Rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1987. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Financovanie EPUZF. # Vec 336/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 23. apríla 2013.#Laurent Gbagbo (C‑478/11 P), Katinan Justin Koné (C‑479/11 P), Akissi Danièle Boni‑Claverie (C‑480/11 P), Alcide Djédjé (C‑481/11 P) a Affi Pascal N’Guessan (C‑482/11 P) proti Rade Európskej únie.#Odvolanie – Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia prijaté voči osobám a subjektom – Článok 263 šiesty odsek ZFEÚ – Lehota na podanie žaloby – Vyššia moc – Ozbrojený konflikt.#Spojené veci C‑478/11 P až C‑482/11 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 23. apríla 2013 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika — Obmedzujúce opatrenia prijaté voči osobám a subjektom — Článok 263 šiesty odsek ZFEÚ — Lehota na podanie žaloby — Vyššia moc — Ozbrojený konflikt“
      V spojených veciach C-478/11 P až C-482/11 P,
      ktorých predmetom je päť odvolaní podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podaných 21. septembra 2011,

         Laurent Gbagbo (C-478/11 P),

         Katinan Justin Koné (C-479/11 P),

         Akissi Danièle Boni-Claverie (C-480/11 P),

         Alcide Djédjé (C-481/11 P),

         Affi Pascal N’Guessan (C-482/11 P),
      v zastúpení: L. Bourthoumieux, avocate,
      odvolatelia,
      ďalší účastník konania:

         Rada Európskej únie, v zastúpení: B. Driessen a M.-M. Joséphidès, splnomocnení zástupcovia,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, M. Ilešič (spravodajca), G. Arestis, J. Malenovský, sudcovia U. Lõhmus, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev, C. Toader, J.-J. Kasel, M. Safjan a D. Šváby,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. decembra 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Laurent Gbagbo, Katinan Justin Koné, Akissi Danièle Boni-Claverie, Alcide Djédjé a Affi Pascal N’Guessan svojimi odvolaniami navrhujú zrušenie uznesení Všeobecného súd Európskej únie z 13. júla 2011, Gbagbo/Rada (T-348/11), Koné/Rada (T-349/11), Boni-Claverie/Rada (T-350/11), Djédjé/Rada (T-351/11) a N’Guessan/Rada (T-352/11) (ďalej len „napadnuté uznesenia“), ktorými odmietol ako zjavne neprípustné ich žaloby smerujúce jednak k zrušeniu rozhodnutia Rady 2011/17/SZBP z 11. januára 2011 (Ú. v. EÚ L 11, s. 31), rozhodnutia Rady 2011/18/SZBP zo 14. januára 2011 (Ú. v. EÚ L 11, s. 36) a rozhodnutia Rady 2011/221/SZBP zo 6. apríla 2011 (Ú. v. EÚ L 93, s. 20), ktorými sa mení a dopĺňa rozhodnutie Rady 2010/656/SZBP, ktorým sa obnovujú obmedzujúce opatrenia voči Pobrežiu Slonoviny, a jednak k zrušeniu nariadenia Rady (EÚ) č. 25/2011 zo 14. januára 2011 (Ú. v. EÚ L 11, s. 1) a nariadenia Rady (EÚ) č. 330/2011 zo 6. apríla 2011 (Ú. v. EÚ L 93, s. 10), ktorými sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 560/2005, ktorým sa ukladajú určité osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny (ďalej spoločne len „sporné akty“), v rozsahu, v akom sa ich tieto akty týkajú.

         Právny rámec a okolnosti predchádzajúce sporu

               2

               Dňa 15. novembra 2004 Bezpečnostná rada OSN prijala rezolúciu 1572 (2004), ktorou najmä potvrdila, že situácia na Pobreží Slonoviny naďalej ohrozuje medzinárodný mier a bezpečnosť v regióne, a rozhodla o uložení určitých obmedzujúcich opatrení voči tejto krajine.

               3

               Článkom 14 rezolúcie 1572 (2004) sa zriadil výbor (ďalej len „sankčný výbor“) poverený najmä určovaním osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia v oblasti cestovania a zmrazenia finančných prostriedkov, finančných aktív a ekonomických zdrojov, ktoré uvedená rezolúcia uložila v bodoch 9 a 11, a udržiavaním ich aktuálneho zoznamu.

               4

               Keďže Rada Európskej únie konštatovala, že na vykonanie rezolúcie 1572 (2004) je potrebná činnosť Európskeho spoločenstva, 13. decembra 2004 prijala spoločnú pozíciu 2004/852/SZBP o obmedzujúcich opatreniach voči Pobrežiu Slonoviny (Ú. v. EÚ L 368, s. 50).

               5

               Keďže sa Rada domnievala, že na vykonanie opatrení opísaných v spoločnej pozícii 2004/852 na úrovni Spoločenstva je potrebné nariadenie, prijala nariadenie (ES) č. 560/2005 z 12. apríla 2005, ktorým sa ukladajú určité osobitné obmedzujúce opatrenia namierené proti určitým osobám a subjektom v dôsledku situácie na Pobreží Slonoviny (Ú. v. EÚ L 95, s. 1).

               6

               Spoločná pozícia 2004/852 bola viackrát predĺžená a zmenená, neskôr zrušená a nahradená rozhodnutím Rady 2010/656/SZBP z 29. októbra 2010, ktorým sa obnovujú obmedzujúce opatrenia voči Pobrežiu Slonoviny (Ú. v. EÚ L 285, s. 28).

               7

               V dňoch 31. októbra a 28. novembra 2010 sa v Republike Pobrežia Slonoviny konali prezidentské voľby.

               8

               Dňa 3. decembra 2010 osobitný zástupca generálneho tajomníka OSN pre Pobrežie Slonoviny overil konečný výsledok druhého kola prezidentských volieb, tak ako bol vyhlásený predsedom Nezávislej volebnej komisie 2. decembra 2010, pričom potvrdil, že víťazom prezidentských volieb sa stal Alassane Ouattara.

               9

               Rada 13. decembra 2010 zdôraznila význam prezidentských volieb, ktoré sa konali 31. októbra a 28. novembra 2010, pre obnovenie mieru a stability na Pobreží Slonoviny a uviedla, že vôľa, ktorú ľud Pobrežia Slonoviny slobodne prejavil, sa musí rešpektovať. Rada tiež vzala na vedomie závery osobitného zástupcu generálneho tajomníka OSN pre Pobrežie Slonoviny v rámci jeho splnomocnenia overiť priebeh volieb a zablahoželala A. Ouattarovi k zvoleniu za prezidenta Republiky Pobrežia Slonoviny.

               10

               Európska rada vyzvala 17. decembra 2010 všetkých vedúcich civilných a vojenských predstaviteľov Pobrežia Slonoviny, ktorí tak ešte neurobili, aby uznali demokraticky zvoleného prezidenta A. Ouattaru. Európska rada potvrdila odhodlanie Európskej únie prijať sankcie voči tým, ktorí budú naďalej brániť v rešpektovaní vôle, ktorú slobodne prejavil ľud Pobrežia Slonoviny.

               11

               S cieľom zaviesť obmedzujúce opatrenia v oblasti cestovania voči určitým osobám, ktoré síce Bezpečnostná rada OSN ani sankčný výbor neoznačili, ale ktoré bránia mierovému procesu a procesu národného zmierenia na Pobreží Slonoviny, osobitne voči tým, ktorí ohrozujú riadne dokončenie volebného procesu, prijala Rada rozhodnutie 2010/801/SZBP z 22. decembra 2010, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie Rady 2010/656 (Ú. v. EÚ L 341, s. 45). Zoznam týchto osôb je uvedený v prílohe II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801.

               12

               Článok 4 ods. 1 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, znie takto:
               „Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zabránenie vstupu na svoje územia, ako aj prechodu cez ne:

                        a)

                        osobám uvedeným v prílohe I a určeným sankčným výborom…;

                        b)

                        osobám uvedeným v prílohe II, ktoré sa neuvádzajú na zozname v prílohe I a ktoré bránia mieru a národnému zmiereniu, a najmä ohrozujú úspešné zavŕšenie volebného procesu.“

               13

               Mená pánov Gbagba a N’Guessana boli rozhodnutím 2010/801 zaradené do zoznamu osôb uvedených v prílohe II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného týmto rozhodnutím.

               14

               Dňa 11. januára 2011 Rada prijala rozhodnutie 2011/17 s cieľom zapísať do zoznamu osôb uvedených v prílohe II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, ďalšie osoby vzhľadom na vážnosť situácie na Pobreží Slonoviny.

               15

               Mená pána Koného a pani Boniovej-Claverieovej boli teda rozhodnutím 2011/17 zaradené do zoznamu osôb uvedených v prílohe II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801.

               16

               Dňa 14. januára 2011 Rada prijala rozhodnutie 2011/18 s cieľom zaviesť ďalšie obmedzujúce opatrenia, konkrétne zmrazenie finančných prostriedkov.

               17

               Podľa článku 5 ods. 1 a 2 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/18:
               „1.   Všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje vo vlastníctve alebo pod priamou alebo nepriamou kontrolou:

                        a)

                        osôb uvedených v prílohe I určených sankčným výborom… alebo v držbe subjektov, ktoré vlastnia alebo priamo či nepriamo kontrolujú tieto určené osoby alebo subjekty alebo akákoľvek osoba konajúca v ich mene alebo na ich príkaz, ako určí sankčný výbor,

                        b)

                        osôb alebo subjektov uvedených v prílohe II, ktoré sa neuvádzajú na zozname v prílohe I a ktoré bránia procesu mieru a národného zmierenia a najmä ohrozujú úspešné zavŕšenie volebného procesu alebo v držbe subjektov, ktoré vlastnia alebo priamo či nepriamo kontrolujú tieto osoby alebo subjekty alebo akákoľvek osoba konajúca v ich mene alebo na ich príkaz,

                  sa zmrazia.
               2.   Osobám alebo subjektom uvedeným v odseku 1 ani v ich prospech sa nedajú priamo ani nepriamo k dispozícii žiadne finančné prostriedky, finančné aktíva ani hospodárske zdroje.“

               18

               S cieľom zabezpečiť súlad s postupom zmeny, doplnenia a revízie príloh I a II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, prijala Rada 14. januára 2011 nariadenie (EÚ) č. 25/2011.

               19

               Článok 2 nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011, znie takto:
               „1.   Všetky finančné prostriedky a hospodárske zdroje, ktoré patria fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom vymenovaným v prílohe I alebo v prílohe IA, alebo sú v ich vlastníctve, držbe alebo pod ich kontrolou, sa zmrazia.
               2.   Žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje sa nesmú priamo ani nepriamo sprístupniť fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom uvedeným v prílohe I alebo v prílohe IA ani v ich prospech.
               3.   Zakazuje sa vedomá a úmyselná účasť na činnostiach, ktorých predmetom alebo dôsledkom je priame alebo nepriame obchádzanie opatrení uvedených v odsekoch 1 a 2.
               4.   Príloha I obsahuje zoznam fyzických alebo právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 5 ods. 1 [písm.] a) rozhodnutia [2010/656] v znení zmien a doplnení.
               5.   Príloha IA obsahuje zoznam fyzických alebo právnických osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 5 ods. 1 [písm.] b) rozhodnutia [2010/656] v znení zmien a doplnení.“

               20

               Rozhodnutím 2011/18 a nariadením č. 25/2011 Rada ponechala mená pánov Gbagba, Koného a N’Guessana, ako aj pani Boniovej-Claverieovej na zozname uvedenom v prílohe II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2011/17, a zapísala ich na zoznam uvedený v prílohe I A nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011.

               21

               Dňa 30. marca 2011 Bezpečnostná rada OSN prijala rezolúciu 1975 (2011), ktorej príloha I vymenúva sériu osôb, ktoré kladú prekážky mieru a uzmiereniu na Pobreží Slonoviny, realizácii operácie Organizácie Spojených národov na Pobreží Slonoviny (UNOCI) a ďalších medzinárodných aktérov na Pobreží Slonoviny a závažným spôsobom porušujú ľudské práva a medzinárodné humanitárne právo. Mená pánov Gbagba, Djédjého a N’Guessana sú uvedené v dotknutej prílohe I.

               22

               Dňa 6. apríla 2011 prijala Rada rozhodnutie 2011/221, ako aj nariadenie č. 330/2011, ktorými predovšetkým zaviedla ďalšie obmedzujúce opatrenia a zmenila zoznamy osôb a subjektov uvedených v prílohách I a II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2011/18, a v prílohách I a I A nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011.

               23

               Rozhodnutím 2011/221 sa predovšetkým vymazali mená pánov Gbagba a N’Guessana zo zoznamu uvedeného v prílohe II rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2011/18, a zaradili sa na zoznam uvedený v prílohe I toho istého rozhodnutia v znení zmien a doplnení.

               24

               Rozhodnutím 2011/221 sa okrem iného zaradilo meno pána Djédjého na zoznam uvedený v prílohe rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2011/18.

               25

               Nariadením č. 330/2011 sa vymazali mená pánov Gbagba a N’Guessana zo zoznamu uvedeného v prílohe I A nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011, a zaradili sa na zoznam uvedený v prílohe I toho istého nariadenia v znení zmien a doplnení.

               26

               Nariadenie č. 330/2011 okrem toho zaradilo meno pána Djédjého na zoznam uvedený v prílohe I nariadenia č. 560/200, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011.

               27

               Článok 7 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, stanovuje:
               „1.   V prípade, že Bezpečnostná rada alebo sankčný výbor určí určitú osobu alebo subjekt, zaradí Rada túto osobu alebo subjekt do zoznamu v prílohe I.
               2.   Ak Rada rozhodne, že na určitú osobu alebo subjekt sa začnú uplatňovať opatrenia uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b), vykoná v prílohe II príslušné zmeny a doplnenia.
               3.   Rada oznámi svoje rozhodnutie dotknutej osobe alebo subjektu, vrátane dôvodov zaradenia do zoznamu, a to buď priamo, ak je ich adresa známa, alebo prostredníctvom zverejnenia oznámenia a poskytne tak dotknutej osobe alebo subjektu možnosť predložiť pripomienky.
               4.   Ak sa predložia pripomienky alebo zásadné nové dôkazy, Rada preskúma svoje rozhodnutie a príslušným spôsobom informuje dotknutú osobu alebo subjekt.“

               28

               Článok 11a ods. 3 nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011, stanovuje:
               „Rada dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe, subjektu alebo orgánu, na ktoré sa vzťahujú odseky 1 a 2, oznámi svoje rozhodnutie vrátane dôvodov zaradenia do zoznamu, a to buď priamo, v prípade, že je ich adresa známa, alebo prostredníctvom uverejnenia oznámenia, a poskytne tak dotknutej fyzickej alebo právnickej osobe, subjektu alebo orgánu možnosť predložiť pripomienky.“

               29

               Rada v Úradnom vestníku Európskej únie uverejnila 18. januára 2011 a 7. apríla 2011 oznámenia určené osobám, na ktoré sa vzťahujú obmedzujúce opatrenia stanovené v sporných aktoch (Ú. v. EÚ C 14, s. 8, a Ú. v. EÚ C 108, s. 2 a 4). Rada vo svojich oznámeniach pripomína existenciu týchto opatrní, odkazuje na relevantné akty, pokiaľ ide o odôvodnenie jednotlivého zaradenia, a upozorňuje na skutočnosť, že je možné príslušné orgány dotknutého členského štátu požiadať o povolenie použiť zmrazené finančné prostriedky na základné potreby alebo osobitné platby. Okrem toho spresňuje, že dotknuté osoby a subjekty jej môžu poslať žiadosť o preskúmanie rozhodnutia o zaradení. Napokon pripomína možnosť napadnúť jej rozhodnutie na Všeobecnom súde za podmienok uvedených v článku 275 druhom odseku ZFEÚ a v článku 263 štvrtom a šiestom odseku ZFEÚ.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnuté uznesenia

               30

               Žalobcovia návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 7. júla 2011 podali žaloby, ktorými navrhli zrušiť sporné akty v rozsahu, v akom sa ich týkajú. Na podporu svojich žalôb uplatnili po prvé porušenie práva na obhajobu a práva na účinný opravný prostriedok a po druhé porušenie práva vlastniť majetok a práva na voľný pohyb.

               31

               Žalobcovia okrem toho tvrdili, že ich žaloby majú byť Všeobecným súdom vyhlásené za prípustné, keďže na nich nemožno uplatniť dvojmesačnú lehotu na podanie žaloby stanovenú v článku 263 ZFEÚ, pretože im sporné akty neboli oznámené.

               32

               Všeobecný súd napadnutými uzneseniami odmietol žaloby ako zjavne neprípustné.

               33

               Všeobecný súd najprv pripomenul ustálenú judikatúru, podľa ktorej má lehota na podanie žaloby stanovená v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ kogentnú povahu, keďže bola zavedená na zabezpečenie jasnosti a bezpečnosti právnych situácií a kvôli potrebe vyhnúť sa akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti, a že v tejto súvislosti je úlohou Všeobecného súdu aj bez návrhu preskúmať, či bola dodržaná.

               34

               Všeobecný súd ďalej konštatoval, že sporné akty boli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie:

                        —

                        dňa 15. januára 2011, pokiaľ ide o rozhodnutia 2011/17 a 2011/18, ako aj o nariadenie č. 25/2011, a

                        —

                        dňa 7. apríla 2011, pokiaľ ide o rozhodnutie 2011/221 a nariadenie č. 330/2011.

               35

               Dvojmesačná lehota na podanie žaloby teda v súlade s článkom 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu začala plynúť štrnásť dní po týchto uverejneniach a na základe článku 102 ods. 2 uvedeného rokovacieho poriadku uplynula:

                        —

                        o polnoci 8. apríla 2011, pokiaľ ide o rozhodnutia 2011/17 a 2011/18, ako aj o nariadenie č. 25/2011, a

                        —

                        o polnoci 1. júla 2011, pokiaľ ide o rozhodnutie 2011/221 a nariadenie č. 330/2011.

               36

               Keďže žaloby boli podané do kancelárie Všeobecného súdu 7. júla 2011, Všeobecný súd rozhodol, že boli podané oneskorene.

               37

               Všeobecný súd odmietol argument žalobcov, podľa ktorého na nich nemožno uplatniť dvojmesačnú lehotu na podanie žaloby z dôvodu, že im sporné akty neboli oznámené. K tejto problematike sa vyjadril takto:
               „Vezmúc do úvahy skutočnosť, že zmyslom lehôt na podanie žaloby je zabezpečiť právnu istotu prostredníctvom zamedzenia časovo neobmedzeného spochybňovania aktov Únie, ktoré vyvolávajú právne účinky, je totiž dátum uverejnenia, pokiaľ k nemu došlo, rozhodujúcim kritériom na určenie začiatku plynutia lehoty na podanie žaloby (uznesenia Súdneho dvora z 25. novembra 2008, TEA/Komisia, C-500/07 P…, bod 23, a S.A.BA.R./Komisia, C-501/07 P…, bod 22; z 9. júla 2009, Fornaci Laterizi Danesi/Komisia, C-498/08 P…, bod 22; rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2010, Transportes Evaristo Molina/Komisia, C-36/09 P…, bod 37). Žalobca nemôže na účely oddialenia začiatku plynutia lehoty uplatňovať, že sa o napadnutom akte dozvedel až po jeho uverejnení (uznesenia TEA/Komisia, už citované, bod 23; S.A.BA.R./Komisia, už citované, bod 22, a Fornaci Laterizi Danesi/Komisia, už citované, bod 22). Z toho vyplýva, keďže [sporné] akty boli uverejnené, že lehota na podanie žaloby sa musí počítať od ich uverejnenia (pozri, pokiaľ ide o počítanie lehoty na podanie žaloby proti rozhodnutiu, ktorým sa ukladajú obmedzujúce opatrenia, od jeho zverejnenia, uznesenie Všeobecného súdu z 18. novembra 2005, Selmani/Rada a Komisia, T-299/04…, bod 61), aj keď neboli [žalobcom] oznámené. V tejto súvislosti treba navyše uviesť, že Rada uverejnila… oznámenia určené osobám, ktorých sa obmedzujúce opatrenia uvedené v [sporných aktoch] týkajú, v ktorých dotknuté osoby najmä upozornila na možnosť napadnúť jej rozhodnutie na Všeobecnom súde za podmienok stanovených v článku 275 druhom odseku ZFEÚ a v článku 263 štvrtom a šiestom odseku ZFEÚ.“

               38

               Napokon Všeobecný súd uviedol, že žalobcovia ani nepreukázali, ani netvrdili, že existovala náhoda alebo vyššia moc, ktoré by umožnili odchýliť sa od dotknutej lehoty na základe článku 45 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.

         Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom

               39

               Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnuté uznesenia a vyhlásil ich žaloby v prvom stupni za prípustné,

                        —

                        vrátil veci Všeobecnému súdu na rozhodnutie vo veci samej a

                        —

                        zaviazal Radu na náhradu trov konania.

               40

               Rada navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        odvolania zamietol a

                        —

                        zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.

               41

               Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 14. decembra 2011 boli veci C-478/11 P až C-482/11 P spojené na spoločné konanie na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj vyhlásenia rozsudku.

               42

               Listom z 11. mája 2012, zaslaným faxom a doporučeným listom, informovala kancelária Súdneho dvora účastníkov konania o ústnom pojednávaní 26. júna 2012 a vyzvala ich, aby najneskôr 15. júna 2012 písomne odpovedali na otázky Súdneho dvora priložené k predvolaniu na pojednávanie.

               43

               Odpoveď Rady na položenú otázku bola doručená kancelárii Súdneho dvora 14. júna 2012. Lehota na písomnú odpoveď však uplynula 15. júna 2012 bez toho, aby bola Súdnemu dvoru doručená odpoveď na otázku položenú odvolateľom alebo odpoveď o ich zámere zúčastniť sa na pojednávaní.

               44

               Odvolateľom bola stanovená posledná lehota na oznámenie ich prípadnej účasti na pojednávaní. Táto lehota uplynula 21. júna 2012 bez odpovede z ich strany, a preto bolo ústne pojednávanie zrušené.

         O odvolaniach

               45

               Na podporu svojich odvolaní uvádzajú odvolatelia dva dôvody. Svojím prvým dôvodom tvrdia, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď nepripustil existenciu vyššej moci. Svojím druhým dôvodom odvolatelia Všeobecnému súdu vytýkajú, že voči nim uplatnil lehotu na podanie žaloby a zásadu právnej istoty, na ktorej sa uvedená lehota zakladá, hoci sa tieto prípady vyznačujú jednak neoznámením sporných aktov a jednak neuplatniteľnosťou lehoty z dôvodu vzdialenosti stanovenej Rokovacím poriadkom Všeobecného súdu.

               46

               Najprv treba preskúmať druhý odvolací dôvod.

         O druhom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               47

               Odvolatelia jednak tvrdia, že Všeobecný súd porušil zásadu účinnej súdnej ochrany, a preto vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď z dôvodu, že sporné akty boli uverejnené, rozhodol, že lehota na podanie žaloby musí byť počítaná od dátumu ich uverejnenia. Všeobecný súd mal podľa odvolateľov zohľadniť skutočnosť, že sporné akty na rozdiel od toho, čo stanovuje najmä článok 7 ods. 3 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, neboli oznámené, teda nedošlo k individuálnemu oznámeniu, ktoré by dotknutým osobám umožnilo sa o nich dozvedieť.

               48

               Odvolatelia sa ďalej domnievajú, že Všeobecný súd voči odvolateľom s bydliskom v africkom štáte, v ktorom navyše prebiehal ozbrojený konflikt, nemal uplatniť lehotu z dôvodu vzdialenosti upravenú v článku 102 ods. 2 jeho rokovacieho poriadku.

               49

               Rada tvrdí, že procesný rámec prejednávaných vecí sa líši od procesného rámca preskúmaného Súdnym dvorom v rozsudku zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada (C-548/09 P, Zb. s. I-11381). V tomto rozsudku Súdny dvor založil povinnosť individuálneho oznámenia dôvodov, ktoré viedli k prijatiu reštriktívnych opatrení, na článku 15 ods. 3 nariadenia Rady (ES) č. 423/2007 z 19. apríla 2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 103, s. 1). Na rozdiel od nariadenia č. 423/2007 stanovuje článok 7 ods. 3 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, možnosť oznámenia prostredníctvom uverejnenia oznámenia v prípade, že Rade nie je známa adresa dotknutej osoby.

               50

               V prejednávanom prípade Rada odvolateľom sporné akty oznámila prostredníctvom uverejnenia oznámenia v súlade s článkom 7 ods. 3 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801. Nemohla im ich oznámiť inak, keďže súkromné adresy odvolateľov neboli známe.

               51

               V každom prípade dátum uverejnenia sporných aktov určuje východiskový bod na výpočet lehoty stanovenej v článku 263 ZFEÚ. Tento výklad vyplýva z požiadaviek právnej istoty, na ktorých sa zakladá právna úprava procesných lehôt.

               52

               Rada napokon uvádza, že argumentácia o lehote z dôvodu vzdialenosti je zjavne neopodstatnená a v podstate len spochybňuje platnosť článku 102 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu. Toto ustanovenie je však len predĺžením lehoty stanovenej v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               53

               Na úvod treba uviesť, že Všeobecný súd správne rozhodol, že má právomoc aj bez návrhu preskúmať dodržanie lehoty na podanie žaloby, keďže ide o lehotu kogentnej povahy (pozri najmä rozsudky zo 7. júla 1971, Müllers/CES, 79/70, Zb. s. 689, bod 6, a Transportes Evaristo Molina/Komisia, už citovaný, bod 33).

               54

               Ďalej treba pripomenúť, že podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ „súdne konanie uvedené v tomto článku sa začne do dvoch mesiacov od zverejnenia daného opatrenia, alebo jeho oznámenia žalobcovi, alebo ak toto chýba, odo dňa, keď sa o ňom žalobca dozvedel“.

               55

               V prejednávanom prípade boli sporné akty uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, sérii L, ale taktiež boli na základe článku 7 ods. 3 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, a článku 11a ods. 3 nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011, oznámené dotknutým osobám a subjektom buď priamo, ak ich adresy boli známe, alebo v opačnom prípade prostredníctvom uverejnenia oznámenia.

               56

               Táto situácia vyplýva z osobitej povahy sporných aktov, ktoré v rozsahu, v akom určitej kategórii adresátov, vymedzenej všeobecným a abstraktným spôsobom, zakazujú najmä sprístupniť finančné prostriedky a hospodárske zdroje osobám a subjektom, ktorých mená sú uvedené na zoznamoch nachádzajúcich sa v ich prílohách, predstavujú akty všeobecnej pôsobnosti a zároveň súbor individuálnych rozhodnutí voči uvedeným osobám a subjektom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C-402/05 P a C-415/05 P, Zb. s. I-6351, body 241 až 244).

               57

               Okrem toho treba pripomenúť, že pokiaľ ide o akty prijaté na základe ustanovení týkajúcich sa spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky, akými sú sporné akty, je to práve individuálna povaha týchto aktov, ktorá v súlade s ustanoveniami článku 275 druhého odseku ZFEÚ a článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ poskytuje prístup k súdu Únie.

               58

               V súvislosti s týmito osobitosťami a režimom uverejnenia a oznámenia, ktorý z nich vyplýva, by sa článok 263 šiesty odsek ZFEÚ neuplatňoval jednotným spôsobom, ak by vo vzťahu k osobám a subjektom, ktorých mená sú uvedené na zoznamoch obsiahnutých v prílohách uvedených aktov, bol východiskovým bodom na výpočet lehoty na podanie žaloby o neplatnosť deň uverejnenia dotknutého aktu a nie deň, keď im bol akt oznámený. Cieľom tohto oznámenia je totiž umožniť adresátom brániť svoje práva za najlepších možných podmienok a pri plnej znalosti veci rozhodnúť, či je potrebné obrátiť sa na súd Únie (rozsudok Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, už citovaný, bod 337).

               59

               Hoci je pravda, že nadobudnutie účinnosti takých aktov, akými sú sporné akty, nastane ich uverejnením, z vyššie uvedeného vyplýva, že lehota na podanie žaloby o neplatnosť proti týmto aktom podľa článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ začína pre jednotlivé uvedené osoby a subjekty plynúť odo dňa, keď im boli uvedené akty povinne oznámené.

               60

               Na rozdiel od toho, čo tvrdia odvolatelia, v prejednávanej veci im sporné akty boli oznámené.

               61

               Je pravda, že uvedené akty neboli doručené priamo na ich adresy. Rada totiž konštatovala, že priame oznámenie pánom Gbagbovi, Konému, Djédjému a N’Guessanovi ani pani Boniovej-Claverieovej nebolo možné uskutočniť, a pristúpila k uverejneniu oznámenia podľa v článku 7 ods. 3 rozhodnutia 2010/656, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/801, a článku 11a ods. 3 nariadenia č. 560/2005, zmeneného a doplneného nariadením č. 25/2011. Oznámenia uvedené v bode 29 tohto rozsudku teda uverejnila v Úradnom vestníku Európskej únie, sérii C, 18. januára 2011 a 7. apríla 2011.

               62

               Keďže uvedené oznámenia majú takú povahu, že dotknutým osobám umožňujú identifikovať opravný prostriedok, ktorý majú k dispozícii na účely napadnutia ich zaradenia na dotknuté zoznamy, ako aj dátum uplynutia lehoty na podanie žaloby (rozsudok z 15. novembra 2012, Rada/Bamba, C-417/11 P, bod 81), treba, aby odvolatelia nemohli oddialiť začiatok plynutia lehoty na podanie žaloby tým, že sa budú odvolávať na nedostatok priameho oznámenia sporných aktov alebo na to, že sa v skutočnosti o sporných aktoch dozvedeli neskôr. Ak by v prípade neexistencie vyššej moci odvolatelia mali takú možnosť, bol by narušený samotný účel lehoty na podanie žaloby, ktorým je zabezpečenie právnej istoty a zamedzenie časovo neobmedzeného spochybňovania aktov Únie, ktoré vyvolávajú právne účinky (pozri najmä rozsudky z 30. januára 1997, Wiljo, C-178/95, Zb. s. I-585, bod 19; z 22. októbra 2002, National Farmers’ Union, C-241/01, Zb. s. I-9079, bod 34, a uznesenie z 15. novembra 2012, Städter/ECB, C-102/12 P, bod 12).

               63

               Napokon, pokiaľ ide o argument odvolateľov založený na tom, že voči nim nemožno uplatniť lehotu desiatich dní z dôvodu vzdialenosti stanovenú v článku 102 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, keďže majú bydlisko v treťom štáte, stačí uviesť, že tento argument vyvracia paušálna povaha tejto lehoty. Vyplýva z toho, že okolnosť, že odvolatelia boli počas plynutia lehoty na podanie žaloby v treťom štáte, nemá takú povahu, aby sa vo vzťahu k uplatneniu uvedenej lehoty nachádzali v objektívne inej situácii ako osoby a subjekty s bydliskom v Únii, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia rovnakej povahy.

               64

               Zo súhrnu vyššie uvedeného teda vyplýva, že hoci Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že lehoty na podanie žaloby začali plynúť od dátumu uverejnenia sporných aktov, tieto lehoty, počítané od dátumov uvedených v bode 61 tohto rozsudku, k 7. júlu 2011, teda ku dňu podania žalôb, už uplynuli. Za týchto podmienok treba druhý odvolací dôvod zamietnuť [pozri analogicky rozsudok z 19. apríla 2007, Holcim (Deutschland)/Komisia, C-282/05 P, Zb. s. I-2941, bod 33].

         O prvom dôvode

      Argumentácia účastníkov konania

               65

               Odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd porušil článok 45 Štatútu Súdneho dvora tým, že neuznal existenciu vyššej moci v zmysle tohto článku.

               66

               Konflikt na Pobreží Slonoviny treba údajne vo vzťahu k odvolateľom považovať za prípad vyššej moci, keďže počas tohto obdobia nemali možnosť dozvedieť sa o sporných aktoch, a teda nemohli uplatniť svoje práva na opravný prostriedok.

               67

               Rada pripomína, že jedným zo základných prvkov pojmu vyššia moc je existencia okolnosti nezávislej od osoby, ktorá sa jej chce dovolávať, to znamená, že dôjde ku skutočnosti, ktorá nastane mimo sféry vplyvu tejto osoby (rozsudok z 8. júla 2010, Komisia/Taliansko, C-334/08, Zb. s. I-6869, bod 47). Povolebná kríza na Pobreží Slonoviny a s ňou spojené násilie však boli vyvolané odmietnutím pána Gbagba a jeho spolupracovníkov odovzdať moc zvolenému prezidentovi. Tieto okolnosti teda neboli nezávislé od odvolateľov.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               68

               Podľa článku 45 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora „uplynutie lehoty nebude na ujmu práva, ak dotknutá strana preukáže existenciu náhody alebo vyššej moci“.

               69

               Treba konštatovať, ako uviedol Všeobecný súd v napadnutých uzneseniach, že odvolatelia pred ním existenciu takého prípadu neuplatnili.

               70

               Súdny dvor však rozhodol, že žalobcovi nemožno vytýkať, že existenciu prípadu vyššej moci namieta prvýkrát v štádiu odvolania, ak Všeobecný súd rozhodol uznesením podľa článku 111 svojho rokovacieho poriadku a neinformoval žalobcu o svojom zámere zamietnuť jeho žalobu ako oneskorenú ani ho nevyzval na odôvodnenie oneskoreného doručenia originálov žaloby kancelárii (uznesenie z 18. januára 2005, Zuazaga Meabe/ÚHVT, C-325/03 P, Zb. s. I-403, bod 24). Prvý dôvod odvolateľov treba preto preskúmať v súvislosti s existenciou vyššej moci.

               71

               V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že striktné uplatnenie procesných pravidiel zodpovedá požiadavke právnej istoty a potrebe vyhnúť sa akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti (rozsudok z 22. septembra 2011, Bell & Ross/ÚHVT, C-426/10 P, Zb. s. I-8849, bod 43 a citovaná judikatúra).

               72

               Ďalej treba uviesť, že v súlade s článkom 263 šiestym odsekom ZFEÚ a článkom 45 Štatútu Súdneho dvora prináleží dotknutej osobe preukázať jednak, že neobvyklé, nepredvídateľné okolnosti nezávislé od jej vôle spôsobili, že nemohla dodržať lehotu na podanie žaloby stanovenú v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ, a jednak, že sa nemohla zabezpečiť proti následkom uvedených okolností prijatím vhodných opatrení bez toho, aby priniesla neprimerané obete (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. decembra 2007, Société Pipeline Méditerranée a Rhône, C-314/06, Zb. s. I-12273, bod 24 a citovanú judikatúru).

               73

               V prejednávanom prípade sa odvolatelia všeobecne odvolávajú na situáciu ozbrojeného konfliktu na Pobreží Slonoviny, ktorá podľa nich začala v novembri 2010 a trvala prinajmenšom do apríla 2011.

               74

               Žiadny z odvolateľov však vo svojom odvolaní na Súdnom dvore neuviedol skutočnosti umožňujúce mu presne určiť, v akom rozsahu a v akom období mali všeobecná situácia ozbrojeného konfliktu na Pobreží Slonoviny a osobné okolnosti uplatňované odvolateľmi uvedeným odvolateľom zabrániť v tom, aby podali žalobu včas.

               75

               Za týchto podmienok treba prvý žalobný dôvod zamietnuť.

               76

               Keďže žiadny z dôvodov uplatnených odvolateľmi nie je opodstatnený, treba odvolania zamietnuť.

         O trovách

               77

               Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 184 ods. 1 toho istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Rada navrhla zaviazať odvolateľov na náhradu trov konania a tí vo svojich dôvodoch nemali úspech, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolania sa zamietajú.

                           2.

                           Laurent Gbagbo, Katinan Justin Koné, Akissi Danièle Boni-Claverie, Alcide Djédjé a Affi Pascal N’Guessan sú povinní nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (šiesta komora) z 18. decembra 2008. # Miguel Torres, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva TORRE DE GAZATE - Skoršie národné a medzinárodné slovné ochranné známky TORRES a LAS TORRES - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia pravdepodobnosti zámeny. # Vec T-286/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (šiesta komora) z 18. decembra 2008 – Torres/ÚHVT – Vinícola de Tomelloso (TORRE DE GAZATE)
      (vec T‑286/06)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva TORRE DE GAZATE – Skoršie národné a medzinárodné slovné ochranné známky TORRES a LAS TORRES – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 42,
         69)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) z 27. júla
                  2006 (vec R 421/2004‑2) týkajúcemu sa námietkového konania medzi spoločnosťami Miguel Torres, SA, a Vinícola de Tomelloso, SCL

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Vinícola de Tomelloso, SCL

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka TORRE DE GAZATE pre výrobky triedy 33 – prihláška č. 1632017

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Miguel Torres, SA

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               národné slovné ochranné známky TORRES, medzinárodná slovná ochranná známka TORRES a medzinárodná slovná ochranná známka LAS
                  TORRES pre výrobky triedy 33

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Miguel Torres, SA, je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 25. februára 2003. # Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA) proti Vasileios Ioannidis. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis - Grécko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-326/00.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 25. februára 2003 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Hospitalizácia dôchodcu v rámci pobytu v inom členskom štáte, ako je štát jeho bydliska – Podmienky náhrady – Články 31 a 36 nariadenia (EHS) č. 1408/71 – Články 31 a 93 nariadenia (EHS) č. 574/72“
      Vo veci C‑326/00,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 234 ES, ktorým Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis (Grécko) navrhuje, aby v súvislosti
         s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi

      Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA)
      a
      Vasileios Ioannidis,
      Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 31 a 36 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní
         systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, zmeneného a doplneného
         nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 (Ú. v. ES L 230, s. 6), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 3096/95
         z 22. decembra 1995 (Ú. v. ES L 335, s. 10), článkov 31 a 93 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje
         postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71, zmeneného a doplneného nariadením č. 2001/83, zmeneným a doplneným nariadením
         č. 3096/95, článkov 56 a 59 Zmluvy ES (zmenené, teraz články 46 ES a 49 ES) a 60 Zmluvy ES (teraz článok 50 ES), ako aj článku
         1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ľudských právach a základných slobodách,

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr M. Wathelet, R. Schintgen a C. W. A. Timmermans, sudcovia
         C. Gulmann, D. A. O. Edward, A. La Pergola (spravodajca), P. Jann a V. Skouris, F. Macken a N. Colneric, S. von Bahr a J. N. Cunha
         Rodrigues,

      generálny advokát: D. Ruiz Jarabo Colomer,
      tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), v zastúpení: D. G. Anastassopoulos, splnomocnený zástupca,
      –        grécka vláda, v zastúpení: S. Spyropoulos a I. Bakopoulos, a I. Galani Marangoudaki, splnomocnení zástupcovia,
      –        belgická vláda, v zastúpení: A. Snoecx, splnomocnená zástupkyňa,
      –        španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa,
      –        írska vláda, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. M. Collins, BL,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: H. Dossi, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Magrill, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Moore, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Michard a M. Panayotopoulos, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli Idryma Koinonikon Asfaliseon (IKA), v zastúpení: D. G. Anastassopoulos,
         helénska vláda, v zastúpení: S. Spyropoulos a I. Bakopoulos, španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad, írska vláda, v zastúpení:
         A. M. Collins, holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, splnomocnená zástupkyňa, fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä,
         splnomocnená zástupkyňa, vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: D. Lloyd Jones, QC, a Komisia, v zastúpení: H. Michard a M. Patakia,
         splnomocnené zástupkyne, na pojednávaní 10. septembra 2002,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. októbra 2002,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 31. januára 2000 doručeným Súdnemu dvoru 4. septembra 2000, predložil Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis v zmysle
         článku 234 ES päť prejudiciálnych otázok týkajúcich sa výkladu článkov 31 a 36 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna
         1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva,
         v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 (Ú. v. ES L 230, s. 6), ktoré
         bolo zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 3096/95 z 22. decembra 1995 (Ú. v. ES L 335, s. 10, ďalej len „nariadenie
         č. 1408/71“), článkov 31 a 93 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup pri vykonávaní
         nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 2001/83, ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením
         č. 3096/95 (ďalej len „nariadenie č. 574/72“), článkov 56 a 59 Zmluvy ES (zmenené, teraz články 46 ES a 49 ES) a článku 60
         Zmluvy ES (teraz článok 50 ES) ako aj článku 1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných
         slobôd, podpísanému v Ríme 4. novembra 1950.

      2        Tieto otázky boli položené v rámci sporu medzi pánom Ioannidisom a Idryma Koinonikon Asfaliseon (grécka sociálna poisťovňa,
         ďalej len „IKA“) týkajúceho sa odmietnutia úhrady nákladov na hospitalizáciu pána Ioannidisa počas jeho pobytu v Nemecku.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 31 s názvom „Pobyt dôchodcu a/alebo jeho rodinných príslušníkov v inom štáte, ako je štát ich bydliska“ začlenený v oddiele
         5 s názvom „Dôchodcovia a ich rodinní príslušníci“ v hlave III, kapitole I nariadenia č. 1408/71 stanovuje:

      „Dôchodca, ktorý má nárok na dôchodok alebo rentu podľa právnych predpisov jedného členského štátu alebo na dôchodky alebo
         renty podľa právnych predpisov dvoch, alebo viacerých členských štátov a ktorý má nárok na dávky podľa právnych predpisov
         jedného z týchto štátov, poberá so svojimi rodinnými príslušníkmi, ktorí majú pobyt na území členského štátu iného ako ten,
         v ktorom majú bydlisko:

      a)      vecné dávky poskytované inštitúciou miesta pobytu v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje, pričom náklady
         znáša inštitúcia miesta bydliska poberateľa;

      ...“ [neoficiálny preklad]

      4        Článok 22 ods. 1 začlenený v oddiele 2 s názvom „Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinní príslušníci“
         rovnakej kapitoly toho istého nariadenia stanovuje:

      „Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na
         dávky...:

      a)      ktorej stav si vyžaduje okamžité dávky počas pobytu na území iného členského štátu
      alebo
      b)      ...
      alebo
      c)      ktorá má povolenie príslušnej inštitúcie odísť na územie iného členského štátu, aby tam dostala ošetrenie primerané jej stavu,
      má nárok na:
      (i)      vecné dávky poskytované v mene príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska v súlade s ustanoveniami právnych
         predpisov, ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený, pričom dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú,
         sa však spravuje právnymi predpismi príslušného štátu;

      ...“
      5        Článok 22a nariadenia č. 1408/71 s názvom „Osobitné pravidlá pre určité kategórie osôb“ spresňuje:

      „Bez toho, aby bol dotknutý článok 2 tohto nariadenia, sa článok 22 ods. 1 písm. a) a c) vzťahuje aj na osoby, ktoré sú štátnymi
         príslušníkmi členského štátu a sú poistené podľa právnych predpisov členského štátu a na ich rodinných príslušníkov, ktorí
         s nimi majú spoločné bydlisko.“

      6        Článok 31 ods. 1 a 2 nariadenia č. 574/72 stanovuje:

      „1.      Na účely poberania vecných dávok podľa článku 31 nariadenia [č. 1408/71], dôchodca predloží inštitúcii miesta pobytu potvrdenie,
         ktoré osvedčuje, že má nárok na uvedené dávky. V potvrdení, ktoré vydá inštitúcia miesta bydliska dôchodcu podľa možnosti
         ešte pred jeho odchodom z územia členského štátu, v ktorom má bydlisko, sa uvedie, ak je to vhodné, najmä maximálna doba,
         počas ktorej možno podľa právnych predpisov tohto členského štátu poskytovať vecné dávky. Ak dôchodca uvedené potvrdenie nepredloží,
         inštitúcia miesta pobytu ho získa od inštitúcie miesta bydliska.

      2.      Ustanovenia článku 17 ods. 6, 7 a 9 vykonávacieho nariadenia sa použijú obdobne. V tomto prípade sa za príslušnú inštitúciu
         považuje inštitúcia miesta bydliska dôchodcu.“

      7        V zmysle článku 17 odsek 6, 7 a 9 nariadenia č. 574/72:

      „6.      V prípade hospitalizácie inštitúcia miesta bydliska oznámi príslušnej inštitúcii dátum prijatia do nemocnice, pravdepodobné
         trvanie hospitalizácie a dátum prepustenia z nemocnice do troch dní odo dňa, keď sa dozvedela o hospitalizácii. Toto oznámenie
         však nie je potrebné v prípade, ak sa náklady na vecné dávky uhradia paušálnou sumou inštitúcii miesta bydliska.

      7.      Inštitúcia miesta bydliska vopred oznámi príslušnej inštitúcii každé rozhodnutie, ktoré sa týka poskytovania vecných dávok,
         ktorých pravdepodobné alebo skutočné náklady presahujú paušálnu sumu, ktorú stanovuje a pravidelne prehodnocuje správna komisia.
         Príslušná inštitúcia môže vzniesť odôvodnené námietky do 15 dní odo dňa zaslania tejto informácie, ak v tejto lehote nebola
         vznesená žiadna námietka, inštitúcia miesta bydliska poskytne vecné dávky. Ak sa tieto dávky musia poskytovať v mimoriadne
         naliehavom prípade, inštitúcia miesta bydliska o tom bezodkladne informuje príslušnú inštitúciu. Oznámenie námietky s uvedením
         dôvodov, na ktorých sa námietka zakladá, nie je potrebné v prípade, ak sa náklady na vecné dávky uhradia paušálnou sumou inštitúcii
         miesta bydliska.

      ...
      9.      Dva alebo viac členských štátov, alebo príslušné orgány týchto štátov sa môžu dohodnúť po vyjadrení správnej komisie na iných
         spôsoboch uplatnenia“.

      8        Z rozhodnutia 94/604/ES č. 153 Správnej rady Európskych spoločenstiev pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov zo
         7. októbra 1993 týkajúceho sa typov formulárov potrebných na vykonanie nariadení č. 1408/71 a 574/72 (E 001, E 103-E 127)
         (Ú. v. ES L 244, 1994, s. 22), vyplýva, že formulár E 111 je potvrdenie, ktoré je uvedené v článku 31 odsek 1 nariadenia č. 574/72.
         Podľa tohto rozhodnutia sa ten istý formulár musí požívať v prípade uvedenom v článku 22 ods. 1 písm. a), i) nariadenia č
         1408/71, pričom v prípade uvedenom v článku 22 ods. 1 písm. c), i toho istého nariadenia treba požívať formulár E 112.

      9        Oddiel 7 pod názvom „Náhrady medzi inštitúciami“ zaradený v kapitole prvej hlave III nariadenia č. 1408/71 obsahuje článok
         36, ktorého znenie je následovné:

      „1.      Vecné dávky poskytované v súlade s ustanoveniami tejto kapitoly inštitúciou niektorého členského štátu v mene inštitúcie iného
         členského štátu sa nahradia v celom rozsahu.

      2.      Náhrada uvedená v odseku 1 sa určuje a uskutočňuje v súlade s postupom upraveným vykonávacím nariadením uvedeným v článku
         98 na základe preukázania skutočných výdavkov alebo na základe paušálnych platieb.

      V druhom prípade majú byť paušálne platby také, aby náhrada bola čo najbližšie skutočným výdavkom.
      3.      Dva alebo viac členských štátov, alebo príslušných orgánov týchto štátov môže zabezpečiť iné metódy úhrady alebo vzdať sa
         všetkých úhrad medzi inštitúciami, ktoré podliehajú ich právomoci.“

      Takéto dávky poskytuje inštitúcia miesta pobytu v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje, pričom náklady
         znáša inštitúcia miesta bydliska dôchodcu.

      10      Podľa článku 93 nariadenia č. 574/72:

      „1.      Skutočnú výšku vecných dávok poskytovaných podľa... článku 31 nariadenia [č. 1408/71] nahradí príslušná inštitúcia inštitúcii,
         ktorá poskytla tieto dávky, a to podľa stavu na účtoch tejto inštitúcie.

      2.      V prípadoch uvedených… v článku 31 nariadenia [č. 1408/71], a na účely vykonávania odseku 1 sa inštitúcia miesta bydliska
         rodinných príslušníkov alebo dôchodcu považuje za príslušnú inštitúciu.

      3.      Ak skutočnú výšku dávok uvedených v odseku 1 nemožno zistiť v účtoch inštitúcie, ktorá ich poskytla, a nebola uzavretá žiadna
         dohoda podľa odseku 6, suma na náhradu sa určí podľa paušálnej platby vypočítanej na základe všetkých vhodných referencií
         a získaných z dostupných údajov. Správna komisia posúdi základy, ktoré sa majú použiť na výpočet paušálnej platby, a rozhodne
         o jej výške.

      ...
      6.      Dva alebo viac členských štátov alebo ich príslušné orgány sa po získaní stanoviska správnej komisie môžu dohodnúť na iných
         metódach stanovenia súm určených na náhradu, najmä na základe paušálnych súm“.

      11      Článok 34 nariadenia č. 574/72 stanovuje:

      „1.      „Ak počas pobytu zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnej osoby v inom členskom štáte, ako je príslušný štát, nie je
         možné splniť formality uvedené... v článkoch... 31 vykonávacieho nariadenia, jeho výdavky na základe jeho žiadosti nahradí
         príslušná inštitúcia v súlade so sadzbami náhrad, ktoré uplatňuje inštitúcia miesta pobytu.

      2.      Inštitúcia miesta pobytu poskytne príslušnej inštitúcii na jej žiadosť potrebné informácie o takýchto sadzbách.
      Ak inštitúcia miesta pobytu a príslušná inštitúcia sú viazané zmluvou upravujúcou buď žiadnu náhradu, alebo náhradu poskytnutých
         dávok vo forme paušálnej sumy v súlade s článkom... 31 nariadenia, inštitúcia miesta pobytu okrem toho musí previesť na príslušnú
         inštitúciu sumu, ktorá sa má nahradiť dotknutej osobe v súlade s ustanoveniami odseku 1.

      3.      V prípadoch, ktoré zahŕňajú vysoké výdavky, príslušná inštitúcia môže danej osobe vyplatiť vhodný preddavok, akonáhle daná
         osoba podá v tejto inštitúcii žiadosť o náhradu.

      4.      Bez ohľadu na odsek 1, 2 a 3 príslušná inštitúcia môže uskutočniť náhradu vzniknutých výdavkov v súlade so sadzbami, ktoré
         uplatňuje, za predpokladu, že je možné uskutočniť náhradu v súlade s týmito sadzbami, a to tak, aby výdavky, ktoré sa majú
         nahradiť, nepresahovali úroveň určenú správnou komisiou, pričom zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba alebo dôchodca
         súhlasí s uplatnením tohto ustanovenia. V každom prípade nesmie výška náhrady presiahnuť výšku skutočne vzniknutých výdavkov.

      5.      V prípade, že právne predpisy neupravujú sadzby náhrad, môže príslušná inštitúcia uskutočniť náhradu podľa odseku 4 bez toho,
         aby bol potrebný súhlas dotknutej osoby.“ [neoficiálny preklad].

       Vnútroštátne právo
      12      Nariadenie č. 33651/E.1089 ministra práce z 2. júna 1956 o uhrádzaní liečebných nákladov IKA (FEK B’ 126/3.7.1956), ktoré
         bolo neskôr viackrát zmenené a doplnené (ďalej len „nariadenie IKA“), obsahuje článok 3a, z ktorého najmä vyplýva, že ak nie
         sú diagnostika choroby alebo poskytnutie starostlivosti poistencovi zo strany IKA uskutočniteľné v Grécku z dôvodu nedostatku
         buď lekárov majúcich požadovanú odbornosť alebo príslušných vedeckých prostriedkov, IKA uhrádza najmä všetky výdavky týkajúce
         sa diagnostiky a starostlivosti, ktoré poistenec znáša v cudzine. Náhrada liečebných nákladov vzniknutých v zahraničí podlieha
         predchádzajúcemu súhlasu, čo IKA umožňuje preskúmať splnenie vyššie uvedených podmienok.

      13      Ako výnimku však článok 3a ods. 4 písm. g) nariadenia IKA stanovuje:

      „v osobitne výnimočných prípadoch môže riaditeľ príslušného regionálneho úradu po vyjadrení príslušnej zdravotníckej komisie
         povoliť hospitalizáciu, ku ktorej už došlo v cudzine v rozsahu, v akom predchádzajúce povolenie nebolo možné získať buď z dôvodu,
         že choroba nastala náhle v priebehu dočasného pobytu poistenca v cudzine alebo z dôvodu, že skutočné nebezpečenstvo ohrozenia
         jeho života vyžadovalo jeho okamžitý prenos do cudziny. V týchto prípadoch zdravotnícka komisia druhého stupňa vydá svoje
         stanovisko založené na dostupných údajoch týkajúcich sa prípadnej nemocničnej starostlivosti alebo liečby poskytnutej v Grécku
         ako aj nemocničnej starostlivosti alebo liečby, ktoré sa poskytli v cudzine.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Pán Ioannidis býva v Grécku a má v ňom postavenie poberateľa starobného dôchodku, ktorý vypláca IKA. Počas svojho pobytu v Nemecku
         bol hospitalizovaný na klinike Technickej univerzity v Mníchove od 26. novembra do 2. decembra 1996, kde okrem iného podstúpil
         cievkovanie spolu so zavedením srdcovej sondy. Z lekárskych potvrdení vydaných v tejto súvislosti vyplýva, že táto hospitalizácia
         bola urgentná z dôvodu opakovanej bolesti v hrudníku spojenej s pľúcnou angínou.

      15      Pán Ioannidis 6. decembra 1996 predložil zdravotnej poisťovni podniku Karstadt so sídlom v Essene (Nemecko) (ďalej len „nemecká
         zdravotná poisťovňa“) ako jeho inštitúcii miesta pobytu žiadosť o náhradu nákladov spojených s touto hospitalizáciou na účet
         IKA.

      16      Nemecká zdravotná poisťovňa preto zaslala IKA formulár E 107, aby jej ako príslušná inštitúcia vydala formulár E 112, prípadne
         potvrdenie o nemožnosti vydania takéhoto formulára.

      17      Hoci boli informované, že pánovi Ioannidisovi bol 15. novembra 1996 vydaný miestnym príslušným úradom IKA formulár E 111 platný
         pre obdobie od 16. novembra do 31. decembra 1996, služby IKA si vyžiadali stanovisko zdravotníckej komisie druhého stupňa
         (ďalej len „ZKDS“), pokiaľ ide o možnosť schváliť a posteriori hospitalizáciu dotknutej osoby.

      18      ZKDS vydala záporné stanovisko z dôvodu, že choroba, ktorou trpel pán Ioannidis, sa v priebehu jeho pobytu v Nemecku neobjavila
         dostatočne náhle na odôvodnenie okamžitého prijatia do nemocnice a že mohla byť primerane liečená v Grécku. ZKDS konkrétnejšie
         uviedla, že choroba pána Ioannidisa mala chronickú povahu, ako to preukazujú rôzne vyšetrenia uskutočnené v júni 1996, že
         zhoršenie jeho zdravotného stavu nebolo náhle, pretože koronografia 11. novembra 1996 viedla k rovnakým výsledkom ako tá,
         ktorá bola vykonaná v rámci jeho hospitalizácie v Nemecku a nakoniec, že táto hospitalizácia bola naplánovaná.

      19      IKA, ktorá sa domnievala, že podmienky upravené článkom 3a ods. 4 písm. g) nariadenia IKA neboli z týchto dôvodov splnené,
         18. apríla 1997 rozhodla, že neschváli a posteriori starostlivosť poskytnutú pánovi Ioannidisovi. IKA okrem toho zaslala nemeckej zdravotnej poisťovni formulár E 107 s tým,
         že v predmetnej veci nebolo možné vydať formulár E 112.

      20      Pán Ioannidis podal proti tomuto zamietnutiu schválenia sťažnosť na príslušnú správnu komisiu IKA. Predovšetkým zdôraznil,
         že cieľom jeho pobytu v Nemecku bolo navštíviť syna, ktorý tam býva s matkou.

      21      Domnievajúc sa, že choroba pána Ioannidisa skutočne nastala náhle v priebehu jeho pobytu a že jeho hospitalizácia bola nevyhnutná
         na to, aby sa vyhlo nebezpečenstvu ohrozenia života, uvedená komisia 14. júla 1997 rozhodla, že je potrebné v súlade s článkom
         3a ods. 4 písm. g) nariadenia IKA a posteriori schváliť spornú starostlivosť a v dôsledku toho má IKA znášať jej náhradu.

      22      IKA podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu o neplatnosť na Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis založenú na tvrdení, že podmienky
         stanovené v uvedenom ustanovení neboli v danom prípade splnené.

      23      Za týchto okolností tento súdny orgán rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je ustanovenie článku 3a ods. 4 písm. g) nariadenia o uhrádzaní liečebných nákladov IKA (Grécky ústav sociálneho zabezpečenia)
         v znení platnom ku dňu hospitalizácie žalovaného v rozsahu, v akom stanovuje ako dodatočnú podmienku na to, aby Ústav nahradil
         výdavky na hospitalizáciu, ku ktorej už došlo vo všeobecnosti v nemocničných zariadeniach nachádzajúcich sa v cudzine, vydanie
         osobitného povolenia riaditeľa príslušného regionálneho orgánu Ústavu po získaní stanoviska zdravotníckej komisie druhého
         stupňa, ktoré sa udeľuje v úplne mimoriadnych prípadoch, to znamená pri náhlej chorobe príjemcu dôchodku vyplácaného Ústavom,
         ktorý žiada náhradu týchto výdavkov vynaložených počas jeho dočasného pobytu v cudzine alebo počas jeho naliehavého prevozu
         na účely zamedzenia skutočného nebezpečenstva ohrozenia jeho života, v súlade s ustanoveniami článkov 31 a 36 nariadenia Rady
         č. 1408/71 zo 14. júna 1971 a článkov 31 a 93 nariadenia Rady č. 574/72 z 21. marca 1972 vzhľadom na to, že aj keby sa pripustilo,
         že tieto ustanovenia v zásade poskytujú členským štátom diskrečnú právomoc, keď ich, čo sa okrem iného týka vecných dávok
         pri chorobe za dočasného pobytu na území iného členského štátu ako je štát, kde má dôchodca bydlisko, ku ktorým treba počítať
         nemocničnú starostlivosť, oprávňujú na prijatie ustanovení stanovujúcich ako dodatočnú podmienku pre náhradu výdavkov na tieto
         dávky udelenie povolenia, hoci aj dodatočného, nie je ani tak celkom jasné ani nepochybné, že uvedené ustanovenia práva Spoločenstva
         oprávňujú členské štáty prijať právnu úpravu, ktorá na udelenie takéhoto povolenia bezpodmienečne vyžaduje splnenie podmienok,
         ako sú tie, ktoré sú stanovené vyššie uvedeným ustanovením nariadenia Ústavu, teda že sú dané okolnosti znamenajúce bezprostrednú
         nevyhnutnosť nemocničnej starostlivosti?

      2.      Ak poskytovanie nemocničných služieb všeobecne poskytovaných v nemocničných zariadeniach predstavuje poskytovanie služieb
         v zmysle článku 60 Zmluvy ES, je to isté ustanovenie nariadenia Ústavu zlučiteľné, pokiaľ ide o vyššie uvedené otázky, s článkami
         59 a 60 Zmluvy ES, aj pokiaľ nie je v rozpore s ustanoveniami vyššie uvedených nariadení Rady Európskych spoločenstiev?

      3.      V prípade zápornej odpovede na druhú otázku, je úprava zavedená predmetným ustanovením Ústavu odôvodnená dôvodmi ochrany verejného
         zdravia, v danom prípade zabezpečením vyváženej nemocničnej služby dostupnej všetkým osobám s bydliskom na gréckom území,
         a patrí z tohto hľadiska medzi výnimky stanovené v článku 56 Zmluvy ES?

      4.      Ak pripustíme, že právo na vecné nemocenské dávky a jemu pridružené právo na náhradu zodpovedajúcich výdavkov je súčasťou
         „majetku“ v zmysle článku 1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného
         v Paríži 20. marca 1952, je dotknuté ustanovenie nariadenia Ústavu, hoci by sa naň nazeralo z vyššie uvedených hľadísk ako
         na ustanovenie, ktoré nie je v rozpore s už citovanými predpismi vyššie uvedených nariadení Spoločenstva a Zmluvy ES, alebo
         v prípade, že by bolo v rozpore s týmito predpismi, ak je toto ustanovenie odôvodnené vzhľadom na vyššie uvedené dôvody, z týchto
         hľadísk v súlade s ustanoveniami článku 1 ods. 1 dodatkového protokolu?

      5.      V prípade zápornej odpovede na štvrtú otázku, je úprava zavedená vyššie uvedeným ustanovením nariadenia Ústavu odôvodnená
         dôvodmi verejného záujmu súvisiacimi s ochranou finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia, a patrí z tohto dôvodu
         medzi výnimky stanovené v článku 1 ods. 2 dodatkového protokolu?“

       O prvej otázke
      24      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 31 a 36 nariadenia č. 1408/71 a články 31 a 93 nariadenia
         č. 574/72 bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá podriaďuje náhradu, zo strany inštitúcie miesta bydliska dôchodcu, nemocničnej
         starostlivosti, ktorá mu bola poskytnutá pri jeho pobyte v inom členskom štáte, získaniu dodatočného povolenia, ktoré je vydané
         iba vtedy, ak predchádzajúce povolenie obvykle vyžadované uvedenou vnútroštátnou právnou úpravou nebolo možné získať vzhľadom
         na to, že predmetná choroba sa prejavila náhle pri uvedenom pobyte a okamžité poskytnutie starostlivosti tak bolo nevyhnutné.

       O relevantnosti otázky
      25      IKA ako aj viaceré z vlád, ktoré Súdnemu dvoru predložili písomné vyjadrenia, vyslovili pochybnosti, pokiaľ ide o uplatniteľnosť
         článku 31 nariadenia č. 1408/71 za takých skutkových okolností, ako sú okolnosti vo veci samej. IKA a grécka vláda osobitne
         naznačili, že pán Ioannidis mal odísť do Nemecka s úmyslom podstúpiť tam liečenie, ktoré mu bolo poskytnuté, takže skutkový
         stav by podľa nich mal byť posudzovaný vo svetle článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71, a nie z hľadiska článku
         31 tohto nariadenia.

      26      V tomto ohľade z judikatúry Súdneho dvora nepochybne vyplýva, že článok 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71 upravuje
         nárok dôchodcu, ktorý má bydlisko v členskom štáte a žiada príslušnú inštitúciu o povolenie odchodu na územie iného členského
         štátu na účely liečenia primeraného jeho stavu, na vecné dávky, zatiaľ čo článok 31 toho istého nariadenia upravuje nárok
         svedčiaci tej istej kategórii sociálnych poistencov na vecné dávky, ak sa uvedené dávky stanú nevyhnutnými počas pobytu v inom
         členskom štáte, ako je štát ich bydliska (pozri rozsudok z 31. mája 1979, Pierik, 182/78, Zb. s. 1977, body 6 a 8).

      27      Treba však pripomenúť, že v rámci konania upraveného v článku 234 ES založeného na jasnej deľbe právomocí medzi vnútroštátne
         súdy a Súdny dvor, patrí posúdenie skutkových okolností vo veci výlučne do právomoci vnútroštátneho súdu (pozri najmä rozsudky
         z 15. novembra 1979, Denkavit Futtermittel, 36/79, Zb. s. 3439, bod 12, a z 16. júla 1998, Durmon a Froment, C‑235/95, Zb.
         s. I‑4531, bod 25). Rovnako je úlohou iba vnútroštátneho súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí niesť zodpovednosť
         za vydané súdne rozhodnutie, posúdiť s ohľadom na konkrétne okolnosti veci ako nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke
         na vydanie jeho rozsudku, tak i relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho ak sa položené otázky týkajú
         výkladu práva Spoločenstva, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93,
         Zb. s. I‑4921, bod 59).

      28      Z toho vyplýva, že je iba úlohou vnútroštátneho súdu vykonať skutkové zistenia o tom, či starostlivosť poskytnutá pánovi Ioannidisovi
         v Nemecku bola touto osobou plánovaná a či bol jeho pobyt rozvrhnutý na účely liečenia, čo by znamenalo, že v takomto prípade
         by bolo treba uplatniť, ako sa pripomenulo v bode 26 tohto rozsudku, iba článok 22 ods. 1 písm. c) a ods. 2 nariadenia č. 1408/71,
         s vylúčením článku 31 toho istého nariadenia.

      29      V danom prípade sa však nezdá, že by sa vnútroštátny súd domnieval, že nemocničná starostlivosť vo veci samej bola dotknutou
         osobou vopred naplánovaná a jeho pobyt v Nemecku bol rozvrhnutý na účely liečenia. Tento súd naopak vo vysvetlení skutkových
         okolností poukazuje najmä na existenciu lekárskych potvrdení uvádzajúcich, že k hospitalizácii pána Ioannidisa došlo náhle
         z dôvodu opakovaných bolestí v hrudníku spôsobených angínou pectoris. Za týchto okolností nemôže byť spochybnená prípustnosť prvej otázky v rozsahu, v akom sa týka výkladu článku 31 nariadenia
         č. 1408/71, a nie je namieste ju preformulovať tak, aby sa týkala článku 22 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 1408/71.

       O dosahu článku 31 nariadenia č. 1408/71
      30      Na účely zodpovedania prejudiciálnej otázky treba najskôr spresniť dosah článku 31 nariadenia č. 1408/71.

      31      V tomto ohľade je vhodné v prvom rade uviesť, že na rozdiel od článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, ktorý priznáva
         nárok na dávky zamestnancovi alebo samostatne zárobkovo činnej osobe, ktorej „stav si vyžaduje okamžité dávky počas pobytu
         na území iného členského štátu“, článok 31 toho istého nariadenia, ktorý zakotvuje obdobný nárok pre dôchodcov a ich rodinných
         príslušníkov pri pobyte na území iného členského štátu, ako je štát, kde majú bydlisko, neobsahuje zodpovedajúce spresnenie
         týkajúce sa zdravotného stavu dotknutých osôb.

      32      V druhom rade treba uviesť, že Súdny dvor síce nepochybne rozhodol, že poberatelia dôchodku alebo renty, aj keď nevykonávajú
         zárobkovú činnosť, spadajú z dôvodu ich príslušnosti k systému sociálneho zabezpečenia pod ustanovenia nariadenia č. 1408/71
         týkajúce sa „zamestnancov“, napriek tomu ale uviedol, že je tomu tak iba v rozsahu, v akom dôchodcovia nie sú predmetom osobitných
         ustanovení, ktoré sa na nich vzťahujú (rozsudok Pierik, už citovaný, bod 4).

      33      Súdny dvor potom, čo v tomto ohľade dospel k záveru, že nariadenie č. 1408/71 vo svojich článkoch 27 až 33 upravuje osobitné
         ustanovenia vzťahujúce sa výlučne na dôchodcov, najmä spresnil, že tieto ustanovenia upravujú v článku 31 nárok uvedených
         poistencov na vecné dávky v prípade, že sa tieto dávky stanú nevyhnutnými počas pobytu v inom členskom štáte, ako je štát
         ich bydliska (rozsudok Pierik, už citovaný, body 5 a 6).

      34      Za týchto podmienok nemožno na rozdiel od toho, čo uviedli vlády viacerých členských štátov, tvrdiť, ani že dôchodcovia bývajúci
         v inom členskom štáte, ako je štát ich bydliska, patria do pôsobnosti článku 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, ani
         že výklad článku 31 toho istého nariadenia by mal vychádzať z ustanovenia skôr citovaného článku.

      35      Ako totiž zdôraznili belgická a fínska vláda, ako aj Komisia, výklad spočívajúci v zjednotení režimu zavedeného oboma vyššie
         uvedenými ustanoveniami by totiž opomínal ako odlišnosti v znení oboch ustanovení, konštatované v bode 31 tohto rozsudku,
         tak aj okolnosť, že normotvorca Spoločenstva považoval za užitočné prijať osobitné ustanovenia pre kategóriu sociálnych poistencov
         tvorenú dôchodcami a ich rodinnými príslušníkmi.

      36      Na rozdiel od toho, čo tvrdili írska a holandská vláda, nemožno sa z rovnakých dôvodov domnievať, že článok 22a nariadenia
         č. 1408/71 podriaďuje dôchodcov režimu stanovenému článkom 22 ods. 1 písm. a) toho istého nariadenia. Okrem toho takýto výklad
         nemá oporu ani v znení článku 22a, ktorý podľa svojho názvu stanovuje „osobitné pravidlá pre určité kategórie osôb“, ani,
         ako to konštatovala fínska vláda, v odôvodneniach nariadenia Rady (ES) č. 3095/95 z 22. decembra 1995, ktorým sa mení a dopĺňa
         nariadenie (EHS) č. 1408/71, nariadenie (EHS) č. 574/72, nariadenie (EHS) č. 1247/92, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS)
         č. 1408/71 a nariadenie (EHS) č. 1245/93, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 1247/92 (Ú. v. ES L 335, s. 1; Mim.
         vyd. 05/002, s. 267), ktorým bol do nariadenia č. 1408/71 vložený článok 22a.

      37      Pokiaľ ide o tvrdenie írskej a holandskej vlády, podľa ktorého bude nevyhnutná rovnosť medzi sociálnymi poistencami zaručená
         iba vtedy, ak sa analogicky uplatní článok 22 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, nemožno ho prijať.

      38      Ako uviedla grécka vláda vo svojich písomných pripomienkach a generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, skutočnosť, že
         normotvorca Spoločenstva nezamýšľal napodobniť režim vzťahujúci sa na neaktívnych dôchodcov rovnako ako režim, ktorý sa vzťahuje
         na zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby, možno vysvetliť jeho vôľou podporiť efektívnu mobilitu tejto kategórie
         sociálnych poistencov s prihliadnutím na niektoré črty, ktoré sú im vlastné, medzi iným potenciálne zvýšenú zraniteľnosť a závislosť
         v zdravotnej oblasti, ako aj voľný čas umožňujúci častejšie pobyty v iných členských štátoch.

      39      Z vyššie uvedeného vyplýva, že režim zavedený článkom 31 nariadenia č. 1408/71 musí byť odlišovaný od režimu stanoveného článkom
         22 ods. 1 písm. a) toho istého nariadenia.

      40      Osobitne, článok 31 nariadenia č. 1408/71 nemožno vykladať v tom zmysle, že nárok na vecné dávky, ktorý zaručuje, by bol vyhradený
         iba dôchodcom, ktorých stav vyžaduje okamžité dávky počas pobytu na území iného členského štátu, to znamená obmedzený iba
         na starostlivosť, ktorej okamžitá liečebná nevyhnutnosť bola konštatovaná (rozsudok z 2. mája 1996, Paletta, C‑206/94, Zb.
         s. I‑2357, bod 20), a ktorá by preto najmä nemohla byť odložená až do návratu poistenca do jeho štátu bydliska.

      41      Toto ustanovenie nemožno vykladať ani v tom zmysle, že uvedený nárok by bol obmedzený iba na prípady, kde sa poskytnutá starostlivosť
         stane nevyhnutnou z dôvodu náhlej choroby. Osobitne okolnosť, že starostlivosť vyžadovaná vývojom zdravotného stavu sociálneho
         poistenca počas jeho dočasného pobytu v inom členskom štáte môže prípadne súvisieť so skôr prítomnou patológiou, o ktorej
         poistenec vedel, akou môže byť chronická choroba, nemôže byť postačujúca na to, aby dotknutú osobu zbavila nároku na výhody
         plynúce z ustanovenia článku 31 nariadenia č. 1408/71.

      42      Okrem toho treba konštatovať, že článok 31 nariadenia č. 1408/71, najmä na rozdiel od článku 22 ods. 1 písm. c) toho istého
         nariadenia, nestanovuje schvaľovací režim, pokiaľ ide o poskytnutie vecných dávok, na ktoré zaručuje nárok dôchodcom a ich
         rodinným príslušníkom bývajúcim v inom členskom štáte, ako je štát ich bydliska.

      43      Z vyššie uvedeného vyplýva, že členský štát nemôže viazať poskytnutie vecných dávok zaručených článkom 31 nariadenia č. 1408/71
         dôchodcom pri pobyte v inom členskom štáte, ako je štát ich bydliska, na akékoľvek schvaľovacie konanie ani na požiadavku,
         aby sa choroba, ktorá si vyžiadala predmetnú starostlivosť, prejavila náhle pri tomto pobyte, a spôsobila tak nutnosť okamžitého
         poskytnutia uvedenej starostlivosti.

       O praktickom vykonaní článku 31 nariadenia č. 1408/71
      44      Ako vyplýva zo znenia prvej prejudiciálnej otázky, vnútroštátny súd sa ďalej pýta na dosah článku 31 nariadenia č. 574/72,
         ktorý sa týka vykonania článku 31 nariadenia č. 1408/71.

      45      Vzhľadom na okolnosti veci samej treba pripomenúť, že toto ustanovenie najmä stanovuje, že na účely poberania vecných dávok
         na základe článku 31 nariadenia č. 1408/71 predloží dôchodca inštitúcii miesta pobytu potvrdenie vydané inštitúciou miesta
         bydliska osvedčujúce, že má nárok na uvedené dávky. To isté ustanovenie však spresňuje, že pokiaľ dôchodca nepredloží uvedené
         potvrdenie, vyžiada si ho samotná inštitúcia miesta pobytu od inštitúcie miesta bydliska.

      46      V predmetnej veci z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pánovi Ioannidisovi bolo takéto potvrdenie, konkrétne formulár
         E 111, vydané pred jeho odchodom do Nemecka.

      47      Toto uznesenie však nespresňuje, ako to uviedla írska vláda, či bol uvedený formulár predložený nemeckej zdravotnej poisťovni.
         Treba napriek tomu konštatovať, že prípadný nedostatok takéhoto spontánneho predloženia nemôže byť rozhodujúci. V takomto
         prípade je totiž úlohou inštitúcie miesta pobytu ubezpečiť sa, že dotknutá osoba nie je držiteľom takéhoto formulára, a pokiaľ
         nie je, vyžiadať si jeho vydanie od príslušnej inštitúcie, ku ktorej táto osoba patrí, ako to stanovuje článok 31 nariadenia
         č. 574/72.

      48      Vo veci samej si však nemecká zdravotná poisťovňa vyžiadala od IKA zaslanie formulára E 112, to znamená potvrdenia používaného
         v prípade žiadosti o povolenie odchodu na územie iného členského štátu na účely starostlivosti, v súlade s článkom 22 ods. 1
         písm. c) nariadenia č. 1408/71.

      49      Je nutné konštatovať, že takýto prístup sa rovná odopretiu uplatnenia článku 31 nariadenia č. 1408/71, a to či už zo strany
         dotknutej osoby došlo k spontánnemu predloženiu formulára E 111 alebo nie. Skutočnosť, že inštitúcia miesta pobytu vyžaduje
         predloženie formulára E 112 namiesto toho, aby sa uspokojila s formulárom E 111 predloženým sociálnym poistencom alebo si
         vyžiadala posledný uvedený formulár od inštitúcie miesta bydliska, totiž nevyhnutne znamená, že inštitúcia miesta pobytu sa
         domnieva, že nie je namieste poskytnúť dotknutej osobe vecné dávky na základe článku 31 nariadenia č. 1408/71.

      50      Na účely zodpovedania otázky položenej vnútroštátnym súdom treba spresniť, že príslušná inštitúcia miesta bydliska, ktorá
         predtým vydala svojmu poistencovi formulár E 111, sa nesmie, v prípade takéhoto odopretia a takejto požiadavky inštitúcie
         miesta pobytu, uspokojiť, ako to zrejme urobila IKA vo veci samej, s tým, že považuje za dané, že podmienky na uplatnenie
         článku 31 nariadenia č. 1408/71 nie sú splnené.

      51      Inštitúcia miesta pobytu a inštitúcia miesta bydliska totiž spoločne plnia úlohu uplatňovať články 31 a 36 nariadenia č. 1408/71
         a články 31 a 93 nariadenia č. 574/72 a sú v súlade s článkami 10 ES a 84 nariadenia č. 1408/71 povinné spolupracovať na účely
         zabezpečenia správneho vykonania už citovaných ustanovení, a tým aj plného dodržiavania práv udelených článkom 31 nariadenia
         č. 1408/71 dôchodcom a ich rodinným príslušníkom na účely uľahčenia voľného pohybu týchto sociálnych poistencov (pozri v obdobnom
         zmysle rozsudky z 24. októbra 1996, Picard, C‑335/95, Zb. s. I‑5625, bod 18, a z 10. februára 2000, FTS, C‑202/97, Zb. s. I‑883,
         body 51 a 56).

      52      Z toho najmä vyplýva, že pokiaľ inštitúcia miesta bydliska dostane od inštitúcie miesta pobytu žiadosť o vydanie formulára
         E 112, hoci predtým vydala svojmu poistencovi formulár E 111, je jej úlohou overiť, prípadne tak, že si vyžiada všetky potrebné
         údaje od inštitúcie miesta pobytu, či zrejmé odmietnutie poskytnúť vecné dávky podľa článku 31 nariadenia č. 1408/71 je skutočne
         opodstatnené. Ak inštitúcia miesta bydliska nadobudne presvedčenie, že bolo skutočne namieste uplatniť článok 31, a teda aj
         články 36 nariadenia č. 1408/71 a 93 nariadenia č. 574/72 týkajúce sa náhrady medzi inštitúciami, je jej úlohou o tom upovedomiť
         inštitúciu miesta pobytu. Inštitúcia miesta pobytu je potom povinná preskúmať opodstatnenosť svojho stanoviska a prípadne
         ho zmeniť.

       O náhrade starostlivosti pokrytej článkom 31 nariadenia č. 1408/71
      53      Vzhľadom na predmet veci samej, ktorá sa týka prípadnej existencie povinnosti nahradiť náklady súvisiace s hospitalizáciou
         dotknutej osoby v inom členskom štáte, ako je štát jeho bydliska, sa vnútroštátny súd nakoniec zaoberá, ako vyplýva z prvej
         prejudiciálnej otázky, dosahom článku 36 nariadenia č. 1408/71 a článku 93 nariadenia č. 574/72.

      54      Treba pripomenúť, že podľa článku 36 nariadenia č. 1408/71 sa vecné dávky poskytované inštitúciou jedného členského štátu
         v mene inštitúcie iného členského štátu nahradia v celom rozsahu, v súlade s postupom upraveným nariadením č. 574/72, buď
         na základe preukázania skutočných výdavkov alebo na základe paušálnych platieb, pokiaľ obidva členské štáty alebo príslušné
         orgány týchto členských štátov nezabezpečia iné metódy náhrady alebo sa nevzdajú všetkých náhrad medzi inštitúciami, ktoré
         podliehajú ich právomoci.

      55      Článok 93 nariadenia č. 574/72, ktorý zabezpečuje vykonanie tohto ustanovenia, najmä stanovuje, že vecné dávky poskytované
         inštitúciou miesta pobytu na základe článku 31 nariadenia č. 1408/71 jej nahrádza inštitúcia miesta bydliska dotknutej osoby
         a že táto náhrada sa v zásade vzťahuje na skutočnú výšku uvedených dávok tak, ako vyplýva z účtovníctva inštitúcie miesta
         pobytu. Ak táto výška nevyplýva z uvedeného účtovníctva a dotknuté členské štáty alebo ich príslušné orgány sa nedohodli na
         iných metódach vyčíslenia, k uvedenej náhrade dôjde podľa paušálnej platby, o ktorej výške rozhodne Správna komisia Európskych
         spoločenstiev pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov.

      56      Tieto ustanovenia sa spravidla majú uplatniť, ak boli dôchodcovi poskytnuté vecné dávky na základe článku 31 nariadenia č. 1408/71.

      57      Vo veci samej však, ako sa zdôraznilo v bodoch 48 a 49 tohto rozsudku, nemecká zdravotná poisťovňa odmietla pánovi Ioannidisovi
         poskytnúť takéto vecné dávky, takže z toho možno vyvodiť, aj keď takáto okolnosť výslovne nevyplýva zo znenia uznesenia vnútroštátneho
         súdu, že dotknutá osoba pravdepodobne uhradila osobne poskytnutú starostlivosť, ktorých náhradu jej teraz IKA odmieta.

      58      Z článku 34 nariadenia č. 574/72 nepochybne vyplýva, že ak nie je počas pobytu na území členského štátu, kde sa poskytuje
         starostlivosť, možné splniť formálne náležitosti stanovené v článku 31 toho nariadenia, nahradí vynaložené výdavky dotknutej
         osoby na jej žiadosť inštitúcia jej miesta bydliska do výšky stanovenej týmto ustanovením.

      59      Je však nevyhnutné uznať, ako to správne zdôraznili grécka vláda vo svojich písomných pripomienkach a generálny advokát v bode
         53 svojich návrhov, že odopretie uplatnenia článku 31 nariadenia č. 1408/71 zo strany inštitúcie miesta pobytu a jej požiadavku
         na predloženie formulára E 112 nemožno považovať za nesplnenie formálnej náležitosti stanovenej v článku 31 nariadenia č. 574/72.

      60      Ako však vyplýva z bodov 50 až 52 tohto rozsudku, je úlohou príslušnej inštitúcie miesta bydliska, ktorá predtým vydala svojmu
         poistencovi formulár E 111, ak sa stretne s takýmto odopretím a požiadavkou, prispieť k uľahčeniu správneho vykonania článku
         31 nariadenia č. 1408/71.

      61      Z toho vyplýva, že pokiaľ sa zdá, že inštitúcia miesta pobytu odoprela uplatniť posledné uvedené ustanovenie protiprávne a že
         sa inštitúcia miesta bydliska potom, čo bola o tomto odopretí upovedomená, zdržala toho, aby prispela – ako je jej povinnosťou
         – k uľahčeniu správneho uplatnenia tohto ustanovenia, je úlohou tejto poslednej uvedenej inštitúcie bez toho, aby tým bola
         dotknutá prípadná zodpovednosť inštitúcie miesta pobytu, nahradiť priamo poistencovi náklady na starostlivosť, ktoré musel
         znášať tak, aby poistencovi bola zaručená úroveň náhrady rovnocenná tej, ktorú by dostal, ak by ustanovenia uvedeného článku
         boli dodržané (pozri analogicky rozsudok z 12. júla 2001, Vanbraekel a i., C‑368/98, Zb. s. I‑5363, bod 34).

      62      Okrem toho, keďže takáto náhrada v tomto prípade nahrádza vecné dávky zaručené dôchodcom článkom 31 nariadenia č. 1408/71,
         členský štát nemôže podmieňovať uvedenú náhradu ani akýmkoľvek povoľovacím konaním, ani požiadavkou, aby sa choroba, ktorá
         si vyžiadala predmetnú starostlivosť, prejavila náhle pri pobyte v inom členskom štáte, a spôsobilo by nevyhnutnosť okamžitého
         poskytnutia uvedenej starostlivosti.

      63      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba odpovedať na prvú prejudiciálnu otázku takto:

      Článok 31 nariadenia č. 1408/71 musí byť vykladaný v tom zmysle, že nárok na vecné dávky zaručené týmto ustanovením dôchodcom
         pri pobyte v inom členskom štáte, ako je štát ich bydliska, nepodlieha podmienke, aby sa choroba, ktorá si vyžiadala predmetnú
         starostlivosť, prejavila náhle pri tomto pobyte a spôsobila tak nevyhnutnosť okamžitého poskytnutia uvedenej starostlivosti.
         Toto ustanovenie teda bráni tomu, aby členský štát viazal uvedený nárok na takúto podmienku.

      Článok 31 nariadenia č. 1408/71 bráni tomu, aby členský štát viazal nárok na vecné dávky zaručené týmto ustanovením na akékoľvek
         povoľovacie konanie.

      Poskytovanie a náhrada vecných dávok uvedených v článku 31 nariadenia č. 1408/71 sa spravidla musí uskutočniť v súlade s ustanoveniami
         tohto článku v spojení s článkom 36 toho istého nariadenia a článkami 31 a 93 nariadenia č. 574/72.

      Pokiaľ sa zdá, že inštitúcia miesta pobytu odoprela poskytnúť vecné dávky uvedené v článku 31 nariadenia č. 1408/71 protiprávne
         a že sa inštitúcia miesta bydliska potom, čo bola o tomto odopretí upovedomená, zdržala toho, aby prispela – ako je jej povinnosťou
         – k uľahčeniu správneho vykonania tohto ustanovenia, je úlohou tejto poslednej menovanej inštitúcie bez toho, aby tým bola
         dotknutá prípadná zodpovednosť inštitúcie miesta pobytu, nahradiť priamo poistencovi náklady na starostlivosť, ktoré musel
         znášať tak, aby poistencovi bola zaručená úroveň náhrady rovnocenná tej, ktorú by dostal, ak by ustanovenia uvedeného článku
         boli dodržané.

      V poslednom uvedenom prípade články 31 a 36 nariadenia č. 1408/71 a články 31 a 93 nariadenia č. 574/72 bránia tomu, aby vnútroštátna
         právna úprava podriaďovala takúto náhradu získaniu dodatočného povolenia, ktoré je vydané iba vtedy, ak sa preukáže, že sa
         choroba, ktorá si vyžiadala predmetnú starostlivosť, prejavila náhle pri pobyte a spôsobila tak nevyhnutnosť uvedenej starostlivosti.

       O druhej, tretej, štvrtej a piatej prejudiciálnej otázke
      64      Zo znenia druhej, tretej, štvrtej a piatej prejudiciálnej otázky vyplýva, že tieto otázky boli položené iba pre prípad, že
         by sa na prvú prejudiciálnu otázku odpovedalo tak, že články 31 a 36 nariadenia č. 1408/71 a články 31 a 93 nariadenia č. 574/72
         nebránia uplatneniu takej právnej úpravy, ako je právna úprava vo veci samej. Vzhľadom na odpoveď na prvú prejudiciálnu otázku
         teda nie je potrebné skúmať tieto otázky.

       O trovách
      65      Trovy konania, ktoré vznikli gréckej, belgickej, španielskej, írskej, holandskej, rakúskej a fínskej vláde a vláde Spojeného
         kráľovstva, ako aj Komisii, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, sa nenahrádzajú. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym
         dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu
         v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR,
      o otázkach, ktoré mu predložil Dioikitiko Protodikeio Thessalonikis uznesením z 31. januára 2000, rozhodol takto:
      1.      Článok 31 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov
            a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci Spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (EHS) č. 2001/83
            z 2. júna 1983, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 3096/95 z 22. decembra 1995, musí byť vykladaný v tom zmysle,
            že nárok na vecné dávky zaručené týmto ustanovením dôchodcom pri pobyte v inom členskom štáte, ako je štát ich bydliska, nepodlieha
            podmienke, aby sa choroba, ktorá si vyžiadala predmetnú starostlivosť, prejavila náhle pri tomto pobyte a spôsobila tak nevyhnutnosť
            okamžitého poskytnutia uvedenej starostlivosti. Toto ustanovenie teda bráni tomu, aby členský štát viazal uvedený nárok na
            takúto podmienku.
      2.      Článok 31 nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 2001/83, zmeneného a doplneného
            nariadením č. 3096/95, bráni tomu, aby členský štát viazal nárok na vecné dávky zaručené týmto ustanovením na akékoľvek povoľovacie
            konanie.
      3.      Poskytovanie a náhrada vecných dávok uvedených v článku 31 nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom
            nariadením č. 2001/83, zmeneného a doplneného nariadením č. 3096/95, sa spravidla musí uskutočniť v súlade s ustanoveniami
            tohto článku v spojení s článkom 36 toho istého nariadenia a článkami 31 a 93 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca
            1972, ktorým sa stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením
            č. 2001/83, ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením č. 3096/95.
      4.      Pokiaľ sa zdá, že inštitúcia miesta pobytu odoprela poskytnúť vecné dávky uvedené v článku 31 nariadenia č. 1408/71 v znení
            zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 2001/83, zmeneného a doplneného nariadením č. 3096/95, protiprávne a že
            sa inštitúcia miesta bydliska potom, čo bola o tomto odopretí upovedomená, zdržala toho, aby prispela – ako je jej povinnosťou
            – k uľahčeniu správneho vykonania tohto ustanovenia, je úlohou tejto poslednej menovanej inštitúcie bez toho, aby tým bola
            dotknutá prípadná zodpovednosť inštitúcie miesta pobytu, nahradiť priamo poistencovi náklady na starostlivosť, ktoré musel
            znášať tak, aby poistencovi bola zaručená úroveň náhrady rovnocenná tej, ktorú by dostal, ak by ustanovenia uvedeného článku
            boli dodržané.
      5.      V poslednom uvedenom prípade články 31 a 36 nariadenia č. 1408/71 v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením
            č. 2001/83, zmeneného a doplneného nariadením č. 3096/95, a články 31 a 93 nariadenia č. 574/72 v znení zmenenom, doplnenom
            a aktualizovanom nariadením č. 2001/83, ktoré bolo zmenené a doplnené nariadením č. 3096/95, bránia tomu, aby vnútroštátna
            právna úprava podriaďovala takúto náhradu získaniu dodatočného povolenia, ktoré je vydané iba vtedy, ak sa preukáže, že sa
            choroba, ktorá si vyžiadala predmetnú starostlivosť, prejavila náhle pri pobyte a spôsobila tak nevyhnutnosť uvedenej starostlivosti.

               Rodríguez Iglesias

               Wathelet

               Schintgen

               Timmermans

               Gulmann

               Edward

               La Pergola

               Jann

               Skouris

               Macken

                     Colneric

               von Bahr

                     Cunha Rodrigues

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 25. februára 2003.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: gréčtina.