title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. októbra 2004. # Panagiotis Markopoulos a i. proti Ypourgos Anaptyxis a Soma Orkoton Elegkton. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Symvoulio tis Epikrateias - Grécko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Ôsma smernica 84/253/EHS - Články 11 a 15 - Udelenie oprávnenia osobám oprávneným vykonávať povinný audit účtovných dokladov - Možnosť udeliť oprávnenie osobám, ktoré nevykonali skúšku odbornej spôsobilosti - Podmienky udelenia oprávnenia štátnym príslušníkom iných členských štátov. # Vec C-255/01.

text:
      Vec C-255/01
      Panagiotis Markopoulos a i.
      proti
      Ypourgos Anaptyxis a Soma Orkoton Elegkton
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Symvoulio tis Epikrateias)
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ôsma smernica 84/253/EHS – Články 11 a 15 – Udelenie oprávnenia osobám oprávneným vykonávať povinný audit účtovných dokladov – Možnosť udeliť oprávnenie osobám, ktoré nevykonali skúšku odbornej spôsobilosti – Podmienky udelenia oprávnenia štátnym príslušníkom iných členských štátov“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Spoločnosti – Smernica 84/253 – Udelenie oprávnenia osobám oprávneným vykonávať povinný
            audit účtovných dokladov – Prechodné ustanovenia – Udelenie oprávnenia určitým kategóriám odborníkov bez skúšky odbornej spôsobilosti
            (článok 15) – Podmienky – Lehota na výkon takejto možnosti udelenia oprávnenia
      (Smernica Rady 84/253, článok 15)
      2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Spoločnosti – Smernica 84/253 – Udelenie oprávnenia osobám oprávneným vykonávať povinný
            audit účtovných dokladov – Udelenie oprávnenia osobám, ktoré svoju spôsobilosť nadobudli úplne alebo čiastočne v inom členskom
            štáte (článok 11) – Podmienky
      (Smernica Rady 84/253, článok 11)
      1.        Článok 15 ôsmej smernice Rady 84/253 o požiadavkách kladených na osoby oprávnené vykonávať povinný audit účtovných dokladov,
         vychádzajúcej z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy, umožňuje všetkým členským štátom udeliť oprávnenia osobám, ktoré spĺňajú
         podmienky uvedené v tomto článku, to jest tým osobám, ktoré sú spôsobilé v príslušnom členskom štáte vykonávať povinný audit
         účtovných dokladov uvedených v článku 1 ods. 1 a ktoré ho vykonávali až do jedného roka po nadobudnutí účinnosti vnútroštátnej
         právnej úpravy, ktorou sa preberá ôsma smernica bez toho, aby predtým museli zložiť skúšku odbornej spôsobilosti a aby bolo
         nevyhnutné preskúmať, do akej miery vnútroštátna právna úprava platná pred prijatím ôsmej smernice stanovovala alebo nestanovovala
         nejakej osobitnej kategórii odborníkov povinnosť vykonať skúšku.

      Tento článok 15 však bráni tomu, aby členský štát využil tam uvedenú možnosť po uplynutí jednoročnej lehoty, ktorá začala
         plynúť odo dňa uplatňovania vnútroštátnych ustanovení preberajúcich túto smernicu, pričom posledným dňom musí byť v každom
         prípade 1. január 1990.

      (pozri body 35, 37, 44, 52 – 53, výrok 1)
      2.        Článok 11 ôsmej smernice 84/253 o požiadavkách kladených na osoby oprávnené vykonávať povinný audit účtovných dokladov, vychádzajúcej
         z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy, umožňuje hostiteľskému členskému štátu udeliť oprávnenia na výkon povinného auditu účtovných
         dokladov odborníkom, ktorým už bolo oprávnenie udelené v inom členskom štáte, bez toho, aby museli vykonať skúšku odbornej
         spôsobilosti, ak príslušné orgány tohto hostiteľského členského štátu v súlade s touto smernicou pokladajú ich spôsobilosť
         za rovnocennú s tou, ktorá je požadovaná vnútroštátnou právnou úpravou ich štátu.

      Pri neexistencii osobitných ustanovení upravujúcich preskúmanie rovnocennosti je úlohou príslušných orgánov vykonať toto preskúmanie
         pri dodržaní povinností, ktoré členským štátom vyplývajú z ustanovení Zmluvy a predovšetkým z ustanovení o slobode usadiť
         sa.

      (pozri body 62, 67, výrok 2)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 7. októbra 2004 (*)

      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ôsma smernica 84/253/EHS – Články 11 a 15 – Udelenie oprávnenia osobám oprávneným vykonávať povinný audit účtovných dokladov – Možnosť udeliť oprávnenie osobám, ktoré nevykonali skúšku odbornej spôsobilosti – Podmienky udelenia oprávnenia štátnym príslušníkom iných členských štátov“
      Vo veci C-255/01,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES,
      podaný rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias (Grécko) z 12. júna 2001 a doručený Súdnemu dvoru 3. júla 2001, ktorý súvisí
         s konaním:

      Panagiotis Markopoulos a i.
      proti
      Ypourgos Anaptyxis,
      Soma Orkoton Elegkton,
      za účasti:
      Georgios Samothrakis a i.
      a
      Christos Panagiotidis,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts, S. von Bahr a K. Schiemann (spravodajca),
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. februára 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Markopoulos a i., v zastúpení: N. Alivizatos, E. Kiousopoulou, G. Dellis a K. Giannakopoulos, Dikigoroi,
      –        Soma Orkoton Elegkton, v zastúpení: A. Kalogeras, Dikigoros,
      –        pán Samothrakis a i., v zastúpení: C. Politis a N. Skandamis, Dikigoroi,
      –        pán Panagiotidis, v zastúpení: M. Bachas, Dikigoros,
      –        grécka vláda, v zastúpení: E.-M. Mamouna a S. Spyropoulos, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: S. Ortiz Vaamonde a M. Muñoz Pérez, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia a C. Schmidt, splnomocnené zástupkyne,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 1. apríla 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu ustanovení článku 11 a článku 15 ôsmej smernice Rady 84/253/EHS z 10. apríla
         1984 o požiadavkách kladených na osoby oprávnené vykonávať povinný audit účtovných dokladov, vychádzajúcej z článku 54 ods. 3
         písm. g) zmluvy (Ú. v. ES L 126, s. 20, ďalej len „ôsma smernica“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú na jednej strane Markopoulos a i. a na strane druhej Ypourgos
         Anaptyxis (ministerstvo rozvoja) a Soma Orkoton Elegkton (ďalej len „komora prísažných audítorov“), vedľajšími účastníkmi
         konania sú Samothrakis a i. a Panagiotidis, a ktorého predmetom je rozhodnutie tejto komory zapísať do svojho zoznamu 60 žiadateľov,
         ktorí sú vedľajšími účastníkmi vo veci samej, bez toho, aby museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti, ktorá je stanovená
         v článku 4 ôsmej smernice.

      3        Vnútroštátny súd predovšetkým žiada Súdny dvor, aby upresnil rozsah možnosti členského štátu stanovenej v článku 15 ôsmej
         smernice, udeliť určitým kategóriám osôb oprávnenie na vykonávanie auditu účtovných dokladov bez toho, aby museli vykonať
         skúšku odbornej spôsobilosti. Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade osôb, ktorým bolo oprávnenie udelené v inom
         členskom štáte, môže byť oslobodenie od povinnosti vykonať skúšku odôvodnené na základe článku 11 ôsmej smernice.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      4        Prvé, druhé, tretie a štvrté odôvodnenie ôsmej smernice stanovuje:

      „... podľa smernice 78/660/EHS musí byť ročná účtovná závierka spoločností určitých právnych foriem overená jednou alebo viacerými
         osobami na to oprávnenými, ...,

      ... uvedená smernica bola doplnená smernicou 83/349/EHS... o konsolidovaných účtovných závierkach,
      ... je dôležité harmonizovať požiadavky kladené na osoby oprávnené vykonávať povinný audit účtovných dokladov, a to požiadavky
         na ich spôsobilosť vykonávať takýto povinný audit, ako aj zabezpečiť, aby boli tieto osoby nezávislé a mali dobrú povesť,

      ... vysoká úroveň teoretických vedomostí požadovaných pre vykonávanie povinného auditu účtovných dokladov, ako aj schopnosť
         využívať tieto poznatky v praxi pri povinnom audite, musia byť zaručené skúškou odbornej spôsobilosti“.

      5        Podľa šiesteho odôvodnenia ôsmej smernice:

      „... členské štáty sú... splnomocnené prijať prechodné ustanovenia v prospech osôb vykonávajúcich toto povolanie“.
      6        Deviate odôvodnenie tejto smernice uvádza:

      „... členský štát môže udeliť oprávnenie aj osobám, ktoré nadobudli potrebnú spôsobilosť mimo tohto štátu, ak je táto spôsobilosť
         rovnocenná so spôsobilosťou predpísanou v tejto smernici“.

      7        S prihliadnutím na štvrtú smernicu Rady 78/660/EHS z 25. júla 1978 o ročnej účtovnej závierke niektorých typov spoločností,
         vychádzajúcu z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy (Ú. v. ES L 222, s. 11) a na siedmu smernicu Rady 83/349/EHS z 13. júna 1983
         o konsolidovaných účtovných závierkach, vychádzajúcu z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy (Ú. v. ES L 193, s. 1), citovaných
         v prvom, resp. druhom odôvodnení ôsmej smernice, stanovuje článok 1 ods. 1 tejto smernice:

      „Koordinačné opatrenia predpísané touto smernicou platia pre právne predpisy a predpisy správnych orgánov členských štátov,
         a to vo vzťahu k osobám povereným:

      a)      povinným auditom ročnej závierky spoločností a overovaním súladu správy o stave podniku s touto ročnou závierkou, ak je takýto
         audit a takéto overovanie predpísané právnymi normami spoločenstva;

      b)      povinným auditom konsolidovanej závierky združenia podnikov a overovaním súladu konsolidovanej správy o stave takéhoto združenia
         s konsolidovanou závierkou, ak je takýto audit a takéto overovanie predpísané právnymi normami spoločenstva.“

      8        Článok 2 ôsmej smernice vyhradzuje výkon povinného auditu dokladov, uvedených v článku l ods. l len oprávneným osobám. Článok
         4 tejto smernice stanovuje všeobecné pravidlo, podľa ktorého možno takéto oprávnenie udeliť len fyzickej osobe, ak „dosiahla
         stupeň vzdelania potrebný pre prijatie na vysokoškolské štúdium, ďalej ukončila teoretické vzdelanie, absolvovala praktickú
         prípravu a úspešne vykonala štátnu alebo štátom uznanú skúšku odbornej spôsobilosti zodpovedajúcu štátnej skúške vyžadovanej
         na získanie vysokoškolského diplomu“.

      9        Článok 11 ods. 1 ôsmej smernice však stanovuje:

      „Úradné orgány jedného členského štátu môžu na overovanie oprávniť aj tie osoby, ktoré svoju spôsobilosť úplne alebo čiastočne
         nadobudli v niektorom inom štáte, ak spĺňajú obe nasledujúce podmienky:

      a)      ich spôsobilosť je príslušnými úradnými orgánmi pokladaná za rovnocennú s tou, ktorá sa na základe tejto smernice vyžaduje
         podľa práva tohto členského štátu;

      b)      podali dôkaz o svojich právnických vedomostiach, ktoré sa vyžadujú v tomto členskom štáte pre povinný audit podkladov, uvedených
         v článku l, odseku l. Úradné orgány tohto členského štátu však nemusia podanie takéhoto dôkazu predpisovať, ak považujú právnické
         vedomosti nadobudnuté v inom štáte za postačujúce.“

      10      Články 12 až 19 ôsmej smernice sa týkajú prechodných ustanovení. Podľa článku 15 tejto smernice:

      „Až do uplynutia jedného roka od aplikácie ustanovení uvedených v článku 30 (2) tí odborníci, ktorí neboli schválení individuálnymi
         aktmi kompetentných úradných orgánov, ale ktorí sú i tak kvalifikovaní v členskom štáte na vykonávanie zákonných overovaní
         dokumentov, spomínaných v článku 1 (1) a túto činnosť skutočne vykonávali až do toho dátumu, môžu byť schválení týmto členskými
         štátom, a to v súlade s touto smernicou.“

      11      Článok 19 ôsmej smernice stanovuje:

      „Žiadny z odborníkov uvedených v článku 15 a 16 alebo z osôb uvedených v článku 18 nemôže byť schválený na základe výnimky
         z článku 4, pokiaľ ho kompetentné orgány neuznajú za spôsobilého na vykonávanie zákonného overovania dokumentov spomínaných
         v článku 1 (1) a pokiaľ nemá ekvivalentnú kvalifikáciu ako osoby schválené podľa článku 4.“

      12      Podľa článku 30 ods. 1 a 2 ôsmej smernice:

      „1.      Členské štáty uvedú najneskôr do 1. januára 1988 so [do - neoficiálny preklad] účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou. Bezodkladne o tom
         informujú Komisiu.

      2.      Členské štáty môžu rozhodnúť, že predpisy uvedené v odseku 1 sa budú uplatňovať až od 1. januára 1990.“
       Vnútroštátna právna úprava
      13      Z vyjadrení vnútroštátneho súdu vyplýva, že pred prijatím ôsmej smernice bolo vykonávanie auditu účtovných dokladov, pokiaľ
         ide o niektoré typy dokladov, vyhradené pre prísažných účtovníkov. Títo prísažní účtovníci museli byť zapísaní v zozname vedenom
         Soma Orkoton Logiston (ďalej len „komora prísažných účtovníkov“). Článok 10 ods. 6 zákonného dekrétu č. 3329/55 (FEK A’ 230)
         stanovoval, že na overenie znalostí môže dozorná rada komory prísažných účtovníkov podrobiť žiadateľov skúške týkajúcej sa
         ich znalostí. V tom zmysle zovšeobecnil článok 2 zákonného dekrétu č. 737/61 (FEK A’ 186) povinnosť všetkých žiadateľov uspieť
         vo výberovom konaní.

      14      Ustanovením článku 2 zákonného dekrétu č. 3329/55 sa prísažným účtovníkom zverila „výlučná“ právomoc, zahŕňajúca pôvodne výkon
         auditu verejného charakteru, ktorá sa potom postupne rozšírila na audit rôznych štátnych podnikov založených vo forme akciovej
         spoločnosti, ako aj rôznych druhov akciových spoločností so súkromným kapitálom. Títo prísažní účtovníci mali podľa článku 3
         zákonného dekrétu č. 3329/55 takisto „fakultatívnu“ právomoc v tom zmysle, že mohli byť vybraní na výkon auditu všetkých druhov
         obchodných spoločností, ako aj všetkých právnických osôb založených podľa občianskeho zákonníka.

      15      Okrem toho tu pôsobili účtovníci, ktorí mohli vykonávať len takú činnosť, ktorá nebola vyhradená prísažným účtovníkom, bez
         toho, aby predtým museli uspieť vo výberovom konaní alebo vykonať skúšku. Do tejto kategórie odborníkov „riadnych účtovníkov“
         patrili okrem gréckych štátnych príslušníkov aj osoby, ktorým bolo na tento účel udelené oprávnenie v iných štátoch.

      16      Z uznesenia vnútroštátneho súdu vyplýva, že vnútroštátna právna úprava sa menila niekoľkokrát s cieľom prebrať ôsmu smernicu
         do vnútroštátneho právneho poriadku.

      17      Po prvé, zákonný dekrét č. 3329/55 bol zmenený prezidentským dekrétom č. 15/89 o prispôsobení právnej úpravy týkajúcej sa
         prísažných účtovníkov ustanoveniam ôsmej smernice (FEK A’ 5/5.1.1989). V tomto zmysle síce článok 10 zákonného dekrétu č. 3329/55
         v znení neskorších predpisov v podstate zachováva štruktúru komory prísažných účtovníkov, ale s cieľom uviesť vnútroštátnu
         právnu úpravu do súladu s ôsmou smernicou zavádza presnú úpravu povinnosti úspešného vykonania skúšky ako podmienky na zápis
         do tejto komory. Rovnako je v článku 10 ods. 9 zákonného dekrétu č. 3329/55 v znení neskorších predpisov uvedená možnosť vymenovať
         za prísažných účtovníkov osoby, ktorým bolo udelené oprávnenie na výkon povolania orgánmi iného členského štátu, za podmienky,
         že ich spôsobilosť je pokladaná za rovnocennú so spôsobilosťou osôb vymenovaných alebo povýšených na prísažných účtovníkov
         podľa ustanovenia odseku 1 tohto článku a že predtým úspešne vykonali skúšku.

      18      Prechodné ustanovenia článku 6 ods. 3 a 4 prezidentského dekrétu č. 15/89 stanovili až do 1. januára 1990 možnosť vymenovať
         za prísažných účtovníkov tie osoby vykonávajúce toto povolanie bez povinnosti vykonania skúšky, ktoré preukázateľne vykonávali
         v Grécku povinný audit výročných účtovných závierok spoločností alebo konsolidovaných účtovných závierok skupín podnikov,
         za podmienky, že okrem iného získali univerzitný diplom a že boli považovaní za spôsobilých vykonávať povinné audity účtovných
         dokladov.

      19      Po druhé, zákonom č. 1969/91 (FEK A’ 167/30.10.1991) v spojení s prezidentským dekrétom č. 226/92 (FEK A’ 120/14.7.1992) bola
         komora prísažných účtovníkov nahradená komorou prísažných audítorov. Článok 10 prezidentského dekrétu č. 226/92, definujúci
         podmienky vstupu do tejto novej komory, stanovil, že tento vstup je podmienený vykonaním skúšky odbornej spôsobilosti, ktorá
         je podrobne upravená v článku 11 prezidentského dekrétu č. 226/92. Článok 24 ods. 4 tohto dekrétu však stanovil, že prísažní
         účtovníci, ktorí už sú členmi komory prísažných účtovníkov, sú zo zákona zapísaní do komory prísažných audítorov.

      20      Článok 24 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 226/92 stanovil ako prechodné ustanovenie:

      „2.      Do uvedeného zoznamu sa takisto zapíšu na žiadosť podanú do šiestich mesiacov od zverejnenia tohto prezidentského dekrétu
         a po úspešnom vykonaní skúšky v súlade s ustanoveniami nasledujúceho odseku:

      a)      držitelia diplomu vyšších finančných, obchodných alebo priemyselných štúdií vydaného v Grécku alebo rovnocenného diplomu vydaného
         v cudzine, ktorí majú grécke štátne občianstvo alebo grécky pôvod a ktorí získali pätnásťročnú prax vo výkone auditu vo finančnej,
         účtovnej a právnej oblasti v Grécku;

      b)      grécki štátni príslušníci a štátni príslušníci iných členských štátov Európskych spoločenstiev, i) ktorým bolo udelené oprávnenie
         na výkon povolania prísažného účtovníka alebo prísažného audítora v inom členskom štáte Európskych spoločenstiev a sú uznaní
         za prísažných účtovníkov alebo prísažných audítorov v niektorom štáte Európskych spoločenstiev... a ii) ktorí získali desaťročnú
         prax vo výkone auditu, z toho aspoň tri roky v Grécku.“

      21      Po tretie, povinnosť podrobiť sa najprv skúške stanovenej v článku 24 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 226/92 bola zrušená
         článkom 2 ods. 7 prezidentského dekrétu č. 121/93 (FEK A’ 53/12.4.1993), podľa ktorého záujemcovia podľa článku 24 ods. 2
         písm. a) a b) prezidentského dekrétu č. 226/92 majú na účel skúšky a ohodnotenia spôsobilosti komisiou predložiť pracovné
         doklady týkajúce sa účtovných auditov, ktoré vykonali počas výkonu svojho povolania.

      22      Po štvrté, článok 18 ods. 3 zákona č. 2231/94 (FEK A’ 139/31.8.1994) stanovuje:

      „Osoby, ktoré už sú zapísané do zoznamu komory prísažných audítorov uvedenej v článku 13 prezidentského dekrétu č. 226/92
         a ktoré neboli členmi komory prísažných účtovníkov k 30. aprílu 1993 sú povinné vykonať skúšku odbornej spôsobilosti stanovenú
         v článkoch 10 a 11 prezidentského dekrétu č. 226/92 pred vymenovaním do niektorej kategórie. Tieto skúšky organizuje dozorná
         rada, ktorá takisto vymenuje skúšobné komisie. Osoby, ktoré skúšku nevykonajú, alebo ktoré sa jej nezúčastnia, budú vyčiarknuté
         zo zoznamu.“

      23      Na záver, toto posledne uvedené ustanovenie, ktoré pre žiadateľov o udelenie oprávnenia na výkon povolania prísažného audítora
         na základe prechodných ustanovení článku 24 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 226/92 znovu zaviedlo povinnosť vykonať skúšku
         odbornej spôsobilosti, bolo zrušené článkom 3 ods. 2 zákona č. 2257/94 (FEK A’ 197/23.11.1994), ktorý stanovuje:

      „Za článok 18 ods. 3 zákona č. 2231/94 (FEK A’ 139) sa dopĺňajú odsek 3a, 3b a 3c, ktoré znejú: ,3a. Držitelia diplomu o ukončenom
         vyššom vzdelaní podľa článku 10 ods. 1 prezidentského dekrétu č. 226/92, ktorí preukážu, že najneskôr k okamihu vyhlásenia
         tohto zákona vykonávali audítorskú činnosť v Grécku počas 18 rokov a boli poverení audítorskou činnosťou v Grécku k 1. januáru
         1989 alebo ktorým bolo udelené oprávnenie na výkon povolania prísažného účtovníka alebo prísažného audítora v inom členskom
         štáte Európskej únie alebo v jednom z týchto štátov: USA, Kanada, Austrália, Nový Zéland a Juhoafrická republika, a že k 1. januáru
         1989 získali desaťročnú prax vo výkone auditu, z toho aspoň tri roky v Grécku, sú oslobodení od povinnosti vykonať skúšku
         stanovenú v článku 18 ods. 3 zákona č. 2231/94 a považujú sa za riadne zapísaných do zoznamu komory prísažných audítorov,
         uvedeného v článku 13 prezidentského dekrétu č. 226/92. Dozorná rada komory prísažných audítorov overí splnenie týchto podmienok
         v lehote dvoch mesiacov. Prísažní audítori uvedení v pododsekoch predchádzajúcich tomuto odseku, ktorí podľa dozornej rady
         komory prísažných audítorov nemajú požadovanú spôsobilosť, predložia dôkazy o svojej spôsobilosti za účelom nového preskúmania
         osobitnou trojčlennou komisiou, menovanou rozhodnutím ministra národného hospodárstva a zloženou z jedného profesora vysokej
         školy auditu alebo účtovníctva, zástupcu obchodnej komory a člena vedeckého výboru komory prísažných audítorov. Osoby, ktoré
         podľa osobitnej komisie majú požadovanú spôsobilosť avšak nemajú dostatočnú dĺžku predchádzajúcej odbornej praxe, sa zapíšu
         do kategórie pomocných prísažných audítorov a do kategórie prísažných audítorov sa zapíšu až po získaní odbornej praxe požadovanej
         podľa pododseku 3a tohto odseku...‘“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      24      Žalobcovia podali na Symvoulio tis Epikrateias žalobu o zrušenie rozhodnutia dozornej rady komory prísažných audítorov č. 75
         z 19. januára 1995, podľa ktorého táto rada prijala do komory 60 žiadateľov bez toho, aby museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti
         a ktorí neboli členmi pôvodnej komory prísažných účtovníkov, z dôvodu, že spĺňajú všetky podmienky uvedené v článku 18 ods. 3a
         zákona č. 2231/94, ktorý bol doplnený článkom 3 ods. 2 zákona 2257/94 (ďalej len „článok 18 ods. 3a zákona č. 2231/94“).

      25      Medzi týmito 60 žiadateľmi sú niektorí držiteľmi vysokoškolských diplomov v odbore financií alebo obchodu, majú grécke štátne
         občianstvo a získali pätnásťročnú prax vo finančnej, účtovnej alebo právnej oblasti, ako je to v prípade pána Samothrakisa
         a i., kým iní majú grécke štátne občianstvo alebo štátne občianstvo iných štátov a bolo im udelené oprávnenie na výkon povolania
         prísažného účtovníka alebo prísažného audítora v inom členskom štáte Európskych spoločenstiev a vykonávali audítorskú činnosť
         počas desiatich rokov, ako je to v prípade pána Panagiotidisa.

      26      Keďže žalobcovia poukázali na problém súladu oslobodenia od povinnosti vykonať skúšku odbornej spôsobilosti stanovenej v článku
         18 ods. 3a zákona č. 2231/94, na ktorom je právne založené rozhodnutie č. 75, s ôsmou smernicou a boli názoru, že pretrvávajú
         pochybnosti o výklade článkov 11 a 15 ôsmej smernice, rozhodol Symvoulio tis Epikrateias prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Môže vnútroštátny zákonodarca na základe článku 15 ôsmej smernice..., využiť tam uvedenú možnosť a stanoviť, že v rozpore
         so všeobecným pravidlom je rôznym kategóriám osôb možné udeliť oprávnenie na výkon auditu účtovných dokladov, to jest bez
         toho, aby sa predtým zúčastnili na skúške odbornej spôsobilosti, ak príslušný členský štát zaviedol túto skúšku do svojho
         vnútroštátneho práva už pred prijatím smernice? Môže každopádne vnútroštátny zákonodarca opakovane využiť možnosť prijatia
         prechodných ustanovení na základe citovaného článku smernice, a predovšetkým po uplynutí tam uvedeného dátumu 1. januára 1991
         (ustanovenia článku 15 v spojení s článkom 30 ods. 2 smernice)?

      2.      Znamená ustanovenie článku 11 smernice jednoducho skutočnosť, že ak žiadateľ o udelenie oprávnenia na výkon auditu účtovných
         dokladov v členskom štáte Európskej únie získal niektorú zo spôsobilostí požadovaných v inom členskom štáte podľa právnej
         úpravy platnej pred harmonizáciou, môže štát, v ktorom sa žiada o udelenie oprávnenia, pokladať tieto spôsobilosti za spôsobilosti
         získané na jeho území bez zavedenia výnimky zo všeobecného pravidla, podľa ktorého sa oprávnenie udelí až po úspešnom vykonaní
         skúšky odbornej spôsobilosti? Alebo znamená, že povoľuje osobe, ktorej bolo oprávnenie na výkon auditu účtovných dokladov
         v členskom štáte udelené podľa právnej úpravy platnej pred harmonizáciou, získať v inom členskom štáte zodpovedajúce oprávnenie
         bez účasti na skúške odbornej spôsobilosti, ale výlučne na základe overenia rovnocennosti jej spôsobilosti?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      27      Svojou prvou otázkou, ktorá sa delí na dve časti, sa vnútroštátny súd po prvé pýta, či členský štát môže využiť možnosť uvedenú
         v článku 15 ôsmej smernice na prijatie prechodných ustanovení, na základe ktorých je rôznym kategóriám osôb vykonávajúcim
         toto povolanie možné udeliť oprávnenie na výkon auditu účtovných dokladov bez toho, aby predtým vykonali skúšku odbornej spôsobilosti,
         aká je stanovená v smernici, aj keď tento členský štát zaviedol túto skúšku do svojho vnútroštátneho práva už pred prijatím
         ôsmej smernice. Po druhé, vnútroštátny súd chce v prípade kladnej odpovede na prvú časť otázky vedieť, či príslušný členský
         štát môže s ohľadom na ustanovenie článku 15 v spojení s článkom 30 ods. 2 ôsmej smernice využiť túto možnosť po 1. januári
         1991, a to opakovane.

       O prvej časti prvej otázky
      28      Pokiaľ ide o prvú časť otázky, žalobcovia vo veci samej tvrdia, že možnosť uvedená v článku 15 ôsmej smernice nesmie povoliť
         odchýlenie sa od vnútroštátnej právnej úpravy predchádzajúcej prijatiu tejto smernice, ani od právnej úpravy Spoločenstva,
         ktoré zaviedlo všeobecnú úpravu osvedčovania odbornej spôsobilosti účtovníkov. Využitie tejto možnosti má slúžiť na ochranu
         práv už existujúcich podľa vnútroštátneho práva členských štátov. Táto možnosť teda nemá byť využitá ako právny základ na
         zavedenie nových vnútroštátnych pravidiel, ktoré sa odchyľujú tak od všeobecnej úpravy ôsmej smernice, ako aj od predtým existujúceho
         všeobecnej úpravy.

      29      Grécky zákonodarca sa preto nesmel kvôli existencii podmienky úspešného vykonania skúšky odbornej spôsobilosti vo vnútroštátnom
         práve pred prijatím ôsmej smernice oprieť o články 15 a 30 ôsmej smernice na stanovenie oslobodenia od tejto povinnosti určitým
         odborníkom.

      30      Naopak pán Samothrakis a i., ako aj grécka vláda a Komisia sú názoru, že možnosť priznaná v článku 15 ôsmej smernice nie je
         podradená právnym predpisom existujúcim v členských štátoch pred nadobudnutím účinnosti ôsmej smernice. Takýto výklad by mohol
         viesť k diskriminujúcemu zaobchádzaniu medzi osobami vykonávajúcimi toto povolanie, ktoré spĺňajú podmienky stanovené v článkoch
         15 a 19 tejto smernice.

      31      Pokiaľ ide o grécku úpravu predchádzajúcu prijatiu ôsmej smernice, Komisia upresňuje, že kým jedna osobitná kategória audítorov
         musela vykonať skúšku, iní audítori vykonávali činnosť patriacu do pôsobnosti ôsmej smernice bez toho, aby predtým vykonali
         osobitnú odbornú skúšku alebo uspeli v osobitnom odbornom výberovom konaní.

      32      V tomto ohľade žalobcovia vo veci samej zdôraznili na ústnom pojednávaní, že podľa gréckeho práva mohli pred prijatím ôsmej
         smernice vykonávať určité činnosti len prísažní účtovníci a že teda vedľajší účastníci vo veci samej neboli v takom postavení,
         aby mohli mať prospech z prechodných ustanovení vydaných na základe článku 15 tejto smernice.

      33      Najprv treba skonštatovať, že článok 15 ôsmej smernice je určený všetkým členským štátom. Výkon možnosti je teda obmedzený
         len podmienkami uvedenými v tomto článku.

      34      Podľa týchto podmienok sa táto možnosť týka len „[odborníkov], ktorí neboli schválení individuálnymi aktmi kompetentných úradných
         orgánov, ale ktorí sú i tak kvalifikovaní v členskom štáte na vykonávanie zákonných overovaní dokumentov, spomínaných v článku
         1 (1) a túto činnosť skutočne vykonávali až do [jedného roka po nadobudnutí účinnosti ustanovení uvedených v článku 30 (2)]“.

      35      Ak teda nejaká osoba spĺňa tieto podmienky, možno jej udeliť oprávnenie v súlade s možnosťou uvedenou v článku 15 ôsmej smernice
         bez toho, aby bolo nevyhnutné preskúmať, do akej miery vnútroštátna právna úprava platná pred prijatím ôsmej smernice stanovovala
         alebo nestanovovala pre nejakú osobitnú kategóriu odborníkov povinnosť vykonať skúšku.

      36      Na zodpovedanie tvrdenia žalobcov vo veci samej (pozri bod 28 tohto rozsudku) však treba uviesť, že keďže to bola vnútroštátna
         právna úprava platná pred prijatím ôsmej smernice, ktorá určovala, či bol odborník oprávnený na výkon povinného auditu účtovných
         dokladov uvedených v článku 1 ods. 1 tejto smernice, uplatňovanie podmienok uvedených v článku 15 tejto smernice by malo za
         následok, že keď predchádzajúca vnútroštátna právna úprava stanovovala povinnosť úspešne vykonať skúšku odbornej spôsobilosti
         na výkon činnosti, na ktorú sa vzťahuje ôsma smernica, odborníci uvedení v článku 15, ktorým by prechodné ustanovenia tohto
         článku mohli byť prípadne na prospech, by museli úspešne vykonať túto skúšku za každých okolností.

      37      Za týchto okolností treba uzavrieť, že článok 15 ôsmej smernice umožňuje všetkým členským štátom udeliť oprávnenia osobám,
         ktoré spĺňajú podmienky uvedené v tomto článku, to jest tým osobám, ktoré sú spôsobilé v príslušnom členskom štáte vykonávať
         povinný audit účtovných dokladov uvedených v článku 1 ods. 1 a ktoré ho vykonávali až do dátumu uvedeného v článku 15 bez
         toho, aby predtým museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti.

       O druhej časti prvej otázky
      38      Svojou druhou časťou prvej otázky, ktorá sa sama delí na dve podčasti, sa vnútroštátny súd po prvé pýta, či členský štát môže
         na jednej strane využiť možnosť uvedenú v článku 15 ôsmej smernice po 1. januári 1991 a na druhej strane, či tak môže urobiť
         opakovane, ak záujemcovia spĺňajú dve kritériá uvedené v článku 15 ôsmej smernice.

      39      Pokiaľ ide o prvú podčasť otázky, žalobcovia vo veci samej, ako aj španielska vláda v súlade s väčšinovým názorom vnútroštátneho
         súdu zdôrazňujú, že z článkov 15 a 30 ôsmej smernice vyplýva, že členský štát môže udeliť oprávnenie odborníkom podľa uvedeného
         článku 15 počas lehoty, ktorá nesmie prekročiť 1. január 1991.

      40      V tejto súvislosti žalobcovia vo veci samej upresňujú, že v tomto prípade bolo rozhodnutie č. 75 prijaté 19. januára 1995,
         to jest v čase, keď lehota uvedená v článku 15 ôsmej smernice uplynula. Naopak väčšinový názor vnútroštátneho súdu sa zakladá
         na článku 18 ods. 3a zákona č. 2231/94, ktorý bol doplnený 23. novembra 1994 zákonom č. 2257/94, teda takisto po 1. januári
         1991.

      41      Pán Samothrakis a i., ako aj grécka vláda uvádzajú, že článok 15 ôsmej smernice priznáva odborníkom tam uvedeným nárok na
         udelenie oprávnenia ako výnimku zo všeobecných ustanovení tejto smernice, nárok, ktorý nemožno obmedziť z dôvodu prípadného
         omeškania príslušného členského štátu pri prijímaní vnútroštátnej právnej úpravy nevyhnutnej na získanie oprávnenia.

      42      Komisia je názoru, že podľa znenia článku 15 ôsmej smernice začína lehota jedného roka stanovená na získanie oprávnenia uvedeného
         v tomto článku plynúť odo dňa nadobudnutia účinnosti opatrení prijatých na prebratie tejto smernice, ktoré sa vykonalo prezidentským
         dekrétom č. 226/92 v znení prezidentského dekrétu č. 121/93. Aj keď bol článok 18 ods. 3a zákona č. 2231/94 gréckou vládou
         zverejnený viac ako rok po dátume skutočného prebratia ôsmej smernice, treba sa naňho pozerať, ako keby bol prijatý včas,
         pretože zákonodarca týmto článkom stanovil retroaktívne použitie prechodných ustanovení prijatých včas vďaka prezidentskému
         dekrétu č. 121/93.

      43      Je namieste najprv poukázať na to, že článok 15 ôsmej smernice stanovuje, že možnosť uvedenú v tomto článku možno využiť „až
         do uplynutia jedného roka od aplikácie ustanovení uvedených v článku 30 ods. 2.“ Aj keď článok 30 ods. 1 tejto smernice stanovuje,
         že členské štáty „uvedú najneskôr do 1. januára 1988 so [do – neoficiálny preklad] účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou“, podľa odseku
         2 tohto článku „môžu rozhodnúť, že predpisy uvedené v odseku 1 sa budú uplatňovať až od 1. januára 1990“.

      44      Toto posledne uvedené ustanovenie povoľuje členským štátom posunúť dátum nadobudnutia účinnosti právnej úpravy nevyhnutnej
         na prebratie ôsmej smernice až na 1. januára 1990. Na tomto základe má členský štát právo využiť možnosť stanovenú v článku
         15 tejto smernice až do jedného roka po nadobudnutí účinnosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa preberá ôsma smernica,
         nie však neskôr ako do 1. januára 1990.

      45      Po prvé, nemožno uznať tvrdenie pána Samothrakisa a i. a gréckej vlády, že článok 15 ôsmej smernice priznáva právo uvedeným
         odborníkom bez ohľadu na prípadné omeškanie príslušného členského štátu vo využití možnosti uvedenej v tomto článku. Tak ako
         uviedol generálny advokát v bode 55 svojich návrhov, tým, že podľa článku 15 ôsmej smernice členský štát „môže“ udeliť oprávnenie
         kategórii odborníkov uvedenej v tomto článku, tento článok priznáva členským štátom len možnosť prijať prechodné ustanovenia,
         to jest diskrečnú právomoc, ktorá zo svojej povahy nemôže slúžiť ako právny základ pre práva osôb, ktorým by prípadne výkon
         tejto právomoci bol na prospech.

      46      Po druhé, nemožno ďalej uznať tvrdenie Komisie, že lehota jedného roka stanovená v článku 15 ôsmej smernice začína plynúť
         odo dňa skutočného prebratia ôsmej smernice do vnútroštátneho právneho poriadku. Toto tvrdenie by viedlo k tomu, že aj pri
         oneskorenom prebratí smernice by povolil členskému štátu využiť možnosť prijatia prechodných ustanovení, ktoré majú nevyhnutne
         za následok odsunutie úplného prebratia smernice.

      47      Tak ako je uvedené v bode 44 tohto rozsudku, dá sa možnosť uvedená v článku 15 ôsmej smernice využiť až do jedného roka odo
         dňa nadobudnutia účinnosti právnej úpravy preberajúcej túto smernicu, nie však neskôr ako do 1. januára 1990. Ustanovenie
         článku 15 v spojení s článkom 30 ôsmej smernice tak vedie k dosiahnutiu rovnováhy medzi na jednej strane konečným cieľom smernice,
         ktorým je zavedenie harmonizovaného systému na úrovni Spoločenstva, a na druhej strane oprávnenou ochranou odborníkov už vykonávajúcich
         predmetnú činnosť tým, že priznáva členským štátom lehotu jedného roka na prijatie prechodných ustanovení v prospech týchto
         odborníkov.

      48      Komisiou obhajovaný výklad by viedol k porušeniu tejto rovnováhy, pretože by členskému štátu umožnil prijatie prechodných
         ustanovení v lehote, ktorá by začala plynúť odo dňa skutočného prebratia predmetnej smernice do vnútroštátneho právneho poriadku,
         k čomu by mohlo dôjsť po uplynutí predpísanej lehoty.

      49      Článok 15 ôsmej smernice zabraňuje členskému štátu v rozpore so všeobecnými ustanoveniami tejto smernice využiť uvedenú možnosť
         na udelenie oprávnenia odborníkom bez toho, aby predtým museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti, po uplynutí jednoročnej
         lehoty, ktorá začala plynúť odo dňa nadobudnutia účinnosti vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej túto smernicu, pričom
         posledným dňom musí byť v každom prípade 1. január 1990.

      50      Pokiaľ ide o druhú podčasť, ktorou sa žiada o odpoveď na otázku, či sa dá možnosť uvedená v článku 15 ôsmej smernice použiť
         opakovane, platí, že táto otázka je založená na predpoklade, že prijatie vnútroštátnej právnej úpravy splnomocňujúcej príslušné
         orgány udeliť oprávnenie odborníkom podľa tohto článku predstavuje využitie tejto možnosti.

      51      Keďže záujemcom je možné udeliť oprávnenie len rozhodnutím príslušného vnútroštátneho orgánu, čo má napokon na zreteli článok
         19 ôsmej smernice, možno za pokus o využitie tohto práva považovať len rozhodnutie č. 75 prijaté 19. januára 1995, teda po
         poslednom možnom dátume 1. januára 1991. Nie je preto potrebné odpovedať na druhú podčasť druhej časti prvej otázky.

      52      V zmysle vyššie uvedeného na druhú otázku nemožno odpovedať inak, ako že článok 15 ôsmej smernice splnomocňuje všetky členské
         štáty na udelenie oprávnenia osobám, ktoré spĺňajú podmienky uvedené v tomto článku, to jest tým, ktoré sú spôsobilé v príslušnom
         členskom štáte vykonávať povinný audit účtovných dokladov uvedených v článku 1 ods. 1 a ktoré ho vykonávali až do dátumu uvedeného
         v tomto článku 15 bez toho, aby predtým museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti.

      53      Tento článok však bráni tomu, aby členský štát využil tam uvedenú možnosť po uplynutí jednoročnej lehoty, ktorá začala plynúť
         odo dňa nadobudnutia účinnosti vnútroštátnej právnej úpravy preberajúcej túto smernicu, pričom posledným dňom musí byť v každom
         prípade 1. január 1990.

       O druhej otázke
      54      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či podľa článku 11 ôsmej smernice môžu odborníci, ktorým bolo oprávnenie
         na výkon auditu účtovných dokladov udelené v inom členskom štáte, získať oprávnenie na výkon tejto činnosti v inom členskom
         štáte bez toho, aby museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti, aká je predpísaná ôsmou smernicou.

      55      Žalobcovia vo veci samej a grécka vláda v súlade s jednomyseľným názorom vnútroštátneho súdu tvrdia, že článok 11 ôsmej smernice
         stanovuje, že hostiteľský členský štát len posúdi spôsobilosť získanú v inom členskom štáte na účely priznania oprávnenia
         na svojom území a že nepovoľuje tomuto inému členskému štátu priznať oprávnenie na výkon povolania bez vykonania skúšky, pretože
         podľa iných ustanovení ôsmej smernice upravujúcich požadovanú spôsobilosť predstavuje vykonanie skúšky odbornej spôsobilosti
         nevyhnutnú spôsobilosť pre priznanie oprávnenia na výkon povolania.

      56      Okrem toho sa článok 11 ôsmej smernice týka len možnosti pokladať spôsobilosť získanú žiadateľom v inom členskom štáte za
         rovnocennú a netýka sa uznávania oprávnení udelených v inom štáte.

      57      Komisia uvádza, že tak znenie, ako aj zmysel článku 11 ôsmej smernice, ktorý má stanoviť skutočnú rovnocennosť spôsobilosti
         získanej v jednom členskom štáte so spôsobilosťou získanou v hostiteľskom členskom štáte, hovoria v prospech výkladu, podľa
         ktorého príslušné orgány hostiteľského členského štátu posúdia rovnocennosť tejto spôsobilosti so spôsobilosťou získanou v ich
         štáte bez povinnosti podrobiť dotknutých odborníkov skúške uvedenej v článku 4 tejto smernice.

      58      Je namieste najprv poukázať na to, že účelom článku 11 ôsmej smernice je v podstate stanoviť rovnocennosť „spôsobilosti“ osôb,
         ktoré získali časť alebo celú spôsobilosť v inom členskom štáte.

      59      Pojem „spôsobilosť“ však nie je v ôsmej smernici definovaný. V tejto súvislosti nemožno usudzovať, že spôsobilosť v zmysle
         článku 11 tejto smernice zakaždým zodpovedá požiadavkám stanoveným v článku 4 tejto smernice, medzi ktoré patrí vykonanie
         skúšky odbornej spôsobilosti. Naopak používanie tohto pojmu umožní príslušným orgánom hostiteľského členského štátu celkovo
         posúdiť schopnosti záujemcu, čo ich nezaväzuje k tomu, aby od záujemcu požadovali úspešné vykonanie skúšky odbornej spôsobilosti
         v tomto štáte alebo úspešné vykonanie takejto skúšky v inom členskom štáte.

      60      Okrem toho treba upresniť, že určenie rovnocennosti uvedené v článku 11 ôsmej smernice je založené na skutočnom posudzovaní
         a nie na formálnom skonštatovaní rovnocennosti danej spôsobilosti. Smernica Rady 89/48/EHS z 21. decembra 1988 o všeobecnom
         systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň
         troch rokov (Ú. v. ES L 19, 1989, s. 16) upravuje uznávanie oprávnení udelených v inom členskom štáte na výkon regulovaného
         povolania. Aj keď je táto smernica v čase skutkového stavu konania pred vnútroštátnym súdom aplikovateľná, prejudiciálna otázka
         položená vnútroštátnym súdom sa týka výkladu ôsmej smernice, ktorá bola prijatá pred smernicou 89/48. Napokon tak ako uviedol
         generálny advokát v bode 74 svojich návrhov, v odseku dvanásť úvodných ustanovení ôsmej smernice je jasne uvedené, že táto
         smernica sa nevzťahuje na „uznanie oprávnení na vykonávanie povinného auditu, vydaných príslušníkom iných členských štátov“,
         ktoré podľa tohto odseku bude upravené neskôr.

      61      S cieľom odpovedať na druhú položenú otázku je namieste upresniť, že výkon možnosti uvedenej v článku 11 ôsmej smernice nie
         je obmedzený len na posúdenie rovnocennosti spôsobilosti získanej podľa právnej úpravy platnej pred prijatím ôsmej smernice
         a že posúdenie rovnocennosti nesmie závisieť na čase kedy bola predmetná spôsobilosť získaná, to jest pred alebo po prebratí
         ôsmej smernice.

      62      Pokiaľ ide o samotnú povahu posudzovania uvedeného v článku 11 ôsmej smernice, je vhodné uviesť, že pri neexistencii osobitných
         ustanovení upravujúcich preskúmanie rovnocennosti je úlohou príslušných orgánov vykonať toto preskúmanie pri dodržaní povinností,
         ktoré členským štátom vyplývajú z ustanovení Zmluvy a predovšetkým z ustanovení o slobode usadiť sa.

      63      Článok 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 43 ES) zaväzuje členský štát zaoberajúci sa žiadosťou o udelenie povolenia na výkon
         povolania, prístup ku ktorému je podľa vnútroštátnej právnej úpravy závislý na držaní diplomu alebo odbornej spôsobilosti,
         aby vzal do úvahy diplomy, certifikáty a iné osvedčenia spôsobilosti, ktoré záujemca získal s cieľom výkonu toho istého povolania
         v inom členskom štáte, a to porovnaním spôsobilosti osvedčenej týmito diplomami a znalostí a spôsobilosti požadovaných vnútroštátnou
         právnou úpravou (pozri rozsudky zo 7. mája 1991, Vlassopoulou, C-340/89, Zb. s. I-2357, bod 16; zo 16. mája 2002, Komisia/Španielsko,
         C-232/99, Zb. s. I-4235, bod 21, a z 13. novembra 2003, Morgenbesser, C-313/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 57).

      64      Ak toto porovnanie povedie k zisteniu, že znalosti a spôsobilosti osvedčené zahraničným diplomom zodpovedajú tým, ktoré požaduje
         vnútroštátna právna úprava, je členský štát povinný uznať, že tento diplom spĺňa ním stanovené podmienky (rozsudok Vlassopoulou,
         už citovaný, bod 19).

      65      Ak sa naopak ukáže, že znalosti a spôsobilosti zodpovedajú tým, ktoré požaduje vnútroštátna právna úprava len čiastočne, má
         hostiteľský členský štát právo požadovať, aby záujemca preukázal, že chýbajúce znalosti a spôsobilosti získal. V tomto prípade
         musia príslušné vnútroštátne orgány posúdiť, či znalosti získané v hostiteľskom členskom štáte buď v rámci študijného cyklu,
         alebo praktickou skúsenosťou postačujú ako dôkaz získania chýbajúcich znalostí (rozsudok Vlassopoulou, už citovaný, bod 20).

      66      Keďže právnym základom oprávnení, ktoré boli udelené záujemcom rozhodnutím č. 75, sú ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré
         preberajú článok 11 ôsmej smernice, musí vnútroštátny súd určiť, či podľa článku 18 ods. 3a zákona č. 2231/94 v spojení s
         rozhodnutím č. 75 boli tieto oprávnenia udelené v súlade s uvedenými zásadami.

      67      V zmysle vyššie uvedeného na druhú otázku nemožno odpovedať inak, ako že článok 11 ôsmej smernice umožňuje hostiteľskému členskému
         štátu udeliť oprávnenia na výkon povinného auditu účtovných dokladov odborníkom, ktorým už bolo oprávnenie udelené v inom
         členskom štáte, bez toho, aby museli vykonať skúšku odbornej spôsobilosti, ak príslušné orgány tohto hostiteľského členského
         štátu v súlade s touto smernicou pokladajú ich spôsobilosť za rovnocennú s tou, ktorá je požadovaná vnútroštátnou právnou
         úpravou ich štátu.

       O trovách
      68      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov,
         nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1)      Článok 15 ôsmej smernice Rady 84/253/EHS z 10. apríla 1984 o požiadavkách kladených na osoby oprávnené vykonávať povinný audit
            účtovných dokladov, vychádzajúcej z článku 54 ods. 3 písm. g) zmluvy, umožňuje všetkým členským štátom udeliť oprávnenia osobám,
            ktoré spĺňajú podmienky uvedené v tomto článku, teda tým osobám, ktoré sú spôsobilé v príslušnom členskom štáte vykonávať
            povinný audit účtovných dokladov uvedených v článku 1 ods. 1 a ktoré ho vykonávali až do dátumu uvedeného v tomto článku 15
            bez toho, aby predtým museli úspešne vykonať skúšku odbornej spôsobilosti.
      Tento článok však bráni tomu, aby členský štát využil tam uvedenú možnosť po uplynutí jednoročnej lehoty, ktorá začala plynúť
            odo dňa uplatňovania vnútroštátnych ustanovení preberajúcich túto smernicu, pričom posledným dňom musí byť v každom prípade
            1. január 1990.
      2)      Článok 11 ôsmej smernice 84/253 umožňuje hostiteľskému členskému štátu udeliť oprávnenia na výkon povinného auditu účtovných
            dokladov odborníkom, ktorým už bolo oprávnenie udelené v inom členskom štáte, bez toho, aby museli vykonať skúšku odbornej
            spôsobilosti, ak príslušné orgány tohto hostiteľského členského štátu v súlade s touto smernicou pokladajú ich spôsobilosť
            za rovnocennú s tou, ktorá je požadovaná vnútroštátnou právnou úpravou ich štátu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 12. júna 1986. # Michele Bertini a Giuseppe Bisignani a iní proti Regione Lazio a Unità sanitarie locali. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Pretura di Roma - Taliansko. # Spojené veci 98, 162 a 258/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. januára 2016.#Vorarlberger Gebietskrankenkasse a Alfred Knauer proti Landeshauptmann von Vorarlberg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Verwaltungsgerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 883/2004 – Článok 5 – Pojem ‚rovnocenné dávky‘ – Rovnocennosť zaobchádzania pri dávkach v starobe dvoch členských štátov Európskeho hospodárskeho priestoru – Vnútroštátna právna úprava zohľadňujúca dávky v starobe poberané v iných členských štátoch na účely výpočtu výšky poistného na sociálne zabezpečenie.#Vec C-453/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 21. januára 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Nariadenie (ES) č. 883/2004 — Článok 5 — Pojem ‚rovnocenné dávky‘ — Rovnocennosť zaobchádzania pri dávkach v starobe dvoch členských štátov Európskeho hospodárskeho priestoru — Vnútroštátna právna úprava zohľadňujúca dávky v starobe poberané v iných členských štátoch na účely výpočtu výšky poistného na sociálne zabezpečenie“
      Vo veci C‑453/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof (Najvyšší správny súd, Rakúsko) z 10. septembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 29. septembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Vorarlberger Gebietskrankenkasse,

         Alfred Knauer

      proti

         Landeshauptmann von Vorarlberg,

      za účasti:

         Rudolf Mathis,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia J. Malenovský, M. Safjan, A. Prechal (spravodajkyňa) a K. Jürimäe,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: V. Giacobbo‑Peyronnel, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. júla 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Vorarlberger Gebietskrankenkasse, v zastúpení: J. Lercher, Rechtsanwalt,

               —

               A. Knauer, v zastúpení: J. Nagel a M. Bitriol, Rechtsanwälte,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: G. Hesse, splnomocnený zástupca,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Kaye, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. de la Mare, QC,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Kellerbauer a D. Martin, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: M. Moustakali, X. Lewis a M. Schneider, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. novembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), ako aj článku 45 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol prednesený v rámci sporu medzi Vorarlberger Gebietskrankenkasse (Vorarlberská miestna zdravotná poisťovňa, ďalej len „zdravotná poisťovňa“) a pánom Knauerom na jednej strane a Landeshauptmann von Vorarlberg (predseda vlády spolkovej krajiny Vorarlbersko) na strane druhej, pričom tento spor sa týka povinnosti pána Knauera odvádzať z mesačných dôchodkových dávok, ktoré poberá v profesijnom dôchodkovom systéme Lichtenštajnského kniežatstva, príspevky na rakúske zdravotné poistenie.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa odôvodnenia 9 nariadenia č. 883/2004:

               4

               Článok 3 tohto nariadenia s názvom „Vecná pôsobnosť“ znie:
               „1.   Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
               …

                        d)

                        dávky v starobe;

                  …“

               5

               Článok 5 uvedeného nariadenia nazvaný „Rovnocennosť zaobchádzania pri dávkach, príjmoch, faktoch alebo udalostiach“ stanovuje:
               „Pokiaľ nie je v tomto nariadení ustanovené inak a vzhľadom na osobitné vykonávacie ustanovenia, platí toto:

                        a)

                        ak podľa právnych predpisov príslušného členského štátu má poskytnutie dávok sociálneho zabezpečenia a iného príjmu určité právne účinky, príslušné ustanovenia takýchto právnych predpisov sa uplatňujú tiež na poskytnutie rovnocenných dávok získaných podľa právnych predpisov iného členského štátu, alebo na príjem získaný v inom členskom štáte;

                        b)

                        ak sú podľa právnych predpisov príslušného členského štátu právne účinky prisúdené výskytom určitých faktov alebo udalostí, takýto členský štát zohľadní podobné fakty alebo udalosti, ktoré sa vyskytli v ktoromkoľvek členskom štáte, ako keby sa stali na jeho vlastnom území.“

               6

               Článok 9 nariadenia č. 883/2004 nazvaný „Vyhlásenia členských štátov o rozsahu pôsobnosti tohto nariadenia“ vo svojom článku 1 stanovuje, že členské štáty písomne oznámia Európskej komisii najmä právne predpisy a systémy uvedené v článku 3 tohto nariadenia.

               7

               Článok 30 uvedeného nariadenia s názvom „Príspevky dôchodcov“ stanovuje:
               „1.   Inštitúcia členského štátu zodpovedná podľa právnych predpisov, ktoré uplatňuje na zrážky v súvislosti s príspevkami na nemocenské dávky…, môže požiadať a spätne získať takéto zrážky, vypočítané v súlade s právnymi predpismi, ktoré uplatňuje, iba v takom rozsahu, aby náklady na príspevky… znášala inštitúcia uvedeného členského štátu.
               2.   Ak… získanie nemocenských dávok, dávok v materstve a rovnocenných dávok v otcovstve podlieha platbám príspevkov alebo podobným platbám podľa právnych predpisov členského štátu, v ktorom má daný dôchodca bydlisko, tieto príspevky nie sú splatné na základe takéhoto bydliska.“

               8

               Článok 53 nariadenia č. 883/2004 nazvaný „Pravidlá na zamedzenie súbehu“ ustanovuje vo svojom odseku 1:
               „Každý súbeh dávok v invalidite, dávok v starobe a pozostalostných dávok, vypočítaných alebo poskytnutých na základe dôb poistenia a/alebo bydliska, ktoré dosiahla tá istá osoba, sa považuje za súbeh dávok rovnakého druhu.“

               9

               Článok 30 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 987/2009 zo 16. septembra 2009, ktorým sa stanovuje postup vykonávania nariadenia (ES) č. 883/2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 284, s. 1), nazvaný „Príspevky dôchodcov“ stanovuje:
               „Ak osoba poberá dôchodok z viac ako jedného členského štátu, suma príspevkov zrazených zo všetkých vyplácaných dôchodkov v žiadnom prípade nepresiahne sumu zrážanú osobe, ktorá poberá z príslušného členského štátu dôchodok v rovnakej sume.“

               10

               Nariadenia č. 883/2004 a 987/2009 sa na Lichtenštajnsko uplatňujú v zmysle rozhodnutia Spoločného výboru [Európskeho hospodárskeho priestoru] č. 76/2011 z 1. júla 2011, ktorým sa mení a dopĺňa príloha VI (Sociálne zabezpečenie) a protokol 37 k Dohode o EHP (Ú. v. EÚ L 262, s. 33).

         Rakúske právo

               11

               § 73a ods. 1 zákona o všeobecnom sociálnom poistení (Allgemeines Sozialversicherungsgesetz) v znení druhého zákona z roku 2010 o zmene a doplnení sociálneho poistenia (2. Sozialversicherungs‑Änderungsgesetz 2010, BGBl. I, 102/2010, ďalej len „zákon o sociálnom poistení“), stanovuje:
               „Ak niekto poberá dôchodok zo zahraničia patriaci do pôsobnosti

                        —

                        [nariadenia č. 883/2004]…

                  …
               v prípade, že má poberateľ/poberateľka zahraničného dôchodku nárok na dávky zdravotného poistenia, príspevok na zdravotné poistenie podľa §73 ods. 1 a 1a sa platí aj z tohto dôchodku zo zahraničia. Tento príspevok je splatný v čase vyplatenia zahraničného dôchodku.“

               12

               Pokiaľ ide o rakúsky dôchodkový systém zavedený zákonom o sociálnom poistení, vnútroštátny súd objasňuje, že cieľom dôchodkového poistenia ktoré poistených chráni proti rizikám súvisiacim s vekom, je umožniť poistenému udržať si životnú úroveň, ktorá je primeraná úrovni pred nástupom na dôchodok. Podmienkou priznania starobného dôchodku je popri dovŕšení zákonného dôchodkového veku aj získanie určitého počtu dôb povinného poistenia. Povinne poistený je v zásade každý zamestnanec zamestnaný u zamestnávateľa za odmenu, ktorá prekračuje zanedbateľnú výšku. Povinne dôchodkovo poistené osoby majú možnosť, v prípade, že si želajú zvýšenie dôchodku v porovnaní s dôchodkom, na ktorý by mali bežne nárok, dobrovoľne sa pripoistiť, pričom ročný príspevok na takéto poistenie nesmie presiahnuť určitú sumu. Pokiaľ ide o systém priebežného dôchodkového poistenia, zaplatené príspevky sú použité priamo na financovanie dávok. Správa dôchodkového poistenia je úlohou poisťovní.

         Lichtenštajnské právo

               13

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že systém sociálneho zabezpečenia v starobe v Lichtenštajnsku spočíva na troch pilieroch, a to na starobnom poistení a poistení pozostalých (prvý pilier), na profesijnom dôchodkovom systéme (druhý pilier) a na súkromnom pripoistení (tretí pilier).

               14

               Kým starobné poistenie a poistenie pozostalých je priebežný systém financovaný z príspevkov, profesijný dôchodkový systém upravený zákonom o zamestnaneckých dávkach (Gesetz über die betriebliche Personalvorsorge) z 20. októbra 1987 je kapitalizačným systémom. Je viazaný na systém starobného poistenia a poistenia pozostalých, ako aj na pracovnoprávny vzťah. Poistenie v profesijnom dôchodkovom systéme je v zásade povinné a spolu so starobným poistením a poistením pozostalých má poistenému umožniť udržať si životnú úroveň, ktorá je primeraná úrovni pred nástupom na dôchodok. Fungovanie profesijného dôchodkového systému je v zásade úlohou inštitúcie sociálneho zabezpečenia, ktorú zriadi alebo používa zamestnávateľ. Tieto inštitúcie môžu poskytovať len zákonom stanovené minimálne dávky, alebo môžu zabezpečiť vyplácanie štedrejších dávok v tom istom právnom a organizačnom rámci. Definovanie a organizácia profesijného dôchodkového systému do veľkej miery nie je ponechaná na vlastnú iniciatívu ani na vôľu osôb, ktorých sa riziká veku týkajú.

               15

               Lichtenštajnské kniežatstvo podľa článku 9 nariadenia č. 883/2004 oznámilo, že zákon o zamestnaneckých dávkach patrí do vecnej pôsobnosti tohto nariadenia.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               16

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pán Knauer a pán Mathis majú bydlisko v Rakúsku a ako poberatelia rakúskeho starobného dôchodku sú poistení v systéme zdravotného poistenia podľa zákona o sociálnom poistení. Z dôvodu ich predošlej činnosti vo Švajčiarsku a v Lichtenštajnsku dostávajú z dôchodkovej poisťovne v rámci lichtenštajnského profesijného dôchodkového systému starobné dôchodky (ďalej len „lichtenštajnská dôchodková poisťovňa“).

               17

               Zdravotná poisťovňa uložila pánovi Knauerovi a pánovi Mathisovi povinnosť zaplatiť príspevky do systému zdravotného poistenia od októbra 2011 z mesačných dôchodkových dávok poberaných z lichtenštajnskej dôchodkovej poisťovne.

               18

               Predseda vlády spolkovej krajiny Vorarlbersko dvoma rozhodnutiami z 10. decembra 2013 znížil výšku príspevkov pána Knauera a pána Mathisa do systému zdravotného poistenia s odôvodnením, že do pôsobnosti nariadenia č. 883/2004 patrí len časť profesijného dôchodkového systému, konkrétne časť týkajúca sa minimálnych dávok vyplývajúcich zo zákona, a tým sa v zmysle § 73a zákona o sociálnom poistení na ňu vzťahuje povinnosť prispievať. Naproti tomu doplnková časť stanovená v zákone o zamestnaneckých dávkach a zodpovedajúca vyšším dávkam, ktoré idú nad rámec minimálnych dávok, nepatrí do pôsobnosti uvedeného nariadenia. To isté platí pre časť lichtenštajnského profesijného dôchodkového systému zodpovedajúcu dávkam vyplácaným na základe príspevkov, ktoré boli zaplatené pred nadobudnutím účinnosti zákona o zamestnaneckých dávkach t. j. pred 1. januárom 1989. Na túto časť sa má vzťahovať rovnaký režim ako na doplnkovú časť.

               19

               Zdravotná poisťovňa podala na vnútroštátny súd opravný prostriedok proti uvedeným dvom rozhodnutiam a pán Knauer podal opravný prostriedok proti rozhodnutiu, ktoré sa ho týka. Podľa zdravotnej poisťovne sa majú splatné príspevky vypočítať z celej sumy mesačných dôchodkov vyplácaných lichtenštajnskou dôchodkovou poisťovňou pánovi Knauerovi a pánovi Mathisovi, zatiaľ čo podľa pána Knauera sa z týchto dôchodkov nemajú odvádzať žiadne príspevky.

               20

               Podľa vnútroštátneho súdu porovnanie zákonných podmienok poskytovania starobných dôchodkov podľa zákona o sociálnom poistení na jednej strane a podľa zákona o zamestnaneckých dávkach na strane druhej môže svedčiť o tom, že uvedené dávky sú rovnocenné v zmysle článku 5 písm. a) nariadenia č. 883/2004. Vnútroštátny súd sa domnieva, že tieto dôchodky spadajú do pôsobnosti uvedeného nariadenia. Spočívajú totiž na právnych normách dotknutého štátu týkajúcich sa odvetvia alebo systému sociálneho zabezpečenia v oblasti dávok v starobe a okrem toho Lichtenštajnské kniežatstvo oznámilo zákon o zamestnaneckých dávkach v celom rozsahu ako zákon, ktorý spadá do vecnej pôsobnosti uvedeného nariadenia.

               21

               Podľa vnútroštátneho súdu však nemožno vylúčiť, že lichtenštajnský profesijný dôchodkový systém – bez ohľadu na jeho príslušnosť k okruhu koordinovaných dôchodkových systémov, ako je to zrejmé z uvedeného oznámenia – nemožno vzhľadom na možnosť, ktoré z neho pre poistených vyplýva, a spočíva vo vytvorení vlastného nezávislého dôchodkového režimu, považovať za rovnocenný v zmysle článku 5 uvedeného nariadenia, a že zahrnutie všetkých dávok predmetného dôchodkového systému do príspevkového základu rakúskeho zdravotného poistenia by sa z hľadiska práva Únie malo považovať za neprípustné opatrenie predstavujúce prekážku výkonu voľného pohybu, teda zásady zakotvenej v článku 45 ZFEÚ.

               22

               Za týchto okolností Verwaltungsgerichtshof (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

         O prejudiciálnej otázke

               23

               Na úvod a v prvom rade je potrebné poukázať na to, že ak niektoré dávky v starobe boli uvedené vo vyhlásení v zmysle článku 9 nariadenia č. 883/2004, spadajú do pôsobnosti tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Mora Romero, C‑131/96, EU:C:1997:317, bod 25, ako aj Pérez García a i., C‑225/10, EU:C:2011:678, bod 36).

               24

               Je nepochybné, že dotknutý profesijný dôchodkový systém bol v celom rozsahu predmetom vyhlásenia, ktoré podľa článku 9 nariadenia č. 883/2004 uskutočnilo Lichtenštajnské kniežatstvo, pričom na toto kniežatstvo je pre potreby uplatnenia tohto nariadenia potrebné nazerať ako na členský štát. Dávky v starobe poskytované v rámci tohto systému preto musia byť považované za dávky, ktoré spadajú do pôsobnosti uvedeného nariadenia.

               25

               V druhom rade, aj keď prejudiciálna otázka odkazuje na článok 5 nariadenia č. 883/2004 vo všeobecnosti, v skutočnosti sa týka výkladu pojmu „rovnocenné dávky“ v zmysle článku 5 písm. a) tohto nariadenia.

               26

               Za týchto okolností je potrebné chápať otázku, ktorú položil vnútroštátny súd, tak, že sa ňou pýta, či sa článok 5 písm. a) tohto nariadenia má vykladať v tom zmysle, že za okolností veci samej predstavujú dávky v starobe poskytované v rámci profesijného dôchodkového systému jedného členského štátu a dávky v starobe poskytované v rámci zákonného dôchodkového systému druhého členského štátu, pričom oba systémy spadajú do pôsobnosti rovnakého nariadenia, rovnocenné dávky v zmysle uvedeného ustanovenia.

               27

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pri určení pôsobnosti ustanovenia práva Únie, v tomto prípade článku 5 písm. a) nariadenia č. 883/2004, potrebné súčasne zohľadniť jeho znenie, kontext a jeho ciele (pozri najmä rozsudok Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 26 a citovanú judikatúru).

               28

               Znenie tohto ustanovenia nenaznačuje, ako je potrebné vykladať výraz „rovnocenné dávky“. Ako však v rozpore so stanoviskom Komisie uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, pojem „rovnocenné dávky“ v zmysle článku 5 písm. a) nariadenia č. 883/2004 nemá nevyhnutne rovnaký význam ako pojem „dávky rovnakého druhu“ v zmysle článku 53 tohto nariadenia. Keby bolo zámerom normotvorcu Únie uplatniť kritériá stanovené v judikatúre, ktoré sa týkajú výkladu pojmu „dávky rovnakého druhu“ v kontexte uplatnenia pravidiel na zamedzenie súbehu, použil by rovnakú terminológiu v rámci uplatnenia zásady rovnocennosti zaobchádzania.

               29

               Pokiaľ ide o kontext článku 5 písm. a) nariadenia č. 883/2004, je nepochybne pravda, tak ako to tvrdí rakúska vláda, že aj iné ustanovenia, ako sú napríklad článok 30 tohto nariadenia a článok 30 nariadenia č. 987/2009, môžu mať za cieľ úpravu podmienok, za ktorých inštitúcie členského štátu môžu za okolností ako vo veci samej požiadať o zaplatenie príspevkov na účely pokrytia nemocenských dávok a vymáhať ich. Táto okolnosť však sama osebe nevylučuje, že aj tento článok 5 písm. a) môže mať za cieľ upravovať tieto podmienky.

               30

               Okrem toho z článku 30 nariadenia č. 883/2004 a článku 30 nariadenia č. 987/2009 vyplýva, že tieto články zavádzajú niektoré presne stanovené obmedzenia možnosti členských štátov žiadať o zaplatenie príspevkov na účely pokrytia najmä nemocenských dávok a vymáhať ich. Uvedené články nemajú za cieľ upraviť túto žiadosť a vymáhanie tak, aby boli v zmysle úvodnej vety článku 5 nariadenia č. 883/2004 vylúčené z pôsobnosti článku 5 písm. a).

               31

               Pokiaľ ide o cieľ článku 5 písm. a) nariadenia č. 883/2004, z odôvodnenia 9 tohto nariadenia vyplýva, že normotvorca Únie mal v úmysle zaviesť do textu tohto nariadenia zásadu vyplývajúcu z judikatúry, ktorá sa týka rovnakého zaobchádzania pri dávkach, príjme a faktoch s cieľom rozvíjať ju pri dodržaní podstaty a ducha rozhodnutí Súdneho dvora.

               32

               Predovšetkým je preto potrebné poukázať na to, že dve predmetné dávky v starobe nemožno považovať za rovnocenné v zmysle článku 5 písm. a) tohto nariadenia len z dôvodu, že obe spadajú do pôsobnosti rovnakého nariadenia. Takýto výklad jednak nemá oporu v judikatúre Súdneho dvora, a jednak by mohol zbaviť zmyslu požiadavku rovnocennosti zaobchádzania, ktorá je v tomto ustanovení zakotvená a ktorej zavedenie mal v úmysle normotvorca Únie, keďže toto ustanovenie sa má v zmysle svojho cieľa v každom prípade uplatniť len na dávky spadajúce do uvedenej pôsobnosti.

               33

               Pokiaľ ide konkrétne o dávky v starobe ako vo veci samej a pri zohľadnení judikatúry Súdneho dvora, na ktorú sa normotvorca Únie odvoláva v odôvodnení 9 nariadenia č. 883/2004, pojem „rovnocenné dávky“ v zmysle článku 5 písm. a) tohto nariadenia sa musí vykladať v tom zmysle, že sa v podstate vzťahuje na dve dávky v starobe, ktoré sú porovnateľné (pozri v tomto zmysle rozsudok Klöppel, C‑507/06, EU:C:2008:110, bod 19).

               34

               Pokiaľ ide o porovnateľnosť takýchto dávok v starobe, je potrebné zohľadniť ich cieľ, rovnako ako cieľ právnych úprav, ktoré ich zavádzajú (pozri analogicky rozsudok O, C‑432/14, EU:C:2015:643, bod 33).

               35

               Vo veci samej zo samotného znenia otázky vyplýva, že dávky v starobe vyplácané lichtenštajnským profesijným dôchodkovým systémom a dávky v starobe vyplácané rakúskym zákonným dôchodkovým systémom sledujú rovnaký cieľ, ktorým je zabezpečiť ich príjemcom udržanie životnej úrovne, ktorá je primeraná úrovni pred nástupom na dôchodok.

               36

               Z toho vyplýva, že dávky v starobe ako vo veci samej sa majú považovať za porovnateľné. Ako v tejto súvislosti uviedol generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, skutočnosť, že existujú rozdiely, najmä pokiaľ ide o spôsob nadobudnutia nároku na tieto dávky alebo pokiaľ ide o možnosť poistených získať dobrovoľné doplnkové dávky, nemôže viesť k odlišnému záveru.

               37

               Napokon sa nezdá, že by bolo objektívne odôvodniteľné nepristupovať za okolností ako vo veci samej k predmetným dávkam v starobe rovnako. Takéto odôvodnenie by mohlo eventuálne existovať v prípade, ktorý uvádza Dozorný úrad EZVO, keď boli príspevky na pokrytie nemocenských dávok získané v Rakúsku z dávok v starobe vyplácaných lichtenštajnským profesijným dôchodkovým systémom, hoci takéto príspevky už boli odvedené v Lichtenštajnsku. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru však nevyplýva, že vo veci samej by išlo o tento prípad.

               38

               Na položenú otázku preto treba odpovedať, že článok 5 písm. a) nariadenia č. 883/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností veci samej predstavujú dávky v starobe poskytované v rámci profesijného dôchodkového systému jedného členského štátu a dávky v starobe poskytované v rámci zákonného dôchodkového systému druhého členského štátu, pričom tieto systémy spadajú do pôsobnosti rovnakého nariadenia, rovnocenné dávky v zmysle uvedeného ustanovenia, keď obe kategórie dávok sledujú rovnaký cieľ, ktorým je zabezpečiť pre ich príjemcov udržanie životnej úrovne, ktorá je primeraná úrovni pred nástupom na dôchodok.

         O trovách

               39

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 5 písm. a) nariadenia (ES) Európskeho parlamentu a Rady 883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností veci samej predstavujú dávky v starobe poskytované v rámci profesijného dôchodkového systému jedného členského štátu a dávky v starobe poskytované v rámci zákonného dôchodkového systému druhého členského štátu, pričom tieto systémy spadajú do pôsobnosti rovnakého nariadenia, rovnocenné dávky v zmysle uvedeného ustanovenia, keď obe kategórie dávok sledujú rovnaký cieľ, ktorým je zabezpečiť pre ich príjemcov udržanie životnej úrovne, ktorá je primeraná úrovni pred nástupom na dôchodok.

                     Podpisy

            (
            *1
         )   Jazyk konania: nemčina.