Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 11. decembra 2012. # Fomanu AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva Qualität hat Zukunft - Absolútne dôvody zamietnutia - Neexistencia rozlišovacej spôsobilosti - Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-22/12.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. apríla 2010.#X Holding BV proti Staatssecretaris van Financiën (C-538/08) a Oracle Nederland BV proti Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi (C-33/09).#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Hoge Raad der Nederlanden a Gerechtshof Amsterdam - Holandsko.#Šiesta smernica o DPH - Právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe - Vnútroštátna právna úprava vylučujúca z práva na odpočítanie niektoré kategórie tovarov a služieb - Možnosť členských štátov zachovať pravidlá o vylúčení práva na odpočítanie, ktoré existovali v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice o DPH - Zmena po nadobudnutí účinnosti tejto smernice.#Spojené veci C-538/08 a C-33/09.

text:
      Spojené veci C‑538/08 a C‑33/09
      X Holding BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      a
      Oracle Nederland BV
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht-Gooi
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Hoge Raad der Nederlanden a Gerechtshof Amsterdam)
      „Šiesta smernica o DPH – Právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe – Vnútroštátna právna úprava vylučujúca z práva na odpočítanie niektoré kategórie tovarov a služieb – Možnosť členských štátov zachovať pravidlá o vylúčení práva na odpočítanie, ktoré existovali v čase nadobudnutia účinnosti
         šiestej smernice o DPH – Zmena po nadobudnutí účinnosti tejto smernice“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Vylúčenia z práva na odpočet – Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia, ktoré existovali v čase
            nadobudnutia účinnosti šiestej smernice
      (Smernica Rady 67/228, článok 11 ods. 4, a smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 6)
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Vylúčenia z práva na odpočet – Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia, ktoré existovali v čase
            nadobudnutia účinnosti šiestej smernice
      (Smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 6)
      3.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Vylúčenia z práva na odpočet – Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia, ktoré existovali v čase
            nadobudnutia účinnosti šiestej smernice
      (Smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 6)
      1.        Článok 11 ods. 4 druhej smernice 67/228 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu a článok
         17 ods. 6 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa majú vykladať
         v tom zmysle, že nebránia daňovej právnej úprave členského štátu, uplatniteľnej v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice,
         ktorá vylučuje z odpočítania dane z pridanej hodnoty kategóriu výdavkov týkajúcu sa jednak poskytnutia „osobného dopravného
         prostriedku“, „jedál“, „nápojov“, „ubytovania“ a „ponuky rekreácie“ zamestnancom zdaniteľnej osoby a jednak poskytnutia „obchodných
         darčekov“ alebo „iných darov“, keďže tieto kategórie výdavkov vylúčených z práva na odpočítanie sú dostatočne presne vymedzené
         uvedeným nariadením. Možnosť priznaná členským štátom článkom 17 ods. 6 druhým pododsekom šiestej smernice totiž predpokladá,
         že členské štáty dostatočne spresnia povahu alebo predmet tovarov a služieb, pre ktoré je právo na odpočítanie vylúčené, aby
         zabezpečili, že táto možnosť nebude slúžiť na stanovenie všeobecného vylúčenia z tohto režimu.

      (pozri body 44, 45, 57, bod 1 výroku)
      2.        Článok 17 ods. 6 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má
         vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bola prijatá pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice
         a ktorá stanovuje, že zdaniteľná osoba nemôže odpočítať daň z pridanej hodnoty zaplatenú pri nadobudnutí tovarov a služieb
         patriacich do jednej z predmetných kategórií v konaní vo veci samej, ktoré sa používajú čiastočne na účely podnikania a čiastočne
         na súkromné účely v plnej výške, ale len v pomere, v akom sa používajú na podnikateľské účely.

      Hoci totiž vzhľadom na rozsah možnosti, ktorú uvedené ustanovenie priznáva členským štátom, sú tieto členské štáty oprávnené
         ponechať si všetky vylúčenia práva na odpočítanie týkajúce sa dostatočne presných kategórií výdavkov, môžu tiež stanoviť obmedzenie
         rozsahu vylúčenia práva na odpočítanie, pokiaľ ide o takéto kategórie výdavkov, lebo takáto právna úprava je v súlade s cieľom
         sledovaným touto smernicou, ktorý sa odráža najmä v jej článku 17 ods. 2.

      (pozri body 59 – 61, bod 2 výroku)
      3.        Článok 17 ods. 6 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má
         vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát po nadobudnutí účinnosti tejto smernice vykonal zmenu vylúčenia práva
         na odpočítanie, ktorá má v zásade obmedziť rozsah vylúčenia, pričom ale nie je možné vylúčiť, že rozsah obmedzenia bude v jednotlivom
         prípade a v určitom zdaňovacom období rozšírený z dôvodu paušálnej povahy zmeneného režimu. Samotná možnosť, že takýto nepriaznivý
         účinok nastane, nemôže viesť k tomu, aby sa takáto zmena právnej úpravy považovala za zmenu, ktorá je v rozpore s článkom
         17 ods. 6 tejto smernice, pokiaľ táto zmena je vo všeobecnosti výhodná pre zdaniteľné osoby oproti predchádzajúcemu režimu.
         Za týchto podmienok by existencia, pokiaľ by sa aj zistila, takého izolovaného alebo výnimočného prípadu neovplyvnila zásadu,
         podľa ktorej zmena vnútroštátnej právnej úpravy prijatá po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice zúžila pôsobnosť vylúčení
         skôr existujúceho práva na odpočítanie.

      (pozri body 70, 71, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 15. apríla 2010 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe – Vnútroštátna právna úprava vylučujúca z práva na odpočítanie niektoré kategórie tovarov a služieb – Možnosť členských štátov zachovať pravidlá o vylúčení práva na odpočítanie, ktoré existovali v čase nadobudnutia účinnosti
         šiestej smernice o DPH – Zmena po nadobudnutí účinnosti tejto smernice“

      V spojených veciach C‑538/08 a C‑33/09,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Hoge Raad der Nederlanden
         (Holandsko) (C‑538/08) a Gerechtshof Amsterdam (Holandsko) (C‑33/09) zo 14. novembra 2008 a 20. januára 2009 a doručené Súdnemu
         dvoru 4. decembra 2008 a 26. januára 2009, ktoré súvisia s konaním:

      X Holding BV
      proti
      Staatssecretaris van Financiën (C‑538/08),

      a
      Oracle Nederland BV
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Utrecht‑Gooi (C‑33/09),

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), E. Juhász, T. von Danwitz a D. Šváby,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. decembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Oracle Nederland BV, v zastúpení: H. Hop, advocaat, a P. Schrijver, belastingadviseur,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels, M. de Mol a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: O. Patsopoulou, S. Trekli, V. Karra a G. Konstantinos, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: D. Triantafyllou a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. januára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Tieto návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 11 ods. 4 druhej smernice 67/228/EHS Rady z 11. apríla
         1967 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa dane z obratu – štruktúra a spôsoby uplatňovania spoločného
         systému dane z pridanej hodnoty (Ú. v. ES 1967, 71, s. 1303, ďalej len „druhá smernica“) a článku 6 ods. 2 a článku 17 ods. 2
         a 6 šiestej smernice 77/388/EHS Rady zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001
         s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov, v prvom z nich medzi spoločnosťou X Holding BV (ďalej len „X Holding“) a Staatssecretaris
         van Financiën (štátny tajomník financií) a v druhom spore medzi spoločnosťou Oracle Nederland BV (ďalej len „Oracle“) a Inspecteur
         van de Belastingdienst Utrecht‑Gooi (daňový inšpektor, Utrecht-Gooi, ďalej len „Inspecteur“), ktorých predmetom bolo právo
         na odpočítanie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), pokiaľ ide o určité kategórie výdavkov.

       Právny rámec Spoločenstva
      3        Článok 11 ods. 1 druhej smernice stanovil:

      „Pokiaľ sú tovary a služby používané zdaniteľnou osobou na účely jej podnikania, zdaniteľná osoba je oprávnená odpočítať si
         od dane, ktorú je povinná zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty voči nej uplatnenú z tovarov, ktoré sa jej dodali, alebo zo služieb, ktoré sa jej poskytli;
      …“ [neoficiálny preklad]

      4        Podľa odseku 4 toho istého článku:

      „Určité tovary a určité služby môžu byť vylúčené z režimu odpočítania, najmä také, ktoré možno považovať za výlučne alebo
         čiastočne používané na osobnú spotrebu zdaniteľnej osoby alebo jej zamestnancov.“ [neoficiálny preklad]

      5        Článok 2 šiestej smernice stanovuje:

      „Dani z pridanej hodnoty podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou;

      …“
      6        Článok 6 ods. 2 šiestej smernice má toto znenie:

      „Za poskytovanie služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] sa bude považovať:

      a)      používanie tovaru predstavujúceho časť podnikateľských aktív na účely osobného využitia osobou podliehajúcou dani alebo jej
         zamestnancami alebo na účely iné ako podnikateľské, kde daň z pridanej hodnoty za príslušný tovar bola úplne alebo čiastočne
         odpočítateľná; [používanie majetku podniku na osobnú spotrebu zdaniteľnej osoby alebo jej zamestnancov alebo všeobecnejšie,
         na iné účely ako podnikanie, ak na základe tohto majetku vzniká nárok na úplné alebo čiastočné odpočítanie dane z pridanej
         hodnoty – neoficiálny preklad];

      b)      bezplatné poskytovanie služieb zdaniteľnou osobou pre jej vlastné osobné použitie alebo pre použitie jej zamestnancami alebo
         na účely iné ako sú jej podnikateľské účely [bezplatné poskytnutie služieb zdaniteľnou osobou na jej osobnú spotrebu alebo
         na osobnú spotrebu jej zamestnancov, alebo všeobecnejšie, na iné účely ako na podnikanie – neoficiálny preklad].

      Členské štáty sa môžu odchýliť od ustanovení tohto odseku za predpokladu, že takáto odchýlka nepovedie k narušeniu voľnej
         súťaže [hospodárskej súťaže – neoficiálny preklad].“

      7        Podľa článku 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice:

      „2.      Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [na účely jej zdaniteľných plnení, zdaniteľná
         osoba – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník [jej dodala
         alebo má dodať iná zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad];

      …
      6.      Najneskôr do uplynutia 4 rokov od dátumu, kedy táto smernica nadobudla účinnosť, Rada v úzkej spolupráci s a podľa návrhu
         Komisie [Rada na návrh Komisie jednomyseľne – neoficiálny preklad] rozhodne, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočítanie dane z pridanej hodnoty. Daň z pridanej hodnoty sa nikdy neodratuje
         z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov ako napr. luxusné výrobky a služby, zábava a pod [v každom
         prípade sú z práva na odpočítanie vylúčené výdavky, ktoré nie sú prísne podnikateľskej povahy, ako sú výdavky na luxus, zábavu
         alebo reprezentáciu – neoficiálny preklad].

      Pokiaľ hore uvedené pravidlo nenadobudne platnosť, členské štáty si môžu ponechať všetky výnimky, ktoré umožňujú ich národné
         zákony aj po vstúpení tejto smernice do platnosti [Pokiaľ uvedené pravidlo nenadobudne účinnosť, členské štáty si môžu ponechať
         všetky vylúčenia, ktoré umožňuje ich vnútroštátna právna úprava v čase nadobudnutia účinnosti tejto smernice – neoficiálny preklad].“

       Vnútroštátny právny rámec
      8        Článok 2 zákona z roku 1968 o dani z obratu (Wet op de omzetbelasting 1968, ďalej len „zákon o DPH“) stanovuje:

      „Od dane splatnej za dodanie tovarov a služieb sa odpočítava daň splatná za dodanie tovarov a poskytnutie služieb podnikateľovi,
         ním vykonané nadobúdanie tovarov v rámci Spoločenstva, ako aj dovozy tovarov určených pre neho.“

      9        Článok 15 ods. 1 uvedeného zákona znie takto:

      „Daňou v zmysle článku 2 odpočítateľnou podnikateľom je:
      a)      daň, ktorá mu bola vyúčtovaná na základe faktúry vystavenej podľa uplatniteľných pravidiel počas príslušného zdaňovacieho
         obdobia inými podnikateľmi za tovary a služby, ktoré mu boli poskytnuté;

      …“
      10      Článok 16 ods. 1 toho istého zákona stanovuje:

      „Odpočítanie uvedené v článku 15 ods. 1 prvom pododseku môže byť v niektorých prípadoch úplne alebo čiastočne vylúčené kráľovským
         nariadením, aby sa zabránilo tomu, aby boli tovary a služby určené na luxusné výdavky, na potreby osôb, ktoré nie sú podnikateľmi…
         úplne alebo čiastočne oslobodené od dane.“

      11      Článok 1 nariadenia z roku 1968 o vylúčení práva na odpočítanie dane z obratu (Besluit uitsluiting aftrek omzetbelasting 1968,
         ďalej len „nariadenie o DPH“) v znení účinnom od 1. januára 1969 do 31. októbra 1979 stanovilo toto:

      „1.      Odpočítanie uvedené v článku 15 ods. 1 [zákona o DPH] nemožno vykonať v prípade a v rozsahu, v akom sa tovary a služby používajú
         na účely poskytnutia:

      …
      b)      obchodných darčekov alebo iných darov osobám, ktoré, ak by boli povinné odviesť daň z pridanej hodnoty, neboli by oprávnené
         odpočítať si ju v celom rozsahu alebo prinajmenšom jej podstatnú časť;

      c)      jedál a nápojov, ubytovania, odmeny v naturáliách, možnosti zúčastňovať sa športových aktivít a rekreácie alebo osobného dopravného
         prostriedku zamestnancom podnikateľa, alebo na iné súkromné účely týchto zamestnancov.

      2.      Za ‚obchodné darčeky‘ alebo ‚iné dary‘ sa považujú všetky služby dodané podnikateľom v rámci jeho obchodných vzťahov alebo
         na základe jeho štedrosti voči iným, bez nároku na odmenu alebo za odmenu nižšiu ako náklady na jeho nadobudnutie alebo výrobu,
         alebo, v prípade služieb, za cenu ich obstarania, bez dane z pridanej hodnoty.“

      12      Článok 2 uvedeného nariadenia stanovil:

      „Ak si podnikateľ účtuje odmenu za takú službu, ako je služba uvedená v článku 1 [ods. 1] písm. b) alebo c), a ak je z tohto
         dôvodu splatná suma dane z pridanej hodnoty, odpočítanie sa povolí do výšky sumy dane splatnej z dôvodu tohto plnenia.“

      13      Článok 3 rovnakého nariadenia stanovil:

      „V prípade, že náklady na nadobudnutie alebo výrobu alebo cena, bez dane z pridanej hodnoty, všetkých plnení, ako sú uvedené
         v článku 1 písm. b) alebo c) poskytnutých podnikateľom v účtovnom období rovnakej osobe, nepresiahnu 250 [holandských] guldenov,
         na predmetné plnenia sa nebude uplatňovať toto nariadenie.“

      14      S účinnosťou od 1. januára 1980 bolo nariadenie o DPH zmenené a doplnené na účely zavedenia osobitného systému na poskytovanie
         jedál a nápojov, pričom ďalšie ustanovenia tohto nariadenia zostali nezmenené.

      15      Od 1. januára 1980 bolo poskytovanie jedál a nápojov vylúčené z pôsobnosti článku 1 ods. 1 písm. c) nariadenia o DPH. Do tohto
         nariadenia bol vložený nový článok 3, ktorý stanovuje vylúčenie odpočítania DPH z poskytovania jedál a nápojov. Suma uvedená
         v bývalom článku 3, ktorý sa prečísloval na článok 4 sa zvýšila z 250 NLG na 500 NLG.

      16      Súčasné znenie článkov 3 a 4 nariadenia o DPH je toto:

      „Článok 3
      1.      Ak sú tovary alebo služby používané podnikateľom na poskytovanie jedál a nápojov a ak za tieto služby účtuje nižšiu sumu,
         ako je suma vymedzená v odseku 2, odpočítanie je vylúčené až do výšky 6 % rozdielu medzi touto sumou a účtovanou sumou.

      2.      Suma uvedená v odseku 1 sa rovná nákladom na poskytovanie jedál a nápojov, bez dane z pridanej hodnoty, zvýšeným o 25 %. Ak
         jedlá a nápoje vyrobil sám podnikateľ, namiesto nákladov na obstaranie jedál a nápojov je potrebné zohľadniť náklady na obstaranie
         použitých prvotných surovín.

      Článok 4
      1.      V prípade, že náklady na nadobudnutie alebo výrobu alebo cena všetkých služieb, ako sú uvedené v článku 1 [ods. 1] písm. b)
         alebo c), bez dane z pridanej hodnoty, poskytol podnikateľ v účtovnom období rovnakej osobe a ak časť rozdielu uvedeného v článku
         3 ods. 1 týkajúceho sa uvedenej osoby nepresiahne 500 [holandských] guldenov, predmetné služby a táto časť už citovaného rozdielu
         sa nezohľadňujú na účely uplatňovania tohto nariadenia.

      2.      Na účely celkového výpočtu uvedeného v prvom odseku rozdiel uvedený v článku 3 ods. 1 sa nezohľadní, ak bolo na účely poskytovania
         jedál a nápojov zamestnancom podnikateľa odpočítanie vylúčené na základe článku 3.“

       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
       Vec C‑538/08
      17      X Holding v období od 1. januára 1997 do 31. decembra 1999 nakúpil 34 osobných motorových vozidiel od automobilových koncesionárov.
         Tieto motorové vozidlá si po určitú dobu ponechal a potom ich ďalej predal.

      18      X Holding si uplatnil úplné odpočítanie DPH, ktorá mu bola vyúčtovaná pri nákupe týchto vozidiel. DPH z dodávky každého vozidla
         odviedol v daňovom priznaní.

      19      Dňa 10. júla 2001 bolo začaté šetrenie správnosti priznania DPH podaného X Holdingom v priebehu dotknutého obdobia. V správe
         z 13. novembra 2002 dospela finančná inšpekcia k záveru, že veľká časť vozidiel nebola využívaná na účely podnikania, a preto
         si X Holding neoprávnene uplatnil právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe. V dôsledku toho bol vypracovaný dodatočný
         platobný výmer na sumu 887 852 NLG (402 889 eur).

      20      X Holding proti tomuto rozhodnutiu podal sťažnosť. V rámci opätovného preskúmania finančná inšpekcia zistila, že štyri z 34
         vozidiel boli nadobudnuté a využívané v rámci podniku výlučne na podnikateľské účely. Za týchto podmienok bolo uznané odpočítanie
         DPH zaplatenej na vstupe za tieto štyri vozidlá. Dodatočný platobný výmer DPH bol preto znížený na sumu 856 605 NLG (388 710
         eur).

      21      X Holding podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Gerechtshof Amsterdam (odvolací súd Amsterdam). Tento posledný menovaný
         súd rozhodol, že 30 vozidiel, ktoré boli predmetom dodatočného platobného výmeru DPH, bolo využívaných na podnikateľské a zároveň
         na súkromné účely, a preto toto odvolanie omietol.

      22      Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd Holandského kráľovstva), na ktorý bol podaný kasačný opravný prostriedok proti rozsudku
         Gerechtshof Amsterdam, uviedol, že článok 11 ods. 4 druhej smernice umožňuje členským štátom vylúčiť z režimu odpočítania
         niektoré tovary a služby, a to najmä tie, ktoré by mohli byť výlučne alebo čiastočne využívané na súkromné účely zdaniteľnej
         osoby alebo jej zamestnancov. Toto ustanovenie teda členským štátom umožnilo vyňať z tohto režimu niektoré kategórie motorových
         vozidiel, ale nedovolilo im vylúčiť z neho všetky tieto tovary, ak sú využívané na súkromné potreby zdaniteľnej osoby. Táto
         možnosť sa totiž vzťahovala len na vylúčenia pre kategórie výdavkov vymedzených vzhľadom na povahu tovaru alebo služby, a nie
         vzhľadom na ich určenie, ktoré im je dané, alebo na podmienky tohto určenia.

      23      Hoge Raad der Nederlanden takisto pripomenul, že obmedzenie odpočítania uvedené v článku 1 ods. 1 bode c) nariadenia o DPH
         sa týka aj tovarov a služieb určených „na iné súkromné účely zamestnancov [podnikateľa]“ a na vyplácanie mzdy v naturáliách.
         Toto obmedzenie nie je ako celok dostatočne určité a je príliš všeobecné, pretože sa režim vzťahuje na všetky tovary určené
         na súkromné účely. Napriek tomu uvedené ustanovenie však presnejšie vymedzuje niektoré kategórie tovarov a služieb, konkrétne
         pre tovary a služby poskytnuté zamestnancom podnikateľa ako osobný dopravný prostriedok.

      24      V tejto súvislosti Hoge Raad der Nederlanden preto rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa článok 11 ods. 4 druhej smernice a článok 17 ods. 6 šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý chcel
         využiť v týchto článkoch stanovenú možnosť (trvať na vylúčení) odpočítania niektorých kategórií výdavkov zodpovedajúcich výrazu
         ‚poskytnúť osobný dopravný prostriedok‘, splnil podmienku označenia kategórie dostatočne vymedzených tovarov a služieb?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, je podľa článku 6 ods. 2 a článku 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice prípustné také
         vnútroštátne zákonné ustanovenie, aké je dotknuté v prejednávanej veci, ktoré bolo prijaté pred nadobudnutím účinnosti tejto
         smernice a podľa ktorého zdaniteľná osoba nemôže odpočítať daň z pridanej hodnoty zaplatenú pri nadobudnutí určitých predmetov
         a využití určitých služieb, ktoré sa používajú čiastočne na účely podnikania a čiastočne na súkromné účely, v plnej výške,
         ale len v pomere, v akom možno daň z pridanej hodnoty pripísať použitiu na účely podnikania?“

       Vec C‑33/09
      25      V máji 2005 spoločnosť Oracle odplatne poskytovala svojim zamestnancov jedlá a nápoje. Okrem toho objednala služby diskotekára
         na oslavu svojich zamestnancov a nechala zabezpečiť vyhľadanie ubytovania pre jedného zo svojich zamestnancov. Uvedená spoločnosť
         tiež darovala ako obchodný darček predplatné na golf osobám, ktoré neboli zamestnancami podniku. Niektorým svojim zamestnancom
         dala táto spoločnosť za poplatok k dispozícii motorové vozidlá, ktorých bola buď vlastníkom, alebo ich mala v leasingu.

      26      V daňovom priznaní DPH za mesiac máj 2005 spoločnosť Oracle uviedla ako neodpčítateľnú položku DPH 62 127 eur, pričom celková
         výška tejto dane, ktorú odviedla za ten istý mesiac predstavovala 9 768 326 eur.

      27      Uvedená čiastka 62 127 eur pozostávala z týchto položiek:

      –        leasing motorových vozidiel
      –        bez príspevku zamestnanca                              8 480 eur
      –        s príspevkom zamestnanca                            41 520 eur
      –        vlastné motorové vozidlá                                           306 eur
      –        mobilné telefóny                                                6 358 eur
      –        stravovacie služby                                                3 977 eur
      –        zábava                                                                      850 eur
      –        ubytovanie                                                             380 eur
      –        obchodné dary                                                            256 eur.
      28      Spoločnosť Oracle podala sťažnosť, v ktorej uviedla, že v skutočnosti má právo na odpočítanie DPH týkajúcej sa týchto výdavkov.

      29      Inspecteur zamietol túto sťažnosť ako nedôvodnú.

      30      Spoločnosť Oracle podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na Rechtbank te Haarlem (súd v Haarleme).

      31      Tento súd rozhodol, že Inspecteur nesprávne odmietol odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, pokiaľ ide o výdavky za mobilné
         telefóny, realitné sprostredkovanie a predplatné na golf, pretože nezodpovedajú dostatočne vymedzeným obmedzeniam odpočítania.
         Na druhej strane podľa uvedeného súdu ostatné kategórie neodpočítateľných výdavkov boli dostatočne vymedzené, a preto Inspecteur
         správne odmietol odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe za predmetné položky.

      32      Spoločnosť Oracle a zároveň aj Inspecteur podali odvolanie proti tomuto rozsudku na Gerechtshof Amsterdam.

      33      Pred týmto súdnym orgánom spoločnosť Oracle tvrdila najmä to, že príslušné ustanovenia holandskej právnej úpravy vylučujúce
         alebo obmedzujúce právo na odpočítanie DPH zaťažujúcej poskytovanie predmetných tovarov a služieb nie sú v súlade s článkom
         11 ods. 4 druhej smernice a s článkom 6 ods. 2 a 6 šiestej smernice. Inspecteur uviedol, že odmietnutie odpočítania DPH zaplatenej
         na vstupe vychádza z ustanovenia zavedeného Holandskom pred nadobudnutím účinnosti šiestej smernice a je v súlade so stále
         aplikovateľnou možnosťou, ktorú členským štátom ponúka jej článok 17 ods. 6.

      34      Za týchto podmienok Gerechtshof Amsterdam rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 11 ods. 4 druhej smernice a článok 17 ods. 6 šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že členský štát, ktorý chcel
         využiť v týchto článkoch stanovenú možnosť vylúčiť (trvať na vylúčení) odpočítanie niektorých kategórií výdavkov zodpovedajúcich
         [týmto] výrazom:

      –        ‚poskytovanie jedál a nápojov zamestnancom podnikateľa‘,
      –        ‚obchodné darčeky alebo iné dary osobám, ktoré nemajú nárok na úplné alebo čiastočné odpočítanie dane, ktorá im je alebo bude
         vyúčtovaná‘,

      –        ‚poskytovanie ubytovania zamestnancom podnikateľa‘,
      –        ‚ponuka rekreačných aktivít zamestnancom podnikateľa‘,
      spĺňajú podmienku, ktorá mu ukladá povinnosť označiť kategóriu dostatočne vymedzených tovarov a služieb?
      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku pre jednu z citovaných kategórií je podľa článku 6 ods. 2 a článku 17 ods. 2 a 6
         šiestej smernice prípustné také vnútroštátne zákonné ustanovenie, ako je sporné ustanovenie, ktoré bolo prijaté pred nadobudnutím
         účinnosti tejto smernice a podľa ktorého zdaniteľná osoba nemôže v plnej výške odpočítať DPH zaplatenú pri nadobudnutí určitých
         tovarov a pri využití určitých služieb, pretože bola za ne účtovaná odmena podliehajúca DPH, ale len do výšky dane splatnej
         za toto plnenie?

      3.      Ak je splnená podmienka ukladajúca zákonodarcovi povinnosť označiť kategórie dostatočne vymedzených tovarov a služieb vo vzťahu
         k ‚poskytovaniu jedál a nápojov‘, zakazuje článok 17 ods. 6 šiestej smernice zákonodarcovi zmeniť vylúčenie odpočítania tak,
         že v zásade sa obmedzí jeho rozsah, pričom nie je možné vylúčiť, že v jednotlivom prípade a v danom zdaňovacom období rozšíri
         rozsah tohto vylúčenia vzhľadom na paušálnu povahu zmeneného režimu?“

      35      Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 17. júna 2009 boli veci C‑538/08 a C‑33/09 spojené na účely ústnej časti konania a rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke položenej v obidvoch veciach
      36      Prostredníctvom týchto otázok chcú vnútroštátne súdy v podstate zistiť, či článok 11 ods. 4 druhej smernice a článok 17 ods. 6
         šiestej smernice umožňujú členskému štátu vylúčiť z práva na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe určité tovary a služby vymedzené
         vo vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bola aplikovateľná v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice.

      37      Na účely odpovede na tieto otázky je potrebné najskôr pripomenúť, že právo na odpočítanie DPH upravené v článku 6 ods. 2 šiestej
         smernice ako neoddeliteľná súčasť mechanizmu DPH predstavuje základnú zásadu, ktorá je vlastná spoločnému systému DPH a v zásade
         ju nemožno obmedziť (pozri rozsudky z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98 až C‑147/98, Zb. s. I‑1577, bod 43; z 8. januára
         2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Zb. s. I‑81, bod 42, ako aj z 26. mája 2005, Kretztechnik, C‑465/03, Zb. s. I‑4357, bod
         33).

      38      Zásada práva na odpočítanie DPH je však zmiernená odchylným ustanovením uvedeným v článku 17 ods. 6 šiestej smernice a osobitne
         v druhom pododseku toho istého odseku. Členské štáty sú totiž oprávnené zachovať svoju právnu úpravu v oblasti vylúčenia práva
         na odpočítanie existujúcu ku dňu nadobudnutia účinnosti šiestej smernice až dovtedy, kým Rada neprijme ustanovenia upravené
         v tomto článku (pozri rozsudky zo 14. júna 2001, Komisia/Francúzsko, C‑345/99, Zb. s. I‑4493, bod 19, ako aj z 11. decembra
         2008, Danfoss a AstraZeneca, C‑371/07, Zb. s. I‑9549, bod 28).

      39      Keďže žiaden z návrhov, ktoré Komisia predložila Rade na základe článku 17 ods. 6 prvého odseku šiestej smernice, Rada neprijala,
         členské štáty sú oprávnené zachovať svoje existujúce právne predpisy týkajúce sa výnimiek z práva na odpočítanie DPH až dovtedy,
         kým zákonodarca Únie nestanoví spoločný režim výnimiek a neuskutoční tak postupné zosúladenie vnútroštátnych právnych predpisov
         v oblasti DPH. Právo Únie teda do dnešného dňa neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by vymenovávalo výdavky vylúčené z práva
         na odpočítanie DPH (pozri rozsudky z 8. decembra 2005, Jyske Finans, C‑280/04, Zb. s. I‑10683, bod 23, a Danfoss a AstraZeneca,
         už citovaný, bod 29).

      40      Napriek tomu Súdny dvor rozhodol, že článok 17 ods. 6 šiestej smernice predpokladá, že vylúčenia, ktoré si môžu členské štáty
         zachovať podľa tohto ustanovenia, sú legálne podľa druhej smernice, ktorá prechádzala šiestej smernici (pozri rozsudok z 5. októbra
         1999, Royscot a i., C‑305/97, Zb. s. I‑6671, bod 21).

      41      Článok 11 druhej smernice, zavádzajúc vo svojom odseku 1 právo na odpočítanie, stanovil vo svojom odseku 4, že členské štáty
         môžu vylúčiť z režimu odpočítania určité tovary a služby, najmä také, ktoré môžu byť výlučne alebo čiastočne používané na
         osobnú spotrebu zdaniteľnej osoby alebo jej zamestnancov.

      42      Toto posledné uvedené ustanovenie teda neudelilo členským štátom absolútnu diskrečnú právomoc vylúčiť všetky alebo takmer
         všetky tovary a služby z režimu práva na odpočítanie a pozbaviť tak režim zavedený článkom 11 ods. 1 druhej smernice jeho
         podstaty (pozri rozsudok Royscot a i., už citovaný, bod 24).

      43      Vzhľadom na doslovný výklad, ktorý mu ako ustanoveniu o odchýlke prislúcha, článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice
         nemožno vykladať tak, že členskému štátu umožňuje zachovať obmedzenie práva na odpočítanie DPH, ktoré možno uplatniť všeobecne
         na akékoľvek výdavky spojené s nadobudnutím tovaru, bez ohľadu na ich povahu alebo predmet (pozri rozsudok z 23. apríla 2009,
         PARAT Automotive Cabrio, C‑74/08, Zb. s. I‑3459, bod 28).

      44      Z vyššie uvedeného vyplýva, že možnosť priznaná členským štátom článkom 17 ods. 6 druhým pododsekom šiestej smernice predpokladá,
         že členské štáty dostatočne spresnia povahu alebo predmet tovarov a služieb, pre ktoré je právo na odpočítanie vylúčené, aby
         zabezpečili, že táto možnosť nebude slúžiť na stanovenie všeobecného vylúčenia z tohto režimu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         PARAT Automotive Cabrio, už citovaný, bod 29).

      45      Preto je potrebné preskúmať, či také kategórie výdavkov vylúčených z práva na odpočítanie, ako sú výdavky uvedené v sporných
         vnútroštátnych ustanoveniach vo veci samej, sú dostatočne presne vymedzené.

      46      V prvom rade, pokiaľ ide o také výdavky, aké sú predmetom prvej otázky vo veci C‑538/08, teda výdavky patriace pod jednu z operácií
         uvedených v článku 1 ods. 1 písm. c) nariadenia o DPH, v danej veci tovary alebo služby používané podnikateľom s cieľom poskytnúť
         svojim zamestnancom „osobný dopravný prostriedok“, je potrebné uviesť, že osobitná kategória operácií sa týka tovarov a služieb
         používaných na poskytnutie osobného dopravného prostriedku a tiež na poskytnutie dopravného prostriedku zamestnancom zdaniteľnej
         osoby na ich prepravu z miesta ich bydliska do miesta ich zamestnania.

      47      Osobitné vlastnosti takýchto operácií musia dostatočne presne vymedzovať povahu alebo predmet tovarov alebo služieb, ktorých
         sa týkajú, v súvislosti s požiadavkami stanovenými judikatúrou, pokiaľ ide o odchylný režim upravený článkom 17 ods. 6 šiestej
         smernice.

      48      Po druhé treba posúdiť, či také výdavky, aké sú predmetom prvej otázky vo veci C‑33/09, sa môžu tiež považovať za zodpovedajúce
         uvedeným požiadavkám.

      49      V danej veci ide o poskytovanie „jedál“ a „nápojov“ zamestnancom podnikateľa, poskytovanie „ubytovania“ jeho zamestnancom,
         poskytnutie za určitých podmienok „obchodných darčekov“ alebo „iných darov“ a tiež možnosť uvedených zamestnancov zúčastniť
         sa „športových aktivít a rekreácie“.

      50      Pokiaľ ide o také kategórie výdavkov, ako sú výdavky na poskytnutie jedál, nápojov a ubytovania, musia sa považovať za dostatočne
         vymedzené vzhľadom na požiadavky stanovené vyššie uvedenou judikatúrou.

      51      Ako spresňuje Gerechtshof Amsterdam kategória „jedlá“ a „nápoje“ sa týka potravín a tiež tovarov a služieb používaných pri
         ich výrobe a príprave. Druhá kategória výdavkov, tá ktorá sa týka poskytnutia ubytovania, zahŕňa, tak ako uvádza uvedený súd
         poskytnutie ubytovania zamestnancom podnikateľa a náklady spojené s využitím realitných alebo sprostredkovateľských služieb
         na zabezpečenie tohto ubytovania.

      52      Pokiaľ ide o také kategórie výdavkov, ako sú výdavky spojené s „možnosťou zúčastniť sa športových aktivít a rekreácie“ a výdavky
         týkajúce sa „obchodných darčekov“ alebo „iných darov“, tieto sa majú rovnako považovať za dostatočne vymedzené vzhľadom na
         vyššie uvedené požiadavky.

      53      Kategória „obchodných darčekov“ je spresnená v článku 1 ods. 2 nariadenia o DPH, podľa ktorého sa pod „obchodnými darčekmi“
         alebo „inými darmi“ chápu „služby dodané podnikateľom v rámci jeho obchodných vzťahov alebo na základe jeho štedrosti voči
         iným“.

      54      Rovnako kategória „ponuka rekreačných aktivít zamestnancom podnikateľa“ je obmedzená na niektoré tovary a služby. Tieto tovary
         a služby možno identifikovať vzhľadom na bežnú prax podnikov, pokiaľ ide o motivačné nástroje pre zamestnancov.

      55      Tento výklad okrem iného potvrdzuje druhá veta prvého pododseku článku 17 ods. 6 šiestej smernice, podľa ktorej v rámci legislatívnej
         činnosti Rady v tejto oblasti sú v každom prípade z práva na odpočítanie vylúčené výdavky, ktoré nie sú prísne podnikateľskej
         povahy, ako sú výdavky na luxus, zábavu alebo reprezentáciu.

      56      V dôsledku toho sa majú všetky kategórie vyššie preskúmaných výdavkov považovať za zlučiteľné s odchylným režimom stanoveným
         článkom 17 ods. 6 šiestej smernice.

      57      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na prvú otázku položenú v oboch veciach odpovedať tak, že článok 11 ods. 4 druhej
         smernice a článok 17 ods. 6 šiestej smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia daňovej právnej úprave členského štátu,
         ktorá vylučuje z odpočítania DPH kategóriu výdavkov týkajúcu sa jednak poskytnutia „osobného dopravného prostriedku“, „jedál“,
         „nápojov“, „ubytovania“ a „ponuky rekreácie“ zamestnancom zdaniteľnej osoby a jednak poskytnutia „obchodných darčekov“ alebo
         „iných darov“.

       O druhej otázke položenej v obidvoch veciach
      58      Keďže na prvú otázku položenú v oboch veciach sa odpovedalo kladne, treba v oboch veciach totožným spôsobom preskúmať, či
         článok 6 ods. 2 a článok 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bola prijatá pred nadobudnutím
         účinnosti tejto smernice a ktorá stanovuje, že zdaniteľná osoba nemôže odpočítať DPH zaplatenú pri nadobudnutí tovarov a služieb
         patriacich do jednej z predmetných kategórií v konaní vo veci samej, ktoré sa používajú čiastočne na účely podnikania a čiastočne
         na súkromné účely v plnej výške, ale len v pomere, v akom sa používajú na podnikateľské účely.

      59      Na účely odpovede na túto otázku je potrebné uviesť, že vzhľadom na rozsah možnosti, ktorú článok 17 ods. 6 šiestej smernice
         priznáva členským štátom, tieto členské štáty sú oprávnené ponechať si všetky vylúčenia práva na odpočítanie týkajúce sa dostatočne
         presných kategórií výdavkov, pričom ale môžu tiež stanoviť obmedzenie rozsahu vylúčenia práva na odpočítanie, pokiaľ ide o takéto
         kategórie výdavkov.

      60      Takáto právna úprava je v súlade s cieľom sledovaným šiestou smernicou, ktorý sa odráža najmä v jej článku 17 ods. 2.

      61      Na druhú otázku položenú v obidvoch veciach je potrebné odpovedať tak, že článok 17 ods. 6 šiestej smernice sa má vykladať
         v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bola prijatá pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice a ktorá
         stanovuje, že zdaniteľná osoba nemôže odpočítať DPH zaplatenú pri nadobudnutí tovarov a služieb patriacich do jednej z predmetných
         kategórií v konaní vo veci samej, ktoré sa používajú čiastočne na účely podnikania a čiastočne na súkromné účely v plnej výške,
         ale len v pomere, v akom sa používajú na podnikateľské účely.

       O tretej otázke položenej vo veci C‑33/09
      62      Keďže sa na prvú otázku vo veci C‑33/09, pokiaľ ide o kategóriu tovarov a služieb súvisiacich s „poskytnutím jedál a nápojov“
         odpovedalo kladne, je potrebné preskúmať tretiu prejudiciálnu otázku položenú v tejto veci.

      63      Svojou poslednou otázkou sa Gerechtshof Amsterdam pýta, či článok 17 ods. 6 šiestej smernice bráni tomu, aby členský štát
         po nadobudnutí účinnosti uvedenej smernice vykonal zmenu vylúčenia práva na odpočítanie, ktorá má v zásade obmedziť rozsah
         vylúčenia, pričom ale nie je možné vylúčiť, že rozsah obmedzenia bude v jednotlivom prípade a v určitom zdaňovacom období
         rozšírený z dôvodu paušálnej povahy zmeneného režimu.

      64      Na účely odpovede na túto otázku je potrebné na úvod uviesť, že sa týka len konkrétnej situácie čiastočného vylúčenia práva
         na odpočítanie kategórie výdavkov týkajúcej sa „poskytnutia jedál a nápojov [zamestnancom podnikateľa]“ upravenej v článku
         1 ods. 1 písm. c) nariadenia o DPH.

      65      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že nariadenie o DPH bolo zmenené, pokiaľ ide o túto kategóriu výdavkov po nadobudnutí
         účinnosti šiestej smernice.

      66      Ako uviedol Gerechtshof Amsterdam, zmena právnej úpravy mala za následok zúženie rozsahu vylúčenia práva na odpočítanie uvedenej
         kategórie výdavkov.

      67      Pokiaľ ide o súlad takejto zmeny právnej úpravy s článkom 17 ods. 6 šiestej smernice, Súdny dvor rozhodol, že ak členský štát
         po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice zmení pôsobnosť existujúcich vylúčení tak, že ho zúži, čím priblíži svoju právnu
         úpravu cieľu tejto smernice, je opodstatnené tvrdiť, že táto právna úprava je krytá odchýlkou upravenou v článku 17 ods. 6
         druhom pododseku šiestej smernice a neporušuje článok 17 ods. 2 tejto smernice (pozri rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný,
         bod 22; Metropol a Stadler, už citovaný, bod 45, ako aj Danfoss a AstraZeneca, už citovaný, bod 32).

      68      Pokiaľ ide o možnosť, ktorú uvádza Gerechtshof Amsterdam, ale ktorá nepochybne nie je relevantná v konaní vo veci samej, že
         vo výnimočnom prípade zmenený paušálny režim čiastočného vylúčenia práva na odpočítanie zavedený po nadobudnutí účinnosti
         šiestej smernice môže viesť z dôvodu osobitných spôsobov výkonu nového režimu k nepriaznivejšiemu výsledku, než aký existoval
         v predchádzajúcom režime, je potrebné uviesť, že táto okolnosť nespochybňuje výkladovú zásadu vyjadrenú vo vyššie uvedenej
         judikatúre.

      69      Ako to Gerechtshof Amsterdam spresnil, taká situácia by mohla nastať len v prípade, ak by zdaniteľná osoba ponúkala jedlá
         a nápoje svojim zamestnancom bez toho, aby prispievala na ich prípravu alebo umožňovala ich konzumáciu, pričom by prekročila
         určitú maximálnu výšku na zamestnanca v tom istom účtovnom období.

      70      Ako to uviedol generálny advokát v bode 86 svojich návrhov, samotná možnosť, že takýto nepriaznivý účinok nastane, nemôže
         viesť k tomu, aby sa takáto zmena právnej úpravy, ku ktorej došlo po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice, považovala za
         zmenu, ktorá je v rozpore s jej článkom 17 ods. 6, pokiaľ táto zmena je vo všeobecnosti výhodná pre zdaniteľné osoby oproti
         predchádzajúcemu režimu. Za týchto podmienok by existencia, pokiaľ by sa aj zistila, takého izolovaného alebo výnimočného
         prípadu neovplyvnila zásadu, podľa ktorej zmena vnútroštátnej právnej úpravy prijatá po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice
         zúžila pôsobnosť vylúčení skôr existujúceho práva na odpočítanie.

      71      V dôsledku toho sa článok 17 ods. 6 šiestej smernica má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát po nadobudnutí
         účinnosti tejto smernice vykonal zmenu vylúčenia práva na odpočítanie, ktorá má v zásade obmedziť rozsah vylúčenia, pričom
         ale nie je možné vylúčiť, že rozsah obmedzenia bude v jednotlivom prípade a v určitom zdaňovacom období rozšírený z dôvodu
         paušálnej povahy zmeneného režimu.

       O trovách
      72      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 11 ods. 4 druhej smernice 67/228/EHS Rady z 11. apríla 1967 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa dane z obratu – štruktúra a spôsoby uplatňovania spoločného systému dane z pridanej hodnoty a článok 17 ods. 6 šiestej
            smernice 77/388/EHS Rady zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
            systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia daňovej právnej
            úprave členského štátu, ktorá vylučuje z odpočítania dane z pridanej hodnoty kategóriu výdavkov týkajúcu sa jednak poskytnutia
            „osobného dopravného prostriedku“, „jedál“, „nápojov“, „ubytovania“ a „ponuky rekreácie“ zamestnancom zdaniteľnej osoby a jednak
            poskytnutia „obchodných darčekov“ alebo „iných darov“.
      2.      Článok 17 ods. 6 šiestej smernice 77/388 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá bola
            prijatá pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice a ktorá stanovuje, že zdaniteľná osoba nemôže odpočítať daň z pridanej
            hodnoty zaplatenú pri nadobudnutí tovarov a služieb patriacich do jednej z predmetných kategórií v konaní vo veci samej, ktoré
            sa používajú čiastočne na účely podnikania a čiastočne na súkromné účely v plnej výške, ale len v pomere, v akom sa používajú
            na podnikateľské účely.
      3.      Článok 17 ods. 6 šiestej smernica 77/388 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát po nadobudnutí účinnosti
            tejto smernice vykonal zmenu vylúčenia práva na odpočítanie, ktorá má v zásade obmedziť rozsah vylúčenia, pričom ale nie je
            možné vylúčiť, že rozsah obmedzenia bude v jednotlivom prípade a v určitom zdaňovacom období rozšírený z dôvodu paušálnej
            povahy zmeneného režimu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. júla 1991. # Antonio Crispoltoni proti Fattoria autonoma tabacchi di Città di Castello. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura circondariale di Perugia - Taliansko. # Vec C-368/89.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. marca 1995. # Európsky parlament proti Rade Európskej únie. # Vec C-65/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 26. mája 2011.#Európska komisia proti Španielskemu kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernice 93/37/EHS a 2004/18/ES - Postupy verejného obstarávania prác - Právna úprava autonómnej oblasti Valencia o urbanistickej činnosti.#Vec C-306/08.

text:
      Vec C‑306/08
      Európska komisia
      proti
      Španielskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernice 93/37/EHS a 2004/18/ES – Postupy zadávania verejných zákaziek na práce – Právna úprava autonómnej oblasti Valencia o urbanistickej činnosti“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Postupy zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných
            zákaziek na služby – Smernice 93/37 a 2004/18 – Verejné zmluvy na zhotovenie prác – Pojem – Zmiešané zmluvy – Uplatniteľné
            predpisy
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/18, článok 1 ods. 2 písm. b); smernica Rady 93/37, článok 1 písm. a)]
      2.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Dôkaz o nesplnení povinnosti – Bremeno zaťažujúce Komisiu – Domnienky – Neprípustnosť
      [Článok 226 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/18, článok 1 ods. 2 písm. b); smernica Rady 93/37, článok 1 písm.
            c)]
      1.        Pojem verejné zmluvy na zhotovenie prác v zmysle článku 1 písm. a) smernice 93/37 o koordinácii postupov verejného obstarávania
         prác a článku ods. 2 písm. b) smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek
         na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa týka odplatných zmlúv uzavretých písomne medzi jedným alebo viacerými
         zhotoviteľmi na jednej strane a jedným alebo viacerými obstarávateľmi na druhej strane, ktorých predmetom je buď vykonanie
         práce, alebo súčasne vykonanie práce a vypracovanie projektu prác týkajúcich sa jednej z činností uvedených v prílohe II smernice
         93/37 a prílohe I smernice 2004/18 alebo diela definovaného v článku 1 písm. c) smernice 93/37 a článku 1 ods. 2 písm. b)
         smernice 2004/18, alebo zhotovenie diela zodpovedajúceho požiadavkám, ktoré určil obstarávateľ, akýmkoľvek spôsobom. Zmluvu
         možno považovať za verejné obstarávanie prác, iba ak jej predmet zodpovedá tejto definícii. Práce, ktoré sú doplnkové a nie
         sú predmetom zmluvy, nemôžu odôvodňovať jej kvalifikovanie ako verejného obstarávania prác.

      Ak určitá zmluva súčasne obsahuje prvky verejnej zmluvy na zhotovenie prác aj prvky iného druhu verejnej zmluvy, o tom, ktorý
         súbor predpisov práva Únie z oblasti verejného obstarávania sa má v zásade uplatniť, rozhoduje hlavný predmet zmluvy. Pri
         tomto určení sa musia zohľadniť základné povinnosti, ktoré prevládajú a ktoré ako také charakterizujú túto zmluvu, oproti
         tým, ktoré majú iba vedľajší alebo doplňujúci charakter a sú uložené v dôsledku samotného predmetu zmluvy.

      (pozri body 88 – 91)
      2.        V rámci konania o nesplnení povinnosti podľa článku 226 ES je úlohou Komisie, aby preukázala existenciu uplatňovaného nesplnenia
         povinností. Komisia musí predložiť Súdnemu dvoru podklady potrebné na to, aby preveril existenciu tohto nesplnenia povinností,
         pričom sa nemôže oprieť o žiadne predpoklady.

      Pokiaľ sa žaloba týka kvalifikácie zmlúv uzavretých medzi obcou a developérom ako verejných zmlúv na zhotovenie prác v zmysle
         smernice 93/37 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác alebo smernice 2004/18 o koordinácii postupov zadávania
         verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby, a Komisia sa obmedzuje na
         uvádzanie tvrdenia, podľa ktorého sa tieto zmluvy majú kvalifikovať ako verejné zmluvy na zhotovenie prác z dôvodu, že hlavným
         cieľom uvedených zmlúv je v zmysle článku 1 písm. c) smernice 93/37 a článku 1 ods. 2 písm. b) smernice 2004/18 dielo urbanizácie,
         bez toho, aby predložila dôkaz, podmienka nevyhnutná na konštatovanie takého nesplnenia povinností nie je splnená a žaloba
         sa musí zamietnuť.

      (pozri body 92, 94, 98, 99)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 26. mája 2011 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernice 93/37/EHS a 2004/18/ES – Postupy zadávania verejných zákaziek na práce – Právna úprava autonómnej oblasti Valencia o urbanistickej činnosti“
      Vo veci C‑306/08,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 9. júla 2008,
      Európska komisia, v zastúpení: A. Alcover San Pedro, D. Kukovec a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia,

      žalobkyňa,
      proti
      Španielskemu kráľovstvu, v zastúpení: M. Muñoz Pérez, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia D. Šváby (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a T. von Danwitz,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. mája 2010,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. septembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou sa Európska komisia domáha, aby Súdny dvor rozhodol, že Španielske kráľovstvo si tým, že zadalo „integrované
         akčné programy“ (ďalej len „IAP“) v súlade so zákonom 6/1994 z 15. novembra 1994, ktorým sa upravujú činnosti územného rozvoja
         v autonómnej oblasti Valencia (Ley 6/1994, de 15 de noviembre, Reguladora de la Actividad Urbanística de la Comunidad Valenciana,
         ďalej len „LRAU“), následne v súlade so zákonom 16/2005 z 30. decembra 2005 o urbanistickej činnosti v autonómnej oblasti
         Valencia (Ley 16/2005 de 30. de diciembre, Urbanística Valenciana, ďalej len „LUV“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
         zo smernice Rady 93/37/EHS zo 14. júna 1993 o koordinácii postupov verejného obstarávania prác (Ú. v. ES L 199, s. 54; Mim.
         vyd. 06/002, s. 163), zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 2001/78/ES z 13. septembra 2001 (Ú. v. ES L 285, s. 1; Mim. vyd.
         06/004, s. 94, ďalej len „smernica 93/37“), a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii
         postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ
         L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132).

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
       Smernica 92/50/EHS
      2        Odôvodnenie č. 16 smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES
         L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322) stanovuje:

      „keďže verejné obstarávanie služieb, najmä v oblasti správy majetku, môže z času na čas zahŕňať isté práce; keďže zo smernice
         71/305/EHS vyplýva, že aby objednávka mohla byť považovaná za verejné obstarávanie prác, jej predmetom musí byť výsledok nejakej
         práce; keďže pokiaľ sú tieto práce skôr náhodné a nie sú predmetom takejto objednávky, nemajú byť považované za verejné obstarávanie
         prác“.

      3        Článok 8 smernice 92/50 stanovuje:

      „Zmluvy, ktorých predmetom sú služby uvedené v prílohe I A, sa uzatvárajú v súlade s ustanoveniami kapitol III až VI.“
      4        Príloha I A smernice 92/50 vo svojej kategórii 12 uvádza najmä „služby v oblasti architektúry, stavebníctva a komplexnej výstavby,
         mestské plánovanie a krajinná architektúra, príslušné odborné a technické poradenské služby, technická kontrola a analýza“.

       Smernica 93/37
      5        Článok 1 smernice 93/37 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      a)      ‚verejné zmluvy na zhotovenie prác‘ sú odplatné zmluvy, uzavreté písomne medzi zhotoviteľom a obstarávateľom definovaným v písmene
         b), ktorých predmetom je buď zhotovenie práce, alebo zhotovenie práce a vypracovanie projektovej dokumentácie uvedených v prílohe
         II, alebo zhotovenie práce týkajúcej sa jednej z činností uvedených v prílohe II, alebo práce definovanej v písmene c), alebo
         zhotovenie práce, zodpovedajúcich požiadavkám, ktoré určil obstarávateľ [‚verejné zmluvy na zhotovenie prác‘ sú odplatné zmluvy
         uzavreté písomne medzi zhotoviteľom a verejným obstarávateľom definovaným v písmene b), ktorých predmetom je buď vykonanie
         práce, alebo súčasne vykonanie práce a vypracovanie projektovej dokumentácie, ktoré sa týkajú jednej z činností uvedených
         v prílohe II alebo diela definovaného v písmene c), alebo zhotovenie – akýmkoľvek spôsobom – diela zodpovedajúceho požiadavkám,
         ktoré určil verejný obstarávateľ – neoficiálny preklad];

      ...
      c)      ‚práca‘ [‚dielo‘ – neoficiálny preklad] znamená výsledok stavebných alebo inžinierskych prác chápaných ako celok, ktoré samy osebe spĺňajú ekonomickú a technickú
         funkciu [ktorý sám osebe spĺňa ekonomickú alebo technickú funkciu – neoficiálny preklad];

      d)      ‚koncesia na verejné práce‘ je zmluva rovnakého typu, ako je uvedený v písmene a), s tým rozdielom, že protiplnenie za práce
         pozostáva výhradne z práva používať stavby alebo z tohto práva a zaplatenia ceny;

      ...“
      6        Článok 6 ods. 6 smernice 93/37 ukladá obstarávateľom dodržiavať zásadu zákazu diskriminácie.

      7        Články 11 a 12 smernice 93/37 uvádzajú spoločné pravidlá oznamovania v danej oblasti a stanovujú najmä uverejnenie oznámení
         o verejnom obstarávaní v plnom rozsahu v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, ako aj lehoty uplatniteľné na prijímanie ponúk a zasielanie súťažných podkladov a podporných dokumentov.

      8        Články 24 až 29 smernice 93/37 stanovujú uplatniteľné kritériá kvalitatívneho výberu zhotoviteľov, medzi nimi aj kritériá,
         ktoré sa týkajú posúdenia technickej spôsobilosti zhotoviteľov.

       Smernica 2004/18
      9        Podľa znenia odôvodnenia č. 10 smernice 2004/18:

      „Zákazka sa má považovať za verejnú zákazku na práce len vtedy, ak jej predmet výslovne zahŕňa vykonanie činností uvedených
         v prílohe I dokonca aj vtedy, ak zákazka zahŕňa aj poskytovanie iných služieb potrebných pre vykonanie týchto činností. Verejné
         zákazky na služby, najmä v oblasti služieb pri správe majetku, môžu za určitých okolností zahŕňať práce. Pokiaľ však takéto
         práce súvisia s hlavným predmetom zákazky a sú jej možným následkom alebo ju dopĺňajú, skutočnosť, že takéto práce sú súčasťou
         zákazky, neoprávňuje kvalifikovať zákazku ako verejnú zákazku na práce.“

      10      Článok 1 smernice 2004/18 stanovuje:

      „1.      Na účely tejto smernice sa použijú pojmy vymedzené v odsekoch 2 až 15.
      2.      a)      ‚Verejné zákazky‘ sú zmluvy s peňažným plnením, uzavreté písomne medzi jedným alebo viacerými hospodárskymi subjektmi a jedným
         alebo viacerými verejnými obstarávateľmi, ktorých predmetom je vykonanie prác, dodávka výrobkov alebo poskytnutie služieb
         v zmysle tejto smernice.

      b)      ‚Verejné zákazky na práce‘ sú verejné zákazky, ktorých predmetom je buď vykonanie prác, alebo vypracovanie projektovej dokumentácie
         a vykonanie prác súvisiacich s jednou z činností v zmysle prílohy I, alebo dielo, alebo realizácia diela akýmkoľvek spôsobom
         zodpovedajúcim požiadavkám špecifikovaným verejným obstarávateľom. ‚Dielo‘ znamená výsledok stavebných prác alebo stavebnoinžinierskych
         prác ako celku, ktorý sám o sebe postačuje na to, aby plnil ekonomickú alebo technickú funkciu.

      ...
      d)      ‚Verejné zákazky na služby‘ sú iné verejné zákazky ako verejné zákazky na práce alebo na dodávku tovaru, ktorých predmetom
         je poskytnutie služieb uvedených v prílohe II.

      ...
      3.      ‚Verejná koncesia na práce‘ je zákazka rovnakého druhu ako verejná zákazka na práce s tým rozdielom, že protiplnením za práce,
         ktoré sa majú vykonať, je buď len právo na využívanie diela, alebo toto právo spojené s peňažným plnením.

      4.      ‚Verejná koncesia na služby‘ je zákazka rovnakého druhu ako verejná zákazka na služby s tým rozdielom, že protiplnením za
         poskytovanie služieb je buď len právo na využívanie služby, alebo toto právo spojené s peňažným plnením.

      ...“
      11      Článok 2 smernice 2004/18 ukladá obstarávateľom dodržiavať zásadu zákazu diskriminácie, rovnosti zaobchádzania a transparentnosti.

      12      Článok 6 smernice 2004/18 stanovuje zákaz zverejnenia informácií, ktoré poskytnú hospodárske subjekty obstarávateľovi a ktoré
         označia za dôverné.

      13      Článok 17 smernice 2004/18 stanovuje, že „bez toho, aby bolo dotknuté uplatňovanie článku 3, táto smernica sa nevzťahuje na
         koncesie na služby v zmysle článku 1 ods. 4“.

      14      Článok 24 smernice 2004/18 stanovuje pravidlá uplatniteľné na predloženie variantných riešení uchádzačmi, ak je kritériom
         zadania zákazky ekonomicky najvýhodnejšia ponuka.

      15      Článok 53 smernice 2004/18 uvádza kritériá zadania zákazky a ukladá obstarávateľovi povinnosť spresniť, pri zadávaní zákazky
         na základe ekonomicky najvýhodnejšej ponuky, relatívne váhy, ktoré priradí každému zo zvolených kritérií.

      16      V prílohe II A smernice 2004/18, najmä v jej kategórii 12, sú uvedené: „architektonické služby; inžinierske služby a integrované
         inžinierske služby; urbanistické plánovanie a záhradná architektúra; súvisiace vedecké a technické poradenstvo, technické
         testovania a analýzy“.

       Právna úprava autonómnej oblasti Valencia
       IAP
      17      LRAU a LUV stanovujú dva režimy urbanizácie, a to samostatné činnosti v prípade jedného pozemku, ktoré predpokladajú jeho
         zástavbu, a integrované činnosti, ktoré sa týkajú spoločnej urbanizácie dvoch alebo viacerých pozemkov v súlade s jedným programom,
         ktorý tieto parcely mení na stavebné pozemky (článok 6 odseky 2 a 3 LRAU, ako aj články 14 a 15 LUV).

      18      IAP je nástroj územného rozvoja, ktorý upravuje vykonávanie integrovaných činností [článok 12 G LRAU a článok 39 písm. a)
         LUV]. Má za cieľ určiť rozsah integrovanej činnosti a prác, ktoré majú byť vykonané, stanoviť uplatniteľné lehoty, stanoviť
         technické a ekonomické podmienky upravujúce riadenie, upraviť záväzky a povinnosti developéra (ďalej len „developér“) definujúc
         jeho vzťahy s dotknutými vlastníkmi a so správnymi orgánmi a určiť záruky na zabezpečenie dodržania uvedených povinností a uplatniteľné
         sankcie (článok 29 ods. 2 LRAU a článok 117 ods. 1 LUV).

      19      IAP majú konkrétne uvádzať presné ustanovenia na dosiahnutie nevyhnutných cieľov, ktoré sú uvedené ďalej, a to urbanizácia
         všetkých pozemkov, pripojenie a integráciu predmetných pozemkov na siete infraštruktúry, energetické siete, komunikačné siete
         a existujúce verejné služby; získanie pozemkov určených na verejné služby v prospech správnych orgánov a bezodplatne; získanie,
         v prospech správnych orgánov a bezodplatne, legálne uplatniteľného práva stavby určeného pre štátny pozemkový fond; riadenie
         právnej premeny predmetných pozemkov a realizácia spravodlivého rozdelenia nákladov a ziskov medzi zainteresovaných (článok
         30 LRAU a článok 124 LUV).

      20      Zatiaľ čo vykonanie samostatných činností môže byť verejné alebo súkromné, vykonanie IAP je vždy verejné, pričom správne orgány
         môžu rozhodovať o tom, či jeho riadenie bude priame, alebo nepriame (článok 7 ods. 1 a 2 LRAU, ako aj článok 117 ods. 4 LUV).
         Riadenie je priame, ak sú všetky práce a investície financované verejnými prostriedkami a riadené správnymi orgánmi, ich organizačnými
         zložkami, ich subjektmi alebo ich verejnými podnikmi (článok 7 ods. 2 LRAU a článok 117 ods. 4 LUV) bez možnosti získania
         komerčného príjmu (článok 128 ods. 4 LUV). Naopak, v prípade nepriameho riadenia správne orgány delegujú postavenie developéra
         individuálnemu subjektu, ktorý je alebo nie je vlastníkom pozemkov, vybranému vo verejnom výberovom konaní (článok 7 ods. 2
         LRAU a článok 117 ods. 4 LUV).

       Nepriame riadenie
      21      V rámci nepriameho riadenia IAP je developér verejným splnomocnencom povereným rozvojom a vykonaním činností urbanizácie určených
         v IAP, ktoré v každom prípade zahŕňajú vypracovanie základných technických dokumentov, navrhnutie a riadenie zodpovedajúceho
         projektu rozčlenenia, ako aj obrátenie sa na stavebného podnikateľa povereného vykonaním projektu územného rozvoja v prípadoch
         a podľa podmienok stanovených zákonom. Developér musí financovať náklady investícií, prác, zariadení a kompenzácií potrebných
         na vykonanie programu, ktoré musí byť zabezpečené primeraným a postačujúcim spôsobom, uvedené náklady môžu byť premenené na
         vlastníctvo vytvorených stavebných pozemkov alebo kompenzované vo forme urbanizovaných pozemkov, alebo formou peňažnej odmeny
         od vlastníkov urbanizovaných pozemkov vytvorených integrovanou činnosťou (článok 29 ods. 9 písm. A) LRAU, ako aj článok 119
         a článok 162 ods. 1 LUV). Uvedené náklady zahŕňajú najmä náklady na urbanizačné práce a komerčný zisk developéra, ktorý môže
         v rámci LUV predstavovať maximálne 10 % urbanizačných nákladov (článok 67 ods. 1 LRAU a článok 168 LUV).

      22      Vlastníci dotknutí integrovanou činnosťou môžu na nej spolupracovať vložením ich neurbanizovaných pozemkov, za čo získajú
         urbanizované parcely ako protihodnoty. Konkrétne sa môžu buď úmerne podieľať na nákladoch urbanizácie prevodom časti ich pozemkov
         na developéra, alebo peňažne zaplatiť svoju časť z nákladov urbanizácie ako odmenu developérovi (článok 29 ods. 9 B LRAU a článok
         162 ods. 2 LUV).

      23      Vlastníci, ktorí výslovne odmietnu spolupracovať, môžu požiadať o vyvlastnenie na základe pôvodnej hodnoty predmetných pozemkov
         (článok 29 ods. 9 C LRAU a článok 162 ods. 3 LUV).

      24      Správne orgány uplatňujú ex offo alebo na základe žiadosti developéra svoje výsady verejnej moci, ako je vyvlastnenie alebo nútené rozčlenenie, ak sú potrebné
         na vykonanie IAP (článok 29 ods. 10, články 66 a 68 LRAU, ako aj článok 162 ods. 3 a článok 169 LUV).

       Konanie o zadaní a schválení
      –       LRAU
      25      Podľa článku 44 LRAU možno konanie začať na podnet miestneho orgánu alebo individuálneho subjektu bez ohľadu na to, či sú
         vlastníkmi pozemkov, ktoré sa majú urbanizovať.

      26      Podľa článku 45 ods. 1 LRAU môže každý požadovať od správnych orgánov poskytnutie verejnej informácie o technickej ponuke
         IAP, ktorá musí obsahovať kópiu listiny o urbanizácii zasielanej príslušným správnym orgánom alebo žiadosti o ňu uvádzajúcej
         minimálne podmienky pripojenia a integrácie návrhu integrovanej činnosti, ako aj predbežný projekt urbanizácie s opisom urbanizačných
         prác, ktoré sa majú vykonať.

      27      Podľa znenia článku 45 ods. 2 LRAU môžu správne orgány buď zamietnuť túto žiadosť, alebo ju s pripomienkami alebo alternatívami
         predložiť na verejné vyjadrenie.

      28      Článok 46 LRAU stanovuje, že uverejnenie návrhu IAP vypracovaného individuálnym subjektom, resp. v prípade verejnej iniciatívy
         príslušným správnym orgánom, sa vykoná vo všeobecnom informačnom vestníku a v Úradnom vestníku autonómnej oblasti Valencia. V súlade s tým istým ustanovením sú počas fázy verejných konzultácií prípustné pripomienky alebo technické ponuky. Po fáze
         verejných konzultácií môžu uchádzači predložiť právne a finančné ponuky. Pripomienky a technické ponuky sa predkladajú v otvorenej
         obálke v lehote 20 dní od uverejnenia návrhu IAP a právne a finančné ponuky v zatvorenej obálke do piatich dní po uplynutí
         vyššie uvedenej lehoty, pričom túto lehotu možno predĺžiť o 20 dní.

      29      Článok 46 ods. 2 LRAU uvádza dokumenty, ktoré sú súčasťou na jednej strane technickej ponuky, teda najmä opis urbanizačných
         prác, a na druhej strane právnej a finančnej ponuky, ktorá obsahuje podrobné pravidlá týkajúce sa vzťahov medzi developérom
         a vlastníkmi, prípadné dohody, ktoré už s vlastníkmi existujú, odhad nákladov urbanizačných prác, aj keď len predbežný a približný,
         a odmenu developéra s uvedením korekčného indexu vo vzťahu k odhadu nákladov na urbanizačné práce.

      30      Podľa článku 47 LRAU správne orgány môžu buď odmietnuť všetky ponuky a prípadne sa rozhodnúť riadiť IAP priamo, alebo schváliť
         IAP definujúc jeho obsah výberom technickej ponuky a právnej a finančnej ponuky spomedzi predložených ponúk, pričom ich čiastočne
         zmenia, ak to považujú za vhodné. Súčasne správne orgány môžu zadať IAP uchádzačovi, ktorý predložil právnu a finančnú ponuku
         týkajúcu sa najvhodnejšej technickej ponuky. Toto zadanie sa vykoná podľa kritérií zadania, ktoré sú tu uvedené, medzi iným
         záruk alebo možností s dotknutými vlastníkmi pre uľahčenie alebo zabezpečenie vykonania integrovanej činnosti.

      31      Správne orgány a developér podpisujú urbanistickú dohodu obsahujúcu podľa článku 32 písm. c) LRAU ich vzájomné záväzky, lehoty,
         záruky predložené developérom, ako aj sankcie stanovené pre prípad nedodržania svojich povinností developérom.

      32      Článok 48 LRAU stanovuje zjednodušený postup na podnet individuálneho subjektu.

      33      Podľa článku 67 ods. 3 LRAU môžu byť náklady pôvodne predpokladané v IAP z objektívnych, developérom nepredvídateľných, dôvodov
         pri schválení urbanizačného projektu prehodnotené.

      –       LUV
      34      Podľa článku 130 LUV možno konanie o zadaní a schválení IAP začať na podnet miestneho orgánu alebo individuálneho subjektu
         bez ohľadu na to, či je vlastníkom pozemkov.

      35      Podľa článku 130 ods. 2 LUV môžu individuálne subjekty k svojej žiadosti pripojiť plánovací dokument spresňujúci podrobné
         alebo štrukturálne urbanistické usporiadanie, ktorého rozvoj je navrhovaný, ako aj dokumenty uvedené v článku 131 ods. 2 písm. a)
         až e) LUV.

      36      Podľa článku 130 ods. 3 LUV správne orgány môžu buď zamietnuť žiadosť individuálneho subjektu, alebo začať konanie o nepriamom
         riadení, alebo sa rozhodnúť pre priame riadenie.

      37      Podľa znenia článku 130 ods. 5 LUV sa nečinnosť správnych orgánov považuje za súhlas vtedy, ak ponuka predložená prvým uchádzačom
         predpokladá vykonanie platných smerníc o štrukturálnom urbanistickom usporiadaní a ak správne orgány neodpovedia na žiadosť
         v lehote troch mesiacov.

      38      V súlade s článkom 131 ods. 2 LUV sa rozhodnutie o začatí konania o nepriamej správe IAP týka aj schválenia osobitných špecifikácií
         upravujúcich konanie o zadaní IAP. Tie musia uvádzať, či sú varianty prípustné, definovať aspekty, na ktoré môžu uchádzači
         predložiť varianty, a stanoviť minimálne podmienky, ktoré musia spĺňať.

      39      Podľa znenia článku 132 ods. 2 a 4 LUV musí byť verejná súťaž na zadanie IAP, bez ohľadu na odhadovanú hodnotu IAP, uverejnená
         v Úradnom vestníku Európskej únie a v Úradnom vestníku autonómnej oblasti Valencia.

      40      V súlade s článkom 133 LUV ponuky uchádzačov obsahujú dokumenty týkajúce sa požadovaných kapacít, technickej ponuky, ako aj
         právnej a finančnej ponuky.

      41      Hodnotiace kritériá technických a profesijných schopností uchádzačov sú uvedené v článku 123 LUV.

      42      Obsah technickej ponuky je spresnený v článku 126 LUV.

      43      Obsah právnej a finančnej ponuky je spresnený v článku 127 LUV, podľa ktorého táto ponuka musí obsahovať ustanovenia upravujúce
         vzťahy developéra s dotknutými vlastníkmi a najmä podrobnosti o jeho odmene, ako aj postačujúce informácie umožňujúce vlastníkom
         oboznámiť sa s hospodárskymi dôsledkami, ktoré pre nich prináša predmetná ponuka. Právna a finančná ponuka musí najmä uvádzať
         predpokladané náklady urbanizácie, zisk developéra a výmenný koeficient uplatniteľný v prípade platby pozemkami.

      44      Článok 135 ods. 3 LUV stanovuje kritériá zadania IAP, ktoré musia byť hodnotené, pokiaľ ide o technickú ponuku.

      45      Článok 135 ods. 4 LUV stanovuje kritériá zadania IAP, ktoré majú byť hodnotené pokiaľ ide o právnu a finančnú ponuku, najmä
         výšku nákladov urbanizácie, ako aj menšiu proporciu stavebných pozemkov alebo práv na stavbu, ktoré developér nadobudol núteným
         rozčlenením, alebo vyššiu proporciu vlastných pozemkov alebo pripojených pozemkov, ktoré majú byť určené na splnenie osobitných
         stavebných povinností vyplývajúcich zo schválenia IAP.

      46      Článok 137 LUV obsahuje ustanovenia uplatniteľné na zadanie a schválenie IAP. Podľa článku 137 ods. 5 LUV, ak IAP mení štrukturálne
         usporiadanie, schválenie zo strany správnych orgánov je podmienené konečným povolením regionálnej vlády.

      47      Článok 138 LUV si vyžaduje, aby zmluva s developérom bola do jedného mesiaca od dátumu zadania zákazky napísaná vo forme administratívneho
         dokumentu. Uvedený článok vymenúva prvky, ktoré tam musia byť uvedené.

      48      Podľa článku 143 ods. 4 písm. d) LUV môže správny orgán v prípade vypovedania zmluvy developérom od uchádzačov, ktorí predložili
         právne a finančné ponuky týkajúce sa víťaznej technickej ponuky, žiadať, aby pokračovali vo vykonávaní programu, a subsidiárne
         môže vyhlásiť výzvu na predkladanie ponúk na základe víťaznej technickej ponuky, ktorá bola výsledkom prvej výzvy na predkladanie
         ponúk.

      49      Podľa článku 155 ods. 6 a 7 LUV môžu správne orgány zmeniť projekt urbanizácie uvedený vo víťaznej ponuke na zadanie IAP,
         ak vnesené zmeny predstavujú zvýšenie nepresahujúce 20 % nákladov na urbanizačné práce.

      50      Podľa článku 168 ods. 3 LUV nemožno maximálnu sumu nákladov urbanizácie zvýšiť, výnimkou je len ich prehodnotenie, ktoré však
         nemôže mať za dôsledok zvýšenie časti nákladov na urbanizáciu zodpovedajúcej zisku developéra.

      51      Pokiaľ ide o vykonanie urbanizačných prác, LUV vyžaduje, aby vykonanie bolo zverené stavebnému podnikateľovi, ktorého vyberie
         developér v rámci verejnej súťaže v súlade s pravidlami zadania verejných zákaziek. Ani predmetný developér, ani s ním prepojené
         podniky sa na uvedenej verejnej súťaži nemôžu zúčastniť.

      52      Podľa prvého prechodného ustanovenia LUV sa IAP začaté pred nadobudnutím účinnosti LUV, teda pred 1. februárom 2006, riadia
         LRAU, ak boli pred uvedeným dátumom schválené miestnymi orgánmi alebo ak maximálna lehota na vydanie výslovného rozhodnutia
         k tomuto schváleniu uplynula.

       Konanie pred podaním žaloby a žaloba Komisie
      53      V nadväznosti na sťažnosti Komisia listom z 21. marca 2005 oznámila Španielskemu kráľovstvu, že viaceré ustanovenia LRAU týkajúce
         sa zadávania IAP sú podľa jej názoru v rozpore so smernicou 93/37, ako aj smernicou 92/50. Španielske kráľovstvo na túto výzvu
         odpovedalo listom z 31. marca 2005, kde uvádzalo, že zadanie IAP nie je verejnou zákazkou v zmysle týchto smerníc. Poukázalo
         aj na zámer prijať LUV, čo bolo rovnako dôvodom kontaktov a výmeny korešpondencie medzi Španielskym kráľovstvom a Komisiou.

      54      Komisia vzhľadom na to, že nebola spokojná s odpoveďami Španielskeho kráľovstva a zastávala názor, že zadanie AIP uplatnením
         LRAU predstavuje nesplnenie povinností podľa uvedených smerníc, vydala 15. decembra 2005 odôvodnené stanovisko, v ktorom tento
         členský štát vyzvala, aby do troch týždňov, čiže do 6. januára 2006, prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu.

      55      Vo svojej odpovedi na odôvodnené stanovisko s dátumom 26. januára 2006 Španielske kráľovstvo poukázalo na prijatie LUV, ktorým
         bol LRAU zrušený a ktorý mal nadobudnúť účinnosť 1. februára 2006. V nadväznosti na výmenu korešpondencie s Komisiou tento
         členský štát listom zo 17. marca 2006 formuloval dodatočné pripomienky.

      56      Komisia vzhľadom na pretrvávanie údajného porušovania a uplynutie lehoty stanovenej na prebratie smernice 2004/18 adresovala
         10. apríla 2006 Španielskemu kráľovstvu dodatočnú výzvu, na ktorú Španielske kráľovstvo odpovedalo listom zo 7. júla 2006.

      57      Keďže Komisia zastávala názor, že na jednej strane LUV a na druhej strane zadávanie IAP podľa LRAU medzi 21. marcom 2005 a 31. januárom
         2006 predstavovali porušenie smernice 2004/18, vydala dodatočné odôvodnené stanovisko z 12. októbra 2006.

      58      Pretože Španielske kráľovstvo zotrvalo vo svojej odpovedi na dodatočné odôvodnené stanovisko z 11. januára 2007 na svojom
         stanovisku, Komisia podala túto žalobu, v ktorej navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Španielske kráľovstvo:

      –        si tým, že zadávalo IAP podľa LRAU, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 1, článku 6 ods. 6, článkov 11 a 12
         a 24 až 29 smernice 93/37, a

      –        si tým, že zadalo IAP podľa LUV, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 2, 6, 24, 30, článku 31 ods. 4 písm. a)
         a článku 53 smernice 2004/18.

       O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania
      59      Komisia listom z 22. novembra 2010 podala návrh na opätovné otvorenie ústnej časti konania, kde v podstate uvádzala, že otázka
         finančnej účasti príslušného správneho orgánu, ktorú analyzoval generálny advokát vo svojich návrhoch, predstavuje základný
         prvok sporu a vyžaduje si dodatočné objasnenie.

      60      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor môže v súlade s článkom 61 svojho rokovacieho poriadku bez návrhu, na návrh
         generálneho advokáta, ako aj na návrh účastníkov konania nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania, ak usúdi, že nemá
         dostatok informácií alebo že vec má byť rozhodnutá na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania nevyjadrili (pozri
         najmä rozsudok z 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, C‑42/07, Zb. s. I‑7633,
         bod 31, ako aj citovanú judikatúru).

      61      Naopak, Štatút Súdneho dvora Európskej únie a jeho rokovací poriadok neupravujú možnosť účastníkov konania podať pripomienky
         v reakcii na návrhy prednesené generálnym advokátom (pozri rozsudok Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International,
         už citovaný, bod 32).

      62      Súdny dvor dospel po vypočutí generálneho advokáta k záveru, že má k dispozícii všetky informácie potrebné na rozhodnutie
         vo veci a že vec nemusí byť preskúmaná z hľadiska tvrdení, ktoré pred ním neboli prejednané. Z tohto dôvodu nie je potrebné
         nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania.

       O žalobe
       O prípustnosti
      63      Španielske kráľovstvo namieta čiastočnú neprípustnosť žaloby v rozsahu, v akom sa týka porušenia smernice 93/37 prostredníctvom
         LRAU. V tejto súvislosti Španielske kráľovstvo považuje za napadnuteľné, že prvé odôvodnené stanovisko požadovalo, aby bol
         LRAU uvedený do súladu so smernicou 93/37 namiesto odkazu na smernicu 2004/18, ktorej lehota na prebratie do vnútroštátneho
         práva práve uplynula.

      64      Podľa Španielskeho kráľovstva LRAU sa prestal uplatňovať od nadobudnutia účinnosti LUV a Komisia nepreukázala schválenie významného
         množstva IAP podľa LRAU v priebehu obdobia vacatio legis LUV. Okrem toho Španielske kráľovstvo zastáva názor, že v prípade, ak vnútroštátna právna úprava a právna úprava Spoločenstva
         boli ako v prejednávanej veci zrušené viac ako dva roky pred podaním žaloby, neexistuje už záujem na pokračovaní v konaní.

      65      V tejto súvislosti treba poznamenať, že k prípadnej existencii údajného nesplnenia povinností sa treba vysloviť vzhľadom na
         právnu úpravu, ktorá bola v platnosti k 6. januáru 2006 – dátumu uplynutia lehoty určenej v prvom odôvodnenom stanovisku z 15. decembra
         2005. Treba teda konštatovať, že k uvedenému dátumu boli platné LRAU, ako aj smernica 93/37.

      66      Pokiaľ ide o moment zvolený Komisiou pre konanie proti Španielskemu kráľovstvu, postačuje pripomenúť, že Komisia je v rámci
         plnenia úlohy, ktorú jej ukladá článok 211 ES povinná dozerať na uplatňovanie ustanovení Zmluvy a overovať, či členské štáty
         konali v súlade s týmito ustanoveniami. Ak dospeje k záveru, že členský štát si nesplnil povinnosti vyplývajúce z uvedených
         ustanovení, musí posúdiť možnosť postupu voči tomuto členskému štátu, určiť ustanovenia, ktoré porušil, a zvoliť moment, v ktorom
         voči nemu začne konanie o nesplnení povinnosti, pričom úvahy, ktoré ovplyvňujú túto voľbu, nemôžu mať vplyv na prípustnosť
         jej žaloby (pozri rozsudky z 18. júna 1998, Komisia/Taliansko, C‑35/96, Zb. s. I‑3851, bod 27; z 8. decembra 2005, Komisia/Luxembursko,
         C‑33/04, Zb. s. I‑10629, bod 66, a z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko, C‑531/06, Zb. s. I‑4103, bod 23).

      67      So zreteľom na vyššie uvedené treba zamietnuť námietku neprípustnosti, ktorú vznieslo Španielske kráľovstvo.

       O veci samej
       Tvrdenia účastníkov konania
      68      Komisia zastáva názor, že viacero aspektov konania o zadaní a schválení IAP v nepriamom riadení uvádzaných v LRAU a LUV je
         v rozpore s článkom 1, článkom 6 ods. 6, článkami 11, 12 a 24 až 29 smernice 93/37, ako aj s článkami 2, 6, 24, 30, článkom
         31 ods. 4 písm. a) a článkom 53 smernice 2004/18.

      69      Komisia uvádza, že pomer, ktorý existuje medzi správnymi orgánmi a developérom, predstavuje podľa smerníc 93/37 a 2004/18
         verejné obstarávanie, ktorého hlavným cieľom je, ako vyplýva z opisu integrovanej činnosti, vykonanie verejných prác infraštruktúry
         a urbanizácie.

      70      Skutočnosť, že fyzické vykonanie týchto prác musí v rámci LUV developér zveriť stavebnému podnikateľovi, nijako nemení kvalifikovanie
         zmluvy ako verejné obstarávanie prác, lebo je to developér, kto sa zaväzuje voči správnym orgánom vykonať ich.

      71      Pokiaľ ide o odplatnú povahu zadania a schválenia IAP, Komisia poznamenáva, že LRAU a LUV zavádzajú systém, v ktorom existuje
         dvojstranná zmluva medzi developérom a obcou podľa ktorej je protihodnota v priamom pomere k vykonaniu verejných prác a poskytnutiu
         určitých s tým spojených služieb. Okrem toho developér získava od vlastníkov pozemkov peňažnú sumu alebo jej ekvivalent v pozemkoch.

      72      Podľa Komisie odplatná povaha zmluvy sa odráža v rozhodnutí správnych orgánov o schválení IAP a výbere developéra, ako aj
         vo výkone svojich výsad verejnej moci na zabezpečenie dodržania ustanovení schváleného IAP.

      73      Komisia dodáva, že ak sa správne orgány rozhodnú riadiť IAP priamo, musia samy realizovať projekt a vynaložiť sumy potrebné
         na vykonanie prác. V takom prípade vynakladajú náklady, ktoré následne prenesú na vlastníkov, takže keď sa rozhodnú pre nepriame
         riadenie, správne orgány už nevynakladajú nič, ale tiež nič nezískavajú. Komisia z toho vyvodzuje, že rozhodnutím sa pre nepriame
         riadenie sa správne orgány skutočne zbavujú získania určitých príjmov, pričom skutočnosť, že tiež neznášajú niektoré náklady,
         nijako nezmierňuje toto tvrdenie.

      74      Nakoniec Komisia zdôrazňuje, že ako vyplýva najmä z rozsudkov z 12. júla 2001, Ordine degli Architetti a i. (C‑399/98, Zb.
         s. I‑5409, body 77 a 84), ako aj z 18. januára 2007, Auroux a i. (C‑220/05, Zb. s. I‑385, body 45 a 57), platby vykonané tretími
         osobami naznačujú odplatnú povahu.

      75      Vo svojej replike Komisia poznamenáva, že Tribunal Supremo formuloval výklad, ktorý je diametrálne odlišný od výkladu uvádzaného
         v prejednávanej veci Španielskym kráľovstvom, a ktorý v zásade podporuje analýzu Komisie.

      76      Španielske kráľovstvo uvádza, že vzťah, ktorý existuje medzi správnymi orgánmi a developérom, nepredstavuje vzhľadom na spôsob
         odmeny developéra verejné obstarávanie prác, ale verejnú koncesiu na služby, ktorá nepatrí do pôsobnosti smerníc 93/37 a 2004/18,
         a že preto zadanie IAP podlieha zásadám primárneho práva Únie.

      77      Podľa tohto členského štátu si Komisia zamieňa IAP a projekt prác urbanizačných úprav, hoci vykonanie verejných prác nepredstavuje
         výlučný ani základný predmet IAP. Schválenie IAP prostredníctvom zadania tiež predpokladá financovanie a riadenie rozčlenenia,
         ako aj pridelenia urbanizačných prác zhotoviteľom. Developér je teda rovnako zodpovedný za financovanie vykonania prác, ako
         aj za podniknutie administratívnych krokov potrebných na zabezpečenie bezplatnosti operácií pre správne orgány a za spravodlivé
         rozdelenie nákladov a výnosov z nehnuteľností, ktoré s tým súvisia, medzi vlastníkov.

      78      Španielske kráľovstvo tiež uvádza, že neexistuje odplatný vzťah na ťarchu správnych orgánov, lebo odmena developéra pochádza
         výlučne od vlastníkov.

      79      V prvom rade povinnosť vlastníka financovať náklady urbanizácie, a teda odmeniť developéra, nevychádza z jednostranného rozhodnutia
         správnych orgánov, ale vyplýva z jeho dobrovoľného rozhodnutia zúčastniť sa rozčlenenia a získať tak prístup k využívaniu
         nových stavebných pozemkov.

      80      Ďalej LRAU a LUV nestanovujú žiadnu záruku zaplatenia na ťarchu verejných financií, z ktorej by sa vyvodzovala existencia
         odplatnej zmluvy medzi správnymi orgánmi a developérom, ktorý je zodpovedný vo vzťahu k správnym orgánom aj v prípade nerešpektovania
         povinností, ktoré má stavebný podnikateľ alebo vlastníci.

      81      Nakoniec výber nepriameho riadenia namiesto priameho riadenia nepredpokladá odplatný motív, rovnako ako to nepredpokladá výkon
         výsad verejnej moci správnymi orgánmi na účel rozčlenenia alebo vyvlastnenia.

      82      Vo svetle týchto úvah Španielske kráľovstvo uvádza, že developér nesmie byť kvalifikovaný ako „zadávateľ“ verejnej zákazky
         v presnom zmysle slova, ale ako „koncesionár“, lebo jeho odmena závisí od podnikania na trhu stavebných pozemkov a nie od
         pevnej ceny zaručenej správnymi orgánmi. Konkrétne má charakteristiky koncesionára služieb, pretože ekonomické riadenie rozčlenenia
         je z ekonomického hľadiska najrelevantnejšou funkciou.

      83      Španielske kráľovstvo okrem toho uvádza, že téza Komisie je v rozpore s potrebným účinkom smerníc 93/37 a 2004/18.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      84      Na úvod treba poznamenať, že táto žaloba sa týka iba zadávania zmlúv na urbanizáciu podľa právnych úprav prijatých v postupnej
         nadväznosti zo strany autonómnej oblasti Valencia na základe jej regionálnych právomocí v oblasti urbanizmu, využitia územia
         a územného rozvoja územia.

      85      Konkrétnejšie, Komisia Španielskemu kráľovstvu vytýka zadávanie IAP, teda integrovaných činností, ktorých predmetom je spoločná
         urbanizácia viacerých parciel v súlade s jednotným programom, ktorý uvedené parcely mení na stavebné pozemky, podľa na jednej
         strane LRAU a na druhej strane LUV v rozpore so smernicami 93/37 a 2004/18.

      86      Výhrady formulované Komisiou sa týkajú iba konania o schválení IAP v nepriamom riadení, ktoré v súlade s predmetnými právnymi
         úpravami predpokladá, že príslušný obstarávateľ deleguje postavenie developéra na individuálny subjekt, vybraný vo verejnej
         súťaži, bez ohľadu na to, či tento subjekt je, alebo nie je vlastníkom predmetných pozemkov.

      87      V tejto súvislosti Komisia uvádza, že zmluvy o urbanizácii v danom prípade musia byť kvalifikované ako „verejné zmluvy na
         zhotovenie prác“ a z tohto dôvodu musia rešpektovať požiadavky stanovené smernicou 93/37, neskôr smernicou 2004/18. To vyplýva
         z právneho odôvodnenia žaloby obmedzeného na porušenie iba smernice 93/37, pokiaľ ide o žalobné návrhy formulované proti LRAU,
         a z dodatočného odôvodneného stanoviska, pokiaľ ide o žalobné dôvody formulované voči LUV, ako to Komisia uviedla v žalobe
         a potvrdila na pojednávaní.

      88      Pokiaľ ide o pojem „verejné zmluvy na zhotovenie prác“ v zmysle článku 1 písm. a) smernice 93/37 a článku 1 ods. 2 písm. b)
         smernice 2004/18, treba poznamenať, že ten sa týka odplatných zmlúv uzavretých písomne medzi jedným alebo viacerými zhotoviteľmi
         na jednej strane a jedným alebo viacerými obstarávateľmi na druhej strane, ktorých predmetom je buď vykonanie práce, alebo
         súčasne vykonanie práce a vypracovanie projektu prác týkajúcich sa jednej z činností uvedených v prílohe II smernice 93/37
         a prílohe I smernice 2004/18 alebo diela definovaného v článku 1 písm. c) smernice 93/37 a článku 1 ods. 2 písm. b) smernice
         2004/18, alebo zhotovenie diela zodpovedajúceho požiadavkám, ktoré určil obstarávateľ, akýmkoľvek spôsobom.

      89      Z odôvodnenia č. 16 smernice 92/50 a z odôvodnenia č. 10 smernice 2004/18 v spojení s článkom 1 písm. a) smernice 93/37 a článkom
         1 ods. 2 písm. b) smernice 2004/18 vyplýva, že zmluvu možno považovať za „verejné obstarávanie prác“, iba ak jej predmet zodpovedá
         definícii uvedenej v predchádzajúcom bode a iba ak práce, ktoré sú doplnkové a nie sú predmetom zmluvy, nemôžu odôvodňovať
         jej kvalifikovanie ako verejného obstarávania prác.

      90      Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že ak určitá zmluva súčasne obsahuje prvky verejnej zmluvy na zhotovenie prác aj prvky
         iného druhu verejnej zmluvy, o tom, ktorý súbor predpisov Únie z oblasti verejného obstarávania sa má v zásade uplatniť, rozhoduje
         hlavný predmet zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok Auroux a i., už citovaný, bod 37).

      91      Pri tomto určení sa musia zohľadniť základné povinnosti, ktoré prevládajú a ktoré ako také charakterizujú túto zmluvu, oproti
         tým, ktoré majú iba vedľajší alebo doplňujúci charakter a sú uložené v dôsledku samotného predmetu zmluvy (rozsudok z 21. februára
         2008, Komisia/Taliansko, C‑412/04, Zb. s. I‑619, bod 49).

      92      V prejednávanej veci treba poznamenať, že Komisia sa obmedzuje na uvádzanie tvrdenia, podľa ktorého sporné zmluvy o urbanizácii
         sa majú kvalifikovať ako „verejné zmluvy na zhotovenie prác“ z dôvodu, že hlavným cieľom IAP je v zmysle článku 1 písm. c)
         smernice 93/37 a článku 1 ods. 2 písm. b) smernice 2004/18 „dielo“ urbanizácie dvoch alebo viacerých parciel, ktoré vedie
         k realizácii prístupu prostredníctvom povrchovo upravenej cesty, distribúcii pitnej vody a elektrickej energie, odvedeniu
         odpadových vôd, osadeniu obrubníkov chodníkov a verejného osvetlenia. V tejto súvislosti poznamenáva, že služby poskytnuté
         developérom, ako je spracovanie technických dokumentov, vypracovanie a riadenie projektu prerozdelenia parciel, alebo podľa
         LUV výber podnikateľa, ktorý vykoná práce, sú účelové a doplnkové.

      93      Treba tiež poznamenať, že Španielske kráľovstvo vyvracia posúdenie Komisie, podľa ktorého by IAP mal byť kvalifikovaný ako
         „dielo“ v zmysle smerníc 93/37 a 2004/18, a tvrdí, že vykonanie takého diela nie je jeho výlučným a ani základným cieľom.
         Na tento účel uvedený členský štát uvádza, že developér je tiež zodpovedný za financovanie vykonania prác a je tiež poverený
         vykonaním krokov potrebných na to, aby bola zaručená bezplatnosť operácií pre správne orgány, ako aj spravodlivé rozdelenie
         súvisiacich nákladov a im zodpovedajúcich výnosov z nehnuteľností medzi vlastníkmi stavebných pozemkov, ktorí ich financujú.
         Navyše uvedený členský štát uvádza, že predmetné zmluvy musia byť kvalifikované ako „koncesia na služby“ v zmysle článku 1
         ods. 4 smernice 2004/18.

      94      Podľa ustálenej judikatúry je v rámci konania o nesplnení povinnosti podľa článku 226 ES úlohou Komisie, aby preukázala existenciu
         uplatňovaného nesplnenia povinností. Komisia musí predložiť Súdnemu dvoru podklady potrebné na to, aby preveril existenciu
         tohto nesplnenia povinností, pričom sa nemôže oprieť o žiadne predpoklady (rozsudok z 27. januára 2011, Komisia/Luxembursko,
         C‑490/09, Zb. s. I‑247, bod 49 a citovaná judikatúra).

      95      V tejto súvislosti, a pokiaľ ide o povahu činností zverených developérovi, treba konštatovať, že napriek údajom analýzy predloženej
         Španielskym kráľovstvom sa Komisia neusilovala podložiť svoje vlastné tvrdenia a vyvrátiť tvrdenia žalovaného členského štátu
         hĺbkovým skúmaním týchto údajov.

      96      V skutočnosti nie je vôbec preukázané, že práce, ako sú pripojenie a integrácia predmetných pozemkov na siete infraštruktúry,
         energetické siete, komunikačné siete a existujúce verejné služby, predstavujú hlavný cieľ zmluvy uzavretej medzi obcou a developérom
         v rámci IAP pri nepriamom riadení. Realizácia IAP developérom totiž, ako to vyplýva najmä z bodov 21 a 23 tohto rozsudku,
         zahŕňa činnosti, ktoré nemôžu byť kvalifikované ako „práce“ v zmysle smerníc uvádzaných Komisiou v jej žalobe, a to vypracovanie
         plánu urbanizácie, navrhnutie a riadenie zodpovedajúceho projektu rozčlenenia, získanie pozemkov určených na verejné účely
         a pre štátny pozemkový fond v prospech správnych orgánov a bezodplatne, riadenie právnej premeny predmetných pozemkov alebo
         tiež realizácia spravodlivého rozdelenia nákladov a ziskov medzi zainteresovaných, ako aj operácie financovania a zabezpečenia
         nákladov investícií, prác, zariadení a kompenzácií potrebných na vykonanie IAP. Takým je aj prípad, keď developér, ako je
         to upresnené v článku 119 ods. 1 LUV, musí organizovať verejnú súťaž na určenie stavebného podnikateľa, ktorému je zverené
         vykonanie urbanizačných prác.

      97      Okrem toho treba konštatovať, že niektoré z činností, ktoré prinášajú IAP, za účinnosti LRAU, ako aj LUV, ako sú činnosti
         uvedené v predchádzajúcom bode, sa zdajú zodpovedajúce činnostiam uvedeným v kategórii 12 príloh I A smernice 92/50 a II A
         smernice 2004/18, ktoré sa týkajú služieb uvádzaných článkom 1 písm. a) smernice 92/50 a článkom 1 ods. 2 písm. d) smernice
         2004/18.

      98      Z toho vyplýva, že Komisia nepreukázala, že hlavný cieľ zmluvy uzavretej medzi obcou a developérom patrí do verejného obstarávania
         prác v zmysle smernice 93/37 alebo smernice 2004/18, čo je podmienka, ktorá predchádza konštatovaniu uvádzaného nesplnenia
         povinností.

      99      Z uvedeného vyplýva, že žaloba Komisie musí byť zamietnutá.

       O trovách
      100    Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Španielske kráľovstvo navrhlo zaviazať Komisiu na náhradu trov konania a Komisia
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.