title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 16. júla 2009. # The Queen, na návrh Mark Horvath proti Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené kráľovstvo. # Spoločná poľnohospodárska politika - Režimy priamej podpory - Nariadenie (ES) č. 1782/2003 - Článok 5 a príloha IV - Minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav - Údržba ciest zaťažených vecným bremenom prechodu - Vykonanie členským štátom - Prevod právomocí na regionálne orgány členského štátu - Diskriminácia v rozpore s právom Spoločenstva. # Vec C-428/07.

text:
      Vec C‑428/07
      The Queen, na žiadosť:
      Mark Horvath
      proti
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative
         Court)]

      „Spoločná poľnohospodárska politika – Režimy priamej podpory – Nariadenie (ES) č. 1782/2003 – Článok 5 a príloha IV – Minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav – Údržba ciest zaťažených vecným bremenom prechodu – Vykonanie členským štátom – Prevod právomocí na regionálne orgány členského štátu – Diskriminácia v rozpore s právom Spoločenstva“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Režimy priamej podpory – Spoločné pravidlá
      (Nariadenie Rady č. 1782/2003, článok 5 a príloha IV)
      2.        Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Režimy priamej podpory – Spoločné pravidlá
      (Nariadenie Rady č. 1782/2003, článok 5 a príloha IV)
      1.        Členský štát môže medzi štandardy dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu uvedené v článku 5 a prílohe IV nariadenia
         č. 1782/2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým
         sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov, zahrnúť požiadavky týkajúce sa údržby viditeľných ciest zaťažených
         vecným bremenom verejného prechodu, pokiaľ uvedené požiadavky prispievajú k zachovávaniu týchto ciest ako krajinných znakov,
         prípadne k zabráneniu zhoršenia stanovíšť.

      Povinnosť udržiavať viditeľné cesty zaťažené vecným bremenom verejného prechodu totiž môže aj v prípade, že nesleduje nijaký
         poľnohospodársky cieľ, ale zachováva si ekologickú povahu, predstavovať minimálnu požiadavku pre dobrý poľnohospodársky a ekologicky
         stav, pokiaľ zapadá do rámca štandardov uvedených v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003, ktorá sa týka udržiavania krajinných
         znakov.

      (pozri body 32, 46)
      2.        Pokiaľ ústavný systém členského štátu stanovuje, že regionálne orgány majú zákonodarnú právomoc, prijatie odlišných štandardov
         v oblasti dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu v zmysle článku 5 a prílohy IV nariadenia č. 1782/2003 uvedenými
         orgánmi nepredstavuje samo osebe diskrimináciu, ktorá je v rozpore s právom Spoločenstva.

      Každý členský štát totiž môže rozdeliť právomoci na vnútornej úrovni a vykonávať akty práva Spoločenstva, ktoré nie sú priamo
         uplatniteľné prostredníctvom opatrení prijatých regionálnymi alebo miestnymi orgánmi, pokiaľ toto rozdelenie právomocí umožní
         správne vykonanie dotknutých aktov práva Spoločenstva.

      (pozri body 50, 58)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 16. júla 2009 (*)

      „Spoločná poľnohospodárska politika – Režimy priamej podpory – Nariadenie (ES) č. 1782/2003 – Článok 5 a príloha IV – Minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav – Údržba ciest zaťažených vecným bremenom prechodu – Vykonanie členským štátom – Prevod právomocí na regionálne orgány členského štátu – Diskriminácia v rozpore s právom Spoločenstva“
      Vo veci C‑428/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené kráľovstvo) z 21. júla 2006 a doručený Súdnemu dvoru
         14. septembra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      The Queen, na žiadosť:

      Mark Horvath
      proti
      Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a T. von Danwitz, sudcovia
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, J. Makarczyk, U. Lõhmus (spravodajca), A. Arabadjiev a C. Toader,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. novembra 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Mark Horvath, v zastúpení: M. Sheridan, barrister, a R. Barker, solicitor, a A. Stanič, solicitor advocate,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Gibbs a I. Rao, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci Lord Davidson of Glen
         Clova, QC, a D. Wyatt, QC,

      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, splnomocnený zástupca,
      –        Írsko, v zastúpení: N. Travers, BL,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: K. Banks a F. Erlbacher, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. februára 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 a prílohy IV nariadenia Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra
         2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej poľnohospodárskej politiky, ktorým sa
         zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001,
         (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999, (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71
         a (ES) č. 2529/2001 (Ú. v. EÚ L 270, s. 1; Mim. vyd. 03/040, s. 269).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Horvathom a Secretary of State for Environment, Food and Rural Affairs (ministerstvo
         životného prostredia, výživy a vidieka Spojeného kráľovstva, ďalej len „Secretary of State“) vo veci právnej úpravy prijatej
         pre územie Anglicka, ktorá stanovuje minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav (ďalej len „DPES“),
         tak ako sú uvedené v článku 5 a prílohe IV nariadenia č. 1782/2003.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Nariadenie č. 1782/2003 bolo prijaté na základe článkov 36 ES, 37 ES a článku 299 ods. 2 ES.

      4        Podľa odôvodnenia č. 1 tohto nariadenia je potrebné stanoviť spoločné podmienky pre priame platby v rámci rôznych režimov
         podpory príjmov, na ktoré sa vzťahuje spoločná poľnohospodárska politika.

      5        Nariadenie č. 1782/2003 podľa svojho článku 1 stanovuje najmä spoločné pravidlá o priamych platbách v rámci režimov podpory
         príjmov, na ktoré sa vzťahuje Spoločná poľnohospodárska politika a ktoré sú financované záručnou sekciou Európskeho poľnohospodárskeho
         usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), ako aj podporu príjmov poľnohospodárov, teda režim jednotnej platby (ďalej len „RJP“).

      6        Článok 2 písm. d) nariadenia č. 1782/2003 definuje priamu platbu ako platbu poskytnutú priamo poľnohospodárom v rámci jedného
         z režimov podpory príjmov uvedených v prílohe I uvedeného nariadenia. RJP sa v uvedenej prílohe nachádza.

      7        Hlava II nariadenia č. 1782/2003 obsahuje kapitolu 1 nazvanú „Krížové plnenie“, ktorá pozostáva z článkov 3 až 9. Článok 3
         ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje, že „[k]aždý poľnohospodár, ktorý dostáva priame platby, musí dodržovať základné požiadavky
         týkajúce sa správy uvedené v prílohe III v súlade s harmonogramom stanoveným v uvedenej prílohe, ako aj [DPES] podľa článku 5“.

      8        Podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 sú základné požiadavky týkajúce sa správy uvedené v prílohe III tohto nariadenia
         stanovené právnymi predpismi Spoločenstva v rôznych oblastiach, a najmä v oblasti životného prostredia.

      9        Článok 5 nariadenia č. 1782/2003 nazvaný „Dobrý poľnohospodársky a ekologický stav“ vo svojom odseku 1 stanovuje:

      „Členské štáty dbajú o to, aby všetka poľnohospodárska pôda, a najmä pôda, ktorá sa už nevyužíva na účely produkcie, bola
         udržovaná v dobrom poľnohospodárskom a ekologickom stave. Na základe rámca stanoveného v prílohe IV stanovia členské štáty
         na vnútroštátnej alebo regionálnej úrovni minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav, ktoré zohľadňujú
         charakteristiky príslušných oblastí, najmä pôdne a klimatické podmienky, súčasné spôsoby hospodárenia, využitie pôdy, striedanie
         plodín, poľnohospodársku prax a štruktúru poľnohospodárskych podnikov bez toho, aby boli dotknuté štandardy, ktorými sa riadia
         náležité poľnohospodárske praktiky používané v rámci nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999, a agroenvironmentálne opatrenia, ktorých
         použitie presahuje referenčnú úroveň náležitých poľnohospodárskych praktík.“

      10      Článok 6 nariadenia č. 1782/2003 stanovuje, že ak sa nedodržujú [DPES] alebo iné požiadavky uvedené v článku 3 ods. 1 uvedeného
         nariadenia z dôvodu konania alebo opomenutia, ktoré možno priamo pričítať príslušnému poľnohospodárovi, je celková výška priamych
         platieb, ktoré sa majú poskytnúť v kalendárnom roku, v ktorom je nedodržanie zistené, znížená alebo zrušená.

      11      Príloha IV nariadenia č. 1782/2003 nazvaná „Dobrý poľnohospodársky a ekologický stav podľa článku 5“ znie:

               Téma

               Štandardy

               Erózie pôdy:
               Ochrániť pôdu pomocou vhodných opatrení

               –      Minimálne krytie pôdy
               –      Minimálna správa pôdy odrážajúca  špecifické miestne podmienky
               –      Zadržovacie terasy

               Organické zložky pôdy:
               Zachovať úrovne organických zložiek pôdy pomocou vhodných praktík

               –      Prípadné štandardy pre striedanie  plodín
               –      Správa polí so strniskom

               Štruktúra pôdy:
               Zachovať štruktúru pôdy pomocou vhodných opatrení

               –      Používanie vhodných strojov

               Minimálna miera údržby:
               Zaistiť minimálnu úroveň údržby a zabrániť zhoršeniu stanovíšť

               –      Minimálna miera intenzity chovu  a/alebo vhodné režimy
               –      Ochrániť stále pasienky
               –      Zachovať krajinné znaky
               –      Zabrániť prenikaniu nežiaducej  vegetácie na poľnohospodársku  pôdu

       Vnútroštátna právna úprava
      12      V priebehu roku 1998 parlament Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska prijal právnu úpravu, ktorá stanovuje
         prevod („devolution“) právomocí v niektorých oblastiach na Škótsko, Wales a Severné Írsko. V dotknutých oblastiach si vláda
         Spojeného kráľovstva zachováva právomoc v zásade iba vo vzťahu k Anglicku. Podľa uvedenej právnej úpravy, ako aj podľa Devolution
         Memorandum of Understanding, ktoré vo forme vyhlásenia politického úmyslu túto právnu úpravu dopĺňa, prináleží regionálnym
         orgánom, aby vo svojich sférach právomoci vykonali povinnosti, ktoré vyplývajú z práva Spoločenstva, a tieto orgány nemôžu
         konať alebo vydávať zákony spôsobom, ktorý je s týmto právom v rozpore. Právna úprava uvedeného prevodu právomocí zveruje
         ministrom Spojeného kráľovstva reziduálnu právomoc zasiahnuť, pokiaľ je to potrebné na zaistenie dodržiavania týchto povinností.

      13      Spoločná poľnohospodárska politika vo všeobecnosti a konkrétne vykonávanie nariadenia č. 1782/2003 sú súčasťou oblastí dotknutých
         uvedeným prevodom a patria do zodpovednosti každého z regionálnych orgánov.

      14      S cieľom splniť požiadavky článku 5 nariadenia (ES) č. 1782/2003 prijali Secretary of State, iba pre Anglicko, a každý z regionálnych
         orgánov rôzne právne normy, ktoré čiastočne odlišne definujú minimálne požiadavky na DPES.

      15      V Anglicku sú relevantnými predpismi podzákonné predpisy z roku 2004 týkajúce sa režimov jednotnej platby a podpory v rámci
         spoločnej poľnohospodárskej politiky (podmienenosť) [The Common Agricultural Policy Single Payment and Support Schemes (Cross
         Compliance) (England) Regulations 2004 (SI 2004/3196, ďalej len „anglické predpisy“)]. Štandardy DPES sú definované v prílohe
         („Schedule“) anglických predpisov, ktorej odseky 26 až 29 nazvané „Vecné bremeno verejného prechodu“ (ďalej len „ustanovenia,
         o ktoré ide vo veci samej“) stanovujú:

      „26.      Poľnohospodár nesmie
      a)      bez zákonného povolenia alebo dôvodu narušiť povrch viditeľného chodníka, jazdeckého chodníka alebo akejkoľvek inej viditeľnej
         cesty, ktorá pozostáva z inej než spevnenej vozovky alebo takú vozovku obsahuje, ani ju urobiť nevhodnou pre výkon verejného
         práva prechodu, ani

      b)      bez zákonného povolenia alebo dôvodu akýmkoľvek spôsobom úmyselne brániť voľnému pohybu po viditeľnej ceste.
      27.      Poľnohospodár musí udržiavať priechody, brány alebo podobné zariadenia, na ktoré sa nevzťahuje článok 146 ods. 5 zákona o verejných
         komunikáciách z roku 1980 [Highways Act 1980], nachádzajúce sa na viditeľných chodníkoch alebo jazdeckých chodníkoch, v stave,
         ktorý zaisťuje bezpečnosť tohto zariadenia a umožňuje predísť neprimeranému zasahovaniu do práv osôb používajúcich tento chodník
         alebo jazdecký chodník.

      28.      (1) Pokiaľ poľnohospodár naruší povrch viditeľného chodníka alebo jazdeckého chodníka (s výnimkou chodníka na okraji poľa)
         v prípadoch povolených článkom 134 zákona o verejných komunikáciách z roku 1980, musí v príslušnej lehote podľa článku 134
         ods. 7 rovnakého zákona, prípadne predĺženej podľa článku 134 ods. 8:

      a)      obnoviť povrch viditeľného chodníka alebo jazdeckého chodníka prinajmenšom v jeho minimálnej šírke umožňujúcej primeraný výkon
         práva prechodu a

      b)      vyznačiť trasu chodníka alebo jazdeckého chodníka na povrchu prinajmenšom v jeho minimálnej šírke tak, aby bol zjavný verejnosti,
         ktorá ho chce používať.

      (2)      V tomto článku má výraz ‚minimálna šírka‘ používaný vo vzťahu k verejnej komunikácii rovnaký význam ako v prílohe 12A zákona
         o verejných komunikáciách z roku 1980.

      29.      Na účely bodov 26, 27 a 28 tejto prílohy:
      majú výrazy ‚jazdecký chodník‘, ‚vozovka‘, ‚chodník na okraji poľa‘, ‚chodník‘ a ‚spevnená vozovka‘ význam uvedený v článku
         329 ods. 1 zákona o verejných komunikáciách z roku 1980; výraz ‚verejná komunikácia‘ význam uvedený v článku 328 zákona o verejných
         komunikáciách z roku 1980 a výraz ‚viditeľný‘ znamená viditeľný ako trasa pre osobu s normálnym zrakom, ktorá ju používa peši
         alebo jazdiac na koni.“

      16      Pokiaľ ide o predpisy definujúce štandardy DPES, ktoré prijali regionálne orgány Škótska, Walesu a Severného Írska, tie neobsahujú
         požiadavky porovnateľné s požiadavkami uvedenými v ustanoveniach, o ktoré ide vo veci samej.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pán Horvath, poľnohospodár v Anglicku, má právo na platby na základe RJP. Jeho
         pozemky sú zaťažené vecným bremenom verejného prechodu uvedeným v ustanoveniach, o ktoré ide vo veci samej.

      18      Tento poľnohospodár podal na predkladajúcom vnútroštátnom súde žalobu na preskúmanie zákonnosti („judicial review“) uvedených
         ustanovení. Tvrdí predovšetkým, že Secretary of State nemal právo zahrnúť ustanovenia týkajúce sa vecného bremena verejného
         prechodu medzi minimálne požiadavky pre DPES, ktorých nedodržiavanie môže podľa článku 6 nariadenia č. 1782/2003 viesť k zníženiu
         platieb na základe RJP. Žalobca vo veci samej sa okrem toho domnieva, že začlenenie týchto ustanovení do anglických predpisov,
         zatiaľ čo predpisy vydané pre Škótsko, Wales a Severné Írsko podobné požiadavky neobsahujú, predstavuje diskrimináciu, ktorej
         účinkom je neplatnosť ustanovení, o ktoré ide vo veci samej.

      19      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) rozhodol prerušiť konanie a položiť
         Súdnemu dvoru dve otázky týkajúce sa uvedených dvoch častí sporu, ktorý prejednáva. Secretary of State podal proti tomuto
         rozhodnutiu, pokiaľ ide o druhú otázku, odvolanie na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), ktorý toto odvolanie
         zamietol. High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) potom zaslal Súdnemu dvoru
         tieto prejudiciálne otázky:

      „V prípade, ak členský štát zaviedol systém decentralizácie verejnej správy, v súvislosti s čím si centrálne štátne orgány
         ponechávajú právomoc konať vo vzťahu k celému územiu členského štátu, s cieľom zabezpečiť splnenie povinností členského štátu
         podľa práva Spoločenstva, pokiaľ ide o [nariadenie č. 1782/2003]:

      1.      Môže členský štát zahrnúť požiadavky týkajúce sa údržby viditeľných verejných ciest do svojich štandardov [DPES] podľa článku
         5 a prílohy IV [nariadenia č. 1782/2003]?

      2.      Pokiaľ vnútroštátne ústavné zriadenie členského štátu stanovuje, že rozličné decentralizované administratívy majú legislatívnu
         právomoc vo vzťahu k rozličným územným celkom tohto členského štátu, môže to zakladať neprípustnú diskrimináciu, ak územné
         celky majú rozdielne štandardy [DPES] podľa článku 5 a prílohy IV [nariadenia č. 1782/2003]?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      20      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či členský štát môže zahrnúť medzi štandardy DPES uvedené v článku
         5 a prílohe IV nariadenia č. 1782/2003 požiadavky týkajúce sa údržby viditeľných ciest zaťažených vecným bremenom verejného
         prechodu.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      21      Žalobca vo veci samej navrhuje, aby sa na túto otázku odpovedalo záporne. Domnieva sa, že odkaz v odôvodnení č. 1 nariadenia
         č. 1782/2003 na spoločné podmienky pre priame platby v rámci režimov podpory príjmov, na ktoré sa vzťahuje spoločná poľnohospodárska
         politika, znamená, že v tejto oblasti musí existovať súbor základných pravidiel, ktorých súčasťou by mali byť základné štandardy
         najmä v oblasti DPES a ktoré musia byť v zásade rovnaké pre všetkých poľnohospodárov na celom území Európskeho spoločenstva.
         Minimálne požiadavky v oblasti DPES na získanie priamych ročných platieb, ktoré sú uvedené v článku 5 toho istého nariadenia,
         sa obmedzujú na to, čo je nevyhnutné, a členské štáty nemôžu legitímne ukladať ďalšie podmienky na jednej alebo viacerých
         častiach svojho územia. Ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej, pritom nemožno považovať za minimálne požiadavky, pretože
         obsahujú ďalšie rozsiahle povinnosti poľnohospodárov.

      22      Pán Horvath tvrdí, že aj keby ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej, bolo možné považovať za ustanovenia obsahujúce ekologické
         podmienky, nepredstavujú požiadavky v oblasti DPES. Keďže právnym základom nariadenia č. 1782/2003 sú články Zmluvy ES venované
         poľnohospodárstvu, ekologickú zložku DPES netreba chápať ako autonómne ustanovenie, ktoré stanovuje výlučne ekologické štandardy,
         ale naopak ako ustanovenie, ktoré stanovuje len štandardy relevantné v oblasti poľnohospodárstva. Podľa článku 4 ods. 1 tohto
         nariadenia majú len orgány Spoločenstva právomoc stanoviť pravidlá týkajúce sa ekologických požiadaviek súvisiacich s nárokmi
         v rámci RJP, pričom tieto požiadavky sú uvedené v prílohe III uvedeného nariadenia. Žalobca vo veci samej okrem toho tvrdí,
         že ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej, predstavujú agroenvironmentálne opatrenia, ktorých použitie presahuje referenčnú
         úroveň náležitých poľnohospodárskych praktík a ktoré sú tak podľa poslednej časti druhej vety článku 5 ods. 1 toho istého
         nariadenia vylúčené z minimálnych požiadaviek pre DPES.

      23      Nakoniec sa domnieva, že také cesty zaťažené vecným bremenom prechodu, akých sa týkajú ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej,
         nemožno označovať za krajinné znaky v zmysle prílohy IV nariadenia č. 1782/2003, lebo im chýba podstata a trvalosť z toho
         dôvodu, že aj keď musia byť nevyhnutne obnovené, môže ich poľnohospodár legálne v každom osevnom cykle zrušiť. Skutočnosť,
         že tieto cesty sú zaťažené takými vecnými bremenami, navyše nebráni zhoršeniu stanovíšť v zmysle uvedenej prílohy.

      24      Vláda Spojeného kráľovstva a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdia, že uvedené cesty môžu predstavovať krajinné znaky a že
         ich údržba preto môže tvoriť jednu z minimálnych požiadaviek pre DPES uvedených v článku 5 nariadenia č. 1782/2003.

       Odpoveď Súdneho dvora
      25      Na úvod treba zdôrazniť, že zo samotného znenia článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 vyplýva, že úloha dbať na to, aby
         boli poľnohospodárske plochy udržiavané v dobrom poľnohospodárskom a ekologickom stave, prináleží členským štátom. Členské
         štáty na tieto účely stanovia „na základe rámca stanoveného v prílohe IV“ uvedeného nariadenia na vnútroštátnej alebo regionálnej
         úrovni minimálne požiadavky, ktoré zohľadňujú charakteristiky príslušných oblastí.

      26      Hoci sú teda členské štáty povinné pri definovaní týchto požiadaviek dodržiavať uvedenú prílohu, tá im napriek tomu necháva
         vzhľadom na to, že používa všeobecné výrazy, určitú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o konkrétne určenie týchto požiadaviek.

      27      Zo samotného znenia výrazu „dobrý poľnohospodársky a ekologický stav“ okrem toho vyplýva, že členské štáty môžu stanoviť minimálne
         požiadavky pre DPES na ekologické účely.

      28      Toto konštatovanie nemožno vyvrátiť okolnosťou, že právnym základom nariadenia č. 1782/2003 sú najmä články 36 ES a 37 ES,
         ktoré patria do hlavy II tretej časti Zmluvy, nazvanej „Poľnohospodárstvo“, nie k článkom uvedeným v hlave XIX tej istej časti
         Zmluvy, nazvanej „Životné prostredie“.

      29      Keďže totiž požiadavky ochrany životného prostredia, ktorá predstavuje jeden zo základných cieľov Spoločenstva, musia podľa
         článku 6 ES „byť začlenené do vymedzenia a uskutočňovania politík a činností spoločenstva“, treba takú ochranu považovať za
         cieľ, ktorý je tiež súčasťou spoločnej politiky v oblasti poľnohospodárstva. Zákonodarca Spoločenstva teda môže na základe
         článkov 36 ES a 37 ES rozhodnúť, že sa podporí ochrana životného prostredia (pozri analogicky rozsudok z 23. októbra 2007,
         Komisia/Rada, C‑440/05, Zb. s. I‑9097, bod 60). Opatrenia smerujúce k takej ochrane, ktoré boli prijaté v rámci aktu Spoločenstva,
         ktorého právnym základom sú uvedené články 36 ES a 37 ES, teda nie sú obmedzené na opatrenia sledujúce poľnohospodárske ciele.

      30      Okrem toho skutočnosť, že podľa článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 sú požiadavky podľa predpisov v oblasti správy stanovené
         právnymi predpismi Spoločenstva v oblasti životného prostredia, vôbec neznamená, že by minimálne požiadavky pre DPES, tak
         ako sú stanovené členskými štátmi na základe článku 5 ods. 1 tohto nariadenia, nemohli patriť aj do oblasti životného prostredia.

      31      Z článku 5 ods. 1 druhej vety nariadenia č. 1782/2003 okrem toho vyplýva, že stanovenie minimálnych požiadaviek pre DPES členskými
         štátmi nemá nijaký vplyv na to, či budú tieto opatrenia kvalifikované ako agroenvironmentálne opatrenia.

      32      Z vyššie uvedeného vyplýva, že taká povinnosť udržiavať viditeľné cesty zaťažené vecným bremenom verejného prechodu, aká je
         uvedená v ustanoveniach, o ktoré ide vo veci samej, môže aj v prípade, že nesleduje nijaký poľnohospodársky cieľ, ale zachováva
         si ekologickú povahu, predstavovať minimálnu požiadavku pre DPES, pokiaľ zapadá do rámca stanoveného v prílohe IV nariadenia
         č. 1782/2003.

      33      Treba preto preskúmať, či také cesty môžu predstavovať, ako sa domnieva vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia, krajinné
         znaky, ktorých zachovávanie patrí medzi štandardy uvedené v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003.

      34      Keďže pojem „krajinné znaky“ nie je v nariadení č. 1782/2003 vymedzený, treba ho vykladať, podobne ako to urobila generálna
         advokátka v bode 62 svojich návrhov, s ohľadom na jeho obvyklý zmysel, ako aj na kontext, v ktorom sa obvykle používa.

      35      Z ustálenej judikatúry okrem toho vyplýva, že potreba jednotného výkladu ustanovení práva Spoločenstva vylučuje, aby sa v prípade
         pochybností znenie ustanovenia posudzovalo samostatne v jednej z jeho verzií, ale naopak vyžaduje, aby sa dané ustanovenie
         vykladalo a uplatňovalo z hľadiska jeho verzií v iných úradných jazykoch (rozsudky zo 17. júna 1998, Mecklenburg, C‑321/96,
         Zb. s. I‑3809, bod 29, a z 29. januára 2009, Consiglio Nazionale degli Ingegneri, C‑311/06, Zb. s. I‑415, bod 53). Výraz „particularités
         topographiques“ (krajinné znaky) uvedený vo francúzskej verzii nariadenia č. 1782/2003 tak musí byť porovnaný napríklad s výrazom
         „landscape features“ (krajinné prvky) použitým v anglickej verzii uvedeného nariadenia.

      36      Za týchto podmienok nič nebráni tomu, aby boli také cesty zaťažené vecným bremenom verejného prechodu, akých sa týkajú ustanovenia,
         o ktoré ide o veci samej, označované ako krajinné znaky, keďže sa uvedené ustanovenia týkajú len viditeľných ciest.

      37      To platí tým skôr, že reštriktívny výklad pojmu krajinné znaky, ktorý by predovšetkým vylučoval tie prvky, ktoré sú výsledkom
         ľudských zásahov, by bol v rozpore s rozsahom voľnej úvahy, ktorou disponujú členské štáty pri stanovení minimálnych požiadaviek
         pre DPES.

      38      Dočasné odstránenie krajinných znakov, ktoré je zrejme v prípade ciest, o ktoré ide vo veci samej, za určitých podmienok možné,
         nemôže samo osebe narušiť ich trvalú povahu. Prírodné prvky, akými sú vegetácia alebo vodné plochy, môžu totiž zasa podliehať
         sezónnym vplyvom, pričom neprestávajú byť považované za súčasť krajiny. Toto konštatovanie platí pre uvedené cesty tým skôr,
         že z bodu 28 ods. 1 prílohy anglických predpisov vyplýva, že poľnohospodár, ktorý na základe oprávnenia naruší povrch viditeľného
         chodníka alebo jazdeckého chodníka, ho musí v lehote stanovenej príslušnou vnútroštátnou právnou úpravou obnoviť.

      39      Treba preto preskúmať, v akom rozsahu môže povinnosť udržiavať také cesty predstavovať opatrenie na vykonanie štandardu uvedeného
         v prílohe IV nariadenia spočívajúceho v zachovávaní krajinných znakov.

      40      V tomto ohľade treba poukázať na to, že uvedený štandard môže vykazovať dvojaký ekologický aspekt.

      41      Po prvé krajinné znaky sú fyzickou súčasťou životného prostredia. Pokiaľ ide o tento aspekt, požiadavky týkajúce sa zachovania
         týchto znakov musia prispievať k ich ochrane ako fyzických súčastí.

      42      Povinnosti údržby môžu prispievať k zachovávaniu takých ciest ako fyzických súčastí životného prostredia.

      43      Po druhé štandardy týkajúce sa zachovávania krajinných znakov, uvedené v prílohe IV nariadenia č. 1782/2003, sú v uvedenej
         prílohe spojené s témou „Minimálna miera údržby: Zaistiť minimálnu úroveň údržby a zabrániť zhoršeniu stanovíšť“. Z toho vyplýva,
         že povinnosť vyplývajúca z týchto štandardov môže mať ekologický cieľ spočívajúci v zabránení zhoršenia stanovíšť, pričom
         nie je nevyhnutné, ako zdôrazňuje vláda Spojeného kráľovstva vo svojich pripomienkach, aby taký cieľ mali aj vnútroštátne
         opatrenia, ktoré sa týkajú zachovávania krajinných znakov a minimálnej úrovne údržby.

      44      Ako pritom uviedol tak vnútroštátny súd, ako aj generálna advokátka v bode 80 svojich návrhov, také cesty, akých sa týkajú
         ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej, môžu prispievať k zachovaniu stanovíšť.

      45      V tom prípade musia požiadavky súvisiace s údržbou uvedených ciest prispievať k zabráneniu zhoršenia stanovíšť. Zdá sa, že
         povinnosti vyplývajúce z cieľa zaistiť výkon práva na verejný prechod, uvedeného v ustanoveniach, o ktoré ide vo veci samej,
         k tomu prispievať môžu.

      46      S ohľadom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, treba na prvú otázku odpovedať, že členský štát môže medzi štandardy DPES uvedené
         v článku 5 a prílohe IV nariadenia č. 1782/2003 zahrnúť požiadavky, ktoré sa týkajú údržby viditeľných ciest zaťažených vecným
         bremenom verejného prechodu, pokiaľ uvedené požiadavky prispievajú k zachovávaniu týchto ciest ako krajinných znakov, prípadne
         k zabráneniu zhoršenia stanovíšť.

       O druhej otázke
      47      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, že ústavný systém členského štátu stanovuje, že regionálne
         orgány majú zákonodarnú právomoc, predstavuje prijatie odlišných noriem v oblasti DPES v zmysle článku 5 a prílohy IV nariadenia
         uvedenými orgánmi samo osebe diskrimináciu, ktorá je v rozpore s právom Spoločenstva.

      48      Na úvod treba uviesť, že zákonodarca Spoločenstva členským štátom zveril úlohu stanoviť minimálne požiadavky pre DPES, čím
         im dal možnosť zohľadniť regionálne rozdiely existujúce na ich území.

      49      Treba pripomenúť, že pokiaľ ustanovenia Zmluvy alebo nariadení priznávajú členským štátom právomoci alebo im ukladajú povinnosti
         na účely uplatnenia práva Spoločenstva, otázka, akým spôsobom môžu štáty zveriť výkon týchto právomocí alebo plnenie týchto
         povinností vnútroštátnym orgánom, je výlučnou vecou ústavného systému každého štátu (rozsudok z 15. decembra 1971, International
         Fruit Company a i., 51/71 až 54/71, Zb. s. 1107, bod 4).

      50      Z ustálenej judikatúry teda vyplýva, že každý členský štát môže rozdeliť právomoci na vnútornej úrovni a vykonávať akty práva
         Spoločenstva, ktoré nie sú priamo uplatniteľné prostredníctvom opatrení prijatých regionálnymi alebo miestnymi orgánmi, pokiaľ
         toto rozdelenie právomocí umožní správne vykonanie dotknutých aktov práva Spoločenstva (pozri rozsudok z 10. novembra 1992,
         Hansa Fleisch Ernst Mundt, C‑156/91, Zb. s. I‑5567, bod 23).

      51      Súdny dvor mal okrem toho príležitosť rozhodnúť, že pokiaľ znenie nariadenia splnomocňuje členský štát na prijatie vykonávacích
         opatrení, riadia sa podmienky výkonu tejto právomoci verejným právom dotknutého členského štátu (pozri rozsudky z 27. septembra
         1979, Eridania-Zuccherifici nazionali a Società italiana per l’industria degli zuccheri, 230/78, Zb. s. 2749, bod 34, ako
         aj z 20. júna 2002, Mulligan a i., C‑313/99, Zb. s. I‑5719, bod 48).

      52      Možnosť členských štátov, pokiaľ ich na to ich ústavný systém alebo verejné právo oprávňuje, umožniť regionálnym alebo miestnym
         orgánom, aby vykonávali akty práva Spoločenstva, je okrem toho výslovne uznaná v článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003.
         V uvedenom ustanovení sa totiž uvádza, že „na základe rámca stanoveného v prílohe IV stanovia členské štáty na vnútroštátnej
         alebo regionálnej úrovni minimálne požiadavky pre dobrý poľnohospodársky a ekologický stav“.

      53      S ohľadom na túto možnosť členského štátu preniesť svoje právomoci na regionálne orgány na účely stanovenia minimálnych požiadaviek
         pre DPES v zmysle článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1782/2003 sa môžu predpisy prijaté týmito orgánmi v jednotlivých dotknutých
         regiónoch líšiť, zvlášť preto, že ako bolo uvedené v bode 26 tohto rozsudku, členské štáty disponujú pri stanovení týchto
         požiadaviek určitou mierou voľnej úvahy.

      54      Treba však preskúmať, či rozdiel medzi predpismi stanovujúcimi minimálne požiadavky pre DPES, vydanými regionálnymi orgánmi
         toho istého členského štátu, predstavuje za týchto podmienok sám osebe diskrimináciu, ktorá je v rozpore s právom Spoločenstva.

      55      V tomto ohľade z ustálenej judikatúry vyplýva, že zákaz diskriminácie sa nevzťahuje na prípadné rozdiely v zaobchádzaní, ktoré
         môžu v jednotlivých členských štátoch vyplývať z rozdielov existujúcich medzi právnymi predpismi jednotlivých členských štátov,
         pokiaľ sú týmito právnymi predpismi rovnakým spôsobom dotknuté všetky osoby patriace do ich pôsobnosti (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 3. júla 1979, van Dam a i., 185/78 až 204/78, Zb. s. 2345, bod 10; z 1. februára 1996, Perfili, C‑177/94, Zb. s. I‑161,
         bod 17, ako aj z 12. júla 2005, Schempp, C‑403/03, Zb. s. I‑6421, bod 34).

      56      Pokiaľ ide o poslednú podmienku uvedenú v predchádzajúcom bode, treba uviesť, že v spojených veciach, ktoré viedli k vydaniu
         rozsudku z 25. novembra 1986, Klensch a i. (201/85 a 202/85, Zb. s. 3477), na ktorý odkazoval žalobca vo veci samej, išlo
         konkrétne o otázku nerovnosti zaobchádzania s výrobcami z členského štátu na základe opatrenia vykonávajúceho povinnosť vyplývajúcu
         z práva Spoločenstva, ktorá sa ich dotýkala, prijatého týmto členským štátom. V tomto kontexte sa Súdny dvor v bode 11 uvedeného
         rozsudku domnieval, že pokiaľ existuje voľba medzi niekoľkými spôsobmi vykonania dotknutej právnej úpravy Spoločenstva, nemôžu
         členské štáty zvoliť tú možnosť, ktorej použitie na ich území by mohlo priamo či nepriamo spôsobiť diskrimináciu v zmysle
         článku 40 ods. 3 Zmluvy EHS (teraz článok 34 ods. 2 ES) medzi dotknutými výrobcami.

      57      Pokiaľ sú, ako vo veci samej, na stanovenie minimálnych požiadaviek pre DPES v zmysle článku 5 a prílohy IV nariadenia č. 1782/2003
         príslušné regionálne orgány členského štátu, nemôžu prípadné odlišnosti medzi opatreniami stanovenými týmito jednotlivými
         orgánmi predstavovať len z tohto dôvodu diskrimináciu. Ako vyplýva z bodu 50 tohto rozsudku, tieto opatrenia musia byť zlučiteľné
         s povinnosťami, ktoré dotknutému členskému štátu vyplývajú z uvedeného nariadenia.

      58      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú otázku odpovedať, že pokiaľ ústavný systém členského štátu stanovuje, že regionálne
         orgány majú zákonodarnú právomoc, prijatie odlišných štandardov v oblasti DPES v zmysle článku 5 a prílohy IV nariadenia č. 1782/2203
         uvedenými orgánmi nepredstavuje samo osebe diskrimináciu, ktorá je v rozpore s právom Spoločenstva.

       O trovách
      59      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Členský štát môže medzi štandardy dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu uvedené v článku 5 a prílohe IV nariadenia
            Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá režimov priamej podpory v rámci Spoločnej
            poľnohospodárskej politiky, ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov a ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia
            (EHS) č. 2019/93, (ES) č. 1452/2001, (ES) č. 1453/2001, (ES) č. 1454/2001, (ES) č. 1868/94, (ES) č. 1251/1999, (ES) č. 1254/1999,
            (ES) č. 1673/2000, (EHS) č. 2358/71 a (ES) č. 2529/2001, zahrnúť požiadavky týkajúce sa údržby viditeľných ciest zaťažených
            vecným bremenom verejného prechodu, pokiaľ uvedené požiadavky prispievajú k zachovávaniu týchto ciest ako krajinných znakov,
            prípadne k zabráneniu zhoršenia stanovíšť.
      2.      Pokiaľ ústavný systém členského štátu stanovuje, že regionálne orgány majú zákonodarnú právomoc, prijatie odlišných štandardov
            v oblasti dobrého poľnohospodárskeho a ekologického stavu v zmysle článku 5 a prílohy IV nariadenia č. 1782/2003 uvedenými
            orgánmi nepredstavuje samo osebe diskrimináciu, ktorá je v rozpore s právom Spoločenstva.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. mája 1971. # NV International Fruit Company a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 41 až 44-70.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 24. novembra 1993. # Etablissements Armand Mondiet SA proti Armement Islais SARL. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de commerce de La Roche-sur-Yon - Francúzsko. # Rybolov. # Vec C-405/92.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. marca 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-333/01.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) zo 14. novembra 2012. # Vincent Bouillez proti Rada Európskej únie. # Verejná služba - Úradníci - Povýšenie. # Vec F-75/11.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 9. júla 2003. # Archer Daniels Midland Company a Archer Daniels Midland Ingredients Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-224/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 27. októbra 2005. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Vnútroštátne právne predpisy, ktoré prestali spôsobovať akékoľvek právne účinky pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku - Neprípustnosť žaloby. # Vec C-525/03.

text:
      Vec C‑525/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Talianskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vnútroštátne právne predpisy, ktoré prestali spôsobovať akékoľvek právne účinky pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku – Neprípustnosť žaloby“

      Návrhy prednesené 2. júna 2005 ? generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 27. októbra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nesplnenie povinnosti odstránené pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku
            – Neprípustnosť
      (Článok 226 druhý odsek ES)
      Podľa článku 226 druhého odseku ES Komisia môže podať na Súdny dvor žalobu o nesplnenie povinnosti len vtedy, ak dotknutý
         členský štát nevyhovel odôvodnenému stanovisku v lehote, ktorá mu bola stanovená na tento účel.

      Okrem toho existencia nesplnenia povinnosti sa musí posudzovať v závislosti na stave, aký bol v členskom štáte ku dňu uplynutia
         lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.

      Žaloba o nesplnenie povinnosti je teda neprípustná, ak vnútroštátny akt, ktorého sa uvedená žaloba výlučne týka, vyčerpal
         všetky svoje vlastné účinky pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a dokonca pred odoslaním výzvy.

      (pozri body 13, 14, 16, 17)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 27. októbra 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vnútroštátne právne predpisy, ktoré prestali spôsobovať akékoľvek právne účinky pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku – Neprípustnosť žaloby“

      Vo veci C‑525/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 16. decembra 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: X. Lewis, C. Loggi a K. Wiedner, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Talianskej republike, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Fiengo, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. Makarczyk (spravodajca), C. Gulmann, R. Schintgen a J. Klučka,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. apríla 2005,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 2. júna 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou žiada, aby Súdny dvor určil, že prijatím článku 1 ods. 2 a článku 2 ods. 1
         až 3 uznesenia č. 3231 predsedu Rady ministrov z 24. júla 2002 o neodkladných opatreniach pre letecký boj proti lesným požiarom
         na vnútroštátnom území (GURI č. 177 z 30. júla 2002, s. 42, ďalej len „sporné uznesenie“), článkov, ktoré povoľujú uzatvorenie
         priamych zmlúv odchylne od smerníc Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania dodania tovaru a služieb, a najmä od spoločných
         pravidiel oznamovania a účasti upravených v hlavách III a IV smernice Rady 93/36/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov
         verejného obstarávania dodania tovaru (Ú. v. ES L 199, s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 110), zmenenej a doplnenej smernicou Komisie
         2001/78/ES z 13. septembra 2001 (Ú. v. ES L 285, s. 1; Mim. vyd. 06/004, s. 94, ďalej len „smernica 93/36“), a v hlavách III
         a V smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim.
         vyd. 06/001, s. 322), zmenenej a doplnenej smernicou 2001/78 (ďalej len „smernica 92/50“) pre nákup lietadiel na boj proti
         lesným požiarom, ako aj pre nákup hasičských služieb na požiare, ustanovení, ktoré taktiež umožňujú použiť vyššie uvedený
         postup pre nákup technologického a informatického vybavenia a rádiovysielacích prístrojov, bez splnenia ani jednej z podmienok
         odôvodňujúcich výnimku z vyššie uvedených spoločných pravidiel, a v každom prípade bez toho, aby bola zaručená akákoľvek forma
         oznamovania na účely zabezpečenia hospodárskej súťaže potenciálnych uchádzačov, si Talianska republika nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú z uvedených smerníc, ako aj z článkov 43 ES a 49 ES.

       Skutkový stav
      2       Sporné uznesenie bolo prijaté na uplatnenie dekrétu predsedu Rady ministrov z 28. júna 2002 o vyhlásení výnimočného stavu
         na vnútroštátnom území do 31. októbra 2002 na účely leteckého boja proti lesným požiarom (GURI č. 161 z 11. júla 2002, s. 4).

      3       Toto uznesenie oprávňovalo Corpo forestale dello Stato (lesná správa) jednak na nákup leteckého materiálu na boj proti lesným
         požiarom „priamou zmluvou výnimkou z právnej úpravy uvedenej v článku 4 [uvedeného uznesenia]“, t. j. najmä z vnútroštátnej
         právnej úpravy preberajúcej smernice 92/50 a 93/36, jednak na vybavenie sa, taktiež prostredníctvom priamych zmlúv, rádiovysielacími
         prístrojmi pre komunikáciu s lietadlami na boj proti požiarom. Okrem toho umožňovalo Dipartimento della protezione civile
         (odbor civilnej ochrany) využiť priame zmluvy na nákup zariadení určených na posilnenie technologického a informatického vybavenia,
         ako aj na nákup a vykonanie hasiacich leteckých služieb proti lesným požiarom.

      4       Ministero delle Politiche agricole e forestali (ministerstvo poľnohospodárskej a lesnej politiky) na základe sporného uznesenia
         prijalo 28. októbra 2002 nariadenie č. 1619/2002, ktoré schválilo a umožnilo plnenie zmluvy uzatvorenej so spoločnosťou Agusta
         SpA formou priamej zmluvy v zmysle uvedeného uznesenia, týkajúcej sa dodávky dvoch vrtuľníkov, sprievodného vybavenia, technickej
         podpory, náhradných dielov a všetkého, čo je nevyhnutné pre prevádzku týchto leteckých strojov.

       Konanie pred podaním žaloby
      5       Keďže sa Komisia domnievala, že ustanovenia sporného uznesenia, ktoré schvaľujú pridelenie zmlúv na dodanie tovaru a služieb
         na základe rokovacieho konania v prípadoch nepredpokladaných smernicami 92/50 a 93/96, sú v rozpore s týmito smernicami, ako
         aj s článkami 43 ES a 49 ES, vyzvala listom z 19. decembra 2002 Taliansku republiku na predloženie pripomienok k vytýkanému
         nesplneniu povinnosti v lehote jedného mesiaca.

      6       Keďže Komisia nepovažovala pripomienky talianskej vlády predložené ako odpoveď na uvedený list za uspokojivé, adresovala Talianskej
         republike 3. apríla 2003 odôvodnené stanovisko, ktorým ju vyzýva, aby v lehote do jedného mesiaca od jeho doručenia prijala
         nevyhnutné opatrenia na dosiahnutie súladu s týmto odôvodneným stanoviskom a najmä zrušila alebo zmenila určité ustanovenia
         sporného uznesenia, ako aj zrušila a zamedzila akýmkoľvek účinkom aktov a opatrení prijatých na účely uzatvárania zmlúv na
         dodanie tovaru na základe týchto ustanovení, ako aj v prípade, keď zmluvy na dodanie tovaru boli uzatvorené, odložila ich
         plnenie.

      7       Vzhľadom na to, že odpovede Talianskej republiky na odôvodnené stanovisko Komisiu nepresvedčili, Komisia sa rozhodla podať
         túto žalobu.

       O prípustnosti žaloby
      8       Na úvod treba zdôrazniť, že Súdny dvor môže z úradnej povinnosti preskúmať, či sú splnené podmienky stanovené v článku 226 ES
         pre podanie žaloby o nesplnenie povinnosti (pozri najmä rozsudky z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko, C‑362/90, Zb. s. I‑2353,
         bod 8, a z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99, Zb. s. I‑305, bod 8).

      9       Z tohto pohľadu je bez účinku, pokiaľ Talianska republika v odpovedi na otázku položenú na pojednávaní považovala žalobu za
         prípustnú, zatiaľ čo vo svojom vyjadrení odporcu tvrdila, že uvedená žaloba je bezpredmetná, pretože sporné uznesenie prestalo
         spôsobovať akékoľvek účinky dokonca ešte predtým, ako Komisia namietla jeho zákonnosť, alebo požiadala o jeho zrušenie.

      10     Taktiež je bez účinku okolnosť, že Talianska republika neuznala vytýkané nesplnenie povinnosti, rovnako uvádzaná Komisiou
         na pojednávaní na podporu prípustnosti svojej žaloby, keďže konanie o nesplnenie povinnosti štátom spočíva na objektívnom
         určení nedodržania povinností členským štátom, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy alebo z aktu sekundárneho práva (pozri najmä rozsudky
         z 1. októbra 1998, Komisia/Španielsko, C‑71/97, Zb. s. I‑5991, bod 14, a z 18. januára 2001, Komisia/Španielsko, C‑83/99,
         Zb. s. I‑445, bod 23).

      11     V prvom rade treba určiť, ako to vyplýva z návrhu na začatie konania, že táto žaloba o nesplnenie povinnosti sa obmedzuje
         na článok 1 ods. 2 a článok 2 ods. 1 až 3 sporného uznesenia a nenapáda následné akty prijaté v rámci uplatňovania uvedeného
         uznesenia, ktoré boli napriek tomu uvedené v odôvodnenom stanovisku.

      12     V druhom rade treba uviesť, že úlohou Komisie v rámci právomocí, ktoré jej vyplývajú z článku 226 druhého odseku ES, je z úradnej
         povinnosti a vo všeobecnom záujme Spoločenstva dbať na uplatňovanie Zmluvy členskými štátmi, ako aj opatrení prijatých inštitúciami
         na jej základe a zisťovať existenciu prípadných nesplnení povinností, ktoré z toho vyplývajú (pozri v tomto zmysle rozsudky
         z 11. augusta 1995, Komisia/Nemecko, C‑431/92, Zb. s. I‑2189, bod 21, a z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, C‑20/01 a C‑28/01,
         Zb. I‑3609, bod 29).

      13     V tejto súvislosti zo samotného znenia článku 226 druhého odseku ES vyplýva, že Komisia môže podať na Súdny dvor žalobu o nesplnenie
         povinnosti len vtedy, ak dotknutý členský štát nevyhovel odôvodnenému stanovisku v lehote, ktorá mu bola stanovená na tento
         účel (pozri rozsudok z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 9).

      14     Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že existencia nesplnenia povinnosti sa musí posudzovať v závislosti na stave, aký
         bol v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku (pozri najmä rozsudky z 31. marca 1992, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 10; zo 4. júla 2002, Komisia/Grécko, C‑173/01, Zb. s. I‑6129, bod 7, a z 10. apríla 2003, Komisia/Francúzsko,
         C‑114/02, Zb. s. I‑3783, bod 9).

      15     Treba teda skonštatovať, že sporné uznesenie prestalo spôsobovať akékoľvek právne účinky ku dňu ukončenia výnimočného stavu
         vyhláseného na celom území štátu do 31. októbra 2002 dekrétom predsedu Rady ministrov z 28. júna 2002, keďže lehota na uplatňovanie
         tohto uznesenia bola obmedzená lehotou stanovenou uvedeným dekrétom.

      16     Sporné uznesenie, ktoré po 1. novembri 2002 už nebolo účinné, následkom toho vyčerpalo všetky svoje vlastné účinky pred uplynutím
         lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a dokonca pred odoslaním výzvy. Keďže sa odôvodnené stanovisko týka len tohto
         jediného uznesenia, nesplnenie povinnosti vytýkané Talianskej republike v tejto žalobe, za predpokladu, že k nemu došlo, už
         v každom prípade nemohlo existovať ku dňu uplynutia uvedenej lehoty.

      17     Z uvedeného vyplýva, že žaloba Komisie musí byť zamietnutá ako neprípustná.
       O trovách
      18     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Treba uviesť, že Talianska republika nenavrhla zaviazať Komisiu na náhradu trov konania.
         Každý účastník konania teda znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta ako neprípustná.
      2.      Komisia Európskych spoločenstiev a Talianska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 18. júna 2015.#Martin Meat kft proti Gézovi Simonfayovi a Ulrichovi Salburgovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Pesti Központi Kerületi Bíróság.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania ‒ Slobodné poskytovanie služieb – Smernica 96/71/ES – Článok 1 ods. 3 písm. a) a c) – Vysielanie pracovníkov – Pridelenie pracovníkov – Akt o pristúpení z roku 2003 – Kapitola 1 ods. 2 a 13 prílohy X – Prechodné opatrenia – Prístup maďarských štátnych príslušníkov na pracovný trh štátov, ktoré už v čase pristúpenia Maďarskej republiky boli členskými štátmi Európskej únie – Požiadavka pracovného povolenia na účely pridelenia pracovníkov – Nie citlivé odvetvia.#Vec C-586/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 18. júna 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Slobodné poskytovanie služieb — Smernica 96/71/ES — Článok 1 ods. 3 písm. a) a c) — Vysielanie pracovníkov — Pridelenie pracovníkov — Akt o pristúpení z roku 2003 — Kapitola 1 ods. 2 a 13 prílohy X — Prechodné opatrenia — Prístup maďarských štátnych príslušníkov na pracovný trh štátov, ktoré už v čase pristúpenia Maďarskej republiky boli členskými štátmi Európskej únie — Požiadavka pracovného povolenia na účely pridelenia pracovníkov — Nie citlivé odvetvia“
      Vo veci C‑586/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Pesti Központi Kerületi Bírόság (Maďarsko) z 22. októbra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 20. novembra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Martin Meat kft

      proti

         Gézovi Simonfayimu,

         Ulrichovi Salburgovi,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia K. Jürimäe (spravodajkyňa), J. Malenovský, M. Safjan a A. Prechal,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. októbra 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Martin Meat kft, v zastúpení: R. Zuberecz, ügyvéd,

               —

               Géza Simonfay a Ulrich Salburg, v zastúpení: V. Nagy, ügyvéd,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér a A. M. Pálfy, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: G. Hesse, splnomocnený zástupca,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna a D. Lutostańska, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Enegren a A. Sipos, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 15. januára 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu kapitoly 1 ods. 2 a 13 prílohy X Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33, ďalej len „akt o pristúpení z roku 2003“), ako aj článku 1 ods. 3 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb (Ú. v. ES L 18, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 431) v spojení s rozsudkom Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Martin Meat kft (ďalej len „Martin Meat“) a páni Simonfay a Salburg, právni poradcovia, ktorý sa týka odškodnenia spoločnosti Martin Meat za pokutu, ktorá jej bola uložená za vyslanie maďarských pracovníkov do Rakúska bez toho, aby pre nich získali pracovné povolenie.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Akt o pristúpení z roku 2003

               3

               Podľa článku 24 aktu o pristúpení z roku 2003:
               „Opatrenia uvedené v prílohách V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII a XIV k tomuto aktu sa budú vo vzťahu k novým členským štátom uplatňovať za podmienok stanovených v týchto prílohách.“

               4

               Príloha X aktu o pristúpení z roku 2003 sa nazýva „Zoznam uvedený v článku 24 aktu o pristúpení: Maďarsko“. Kapitola 1 tejto prílohy s nadpisom „Sloboda pohybu osôb“ vo svojich odsekoch 1, 2, 5 a 13 uvádza:
               „1.   [Článok 45 ZFEÚ a článok 56 prvý odsek ZFEÚ] sa vo vzťahu k slobode pohybu pracovníkov a k slobode poskytovať služby vrátane dočasného pohybu pracovníkov v zmysle článku 1 [smernice 96/71] budú medzi Maďarskom na jednej strane a Belgickom, Českou republikou, Dánskom, Estónskom, Nemeckom, Gréckom, Španielskom, Francúzskom, Írskom, Talianskom, Lotyšskom, Litvou, Luxemburskom, Holandskom, Rakúskom, Poľskom, Portugalskom, Slovinskom, Slovenskom, Fínskom, Švédskom a Spojeným kráľovstvom na druhej strane plne uplatňovať, pokiaľ v prechodných ustanoveniach v odsekoch 2 až 14 nie je uvedené inak.
               2.   Bez ohľadu na ustanovenia článkov 1 až 6 nariadenia [Rady] (EHS) č. 1612/68 [z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2; Mim. vyd. 05/001, s. 15)] budú súčasné členské štáty do uplynutia dvoch rokov odo dňa pristúpenia uplatňovať vnútroštátne opatrenia alebo opatrenia vyplývajúce z dvojstranných dohôd, ktorými sa spravuje prístup maďarských štátnych príslušníkov na ich trh práce. Súčasné členské štáty sú oprávnené uplatňovať tieto opatrenia do uplynutia piatich rokov odo dňa pristúpenia.
               …
               5.   Členský štát, ktorý na konci päťročného obdobia uvedeného v odseku 2 zachová vnútroštátne opatrenia alebo opatrenia vyplývajúce z dvojstranných dohôd, môže v prípade závažného narušenia svojho trhu práce alebo jeho ohrozenia po upovedomení Komisie pokračovať v uplatňovaní týchto opatrení do uplynutia siedmich rokov odo dňa pristúpenia. Ak nedôjde k takémuto oznámeniu, budú sa uplatňovať články 1 až 6 nariadenia [č. 1612/68].
               …
               13.   S cieľom čeliť závažnému narušeniu trhu práce členských štátov v určitých citlivých odvetviach služieb alebo jeho ohrozeniu, ktoré môže vzniknúť v niektorých regiónoch ako dôsledok nadnárodného poskytovania služieb v zmysle článku 1 smernice [96/71], sú Nemecko a Rakúsko, pokiaľ na základe vyššie uvedených prechodných opatrení uplatňujú na voľný pohyb maďarských pracovníkov vnútroštátne opatrenia alebo opatrenia vyplývajúce z dvojstranných dohôd, oprávnené po upovedomení Komisie sa odchýliť v oblasti poskytovania služieb obchodnými spoločnosťami usadenými v Maďarsku od článku [56 prvého odseku ZFEÚ] na účely obmedzenia dočasného pohybu pracovníkov, ktorých právo prijať prácu v Nemecku alebo Rakúsku podlieha vnútroštátnym opatreniam.
               Zoznam odvetví služieb, na ktoré sa môže vzťahovať toto odchýlenie, sa stanovuje takto:
               …

                        —

                        Rakúsko:

                  [Služby krajinného záhradníctva, Rezanie, tvarovanie a konečná úprava kameňa, Výroba kovových konštrukcií a ich častí, Stavebníctvo vrátane príbuzných odborov, Bezpečnostné služby, Priemyselné čistenie, Domáce ošetrovateľské služby, Sociálna práca a činnosti sociálnej starostlivosti bez ubytovania]
               …“

               5

               Príloha XII aktu o pristúpení z roku 2003 je nazvaná „Zoznam uvedený v článku 24 aktu o pristúpení: Poľsko“. Obsahuje, pokiaľ ide o Poľskú republiku, ustanovenia, ktoré sú v podstate zhodné s ustanoveniami týkajúcimi sa Maďarskej republiky.

         Smernica 96/71

               6

               Článok 1 smernice 96/71 uvádza:
               „1.   Táto smernica sa uplatňuje na podniky zriadené v členskom štáte, ktoré v rámci poskytovania nadnárodných služieb vysielajú pracovníkov, v súlade s odsekom 3, na územie členského štátu.
               …
               3.   Táto smernica platí vtedy, ak podniky uvedené v odseku 1 prijmú niektoré z nasledujúcich nadnárodných opatrení:

                        a)

                        vysielanie pracovníkov na územie členského štátu v réžii a pod vedením podniku na základe zmluvy uzavretej medzi vysielajúcim podnikom a stranou pôsobiacou na území daného členského štátu, pre ktorú sú služby určené, za predpokladu, že medzi vysielajúcim podnikom a jeho pracovníkom existuje počas doby vyslania pracovnoprávny vzťah, alebo
                        …
                        alebo

                        c)

                        prenájom [pridelenie – neoficiálny preklad] pracovníkov zo strany podniku, ktorý je dočasným zamestnávateľom alebo sprostredkovateľskou agentúrou, užívateľskému podniku zriadenému alebo činnému na území členského štátu za predpokladu, že medzi takým dočasným zamestnávateľom alebo sprostredkovateľom práce a jeho pracovníkom existuje počas doby vyslania pracovnoprávny vzťah.
                        …“

         Rakúske právo

               7

               Podľa § 3 ods. 1 zákona o pridelení pracovníkov (Arbeitskräfteüberlassungsgesetz, BGBl. 196/1988, ďalej len „AÜG“), spočíva pridelenie pracovníkov v poskytnutí pracovníkov tretej osobe, aby vykonávali prácu.

               8

               § 4 AÜG znie takto:
               „1.   Pri určení, či ide o pridelenie pracovníkov, treba vziať do úvahy skôr skutočný hospodársky charakter danej situácie než to, ako sa javí.
               2.   O pridelenie pracovníkov tiež ide, najmä ak uvedení pracovníci vykonávajú svoju prácu v podniku objednávateľa na základe vykonávania zmluvy o dielo, ale:

                        (1)

                        nevytvárajú ani neprispievajú k vytvoreniu žiadneho diela alebo služby podnikateľa, ktoré by boli odlišné a odlíšiteľné od výrobkov, služieb či medziproduktov objednávateľa
                        alebo

                        (2)

                        nevykonávajú prácu najmä s pomocou materiálu a náradia podnikateľa
                        alebo

                        (3)

                        sú z hľadiska logistiky začlenení do podniku objednávateľa a podliehajú jeho hierarchickej a technickej kontrole
                        alebo

                        (4)

                        podnikateľ nezodpovedá za výsledok diela či poskytovanie služieb.“

               9

               § 18 ods. 1 až 11 zákona o zamestnávaní cudzincov (Ausländerbeschäftigungsgesetz, BGBl. 218/1975), vo svojom znení uplatniteľnom v čase vzniku skutkových okolností konania vo veci samej (ďalej len „AuslBG“), uvádza prípady, v ktorých musí cudzí štátny príslušník získať pracovné povolenie alebo súhlas s vyslaním.

               10

               § 18 ods. 12 AuslBG uvádza:
               „Cudzinci, ktorých podnik so sídlom na území iného členského štátu Európskeho hospodárskeho priestoru vyšle na plnenie dočasných pracovných úloh do Rakúska, nepotrebujú pracovné povolenie alebo súhlas s vyslaním, ak:

                        1.

                        sú počas vyslania do Rakúska legálne zamestnaní v štáte sídla vysielajúcej spoločnosti a ak majú s vysielajúcou spoločnosťou uzatvorený legálny pracovný pomer a

                        2.

                        ak sa dodržia rakúske mzdové a pracovné podmienky podľa § 7 ods. 1 bod 1 až 3 a § 7 ods. 2 zákona, ktorým sa mení právna úprava v oblasti pracovných zmlúv (Arbeitsvertragsrechts Anpassungsgesetz, BGBl. Nr. 459/1993), ako aj právna úprava sociálneho zabezpečenia.“

               11

               § 32a ods. 6 AuslBG je prechodným ustanovením, ktoré sa týka členských štátov, ktoré pristúpili k Európskej únii 1. mája 2004. Tento článok stanovuje:
               „§ 18 ods. 1 až 11 sa uplatní na zamestnávanie občanov [Únie] v zmysle odseku 1 alebo na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí boli vyslaní do Rakúska zamestnávateľom so sídlom v Českej republike, Estónskej republike, Lotyšskej republike, Litovskej republike, Maďarskej republike, Poľskej republike, Slovinskej republike alebo Slovenskej republike, na účel poskytovania služieb dočasnej povahy, ktoré patria do odvetvia služieb, pre ktoré možno zaviesť obmedzenia slobodného poskytovania služieb uvedeného v článku [56 ZFEÚ] na základe článku 13 kapitoly Zmluvy o pristúpení, ktorá sa týka voľného pohybu osôb (zoznam nachádzajúci sa v prílohách V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII a XIV, uvedený v článku 24 aktu o pristúpení).“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               V priebehu roku 2007 Alpenrind GmbH (ďalej len „Alpenrind“), spoločnosť podľa rakúskeho práva, špecializujúca sa na porcovanie mäsa a uvádzanie spracovaného mäsa na trh, uzavrela zmluvu so spoločnosťou Martin Meat, ktorá má sídlo v Maďarsku. Podľa tejto zmluvy mala Martin Meat spracovávať 25 polovičiek hovädzích trupov týždenne a baliť toto mäso na účely jeho uvádzania na trh.

               13

               Operácie spracovávania a balenia sa vykonávali v priestoroch bitúnku spoločnosti Alpenrind nachádzajúcich sa v Salzburgu (Rakúsko). Tieto priestory a stroje používané na tieto operácie si Martin Meat prenajímala od spoločnosti Alpenrind, ktorej platila nájomné. Alpenrind zase platila náklady na prevádzku súvisiace s uvedenými priestormi. Materiál používaný v rámci uvedených operácií, ako napríklad nože, pílky a ochranné odevy, patrili spoločnosti Martin Meat.

               14

               Tieto operácie boli vykonávané maďarskými zamestnancami spoločnosti Martin Meat. Vedúci pracovník spoločnosti Alpenrind usmerňoval vedúceho pracovníka spoločnosti Martin Meat, pokiaľ išlo o to, aké mäso sa má spracovať a ako sa má spracovať. V nadväznosti na to, vedúci pracovník spoločnosti Martin Meat organizoval prácu svojich zamestnancov, ktorým dával inštrukcie. Alpenrind kontrolovala kvalitu vykonanej práce.

               15

               Odmena za služby poskytované spoločnosťou Martin Meat závisela od množstva spracovaného mäsa. Táto odmena bola znížená v prípade, ak toto mäso nebolo dostatočne kvalitné.

               16

               V nadväznosti na žiadosti o potvrdenie vyslania, ktoré podala Martin Meat na rakúske orgány, jej tieto orgány oznámili, že jej zmluvný vzťah so spoločnosťou Alpenrind nie je poskytovaním pracovnej sily akcesorickej k poskytovaniu služieb, ktoré by si vyžadovalo iba potvrdenie o vyslaní na základe ustanovenia § 18 ods. 12 AuslBG, ale pridelením pracovnej sily v zmysle ustanovenia § 4 AÜG, pre ktoré sa vyžaduje pracovné povolenie v súlade s prechodnými ustanoveniami aktu o pristúpení z roku 2003, týkajúcimi sa oblasti pracovného trhu, ktoré boli prebraté v § 32a ods. 6 AuslBG.

               17

               Preto bola spoločnosti Alpenrind uložená pokuta prevyšujúca 700000 eur. Na základe zmluvy medzi spoločnosťami Alpenrind a Martin Meat, znášať úhradu tejto pokuty bola povinná Martin Meat.

               18

               Martin Meat sa rozhodla podať na vnútroštátny súd žalobu o zodpovednosť za škodu proti svojim právnym poradcom, ktorými boli G. Simonfay a U. Salburg. Títo právni poradcovia pred uzavretím uvedenej zmluvy Martin Meat informovali, že vykonávanie tejto zmluvy, ktorá uvádzala nasadenie maďarských zamestnancov v rakúskom bitúnku, si nevyžaduje získanie pracovných povolení. Zastávali názor, že predmetná činnosť, ktorej sa týka konanie vo veci samej, nepatrí do odvetví služieb, ktoré akt o pristúpení z roku 2003 kvalifikuje ako citlivé, a že zamýšľaný zmluvný vzťah nezahŕňal pridelenie pracovnej sily.

               19

               Za týchto okolností Pesti Központi Kerületi Bírόság (Obvodný súd pre Pešť centrum) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Možno podľa práva Únie, najmä podľa definície pojmu ‚pridelenie pracovníkov‘ v rozsudku Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64) hovoriť o pridelení pracovníkov, ak sa mandatár zaviaže prostredníctvom vlastných pracovníkov spracovávať polovičky hovädzích trupov v bitúnku mandanta v priestoroch, ktoré mu prenajal mandant, a baliť ich do balení mäsa pripravených na predaj, pričom mandatárovi patrí odmena v závislosti od počtu kilogramov spracovaného mäsa a mandatár musí strpieť zníženie ceny dohodnutej za spracovanie mäsa v prípade, že toto spracovanie nemá dostatočnú kvalitu, s prihliadnutím na to, že v hostiteľskom členskom štáte mandatár poskytuje služby výlučne samotnému mandantovi a mandant vykonáva kontrolu kvality spracovávania mäsa?

                        2.

                        Uplatňuje sa základná zásada, ktorú obsahuje rozsudok Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64), podľa ktorej možno obmedziť pridelenie pracovníkov počas platnosti prechodných ustanovení týkajúcich sa slobody pohybu pracovníkov obsiahnutých v akte o pristúpení z roku 2003 aj na pohyb pracovníkov uskutočnený v rámci pridelenia pracovníkov, prostredníctvom ktorého podnik so sídlom v členskom štáte, ktorý pristúpil k Únii 1. mája 2004, vyslal pracovníkov do Rakúska, ak k uvedenému pohybu došlo v odvetví, ktoré nie je chránené podľa aktu o pristúpení z roku 2003?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O druhej otázke

               20

               Svojou druhou otázkou, ktorú treba skúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má kapitola 1 ods. 2 a 13 prílohy X aktu o pristúpení z roku 2003 vykladať v tom zmysle, že Rakúska republika má právo obmedziť pridelenie pracovnej sily na svoje územie v súlade s kapitolou 1 ods. 2 tejto prílohy, hoci sa uvedené pridelenie netýka citlivého odvetvia v zmysle kapitoly 1 ods. 13 uvedenej prílohy.

               21

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že kapitola 1 ods. 2 prílohy X aktu o pristúpení z roku 2003 sa odchyľuje od voľného pohybu pracovníkov, keď prechodne vylúčila uplatňovanie článkov 1 až 6 nariadenia č. 1612/68 na maďarských štátnych príslušníkov. Toto ustanovenie uvádza, že počas obdobia dvoch rokov od 1. mája 2004 môžu členské štáty uplatňovať vnútroštátne opatrenia alebo opatrenia vyplývajúce z dvojstranných dohôd, ktorými sa spravuje prístup maďarských štátnych príslušníkov na ich trh práce. Uvedené ustanovenie tiež uvádza, že členské štáty môžu v uplatňovaní týchto opatrení naďalej pokračovať až do uplynutia obdobia piatich rokov odo dňa pristúpenia Maďarskej republiky k Únii.

               22

               Kapitola 1 ods. 13 prílohy X uvedeného aktu stanovuje výnimku zo slobodného poskytovania služieb, keďže slobodné poskytovanie služieb predpokladá dočasný pohyb pracovníkov. Uplatňuje sa iba na Spolkovú republiku Nemecko a Rakúsku republiku a je výsledkom vyjednávaní iniciovaných týmito členskými štátmi na účely úpravy prechodného režimu pre akékoľvek poskytovanie služieb uvedených v článku 1 ods. 3 smernice 96/71 (pozri analogicky rozsudok Vicoplus a i., C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 40). Uvádza citlivé odvetvia, pre ktoré tieto dva členské štáty môžu obmedziť slobodné poskytovanie služieb, ktoré predpokladá dočasný pohyb pracovníkov. Pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 predstavuje také poskytovanie služieb.

               23

               V rozsudku Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 32) Súdny dvor rozhodol o opatreniach, ktoré Holandské kráľovstvo prijalo voči poľským pracovníkom tak, že právna úprava členského štátu, ktorá podriaďuje pridelenie zahraničnej pracovnej sily vydávaniu pracovných povolení sa musí považovať za opatrenie, ktoré upravuje prístup poľských štátnych príslušníkov na trh práce uvedeného členského štátu, v zmysle kapitoly 2 ods. 2 prílohy XII aktu o pristúpení z roku 2003, ktoré je pokiaľ ide o Poľskú republiku ustanovením v podstate zhodným s kapitolou 1 ods. 2 prílohy X tohto aktu, uplatniteľnou v tomto konaní.

               24

               Z tohto konštatovania vyplýva, že právo obmedziť pridelenie zamestnancov v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 nie je vyhradené pre Spolkovú republiku Nemecko a Rakúsku republiku, ktoré si v tejto súvislosti vyjednali výnimku, ale vzťahuje sa tiež na všetky ostatné štáty, ktoré už boli v čase pristúpenia Poľskej republiky členmi Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Vicoplus a i., C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 40).

               25

               Keďže kapitola 2 ods. 2 a 13 prílohy XII aktu o pristúpení z roku 2003 je v podstate totožná s kapitolou 1 ods. 2 a 13 prílohy X tohto aktu, úvahy týkajúce sa Poľskej republiky uvedené v rozsudku Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64), možno analogicky prebrať na Maďarskú republiku.

               26

               Z toho vyplýva, že štáty, ktoré už boli členmi Únie k dátumu pristúpenia Maďarskej republiky, sú oprávnené obmedziť pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 na základe kapitoly 1 ods. 2 prílohy X aktu o pristúpení z roku 2003.

               27

               Okolnosť, že Spolková republika Nemecko a Rakúska republika si vyjednali zvláštnu výnimku, uvedenú v kapitole 1 ods. 13 prílohy X tohto aktu, ktorá sa týka určitých citlivých odvetví, v ktorých majú tieto dva členské štáty právo obmedziť slobodné poskytovanie služieb, ktoré predpokladá pohyb pracovníkov, ich však nezbavuje práva obmedziť pridelenie pracovnej sily v súlade s kapitolou 1 ods. 2 prílohy X uvedeného aktu, ktorá – na rozdiel od kapitoly 1 ods. 13 prílohy X toho istého aktu – nie je obmedzená na určité citlivé odvetvia.

               28

               Takýto záver je v súlade s cieľom kapitoly 1 ods. 2 uvedenej prílohy X, ktorým je zamedziť tomu, aby bol po pristúpení nových členských štátov k Únii narušený trh práce v starších členských štátoch z dôvodu okamžitého príchodu vysokého počtu pracovníkov pochádzajúcich z uvedených nových členských štátov (pozri analogicky rozsudok Vicoplus a i., C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 34).

               29

               Okrem toho, ako to poznamenala generálna advokátka v bode 34 svojich návrhov, nemožno sa domnievať, že výnimka, ktorú si vyjednali Spolková republika Nemecko a Rakúska republika, ktoré boli prvými podporovateľmi prechodných opatrení na ochranu trhov práce pred predpokladaným prílevom pracovníkov z nových členských štátov po pristúpení týchto štátov k Únii, by im nechávala menší manévrovací priestor, než akým disponujú ostatné členské štáty, ktoré nevyjednali takúto výnimku na reguláciu prílevu maďarských pracovníkov na ich územie.

               30

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať, že kapitola 1 ods. 2 a 13 prílohy X aktu o pristúpení z roku 2003 sa má vykladať v tom zmysle, že Rakúska republika má právo obmedziť pridelenie pracovnej sily na svoje územie v súlade s kapitolou 1 ods. 2 tejto prílohy, hoci sa uvedené pridelenie netýka citlivého odvetvia v zmysle kapitoly 1 ods. 13 uvedenej prílohy.

         O prvej otázke

               31

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že ak je Súdnemu dvoru podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania, jeho úlohou je predovšetkým objasniť vnútroštátnemu súdu pôsobnosť pravidiel práva Únie, aby tento súd mohol pristúpiť k ich správnemu uplatneniu na okolnosti veci, v ktorej rozhoduje, pričom Súdnemu dvoru neprináleží, aby sám vykonal toto uplatnenie, pretože nemá vždy k dispozícii všetky údaje, ktoré sú v tejto súvislosti nevyhnutné (rozsudok Omni Metal Service, C‑259/05, EU:C:2007:363, bod 15).

               32

               Za týchto okolností treba prvú otázku chápať v tom zmysle, že vnútroštátny súd sa touto otázkou v podstate pýta, aké sú v prípade existencie zmluvného vzťahu, akým je vzťah v konaní vo veci samej, relevantné kritériá, ktoré treba zohľadniť pri určení, či sa tento vzťah má kvalifikovať ako pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71.

               33

               V tejto súvislosti z rozsudku Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 51) vyplýva, že o pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71 ide, ak sú splnené tri podmienky. Po prvé pridelenie pracovnej sily je poskytovaním služieb za odplatu, pri ktorom pracovník zostáva v pracovnoprávnom vzťahu s podnikom – poskytovateľom služby bez toho, aby bola uzatvorená akákoľvek pracovná zmluva s užívateľským podnikom. Po druhé toto pridelenie charakterizuje skutočnosť, že premiestnenie pracovníka do hostiteľského členského štátu predstavuje samotný cieľ poskytovania služieb vykonaného zo strany podniku – poskytovateľa. Po tretie v rámci takého pridelenia pracovník vykonáva svoje úlohy pod dohľadom a vedením užívateľského podniku.

               34

               Po prvé, pokiaľ ide o druhú podmienku, ktorá predpokladá analýzu samotného predmetu poskytovania služieb vykonaného zo strany podniku – poskytovateľa, treba zohľadniť akýkoľvek prvok indikujúci, či premiestnenie pracovníka do hostiteľského členského štátu predstavuje alebo nepredstavuje predmet uvedeného poskytovania služieb.

               35

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že poskytovateľ služieb musí v zásade poskytovať služby v súlade s ustanoveniami zmluvy, takže dôsledky poskytovania, ktoré nie je v súlade s uvedenou zmluvou, musí znášať tento poskytovateľ. Z toho vyplýva, že na účely určenia, či samotným predmetom poskytovania služieb je vyslanie pracovníkov do hostiteľského členského štátu, treba zohľadniť najmä všetky skutočnosti, ktoré by mohli indikovať, že poskytovateľ služieb nenesie dôsledky poskytovania, ktoré nie je v súlade so zmluvou.

               36

               Ak teda z povinností stanovených v tejto zmluve vyplýva, že poskytovateľ služieb má povinnosť riadneho vykonávania poskytovania stanoveného v uvedenej zmluve, je v zásade menej pravdepodobné, že by išlo o pridelenie pracovnej sily, keby nemusel znášať dôsledky poskytovania, ktoré nie sú v súlade s uvedenou zmluvou.

               37

               V prejednávanej veci prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby overil rozsah povinností prislúchajúcich jednotlivým zmluvným stranám na účel identifikácie zmluvnej strany, ktorá musí znášať dôsledky poskytovania, ktoré nie je v súlade s uvedenou zmluvou, pričom sa zdá, že okolnosť, že odmena poskytovateľa služieb závisí nielen od množstva spracovaného mäsa, ale tiež od jeho kvality, naznačuje, že poskytovateľ má povinnosť vykonať uvedené poskytovanie služieb riadne.

               38

               Okrem toho okolnosť, že poskytovateľ služieb môže voľne určiť počet pracovníkov, ktorý považuje za užitočné vyslať do hostiteľského členského štátu, ako to zdá sa je v konaní vo veci samej a ako to na pojednávaní uviedli žalovaní v konaní vo veci samej, naznačuje, že dotknutým predmetom poskytovania služieb nie je pohyb pracovníkov do hostiteľského členského štátu, ale že tento pohyb je akcesorický k vykonávaniu poskytovania služieb stanovenému v predmetnej zmluve a že teda ide o vysielanie pracovníkov v zmysle článku 1 ods. 3 písm. a) smernice 96/71.

               39

               Naopak, v konaní vo veci samej ani okolnosť, že poskytovateľ služieb má v hostiteľskom členskom štáte iba jediného zákazníka, ani skutočnosť, že tento poskytovateľ si prenajíma priestory, v ktorých dochádza k poskytovaniu služieb, ako aj stroje, nie sú indíciami, ktoré by boli užitočné pre odpoveď na otázku, či je skutočným predmetom uvedeného poskytovania služieb pohyb pracovníkov do tohto členského štátu.

               40

               Po druhé, pokiaľ ide o tretiu podmienku, ktorú Súdny dvor vyvodil v rozsudku Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 51), treba spresniť, že generálna advokátka v bode 55 svojich návrhov poznamenala, že je dôležité rozlišovať medzi dohľadom a vedením samotných pracovníkov a overením zo strany klienta, že zmluva o poskytovaní služby sa riadne plnila. V rámci poskytovania služieb je normálne, ak klient overí, že poskytnutá služba je v súlade so zmluvou. Okrem toho v rámci poskytovania služieb môže dať klient pracovníkom poskytovateľa služieb určité všeobecné pokyny bez toho, aby sa to považovalo za výkon vedenia a dohľadu nad týmito pracovníkmi v zmysle tretej podmienky uvedenej v rozsudku Vicoplus a i. (C‑307/09 až C‑309/09, EU:C:2011:64, bod 51), pod podmienkou, že poskytovateľ služieb im dáva presné a individuálne pokyny, ktoré považuje za potrebné na účely výkonu predmetného poskytovania služieb.

               41

               Vzhľadom na všetky úvahy uvedené vyššie treba na prvú otázku odpovedať, že pri existencii zmluvného vzťahu, ako je zmluvný vzťah v konaní vo veci samej, treba na určenie, či sa tento zmluvný vzťah musí kvalifikovať ako pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice 96/71, zohľadniť všetky skutočnosti, ktoré naznačujú, či premiestnenie pracovníka do hostiteľského členského štátu je alebo nie je samotným predmetom poskytovania služieb, ktorého sa uvedený zmluvný vzťah týka. Indíciami, ktoré naznačujú, že také premiestnenie nie je samotným predmetom tohto poskytovania služieb, sú v zásade najmä skutočnosť, že poskytovateľ služieb znáša dôsledky poskytovania služieb, ktoré nie je v súlade so zmluvou, ako aj okolnosť, že tento poskytovateľ môže voľne určiť počet pracovníkov, ktorý považuje za užitočné vyslať do hostiteľského členského štátu. Naopak okolnosť, že podnik, ktorý je príjemcom tohto poskytovania služieb, kontroluje súlad uvedeného poskytovania s uvedenou zmluvou, alebo že môže dávať pracovníkom poskytovateľa služieb určité všeobecné pokyny, sama osebe neumožňuje prijať záver o existencii pridelenia zamestnancov.

         O trovách

               42

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Kapitola 1 ods. 2 a 13 prílohy X Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia, sa má vykladať v tom zmysle, že Rakúska republika má právo obmedziť pridelenie pracovnej sily na svoje územie v súlade s kapitolou 1 ods. 2 tejto prílohy, hoci sa uvedené pridelenie netýka citlivého odvetvia v zmysle kapitoly 1 ods. 13 uvedenej prílohy.

                           2.

                           Pri existencii zmluvného vzťahu, ako je zmluvný vzťah v konaní vo veci samej, treba na určenie, či sa tento zmluvný vzťah musí kvalifikovať ako pridelenie pracovnej sily v zmysle článku 1 ods. 3 písm. c) smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/71/ES zo 16. decembra 1996 o vysielaní pracovníkov v rámci poskytovania služieb, zohľadniť všetky skutočnosti, ktoré naznačujú, či premiestnenie pracovníka do hostiteľského členského štátu je alebo nie je samotným predmetom poskytovania služieb, ktorého sa uvedený zmluvný vzťah týka. Indíciami, ktoré naznačujú, že také premiestnenie nie je samotným predmetom tohto poskytovania služieb, sú v zásade najmä skutočnosť, že poskytovateľ služieb znáša dôsledky poskytovania služieb, ktoré nie je v súlade so zmluvou, ako aj okolnosť, že tento poskytovateľ môže voľne určiť počet pracovníkov, ktorý považuje za užitočné vyslať do hostiteľského členského štátu. Naopak okolnosť, že podnik, ktorý je príjemcom tohto poskytovania služieb, kontroluje súlad uvedeného poskytovania s uvedenou zmluvou, alebo že môže dávať pracovníkom poskytovateľa služieb určité všeobecné pokyny, sama osebe neumožňuje prijať záver o existencii pridelenia zamestnancov.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. apríla 1988. # Trestné konanie proti Guy Bekaert. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Rennes - Francúzsko. # Sloboda usadiť sa. # Vec 204/87.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) zo 16. októbra 2013. # Talianska republika proti Európskej komisii. # Vec T-248/10.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 9. septembra 2011. # Grécka republika proti Európskej komisii. # EPUZF - Záručná sekcia - Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom - Hovädzie a teľacie mäso - Náhrada za extenzifikáciu - Plodiny pestované na ornej pôde - Ovocie a zelenina - Pomoc na spracovanie niektorých citrusových plodov - Podmienky pre uplatnenie paušálnej finančnej opravy vo výške 100 % - Proporcionalita. # Vec T-344/05.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 9. septembra 2011 – Grécko/Komisia
      (vec T‑344/05)
      „EPUZF – Záručná sekcia – Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom – Hovädzie a teľacie mäso – Náhrada za extenzifikáciu – Plodiny pestované na ornej pôde – Ovocie a zelenina – Pomoc na spracovanie niektorých citrusových plodov – Podmienky pre uplatnenie paušálnej finančnej opravy vo výške 100 % – Proporcionalita“
      1.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Poskytovanie pomoci a prémií – Povinnosť členských štátov zaviesť účinný systém administratívnych
            kontrol a kontrol na mieste – Rozsah – Nespoľahlivé kontroly – Odmietnutie financovania Fondom (nariadenie Rady č. 1258/1999,
            článok 8 ods. 1) (pozri body 74, 75, 269, 270)
      2.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Zúčtovanie výdavkov – Odmietnutie účtovať výdavky vyplývajúce z nezrovnalostí pri uplatňovaní
            právnej úpravy Spoločenstva – Napadnutie dotknutým členským štátom – Dôkazné bremeno – Rozdelenie medzi Komisiu a členský
            štát (nariadenie Rady č. 1258/1999) (pozri body 76, 77, 313)
      3.                     Akty inštitúcií – Všeobecne záväzné pravidlá administratívneho postupu – Akt, ktorý má mať vonkajšie účinky – Dosah (pozri
            bod 192)
      4.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie týkajúce sa zúčtovania výdavkov z dôvodu výdavkov financovaných
            z EPUZF-u (článok 296 ZFEÚ) (pozri body 251, 252)
      5.                     Právo Únie – Zásady – Proporcionalita – Rozsah – Diskrečná právomoc normotvorcu Únie v oblasti spoločnej poľnohospodárskej
            politiky – Súdne preskúmanie – Hranice (články 40 ZFEÚ a 43 ZFEÚ; nariadenie Komisie č. 1169/97, článok 20 ods. 5 prvý pododsek)
            (pozri body 289 – 295)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie 2005/555/ES z 15. júla 2005, ktorým sa z financovania Spoločenstva vylučujú
                  niektoré výdavky uskutočnené členskými štátmi v rámci záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného
                  fondu (EPUZF) (Ú. v. ES L 188, s. 36), v rozsahu, v akom vylučuje určité výdavky uskutočnené Helénskou republikou v odvetví
                  hovädzieho a teľacieho mäsa, plodín pestovaných na ornej pôde a ovocia a zeleniny

            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie Komisie 2005/555/ES z 15. júla 2005, ktorým sa z financovania Spoločenstva vylučujú niektoré výdavky uskutočnené
                     členskými štátmi v rámci záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), sa zrušuje
                     v rozsahu, v akom z financovania Spoločenstvom vylučuje výdavky uskutočnené Helénskou republikou na extenzifikačné prémie
                     uskutočnené v rokoch 2000 a 2001.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	Helénska republika znáša dve tretiny vlastných trov konania a je povinná nahradiť dve tretiny trov konania Európskej komisie.

                  4.

                  	Komisia znáša jednu tretinu vlastných trov konania a je povinná nahradiť jednu tretinu trov konania Helénskej republiky.