vo veci, o ktorú ide vo veci samej, vyplýva, že podľa poľskej právnej úpravy rozhodnutie okresnej prokuratúry v Kołobrzegu, ktorým sa ukončuje trestné stíhanie, vedie k právoplatnému zastaveniu trestného stíhania v Poľsku.

               37

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru okrem toho vyplýva, že možnosť obnoviť vyšetrovanie podľa článku 327 ods. 2 trestného poriadku, ak vyjdú najavo podstatné skutkové okolnosti alebo dôkazy, ktoré predtým neboli známe, ani možnosť prokuratúry zrušiť na základe článku 328 tohto poriadku právoplatné uznesenie o zastavení vyšetrovacieho konania, ak sa domnieva, že zastavenie vyšetrovacieho konania nebolo dôvodné, nemení nič na tom, že podľa poľskej právnej úpravy bolo trestné konanie právoplatne ukončené.

               38

               Skutočnosť, že rozhodnutie dotknuté v konaní pred vnútroštátnym súdom bolo prijaté okresnou prokuratúrou v Kołobrzegu a že nedošlo k vykonaniu trestu, nie je rozhodujúca z hľadiska posúdenia, či týmto rozhodnutím bolo právoplatne ukončené trestné stíhanie.

               39

               Článok 54 DVSD sa uplatňuje tiež na rozhodnutia, ktoré vydal orgán oprávnený zúčastňovať sa trestného súdnictva v príslušnom vnútroštátnom poriadku, ako je okresná prokuratúra v Kołobrzegu, ktorými sa právoplatne skončí trestné stíhanie v členskom štáte, aj ak sú tieto rozhodnutia prijaté bez účasti súdneho orgánu a nemajú formu rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. februára 2003, Gözütok a Brügge, C‑187/01 a C‑385/01, EU:C:2003:87, body 28 a 38).

               40

               Pokiaľ ide o absenciu trestu, je potrebné uviesť, že článok 54 DVSD stanovuje podmienku, že trest bol vykonaný alebo sa práve vykonáva, alebo už nemôže byť vykonaný podľa práva zmluvného štátu, ktorý ho uložil len v prípade odsúdenia.

               41

               Zmienka o treste teda nemôže byť vykladaná v tom zmysle, že v prípadoch, keď nedošlo k odsúdeniu, je na účely uplatnenia článku 54 DVSD potrebné splniť ďalšiu podmienku.

               42

               Na určenie toho, či súdne rozhodnutie predstavuje rozhodnutie, ktoré právoplatne odsúdilo nejakú osobu v zmysle článku 54 DVSD, je potrebné sa ubezpečiť, že toto rozhodnutie bolo vydané na základe posúdenia veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. marca 2005, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, bod 30, a z 5. júna 2014, M, C‑398/12, EU:C:2014:1057, bod 28).

               43

               Na tento účel je potrebné zohľadniť ciele sledované právnou úpravou, ktorej je článok 54 DVSD súčasťou, ako aj jej kontext (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. októbra 2014, Welmory, C‑605/12, EU:C:2014:2298, bod 41 a citovanú judikatúru).

               44

               V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že zásada ne bis in idem uvedená v tomto článku má v prvom rade v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti zabrániť, aby bola osoba právoplatne odsúdená v dôsledku toho, že využila svoje právo voľného pohybu, stíhaná za ten istý čin na území viacerých zmluvných štátov a zaručiť právnu istotu prostredníctvom rešpektovania rozhodnutí verejných orgánov, ktoré nadobudli právoplatnosť aj bez harmonizácie alebo aproximácie trestnoprávnych úprav členských štátov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. septembra 2006, Gasparini a i., C‑467/04, EU:C:2006:610, bod 27; z 22. decembra 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, bod 41, ako aj z 27. mája 2014, Spasic, C‑129/14 PPU, EU:C:2014:586, bod 77).

               45

               V druhom rade je však potrebné dodať, že ak cieľom článku 54 DVSD je zaručiť osobe, ktorá bola odsúdená a svoj trest už vykonala alebo ktorá bola prípadne právoplatne oslobodená spod obžaloby v zmluvnom štáte, aby sa mohla pohybovať vnútri schengenského priestoru bez obavy zo stíhania v inom členskom štáte pre ten istý čin, nie je jeho cieľom chrániť podozrivého pred možnosťou byť vystavený postupnému vyšetrovaniu v niekoľkých zmluvných štátoch za tie isté činy (rozsudok z 22. decembra 2008, Turanský, C‑491/07, EU:C:2008:768, bod 44).

               46

               V tejto súvislosti treba článok 54 DSVD vykladať so zreteľom na článok 3 ods. 2 ZEÚ, podľa ktorého Únia ponúka svojim občanom priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti bez vnútorných hraníc, v ktorom je zaručený voľný pohyb osôb spolu s príslušnými opatreniami týkajúcimi sa najmä predchádzania trestnej činnosti a boja s ňou.

               47

               Skutočnosť, či je trestné rozhodnutie členského štátu právoplatné v zmysle článku 54 DVSD, preto treba vykladať nielen s ohľadom na potrebu zaručiť voľný pohyb osôb, ale aj na potrebu podporovať predchádzanie trestnej činnosti v priestore slobody, bezpečnosti a spravodlivosti.

               48

               Vzhľadom na uvedené úvahy rozhodnutie, ktorým sa zastavuje trestné stíhanie, akým je rozhodnutie dotknuté vo veci samej, ktoré bolo prijaté v situácii, keď prokurátor nepokračoval v trestnom stíhaní len z dôvodu, že obvinený odmietol vypovedať a poškodený, ako aj ďalší nepriamy svedok žili v Nemecku, takže v priebehu vyšetrovania nemohli byť vypočutí, v dôsledku čoho tvrdenia tohto poškodeného nemohli byť overené bez toho, aby bolo vedené dôkladné vyšetrovanie na účely zhromaždenia a preskúmania dôkazov, nepredstavuje rozhodnutie vydané na základe posúdenia veci samej.

               49

               Výsledkom uplatnenia článku 54 DVSD na takéto rozhodnutie by bolo sťaženie, resp. znemožnenie akejkoľvek konkrétnej možnosti potrestať v dotknutých členských štátoch protizákonné konanie obvineného. Na jednej strane uvedené rozhodnutie o skončení konania by bolo prijaté justičnými orgánmi členského štátu bez toho, aby bolo dôkladne posúdené protizákonné konanie obvineného. Na druhej strane začatie trestného konania v inom členskom štáte za tie isté skutky by bolo ohrozené. Tento dôsledok by bol zjavne v rozpore so samotným účelom článku 3 ods. 2 ZEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 2005, Miraglia, C‑469/03, EU:C:2005:156, body 33 a 34).

               50

               Napokon, ako Súdny dvor už uviedol, článok 54 DVSD nevyhnutne znamená, že existuje vzájomná dôvera zmluvných štátov v ich príslušné systémy trestného súdnictva a že každý z uvedených štátov súhlasí s uplatnením trestného práva platného v iných zmluvných štátoch, hoci by uplatnenie jeho vlastnej právnej úpravy viedlo k inému výsledku (rozsudok z 11. decembra 2008, Bourquain, C‑297/07, EU:C:2008:708, bod 37 a citovaná judikatúra).

               51

               Táto vzájomná dôvera vyžaduje, aby príslušné dotknuté orgány druhého zmluvného štátu akceptovali právoplatné rozhodnutie, ktoré bolo vydané na území prvého zmluvného štátu, ktoré im bolo oznámené.

               52

               Táto vzájomná dôvera však môže existovať len v prípade, že druhý zmluvný štát sa môže uistiť na základe informácií od prvého zmluvného štátu o tom, že dotknuté rozhodnutie prijaté príslušnými orgánmi prvého zmluvného štátu je skutočne právoplatné rozhodnutie, ktoré bolo vydané na základe posúdenia veci samej.

               53

               V dôsledku toho, ako uviedol generálny advokát v bode 74 až 78 a 84 svojich návrhov, uznesenie prokurátora o zastavení trestného stíhania, ktoré ukončuje vyšetrovanie, nemôže byť považované za rozhodnutie vydané na základe posúdenia veci samej, a v dôsledku toho kvalifikované ako právoplatný rozsudok v zmysle článku 54 DVSD, ak zo samotného odôvodnenia tohto rozhodnutia zjavne vyplýva, že neprebehlo dôkladné vyšetrovanie, bez ktorého môže byť spochybnená vzájomná dôvera členských štátov. V tejto súvislosti absencia vypočutia poškodeného a prípadného svedka svedčí o tom, že vo veci samej neprebehlo dôkladné vyšetrovanie.

               54

               S ohľadom na uvedené treba na druhú otázku odpovedať, že zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 DVSD vykladanom so zreteľom na článok 50 Charty sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie prokuratúry o zastavení trestného stíhania, ktorým bolo právoplatne ukončené vyšetrovanie, ak nedôjde k jeho obnove alebo zrušeniu, voči určitej osobe bez toho, aby bol uložený trest, nemožno kvalifikovať ako právoplatné rozhodnutie v zmysle týchto článkov, ak z odôvodnenia tohto rozhodnutia vyplýva, že uvedené konanie bolo ukončené bez uskutočnenia dôkladného vyšetrovania, pričom absencia vypočutia poškodeného a prípadného svedka svedčí o tom, že takéto vyšetrovanie neprebehlo.

         O prvej otázke

               55

               Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na prvú otázku.

         O trovách

               56

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Zásada ne bis in idem uvedená v článku 54 Dohovoru, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda zo 14. júna 1985 uzatvorená medzi vládami štátov hospodárskej únie Beneluxu, Nemeckej spolkovej republiky a Francúzskej republiky o postupnom zrušení kontrol na ich spoločných hraniciach podpísaného v Schengene (Luxembursko) 19. júna 1990, vykladanom so zreteľom na článok 50 Charty základných práv Európskej únie, sa má vykladať v tom zmysle, že rozhodnutie prokuratúry o zastavení trestného stíhania, ktorým bolo právoplatne ukončené vyšetrovanie, ak nedôjde k jeho obnove alebo zrušeniu, voči určitej osobe bez toho, aby bol uložený trest, nemožno kvalifikovať ako právoplatné rozhodnutie v zmysle týchto článkov, ak z odôvodnenia tohto rozhodnutia vyplýva, že uvedené konanie bolo ukončené bez uskutočnenia dôkladného vyšetrovania, pričom absencia vypočutia poškodeného a prípadného svedka svedčí o tom, že takéto vyšetrovanie neprebehlo.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. júna 1991. # Impresa Donà Alfonso di Donà Alfonso & Figli proti Consorzio per lo sviluppo industriale del comune di Monfalcone, Regione Friuli-Venezia Giulia, Impresa Luigi Tacchino SpA a Impresa Carlutti Costruttori SRL. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale amministrativo regionale del Friuli-Venezia Giulia - Taliansko. # Vec C-295/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 7. júna 2012. # Anton Vinkov proti Nachalnik Administrativno-nakazatelna deynost. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Administrativen sad Sofia-grad - Bulharsko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Vnútroštátna právna úprava, ktorá nepripúšťa podanie opravného prostriedku na súd proti rozhodnutiu ukladajúcemu peňažnú sankciu, ako aj odobratie kontrolných bodov z vodičského oprávnenia za viacero priestupkov voči pravidlám cestnej premávky - Výlučne vnútorná situácia - Neprípustnosť návrhu. # Vec C-27/11.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-27/11,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Administrativen săd Sofija-grad (Bulharsko) z 27. decembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 17. januára 2011, ktorý súvisí s konaním:
            Anton Vinkov
            proti
            Načalnik Administrativno-nakazatelna dejnost,
            SÚDNY DVOR (ôsma komora),
            v zložení: predsedníčka ôsmej komory A. Prechal, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
            generálna advokátka: J. Kokott,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a B. Koopman, splnomocnené zástupkyne,
            – Európska komisia, v zastúpení: R. Troosters a V. Savov, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 protokolu č. 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného 22. novembra 1984 v Štrasburgu (ďalej len „protokol č. 7“), článkov 47 a 48 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj článkov 67 ZFEÚ, 82 ZFEÚ a článku 91 ods. 1 písm. c) ZFEÚ, ďalej dohovoru vypracovaného na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii o zákaze riadenia motorového vozidla, prijatého členskými štátmi na odporúčanie aktu Rady zo 17. júna 1998 (Ú. v. ES C 216, s. 2; Mim. vyd. 19/008, s. 189, ďalej len „dohovor o zákaze riadenia motorového vozidla“), dohody o spolupráci v konaniach o dopravných priestupkoch a výkone súvisiacich peňažných sankcií schválenej 28. apríla 1999 výkonným výborom založeným dohovorom, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 428; Mim. vyd. 19/002, s. 390, ďalej len „dohoda o spolupráci“), a napokon rámcového rozhodnutia Rady 2005/214/SVV z 24. februára 2005 o uplatňovaní zásady vzájomného uznávania na peňažné sankcie (Ú. v. EÚ L 76, s. 16, ďalej len „rámcový dohovor“).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Vinkov, bulharským štátnym občanom, a Načalnik Administrativno-nakazatelna dejnost vo veci rozhodnutia bulharskej dopravnej polície, ktorým mu bola uložená peňažná sankcia vo výške 20 BGN, ako aj odobratých niekoľko bodov z jeho vodičského oprávnenia.
            Právny rámec
            Protokol č. 7
            3. Protokol č. 7 v článku 2 týkajúcom sa práva na odvolanie v trestných veciach stanovuje:
            „1. Každý, koho súd uzná za vinného z trestného činu, má právo dať preskúmať výrok o vine alebo treste súdom vyššieho stupňa. Výkon tohto práva, vrátane dôvodov, pre ktoré sa môže vykonať, ustanovuje zákon.
            2. Z tohto práva sú prípustné výnimky v prípade menej závažných trestných činov, ktoré ako také kvalifikuje zákon…“
            Právo Únie
            Dohovor o zákaze riadenia motorového vozidla
            4. Článok 2 dohovoru o zákaze riadenia motorového vozidla stanovuje:
            „Členské štáty sa týmto zaväzujú spolupracovať v súlade s ustanoveniami tohto dohovoru tak, aby vodiči, ktorým bol odobratý vodičský preukaz v členskom štáte mimo štátu, v ktorom majú riadne bydlisko, neunikli dôsledkom odobratia vodičského preukazu opustením štátu priestupku.“
            5. Podľa článku 3 ods. 1 tohto dohovoru:
            „Štát priestupku bezodkladne upovedomí štát pobytu o akomkoľvek odobratí vodičského preukazu uloženom za dopravný priestupok spôsobený konaním opísaným v prílohe.“
            6. Podľa článku 8 ods. 1 tohto dohovoru sa k tomuto oznámeniu priložia všetky informácie týkajúce sa najmä uplatniteľných právnych predpisov členského štátu, v ktorom došlo k porušeniu a na základe ktorých bolo toto porušenie konštatované, ako aj informácie týkajúce sa výkonu rozhodnutia o odobratí vodičského preukazu.
            7. Podľa odseku 3 uvedeného článku 8:
            „Ak sa zistí, že informácie poskytnuté [štátom, v ktorom došlo k porušeniu, štátu bydliska] nie sú dostatočné na to, aby mohlo byť prijaté rozhodnutie [o odobratí vodičského preukazu] podľa tohto dohovoru, najmä ak za okolností daného prípadu vzniká pochybnosť, či daná osoba mala primeranú možnosť na svoju obhajobu, príslušné orgány štátu pobytu požadujú od príslušných orgánov štátu priestupku, aby bez meškania poskytli nevyhnutné doplňujúce informácie.“
            Dohoda o spolupráci
            8. Článok 2 ods. 1 dohody o spolupráci znie:
            „Zmluvné strany sa zaväzujú v čo najväčšej možnej miere vzájomne spolupracovať v konaní o dopravných priestupkoch a s tým súvisiacom výkone rozhodnutí v súlade s ustanoveniami tejto dohody.“
            9. Článok 6 ods. 1 uvedenej dohody stanovuje:
            „1. Odovzdanie výkonu rozhodnutí je možné žiadať na základe tejto dohody iba vtedy, keď:
            a) všetky spôsoby odvolania proti rozhodnutiu boli vyčerpané a rozhodnutie je vykonateľné na území dožadujúcej zmluvnej strany;
            …
            d) rozhodnutie sa týka osoby, ktorá má buď trvalé bydlisko, alebo obvyklý pobyt na území dožiadanej zmluvnej strany;
            e) výška uloženej pokuty alebo peňažného trestu je najmenej 40 [eur].
            …“
            Rámcové rozhodnutie
            10. Podľa článku 1 písm. a) rámcového rozhodnutia „rozhodnutie“ znamená „konečné rozhodnutie, ktoré vyžaduje, aby fyzická alebo právnická osoba zaplatila peňažnú sankciu, ak rozhodnutie prijal… súd štátu pôvodu pre trestný čin podľa práva štátu pôvodu“.
            11. Článok 4 ods. 1 tohto istého rámcového rozhodnutia stanovuje, že takéto rozhodnutie o uložení sankcie „možno zaslať príslušným orgánom členského štátu, v ktorom má fyzická alebo právnická osoba, proti ktorej bolo prijaté rozhodnutie, majetok alebo príjem, zvyčajné bydlisko alebo, v prípade právnickej osoby, sídlo“.
            12. Článok 5 ods. 1 rámcového rozhodnutia stanovuje, že rozhodnutia, ktoré sa týkajú porušení pravidiel cestnej premávky „…ak sú trestné v štáte pôvodu, a tak, ako sú vymedzené právom štátu pôvodu štátu sú dôvodom v súlade s podmienkami tohto rámcového rozhodnutia a bez posudzovania obojstrannej trestnosti činu, na uznanie a výkon rozhodnutí…“
            13. V tejto súvislosti článok 20 ods. 3 uvedeného rámcového rozhodnutia stanovuje:
            „Ak osvedčenie uvedené v článku 4 vedie k domnienke možného porušenia základných práv alebo základných právnych zásad zakotvených v článku 6 zmluvy [EÚ], každý členský štát môže namietať uznanie a výkon rozhodnutí. …“
            Bulharské právo
            Občiansky súdny poriadok
            14. § 628 ods. 1 občianskeho súdneho poriadku stanovuje:
            „Ak je na účely riadneho rozhodnutia právneho sporu dôležitý výklad právneho predpisu Únie, alebo je nevyhnutné posúdiť platnosť právneho aktu orgánov Európskej únie, bulharský súd predloží Súdnemu dvoru Európskej únie návrh na začatie prejudiciálneho konania.“
            15. Podľa § 629 ak súd, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok, usúdi, že je to nevyhnutné pre vyriešenie sporu, o ktorom rozhoduje, je povinný predložiť návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu. Pokiaľ ide o návrh na posúdenie platnosti, všetky súdy sú povinné predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania.
            Zákon o cestnej premávke
            16. § 157 ods. 4 zákona o cestnej premávke stanovuje:
            „Vodič, ktorému budú odňaté všetky kontrolné body, stráca nadobudnuté oprávnenie viesť motorové vozidlo a je povinný vrátiť vodičský preukaz na príslušný orgán ministerstva vnútra.“
            17. V súlade s odsekom 5 uvedeného § 157 osobe, ktorá stratila oprávnenie viesť motorové vozidlo, je umožnené šesť mesiacov po odovzdaní vodičského preukazu vykonať skúšku, aby opäť získala vodičské oprávnenie.
            18. § 171 tohto istého zákona stanovuje, že medzi správne donucovacie opatrenia na zabezpečenie bezpečnosti cestnej premávky a zamedzenie priestupkov patrí „odobratie vodičského preukazu osobe, ktorá nedodržala svoju povinnosť vyplývajúcu z § 157 ods. 4“.
            19. Podľa § 189 ods. 5 zákona o cestnej premávke:
            „Proti rozhodnutiam o uložení správnej sankcie [‚nakazatelni postanovlenja‘] až do výšky 50 [BGN] nie je možné podať opravný prostriedok“.
            Nariadenie o bodovom vodičskom preukaze
            20. § 2 ods. 1 nariadenia č. IЗ-1959 z 27. decembra 2007 o stanovení počiatočného maximálneho počtu kontrolných bodov bodového vodičského oprávnenia vodičov motorových vozidiel, ako aj o podmienkach, postupe a zozname priestupkov proti dopravným predpisom, za ktoré ich možno odobrať, stanovuje:
            „Pri prvom vydaní vodičského preukazu získava jeho držiteľ počiatočný maximálny počet 39 kontrolných bodov, ktoré umožňujú zúčtovať jednotlivé priestupky stanovené zákonom o cestnej premávke, ktorých sa dopustil.“
            21. § 3 ods. 1 a 2 tohto istého nariadenia znie:
            „1. Kontrolné body sa odoberajú na základe právoplatného rozhodnutia o uložení správnej sankcie [‚nakazatelno postanovlenje‘].
            2. Pri uložení sankcií za správne priestupky uvedené v [tomto] nariadení sa v rozhodnutí o uložení správnej sankcie uvedie počet odobratých a počet zostávajúcich kontrolných bodov.“
            22. Podľa § 4 ods. 2 uvedeného nariadenia:
            „V prípade preukázania viny za spôsobenú dopravnú nehodu sa dodatočne odoberú štyri kontrolné body.“
            Zákon o správnych priestupkoch a sankciách
            23. § 63 ods. 1 a 2 zákona o správnych priestupkoch a sankciách (Zakon za administrativnite narušenja i nakazanja) stanovuje:
            „1. Rajonen săd [regionálny súd] preskúma ako samosudca vecnú stránku veci a rozhodne rozsudkom, ktorým môže rozhodnutie o uložení správnej sankcie za priestupok potvrdiť, zmeniť alebo zrušiť. Proti rozsudku možno podať kasačný opravný prostriedok na Administrativen săd (správny súd)….
            2. V prípadoch stanovených zákonom môže súd v konaní rozhodnúť uznesením…, proti ktorému je možné podať odvolanie…“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            24. Pán Vinkov pri cúvaní na parkovisku v Sofii (Bulharsko) narazil do druhého auta.
            25. Po tejto nehode Načalnik Administrativno-nakazatelna dejnost v otdel „Patna policja“ na Stolična direkcja na vatrešnite raboti (vedúci úseku správne priestupky na oddelení „dopravnej polície“ riaditeľstva hlavného mesta pre vnútorné záležitosti) vydal rozhodnutie, ktorým konštatoval, že pán Vinkov nesie zodpovednosť za „nehodu v cestnej premávke bez vážnych následkov“ a uložil mu pokutu vo výške 20 BGN, a tiež odobral z jeho vodičského oprávnenia štyri kontrolné body.
            26. Pán Vinkov proti uvedenému rozhodnutiu podal žalobu na Sofijski rajonen săd (Regionálny súd v Sofii), ktorý žalobu zamietol uznesením ako neprípustnú. Tento súd konštatoval, že na základe ustanovení uplatniteľných v prejednávanej veci, najmä § 189 ods. 5 zákona o cestnej premávke, sú rozhodnutia o uložení peňažnej sankcie až do výšky 50 BGN právoplatné a nie je možné proti nim podať na súd opravný prostriedok.
            27. Pán Vinkov napadol toto uznesenie na Administrativen săd Sofija-grad, ktorý je podľa § 63 zákona o cestnej premávke kasačným súdom vo veciach týkajúcich sa rozhodnutí o uložení správnej sankcie.
            28. Uvedený vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí uvádza, že z uplatniteľných vnútroštátnych ustanovení podľa výkladu Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd) vyplýva, že žaloby proti rozhodnutiam ukladajúcim sankciu spočívajúcu v odobratí kontrolných bodov z vodičského oprávnenia možno vyhlásiť za neprípustné z dôvodu neexistencie záujmu na konaní. Pod ľa judikatúry tohto posledného uvedeného súdu bulharská právna úprava nedefinuje odobratie kontrolných bodov z vodičského oprávnenia ako nezávislú donucovaciu správnu sankciu, ale ako opatrenie, ktoré musí byť okamžite uplatnené policajnými orgánmi, ktoré majú právomoc len v tejto oblasti. Rozhodnutie, ktorým bola v nadväznosti na porušenie pravidiel cestnej premávky uložená takáto sankcia, možno napadnúť len v prípade, že ukladá peňažnú sankciu vyššiu ako 50 BGN.
            29. Administrativen săd Sofija-grad pritom zdôrazňuje, že v súlade s § 157 ods. 4 zákona o cestnej premávke v prípade odobratia všetkých kontrolných bodov z vodičského oprávnenia, k čomu môže dôjsť sčítaním rozhodnutí o odobratí, ktoré nemožno napadnúť opravným prostriedkom, vodič s okamžitou platnosťou stráca oprávnenie riadiť motorové vozidlo a musí svoj vodičský preukaz odovzdať príslušným štátnym orgánom.
            30. Vzhľadom na tieto skutočnosti si vnútroštátny súd kladie otázku, či ustanovenia práva Únie v oblasti týkajúcej sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, ktoré zakotvujú najmä zásadu vzájomného uznávania rozsudkov a súdnych rozhodnutí (ďalej len „zásada vzájomného uznávania“), ako aj ustanovenia v oblasti dopravy bránia skutočnosti, že bulharské právo proti takýmto rozhodnutiam o odobratí kontrolných bodov nepripúšťa právo na podanie opravného prostriedku.
            31. Uvedený vnútroštátny súd zdôrazňuje, že podľa ustálenej judikatúry vnútroštátnych súdov a bulharskej právnej náuky sa správne rozhodnutia ukladajúce sankciu, o akú ide v spore vo veci samej, považujú za súdne rozhodnutia. Orgány, ktoré prijímajú takéto rozhodnutia, plnia funkciu súdov, hoci nepatria do súdneho systému.
            32. Pokiaľ ide o právo Únie, vnútroštátny súd uvádza, že článok 6 ods. 1 dohody o spolupráci, ako aj článok 8 ods. 3 dohovoru o zákaze riadenia motorového vozidla umožňujú členskému štátu odmietnuť uznať rozhodnutie iného členského štátu, ktorým bola uložená sankcia za porušenie pravidiel cestnej premávky, pokiaľ v tomto štáte neexistuje právo na podanie opravného prostriedku.
            33. Administrativen săd Sofija-grad zdôrazňuje, že táto dohoda a tento dohovor sa v Bulharsku neuplatňujú, pretože uvedená dohoda nie je súčasťou právnych aktov Schengenského acquis , ktoré sú pre Bulharskú republiku záväzné a uvedený dohovor ešte nevstúpil do platnosti. Uvedené právne predpisy však treba považovať za vyjadrenie pravidla medzinárodného obyčajového práva a podľa judikatúry Súdneho dvora by sa v prípade rozhodnutia, o aké ide v spore veci samej, mali uplatniť. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti odkazuje na rozsudok Súdneho dvora z 24. novembra 1992, Poulsen a Diva Navigation (C-286/90, Zb. s. I-6019).
            34. Administrativen săd Sofija-grad navyše pripomína, že rámcové rozhodnutie, najmä jeho článok 20 ods. 1, umožňuje neuznať rozhodnutia ukladajúce sankcie, v prípade ktorých neexistuje právo na podanie opravného prostriedku na súd, ktorý má právomoc rozhodovať hlavne v trestných veciach. Keďže dotknutá bulharská právna úprava podľa vnútroštátneho súdu ukladá výnimky z vnútroštátnych ustanovení, ktoré zabezpečujú prebratie tohto rámcového rozhodnutia, sa tento súd pýta, či je takáto výnimka prípustná, a v prípade kladnej odpovede, či ju treba vykladať reštriktívne.
            35. Pokiaľ ide o jeho právomoc podať prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu rámcového rozhodnutia, Administrativen săd Sofija-grad zdôrazňuje, že v spore vo veci samej je súdom, proti ktorého rozhodnutiu nemožno podať opravný prostriedok. Domnieva sa, že hoci Bulharská republika nepodala výslovné vyhlásenie, ktorým by uznala právomoc Súdneho dvora v oblasti prejudiciálnych rozhodnutí v zmysle článku 35 ods. 2 ZEÚ, § 628 občianskeho súdneho poriadku, ktorý nadobudol účinnosť 24. júla 2007 a ktorý stanovuje právomoc vnútroštátnych súdov rozhodujúcich v poslednej inštancii podať návrh na začatie prejudiciálneho konania, sa má vykladať ako implicitné uznanie právomoci Súdneho dvora v zmysle uvedeného článku 35 ZEÚ.
            36. Čo sa týka ustanovení Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, vnútroštátny súd uvádza, že z článku 67 ods. 1 ZFEÚ a článku 82 ods. 1 ZFEÚ vyplýva, že uplatniť zásadu vzájomného uznávania, na ktorej spočíva justičná spolupráca v trestných veciach, možno len pri rešpektovaní základných práv, a teda práva na účinný opravný prostriedok zakotveného v článkoch 47 a 48 Charty, ako aj v článku 6 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“).
            37. V tejto súvislosti Administrativen săd Sofija-grad pripomína, že Európsky súd pre ľudské práva v rozsudku z 21. februára 1984, Öztürk v. Spolková republika Nemecko (séria A č. 73), rozhodol, že článok 6 EDĽP nebráni dekriminalizácii menej závažných priestupkov, o aké ide vo veci samej, ale že sankcie uložené v súvislosti s týmto priestupkom, ak majú represívny charakter, spadajú do pôsobnosti tohto článku. V prejednávanej veci vnútroštátny súd uvádza, že by istotne mohol uplatniť výnimku z práva na podanie opravného prostriedku stanovenú v článku 2 bode 2 protokolu č. 7 v prípade sankcií za menej závažné priestupky voči pravidlám cestnej premávky, ale že v bulharskom práve nijaké kritérium neumožňuje charakterizovať priestupok, o aký ide vo veci samej, ako „menej závažný“ priestupok. V súlade s § 189 ods. 5 zákona o cestnej premávke jediným kritériom na určenie toho, či rozhodnutie ukladajúce správnu sankciu možno považovať za závažné porušenie a či možno proti nemu podať opravný prostriedok, je totiž výška uloženej peňažnej sankcie. Toto kritérium však nezohľadňuje právne následky odobratia kontrolných bodov z vodičského oprávnenia, ktoré môže viesť k zákazu riadenia motorového vozidla.
            38. Napokon vnútroštátny súd odkazuje na niektoré ustanovenia práva Únie v oblasti spoločnej dopravnej politiky. Uvádza, že hoci ide o oblasť právomoci rozdelenej medzi Úniou a členskými štátmi a že ustanovenia trestného poriadku, akými sú ustanovenia upravujúce sankcie za porušenia pravidiel cestnej premávky, spadajú výlučne do právomoci členských štátov, právo Únie v prípade, že ide o prekážku slobody pohybu, zakazuje prijatie sankcií neprimeraných k závažnosti spáchaných priestupkov.
            39. Vzhľadom na tieto všetky úvahy Administrativen săd Sofija-grad rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Majú sa uplatniteľné predpisy vnútroštátneho práva, o aké ide vo veci samej, týkajúce sa právnych následkov rozhodnutia vydaného správnym orgánom o uložení peňažnej sankcie z dôvodu spáchania správneho priestupku, ako v prejednávanej veci pri dopravnej nehode, vykladať v súlade s ustanoveniami Zmlúv a sekundárnych právnych aktov v oblasti priestoru, slobody, bezpečnosti a spravodlivosti a/alebo prípadne v oblasti dopravy?
            2. Vyplýva z ustanovení Zmlúv a sekundárnych právnych aktov Únie vydaných na ich základe v oblasti ‚priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti‘ týkajúcich sa justičnej spolupráce v trestných veciach, z článku 82 druhého odseku písm. a) ZFEÚ, ako aj, pokiaľ ide o oblasť dopravy, z článku 91 ods. 1 písm. c) ZFEÚ, že správne sankcie za porušenia dopravných predpisov, ktoré možno  v zmysle a v spojení s článkom 2 protokolu č. 7… klasifikovať ako ‚menej závažné‘ , spadajú do pôsobnosti práva Únie ?
            3. V prípade kladnej odpovede na druhú otázku je potrebné odpovedať aj na tieto otázky:
            a) Možno správny priestupok voči pravidlám cestnej premávky za okolností, o aké ide vo veci samej, považovať za ‚menej závažný priestupok‘ v zmysle práva Únie, ak existujú nasledujúce okolnosti:
            (i) skutok je dopravnou nehodou, v ktorej dôsledku vznikla majetková ujma a ktorý je potrebné kvalifikovať ako zavinené konanie a je postihnuteľný ako správny priestupok;
            (ii) v závislosti od výšky stanovených peňažných sankcií možno alebo nemožno proti rozhodnutiu o ich uložení podať opravný prostriedok na súd a dotknutá osoba buď má, alebo nemá možnosť preukázať, že sa vytýkaného skutku nedopustila a ho nezavinila;
            (iii)	určitý počet kontrolných bodov uvedený v rozhodnutí je ipso iure odobratý z bodového vodičského oprávnenia v okamihu právoplatnosti rozhodnutia;
            (iv) v rámci zavedeného systému vodičských preukazov, pri ktorých vystavení sa prideľuje určitý počet kontrolných bodov na zohľadnenie spáchaných priestupkov, sa aj odobratie kontrolných bodov na základe nenapadnuteľných rozhodnutí o uložení pokuty za priestupok uskutočňuje ako automatický právny následok;
            (v) proti donucovaciemu opatreniu spočívajúcemu v odobratí vodičského preukazu z dôvodu zákazu riadenia motorového vozidla, ku ktorému ipso iure  dôjde odobratím pôvodne poskytnutého počtu kontrolných bodov, bol podaný opravný prostriedok na súd, pričom súd predbežne neposudzuje zákonnosť nenapadnuteľných rozhodnutí o uložení správnej sankcie, ktorými boli odobraté kontrolné body?
            b) Článok 82 ZFEÚ, a prípadne aj článok 91 ods. 1 písm. c) ZFEÚ, ako aj opatrenia vydané na základe uvedených ustanovení a rámcové rozhodnutie…, nebránia skutočnosti, že zásada vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí a rozsudkov alebo opatrení prijatých na zlepšenie bezpečnosti na cestách sa neuplatňuje na rozhodnutie o uložení peňažnej sankcie z dôvodu spáchania dopravného priestupku, podľa práva Únie klasifikovaného ako ‚menej závažný‘, za okolností, o aké ide vo veci samej, keď členský štát stanovil , že sa možno odchýliť od požiadaviek na uplatnenie práva na podanie opravného prostriedku voči rozhodnutiu na súd príslušný v trestných veciach a na uplatnenie procesno-právnych ustanovení vnútroštátneho práva o opravných prostriedkoch v prípade obvinenia zo spáchania priestupku?
            4. V prípade zápornej odpovede na druhú otázku je potrebné odpovedať aj na túto otázku:
            Článok 82 ZFEÚ, a prípadne aj článok 91 ods. 1 písm. c) ZFEÚ, ako aj opatrenia vydané na základe uvedených ustanovení a rámcové rozhodnutie…, nebránia skutočnosti, že sa zásada vzájomného uznávania súdnych rozhodnutí a rozsudkov alebo opatrení prijatých na zlepšenie bezpečnosti na cestách v právnej úprave Únie neuplatňuje na mieru voľnej úvahy členského štátu , keď tento štát normatívnym aktom stanovil, že sa možno odchýliť od požiadaviek na uplatnenie práva na podanie opravného prostriedku voči rozhodnutiu na súd, ktorý je príslušný v trestných veciach, a na uplatnenie procesno-právnych ustanovení vnútroštátneho práva o opravných prostriedkoch v prípade obvinenia zo spáchania priestupku, ak ide o rozhodnutie o uložení peňažnej sankcie za spáchanie dopravného priestupku za okolností, o aké ide vo veci samej, ak existujú tieto skutočnosti:
            a) skutok je dopravnou nehodou, v dôsledku ktorej vznikla majetková ujma a ktorý je potrebné kvalifikovať ako zavinené konanie a je postihnuteľný ako správny priestupok;
            b) v závislosti od výšky stanovených peňažných sankcií možno alebo nemožno proti rozhodnutiu o ich uložení podať opravný prostriedok na súd a dotknutá osoba buď má, alebo nemá možnosť preukázať, že sa vytýkaného skutku nedopustila a ho nezavinila;
            c) určitý počet kontrolných bodov uvedený v rozhodnutí je ipso iure  odobratý z bodového vodičského oprávnenia v okamihu právoplatnosti rozhodnutia;
            d) v rámci zavedeného systému vodičských preukazov, pri ktorých vystavení sa prideľuje určitý počet kontrolných bodov na zohľadnenie spáchaných priestupkov, sa aj odobratie kontrolných bodov na základe nenapadnuteľných rozhodnutí o uložení pokuty za priestupok uskutočňuje ako automatický právny následok;
            e) ak je proti donucovaciemu opatreniu spočívajúcemu v odobratí vodičského preukazu z dôvodu zákazu riadenia motorového vozidla, ku ktorému ipso iure  dôjde odobratím pôvodne poskytnutého počtu kontrolných bodov, podaný opravný prostriedok na súd, súd predbežne neposudzuje zákonnosť nenapadnuteľných rozhodnutí o uložení správnej sankcie, ktorými boli odobraté kontrolné body?“
            O právomoci Súdneho dvora
            40. Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami v podstate pýta, či sa majú články 67 ZFEÚ, 82 ZFEÚ a článok 91 ods. 1 písm. c) ZFEÚ, ako aj sekundárne právne akty v oblasti priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava uplatňovaná v Bulharsku, ktorá proti rozhodnutiam o priestupkoch voči pravidlám cestnej premávky kvalifikovaných ako „menej závažné“ nepripúšťa právo na podanie opravného prostriedku ani v prípade, že tieto rozhodnutia okrem uloženej nízkej peňažnej sankcie nariaďujú aj odobratie kontrolných bodov z vodičského oprávnenia.
            41. Pokiaľ ide o ustanovenia Zmluvy o FEÚ, o ktorých výklad žiada vnútroštátny súd, treba uviesť, že vzhľadom na skutočnosť, že sa tieto ustanovenia týkajú výlučne inštitúcií Únie a že ani jedno sa nevzťahuje na systém sankcií uplatňovaných v prípade priestupkov voči pravidlám cestnej premávky, neuplatňujú sa na spor vo veci samej.
            42. Článok 67 ZFEÚ totiž otvára kapitolu 1 hlavy V uvedenej Zmluvy nazvanú „Všeobecné ustanovenia“, ktorá sa týka priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Tento článok stanovuje cieľ, účel a základné pravidlá konania inštitúcií Únie s cieľom dosiahnuť úplnú realizáciu uvedeného priestoru. Článok 82 ZFEÚ, ktorý parí do tej istej hlavy a ktorý sa týka justičnej spolupráce v trestných veciach, takisto stanovuje opatrenia, ktoré musí normotvorca Únie prijať na účely dovŕšenia ucelenej spolupráce medzi členskými štátmi v trestnej oblasti, a zakotvuje pravidlo, podľa ktorého musí táto spolupráca spočívať na zásade vzájomného uznávanie.
            43. Čo sa týka článku 91 ZFEÚ nachádzajúceho sa v hlave VI Zmluvy o FEÚ týkajúcej sa dopravy, tento článok vo svojom prvom odseku vymedzuje opatrenia, ktoré musia inštitúcie Únie prijať na uskutočnenie spoločnej dopravnej politiky. Neuvádza nijaké pravidlo týkajúce sa sankcií za priestupky voči pravidlám cestnej premávky.
            44. Ako pritom vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, Súdny dvor vylúčil svoju právomoc odpovedať na prejudiciálnu otázku, ak výklad právneho predpisu Únie, o ktorý vnútroštátny súd žiada, nemá nijakú súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej a uvedené pravidlá nemožno v spore vo veci samej uplatniť (pozri najmä rozsudky z 1. októbra 2009, Woningstichting Sint Servatius, C-567/07, Zb. s. I-9021, bod 43, a z 22. decembra 2010, Omalet, C-245/09, Zb. s. I-13771, bod 11).
            45. Prejudiciálne otázky v rozsahu, v akom sa týkajú výkladu článkov 67 ZFEÚ, 82 ZFEÚ a článku 91 ods. 1 písm. c) ZFEÚ, sa musia preto vyhlásiť za neprípustné.
            46. Pokiaľ ide o sekundárne právne akty, vnútroštátny súd v odôvodnení svojho rozhodnutia odkazuje na dohodu o spolupráci, dohovor o zákaze riadenia motorového vozidla, ako aj na rámcové rozhodnutie.
            47. V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že tieto právne akty majú svoj právny základ v ustanoveniach hlavy VI Zmluvy o EÚ v znení platnom pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy.
            48. Ako pritom vyplýva z článku 35 ods. 1 a 2 EÚ, Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci výkladu rámcových rozhodnutí, rozhodnutí a dohovorov vypracovaných podľa uvedenej hlavy VI len pod podmienkou, že dotknutý členský štát vyhlásením uznal uvedenú právomoc.
            49. V tejto súvislosti je nepopierateľné, že Bulharská republika takéto vyhlásenie neurobila. Okrem toho vnútroštátne ustanovenie, akým je § 628 ods. 1 občianskeho súdneho poriadku, na ktorý odkazuje vnútroštátny súd a ktorý v podstatnej miere preberá znenie článku 267 ZFEÚ, nemožno v nijakom prípade považovať za rovnocenné takémuto vyhláseniu.
            50. Navyše z článku 10 protokolu č. 36 o prechodných ustanoveniach, ktorý tvorí prílohu Zmluvy o FEÚ vyplýva, že pokiaľ ide o akty Únie v oblasti policajnej a justičnej spolupráce v trestných veciach, ktoré boli prijaté pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy, právomoci Súdneho dvora Európskej únie podľa hlavy VI Zmluvy o EÚ v znení platnom pred nadobudnutím platnosti Lisabonskej zmluvy, ostávajú počas piatich rokov rovnaké vrátane prípadu, keď boli akceptované podľa článku 35 ods. 2 poslednej uvedenej Zmluvy.
            51. Z toho, čo bolo uvedené, vyplýva, že Súdny dvor nemá absolútne nijakú právomoc rozhodnúť o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal vnútroštátny súd, ak sa tento návrh týka dohody o spolupráci, dohovoru o zákaze riadenia motorového vozidla, ako aj rámcového rozhodnutia.
            52. V odôvodnení svojho rozhodnutia vnútroštátny súd poukazuje aj na zásadu vzájomného uznávania rozhodnutí vydaných v inom členskom štáte o priestupkoch voči pravidlám cestnej premávky v snahe preukázať, že právo Únie bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá nepripúšťa právo na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiam o odobratí kontrolných bodov z vodičského oprávnenia.
            53. V tejto súvislosti pritom stačí uviesť, že táto zásada, hoci aj hypoteticky, sa vzťahuje len na konania, ktoré majú cezhraničnú povahu, v súvislosti s uznaním a výkonom rozhodnutia v inom členskom štáte než je štát, v ktorom bolo rozhodnutie prijaté.
            54. V prejednávanej veci spor vo veci samej vykazuje čisto vnútroštátne prvky. Týka sa totiž osoby s bydliskom na území Bulharskej republiky, ktorá napadla rozhodnutie, ktorým jej orgány tohto členského štátu uložili sankcie po tom, čo sa v tomto istom členskom štáte dopustila dopravnej nehody. Výklad uvedenej zásady vzájomného uznávania je irelevantný pre vyriešenie tohto sporu.
            55. Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či právo Únie bráni bulharským právnym predpisom, o aké ide vo veci samej, pokiaľ by predstavovali porušenie práva na účinný opravný prostriedok zakotvené v článku 6 EDĽP, ako aj článkov 47 a 48 Charty.
            56. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že požiadavky vyplývajúce z ochrany základných práv sú záväzné pre členské štáty vo všetkých prípadoch, keď majú tieto štáty uplatňovať právo Únie (pozri uznesenia z 12. novembra 2010, Asparuchov Estov a i., C-339/10, Zb. s. I-11465, bod 13; z 1. marca 2011, Chartry, C-457/09, Zb. s. I-819, bod 25, ako aj zo 14. decembra 2011, Boncea a i., C-483/11 a C-484/11, bod 29).
            57. Navyše článok 51 ods. 1 Charty stanovuje, že ustanovenia tejto Charty sú určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie, a podľa článku 6 ods. 1 ZEÚ, ktorý priznáva Charte rovnakú právnu silu ako Zmluvám, táto Charta nezakladá nijakú novú právomoc pre Úniu.
            58. Pokiaľ ide o návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, kde vnútroštátna právna úprava spadá do pôsobnosti práva Únie, Súdny dvor musí poskytnúť všetky výkladové prvky, aby mohol vnútroštátny súd posúdiť súlad tejto právnej úpravy so základnými právami v rozsahu, v akom vyplývajú najmä z Charty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. mája 1997, Kremzow, C-299/95, Zb. s. I-2629, bod 15, ako aj z 15. novembra 2011, Dereci a i., C-256/11, Zb. s. I-11315, bod 72).
            59. V prejednávanej veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že vnútroštátna právna úprava predstavuje opatrenie vykonávajúce právo Únie, alebo že obsahuje inú súvislosť s týmto právom. Z toho vyplýva, že právomoc Súdneho dvora odpovedať na návrh na začatie prejudiciálneho konania v rozsahu, v akom sa týka základného práva na účinný opravný prostriedok, nie je založená (pozri uznesenia Asparuchov Estov a i., už citované, bod 14; Chartry, už citované, body 25 a 26, ako aj Boncea a i., už citované, bod 34).
            60. Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Administrativen săd Sofija-grad, treba vyhlásiť za neprípustný.
            O trovách
            61. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:
            Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný rozhodnutím Administrativen săd Sofija-grad (Bulharsko) z 27. decembra 2010 (vec C-27/11) je neprípustný.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. mája 2001. # TNT Traco SpA proti Poste Italiane SpA a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale civile di Genova - Taliansko. # Vec C-340/99.