title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 6. júla 2017.#Toshiba Corporation proti Európskej komisii.#Odvolanie – Hospodárska súťaž – Kartely – Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom – Rozhodnutie prijaté Európskou komisiou v dôsledku čiastočného zrušenia pôvodného rozhodnutia Všeobecným súdom Európskej únie – Zmena výšky pokút – Právo na obhajobu – Neprijatie nového oznámenia o výhradách – Rovnosť zaobchádzania – Spoločný podnik – Výpočet východiskovej sumy – Miera podieľania sa na porušení – Právna sila rozhodnutej veci.#Vec C-180/16 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      zo 6. júla 2017 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Hospodárska súťaž — Kartely — Trh s projektmi týkajúcimi sa rozvádzačov izolovaných plynom — Rozhodnutie prijaté Európskou komisiou v dôsledku čiastočného zrušenia pôvodného rozhodnutia Všeobecným súdom Európskej únie — Zmena výšky pokút — Právo na obhajobu — Neprijatie nového oznámenia o výhradách — Rovnosť zaobchádzania — Spoločný podnik — Výpočet východiskovej sumy — Miera podieľania sa na porušení — Právna sila rozhodnutej veci“
      Vo veci C‑180/16 P,
      ktorej predmetom je odvolanie na základe článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 29. marca 2016,

         Toshiba Corp., so sídlom v Tokiu (Japonsko), v zastúpení: J. F. MacLennan, solicitor, S. Sakellariou, dikigoros, A. Schulz, Rechtsanwalt, a J. Jourdan, avocat,
      odvolateľka,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení: N. Khan, splnomocnený zástupca,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predsedníčka siedmej komory A. Prechal (spravodajkyňa), sudcovia A. Rosas a C. Toader,
      generálny advokát: E. Tančev,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. apríla 2017,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Toshiba Corp. svojím odvolaním navrhuje zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 19. januára 2016, Toshiba/Komisia (T‑404/12, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2016:18), ktorým tento súd zamietol jej žalobu o zrušenie rozhodnutia Komisie C(2012) 4381 z 27. júna 2012, ktorým sa mení rozhodnutie Komisie K(2006) 6762 v konečnom znení z 24. januára 2007, týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES (teraz článok 101 ZFEÚ)] a článku 53 Dohody o EHP, v časti, v ktorej bolo toto rozhodnutie určené spoločnostiam Mitsubishi Electric Corporation a Toshiba Corporation (Vec COMP/39.966 – Rozvádzače izolované plynom – Pokuty) (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

         Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie

               2

               V bodoch 1 až 20 napadnutého rozsudku sú okolnosti predchádzajúce sporu opísané takto:

                        „1

                        [Toshiba] je japonská spoločnosť, ktorá pôsobí v rôznych odvetviach, najmä v odvetví rozvádzačov izolovaných plynom (ďalej len ‚RIP‘). Od októbra 2002 do apríla 2005 vykonávala svoju činnosť v odvetví RIP v rámci spoločného podniku TM T&D Corp., ktorý vlastnila v rovnakom podiele so spoločnosťou Mitsubishi Electric Corp. (ďalej len ‚[Mitsubishi]‘) a ktorý bol zrušený v roku 2005.

                        2

                        Dňa 24. januára 2007 prijala Komisia Európskych spoločenstiev rozhodnutie K(2006) 6762 v konečnom znení týkajúce sa konania podľa článku 81 [ES] a článku 53 Dohody o EHP (Vec COMP/F/38.899 – Rozvádzače izolované plynom) (ďalej len ‚rozhodnutie z roku 2007‘).

                        3

                        V rozhodnutí z roku 2007 Komisia konštatovala, že jediné a pokračujúce porušenie článku 81 ES a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore existovalo na trhu Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) s RIP od 15. apríla 1988 do 11. mája 2004 a subjektom, ktorým bolo uvedené rozhodnutie určené, európskym a japonským výrobcom RIP, uložila pokuty…

                        4

                        Porušenie, ktorého sa týka rozhodnutie z roku 2007, zahŕňa tri hlavné prvky:

                                 —

                                 dohodu podpísanú vo Viedni 15. apríla 1988 (ďalej len ‚dohoda GQ‘), ktorej predmetom je rozdeľovanie projektov RIP na celosvetovej úrovni podľa dohodnutých pravidiel, aby sa zachovali kvóty odzrkadľujúce do veľkej miery ich ‚odhadované historické podiely na trhu‘; dohoda, ktorá sa uplatňovala celosvetovo okrem Spojených štátov, Kanady, Japonska a 17 krajín západnej Európy, spočívala v prideľovaní ‚spoločnej japonskej kvóty‘ japonským výrobcom a ‚spoločnej európskej kvóty‘ európskym výrobcom,

                                 —

                                 paralelnú dohodu (ďalej len ‚spoločná dohoda‘), na základe ktorej na jednej strane projekty RIP v Japonsku a v krajinách európskych členov kartelu boli vyhradené jednotlivým japonským a európskym členom kartelu a na druhej strane projekty RIP v iných európskych krajinách boli tiež vyhradené európskej skupine, keďže japonskí výrobcovia sa zaviazali nepredkladať ponuky na projekty RIP v Európe; pričom v každom prípade výmenou za túto dohodu sa takéto projekty museli oznamovať japonskej skupine a byť zahrnuté do ‚spoločnej európskej kvóty‘ stanovenej dohodou GQ,

                                 —

                                 dohodu podpísanú vo Viedni 15. apríla 1988 s názvom ‚E‑Group Operation Agreement for GQ‑Agreement‘ (ďalej len ‚dohoda EQ‘), ktorú podpísali členovia európskej skupiny výrobcov a ktorej predmetom bolo rozdeľovanie projektov RIP pridelených uvedenej skupine na základe dohody GQ.

                        5

                        V článku 1 rozhodnutia z roku 2007 Komisia konštatovala, že [Toshiba] sa zúčastnila na porušení v období od 15. apríla 1988 do 11. mája 2004.

                        6

                        Za porušenie konštatované v článku 1 rozhodnutia z roku 2007 bola v článku 2 rozhodnutia [spoločnosti Toshiba] uložená pokuta vo výške 90900000 eur, z ktorých mala 4650000 eur zodpovedajúcich porušeniu, ktorého sa dopustila TM T & D, zaplatiť spoločne a nerozdielne so spoločnosťou [Mitsubishi].

                        7

                        Dňa 18. apríla 2007 podala [Toshiba] žalobu proti rozhodnutiu z roku 2007.

                        8

                        Rozsudkom z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), Všeobecný súd na jednej strane zamietol žalobu [spoločnosti Toshiba] v rozsahu, v akom sa týkala zrušenia článku 1 rozhodnutia z roku 2007. Na druhej strane však zrušil článok 2 písm. h) a i) rozhodnutia z roku 2007 v rozsahu, v akom sa týkal [spoločnosti Toshiba] z dôvodu, že Komisia porušila zásadu rovnosti zaobchádzania tým, že si pri výpočte výšky pokuty v prípade [spoločnosti Toshiba] zvolila referenčný rok, ktorý sa odlišoval od referenčného roka zvoleného v prípade európskych výrobcov, ktorí sa zúčastnili na porušení.

                        9

                        Dňa 23. septembra 2011 podala [Toshiba] odvolanie na Súdny dvor proti rozsudku [z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia, (T‑113/07, EU:T:2011:343)].

                        10

                        Dňa 15. februára 2012 zaslala Komisia [spoločnosti Toshiba] list s opisom skutočností, z ktorého vyplývalo, že má v úmysle prijať nové rozhodnutie, ktorým jej uloží pokutu (ďalej len ‚opis skutočností‘). Komisia uviedla skutočnosti, ktoré boli podľa nej relevantné na účely výpočtu výšky tejto pokuty, vzhľadom na rozsudok [z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia, (T‑113/07, EU:T:2011:343)].

                        11

                        V dňoch 7. a 23. marca 2012 predložila [Toshiba] svoje pripomienky k opisu skutočností.

                        12

                        Dňa 12. júna 2012 sa uskutočnilo stretnutie medzi zástupcami [spoločnosti Toshiba] a tímom Komisie povereným vecou.

                        13

                        [Sporným rozhodnutím] bol článok 2 rozhodnutia z roku 2007 zmenený a doplnený pridaním nových písmen h) a i). V písmene h) sa uvádza, že [spoločnosti Toshiba] sa ukladá pokuta vo výške 4650000 eur, ktorú má zaplatiť spoločne a nerozdielne so spoločnosťou [Mitsubishi]. V písmene [i]) sa [spoločnosti Toshiba] ako výhradne zodpovednej ukladá pokuta vo výške 56793000 eur.

                        14

                        Na účely nápravy nerovnosti zaobchádzania, ktorú Všeobecný súd kritizoval v rozsudku [z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia, (T‑113/07, EU:T:2011:343)], vychádzala Komisia v [spornom] rozhodnutí z celosvetového obratu RIP za rok 2003. Keďže počas tohto roka vykonávala činnosti [spoločnosti Toshiba] a spoločnosti [Mitsubishi] v oblasti RIP spoločnosť TM T&D, Komisia zohľadnila jej obrat za rok 2003 (odôvodnenia 59 a 60 [sporného] rozhodnutia).

                        15

                        Po prvé Komisia v rámci rôzneho zaobchádzania s cieľom zohľadniť jednotlivé podiely rozličných účastníkov na karteli, vypočítala trhový podiel spoločnosti TM T&D v roku 2003, pokiaľ ide o RIP (15 až 20 %) a zaradila ho do druhej kategórie podľa kategorizácie uvedenej v odôvodneniach 482 až 488 rozhodnutia z roku 2007. V dôsledku toho bola v prípade spoločnosti TM T&D stanovená predpokladaná východisková suma 31000000 eur (odôvodnenie 61 [sporného] rozhodnutia).

                        16

                        Po druhé bola na účely zohľadnenia nerovnakej schopnosti [spoločnosti Toshiba] a spoločnosti [Mitsubishi] prispievať k porušeniu v období pred založením spoločnosti TM T&D východisková suma pokuty spoločnosti TM T&D rozdelená medzi jej akcionárov pomerne k ich jednotlivým predajom RIP v roku 2001, čo bol posledný celý rok pred založením spoločnosti TM T&D. V dôsledku toho bola v prípade [spoločnosti Toshiba] stanovená východisková suma 10863199 eur a v prípade spoločnosti [Mitsubishi] východisková suma 20136801 eur (odôvodnenia 62 a 63 [sporného] rozhodnutia).

                        17

                        Po tretie Komisia na účely zabezpečenia odstrašujúceho účinku pokuty uplatnila na [spoločnosť Toshiba] koeficient na dosiahnutie odstrašujúceho účinku 2 na základe jej obratu za rok 2005 (odôvodnenia 69 až 71 [sporného] rozhodnutia).

                        18

                        Po štvrté na účely zohľadnenia dĺžky trvania porušenia počas obdobia pred založením spoločnosti TM T&D bola východisková suma [spoločnosti Toshiba] zvýšená o 140 % (odôvodnenia 73 až 76 [sporného] rozhodnutia).

                        19

                        Po piate na účely zohľadnia dĺžky trvania porušenia počas obdobia činnosti spoločnosti TM T&D bola [spoločnosti Toshiba] a spoločnosti [Mitsubishi] spoločne a nerozdielne uložená suma vo výške 15 % z predpokladanej východiskovej sumy spoločnosti TM T&D (odôvodnenie 77 [sporného] rozhodnutia).

                        20

                        Napokon po šieste bola spoločná a nerozdielna suma pokuty vynásobená koeficientom na dosiahnutie odstrašujúceho účinku vzťahujúcim sa na [spoločnosť Toshiba] a suma, ktorá po tomto vynásobení presahovala spoločnú a nerozdielnu sumu pokuty, jej bola uložená ako suma, ktorú musí samostatne zaplatiť (odôvodnenie 78 [sporného] rozhodnutia).“

               3

               Rozsudkom z 19. decembra 2013, Siemens a i./Komisia (C‑239/11 P, C‑489/11 P a C‑498/11 P, neuverejnený, EU:C:2013:866) Súdny dvor zamietol najmä odvolanie podané spoločnosťou Toshiba proti rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343).

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               4

               Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 12. septembra 2012 podala Toshiba žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia sporného rozhodnutia a subsidiárne zrušenia alebo zníženia pokuty, ktorá jej bola uložená.

               5

               Toshiba na podporu svojej žaloby uviedla päť žalobných dôvodov, pričom prvý je založený na porušení zásady riadnej správy vecí verejných a zásady proporcionality, druhý na porušení práva na obhajobu, tretí na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o východiskovú sumu pokuty, štvrtý na porušení povinnosti odôvodnenia a piaty na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o určenie úrovne zodpovednosti spoločnosti Toshiba v porovnaní s európskymi výrobcami, ktorí sa zúčastnili na porušení.

               6

               Všeobecný súd napadnutým rozsudkom žalobu zamietol.

         Návrhy účastníkov konania

               7

               Toshiba svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        —

                        zrušil sporné rozhodnutie alebo znížil výšku pokuty uloženej podľa článku 261 ZFEÚ, alebo vrátil vec Všeobecnému súdu na nové rozhodnutie v súlade s právnym posúdením Súdneho dvora, a v každom prípade

                        —

                        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy tohto odvolania a trovy konania na prvom stupni.

               8

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zamietol odvolanie a

                        —

                        zaviazal spoločnosť Toshiba na náhradu trov konania o odvolaní.

         O odvolaní

               9

               Toshiba na podporu svojho odvolania uviedla tri odvolacie dôvody, pričom prvý je založený na porušení práva na obhajobu, pokiaľ ide o to, že pred prijatím sporného rozhodnutia nebolo predložené nové oznámenie o výhradách, druhý na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o východiskovú sumu pokuty, a tretí na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o určenie úrovne zodpovednosti spoločnosti Toshiba v porovnaní s európskymi výrobcami, ktorí sa zúčastnili na porušení.

            O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení práva na obhajobu, pokiaľ ide o to, že pred prijatím sporného rozhodnutia nebolo predložené nové oznámenie o výhradách

         Argumentácia účastníkov konania

               10

               Toshiba svojím prvým odvolacím dôvodom Všeobecnému súdu vytýka, že v bodoch 34 až 47 napadnutého rozsudku zamietol prvú časť druhého žalobného dôvodu, ktorou tvrdila, že v dôsledku rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) bola Komisia povinná zaslať jej pred prijatím sporného rozhodnutia nové oznámenie o výhradách a že tým, že jej Komisia zaslala len opis skutočností, dopustila sa porušenia práv na obhajobu, a najmä svojho práva byť vypočutý.

               11

               Toshiba tvrdí, že oznámenie o výhradách z 20. apríla 2006 (ďalej len „oznámenie o výhradách z roku 2006“) sa vzťahuje iba na rozhodnutie z roku 2007. Všeobecný súd dospel teda v bode 42 napadnutého rozsudku k nesprávnemu záveru, že to, že sporné rozhodnutie predstavuje rozhodnutie, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie z roku 2007, znamená, že proces jeho prijatia „spadá do pokračovania konania, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia z roku 2007“.

               12

               Ako údajne správne uviedol Všeobecný súd v bode 74 napadnutého rozsudku, čo sa týka uloženia dodatočnej sumy pokuty Komisia bola predovšetkým povinná poskytnúť spoločnosti Toshiba dodatočné informácie týkajúce sa spôsobu, akým chce vykonať svoj zámer zabezpečiť odstrašujúci účinok pokuty, aby táto spoločnosť mohla účinne vyjadriť svoj názor. Toto tvrdenie je však v rozpore so záverom uvedeným v tom istom bode napadnutého rozsudku, podľa ktorého Komisia nebola povinná zaslať nové oznámenie o výhradách, v ktorom by boli uvedené tieto skutočnosti.

               13

               Toshiba tvrdí, že keďže opis skutočností nemá osobitné postavenie, ako uviedol Všeobecný súd v bode 75 napadnutého rozsudku, a oznámenie o výhradách predstavuje jediný procesný mechanizmus stanovený právom Únie v oblasti hospodárskej súťaže na to, aby jej boli potrebné informácie poskytnuté spôsobom zaručujúcim primeranú možnosť byť vypočutý Komisiou, dodržanie tohto jej práva byť vypočutý, pokiaľ ide o spôsob výpočtu pokuty, ktoré Komisia zamýšľala uložiť, si v prejednávanej veci vyžadovalo zaslanie nového oznámenia o výhradách.

               14

               Komisia namieta, že pokiaľ sa prvý odvolací dôvod má chápať v tom zmysle, že podľa neho možno uložiť pokutu len na konci nového konania, v rámci ktorého sa zašle oznámenie o výhradách uvádzajúce všetky skutočnosti preukazujúce porušenie, tento odvolací dôvod je neprípustný, pretože nebol predložený v konaní pred Všeobecným súdom.

               15

               Tento odvolací dôvod je podľa nej v každom prípade zjavne nedôvodný.

               16

               V prvom rade Všeobecný súd v bode 42 napadnutého rozsudku správne pripustil, že konanie, na základe ktorého bolo prijaté sporné rozhodnutie, nadväzuje na konanie, ktorého výsledkom je rozhodnutie z roku 2007. Podľa ustálenej judikatúry protiprávnosť postihuje rozhodnutie až od momentu, v ktorom protiprávnosť nastala.

               17

               V druhom rade hoci Komisia v predmetnom prípade zaslala opis skutočností pred prijatím sporného rozhodnutia, nebola povinná to urobiť, pretože požiadavka zakotvená v ustálenej judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorej podniky musia byť informované o úmysle Komisie uložiť pokutu pred prijatím rozhodnutia, bola už splnená oznámením o výhradách z roku 2006.

               18

               Napokon podľa jej názoru bod 74 napadnutého rozsudku vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia. Judikatúra, z ktorej vychádza Všeobecný súd, sa totiž týka výlučne požiadavky, že podnik, ktorý je predmetom vyšetrovania, musí mať možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko na pravdivosť a relevantnosť tak skutkových okolností a okolností, ktorých sa dovoláva, ako aj dokumentov, o ktoré Komisia oprela svoje zistenie existencie porušenia pravidiel Zmluvy o FEÚ v oblasti hospodárskej súťaže. Naopak, táto judikatúra sa netýka výpočtu pokuty uloženej v nadväznosti na konštatovanie takéhoto porušenia.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               19

               Na úvod treba zamietnuť námietku neprípustnosti, ktorú predložila Komisia.

               20

               V rozsahu, v akom Toshiba svojím prvým odvolacím dôvodom Všeobecnému súdu v podstate vytýka, že zamietol jej argumentáciu, podľa ktorej Komisia nemohla prijať napadnuté rozhodnutie bez toho, aby jej zaslala nové oznámenie o výhradách, pričom najmä tvrdila, že v rozpore s rozhodnutím Všeobecného súdu konanie vedúce k prijatiu sporného rozhodnutia nenadväzovalo na konanie, ktorého výsledkom bolo rozhodnutie z roku 2007, je zrejmé, že nejde o nový dôvod.

               21

               Pokiaľ ide o vec samu, Všeobecný súd sa správne v bodoch 40 a 41 napadnutého rozsudku opieral o zásadu zakotvenú v ustálenej judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorej s cieľom splniť svoju povinnosť rešpektovať právo podnikov byť vypočutý je Komisia povinná v oznámení o výhradách výslovne uviesť, že bude skúmať, či je potrebné uložiť dotknutým podnikom pokuty, ako aj označiť hlavné skutkové a právne okolnosti spôsobilé viesť k pokute, ako napríklad závažnosť a trvanie predpokladaného porušenia a skutočnosť, či bolo spáchané úmyselne alebo z nedbanlivosti. Z tejto judikatúry tiež vyplýva, že naopak pokiaľ Komisia označila skutkové a právne okolnosti, na ktorých založí výpočet výšky pokút, nie je povinná spresniť spôsob, akým každú z týchto okolností použije pri určení výšky pokuty (pozri najmä rozsudok z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, body 428 a 437).

               22

               Všeobecný súd preto tiež správne v bode 42 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že keďže pred prijatím rozhodnutia z roku 2007 bolo zaslané oznámenie o výhradách z roku 2006 a keďže napadnuté rozhodnutie výslovne stanovuje, že predstavuje rozhodnutie, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie z roku 2007, postup jeho prijímania nadväzuje na konanie, ktoré viedlo k prijatiu rozhodnutia z roku 2007.

               23

               Na základe toho Všeobecný súd dospel v tom istom bode napadnutého rozsudku k záveru – a nedopustil sa tým nesprávneho právneho posúdenia – že obsah oznámenia o výhradách z roku 2006 sa môže zohľadniť na účely overenia dodržania práva na obhajobu spoločnosti Toshiba v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu sporného rozhodnutia, pokiaľ tento obsah nebol spochybnený rozsudkom Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343).

               24

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že keďže zrušenie aktu Únie nemá nevyhnutne vplyv na prípravné akty, konanie smerujúce k nahradeniu zrušeného aktu môže v zásade pokračovať presne od bodu, v ktorom protiprávnosť nastala. Zrušenie aktu nemá v zásade vplyv na platnosť prípravných opatrení pred týmto aktom, ku ktorým došlo v štádiu predchádzajúcom zisteniu tejto procesnej vady. Ak sa konštatuje, že vyhlásenie neplatnosti nemá vplyv na platnosť predchádzajúcich procesných úkonov, Komisia nie je v dôsledku samotného zrušenia rozhodnutia povinná zaslať dotknutým podnikom nové oznámenie o výhradách (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, EU:C:2002:582, body 73 až 75, ako aj 80 a 81).

               25

               Okrem toho po tom, ako sa v bodoch 43 a 44 napadnutého rozsudku konštatovalo, že oznámenie o výhradách z roku 2006 obsahovalo údaje o skutkových a právnych okolnostiach týkajúce sa stanovenia výšky pokút, ktoré sa vyžadujú v súlade s judikatúrou pripomenutou v bodoch 40 tohto rozsudku, a v bodoch 45 a 46 daného rozsudku konštatovalo, že v rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) sa nespochybnila pravdivosť, relevantnosť ani dôvodnosť týchto údajov, čo sú skutkové zistenia, ktoré neboli spochybnené ani spoločnosťou Toshiba, Všeobecný súd na základe toho správne v bode 47 napadnutého rozsudku vyvodil, že uvedený rozsudok Všeobecného súdu z 12. júla 2011 nebráni tomu, aby tieto údaje mohli byť zohľadnené pri preskúmaní, či boli dodržané práva na obhajobu spoločnosti Toshiba v rámci konania, ktoré viedlo k prijatiu sporného rozhodnutia.

               26

               Okrem toho k vade, ktorá bola konštatovaná v rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), došlo v momente prijatia rozhodnutia z roku 2007, pričom zrušenie tohto rozhodnutia nemalo vplyv na platnosť prípravných opatrení, ktoré predchádzali štádiu, v ktorom táto procesná vada nastala, a to v súlade so zásadou zakotvenou v judikatúre pripomenutej v bode 24 tohto rozsudku.

               27

               Treba tiež konštatovať, že v odpovedi na tvrdenie spoločnosti Toshiba, podľa ktorej konštatované pochybenie sa týkalo nesprávneho hmotnoprávneho posúdenia, pričom toto nesprávne hmotnoprávne posúdenie malo údajne nevyhnutne vplyv na platnosť prípravných opatrení rozhodnutia z roku 2007, Všeobecný súd dospel v bode 62 napadnutého rozsudku k záveru, že Toshiba nespresnila, ako bola platnosť týchto opatrení spochybnená rozsudkom Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), a v bode 63 napadnutého rozsudku dodal, že v každom prípade výhrady Všeobecného súdu v rozsudku z 12. júla 2011 sa netýkali skutkového určenia a právneho posúdenia porušenia, ktorého sa dopustila žalobkyňa, ani určenia faktorov, ktoré sa majú zohľadniť pri stanovení výšky pokuty, ale len voľby referenčných údajov, ktoré mali slúžiť na podrobný výpočet, a teda sa zaoberal prvkom, ktorý nemusí byť spresnený v oznámení o výhradách.

               28

               Z toho vyplýva, že Všeobecný súd v rámci svojej právomoci, ktorou je v podstate voľné posúdenie skutkových okolností a voľné hodnotenie dôkazov, konštatoval – pričom Toshiba sa neodvolávala na akékoľvek skreslenie týchto dôkazov –, že táto spoločnosť nepreukázala, že zrušenie rozhodnutia z roku 2007 rozsudkom Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) malo vplyv na platnosť oznámenia o výhradách z roku 2006 a že navyše o taký prípad ani nešlo, pretože zistené pochybenie sa netýkalo výhrad proti spoločnosti Toshiba, ako ani faktorov, ktoré sa mali zohľadniť pri stanovení výšky jej pokuty.

               29

               Tento záver nemožno spochybniť, na rozdiel od tvrdenia spoločnosti Toshiba, vzhľadom na zásadu vyplývajúcu z judikatúry citovanej v bode 71 napadnutého rozsudku a z ktorej Všeobecný súd v bode 74 toho istého rozsudku vyvodil, že Komisia bola povinná v nadväznosti na zaslanie oznámenia o výhradách poskytnúť dotknutému podniku dodatočné informácie týkajúce sa spôsobov, akými má v úmysle vykonať zabezpečenie odstrašujúceho účinku pokuty, aby sa jej v tejto súvislosti umožnilo účinne vyjadriť svoje stanovisko.

               30

               Treba totiž konštatovať, že takáto zásada nevyplýva z judikatúry Súdneho dvora, na ktorú odkazuje Všeobecný súd v bode 71 napadnutého rozsudku, t. j. tej, ktorá vyplýva z bodu 66 rozsudku zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia (C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P a C‑219/00 P, EU:C:2004:6), ako ani z iných rozsudkov Súdneho dvora, pretože v uvedenej judikatúre Súdny dvor len pripomenul zásadu, podľa ktorej rešpektovanie práva na obhajobu vyžaduje, aby dotknutý podnik mal možnosť v rámci správneho konania účinne vyjadriť svoje stanovisko k pravdivosti a relevantnosti skutkových okolností a okolností, ktorých sa dovoláva, ako aj k dokumentom, o ktoré Komisia oprela svoje tvrdenie o existencii porušenia Zmluvy.

               31

               Ako z vyššie uvedeného vyplýva, hoci v bode 74 napadnutého rozsudku došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, nemá to vplyv na platnosť napadnutého rozsudku, pretože jeho výrok je dostatočne podložený inými právnymi dôvodmi (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 29. marca 2011, ThyssenKrupp Nirosta/Komisia, C‑352/09 P, EU:C:2011:191, bod 136).

               32

               Ako totiž vyplýva z predchádzajúcich bodov tohto rozsudku, Všeobecný súd na konci odôvodnenia uvedeného v bodoch 40 až 65 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že napriek tomu, že Komisia nezaslala spoločnosti Toshiba nové oznámenie o výhradách, jej práva na obhajobu neboli porušené.

               33

               Možno tiež pripomenúť, že hoci za určitých okolností, najmä ak má Komisia v úmysle uplatniť nové usmernenia k metóde stanovovania pokút, a pokiaľ z toho nevyplýva, že by neprimeraným spôsobom predvídala svoje rozhodnutie o námietkach, môže byť žiaduce, aby poskytla spresňujúce informácie o spôsobe, akým má v úmysle uplatniť nevyhnutné kritériá závažnosti a dĺžky trvania porušenia na určenie výšky pokút, nič to nemení na skutočnosti, že právo byť vypočutý nezahŕňa také prvky týkajúce sa spôsobu stanovenia výšky pokút (rozsudok z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, body 438 a 439).

               34

               Napokon hoci Komisia mala v prejednávanej veci zaslaním opisu skutočností v úmysle poskytnúť spoločnosti Toshiba podrobnosti o nových prvkoch spôsobu určenia výšky jej pokuty, ktoré bolo podľa Komisie potrebné oznámiť v nadväznosti na čiastočné zrušenie rozhodnutia z roku 2007 rozsudkom Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), a hoci je nesporné – ako to potvrdzuje sporné rozhodnutie –, že Toshiba sa mohla tak písomne, ako aj počas rokovania vyjadriť k týchto prvkom, nič to nemení na skutočnosti, že tieto prvky svojou povahou a v súlade s judikatúrou pripomenutou v bode 21 tohto rozsudku nemuseli byť predmetom nového oznámenia o výhradách.

               35

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba prvý odvolací dôvod zamietnuť.

            O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o určenie východiskovej sumy pokuty

         Argumentácia účastníkov konania

               36

               Toshiba svojím druhým odvolacím dôvodom tvrdí, že Všeobecný súd tým, že zamietol tretí žalobný dôvod, v ktorom uvádzala, že Komisia na účely výkonu rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), mala vypočítať pokutu uloženej tejto spoločnosti na základe obratu spoločnosti TM T&D za rok 2003, a nie na základe východiskovej sumy pokuty stanovenej tomuto podniku, porušila zásadu rovnosti zaobchádzania.

               37

               Toshiba pripomína, že pred Komisiou a Všeobecným súdom tvrdila, že metóda výpočtu pokuty, ktorá jej bola uložená, porušuje zásadu rovnosti zaobchádzania, pretože sa v tejto metóde nezohľadnil rozsah individuálnej zodpovednosti spoločnosti Toshiba na porušení pred založením spoločnosti TM T&D, čo Všeobecný súd požadoval v bode 290 rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07,EU:T:2011:343), a čo zodpovedá prístupu prijatému pre európske podniky. Na druhej strane tvrdí, že Komisia mala vypočítať východiskovú sumu pokuty, ktorú uložila odvolateľke, na základe jej obratu v roku 2003, t. j. že jej mala pripísať 35 % obratu dosiahnutého spoločnosťou TM T&D v roku 2003.

               38

               Toshiba tvrdí, že bod 115 napadnutého rozsudku je postihnutý vadou nedostatku odôvodnenia, pretože skutočnosť, ktorá je sama osebe nesporná, že pokuta, ktorá jej bola uložená, sa nemohla vypočítať „presne tým istým spôsobom“ ako tá európskych podnikov, nemôže vysvetľovať, v čom bola metóda navrhnutá spoločnosťou Toshiba menej primeraná než metóda Komisie na zaistenie rovnosti zaobchádzania medzi spoločnosťou Toshiba a európskymi podnikmi.

               39

               Okrem toho skutočnosť, o ktorú sa opieral Všeobecný súd v bodoch 116, 117 a 123 až 125 napadnutého rozsudku a na základe ktorej zamietol metódu výpočtu pokuty navrhnutú spoločnosťou Toshiba, t. j. že TM T&D bola spoločným podnikom so samostatnou subjektivitou, zodpovedným za výrobu a predaj RIP v roku 2003, ktorá predstavovala subjekt odlišujúci sa od jej akcionárov, je síce nepochybná, no v tejto súvislosti irelevantná.

               40

               Použitie východiskovej sumy pokuty spoločnosti TM T&D zohľadňovalo len mieru zodpovednosti spoločnosti TM T&D na porušení, ako bolo konštatované v bode 66 sporného rozhodnutia a bode 128 napadnutého rozsudku, a Komisia ho správne použila na výpočet pokuty, ktorú má zaplatiť spoločný podnik. Táto suma však údajne nezodpovedá individuálnej miere zodpovednosti spoločnosti Toshiba za obdobie pred založením spoločného podniku.

               41

               Naopak, stanovenie východiskovej sumy pokuty spoločnosti Toshiba na základe jej teoretického obratu za rok 2003, ktorý zodpovedal 35 % z obratu dosiahnutého spoločnosťou TM T&D v roku 2003, bolo objektívnym kritériom, ktoré zobrazovalo skutočnú mieru škodlivosti obmedzujúceho postupu spoločnosti Toshiba pred založením spoločnosti TM T&D.

               42

               Na základe tejto metódy bolo možné zaobchádzať so spoločnosťou Toshiba pri výpočte pokút rovnako ako s európskymi výrobcami. Najskôr sa totiž vypočítal vlastný obrat spoločnosti Toshiba. Táto spoločnosť ďalej mohla byť v závislosti od svojho trhového podielu vypočítaného na základe tohto obratu zaradená do jednej z kategórií východiskových súm určených v rozhodnutí z roku 2007, pričom v tomto prípade to viedlo k určeniu východiskovej sumy vo výške 9 miliónov eur.

               43

               Naopak, metóda, ktorú si Komisia zvolila, viedla k neuplatneniu tejto metódy výpočtu pokuty. Z dôvodu pripísania určitej časti z východiskovej sumy pokuty spoločnosti TM T & D bola spoločnosti Toshiba priznaná umelá východisková suma pokuty vo výške 10863199 eur, ktorá nezodpovedala žiadnej z kategórií východiskových súm identifikovaných v rozhodnutí z roku 2007.

               44

               Metóda výpočtu navrhovaná spoločnosťou Toshiba nie je podľa nej viac umelá, ako tá, ktorú použila Komisia. Výpočet výšky pokuty spoločnosti Toshiba si totiž nevyžadoval v každom prípade osobitné pravidlá. Všeobecný súd nevysvetlil, najmä v bode 128 napadnutého rozsudku, prečo metóda Komisie obsahujúca rozdelenie východiskovej sumy pokuty spoločnosti TM T&D bola menej umelá, než tá, ktorú navrhovala Toshiba a ktorá spočívala v rozdelení obratu spoločnosti TM T&D.

               45

               Hoci, ako Všeobecný súd uviedol v bode 121 napadnutého rozsudku, Komisia uplatnila metódu uvedenú Všeobecným súdom v rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) ako vhodný príklad jednej alternatívnej metódy, ktorá je zlučiteľná so zásadou rovnosti zaobchádzania, nevyplýva z toho, že by táto metóda bola vhodnejšia než metóda navrhnutá spoločnosťou Toshiba a že neporušuje uvedenú zásadu. Rovnako skutočnosť, že Toshiba pôvodne navrhla alternatívnu metódu výpočtu založenú na východiskovej sume pokuty pre spoločný podnik, ešte neznamená, že táto metóda bola v súlade s právnymi predpismi.

               46

               Komisia tvrdí, že metóda, ktorú Toshiba odporúča vo svojom odvolaní, je ešte umelšia než tá, ktorá bola uvedená v spornom rozhodnutí, pretože zahŕňa umelý prvok, podľa ktorého sa jej má uplatniť obrat za rok, v ktorom nemala žiadny obrat.

               47

               V každom prípade, pokiaľ ide o spoločný podnik, v ktorom mala Toshiba rovnaký podiel ako spoločnosť Mitsubishi, akýkoľvek „obrat“ prvej spoločnosti v roku 2003 v oblasti RIP mohol byť vypočítaný len tak, že sa jej priznalo 50 % obratu spoločného podniku, čomu zodpovedala suma 176,61 milióna eur, ktorá predstavovala podiel na trhu trochu vyšší ako 8 % a nie obrat vo výške 123,6 milióna eur zodpovedajúci 35 % obratu spoločného podniku a podielu na trhu 5,6 %, ako tvrdí Toshiba.

               48

               Aj keby Súdny dvor dospel k záveru, že Komisia mohla vypočítať pokuty spôsobom, ktorý teraz zastáva Toshiba, táto skutočnosť nepreukazuje, že by sa Komisia dopustila zjavne nesprávneho právneho posúdenia.

               49

               Diskusia sa totiž netýka najlepšej možnej metódy, ale zákonnosti tej, ktorá bola použitá v spornom rozhodnutí. Komisia v tejto súvislosti uvádza, že metóda, ktorú teraz presadzuje Toshiba, je odlišná od tej, ktorú navrhovala pôvodne a ktorá spočívala v rozdelení východiskovej sumy pokuty spoločného podniku vypočítanej na základe jej obratu za rok 2003 rovnakým dielom medzi spoločnosti Toshiba a Mitsubishi, ako aj od tej, ktorú uprednostnil Všeobecný súd v rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343). Nemožno teda tvrdiť, že táto metóda je jedinou, ktorá by sa mohla použiť pri stanovení pokuty spoločnosti Toshiba na základe obratu z roku 2003.

               50

               Komisia na základe toho tvrdí, že Všeobecný súd sa nedopustil nijakého nesprávneho právneho posúdenia, pretože sa neodchýlil od zásady porovnateľnosti obratov „rôznych podnikov“, pričom podnik, ktorý dosiahol obrat v roku 2003, mohol byť len spoločný podnik.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               51

               Všeobecný súd založil svoje rozhodnutie najmä na odôvodneniach 62 a 66 sporného rozhodnutia, pričom správne rozhodol, najmä z dôvodov uvedených v bodoch 114 až 117 a 123 až 125 napadnutého rozsudku, že Komisia mohla vyvodiť zo skutočnosti, že Toshiba nevykonala žiadne predaje RIP za referenčný rok 2003, bolo by nevhodné vypočítať pre tento podnik fiktívny obrat za daný rok rozdeľovaním obratu spoločnosti TM T&D pre rok 2003, napriek skutočnosti, že tento spoločný podnik bol aktívny na trhu počas referenčného roka ako subjekt nezávislý od svojich akcionárov.

               52

               Okolnosť, že v roku 2003 Toshiba nedosiahla svoj vlastný obrat v oblasti RIP, predstavuje totiž skutočnosť, ktorá objektívne odlišuje jej situáciu od situácie iných podnikov zapojených do kartelu, najmä európskych podnikov, z čoho vyplýva, že pokuta, ktorá jej bola uložená, musela byť vypočítaná na základe skutočného obratu, aký dosiahla spoločnosť TM T&D v roku 2003, a nie na základe fiktívneho obratu dosiahnutého rozdelením obratu spoločnosti TM T&D.

               53

               Ako uviedol Všeobecný súd v bode 125 napadnutého rozsudku, prístup odporúčaný spoločnosťou Toshiba skutočne vedie k odklonu od úmyslu Komisie vychádzať pri určení výšky pokút z obratov dosiahnutých počas uvedeného roka 2003.

               54

               Metóda výpočtu, ktorú navrhuje Toshiba, tým, že neviedla k porovnaniu fiktívneho obratu spoločnosti Toshiba so skutočným obratom európskych podnikov, navyše ani neumožňovala stanoviť pre prípad spoločností Toshiba a Mitsubishi východiskovú sumu pokuty spôsobom, ktorý primerane zodpovedá miere ich zodpovednosti v protiprávnom konaní v roku 2003, a to konkrétne spoločnej zodpovednosti, ktorá bola vykonávaná prostredníctvom spoločnosti TM T&D, ako v podstate uviedla Komisia v odôvodnení 66 sporného rozhodnutia.

               55

               Ako uviedol generálny advokát v bode 102 svojich návrhov, je tiež otázne, či táto alternatívna metóda umožňuje priamejšie použitie obratu spoločnosti TM T&D za rok 2003 a poskytuje presnejší obraz o postavení spoločnosti Toshiba na trhu v tom istom roku, pretože si vyžaduje ďalšie dve fázy, t. j. teoretický výpočet obratu spoločnosti Toshiba za rok 2003 a na základe toho určenie teoretického podielu na trhu v tom istom roku.

               56

               Napokon, hoci v spornom rozhodnutí bola spoločnosti Toshiba priznaná východisková suma pokuty, ktorá nezodpovedala žiadnej z východiskových súm pridelených skupinám vymedzeným v rozhodnutí z roku 2007, táto okolnosť je iba dôsledkom skutočnosti, že v tomto rozhodnutí bola východisková suma pokuty spoločnosti Toshiba vypočítaná na základe časti východiskovej sumy spoločnosti TM T&D. Keďže Toshiba netvrdí, že zaradením TM T&D do druhej skupiny definovanej v uvedenom rozhodnutí by Komisia porušila zásadu rovnosti zaobchádzania, nemôže tvrdiť, že jej bola priznaná vyššia východisková suma pokuty, než aká bola priznaná iným podnikom podobnej veľkosti.

               57

               Vzhľadom na uvedené treba druhý odvolací dôvod zamietnuť.

            O treťom odvolacom dôvode založenom na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o určenie úrovne zodpovednosti spoločnosti Toshiba v porovnaní s európskymi účastníkmi porušenia

         Argumentácia účastníkov konania

               58

               Toshiba svojím tretím odvolacím dôvodom Všeobecnému súdu vytýka, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 141 a 142 napadnutého rozsudku rozhodol, že Komisia neporušila zásadu rovnosti zaobchádzania, keď v spornom rozhodnutí odmietla jeho žiadosť o uloženie nižšej čiastky pokuty z dôvodu, že jej zodpovednosť za porušenie bola nižšia než zodpovednosť európskych účastníkov kartelu.

               59

               Toshiba tvrdí, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že po preukázaní existencie kartelu a identifikovaní jeho účastníkov je Komisia povinná pri ukladaní pokút preskúmať relatívnu závažnosť účasti každého podniku a prispôsobiť sankciu individuálnemu správaniu sa dotknutého podniku a špecifickým podmienkam jeho účasti na jedinom a nepretržitom porušení.

               60

               Podľa nej bolo nesprávne, keď Všeobecný súd v bode 142 napadnutého rozsudku rozhodol, že „účasť [spoločnosti Toshiba] na porušení je porovnateľná s účasťou európskych podnikov“, z čoho vyplývalo, že Komisia neporušila zásadu rovnosti zaobchádzania z dôvodu, ktorý bol stanovený v bode 141 daného rozsudku a podľa ktorého spoločná dohoda predstavovala „nevyhnutné podieľanie“ sa na cieľoch porušenia ako celku alebo „nevyhnutnú podmienku“ pre rozdeľovanie projektov medzi európskych výrobcov.

               61

               V tomto prípade je totiž zrejmé, že japonské podniky nespôsobili na trhu EHP rovnakú ujmu a v menšej miere prispeli k celkovému porušeniu než európski výrobcovia, keďže títo zašli ešte ďalej do tej miery, že si rozdelili európske projekty prostredníctvom aktívnej zosúladenej činnosti.

               62

               Komisia tvrdí, že tretí odvolací dôvod je neprípustný, pretože ide nad rámec argumentácie spoločnosti Toshiba v prvostupňovom konaní.

               63

               Tento odvolací dôvod predstavuje totiž spochybňovanie potvrdenia v spornom rozhodnutí konštatovaní týkajúcich sa závažnosti vzťahujúcej sa na porušenie, ktorého sa dopustila Toshiba, pričom tieto konštatovania boli uvedené v rozhodnutí z roku 2007. Pritom tieto konštatovania, hoci boli spochybnené v rámci piateho žalobného dôvodu uvedeného pred Všeobecným súdom vo veci, ktorá viedla k vydaniu napadnutého rozsudku, neboli súčasťou jej argumentácie, ako to pripustila v konaní na prvom stupni vo svojej replike. V tomto vyjadrení Toshiba totiž údajne upustila zo svojich tvrdení týkajúcich sa danej otázky relatívnej závažnosti svojho porušenia.

               64

               Subsidiárne Komisia tvrdí, že tretí odvolací dôvod je neprípustný, pretože sa týka otázky, ktorá má právnu silu rozhodnutej veci.

               65

               V rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) Všeobecný súd spojil svoje posúdenie závažnosti porušenia spáchaného spoločnosťou Toshiba s otázkou týkajúcou sa jediného a nepretržitého porušenia. Keďže táto otázka má teraz právnu silu rozhodnutej veci, nemožno ju už spochybniť v rámci tohto konania.

               66

               Napokon Komisia tvrdí, že aj keby Súdny dvor dospel k záveru, že tretí odvolací dôvod je prípustný, treba ho zamietnuť ako nedôvodný. V tomto ohľade sa odvoláva na zásady vyplývajúce z judikatúry, podľa ktorej to, že sa podnik priamo nezúčastňoval na všetkých podstatných znakoch celkového kartelu, ho nemôže zbaviť zodpovednosti za porušenie, ak sa preukáže, že tento podnik musel nevyhnutne na jednej strane vedieť, že dohoda, na ktorej sa zúčastňoval, je súčasťou celkového plánu, a na druhej strane, že tento celkový plán zahŕňa všetky podstatné znaky kartelu.

         Posúdenie Súdnym dvorom

      – O prípustnosti

               67

               Treba zamietnuť obe námietky neprípustnosti, ktoré uvádza Komisia.

               68

               V prvom rade, pokiaľ ide o tvrdenie založené na tom, že otázka, ktorá bola predmetom tretieho odvolacieho dôvodu, nebola vznesená pred Všeobecným súdom, treba konštatovať, že v skutočnosti vznesená bola. V rámci piateho žalobného dôvodu Toshiba totiž tvrdila, že Komisia nevzala pri stanovení výšky pokuty do úvahy rozsah jej údajného podieľania sa na karteli, najmä pri stanovení východiskovej sumy, čo predstavovalo porušenie zásady rovnosti zaobchádzania. Navyše Toshiba vo svojej replike pred Všeobecným súdom neupustila od piateho žalobného dôvodu.

               69

               V druhom rade, pokiaľ ide o výhradu, ktorú Komisia vyvodzuje zo zásady právnej sily rozhodnutej veci, treba konštatovať, že táto výhrada vychádza z predpokladu, že Toshiba spochybňuje vo svojom odvolaní existenciu jediného a nepretržitého porušenia.

               70

               Tak to však nie je, pretože tretí odvolací dôvod sa obmedzuje na otázku, ktorá sa líši od stanovenia výšky pokuty uloženej spoločnosti Toshiba vzhľadom na závažnosť porušenia, ktoré sa jej vyčíta.

               71

               Táto posledná otázka, ktorá sa teda netýka existencie jediného a nepretržitého porušenia konštatovaného voči spoločnosti Toshiba, ale určenia sumy pokuty vzhľadom na závažnosť porušenia, ktoré sa jej kladie za vinu, bola osobitne posúdená Všeobecným súdom v rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343).

               72

               Všeobecný súd v bodoch 258 až 261 uvedeného rozsudku totiž zamietol prvú časť štvrtého žalobného dôvodu spoločnosti Toshiba, ktorým táto spoločnosť tvrdila, že Komisia nevzala do úvahy skutočnosť, že závažnosť – pokiaľ ide o jej účasť na karteli – bola menšia než závažnosť vytýkaná európskym výrobcom, pretože Toshiba sa zúčastnila iba na spoločnej dohode, ktorou sa zaviazala nepredkladať ponuky na projekty RIP v Európe, zatiaľ čo európski výrobcovia sa navyše zapojili do dohody EQ, ktorej samotným účelom bolo rozdelenie týchto projektov.

               73

               Ďalej treba uviesť, že rozsudok Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) bol predmetom odvolania pred Súdnym dvorom.

               74

               V nadväznosti na zamietnutie daného odvolania rozsudkom z 19. decembra 2013, Siemens a i./Komisia (C‑239/11 P, C‑489/11 P a C‑498/11 P, neuverejnený, EU:C:2013:866), rozsudok Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), presnejšie tak jeho výroková časť, ako aj odôvodnenie, na ktorom sa nevyhnutne zakladá, sa stali konečnými (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. februára 2009, Gorostiaga Atxalandabaso/Parlament, C‑308/07 P, EU:C:2009:103, bod 57).

               75

               Je pravda, že vo svojom odvolaní proti rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) Toshiba nespochybnila body 258 až 262 tohto rozsudku.

               76

               V súlade s článkom 169 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora v odvolaní možno navrhnúť, aby bolo čiastočne alebo úplne zrušené rozhodnutie Všeobecného súdu, ktoré sa nachádza vo výrokovej časti napadnutého rozsudku.

               77

               Z toho vyplýva, že v rámci svojho odvolania proti rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343) Toshiba nemohla napadnúť dôvody uvedené v bodoch 258 až 262 tohto rozsudku bez toho, aby spochybnila výrok v rozsahu, v akom Všeobecný súd zrušil pokutu, ktorá jej bola uložená.

               78

               Spoločnosti Toshiba však nemožno vytýkať, že v rámci odvolania pred Súdnym dvorom nespochybnila tieto dôvody, ale že toto odvolanie obmedzila na odôvodnenie rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), ktoré sa týkalo porušenia, ktoré jej bolo vytýkané.

               79

               Nikoho nemožno totiž nútiť konať proti svojim vlastným záujmom, aby si zachoval svoje procesné práva, medzi ktoré patrí aj právo podať odvolanie na Súdny dvor.

               80

               Tým, že Všeobecný súd preskúmal v bodoch 139 až 141 napadnutého rozsudku otázku súladu stanovenia výšky pokuty uloženej spoločnosti Toshiba so zásadou rovnosti zaobchádzania vzhľadom na závažnosť porušenia, ktoré sa jej vytýkalo, v porovnaní s tou, aká bola použitá v prípade európskych výrobcov, nedopustil sa porušenia zásady právnej sily rozhodnutej veci rozsudku Všeobecného súdu z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343).

         – O veci samej

               81

               Všeobecný súd v bodoch 141 a 142 napadnutého rozsudku rozhodol, pričom sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, že keďže účasť japonských podnikov na spoločnej dohode bola „nevyhnutnou podmienkou“ účinného vykonávania dohody EQ, do ktorej sa zapojili len európske podniky, a teda že dodržiavanie japonskými podnikmi svojich záväzkov v zmysle spoločnej dohody predstavovalo „nevyhnutné podieľanie“ sa na existencii porušenia, treba dospieť k záveru, že miera podieľania sa spoločnosti Toshiba na porušení bola porovnateľná s európskymi podnikmi.

               82

               Okrem toho v bode 141 napadnutého rozsudku Všeobecný súd odkázal na bod 261 rozsudku z 12. júla 2011, Toshiba/Komisia (T‑113/07, EU:T:2011:343), v ktorom tento súd tiež správne rozhodol, že keďže Toshiba sa podľa spoločnej dohody zaviazala nepôsobiť na trhu EHP, bolo zbytočné, aby sa navyše zapojila do dohody EQ, ktorá mala za cieľ rozdelenie projektov RIP na trhu EHP. To, že sa Toshiba nezapojila do dohody EQ, bolo totiž irelevantné a nebolo to výsledkom jej rozhodnutia.

               83

               Inými slovami, ako uviedol generálny advokát v bode 134 svojich návrhov, Všeobecný súd správne rozhodol, že to, že sa Toshiba nezapojila do dohody EQ, je len dôsledkom jej účasti na spoločnej dohode, a teda neznamená, že jej správanie bolo menej závažné ako to európskych výrobcov.

               84

               Za týchto okolností Toshiba nemôže Komisii vytýkať, že jej nepriznala zníženie pokuty z toho dôvodu, že sa nezúčastnila na dohode EQ.

               85

               Vzhľadom na predchádzajúce treba konštatovať, že tretí odvolací dôvod je nedôvodný a musí sa zamietnuť.

               86

               Keďže žiadnemu z odvolacích dôvodov uvedených spoločnosťou Toshiba nebolo možné vyhovieť, treba odvolanie zamietnuť.

         O trovách

               87

               Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               88

               Keďže Komisia navrhla uložiť spoločnosti Toshiba povinnosti nahradiť trovy konania a táto spoločnosť nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           Toshiba Corp. je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	* Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 4. mája 1988. # Corinne Bodson proti SA Pompes funèbres des régions libérées. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour de cassation - Francúzsko. # Hospodárska súťaž. # Vec 30/87.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 8. mája 2012. # Luigi Panzeri proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Royal Veste e premia lo sport - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva a skoršia slovná medzinárodná ochranná známka veste lo sport - Nezapísaná skoršia obrazová ochranná známka panzeri veste lo sport - Relatívne dôvody zamietnutia - Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 4 nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-348/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 8. mája 2012 – Panzeri/ÚHVT – Royal Trophy (Royal Veste e premia lo sport)
      (vec T‑348/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Royal Veste e premia lo sport – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva a skoršia slovná medzinárodná ochranná známka veste lo sport – Nezapísaná skoršia obrazová ochranná známka panzeri veste lo sport – Relatívne dôvody zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 4 nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 31,
         39, 40)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 20. mája 2010 (vec R 988/2009‑1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi pánom Luigim Panzerim a spoločnosťou Royal Trophy Srl

            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 20. mája 2010
                     (vec R 988/2009‑1) sa zrušuje.

                  2.

                  	Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 21. marca 2012. # Volkswagen AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SWIFT GTi - Skoršia medzinárodná a národná ochranná známka GTI - Relatívne dôvody zamietnutia - Podobnosť tovarov - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009] - Posúdenie pravdepodobnosti zámeny - Zamietnutie námietky. # Vec T-63/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 21. marca 2012 – Volkswagen/ÚHVT – Suzuki Motor (SWIFT GTi)
      (vec T‑63/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SWIFT GTi – Skoršia medzinárodná a národná ochranná známka GTI – Relatívne dôvody zamietnutia – Podobnosť tovarov – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009] – Posúdenie pravdepodobnosti zámeny – Zamietnutie námietky“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 40 – 42, 117, 118, 127, 131 – 135)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 9. decembra 2008 (vec R 749/2007‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami Volkswagen AG a Suzuki Motor Corp.

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Volkswagen AG je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. apríla 1998. # Javico International a Javico AG proti Yves Saint Laurent Parfums SA (YSLP). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Versailles - Francúzsko. # Hospodárska súťaž. # Vec C-306/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 6. marca 2014.#Dresser‑Rand SA proti Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podala Commissione tributaria provinciale di Genova.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – DPH – Smernica 2006/112/ES – Článok 17 ods. 2 písm. f) – Podmienka opätovného zaslania tovaru do členského štátu, z ktorého sa pôvodne odoslal alebo prepravil.#Spojené veci C‑606/12 a C‑607/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            V spojených veciach C‑606/12 a C‑607/12,
            ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Commissione tributaria provinciale di Genova (Taliansko) z 30. októbra 2012 a doručené Súdnemu dvoru 24. decembra 2012, ktoré súvisia s konaniami:
            Dresser‑Rand SA
            proti
            Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova,
            SÚDNY DVOR (siedma komora),
            v zložení: predseda siedmej komory J. L. da Cruz Vilaça (spravodajca), sudcovia G. Arestis a A. Arabadžiev,
            generálna advokátka: J. Kokott,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Dresser‑Rand SA, v zastúpení: P. Centore, avvocato,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. De Stefano, avvocato dello Stato,
            – Európska komisia, v zastúpení: D. Recchia a C. Soulay, splnomocnené zástupkyne,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 17 ods. 2 písm. f) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).
            2. Tieto návrhy boli predložené v rámci sporu medzi spoločnosťou Dresser‑Rand SA (ďalej len „Dresser‑Rand France“), spoločnosťou založenou podľa francúzskeho práva, a Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova v súvislosti s opravnými rozhodnutiami o vyrubení dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) nezaplatenými za hospodárske roky 2007 a 2008.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Článok 14 smernice o DPH znie:
            „1. ‚Dodanie tovaru‘ je prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ.
            2. Okrem transakcie uvedenej v odseku 1 sa za dodanie tovaru považujú tieto transakcie:
            …
            c) prevod tovaru na základe zmluvy, podľa ktorej sa vyplatí provízia pri nákupe alebo predaji.
            …“
            4. Článok 17 tejto smernice 93/36 uvádza:
            „1. Premiestnenie tovaru, ktorý je súčasťou majetku podniku zdaniteľnej osoby, touto osobou do iného členského štátu sa považuje za dodanie tovaru za protihodnotu.
            ‚Premiestnenie do iného členského štátu‘ je každé odoslanie alebo preprava hmotného hnuteľného majetku vykonané zdaniteľnou osobou alebo na jej účet na účely podnikania do miesta určenia mimo územia členského štátu, v ktorom sa majetok nachádza, ale v rámci Spoločenstva.
            2. Za premiestnenie do iného členského štátu sa nepovažuje odoslanie alebo preprava tovaru na účely jednej z týchto transakcií:
            …
            f) poskytnutie služby zdaniteľnej osobe, ktorej predmetom je práca na uvedenom tovare fyzicky vykonaná na území členského štátu, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru končí, za predpokladu, že sa tovar po spracovaní opätovne zašle tejto zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého sa pôvodne odoslal alebo prepravil;
            …
            3. Ak už viac nie je splnená jedna z podmienok upravujúca oprávnenie podľa odseku 2, tovar sa považuje [za] premiestnený do iného členského štátu. V takomto prípade sa premiestnenie považuje za uskutočnené v čase, keď táto podmienka prestane byť splnená.“
            5. Článok 20 uvedenej smernice stanovuje:
            „‚Nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva‘ je získanie práva disponovať ako majiteľ hmotným hnuteľným majetkom, ktorý bol odoslaný alebo dopravený nadobúdateľovi predávajúcim, nadobúdateľom alebo na ich účet do iného členského štátu než je ten, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru začala.
            Ak sa tovar, ktorý nadobudla nezdaniteľná právnická osoba, odoslal alebo prepravil z tretieho územia alebo z tretej krajiny a doviezla ho táto nezdaniteľná právnická osoba do iného členského štátu, než je členský štát, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru končí, takýto tovar sa považuje za tovar odoslaný alebo prepravený z členského štátu dovozu. Tento členský štát vráti dovozcovi, ktorý bol uznaný alebo označený za osobu povinnú platiť daň v zmysle článku 201, DPH, ktorú zaplatil pri dovoze tovaru, pokiaľ preukáže, že toto nadobudnutie bolo zdanené v členskom štáte, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru končí.“
            6. Článok 21 tejto smernice za nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva za protihodnotu považuje, „keď zdaniteľná osoba použije na účely svojho podnikania tovar, ktorý bol odoslaný alebo prepravený prostredníctvom tejto zdaniteľnej osoby alebo na jej účet z iného členského štátu, v ktorom bol tovar vyrobený, vyťažený, spracovaný, zakúpený alebo nadobudnutý v zmysle článku 2 ods. 1 písm. b), alebo ktorý táto zdaniteľná osoba doviezla na účely svojho podnikania do tohto iného členského štátu“.
            Talianske právo
            7. Článok 38 zákonného dekrétu č. 331 z 30. augusta 1993 o harmonizácii predpisov v oblasti daní v rôznych oblastiach (GURI č. 203 z 30. augusta 1993, s. 12), nazvaný „Nadobudnutie v rámci Spoločenstva“ znie:
            „1. [DPH] sa uplatňuje na nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva uskutočnené na štátnom území v rámci prevádzky podniku, výkonu umeleckej činnosti alebo niektorého povolania, alebo v každom prípade právnickými osobami, združeniami alebo inými organizáciami stanovenými v článku 4 štvrtom odseku dekrétu prezidenta Republiky č. 633 z 26. októbra 1972 [(riadna príloha GURI č. 292 z 11. novembra 1972, ďalej len ‚dekrét č. 633‘)], ktoré sú zdaniteľnými osobami na štátnom území.
            2. Za ‚nadobudnutie v rámci Spoločenstva‘ sa považuje nadobudnutie vlastníctva tovaru alebo akéhokoľvek iného vecného práva spojeného s užívaním tohto tovaru za protihodnotu, odoslaného alebo dopraveného na štátne územie z iného členského štátu dodávateľom v postavení zdaniteľnej osoby alebo nadobúdateľom, alebo treťou osobou konajúcou na ich účet.
            3. Okrem toho sa za nadobudnutie v rámci Spoločenstva považuje:
            …
            b) vstup tovaru pochádzajúceho z iného členského štátu na štátne územie vykonaný zdaniteľnou osobou alebo na jej účet. Toto ustanovenie sa uplatní aj v prípade odoslania alebo dopravy tovaru pochádzajúceho z iného podniku, ktorého činnosti sú vykonávané prostredníctvom rovnakej osoby v inom členskom štáte, na štátne územie na účely týkajúce sa prevádzky podniku;
            c) nadobudnutia právnickými osobami, združeniami a inými organizáciami stanovenými v článku 4 štvrtom odseku [dekrétu č. 633], ktoré nie sú zdaniteľnými osobami, upravené v odseku 2;
            d) vstup tovaru predtým dovezeného osobami uvedenými v písmene c) z iného členského štátu na štátne územie vykonaný týmito osobami alebo na ich účet;
            …
            5. Za nadobudnutie v rámci Spoločenstva sa nepovažuje:
            a) vstup tovaru, ktorý podlieha zušľachťovaciemu styku alebo obvyklým formám manipulácie v zmysle článku 1 ods. 3 písm. h) nariadenia [Rady (EHS) č. 1999/85 zo 16. júla 1985 o oslobodzovacích opatreniach pre režim aktívny zošľachťovací styk [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 188, s. 1)] a článku 18 nariadenia [Rady (EHS) č. 2503/88 z 25. júla 1988 o colných skladoch [ neoficiálny preklad ] (Ú. v. ES L 225, s. 1)], na štátne územie, pokiaľ je tovar neskôr dopravený alebo odoslaný nadobúdateľovi, ktorý je zdaniteľnou osobou, do členského štátu, z ktorého tovar pochádza, alebo na jeho účet do iného členského štátu, alebo ešte mimo územia Spoločenstva; vstup tovaru dočasne použitého na výkon plnenia, alebo ktorý, ak by bol dovezený, by spadal do colného režimu dočasného použitia s úplným oslobodením od dovozného cla, na štátne územie;
            …
            7. Daň nie je splatná v prípade nadobudnutia tovaru v rámci Spoločenstva na štátnom území osobou zdaniteľnou v inom členskom štáte, ktorý bol nadobudnutý uvedenou zdaniteľnou osobou v inom členskom štáte, potom odoslaný alebo prepravený na štátne územie svojím vlastným postupníkom, ktorí sú zdaniteľnými osobami, alebo právnickým osobám stanoveným v článku 4 štvrtom odseku [dekrétu č. 633], ktoré sú zdaniteľnými osobami za uskutočnené nadobudnutia v rámci Spoločenstva, za predpokladu, že títo postupníci alebo právnické osoby boli určené za osoby povinné platiť daň z dodania.
            8. Nadobudnutia v rámci Spoločenstva uskutočnené obstarávateľmi bez zastúpenia sa považujú za uskutočnené na ich účet.“
            8. Článok 8 dekrétu č. 633, nazvaný „Dodania na vývoz“, stanovuje:
            „Za dodania na vývoz, ktoré nepodliehajú dani, sa považujú:
            a) dodania, aj cez obstarávateľov, tovaru prepraveného alebo odoslaného mimo územia Európskeho hospodárskeho priestoru dodávateľmi alebo obstarávateľmi, alebo v ich mene, aj na základe inštrukcií ich vlastných postupníkov alebo obstarávateľov. Tovar môže podliehať na účet postupníka úprave, spracovaniu, montáži, skladaniu alebo nastaveniu inému tovaru samotným dodávateľom alebo tretími osobami…
            b) dodania s prepravou alebo odoslaním mimo územia Európskeho hospodárskeho priestoru v lehote deväťdesiatich dní od odovzdania tovaru postupníkom nerezidentom alebo na jeho účet, s výnimkou tovaru určeného na účely vybavenia alebo zásobenia malých plavidiel alebo výletných lodí, rekreačných lietadiel alebo akýchkoľvek iných dopravných prostriedkov na súkromné použitie, ako aj tovaru, ktorý sa má prevážať v osobnej batožine cestujúcich mimo územia Európskeho hospodárskeho priestoru; vývoz musí byť potvrdený colným úradom alebo poštou na faktúre;
            c) dodania, aj cez obstarávateľov, tovaru iného ako budovy a stavebné pozemky, a poskytovanie služieb osobám, ktoré vykonávajú dodania na vývoz alebo plnenia v rámci Spoločenstva, a ktoré z tohto dôvodu majú prospech z možnosti nadobudnúť, aj cez obstarávateľov, alebo doviesť tovar a služby oslobodené od dane.
            Dodania a poskytovania uvedené v písmene c) sú uskutočnené bez platenia dane osobám uvedeným v písmene a), ak ide o rezidentov, a osobám zabezpečujúcim dodania uvedené v písmene b) predchádzajúceho odseku na základe ich písomného vyhlásenia a na ich zodpovednosť, maximálne v celkovom objeme dodaní stanovených v uvedených písmenách, ktoré boli uskutočnené týmito osobami počas predchádzajúceho kalendárneho roka. Postupníci a obstarávatelia môžu využiť celý tento objem na nadobudnutie tovaru, ktorý vyviezli do ich štátu pôvodu do šiestich mesiacov nasledujúcich po ich dodaní alebo na nadobudnutie iného tovaru alebo služieb až do dosiahnutia rozdielu medzi týmto objemom a objemom dodaní tovaru vykonaných v ich prospech počas toho istého roka v súlade s písmenom a)…“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            9. Spoločnosť Dresser‑Rand France vyrába priemyselné kompresory na zemný plyn.
            10. Pri výkone svojej činnosti spoločnosť Dresser‑Rand France uzatvorila s konečným zákazníkom, španielskou spoločnosťou, zmluvu o dodaní konečného výrobku. Na účely realizácie tejto zmluvy použila kompresory dovezené z jej čínskych prevádzok spoločnosťou Dresser‑Rand Italia Srl (ďalej len „Dresser‑Rand Italia“).
            11. Dresser‑Rand France doviezla na talianske územie z Francúzska niektoré súčiastky potrebné na použitie dovezených kompresorov. Potom uzatvorila so spoločnosťou FB ITMI SpA (ďalej len „FB ITMI“), subdodávateľom usadeným v Taliansku, zmluvu o dodaní ďalších súčiastok nevyhnutných na fungovanie a inštaláciu dotknutého tovaru u konečného zákazníka. Nakoniec FB ITMI priamo zaslala tieto zložené výrobky konečnému zákazníkovi v mene a na účet spoločnosti Dresser‑Rand Italia, ktorá koná ako daňový zástupca spoločnosti Dresser‑Rand France.
            12. FB ITMI vystavila faktúru spoločnosti Dresser‑Rand Italia za plnenia týkajúce sa súvisiacich úkonov montáže a kompatibility nastavenia, ako aj za dodanie dotknutého tovaru. Dresser‑Rand Italia ako daňový zástupca spoločnosti Dresser‑Rand France vystavila na všetok tovar zaslaný konečnému zákazníkovi faktúru.
            13. S odkazom na postavenie obvyklého vývozcu zastávala Dresser‑Rand Italia ako daňový zástupca spoločnosti Dresser‑Rand France názor, že podľa článku 8 ods. 1 písm. c) a článku 8 ods. 2 dekrétu č. 633 môže nadobudnúť tovar a služby poskytnuté spoločnosťou FB ITMI bez zaplatenia DPH, čo daňová správa spochybňuje. Účastníci konania sa nevedia v rámci určenia postavenia obvyklého vývozcu, ktoré závisí od kvalifikácie premiestnenia tovaru z Francúzska do Talianska, dohodnúť vo veci posúdenia tejto kvalifikácie.
            14. Dresser‑Rand France sa domnieva, že premiestnenie kompresorov z Francúzska do Talianska je plnenie považované za „nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva podľa článku 17 ods. 1 smernice [o DPH]“. Rovnako spresňuje, že predaj zloženého tovaru konečnému spotrebiteľovi z talianskeho územia predstavoval dodanie v rámci Spoločenstva.
            15. Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova tvrdí, že premiestnenie tovaru z Francúzska do Talianska sa spravuje článkom 17 ods. 2 písm. f) tejto smernice, a tak podlieha režimu odkladu zdanenia stanovenému v článku 38 štvrtom odseku písm. a) zákonného dekrétu č. 331 z 30. augusta 1993 o harmonizácii predpisov v oblasti daní v rôznych oblastiach. Agenzia delle Entrate, Direzione Provinciale, Ufficio Controlli di Genova totiž uvádza, že predmetom zmluvy uzatvorenej medzi spoločnosťami Dresser‑Rand France a FB ITMI nie je dodanie nového tovaru, ale poskytnutie služby. Preto konanie upravené v tejto zmluve nemožno považovať za dodanie tovaru v zmysle článku 17 ods. 1 uvedenej smernice.
            16. Dresser‑Rand France spochybňuje uplatnenie uvedeného režimu odkladu zdanenia na prejednávanú vec z dôvodu, že jednak činnosťou spoločnosti FB ITMI je najmä vyrobiť a dodať tovar, a jednak že tovar, ktorý vstúpil na talianske územie, nie je opätovne zaslaný do členského štátu pôvodu, v rozpore s tým, čo stanovuje smernica o DPH o uplatnení takéhoto režimu.
            17. Za týmto podmienok Commissione tributaria provinciale di Genova (Okresný daňový súd v Janove) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky, ktoré sú zhodné vo veci C‑606/12 aj vo veci C‑607/12:
            „1. Má sa premiestnenie tovaru z členského štátu na územie Talianska s cieľom overiť kompatibilitu nastavenia tohto tovaru s iným tovarom nadobudnutým v Taliansku bez toho, aby sa do dovezeného tovaru akokoľvek zasiahlo, posudzovať ako ‚práca na uvedenom tovare‘ podľa článku 17 ods. 2 písm. f) smernice [o DPH] a je v tomto ohľade užitočné posudzovať charakter plnení medzi spoločnosťami FB ITMI a [Dresser‑Rand Italia]?
            2. Má sa článok 17 ods. 2 písm. f) smernice [o DPH] vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa vo vnútroštátnych právnych predpisoch alebo na základe praxe členských štátov stanovilo, že odoslanie alebo preprava tovaru sa nepovažuje za premiestnenie do iného členského štátu, ak sa tak nedeje za predpokladu, že sa tovar vráti do členského štátu, z ktorého sa pôvodne odoslal alebo prepravil?“
            18. Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 28. januára 2013 boli veci C‑606/12 a C‑607/12 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
            O prejudiciálnych otázkach
            Úvodné pripomienky
            19. Z rozhodnutí vnútroštátneho súdu, ako aj z pripomienok účastníkov konania vyplýva možná zámena medzi pojmom „dodanie tovaru“ definovaným v článku 14 smernice o DPH a pojmom „nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva“ definovaným v článku 20 tejto smernice.
            20. Ako totiž dokazuje bod 14 tohto rozsudku, odkazuje sa v ňom na viacerých miestach na pojem „nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva“ v súvislosti s článkom 17 ods. 1 uvedenej smernice, zatiaľ čo tento pojem je predmetom článku 21 tejto smernice.
            21. Článok 17 ods. 1 smernice o DPH však uvádza, že niektoré premiestnenia tovaru sa považujú za dodanie v rámci Spoločenstva, a vôbec sa netýka nadobudnutí v rámci Spoločenstva.
            22. Preto treba uviesť, že tieto otázky sa netýkajú pojmu „nadobudnutie tovaru v rámci Spoločenstva“, ale pojmu „dodanie tovaru“ v zmysle článku 17 smernice o DPH.
            O druhej otázke
            23. Svojou druhou otázkou, ktorú treba preskúmať na prvom mieste, sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa vo vnútroštátnych právnych predpisoch alebo na základe praxe členských štátov nepovažovalo odoslanie alebo preprava tovaru za premiestnenie do iného členského štátu, ak sa tak nedeje za predpokladu, že sa dotknutý tovar vráti do členského štátu, z ktorého sa pôvodne odoslal alebo prepravil.
            24. Najprv treba odkázať na znenie samotného článku 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH, ktorý výslovne stanovuje, že odoslanie tovaru na účely poskytnutia služby zdaniteľnej osobe sa nepovažuje za premiestnenie do iného členského štátu za predpokladu, že sa tovar následne opätovne zašle tejto zdaniteľnej osobe do členského štátu pôvodu, teda do členského štátu, z ktorého sa pôvodne odoslal.
            25. Uplatnenie článku 17 ods. 2 písm. f) tejto smernice tak výslovne podlieha podmienke, že tovar sa opätovne zašle do členského štátu svojho pôvodu.
            26. Ďalej treba zdôrazniť, že článok 17 ods. 2 smernice o DPH uvádza sériu predpokladov, akým je aj predpoklad uvedený pod písmenom f), ktoré nepatria do kvalifikácie „premiestnenie do iného členského štátu“ stanovenej v článku 17 ods. 1 uvedenej smernice.
            27. Zo samotnej štruktúry a znenia článku 17 smernice o DPH tak vychádza, že odsek 2 tohto článku sa týka taxatívneho výpočtu výnimiek, ktoré tak musia byť predmetom reštriktívneho výkladu (pozri analogicky rozsudok zo 16. mája 2013, TNT Express Worldwide, C‑169/12, bod 24 a citovanú judikatúru).
            28. Nakoniec treba pripomenúť, že cieľom prechodného režimu DPH uplatniteľného na obchod medzi členskými štátmi, ktorý je stanovený touto smernicou, je prevod daňového príjmu na členský štát, v ktorom došlo ku konečnej spotrebe dodaného tovaru (pozri najmä rozsudky z 22. apríla 2010, X a fiscale eenheid Facet‑Facet Trading, C‑536/08 a C‑539/08, Zb. s. I‑3581, bod 30, ako aj z 18. novembra 2010, X, C‑84/09, Zb. s. I‑11645, body 22 a 31). Výnimka stanovená v článku 17 ods. 2 písm. f) tejto smernice sa tak má vykladať najmä s ohľadom na tento cieľ.
            29. Podľa zásady zdaňovania v členskom štáte určenia vyjadrenej v predchádzajúcom bode tohto rozsudku sa má článok 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že tento článok umožňuje, aby sa za dodanie v rámci Spoločenstva nepovažovalo premiestnenie tovaru do iného členského štátu iba pod podmienkou, že tento tovar zostane v tomto členskom štáte dočasne a je určený na následné opätovné zaslanie do členského štátu pôvodu.
            30. Iba vtedy, keď je tovar premiestnený do iného členského štátu na účely spracovania uvedeného tovaru a jeho následného opätovného zaslania do členského štátu pôvodu, a nie na účely konečnej spotreby tohto tovaru v tomto členskom štáte, sa totiž takéto premiestnenie nepovažuje za dodanie v rámci Spoločenstva.
            31. Vzhľadom na uvedené opätovné zaslanie tovaru zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého bol tento tovar pôvodne odoslaný alebo prepravený, sa má považovať za podmienku nevyhnutnú na uplatnenie článku 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH.
            32. Na druhú otázku tak treba odpovedať, že článok 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že aby sa odoslanie alebo preprava tovaru nepovažovala za premiestnenie do iného členského štátu, musí byť nevyhnutne tento tovar, po tom, čo sa ukončili práce na tomto tovare v členskom štáte, v ktorom sa odoslanie alebo preprava uvedeného tovaru končí, opätovne zaslaný zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého bol tento tovar pôvodne odoslaný alebo prepravený.
            O prvej otázke
            33. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že overenie kompatibility nastavenia tovaru premiestneného z prvého členského štátu na územie druhého členského štátu s iným tovarom nadobudnutým na území tohto druhého štátu, bez toho, aby sa do premiestneného tovaru akokoľvek zasiahlo, sa má posudzovať ako „práca na uvedenom tovare“ podľa tohto ustanovenia.
            34. Treba pripomenúť, že v rámci rozdelenia súdnych právomocí medzi vnútroštátne súdy a Súdny dvor upraveného v článku 267 ZFEÚ, hoci Súdny dvor rozhoduje v prejudiciálnom konaní bez toho, aby sa v zásade musel zaoberať okolnosťami, ktoré viedli vnútroštátne súdy k položeniu otázok a za ktorých zamýšľajú uplatniť ustanovenia práva Únie, o ktorých výklad požiadali, pôjde však o odlišnú situáciu najmä za predpokladu, ak je zjavné, že ustanovenie práva Únie podrobené výkladu Súdneho dvora sa nemôže uplatniť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. októbra 1990, Dzodzi, C‑297/88 a C‑197/89, Zb. s. I‑3763, body 39 a 40, ako aj zo 14. júna 2007, Telefónica O2 Czech Republic, C‑64/06, Zb. s. I‑4887, body 22 a 23).
            35. Tak ako sa zdôraznilo v bode 32 tohto rozsudku, opätovné zaslanie tovaru zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého bol tento tovar pôvodne odoslaný alebo prepravený, je nevyhnutnou podmienkou na uplatnenie článku 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH.
            36. Z rozhodnutí vnútroštátneho súdu však vyplýva, že dotknutý tovar nebol v prejednávanej veci opätovne zaslaný do členského štátu pôvodu, teda do Francúzskej republiky, po tom, čo na ňom bola v Taliansku ukončená práca.
            37. Keďže podmienka opätovného zaslania tovaru do členského štátu pôvodu nebola splnená, nie je článok 17 ods. 2 písm. f) smernice o DPH v prejednávanej veci uplatniteľný.
            38. Na prvú otázku teda nie je potrebné odpovedať.
            O trovách
            39. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
            Článok 17 ods. 2 písm. f) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že na to, aby sa odoslanie alebo preprava tovaru nepovažovala za premiestnenie do iného členského štátu, musí byť nevyhnutne tento tovar, po tom, čo sa ukončili práce na tomto tovare v členskom štáte, v ktorom sa odoslanie alebo preprava uvedeného tovaru končí, opätovne zaslaný zdaniteľnej osobe do členského štátu, z ktorého bol tento tovar pôvodne odoslaný alebo prepravený.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 8. júla 1992. # Doris Knoch proti Bundesanstalt für Arbeit. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundessozialgericht - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-102/91.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 24. septembra 1998. # Walter Tögel proti Niederösterreichische Gebietskrankenkasse. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesvergabeamt - Rakúsko. # Vec C-76/97.


Rozsudok Súdneho dvora z 22. marca 1973. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel proti Baer-Getreide GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko. # Ochranné opatrenia. # Vec 72-72.