title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 14. marca 2013. # Európska komisia proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 92/12/EHS - Spotrebné dane - Tabakové výrobky nadobudnuté v jednom členskom štáte a prepravené do iného členského štátu - Výlučne kvantitatívne kritériá posúdenia - Článok 34 ZFEÚ - Množstevné obmedzenia dovozu. # Vec C-216/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 14. marca 2013 (
            *1
         )
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom — Smernica 92/12/EHS — Spotrebné dane — Tabakové výrobky nadobudnuté v jednom členskom štáte a prepravené do iného členského štátu — Výlučne kvantitatívne kritériá posúdenia — Článok 34 ZFEÚ — Množstevné obmedzenia dovozu“
      Vo veci C-216/11,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, podaná 10. mája 2011,

         Európska komisia, v zastúpení: W. Mölls a O. Beynet, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa,
      proti

         Francúzskej republike, v zastúpení: G. de Bergues a N. Rouam, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan a A. Prechal (spravodajkyňa),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. decembra 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Touto žalobou Európska komisia navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Francúzska republika si tým, že používa čisto kvantitatívne kritérium na posúdenie, či majú fyzické osoby tabak, ktorý bol vyrobený v inom členskom štáte, v držbe na obchodné účely, pričom toto kritérium uplatňuje na jednotlivé vozidlo (nie na jednotlivú osobu) a všeobecne na všetky tabakové výrobky, a tým, že bráni dovozu tabakových výrobkov, ktoré pochádzajú z iného členského štátu, fyzickými osobami, keď je ich množstvo vyššie ako dva kilogramy na jedno vozidlo, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179, ďalej len „smernica“), a najmä z jej článkov 8 a 9, ako aj z článku 34 ZFEÚ.

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               2

               Článok 8 smernice stanovuje:
               „Pokiaľ ide o výrobky získané [nadobudnuté – neoficiálny preklad] súkromnými osobami pre ich vlastné použitie a nimi prepravované, princíp získavania vnútorného trhu [zásada, ktorou sa riadi vnútorný trh – neoficiálny preklad] stanovuje, že spotrebná daň sa má vyberať v členskom štáte, v ktorom boli získané [nadobudnuté – neoficiálny preklad].“

               3

               Podľa článku 9 smernice:
               „1.   Bez ohľadu na články 6, 7 a 8, sa spotrebná daň má vyberať tam, kde [má vyberať v prípade, ak – neoficiálny preklad] sa výrobky pre spotrebu v členskom štáte skladujú na komerčné účely v inom členskom štáte.
               V tomto prípade bude daň povinná [splatná – neoficiálny preklad] v členskom štáte, na ktorého území sa nachádzajú výrobky, a bude sa vyberať od vlastníka [držiteľa – neoficiálny preklad] výrobkov.
               2.   Z hľadiska stanovenia [Na stanovenie – neoficiálny preklad], že výrobky uvedené v článku 8 sú vymedzené [určené – neoficiálny preklad] na komerčné účely, členské štáty musia brať do úvahy [okrem iného – neoficiálny preklad] nasledovné:

                        —

                        komerčné postavenie vlastníka [držiteľa – neoficiálny preklad] výrobkov a jeho dôvody ich držby,

                        —

                        miesto, kde sú výrobky umiestnené, alebo ak je vhodné, druh dopravy [spôsob použitej prepravy – neoficiálny preklad],

                        —

                        akýkoľvek dokument vzťahujúci sa na výrobky,

                        —

                        druh [povahu – neoficiálny preklad] výrobkov,

                        —

                        množstvo výrobkov.

                  Na účely aplikácie obsahu piatej zarážky prvého pododseku, členské štáty môžu stanoviť základný rozsah [smerné úrovne – neoficiálny preklad] výhradne ako formu evidencie [dôkazný prostriedok – neoficiálny preklad]. Tieto základné rozsahy [smerné úrovne – neoficiálny preklad] nemôžu byť nižšie než:

                        a)

                           Tabakové výrobky

                        cigarety 800 položiek [kusov – neoficiálny preklad]
                        cigary [cigarky – neoficiálny preklad] (cigary vážiace nie viac ako 3 g každá) 400 položiek [kusov – neoficiálny preklad]
                        cigary 200 položiek [kusov – neoficiálny preklad]
                        tabak [fajčiarsky tabak – neoficiálny preklad] 1,0 kg;

                  …“

         Francúzska právna úprava

               4

               Článok 302 D Code général des impôts (Všeobecného daňového zákonníka) v znení účinnom ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku zaslanom Francúzskej republike 23. novembra 2009 (ďalej len „VDZ“) stanovoval:
               „I.-1. Daň sa vyberá: …

                        4o

                        Bez ohľadu na… články 575 G a 575 H pri zistení držby alkoholu, alkoholických nápojov a tabaku vyrobených na obchodné účely vo Francúzsku, o ktorých držiteľ nemôže predložením sprievodného dokladu, faktúry alebo prípadne pokladničného dokladu preukázať, že sa nachádzajú v režime podmienečného oslobodenia od dane alebo že daň bola zaplatená vo Francúzsku…

                  Na určenie, či sú tieto výrobky v držbe vo Francúzsku na obchodné účely, správny orgán vezme do úvahy tieto okolnosti:

                        a)

                        profesijnú činnosť držiteľa výrobkov;

                        b)

                        miesto, kde sa tieto výrobky nachádzajú, spôsob použitej prepravy alebo doklady týkajúce sa týchto výrobkov;

                        c)

                        povahu týchto výrobkov;

                        d)

                        množstvo týchto výrobkov, najmä ak prekračujú smerné úrovne stanovené v článku 9 [ods.] 2 smernice…“

               5

               Podľa článku 575 G VDZ:
               „Vyrobený tabak, ak jeho množstvo presahuje 1 kilogram, nemôže byť po jeho maloobchodnom predaji v obehu bez dokladu uvedeného v článku 302 M ods. II.“

               6

               Článok 575 H VDZ stanovoval:
               „s výnimkou dodávateľov do skladov, predajcov v predajných miestach, osôb uvedených v článku 565 ods. 3, veľkoobchodníkov uvedených v článku 568 štvrtom odseku alebo – v množstvách stanovených výnosom ministra pre rozpočet – veľkoobchodníkov uvedených v prvom odseku uvedeného článku nikto nesmie držať v skladoch, v obchodných priestoroch alebo na palube dopravných prostriedkov viac ako 2 kilogramy vyrobeného tabaku.“

         Francúzska správna prax

               7

               V čase uplynutia lehoty uvedenej v odôvodnenom stanovisku z 23. novembra 2009 bolo na internetovej stránke generálneho riaditeľstva pre clá a nepriame dane ministerstva financií uvedené:
               „Všeobecné otázky
               Ak si počas ciest v iných krajinách Európskej únie zakúpite výrobky na vlastné použitie, pri odchode z Francúzska alebo príchode do Francúzska nie ste povinní predložiť vyhlásenie ani zaplatiť poplatky a dane.
               … Pokiaľ si zakúpite… tabak, právo Spoločenstva stanovuje smerné úrovne týkajúce sa nákupu súkromných osôb.
               Pri prekročení úrovní uplatniteľných na tabak… uvedených nižšie môžu francúzske colné orgány v závislosti od iných kritérií považovať váš nákup za nákup obchodníka. V tomto prípade musíte zaplatiť príslušné dane a poplatky splatné vo Francúzsku za každý z výrobkov. Tieto úrovne sa uplatňujú aj v prípade odchodu z Francúzska do ktoréhokoľvek iného štátu Európskej únie.
               Tabak
               Vzhľadom na články 575 G a 575 H [VDZ]… sa od 1. januára 2006 na nákup tabaku uskutočnený súkromnými osobami v inom členskom štáte Európskej únie s výnimkou desiatich nových členských štátov uplatňujú tieto ustanovenia:

                        —

                        Bez povolenia na prevoz môžete prepravovať 5 kartónov cigariet (teda 1 kilogram tabaku).
                        Upozornenie: Uvedená úroveň sa vzťahuje na každý osobný dopravný prostriedok alebo na každú osobu staršiu ako sedemnásť rokov v prípade použitia hromadnej dopravy (pričom pod hromadnou dopravou sa rozumie akákoľvek doprava viac ako deviatich cestujúcich vrátane vodiča).

                        —

                        Pri 6 až 10 kartónoch musíte predložiť zjednodušený sprievodný doklad (ZSD). Pokiaľ kontrolovaný cestujúci ZSD nepredloží, vystavuje sa nebezpečenstvu zhabania tabaku a uloženia sankcie. Cestujúci sa môže tovaru vzdať. V takom prípade sa mu neuloží nijaké sankčné opatrenie.
                        Na získanie tohto dokladu stačí dostaviť sa na prvý francúzsky colný úrad pri hranici.

                        —

                        Dovoz viac ako 10 kartónov cigariet (alebo 2 kilogramov tabaku) je vo všetkých ostatných prípadoch zakázaný. Kontrolovaný cestujúci sa vystavuje nebezpečenstvu uloženia sankcií uvedených vyššie (zhabanie tabaku a sankcia).
                        V prípade hromadných dopravných prostriedkov (lietadlo, loď, autobus, vlak) sa tieto ustanovenia uplatňujú jednotlivo na každého cestujúceho.“

         Konanie pred podaním žaloby

               8

               Komisia zastávala názor, že francúzska správna prax v oblasti dovozu tabaku fyzickými osobami je v rozpore so smernicou, so zásadou proporcionality a s článkom 28 ES, a preto 23. októbra 2007 zaslala Francúzskej republike výzvu, na ktorú tento členský štát odpovedal listom z 18. januára 2008.

               9

               Dňa 23. novembra 2009 Komisia vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom Francúzsku republiku vyzvala, aby v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia prijala všetky potrebné opatrenia na splnenie si povinností, ktoré sú v ňom uvedené. Tento členský štát odpovedal listom z 22. januára 2010.

               10

               Vzhľadom na to, že Komisia nepovažovala vysvetlenia Francúzskej republiky za uspokojivé, rozhodla sa podať predmetnú žalobu.

         O žalobe

         O prvej výhrade, ktorá sa zakladá na porušení článkov 8 a 9 smernice

               11

               Komisia tvrdí, že francúzska právna úprava a správna prax sú v rozpore so smernicou, najmä s jej článkami 8 a 9, pretože kritériá na posúdenie, či ide o držbu tabakových výrobkov na obchodné účely, sú čisto kvantitatívne, keďže úrovne stanovené v článkoch 575 G a 575 H VDZ platia všeobecne pre všetky tabakové výrobky, ktoré sú v držbe, úrovne stanovené v prípade prepravy jednotlivým vozidlom sa vzťahujú na každé jednotlivé vozidlo, nie na osobu, a sankcie, ktoré možno uložiť v prípade porušenia týchto článkov, sú mimoriadne prísne.

               12

               Francúzska republika tvrdí, že články 575 G a 575 H VDZ upravujú len držbu tabaku, ale neupravujú spôsoby a podmienky výberu spotrebnej dane. Tieto ustanovenia preto nepatria do pôsobnosti článkov 8 a 9 smernice. Francúzska právna úprava a správna prax v žiadnom prípade nie sú v rozpore so smernicou a stanovené sankcie sú primerané.

               13

               Treba pripomenúť, že smernica sa zameriava na stanovenie určitého počtu pravidiel, pokiaľ ide o držbu, obeh a kontrolu výrobkov, na ktoré sa vzťahuje spotrebná daň, a to najmä s cieľom zabezpečiť, aby bola vymáhateľnosť spotrebnej dane zhodná vo všetkých členských štátoch (rozsudok z 23. novembra 2006, Joustra, C-5/05, Zb. s. I-11075, bod 27 a citovaná judikatúra).

               14

               Smernica v tejto súvislosti stanovuje rozdiel medzi výrobkami, ktoré sú držané na obchodné účely, na jednej strane a výrobkami, ktoré sú držané na súkromné účely, na druhej strane (rozsudok Joustra, už citovaný, bod 28).

               15

               Pokiaľ ide o výrobky držané na súkromné účely, článok 8 smernice určuje, že spotrebná daň sa má vyberať v členskom štáte, v ktorom boli nadobudnuté (rozsudok Joustra, už citovaný, bod 31). Naproti tomu pokiaľ ide o výrobky držané na obchodné účely, článok 9 ods. 1 smernice v podstate stanovuje, že spotrebná daň je splatná v členskom štáte, v ktorom sa tieto výrobky nachádzajú.

               16

               Na určenie toho, či sú výrobky držané na obchodné účely, článok 9 ods. 2 smernice stanovuje niekoľko kritérií. Ako vyplýva z prvého pododseku tohto odseku 2, na určenie, či sú výrobky držané na obchodné účely, musia členské štáty vziať do úvahy niekoľko skutočností, pričom množstvo výrobkov sa uvádza len ako jedno z viacerých kritérií. Okrem toho, pokiaľ ide o toto kritérium, druhý pododsek odseku 2 uvádza, že členské štáty môžu ako dôkazný prostriedok stanoviť smerné úrovne.

               17

               Z toho vyplýva, ako uviedol aj generálny advokát v bodoch 20 a 21 návrhov, že článok 9 ods. 2 smernice neumožňuje členským štátom, aby pri určení, či sú výrobky držané na obchodné účely, vychádzali len z čisto kvantitatívnej úrovne držaných výrobkov.

               18

               Pokiaľ ide o spornú právnu úpravu, je nepochybné, ako uviedla aj Francúzska republika, že samotný článok 302 D VDZ nestanovuje túto čisto kvantitatívnu úroveň na určenie, či sú výrobky držané na obchodné účely.

               19

               Tento článok však stanovuje, že sa uplatňuje „bez ohľadu na… články 575 G a 575 H [VDZ]“, a teda úrovne stanovené v týchto dvoch článkoch sú v skutočnosti jedinými relevantnými kritériami na určenie toho, či sú výrobky držané na obchodné účely, ako to potvrdzuje aj francúzska správna prax. Francúzska republika pritom nespochybňuje, že tieto úrovne majú čisto kvantitatívnu povahu.

               20

               Uvedený členský štát tiež tvrdí, že jeho právna úprava a správna prax nie sú v rozpore s článkom 9 ods. 2 smernice z dôvodu, že uvedené úrovne sa uplatňujú všeobecne na všetky držané tabakové výrobky a v prípade prepravy jednotlivým vozidlom sa množstvo tabaku počíta na každé vozidlo, nie na jednotlivé osoby.

               21

               V tejto súvislosti treba uviesť, ako to vyplýva aj z článku 9 ods. 2 druhého pododseku smernice, že ak členské štáty stanovia na účely určenia obchodnej držby jednotlivé úrovne množstva držaných tabakových výrobkov – ktoré podľa tohto ustanovenia môžu byť len smerné –, musia pritom dodržať určité minimálne úrovne.

               22

               Po prvé smernica pritom výslovne stanovuje minimálne úrovne pre viaceré rozdielne kategórie tabakových výrobkov, čím umožňuje, aby členské štáty stanovili úrovne podľa hmotnosti držaných tabakových výrobkov pre všetky tieto výrobky len pod podmienkou, že budú rešpektovať každú z týchto minimálnych úrovní. Francúzska republika netvrdí, že táto podmienka je splnená, pokiaľ ide o úrovne stanovené v článkoch 575 G a 575 H VDZ.

               23

               Po druhé vzhľadom na to, že účelom článku 9 ods. 2 smernice je spresniť podmienky, za ktorých sa má spotrebná daň vymáhať od držiteľa výrobkov v zmysle odseku 1 druhého pododseku tohto článku, minimálne smerné úrovne stanovené v článku 9 ods. 2 druhom pododseku treba považovať za úrovne týkajúce sa tohto držiteľa, teda uplatňujúce sa na osobu.

               24

               Z uvedeného vyplýva, že francúzska právna úprava a správna prax, ktoré na určenie, či sú tabakové výrobky držané na obchodné účely, stanovujú čisto kvantitatívne úrovne, ktoré sa uplatňujú všeobecne na všetky tieto výrobky a pri preprave jednotlivým vozidlom sa počítajú na každé vozidlo, a okrem toho za prekročenie týchto úrovní stanovujú sankciu, sú v rozpore s článkom 9 smernice a v dôsledku toho aj s jej článkom 8.

               25

               Prvá výhrada, ktorú Komisia predložila, je preto dôvodná.

         O druhej výhrade, ktorá sa zakladá na porušení článku 34 ZFEÚ

               26

               Komisia tvrdí, že článok 575 H VDZ je tiež v rozpore s článkom 34 ZFEÚ. Toto vnútroštátne ustanovenie totiž jednoducho jednoznačne bráni tomu, aby fyzické osoby doviezli do Francúzska tabakové výrobky pochádzajúce z iných členských štátov, ak ich množstvo presahuje dva kilogramy na jednotlivé vozidlo, aj napriek tomu, že toto množstvo je určené na osobnú spotrebu fyzickej osoby.

               27

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pokiaľ je určitá oblasť predmetom úplnej harmonizácie na úrovni Spoločenstva, každé vnútroštátne opatrenie, ktoré sa jej týka, musí byť posudzované s ohľadom na ustanovenia tohto harmonizačného opatrenia a nie s ohľadom na primárne právo (rozsudok zo 14. decembra 2004, Komisia/Nemecko, C-463/01, Zb. s. I-11705, bod 36 a citovaná judikatúra).

               28

               Ako vyplýva z bodu 24 tohto rozsudku, v prejednávanej veci je nesporné, že článok 575 H VDZ porušuje opatrenie, ktoré v plnom rozsahu harmonizuje spôsob, akým môžu členské štáty posúdiť určité množstvo držaných tabakových výrobkov ako obchodnú držbu.

               29

               Vzhľadom na to, že Komisia sa vo svojej druhej výhrade obmedzila na to, že žiada, aby sa vnútroštátne opatrenie posúdilo z hľadiska primárneho práva, pričom toto opatrenie treba posúdiť z hľadiska harmonizačného opatrenia, túto výhradu treba zamietnuť.

               30

               Na základe uvedeného treba konštatovať, že Francúzska republika si tým, že používa čisto kvantitatívne kritérium na posúdenie, či majú fyzické osoby tabak, ktorý bol vyrobený v inom členskom štáte, v držbe na obchodné účely, ako aj uplatňovaním tohto kritéria na jednotlivé vozidlo (nie na jednotlivú osobu) a všeobecne na všetky tabakové výrobky, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice, a najmä z jej článkov 8 a 9.

         O trovách

               31

               Podľa článku 138 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Na základe článku 138 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku každý z účastníkov konania znáša vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemali úspech aspoň v jednej alebo vo viacerých častiach predmetu konania. Vzhľadom na to, že Komisia a Francúzska republika nemali úspech v časti konania, treba rozhodnúť, že každá z nich znáša vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Francúzska republika si tým, že používa čisto kvantitatívne kritérium na posúdenie, či majú fyzické osoby tabak, ktorý bol vyrobený v inom členskom štáte, v držbe na obchodné účely, ako aj uplatňovaním tohto kritéria na jednotlivé vozidlo (nie na jednotlivú osobu) a všeobecne na všetky tabakové výrobky, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú zo smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam, a najmä z jej článkov 8 a 9.

                           2.

                           V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                           3.

                           Európska komisia a Francúzska republika znášajú vlastné trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) z 24. októbra 2013. # Agenţia Naţională de Administrare Fiscală proti SC Rafinăria Steaua Română SA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Inalta Curte de Casaţie şi Justiţie - Rumunsko. # Dane - Daň z pridanej hodnoty - Úhrada nadmerného odpočtu DPH započítaním - Zrušenie výmerov týkajúcich sa započítania - Povinnosť zaplatiť úroky z omeškania zdaniteľnej osobe. # Vec C-431/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (desiata komora)
      z 24. októbra 2013 (
            *1
         )
      „Dane — Daň z pridanej hodnoty — Úhrada nadmerného odpočtu DPH započítaním — Zrušenie výmerov týkajúcich sa započítania — Povinnosť zaplatiť úroky z omeškania zdaniteľnej osobe“
      Vo veci C‑431/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Înalta Curte de Casație și Justiție (Rumunsko) z 21. júna 2012 a doručený Súdnemu dvoru 24. septembra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Agenția Națională de Administrare Fiscală

      proti

         SC Rafinăria Steaua Română SA,

      SÚDNY DVOR (desiata komora),
      v zložení: predseda desiatej komory E. Juhász, vykonávajúci funkciu predsedu desiatej komory, sudcovia A. Rosas a C. Vajda (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               SC Rafinăria Steaua Română SA, v zastúpení: D. Dascălu, avocat,

               —

               rumunská vláda, v zastúpení: R. H. Radu, E. Gane a A.‑L. Crișan, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Keppenne a L. Lozano Palacios, splnomocnené zástupkyne,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 183 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Agenția Națională de Administrare Fiscală (rumunský národný úrad daňovej správy, ďalej len „Agenția“) a spoločnosťou SC Rafinăria Steaua Română SA (ďalej len „Steaua Română“) vo veci žiadosti o zaplatenie úrokov týkajúcich sa neskorého vyplatenia nadmerného odpočtu dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej na vstupe ako DPH, ktorú dlhovala Steaua Română.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 183 prvý odsek smernice o DPH stanovuje:
               „Ak za dané zdaňovacie obdobie výška odpočítanej dane prevyšuje výšku splatnej DPH, členské štáty môžu rozdiel buď preniesť do nasledujúceho obdobia, alebo ho vrátiť v súlade s podmienkami, ktoré určia.“

               4

               Podľa článku 252 ods. 2 smernice o DPH:
               „Každý členský štát určí zdaňovacie obdobie v trvaní jedného, dvoch alebo troch mesiacov.
               Členské štáty však môžu určiť rôzne zdaňovacie obdobia za predpokladu, že nepresiahnu jeden rok.“

         Rumunské právo

               5

               Daňové konanie upravuje nariadenie vlády č. 92 o daňovom poriadku (Ordonanța Guvernului nr. 92 privind Codul de procedură fiscală) z 24. decembra 2003 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 941 z 29. decembra 2003, opätovne uverejnené v Monitorul Oficial al României, časť I, č. 513 z 31. júla 2007) v znení uplatniteľnom v čase skutkových okolností vo veci samej (ďalej len „daňový poriadok“).

               6

               Článok 124 daňového poriadku stanovuje v odseku 1:
               „Vo veci vyplatenia alebo nahradenia súm zo štátneho rozpočtu majú daňovníci nárok na úroky odo dňa, ktorý nasleduje po uplynutí stanovenej lehoty… Úroky sa vyplácajú na žiadosť daňovníka.“

               7

               Vyhláška ministerstva hospodárstva a financií č. 1857/2007 z 1. novembra 2007 (Monitorul Oficial al României, časť I, č. 785 z 20. novembra 2007) o schválení metodológie spracovania daňových priznaní na DPH, ktoré vykazujú nadmerný odpočet s možnosťou jeho vyplatenia, stanovuje v kapitole 1 oddiele B bode 6:
               „O žiadostiach o vyplatenie nadmerného odpočtu DPH bude rozhodnuté podľa chronologického poradia ich zápisu u správcu dane do 45 kalendárnych dní od dátumu podania daňového priznania na DPH, v ktorom je uvedený nadmerný odpočet DPH s možnosťou jeho vyplatenia.“

         Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka

               8

               Daňové priznania na DPH spoločnosti Steaua Română za december 2007 a január 2008 vykazovali nadmerný odpočet v sume 3697738 rumunských lei (RON), ktorého vyplatenie Agenția po kontrole odsúhlasila.

               9

               V nadväznosti na tú istú kontrolu však Agenția vydala daňový výmer, ktorým spoločnosti Steaua Română protiprávne vyrubila povinnosť zaplatiť dve ďalšie daňové pohľadávky, a to vo výške 19002767 RON ako DPH a 5374404 RON ako sankciu za omeškanie. Potom vydala dva výmery, v ktorých započítala sumu nadmerného odpočtu voči sumám týchto dvoch daňových pohľadávok, čím došlo k úhrade týchto dvoch daňových pohľadávok.

               10

               Námietky spoločnosti Steaua Română proti daňovému výmeru a výmerom týkajúcim sa započítania boli zamietnuté, a preto podala žalobu na Curtea de Apel Ploiești, ktorý uvedené výmery zrušil rozsudkami zo 4. decembra 2008 a 14. októbra 2009. Odvolania podané zo strany Agenția proti týmto rozsudkom zamietol Înalta Curte de Casație și Justiție rozsudkami z 9. júna 2009 a 13. mája 2010. Agenția bola teda zaviazaná, aby uhradila spoločnosti Steaua Română sumu 3697738 RON, ktorú si spoločnosť nárokovala v konaní na prvom stupni.

               11

               Steaua Română, ktorá vychádzala z protiprávnosti výmerov týkajúcich sa započítania a z oneskoreného vyplatenia sumy DPH, ktorá bola protiprávne započítaná, žiadala Agenția o zaplatenie úrokov z tejto sumy, vypočítaných od uplynutia zákonnej lehoty 45 dní stanovenej na spracovanie daňových priznaní na DPH až do skutočného vyplatenia uvedenej sumy. Sumu týchto úrokov vyčíslila na 1793972 RON.

               12

               Keďže Agenția na túto žiadosť neodpovedala v lehote stanovenej uplatniteľnou právnou úpravou, Steaua Română podala dve námietky, v ktorých sa domáhala zaplatenia celkovej sumy 1793972 RON ako zákonom stanovených úrokov z omeškania.

               13

               Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím Agenția z 30. septembra 2010 a Curtea de Apel București rozsudkom zo 14. februára 2011 toto rozhodnutie zrušil a zaviazal Agenția, aby spoločnosti Steaua Română uhradila sumu 1793972 RON ako zákonom stanovené úroky z omeškania do 27. júla 2009.

               14

               Agenția podala proti tomuto rozsudku odvolanie na Înalta Curte de Casație și Justiție.

               15

               V odvolaní Agenția najmä tvrdila, že Curtea de Apel București sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď ju zaviazal na zaplatenie 1739972 RON ako zákonom stanovených úrokov z omeškania, keďže uplatniteľná právna úprava sankcionuje nie spôsob, akým sú žiadosti podané zdaniteľnými osobami spracované, ale výlučne prekročenie lehoty na spracovanie týchto žiadostí. Daňové priznania na DPH, ako aj ostatné žiadosti podané spoločnosťou Steaua Română boli pritom spracované pri dodržaní stanovených lehôt. V dôsledku toho sú úroky z omeškania dlžné, len pokiaľ ide o obdobie, počas ktorého boli v platnosti výmery týkajúce sa započítania.

               16

               Steaua Română sa odvoláva na rozsudok z 12. mája 2011, Enel Marica Iztok 3 (C-107/10, Zb. s. I-3873), a uvádza, že v tomto rozsudku sa Súdny dvor výslovne vyjadril k výkladu a uplatňovaniu zásady neutrality DPH vzhľadom na dodržiavanie práva osôb na úroky za oneskorené vyplatenie sumy nadmerného odpočtu DPH. Steaua Română v dôsledku toho navrhla zamietnuť odvolanie ako nedôvodné a v podstate tvrdila, že Agenția nedodržala lehoty na vyplatenie nadmerného odpočtu DPH.

               17

               Za týchto okolností Înalta Curte de Casație și Justiție, ktorý sa považuje za súd, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok, a teda sa domnieva, že je povinný obrátiť sa na Súdny dvor podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ, rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je výklad ustanovení článku 124 daňového poriadku, podľa ktorého štát nie je dlžníkom úrokov zo súm žiadaných prostredníctvom daňových priznaní na DPH v období plynúcom od dátumu započítania týchto súm do dátumu zrušenia aktov o ich započítaní súdnym rozhodnutím, v rozpore s ustanoveniami článku 183 smernice [2006/112]?“

         O prejudiciálnej otázke

               18

               Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa má článok 183 smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s ním, ak zdaniteľnej osobe, ktorá požiadala o vyplatenie nadmerného odpočtu DPH, ktorú táto zdaniteľná osoba dlhovala a zaplatila na vstupe, nemôžu byť priznané daňovým orgánom členského štátu úroky z omeškania vyplývajúce z toho, že tento daňový orgán neskoro vyplatil nadmerný odpočet, a to za obdobie počas ktorého boli v platnosti správne akty vylučujúce vyplatenie nadmerného odpočtu, ktoré boli neskôr zrušené súdnym rozhodnutím.

               19

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že hoci článok 183 smernice o DPH nestanovuje ani povinnosť zaplatiť úroky z nadmerného odpočtu DPH, ktorý sa má vyplatiť, ani deň, od ktorého na tieto úroky vzniká nárok, táto okolnosť sama osebe neumožňuje prijať záver, že tento článok sa má vykladať v tom zmysle, že na spôsob stanovený členskými štátmi, pokiaľ ide o výkon práva na vyplatenie nadmerného odpočtu DPH, sa nevzťahuje žiadna kontrola podľa práva Únie (rozsudok Enel Marica Iztok 3, už citovaný, body 27 a 28, ako aj citovaná judikatúra).

               20

               Aj keď postupy na uplatnenie nároku na vyplatenie nadmerného odpočtu DPH upraveného v článku 183 smernice o DPH v zásade patria do procesnej autonómie členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že táto autonómia je vymedzená zásadami ekvivalencie a efektivity (rozsudok Enel Marica Iztok 3, už citovaný, bod 29).

               21

               Okrem toho z judikatúry vyplýva, že niektoré osobitné pravidlá, ktoré musia členské štáty dodržať pri úprave postupov na uplatnenie nároku na vyplatenie nadmerného odpočtu DPH, vyplývajú z článku 183 smernice o DPH, vykladaného vzhľadom na kontext a všeobecné zásady upravujúce oblasť DPH. Právo zdaniteľných osôb odpočítať z DPH, ktorú majú zaplatiť, DPH už zaplatenú na vstupe z tovarov, ktoré nadobudli, alebo zo služieb, ktoré prijali, totiž podľa ustálenej judikatúry predstavuje základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného právnou úpravou Únie. Toto právo je neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu DPH a v zásade ho nemožno obmedziť. Toto právo sa predovšetkým okamžite uplatňuje na celkovú výšku daní, ktoré zaťažujú plnenia uskutočnené na vstupe (rozsudok Enel Marica Iztok 3, už citovaný, body 30 až 32 a citovaná judikatúra).

               22

               Práve vzhľadom na tieto úvahy Súdny dvor už rozhodol, že podmienky vyplatenia nadmerného odpočtu DPH nemôžu spochybňovať zásadu neutrality režimu DPH tým, že zdaniteľná osoba bude povinná túto daňovú záťaž znášať v celom rozsahu alebo sčasti, čo konkrétne implikuje, že sa výplata nadmerného odpočtu musí vykonať v primeranej lehote (rozsudok Enel Marica Iztok 3, už citovaný, bod 33).

               23

               Z tých istých dôvodov, keď dôjde k vyplateniu nadmerného odpočtu DPH zdaniteľnej osobe po uplynutí primeranej lehoty, zásada neutrality daňového systému DPH vyžaduje, aby takto generované finančné straty na ujmu zdaniteľnej osoby, ktoré vyplývajú z nemožnosti disponovať s predmetnými peňažnými sumami, boli kompenzované zaplatením úrokov z omeškania.

               24

               V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že výpočet úrokov dlžných zo strany štátu, ktorý ako okamih, od ktorého plynie lehota, nepovažuje deň, keď by mal byť nadmerný odpočet DPH obvykle nahradený podľa smernice o DPH, je v zásade v rozpore s požiadavkami článku 183 tejto smernice (rozsudok Enel Marica Iztok 3, už citovaný, bod 51). Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu pritom vyplýva, že vo veci samej uplatniteľná vnútroštátna úprava v zásade stanovuje výpočet úrokov z omeškania odo dňa uplynutia lehoty 45 dní stanovenej na spracovanie daňových priznaní na DPH.

               25

               Okrem toho treba konštatovať, že z hľadiska zdaniteľnej osoby je dôvod, pre ktorý vyplatenie nadmerného odpočtu DPH nastalo neskoro, irelevantný. V tomto kontexte neexistuje žiadny relevantný rozdiel medzi oneskoreným vyplatením z dôvodu spracovania žiadosti správnym orgánom po lehote a tým, ktoré nastalo z dôvodu správnych aktov protiprávne vylučujúcich vyplatenie nadmerného odpočtu, ktoré boli potom zrušené súdnym rozhodnutím.

               26

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 183 smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že je s ním v rozpore, ak zdaniteľnej osobe, ktorá požiadala o vyplatenie nadmerného odpočtu DPH, ktorú dlhovala a zaplatila na vstupe, daňový orgán členského štátu nemôže priznať úroky z omeškania vyplývajúce z toho, že tento daňový orgán neskoro vyplatil nadmerný odpočet, a to za obdobie, počas ktorého boli v platnosti správne akty vylučujúce vyplatenie nadmerného odpočtu, neskôr zrušené súdnym rozhodnutím.

         O trovách

               27

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (desiata komora) rozhodol takto:

                     Článok 183 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že je s ním v rozpore, ak zdaniteľnej osobe, ktorá požiadala o vyplatenie nadmerného odpočtu DPH, ktorú dlhovala a zaplatila na vstupe, daňový orgán členského štátu nemôže priznať úroky z omeškania vyplývajúce z toho, že tento daňový orgán neskoro vyplatil nadmerný odpočet, a to za obdobie, počas ktorého boli v platnosti správne akty vylučujúce vyplatenie nadmerného odpočtu, neskôr zrušené súdnym rozhodnutím.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: rumunčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 30. novembra 2006.#Camper, SL proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-43/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 30. novembra 2006 – Camper/ÚHVT – JC (BROTHERS by CAMPER)
      (vec T‑43/05)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva BROTHERS by CAMPER – Skoršie národné obrazové ochranné známky BROTHERS – Neprípustnosť – Relatívny dôvod zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 86 – 88, 91)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 29. novembra 2004 (vec R 170/2004‑1), ktoré sa týka námietkového
                  konania medzi JC AB a Camper SL

            Údaje týkajúce sa veci:

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Camper, SL

               Predmetná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka BROTHERS by CAMPER pre tovary a služby patriace do tried 18, 25 a 39 – prihláška č. 1954601

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia uvedeného na podporu námietky:

               JC AB

               Ochranná známka alebo označenie uvedené na podporu námietky:

               švédska, fínska a dánska obrazová ochranná známka BROTHERS pre tovary patriace do triedy 25

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky v rozsahu, v akom sa zakladala na skoršej švédskej ochrannej známke, vyhovenie námietke pre časť namietaných
                  výrobkov v rozsahu, v akom sa zakladala na skoršej dánskej a skoršej fínskej ochrannej známke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné
                     známky a vzory) (ÚHVT).

                  3.

                  Vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Arrêt du Tribunal (septième chambre) duo 7. júla 2010. # Európska komisia proti Hellenic Ventures - Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE a iní. # Rozhodcovská doložka - Akcia vytvárania a rozvoja počiatočných kapitálových fondov - Ukončenie zmluvy - Žaloba smerovaná proti spoločníkom spoločnosti - Neprípustnosť - Vrátenie záloh - Úroky. # Vec T-44/06.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 7. júla 2010 – Komisia/Hellenic Ventures a i.
      (vec T‑44/06)
      „Arbitrážna doložka – Akcia na vytváranie a rozvoj počiatočných kapitálových fondov – Výpoveď zmluvy – Žaloba, ktorá smeruje proti spoločníkom spoločnosti – Neprípustnosť – Vrátenie preddavkov – Úroky“
      1.                     Konanie – Podanie návrhu na Všeobecný súd na základe arbitrážnej doložky (článok 238 ES) (pozri body 47 – 49, 54, 55)
      2.                     Rozpočet Európskych spoločenstiev – Finančná pomoc Spoločenstva – Povinnosť príjemcu dodržiavať podmienky poskytovania pomoci
            (články 238 ES a 274 ES) (pozri body 85 – 89, 91, 94 – 96, 107, 108, 113, 116)
      Predmet

               Žaloba podaná na základe článku 238 ES, v ktorej Komisia navrhuje zaviazať žalovaných na vrátenie preddavku vyplateného na
                  účely zmluvy „Seed Fund 601“ uzavretej medzi Komisiou a žalovanými

            Výrok

                  1.

                  	Hellenic Ventures – Elliniki Etaireia Epicheirimatikis Protovoulias AE je povinný Európskej komisii zaplatiť sumu 70 000 eur,
                     zvýšenú o úroky z omeškania vypočítané podľa belgickej zákonnej sadzby, a to od 25. apríla 1999 až do úplného uhradenia dlhu.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	Hellenic Ventures je povinný nahradiť trovy konania s výnimkou tých, ktoré vznikli Konstantinosovi Katsigiannisovi, Panagiotisovi
                     Chronopoulosovi a Nikolaosovi Poulakosovi.

                  4.

                  	Komisia je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Konstantinosovi Katsigiannisovi, Panagiotisovi Chronopoulosovi a Nikolaosovi
                     Poulakosovi.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 25. marca 1982. # K.J. Munk proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Výpoveď. # Vec 98/81.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 13. júla 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-160/99.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 29. februára 1996. # Orlando Lopes proti Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-280/94.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. marca 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Fínskej republike. # Vec C-240/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 13. decembra 1990. # Nederlandse Associatie van de Farmaceutische Industrie "Nefarma" a Bond van Groothandelaren in het Farmaceutische Bedrijf proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Prípustnosť. # Vec T-113/89.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (plénum) z 26. októbra 2006.#Pia Landgren proti Európskej nadácii pre odborné vzdelávanie (ETF).#Vec F-1/05.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (plénum)
      z 26. októbra 2006 (*)

      „Dočasný zamestnanec – Zmluva na dobu neurčitú – Prepustenie – Odborná nespôsobilosť – Povinnosť odôvodnenia – Zjavne nesprávne posúdenie“
      Vo veci F‑1/05,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE,
      Pia Landgren, bývalá dočasná zamestnankyňa Európskej nadácie pre odborné vzdelávanie, bydliskom v Turíne (Taliansko), v zastúpení: M.-A. Lucas,
         advokát,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskej nadácii pre odborné vzdelávanie (ETF), v zastúpení: M. Dunbar, riaditeľka, za právnej pomoci G. Vandersanden, advokát,

      žalovanej,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (plénum),
      v zložení: predseda P. Mahoney, predsedovia komôr H. Kreppel a S. Van Raepenbusch (spravodajca), sudcovia I. Boruta, H. Kanninen,
         H. Tagaras a S. Gervasoni,

      tajomník: S. Boni, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. júla 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Žalobou podanou faxom do kancelárie Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev 28. apríla 2005 (originál žaloby bol podaný
         2. mája 2005) pani Landgren najmä navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie Európskej nadácie pre odborné vzdelávanie
         (ETF) z 25. júna 2004 o ukončení jej pracovnej zmluvy dočasného zamestnanca na dobu neurčitú (ďalej len „rozhodnutie o prepustení“).

       Právny rámec
      2        V zmysle článku 11 prvého odseku Podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev (ďalej len „PZOZ“)
         sa primerane uplatnia ustanovenia článkov 11 až 26 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný
         poriadok“) týkajúce sa práv a povinností úradníkov.

      3        Podľa článku 25 druhého odseku služobného poriadku:

      „Každé rozhodnutie týkajúce sa konkrétneho jednotlivca, prijaté v súlade s týmto služobným poriadkom, sa bezodkladne písomne
         oznámi dotknutému úradníkovi. Každé rozhodnutie negatívne ovplyvňujúce úradníka musí uvádzať dôvody, na ktorých je založené.“

      4        Okrem toho článok 47 PZOZ stanovuje:

      „Okrem prípadu úmrtia, pracovný pomer dočasných zamestnancov zaniká:
      …
      c) ak zmluva je uzatvorená na čas neurčitý [dobu neurčitú – neoficiálny preklad]:

      i)      na konci [uplynutím – neoficiálny preklad] výpovednej lehoty, ustanovenej v zmluve; výpovedná lehota nesmie byť kratšia ako jeden mesiac za každý dokončený rok služby,
         pričom najkratšia výpovedná lehota je tri mesiace a najdlhšia je desať mesiacov. Výpovedná lehota však nezačína plynúť počas
         materskej dovolenky alebo zdravotnej dovolenky [práceneschopnosti – neoficiálny preklad] pod podmienkou, že táto zdravotná dovolenka [práceneschopnosť – neoficiálny preklad] nepresiahne tri mesiace. S výhradou vyššie uvedených obmedzení sa navyše počas materskej alebo zdravotnej dovolenky [práceneschopnosti
         – neoficiálny preklad] lehota prerušuje;

      …“
      5        V súlade s článkom 5 písm. b) pracovnej zmluvy dočasného zamestnanca, ktorú žalobkyňa a žalovaná uzavreli 3. januára 1995,
         zmenenej a doplnenej dodatkom k pracovnej zmluve z 18. júla 2000, ktorým sa trvanie tejto pracovnej zmluvy predlžuje na dobu
         neurčitú:

      „This contract may be terminated by the institution or by the staff member for any of the reasons specified in articles 47
         to 50 of the CEOS, subject to the conditions laid down in those articles.

      For the purposes of Article 47 § 2.a of the CEOS, should the employee decide to resign, the employee shall give a minimum
         of three months notice. In derogation from the Article 47 § 2.a of the CEOS, should the Foundation decide to terminate the
         contract, the Foundation shall give the employee a minimum of six months notice.“

      [Túto pracovnú zmluvu môže inštitúcia alebo zamestnanec ukončiť z akéhokoľvek dôvodu uvedeného v článkoch 47 až 50 PZOZ za
         podmienok stanovených v týchto článkoch.

      Na účely článku 47 ods. 2 písm. a) PZOZ, ak sa zamestnanec rozhodne podať výpoveď, je povinný dodržať minimálnu trojmesačnú
         výpovednú lehotu. Na rozdiel od článku 47 ods. 2 písm. a), ak sa nadácia rozhodne dať zamestnancovi výpoveď, je povinná mu
         poskytnúť minimálnu šesťmesačnú výpovednú lehotu.]

       Skutkové okolnosti
      6        Pani Landgren, narodenú 21. júna 1947, prijala ETF do pracovného pomeru 3. januára 1995 ako dočasnú zamestnankyňu kategórie
         C na obdobie troch rokov od 1. januára 1995. Pani Landgren bola dočasne zaradená do platovej triedy C 3 platového stupňa 1
         a následne bola na základe dodatku k pracovnej zmluve z 1. júla 1996 preradená do platovej triedy C 1 platového stupňa 2.

      7        Dňa 24. októbra 1997 bola jej pracovná zmluva predĺžená na obdobie ďalších troch rokov a následne 18. júla 2000 bola predĺžená
         na dobu neurčitú.

      8        V období od januára 1995 do decembra 2001 pani Landgren vo všeobecnosti pôsobila ako administratívna asistentka, pričom mala
         na starosti zamestnaneckú agendu, a konkrétnejšie agendu prijímania do zamestnania, služobné cesty, dovolenky a sekretárske
         práce pre jednu alebo viaceré osoby.

      9        Správa o zamestnancovi v skúšobnej dobe týkajúca sa pani Landgren, ktorá bola vyhotovená 10. mája 1995, uvádza nasledujúce
         hodnotenia:

      –        pokiaľ ide o „Schopnosť zamestnankyne plniť si svoje pracovné úlohy“: „dobrá“, v položke „Chápavosť, prispôsobivosť, úsudok“
         sa však uvádza, že sú „nedostatočné“ s odôvodnením, že zamestnankyňa nie je dostatočne precízna, nemá zmysel pre detaily a nie
         je dostatočne pozorná,

      –        pokiaľ ide o „Výkonnosť“: „dobrá“, v položke „Pracovné tempo“ sa však takisto uvádza, že je „nedostatočné“ s odôvodnením,
         že pri vyhotovovaní zmlúv pre zamestnancov došlo k niekoľkým omeškaniam,

      –        pokiaľ ide o „Správanie sa v službe“: „veľmi dobré“.
      10      Prvá hodnotiaca správa pani Landgren, ktorá bola vyhotovená 13. mája 1997 a týkala sa obdobia rokov 1995 – 1997, je vcelku
         pozitívna. Na stupnici od 1 do 6 v rozmedzí od „výborný“ do „celkom záporný“ získala žalobkyňa celkovú známku „3“, čomu zodpovedá
         hodnotenie „uspokojivý“. Konkrétnejšie, pokiaľ ide o položky „Schopnosť“ a „Správanie sa v službe“, žalobkyňa získala hodnotenie
         „dobré“, a pokiaľ ide o položku „Efektívnosť“, získala hodnotenie „nedostatočná“. V tejto súvislosti sa zamestnankyni opätovne
         vytýkali nedostatočná pozornosť a nedostatočné pracovné tempo pri plnení pracovných úloh. Napriek tomu, že sa v správe uvádza
         vcelku dobré hodnotenie, od zamestnankyne sa požaduje, aby bola precíznejšia a aby zlepšila svoj „cit pre potreby služby“.

      11      V druhej hodnotiacej správe, ktorá bola vyhotovená 17. júna 1998 a týkala sa obdobia rokov 1997 – 1998, bola zamestnankyni
         udelená vyššia celková známka, t. j. známka „2“, čomu zodpovedá hodnotenie „dobrý“. Hodnotiteľ vo svojom všeobecnom komentári
         konštatuje, že u žalobkyne došlo k zreteľnému zlepšeniu výkonov, pričom v položke „Efektívnosť“ uvádza, že aj naďalej môže
         dosahovať pokroky.

      12      Tretia hodnotiaca správa, ktorá bola vyhotovená 17. januára 2000 a týkala sa obdobia rokov 1999 – 2000, potvrdzuje celkovú
         známku „2“, neuvádzajú sa v nej žiadne nedostatky a vo všetkých položkách sa uvádza rovnaké hodnotenie „dobrý“. Napriek tomu
         sa od žalobkyne požaduje, aby zlepšila svoj „time management“ (organizáciu pracovného času). Naopak, zdôrazňuje sa jej znalosť
         právnej úpravy a činnosti ETF.

      13      V štvrtej hodnotiacej správe, ktorá bola vyhotovená 29. marca 2001 a týkala sa obdobia rokov 2000 – 2001, bola žalobkyni pridelená
         nižšia celková známka, t. j. známka „3“. Napriek tomu, že sa v správe zdôrazňuje jej komunikatívnosť, taktnosť, zdvorilosť,
         široká znalosť ETF, flexibilita a lojálnosť voči nadriadeným, takisto sa v nej konštatujú nedostatky v oblasti informatiky
         a v položke „Analýza a úsudok“ sa od nej požaduje, aby nerobila unáhlené závery najmä v prípadoch, ak nie je úplne oboznámená
         so spisom, hoci sa pripúšťa, že predkladá dobré návrhy na zlepšenia. Napokon sa jej navrhuje, aby sa zúčastnila školenia o vyhotovovaní
         zápisníc zo zasadnutí.

      14      Od januára 2002 do januára 2003 bola žalobkyňa zamestnaná na riaditeľstve ETF, kde vykonávala sekretárske práce a práce administratívnej
         asistentky a mala na starosti najmä služobné cesty a dovolenky zamestnancov riaditeľstva.

      15      Dňa 9. júla 2002 vyhotovil pán Hillenkamp, zástupca riaditeľa ETF, predbežnú hodnotiacu správu, v ktorej dospel k záveru,
         že pani Landgren dostatočne nespĺňa požiadavky na plnenie výkonu svojich pracovných úloh. Tento záver vychádzal z nedostatkov
         zistených pri príprave služobných ciest a vedení elektronických plánovacích diárov, ktoré boli pripisované nedostatočnej organizácii
         a nedôslednosti, obmedzenej schopnosti používať informačné systémy a nedostatočnej znalosti úloh a organizačnej štruktúry
         ETF. V tejto správe sa však zdôrazňoval pozitívny prístup a úsilie pani Landgren v súvislosti s plnením jej početných úloh.

      16      Na konci roka 2002 vypracovali dvaja zástupcovia riaditeľa, páni Hillenkamp a Pescia, ako „Reporting officers“ (hodnotitelia),
         návrh hodnotiacej správy pani Landgren za rok 2002 podľa nového systému hodnotenia pracovných výkonov, ktorý sa začal uplatňovať
         od januára toho istého roku.

      17      Pán Hillenkamp potvrdil svoje hodnotenie z 9. júla 2002, pričom skonštatoval nedostatočnú spoľahlivosť a závažné nedostatky
         týkajúce sa takmer všetkých aspektov plnených pracovných úloh, napriek tomu však zdôraznil úsilie, ktoré žalobkyňa pri plnení
         týchto úloh vynaložila. Potvrdil, že stratil dôveru v kvalitu jej práce a dospel k záveru, že už viac nemôže pokračovať v plnení
         svojich pracovných úloh.

      18      Hodnotenie pána Pescia bolo oveľa miernejšie, keďže sa domnieval, že pani Landgren si plní svoje osobitné úlohy vo väčšine
         prípadov uspokojivo a niektoré z nich dokonca dobre, pričom vo svojom celkovom hodnotení zdôraznil omeškania pri výkone a chyby
         z nepozornosti, ktoré je podľa neho možné čiastočne vysvetliť nadmerným pracovným zaťažením.

      19      Pani Landgren vo svojich pripomienkach k hodnotiacej správe pripustila, že pracovné miesto, ktoré zastáva, je pre ňu príliš
         náročné, namietala však proti niektorým osobitným výhradám pána Hillenkampa alebo k nim uviedla odôvodnenie. Žalobkyňa takisto
         riaditeľstvo upozornila na skutočnosť, že tieto nedostatky je možné vysvetliť dočasným znížením jej pamäťových schopností
         spôsobeným jej zdravotným stavom, ako aj na veľmi závažné dôsledky, ktoré by jej stratou zamestnania vznikli vzhľadom na jej
         finančnú a rodinnú situáciu a vek. Navrhla teda, aby sa preskúmala možnosť poveriť ju na tom istom riaditeľstve alebo na inom
         oddelení plnením iných menej náročných pracovných úloh.

      20      Táto hodnotiaca správa nebola nikdy dokončená, a teda ani zaradená do osobného spisu žalobkyne.

      21      Dňa 1. februára 2003 bola žalobkyňa na časovo neobmedzené obdobie preradená na oddelenie „Východná Európa a Stredná Ázia“
         (ďalej len „VESA“) ETF, na ktorom pracovala na polovičný úväzok a zabezpečovala činnosť sekretariátu vedúcej oddelenia pani
         Stefani, zástupkyne vedúcej oddelenia pani Taurelli a koordinátora ETF. Žiadosť o prácu na polovičný úväzok, ktorej riaditeľstvo
         vyhovelo, sa vzťahovala na obdobie od 1. februára 2003 do 31. decembra 2004 a bola odôvodnená ako „preparation for retirement
         (as 55 of age)“ (príprava na odchod do starobného dôchodku zamestnanca, ktorý dosiahol 55 rokov).

      22      Hodnotiaca správa za rok 2003 vyhotovená 18. marca 2004 je pre žalobkyňu priaznivá. V tejto správe sa nachádza nasledujúca
         časť:

      „Pia has achieved her key objectives set for 2003. An assessment of the related key indicators shows that she has been able
         to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines.

      Pia has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time. She has
         made a substantial effort to improve her memory.

      Pia has improved her IT skills.
      Pia maintains good, friendly but respectful relations with peers and fellow colleagues.“
      (Pia dosiahla hlavné ciele stanovené na rok 2003. Z hodnotenia príslušných hlavných ukazovateľov vyplýva, že bola schopná
         plniť si svoje úlohy efektívne a účinne v stanovených lehotách.

      Pia preukázala schopnosť sústrediť sa na svoju prácu dokonca aj pri riešení niekoľkých úloh naraz. Vynaložila značné úsilie
         na zlepšenie svojej pamäti.

      Pia zlepšila svoje počítačové schopnosti.
      Pia udržuje dobré, priateľské, napriek tomu však úctivé vzťahy s okolím a so svojimi kolegami v zamestnaní.)
      23      Túto poslednú správu vyhotovila pani Taurelli ako zástupkyňa vedúcej oddelenia v čase neprítomnosti pani Stefani, ktorá bola
         práceneschopná od novembra 2003 do marca 2004, a podpísal ju pán riaditeľ de Rooij. Hoci pani Stefani túto správu nepodpísala,
         v správe je uvedená ako „Reporting Officer“ spolu s pani Taurelli. Je nesporné, že vedúca oddelenia s hodnotením pani Taurelli
         nesúhlasila a k pracovným výkonom žalobkyne mala skôr záporné stanovisko.

      24      Žalobkyňa následne považovala za potrebné na stretnutí s pani Stefani prejednať možnosť pokračovať vo výkone práce na polovičný
         úväzok. Podľa žalobkyne sa totiž povolenie pracovať na polovičný úväzok, ktoré jej bolo udelené na obdobie od 1. februára
         2003 do 31. decembra 2004, stalo medzičasom, a to od 1. februára 2004, neplatným, keďže článok 1 prílohy IVa služobného poriadku
         vo svojom znení platnom pred 1. májom 2004 takéto povolenie obmedzuje na obdobie jedného roka. Počas vyššie uvedeného stretnutia,
         ktoré sa uskutočnilo 10. mája 2004, vedúca oddelenia pani Landgren oznámila, že si vyhradzuje možnosť prejednať túto záležitosť
         s pánom riaditeľom de Rooij.

      25      Dňa 17. mája 2004 mala žalobkyňa pohovor s pánom de Rooij, ktorý jej dal na výber medzi „predčasným odchodom do starobného
         dôchodku“ a prepustením. Pán de Rooij takisto upresnil, že v prípade prepustenia by mohla žalobkyňa poberať príspevok v nezamestnanosti
         v zmysle článku 28a PZOZ až do doby, kedy dosiahne minimálny vek na odchod so starobného dôchodku, teda 60 rokov.

      26      Dňa 15. júna 2004 sa žalobkyňa opätovne stretla s pánom de Rooij, teraz však za prítomnosti sprostredkovateľa, ktorého menovala
         ETF. Na tomto stretnutí pán de Rooij žalobkyni vysvetlil, že je „milá osoba, ale neefektívna sekretárka“, a z tohto posledného
         uvedeného dôvodu ju požiadal, aby podala výpoveď.

      27      Na treťom stretnutí, ktoré sa konalo 25. júna 2004, za prítomnosti iných zodpovedných zástupcov ETF, odovzdal pán de Rooij
         žalobkyni list, ktorý obsahoval výpoveď pracovnej zmluvy dočasného zamestnanca s účinnosťou od 1. januára 2005. Zo spisu vyplýva,
         že riaditeľ ETF pri stanovovaní dňa účinnosti prepustenia zohľadnil, že k tomuto dňu by dotknutá osoba dosiahla desať rokov
         v službe, čím by jej vznikol nárok na poberanie starobného dôchodku.

      28      Rozhodnutie o prepustení znie takto:

      „Dear Pia,
      In accordance with article 47 of the Conditions of Employment of Other Servants and in accordance with the terms and conditions
         of your contract and its amending clauses, I am very sorry to inform you that your employment as temporary agent within the
         ETF will be terminated. The amending clause of your contract foresees a period of notice of six months, therefore your last
         working day will be 31 December 2004.

      Thank you very much for your contribution to the ETF and let me wish you a lot of success in your future career.“
      (Vážená Pia,
      v súlade s článkom 47 PZOZ a podmienkami Vašej pracovnej zmluvy a jej dodatkov Vám s ľútosťou oznamujem, že Váš pracovný pomer
         dočasného zamestnanca ETF bude ukončený. Vzhľadom na to, že v dodatku k Vašej pracovnej zmluve je stanovená šesťmesačná výpovedná
         lehota, bude Vaším posledným pracovným dňom 31. december 2004.

      Som Vám veľmi povďačný za Vašu prácu v ETF a prajem Vám mnoho úspechov vo Vašej budúcej kariére.)
      29      V nadväznosti na toto rozhodnutie bola žalobkyňa s účinnosťou od 1. júla 2004 preložená na odbor „Správa a hlavné oddelenia“.
         Na jej žiadosť jej bolo povolené od tohto dňa opätovne vykonávať prácu na plný úväzok.

      30      V októbri 2004 podstúpila žalobkyňa chirurgickú operáciu a tri mesiace bola práceneschopná. V dôsledku toho bola výpovedná
         lehota počas týchto troch mesiacov prerušená.

      31      Dňa 27. septembra 2004 podala žalobkyňa v zmysle článku 90 ods. 2 služobného poriadku sťažnosť proti rozhodnutiu o prepustení.

      32      Rozhodnutím z 19. januára 2005, ktoré bolo doručené 21. januára 2005, orgán oprávnený uzatvárať pracovné zmluvy (ďalej len
         „OOUPZ“) túto sťažnosť zamietol, pričom uviedol, že prepustenie je dôvodné vzhľadom na neuspokojivý a nedostatočný charakter
         pracovných výkonov žalobkyne a že OOUPZ nepoužil svoju rozsiahlu mieru voľnej úvahy, ktorú má k dispozícii pri posudzovaní
         záujmu služby, zjavne nesprávnym spôsobom. Pri určovaní dňa účinnosti výpovede dbal v zmysle svojej povinnej starostlivosti
         predovšetkým na zohľadnenie záujmu žalobkyne.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      33      Táto žaloba bola pôvodne zapísaná v kancelárii Súdu prvého stupňa pod číslom T–180/05.

      34      Uznesením z 15. decembra 2005 Súd prvého stupňa v zmysle článku 3 ods. 3 rozhodnutia Rady 2004/752/ES, Euratom z 2. novembra
         2004, ktorým sa zriaďuje Súd pre verejnú službu Európskej únie (Ú. v. EÚ L 333, s. 7), postúpil túto vec tomuto poslednému
         uvedenému Súdu. Žaloba bola zapísaná v kancelárii Súdu pre verejnú službu pod číslom F–1/05.

      35      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zrušil rozhodnutie o prepustení,
      –        v prípade potreby zrušil rozhodnutie z 19. januára 2005, ktorým sa zamieta jej sťažnosť z 27. septembra 2004,
      –        zaviazal ETF na náhradu majetkovej ujmy, ktorá bola žalobkyni spôsobená rozhodnutím o prepustení, vo výške zodpovedajúcej
         odmene a dôchodku, ktoré by dostala, ak by mohla pokračovať vo výkone svojej práce v ETF do veku 65 rokov, zníženej o odstupné
         a príspevok v nezamestnanosti, ako aj o dôchodok, ktorý získala alebo získa z dôvodu prepustenia,

      –        zaviazal ETF na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorá bola žalobkyni spôsobená rozhodnutím o prepustení, vo výške, ktorú určí Súd
         pre verejnú službu,

      –        zaviazal žalovanú na náhradu trov konania.
      36      ETF navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol návrhy na zrušenie ako nedôvodné,
      –        zamietol, a to najmä z dôvodu neprípustnosti, a subsidiárne pre nedôvodnosť, návrh na náhradu údajne spôsobenej majetkovej
         a nemajetkovej ujmy,

      –        rozhodol o trovách konania v zmysle platných právnych predpisov.
       Právny stav
      37      Žalobkyňa uvádza na podporu svojej žaloby štyri žalobné dôvody, ktoré sú založené na tom, že:

      –        ETF nepreukázala, že rozhodnutie o prepustení bolo vydané na základe platného právneho dôvodu,
      –        dôvod rozhodnutia o prepustení je protiprávny a v rozpore so záujmom služby, keďže tento dôvod, ktorým je odmietnutie pani
         Stefani ponechať si žalobkyňu na svojom oddelení po 31. decembri 2004, bol založený na rozhodnutí vydanom v tomto zmysle bez
         vedomia žalobkyne pred jej preradením na oddelenie VESA,

      –        dôvod rozhodnutia o prepustení je protiprávny a má svojvoľný charakter, keďže odmietnutie pani Stefani ponechať si žalobkyňu
         na svojom oddelení po 31. decembri 2004 bolo založené na predchádzajúcich nepriaznivých hodnoteniach žalobkyne,

      –        chýba odôvodnenie, bolo porušené právo na obranu a došlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu, keďže odmietnutie pani Stefani ponechať
         si žalobkyňu na svojom oddelení po 31. decembri 2004 alebo po vydaní rozhodnutia o prepustení bolo odôvodnené odbornou nespôsobilosťou
         žalobkyne.

       O prvom a štvrtom žalobnom dôvode
      38      Prvý a štvrtý žalobný dôvod je potrebné preskúmať spoločne.

       Tvrdenia účastníkov konania
      39      Na podporu svojho prvého žalobného dôvodu žalobkyňa uvádza, že rozhodnutie o prepustení sa musí zakladať na právnom dôvode,
         ktorý je prípustný, zohľadňuje záujem služby a vylučuje akúkoľvek svojvoľnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora
         z 1. marca 1962, De Bruyn/Parlament, 25/60, Zb. s. 39, s. 58 až 60). Správnemu orgánu prináleží predložiť o tom dôkaz najmä
         v prípade, ak je rozhodnutie o prepustení v zjavnom rozpore s niektorými údajmi zo spisu, akými je v danom prípade posledná
         priaznivá hodnotiaca správa týkajúca sa žalobkyne z roku 2004.

      40      Podľa žalobkyne je v danom prípade potrebné hľadať skutočnú príčinu prepustenia v tom, že pán de Rooij sa voči pani Stefani
         zaviazal, že žalobkyňu nebude na jej oddelení zamestnávať po 31. decembri 2004, teda po dátume, od ktorého by si mohla uplatňovať
         právo na odchod do starobného dôchodku. Takýto záväzok je zjavne svojvoľný, pretože prejudikuje, akým spôsobom si bude žalobkyňa
         plniť svoje úlohy v budúcnosti.

      41      Tvrdenie, ktoré uviedla žalovaná vo svojom vyjadrení k zamietnutiu sťažnosti a ktorého cieľom je preukázať, že pani Stefani
         nesúhlasila s kladným charakterom poslednej hodnotiacej správy týkajúcej sa žalobkyne a mala v úmysle ju pozmeniť, je úplne
         nedôvodné, keďže jednak samotná pani Stefani na stretnutí na účely predbežného hodnotenia, ktoré sa konalo 24. júla 2003,
         žalobkyni tvrdila, že je s ňou spokojná, a to pokiaľ ide o administratívu oddelenia, ako aj o plnenie jej pracovných úloh,
         a takisto pani Stefani nebola schopná objektívne posúdiť, akým spôsobom si žalobkyňa plnila svoje pracovné úlohy, keďže si
         čerpala letnú dovolenku a v období od novembra 2003 do marca 2004 bola práceneschopná. V každom prípade, hoci by sa rozhodnutie
         o prepustení zakladalo na tom, že pani Stefani podala na žalobkyňu nepriaznivé hodnotenie, žalobkyňa o takomto nepriaznivom
         hodnotení nebola informovaná pred prijatím uvedeného rozhodnutia, čím bolo takisto porušené jej právo na obranu.

      42      Hoci rozhodnutie, ktorým sa sťažnosť zamieta, má za úlohu preukázať, že pracovné výkony pani Landgren boli vo všeobecnosti
         nedostatočné, pričom táto nedostatočnosť je jediným dôvodom jej prepustenia, vychádza iba zo záporného alebo odlišného hodnotenia
         pracovných výkonov žalovanej, ktoré v minulosti vykonali niektorí jej nadriadení, a z okolnosti, že pracovné zaťaženie a požiadavky
         jej nadriadených boli bežné vzhľadom na jej platovú triedu C 1 a malý rozsah agendy ETF. Žalovaná nijako nepreukázala, že
         pracovné výkony žalobkyne na oddelení pani Stefani neboli dostatočné, alebo že sa neodstránili pochybnosti vyplývajúce z predchádzajúcich
         hodnotení žalobkyne týkajúce sa jej odbornej spôsobilosti.

      43      Okrem toho na odôvodnenie prepustenia nepostačujú hodnotiace správy vzťahujúce sa na obdobie od roku 1995 do konca roka 2002,
         keďže tieto správy boli vo všeobecnosti uspokojivé, teda priaznivé, resp. veľmi priaznivé, aj keď sa v niektorých z nich poukazuje
         na určité nedostatky, a správa za rok 2002 nebola nikdy dokončená.

      44      Napriek tomu, že medzi rozhodnutím o prepustení a hodnotiacou správou z 18. marca 2004 existuje zjavná rozporuplnosť, ETF
         nepreukázala, prinajmenšom nie v rozhodnutí o zamietnutí sťažnosti, že rozhodnutie o prepustení je založené na platnom právnom
         základe.

      45      Na podporu svojho štvrtého žalobného dôvodu žalobkyňa uvádza, že ak sa rozhodnutie o prepustení nezakladá na tom, že pani
         Stefani odmietla ponechať žalobkyňu na svojom oddelení po 31. decembri 2004, ale na údajnej nedostatočnej celkovej odbornej
         spôsobilosti, a to aj počas jej pôsobenia na oddelení VESA, jeho prijatím bolo porušené jej právo na obranu a bolo prijaté
         na základe zjavne nesprávneho posúdenia.

      46      Toto záporné stanovisko je totiž založené na hodnoteniach, ktoré neboli žalovanej oznámené (ako v prípade, keď sa s ňou vedúci
         oddelenia „Tempus“ odmietol stretnúť v súvislosti s jej uchádzaním sa o voľné pracovné miesto na tomto oddelení) alebo na
         hodnoteniach, ktoré neboli konečné (ako napríklad návrh hodnotiacej správy za rok 2002).

      47      Okrem toho záporné hodnotenia uvedené v skorších správach mali väčšiu váhu ako veľmi priaznivé hodnotenie, ktoré pani Taurelli
         uviedla v poslednej správe, pričom riaditeľ v rozhodnutí o prepustení a ani na stretnutiach, ktoré mu predchádzali, neuviedol
         dôvody, pre ktoré sa domnieva, že záporné aspekty by mali prevážiť nad kladnými aspektmi. Záporné hodnotenia vo vzťahu k žalobkyni
         z minulosti je však možné vysvetliť nadmerným pracovným zaťažením, ktorému bola vystavená a nárokmi jej nadriadených.

      48      Dôvody, pre ktoré pani Stefani nesúhlasila s hodnoteniami uvedenými v správe za rok 2004, neboli žalobkyni oznámené ani na
         stretnutiach zo 17. mája a 15. a 25. júna 2004 a neboli ani uvedené v rozhodnutí o prepustení, či vo vyjadrení sa k zamietnutiu
         sťažnosti. Keďže nepriaznivé stanovisko pani Stefani bolo pre prijatie rozhodnutia o prepustení rozhodujúce, boli porušené
         práva žalobkyne na obranu a uvedené rozhodnutie je natoľko nedostatočne odôvodnené, že ho možno považovať za neodôvodnené.

      49      Žalobkyňa napokon uvádza, že bola porušená zásada povinnej starostlivosti, keďže v rozhodnutí o prepustení sa zohľadnili jej
         schopnosti a oprávnené záujmy zjavne nedostatočným spôsobom. Prepustením, ku ktorému došlo dva roky pred tým, ako nadobudla
         minimálny vek pre odchod do starobného dôchodku, jej okrem majetkovej ujmy vnikla závažná nemajetková ujma spočívajúca v pocite
         hlbokého poníženia a nevďačnosti, a to napriek úsiliu, ktoré vynaložila, aby čo najlepšie plnila svoje náročné pracovné úlohy.
         Hoci tieto pracovné výkony boli niekedy predmetom kritiky, túto kritiku je možné vysvetliť dvojnásobným pracovným zaťažením,
         keďže pracovala pod vedením dvoch zástupcov riaditeľa, a jej zdravotnými problémami.

      50      Žalovaná uvádza, že vo všeobecnosti v zmysle PZOZ, a takisto v zmysle pracovnej zmluvy žalobkyne, neexistuje nijaký právny
         základ, na základe ktorého by mala žalovaná povinnosť odôvodniť rozhodnutie o prepustení (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho
         dvora z 18. októbra 1977, Schertzer/Parlament, 25/68, Zb. s. 1729, a Súdu prvého stupňa z 28. januára 1992, Speybrouck/Parlament,
         T‑45/90, Zb. s. II‑33). V článkoch 47 až 50 PZOZ nie je uvedený žiadny odkaz na článok 11 PZOZ, a už vôbec nie analogický
         odkaz na článok 25 služobného poriadku, ktorý ukladá povinnosť odôvodnenia v prípade rozhodnutí spôsobujúcich ujmu.

      51      Ako vyplynulo zo stretnutí s pánom de Rooij, ktoré sa konali 15. a 25. júna 2004, žalobkyňa bola v danom prípade prepustená
         z toho dôvodu, že jej pracovné výkony boli hodnotené ako nedostatočné a neuspokojivé, a teda došlo k naštrbeniu dôvery, ktorá
         bola do nej vkladaná. Žalovaná teda spochybňuje existenciu akéhokoľvek rozhodnutia, ktoré by bolo prijaté na konci roka 2002,
         teda pred tým, ako bola žalobkyňa preradená na oddelenie VESA, z ktorého by vyplývalo, že jej pracovný pomer bude ukončený
         k 31. decembru 2004.

      52      Podľa žalovanej je prepustenie zamestnanca z takého dôvodu, akým je jeho odborná nespôsobilosť a neuspokojivé pracovné výkony,
         v súlade so všeobecným záujmom.

      53      Tvrdenie, že žalobkyňa je odborne nespôsobilá, objektívne vyplýva z rozličných správ o zamestnancovi v skúšobnej dobe a hodnotiacich
         správ vzťahujúcich sa na obdobie rokov 1995 až 2002, k obsahu ktorých mohla dotknutá osoba v čase ich vyhotovovania predložiť
         svoje pripomienky. V prílohe k svojej duplike predložila žalovaná niekoľko vyhlásení, ktoré vo februári a marci 2006 vypracovali
         páni de Rooij, Hillenkamp, ako aj pán Panzica, bývalý vedúci personálneho a správneho oddelenia, pani Stefani a pani Perrine,
         tajomníčka ETF.

      54      Výhrady, ktoré hodnotitelia formulovali presne a opakovane, sa týkali jednak druhu, ako aj úrovne pracovných úloh, ktorými
         bola žalobkyňa poverená. Tieto pracovné úlohy (najmä organizácia agendy a služobných ciest riaditeľstva, žiadosti o cestovné
         príkazy, rezervácie ubytovania v hoteloch a kopírovanie dokumentov pre zasadnutia) však boli vzhľadom na zvyčajne požadované
         schopnosti sekretárky zaradenej do platovej triedy C 1 nielenže málo náročné, ale aj zadávané v obmedzenom rozsahu. Kvalita,
         a takisto množstvo zadávaných pracovných úloh boli teda nižšie ako je priemer požadovaný pre prácu sekretárky na tejto úrovni.
         V danom prípade teda nedošlo k žiadnemu zjavne nesprávnemu posúdeniu.

      55      Hodnotiaca správa za rok 2003, teda jediná pre žalobkyňu priaznivá hodnotiaca správa, nemôže zmeniť celkovo záporné hodnotenie,
         keďže odráža iba stanovisko nadriadenej „vykonávajúcej funkciu“ vedúcej oddelenia za obmedzenú časť hodnoteného roka, a nezohľadňuje
         stanovisko vedúcej oddelenia, ktorá bola v čase jeho vyhotovovania práceneschopná.

      56      Žalovaná uvádza, že pani Taurelli sa tým, že sa odchýlila od záporného stanoviska pani Stefani, snažila žalobkyňu povzbudiť,
         a to napriek nedostatkom v jej pracovných výkonoch, a nechcela, aby žalovaná stratila motiváciu do budúcnosti.

      57      V čase, keď sa pani Stefani po skončení práceneschopnosti a dovolenky opätovne vrátila do zamestnania, bola predmetná hodnotiaca
         správa ukončená, a preto ju nebolo možné zmeniť.

      58      Okrem toho pán de Rooij žalobkyni na stretnutiach, ktoré sa konali 15. a 25. júna 2004, veľmi jasne oznámil, aké skutočnosti
         sa jej vytýkajú. Žalobkyňa si podľa žalovanej musela byť vedomá výhrad, ktoré boli voči nej vznášané od roku 1995. Vzhľadom
         na uvedené, keďže teda žalobkyňa mala možnosť predložiť svoje pripomienky, ETF nie je možné vytýkať žiadne porušenie práv
         na obranu.

      59      Napokon, aj keby žalobkyňa naozaj mala zdravotné problémy, tieto zdravotné problémy jej neboli nikdy vytýkané, ani použité
         na účely odôvodnenia prepustenia. V každom prípade sa uvádzané odborné nedostatky vyskytli skôr ako došlo k zhoršeniu jej
         zdravotného stavu.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      60      Na úvod je potrebné reagovať na tvrdenie, ktoré uviedla žalovaná, že v zmysle PZOZ, a takisto v zmysle pracovnej zmluvy žalobkyne,
         neexistuje nijaký právny základ, na základe ktorého by mala žalovaná povinnosť odôvodniť rozhodnutie o prepustení.

      61      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry (rozsudky Súdneho dvora z 26. novembra 1981, Michel/Parlament,
         195/80, Zb. s. 2861, bod 22; Súdu prvého stupňa z 20. marca 1991, Pérez-Mínguez Casariego/Komisia, T‑1/90, Zb. s. II‑143,
         bod 73; z 18. marca 1997, Picciolo a Caló/Výbor regiónov, T‑178/95 a T‑179/95, Zb. VS s. I‑A‑51 a II‑155, bod 33; z 20. júla
         2001, Brumter/Komisia, T‑351/99, Zb. VS s. I‑A‑165 a II‑757, bod 28; zo 16. marca 2004, Afari/ECB, T‑11/03, Zb. VS s. I‑A‑65
         a 267, bod 37, a zo 6. júla 2004, Huygens/Komisia, T‑281/01, Zb. VS s. I‑A‑203 a II‑903, bod 105, a z 3. októbra 2006, Nijs/Dvor
         audítorov, T‑171/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 36), je povinnosť odôvodnenia základnou zásadou práva Spoločenstva,
         od ktorej je možné sa odchýliť iba v naliehavých prípadoch. Jej cieľom je jednak umožniť dotknutej osobe overenie dôvodnosti,
         resp. nedôvodnosti aktu spôsobujúceho ujmu a posúdenie možnosti podať žalobu, a takisto umožniť súdne preskúmanie.

      62      Táto zásada, ktorá je stanovená v článku 253 ES, a takisto v článku 25 druhom odseku služobného poriadku, je presnejšie súčasťou
         práv a povinností úradníkov, na ktoré odkazuje článok 11 PZOZ. Súdny dvor v tejto súvislosti vo svojich rozsudkoch z 15. júla
         1960, Von Lachmüller a i./Komisia (43/59, 45/59 a 48/59, Zb. s. 933, 956), a zo 16. decembra 1960, Fiddelaar/Komisia (44/59,
         Zb. s. 1077, 1099) rozhodol, že príslušný orgán je povinný presne a právne napadnuteľným spôsobom uviesť dôvody, ktoré ho
         viedli k jednostrannému vypovedaniu pracovnej zmluvy uzavretej medzi inštitúciou a jej zamestnancom.

      63      Je pravda, že v už citovanom rozsudku Schertzer/Parlament (body 38 až 40) dospel Súdny dvor, pokiaľ ide o vypovedanie pracovnej
         zmluvy dočasného zamestnanca k záveru, v zmysle článku 47 PZOZ v znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti v danom prípade,
         k odlišnému záveru. Podľa Súdneho dvora sa pracovný pomer dočasného zamestnanca, ktorý uzavrel pracovnú zmluvu na dobu neurčitú,
         končí v súlade s článkom 47 ods. 2 PZOZ uplynutím výpovednej lehoty stanovenej v pracovnej zmluve. Jednostranné vypovedanie
         uvedenej pracovnej zmluvy, ktoré je výslovne upravené v tomto poslednom uvedenom ustanovení, tým, že spadá do rozsiahlej miery
         voľnej úvahy príslušného orgánu, ktorý zamestnanec uznáva v okamihu svojho prijatia do pracovného pomeru, má svoje odôvodnenie
         v pracovnej zmluve, a preto nemusí byť odôvodnené. Z tohto pohľadu sa postavenie dočasného zamestnanca podstatne odlišuje
         od postavenia úradníka, takže je vylúčené, aby sa analogicky uplatnil článok 25 služobného poriadku, a to aj napriek tomu,
         že článok 11 PZOZ všeobecne odkazuje na články 11 až 26 služobného poriadku.

      64      Tento výklad bol potvrdený ustálenou judikatúrou (rozsudky Súdneho dvora z 19. júna 1992, V/Parlament, C‑18/91 P, Zb. s. I‑3997,
         bod 39; Súdu prvého stupňa, Speybrouck/Parlament, už citovaný, bod 90; zo 17. marca 1994, Hoyer/Komisia, T‑51/91, Zb. VS s. I‑A‑103
         a II‑341, bod 27; zo 17. marca 1994, Smets/Komisia, T‑52/91, Zb. VS s. I‑A‑107 a II‑353, bod 24; z 5. decembra 2002, Hoyer/Komisia,
         T‑70/00, Zb. VS s. I‑A‑247 a II‑1231, bod 55; zo 7. júla 2004, Schmitt/EAO, T‑175/03, Zb. VS s. I‑A‑211 a II‑939, body 57
         a 58; z 23. februára 2006, Kazantzoglou/EAO, T‑471/04, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, body 43 a 44, a zo 6. júna 2006, Girardot/Komisia,
         T‑10/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 72).

      65      V každom prípade je však vzhľadom na vývoj práva týkajúceho sa ochrany pracovníkov pred prepustením a zneužívaním po sebe
         nasledujúcich zmlúv alebo pracovných vzťahov na dobu určitú, ako aj vzhľadom na samotnú judikatúru Spoločenstva týkajúcu sa
         formálnej požiadavky týkajúcej sa odôvodnenia aktov spôsobujúcich ujmu, ktorá sa považuje, ako je zdôraznené v bode 61 tohto
         rozsudku, za základnú zásadu práva Spoločenstva, potrebné preskúmať, či je možné jednostranne vypovedať pracovnú zmluvu dočasného
         zamestnanca na dobu neurčitú bez udania dôvodu.

      66      V prvom rade, ako vyplýva z druhej vety preambuly a bodu 6 všeobecných odôvodnení rámcovej dohody o práci na dobu určitú,
         ktorú uzavreli ETUC, UNICE a CEEP, ktorá bola vykonaná smernicou Rady 1999/70/ES z 28. júna 1999 (Ú. v. ES L 175, s. 43; Mim.
         vyd. 05/003, s. 368), pracovné zmluvy na dobu neurčitú predstavujú „všeobecnú formu pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnávateľmi
         a zamestnancami“ a je pre ne charakteristická stabilita zamestnania, pričom pracovné zmluvy na dobu určitú môžu zodpovedať
         potrebám ako zamestnávateľa, tak aj pracovníkov iba za určitých okolností. V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že možnosť
         stabilného zamestnania predstavuje významný prvok ochrany pracovníkov (rozsudok z 22. novembra 2005, Mangold, C–144/04, Zb.
         s. I–9981, bod 64; pozri takisto rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C–212/04, Zb. s. I–6057, bod 62).

      67      Skutočnosť, že sporná pracovná zmluva bola uzavretá so subjektom medzinárodného práva verejného, nemôže v konaní o tejto veci
         spochybniť relevantnosť tohto tvrdenia. V bode 54 už citovaného rozsudku Adeneler a i. totiž Súdny dvor rozhodol, že poslaním
         vyššie uvedenej smernice 1999/70 a rámcovej dohody je upravovať pracovné zmluvy a pracovnoprávne vzťahy na dobu určitú uzavreté
         so správnymi orgánmi a s inými organizáciami verejného sektora (pozri takisto rozsudok Súdneho dvora zo 7. septembra 2006,
         Marrosu a Sardino, C‑53/04, Zb. s. I‑7213, bod 39, a Vassallo, C–180/04, Zb. s. I‑7251, bod 32).

      68      Ak by teda zamestnávateľ mohol ukončiť pracovnoprávny vzťah na dobu neurčitú výpoveďou bez udania dôvodu, s tým, že jediným
         obmedzením by bolo dodržanie výpovednej lehoty, viedlo by to k popretiu samotnej povahy pracovných zmlúv na dobu neurčitú,
         keďže takéto pracovné zmluvy zaručujú určitú istotu zamestnania, a odstránil by sa tým rozdiel medzi týmto druhom pracovných
         zmlúv a pracovnými zmluvami na dobu určitú. Hoci je pravdou, že stabilita zamestnania, ktorá charakterizuje pracovné zmluvy
         na dobu neurčitú, nie je porovnateľná so stabilitou zamestnania, ktorú služobný poriadok zaručuje úradníkom (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Speybrouck/Parlament, už citovaný, bod 90), keďže dočasní zamestnanci nemajú trvalé pracovné zmluvy, platí,
         že kategória pracovných zmlúv na dobu neurčitú je osobitosťou, pokiaľ ide o istotu zamestnania, ktorá tieto pracovné zmluvy
         podstatným spôsobom odlišuje od pracovných zmlúv na dobu určitú.

      69      V druhom rade je potrebné zohľadniť existenciu medzinárodných štandardov stanovujúcich minimálne podmienky, ktorých existencia
         je v právnom štáte potrebná na účely zamedzenia protiprávneho prepúšťania pracovníkov. V zmysle článku 4 Dohovoru Medzinárodnej
         organizácie práce č. 158 (ďalej len „MOP“) o skončení pracovného pomeru zo strany zamestnávateľa, ktorý bol prijatý 22. júna1982,
         „pracovník nesmie byť prepustený bez platného dôvodu týkajúceho sa jeho schopností či správania alebo z dôvodu súvisiaceho
         s fungovaním podniku, zariadenia alebo služby“. Takisto článok 24 písm. a) Revidovanej Európskej sociálnej charty Rady Európy
         (č. 163), ktorá bola prijatá 3. mája 1996 a ktorá, ako vyplýva z jej dôvodovej správy, „vychádza z dohovoru č. 158 MOP“, zaručuje
         „právo pracovníkov nebyť prepustený bez závažného dôvodu týkajúceho sa ich schopností či správania alebo dôvodu súvisiaceho
         s fungovaním podniku, zariadenia alebo služby“.

      70      Uvedený článok 24 písm. a) bol sám osebe podkladom pre znenie článku 30 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej 7. decembra
         2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1). V zmysle toho posledného uvedeného článku „každý pracovník má právo na ochranu proti bezdôvodnému
         prepusteniu v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“. Článok 41 ods. 2 tretia zarážka tejto charty
         takisto všeobecným spôsobom v rámci práva na správny úradný postup stanovuje „povinnosť správneho orgánu odôvodňovať svoje
         rozhodnutia“.

      71      Ako vyplýva z preambuly uvedenej charty, jej hlavným cieľom je potvrdenie „práv vyplývajúcich najmä z ústavných tradícií a medzinárodných
         záväzkov, ktoré sú spoločné pre členské štáty, zo Zmluvy o Európskej únii a zo zmlúv Spoločenstva, z… [EDĽP], sociálnych chárt
         prijatých Spoločenstvom a Radou Európy ako aj z judikatúry Súdneho dvora… a Európskeho súdu pre ľudské práva“ (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Súdneho dvora z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C‑540/03, Zb. s. I–5769, bod 38).

      72      Parlament, Rada a Komisia sa tým, že Chartu základných práv Európskej únie slávnostne vyhlásili, usilovali o to, aby jej bol
         priznaný osobitný význam, ktorý je potrebné pri výklade ustanovení služobného poriadku a PZOZ v danom prípade zohľadniť.

      73      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že neexistuje žiadny naliehavý dôvod, ktorý by dočasných zamestnancov v zmysle PZOZ
         vylučoval z ochrany proti bezdôvodnému prepusteniu, najmä ak uzavreli pracovnú zmluvu na dobu neurčitú alebo, v prípade, že
         uzavreli pracovnú zmluvu na dobu určitú, ak boli prepustení pred uplynutím doby, na ktorú bola táto pracovná zmluva uzavretá.

      74      Na zabezpečenie dostatočnej ochrany v tomto zmysle je potrebné jednak umožniť dotknutým osobám, aby sa ubezpečili, či boli
         ich oprávnené záujmy rešpektované alebo porušené, ako aj zvážiť možnosť obrátiť sa na súd a na druhej strane je potrebné umožniť
         súdu vykonávať súdne preskúmanie, z čoho vyplýva, že je potrebné uznať, že príslušný orgán má povinnosť odôvodnenia.

      75      Ďalej je potrebné uviesť, že priznanie takejto povinnosti odôvodnenia príslušnému orgánu nevylučuje, že tento orgán má, pokiaľ
         ide o prepúšťanie, rozsiahlu mieru voľnej úvahy, a súdne preskúmanie Spoločenstva sa preto obmedzuje na overenie toho, či
         nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo zneužitiu právomoci (rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. februára 1999, Carrasco
         Benítez/EMEA, T‑79/98, Zb. VS. s. I‑A‑29 a II‑127, bod 55; z 12. decembra 2000, Dejaiffe/ÚHVT, T‑223/99, Zb. VS s. I‑A‑277
         a II‑1267, bod 53, a zo 6. februára 2003, Pyres/Komisia, T‑7/01, Zb. VS s. I‑A‑37 a II‑239, body 50 a 51).

      76      Okrem toho je potrebné skonštatovať, že znenie článku 47 PZOZ nie je v rozpore s predchádzajúcimi úvahami, keďže písmeno c)
         bod i) tohto článku upravuje iba určovanie výpovednej lehoty a jej plynutie, pričom sa nezaoberá otázkou odôvodňovania prepustenia.

      77      Vzhľadom na tieto okolnosti je v danom prípade potrebné jednak overiť, či v prípade rozhodnutia o prepustení bola splnená
         povinnosť odôvodnenia, ktorá je podstatnou formálnou náležitosťou, a takisto, pokiaľ ide o dôvodnosť dôvodov aktu, či ETF
         konala v rozumných medziach a nepoužila svoju mieru voľnej úvahy zjavne nesprávnym spôsobom.

      78      Pokiaľ ide na jednej strane o formálnu povinnosť odôvodnenia, z judikatúry vyplýva, že jej rozsah je potrebné posudzovať vo
         vzťahu ku konkrétnym okolnostiam, teda najmä k obsahu aktu, povahe uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý by mohol mať adresát
         na uvedení takéhoto odôvodnenia (rozsudky Súdu prvého stupňa z 9. marca 2000, Vicente Nuñez/Komisia, T‑10/99, Zb. VS s. I‑A‑47
         a II‑203, bod 41, a z 12. decembra 2002, Morello/Komisia, T‑338/00 a 376/00, Zb. VS s. I‑A‑301 a II‑1457, bod 46). Na účely
         posúdenia toho, či je odôvodnenie dostatočné, je takisto potrebné posudzovať ho v kontexte, v akom bol napadnutý akt prijímaný
         (rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. apríla 1999, Thinus/Komisia, T‑283/97, Zb. VS s. I‑A‑69 a II‑353, bod 77, a Morello/Komisia,
         už citovaný, bod 47).

      79      Pri vyhotovovaní rozhodnutia o prepustení zamestnanca, s ktorým bola uzavretá pracovná zmluva na dobu neurčitú, sa venuje
         osobitná pozornosť tomu, aby boli dôvody, na ktorých sa takéto rozhodnutie zakladá, vo všeobecnosti uvedené jasne a písomne,
         a to najlepšie v samotnom texte príslušného rozhodnutia. Práve tento samotný akt, ktorého zákonnosť sa posudzuje ku dňu, keď
         bol prijatý, totiž predstavuje rozhodnutie inštitúcie. V každom prípade sa môže povinnosť uviesť dôvody prepustenia považovať
         za dodržanú aj v prípade, ak boli dôvody prepustenia dotknutej osobe oznámené na stretnutiach s jej nadriadeným, a ak bolo
         rozhodnutie OOUPZ prijaté krátko po uskutočnení tohto stretnutia. OOUPZ môže takisto v prípade potreby toto odôvodnenie doplniť
         v štádiu vyjadrenia sa k sťažnosti, ktorú podala dotknutá osoba.

      80      V danom prípade zo spisu vyplýva, že žalobkyni boli na stretnutiach s pánom de Rooij, ktoré sa konali 15. a 25. júna 2004,
         oznámené dôvody spočívajúce v údajnej odbornej nespôsobilosti, vzhľadom na ktoré sa mala ukončiť jej pracovná zmluva dočasného
         zamestnanca. Potrebné dodatočné upresnenie predložil OOUPZ vo svojom vyjadrení sa k sťažnosti žalobkyne takým spôsobom, aby
         jej bolo umožnené posúdiť dôvodnosť rozhodnutia o prepustení, a aby mala možnosť podať žalobu na Súd.

      81      Z uvedeného vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia je potrebné zamietnuť.

      82      Pokiaľ ide na druhej strane o dôvodnosť dôvodov, na ktorých sa zakladá rozhodnutie o prepustení, je potrebné preskúmať posúdenie,
         ktoré vykonala ETF, týkajúce sa záujmu služby, a obmedziť sa na overenie, či sa nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia,
         ako sa uvádza v bode 75 tohto rozsudku.

      83      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že príslušný orgán je povinný pri rozhodovaní o postavení zamestnanca zohľadniť všetky skutočnosti,
         ktoré môžu byť pre toto rozhodnutie určujúce, predovšetkým však záujem príslušného zamestnanca. Uvedené totiž vyplýva z toho,
         že správny orgán je povinný dodržiavať zásadu povinnej starostlivosti, ktorá je výsledkom rovnováhy vzájomných práv a povinností,
         ktorú služobný poriadok a analogicky PZOZ vytvorili vo vzťahoch medzi verejným orgánom a jeho zamestnancami (rozsudky Súdu
         prvého stupňa, Pyres/Komisia, už citovaný, bod 51, a z 1. marca 2005, Mausolf/Europol, T‑258/03, Zb. VS s. II‑189, bod 49;
         pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 29. júna 1994, Klinke/Súdny dvor, C‑298/93 P, Zb. s. I‑3009, bod 38; Súdu
         prvého stupňa z 18. apríla 1996, Kyrpitsis/EHSV, T‑13/95, Zb. VS s. I‑A‑167 a II‑503, bod 52, a Dejaiffe/ÚHVT, už citovaný,
         bod 53).

      84      V danom prípade sa ETF pri uvádzaní dôvodov prepustenia odvolala výlučne na „celkovú“ odbornú nespôsobilosť žalobkyne, čo
         bolo potvrdené niekoľkými nepriaznivými hodnotiacimi správami, resp. výhradami vo vzťahu k pracovným výkonom žalobkyne. Hodnotiaca
         správa za rok 2003 bola podľa žalovanej jedinou pre žalobkyňu priaznivou správou, a preto nemohla pozmeniť túto všeobecnú
         tendenciu.

      85      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že hoci sa žalobkyni počas jej kariéry vytýkali také nedostatky, akými sú nedostatočná
         pozornosť, nedostatočná precíznosť a pomalé pracovné tempo pri plnení pracovných úloh, z rozličných správ o zamestnancovi
         v skúšobnej dobe a hodnotení vyplýva, že hodnotenie jej zásluh bolo na rozdiel od toho, čo uvádza žalovaná, vcelku uspokojivé,
         alebo dokonca dobré (za obdobie rokov 1997 až 2000 a za rok 2003).

      86      Je nesporné, že veľmi nepriaznivé hodnotenia predložili dve osoby, a to:

      –        pán Hillenkamp, zástupca riaditeľa, pre ktorého žalobkyňa pracovala ako sekretárka v období od januára 2002 do januára 2003
         a ktorý v predbežnej hodnotiacej správe z 9. júla 2002 uviedol, že dostatočne nespĺňa požiadavky na výkon svojej práce; a takisto
         v návrhu hodnotiacej správy za rok 2002 skonštatoval nespoľahlivosť a závažné nedostatky týkajúce sa takmer všetkých aspektov
         práce, ktorú vykonáva,

      –        pani Stefani, vedúca oddelenia, pre ktorú takisto žalobkyňa pracovala ako sekretárka, a to v období od 1. februára 2003 do
         30. júna 2004.

      87      V každom prípade, pokiaľ ide na jednej strane o návrh hodnotiacej správy za rok 2002, nielenže jej znenie nebolo nikdy dokončené,
         ale okrem toho bolo hodnotenie druhého zástupcu riaditeľa, pána Pescia, pre ktorého žalobkyňa počas toho istého obdobia tiež
         pracovala, omnoho priaznivejšie, keďže pán Pescia považoval plnenie jej pracovných úloh za uspokojivé, či dokonca dobré, aj
         keď uvádzal určité nedostatky, ktoré však čiastočne pripisoval nadmernému pracovnému zaťaženiu.

      88      Na druhej strane hodnotiaca správa za rok 2003, ktorú 18. marca 2004 vypracoval pán Taurelli, pre ktorého žalobkyňa tiež pracovala,
         a ktorú pán de Rooij podpísal 31. marca 2004, teda približne dva mesiace pred stretnutiami, na ktorých pán de Rooij žalobkyni
         oznámil svoj zámer ukončiť jej pracovnú zmluvu, bola pre žalobkyňu osobitne priaznivá. Vyplýva z nej totiž, že žalobkyňa „has
         achieved her key objectives set for 2003… has been able to perform her tasks effectively and efficiently with respect of deadlines
         … has shown capacity to concentrate on her work even while having to deal with several issues at the same time … has made
         a substantial effort to improve her memory … has improved her IT skills … maintains good, friendly but respectful relations
         with peers and fellow colleagues“ (dosiahla hlavné ciele stanovené na rok 2003 … bola schopná plniť si svoje úlohy efektívne
         a účinne v stanovených lehotách … preukázala schopnosť sústrediť sa na svoju prácu dokonca aj pre riešení niekoľkých úloh
         naraz … vynaložila značné úsilie na zlepšenie svojej pamäti … zlepšila svoje počítačové schopnosti … udržuje dobré, priateľské,
         napriek tomu však úctivé vzťahy s okolím a so svojimi kolegami v zamestnaní).

      89      Súd nemôže pripisovať rovnaký význam jednostranným vyhláseniam, ktoré tvoria prílohu dupliky žalovanej, boli vyhotovené po
         podaní tejto žaloby a ktorých cieľom je doplnenie hodnotiacich správ týkajúcich sa žalobkyne, alebo dokonca preukázanie toho,
         že tieto správy boli, pokiaľ ide o ich celkové hodnotenie, nesprávne, a vyhláseniam, ktoré tvoria prílohu samotných správ,
         keďže tieto vyhlásenia boli vyhotovené v nadväznosti na sporové konanie práve s cieľom umožniť objektívne posúdenie zásluh
         príslušného zamestnanca.

      90      Okrem toho zo spisu nevyplýva, že by v období od marca 2004, kedy pani Taurelli vyhotovila prvú hodnotiacu správu, v ktorej
         uviedla, že žalobkyňa si svoje pracovné úlohy plní efektívne a včas, do prijatia rozhodnutia o prepustení o tri mesiace neskôr,
         došlo k zníženiu pracovných výkonov žalobkyne. Toto posledné uvedené rozhodnutie je spochybniteľné o to viac, že bolo prijaté
         krátko po uvedenej hodnotiacej správe.

      91      Z uvedeného vyplýva, a to bez toho, aby bolo potrebné preskúmať žalobné dôvody založené na porušení práv na obranu a zásady
         povinnej starostlivosti alebo iné žalobné dôvody, ktoré uvádza žalobkyňa, že v súvislosti s rozhodnutím o prepustení došlo
         k zjavne nesprávnemu posúdeniu, v dôsledku čoho musí byť toto rozhodnutie zrušené.

      92      Zrušenie aktu zo strany súdu má za následok jeho odstránenie z právneho poriadku so spätnou účinnosťou (rozsudky Súdneho dvora
         z 26. apríla 1988, Asteris a i./Komisia, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Zb. s. 2181, bod 30, a Súdu prvého stupňa z 31. marca
         2004, Girardot/Komisia, T‑10/02, Zb. VS s. I‑A‑109 a II‑483, bod 84). Ak už bol zrušený akt vykonaný, na odstránenie jeho
         účinkov je potrebné obnoviť právny stav, v akom sa žalobca nachádzal pred prijatím tohto aktu (rozsudky Súdneho dvora z 31. marca
         1971, Komisia/Rada, 22/70, Zb. s. 263, bod 60, a Súdu prvého stupňa z 31. marca 2004, Girardot/Komisia, už citovaný, bod 84).

      93      V každom prípade a bez toho, aby bolo v danom prípade potrebné skúmať prípadnú existenciu práva pracovníka na jeho opätovné
         prijatie do zamestnania v prípade jeho protiprávneho prepustenia, je potrebné skonštatovať, že žalobkyňa na pojednávaní vyhlásila,
         že došlo k značnému zhoršeniu jej zdravotného stavu, a že už nie je fyzicky schopná začať opätovne pracovať v ETF. Vzhľadom
         na tieto skutočnosti je na účely toho, aby bol v záujme žalobkyne zabezpečený potrebný účinok zrušujúceho rozsudku, potrebné,
         aby Súd pre verejnú službu využil svoju neobmedzenú právomoc, ktorá mu prislúcha v majetkových sporoch, a žalovanú vyzval,
         aby sa pokúsila o nájdenie spravodlivého riešenia na zabezpečenie primeranej ochrany práv pani Landgren (pozri v tomto zmysle
         rozsudky Súdneho dvora zo 6. júla 1993, Komisia/Albani a i., C‑242/90 P, Zb. s. I‑3839, bod 13, a Súdu prvého stupňa z 31. marca
         2004, Girardot/Komisia, už citovaný, bod 89).

      94      Z toho vyplýva, že je potrebné, aby sa účastníci konania pokúsili o uzavretie dohody, v ktorej sa určí spravodlivá peňažná
         náhrada za protiprávne prepustenie žalobkyne, a aby následne Súdu oznámili takto určenú výšku sumy, alebo ak k uzavretiu dohody
         nedôjde, aby Súdu oznámili svoje návrhy prijaté v tejto súvislosti, a to v lehote troch mesiacov odo dňa vyhlásenia tohto
         rozsudku.

      95      Pri určovaní tejto náhrady je potrebné zohľadniť najmä to, že pani Landgren po svojom prepustení poberala príspevok v nezamestnanosti,
         a takisto vek, v akom by si za zvyčajných okolností mohla vzhľadom na svoj zdravotný stav uplatňovať nárok na starobný dôchodok.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (plénum)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Európskej nadácie pre odborné vzdelávanie z 25. júna 2004 o ukončení pracovnej zmluvy na dobu neurčitú, ktorú
            uzavrela pani Landgren ako dočasný zamestnanec, sa zrušuje.
      2.      Účastníci konania sú povinní Súdu pre verejnú službu v lehote troch mesiacov do dňa vyhlásenia tohto rozsudku oznámiť buď
            výšku sumy určenej v spoločnej dohode o peňažnej náhrade súvisiacej s protiprávnosťou rozhodnutia z 25. júna 2004, alebo ak
            k uzavretiu dohody nedôjde, svoje návrhy týkajúce sa tejto sumy.
      3.      O trovách konania sa rozhodne neskôr.

               Mahoney

               Kreppel

               Van Raepenbusch

               Boruta

               Kanninen      Tagaras

               Gervasoni

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 26. októbra 2006.

               Tajomník

                     Predseda

               W. Hakenberg

                     P. Mahoney

         Znenie tohto rozhodnutia, ako aj rozhodnutí súdov Spoločenstva citovaných v ňom, ktoré zatiaľ neboli uverejnené v Zbierke,
         sú k dispozícii na internetovej stránke Súdneho dvora www.curia.europa.eu

      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. júna 1997. # Codiesel - Sociedade de Apoio Técnico à Indústria Ldª proti Conselho Técnico Aduaneiro. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec C-105/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. novembra 1976. # Milac GmbH Groß- und Außenhandel proti Hauptzollamt Freiburg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemecko. # Vec 28-76.