title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 26. marca 2009.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 43 ES a 56 ES - Stanovy sprivatizovaných podnikov - Kritériá výkonu určitých osobitných právomocí štátu.#Vec C-326/07.

text:
      Vec C‑326/07
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Talianskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 56 ES – Stanovy sprivatizovaných podnikov – Kritériá výkonu určitých osobitných právomocí štátu“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Voľný pohyb kapitálu – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť
      (Články 43 ES a 56 ES)
      2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Právo obchodných spoločností
      (Články 43 ES a 56 ES)
      3.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Právo obchodných spoločností
      (Článok 43 ES)
      1.        Na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá sa nevzťahuje len na podiely umožňujúce vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia spoločnosti
         a podmieňovať jej činnosti, ale ktorá sa uplatňuje nezávisle od rozsahu účasti akcionára v spoločnosti, sa môže vzťahovať
         tak článok 43 ES, ako aj článok 56 ES.

      Pokiaľ teda ide o právomoci štátu brániť nadobúdaniu podielov a uzatváraniu dohôd medzi akcionármi predstavujúcimi určité
         percento hlasovacích práv v dotknutej vnútroštátnej spoločnosti, podiel vo výške aspoň 5 % hlasovacích práv alebo prípadne
         stanovené nižšie percento musí zainteresovaným osobám umožniť, ako to vyplýva z ustanovení článku 56 ES, účinné zúčastnenie
         sa na riadení uvedenej spoločnosti. Ako je zrejmé z ustanovení článku 43 ES, pokiaľ ide o spoločnosti, ktorých akcionári sú
         vo všeobecnosti rozdrobení, nie je v žiadnom prípade vylúčené, že majitelia podielov predstavujúcich uvedené percentá môžu
         výrazným spôsobom ovplyvňovať riadenie takejto spoločnosti a podmieňovať jej činnosti. Okrem toho, keďže dotknutá vnútroštátna
         právna úprava stanovuje minimálne percento, táto úprava sa vzťahuje aj na podiely, ktoré uvedené percento prekračujú a na
         základe ktorých je možné vyvíjať výraznú kontrolu činnosti predmetnej spoločnosti.

      Pokiaľ ide o právo vetovať niektoré rozhodnutia dotknutej vnútroštátnej spoločnosti, táto právomoc sa vzťahuje na rozhodnutia
         o riadení spoločnosti, a preto sa týka len akcionárov, ktorí môžu vyvíjať určitý vplyv na dotknuté spoločnosti. Z tohto dôvodu
         musia byť kritériá týkajúce sa výkonu uvedenej právomoci preskúmané vo svetle článku 43 ES. Aj za predpokladu, že by tieto
         kritériá mali obmedzujúce účinky na voľný pohyb kapitálu, tieto účinky by boli nevyhnutným dôsledkom prípadného zásahu do
         slobody usadiť sa a neodôvodňovali by samostatné preskúmanie vo svetle článku 56 ES.

      (pozri body 36 – 39)
      2.        Členský štát, ktorý prijme vnútroštátnu právnu úpravu stanovujúcu kritériá na výkon osobitných právomocí štátu brániť sa nadobúdaniu
         podielov alebo uzatváraniu dohôd medzi akcionármi predstavujúcimi určité percento hlasovacích práv v dotknutých vnútroštátnych
         spoločnostiach, ak uplatnenie týchto kritérií nie je vhodné na dosiahnutie cieľov sledovaných v tomto prípade z dôvodu neexistencie
         súvislosti medzi uvedenými kritériami a predmetnými právomocami, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 43 ES
         a 56 ES.

      Intervenčné právomoci členského štátu, akou je právomoc brániť sa, ktorej sporné kritériá určujú podmienky jej výkonu, ktoré
         nepodliehajú žiadnej podmienke okrem všeobecne formulovaného odkazu na ochranu národných záujmov a bez toho, aby boli upresnené
         osobitné a objektívne okolnosti, za ktorých sa tieto právomoci môžu uplatniť, totiž predstavujú vážnu prekážku slobody pohybu
         kapitálu. V tejto súvislosti, aj keď sa sporné kritériá vzťahujú na rôzne druhy všeobecných záujmov týkajúcich sa najmä minimálneho
         energetického zásobovania a zásobovania základnými tovarmi pre spoločnosť, kontinuity poskytovania verejných služieb, bezpečnosti
         zariadení využívaných na poskytovanie základných verejných služieb, národnej bezpečnosti, ochrany verejného poriadku a verejnej
         bezpečnosti, ako aj naliehavých zdravotných okolností, formulácia týchto kritérií je všeobecná a nepresná. Okrem toho neexistencia
         súvislosti medzi týmito kritériami a osobitnými právomocami zvyšuje neistotu, pokiaľ ide o okolnosti, za ktorých sa môžu tieto
         osobitné právomoci využiť, a dodáva uvedeným právomociam diskrečný charakter vzhľadom na priestor na voľnú úvahu, ktorou disponujú
         vnútroštátne orgány na ich uplatnenie. Uvedený priestor na voľnú úvahu nie je primeraný sledovaným cieľom.

      Okrem toho samotný odkaz na vnútroštátnu právnu úpravu, podľa ktorej sa osobitné právomoci môžu uplatňovať len v súlade s právom
         Spoločenstva, nemôže spôsobiť výkon týchto kritérií v súlade s týmto právom. Všeobecná a abstraktná povaha kritérií totiž
         nemôže zabezpečiť, aby sa predmetné osobitné právomocí vykonávali v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva.

      Ak je totiž skutočnosť, že výkon osobitných právomocí môže byť predmetom preskúmania zo strany vnútroštátneho súdu, potrebná
         na ochranu osôb v súvislosti s uplatňovaním pravidiel týkajúcich sa slobody pohybu kapitálu, sama o sebe v žiadnom prípade
         nepostačuje na odstránenie nesúladu kritérií uplatnenia osobitných právomocí s týmito pravidlami.

      V rozsahu, v akom sa výkon právomocí brániť sa vzťahuje aj na podiely, ktoré umožňujú ich majiteľom výrazným spôsobom vplývať
         na riadenie dotknutých spoločností, ako aj podmieňovať ich činnosti, a teda môže obmedziť slobodu usadiť sa, je možné nazdávať
         sa na základe rovnakých dôvodov, že dotknuté kritériá poskytujú vnútroštátnym orgánom neprimeraný priestor na voľnú úvahu
         pri výkone týchto právomocí brániť sa.

      (pozri body 40, 45, 47, 51 – 57 a výrok)
      3.        Členský štát, ktorý prijme vnútroštátnu právnu úpravu stanovujúcu kritériá na výkon osobitných právomocí štátu použiť veto
         voči rozhodnutiam dotknutých vnútroštátnych spoločností týkajúcim sa zrušenia spoločnosti, koncentrácie, rozdelenia, prevodu
         sídla do zahraničia alebo zmeny predmetu obchodnej činnosti, ako aj zmeny stanov spoločnosti, ktorými by sa zrušili alebo
         zmenili osobitné právomoci, ak okolnosti, za ktorých sa môže toto právo využiť, sú nepresné a právna úprava nie je primeraná
         stanovenému cieľu, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES.

      V tejto súvislosti napriek tomu, že toto právo sa môže využiť iba v situáciách vážneho a skutočného ohrozenia alebo za naliehavých
         zdravotných okolností pri dodržaní podmienok stanovených vo vnútroštátnej právnej úprave, t. j. z dôvodu verejného poriadku,
         verejnej bezpečnosti, verejného zdravia a obrany, pri neexistencii upresnenia konkrétnych okolností umožňujúcich výkon sporného
         práva investori nevedia, kedy sa môže toto právo veta uplatniť. Následne je na mieste domnievať sa, že situácie umožňujúce
         výkon práva veta sú potenciálne početné, neurčité a neurčiteľné a že vnútroštátnym orgánom ponechávajú široký priestor na
         voľnú úvahu. Dotknutá vnútroštátna právna úprava tak neuvádza upresnenia o konkrétnych okolnostiach, za ktorých môže byť uplatnené
         právo veta a stanovené kritériá sa nezakladajú na objektívnych a preskúmateľných podmienkach.

      Uvedenie podmienky, podľa ktorej sa môže právo veta využiť len v súlade s právom Spoločenstva, a podmienky, že jeho uplatnenie
         podlieha preskúmaniu zo strany vnútroštátnych súdov, nezabezpečuje súlad dotknutej právnej úpravy s právom Spoločenstva.

      (pozri body 45, 60 – 63, 66, 72 – 74 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 26. marca 2009 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 56 ES – Stanovy sprivatizovaných podnikov – Kritériá výkonu určitých osobitných právomocí štátu“
      Vo veci C‑326/07,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 13. júla 2007,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Pignataro‑Nolin a H. Støvlbæk, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Talianskej republike, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh (spravodajkyňa) a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. októbra 2008,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. novembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že prijala
         ustanovenia uvedené v článku 1 ods. 2 dekrétu predsedu Rady ministrov z 10. júna 2004 o vymedzení kritérií na výkon osobitných
         právomocí uvedených v článku 2 zákonného dekrétu č. 332 z 31. mája 1994 schváleného po určitých zmenách zákonom č. 474 z 30. júla
         1994 (decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri, definizione dei criteri di esercizio dei poteri speciali, di cui
         all’art. 2 del decreto-legge 31 maggio 1994, n. 332, convertito, con modificazioni, dalla legge 30 luglio 1994, n. 474) (GURI
         č. 139 zo 16. júna 2004, s. 26, ďalej len „dekrét z roku 2004“), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES
         a 56 ES.

       Právny rámec
       Zákonný dekrét č. 332/1994
      2        Zákonný dekrét č. 332 o zrýchlení predajov podielov štátu a verejných subjektov v akciových spoločnostiach (decreto-legge
         n. 332, norme per l’accelerazione delle procedure di dismissione di partecipazioni dello Stato e degli enti pubblici in società
         per azioni) z 31. mája 1994 (GURI č. 126 z 1. júna 1994, s. 38) bol transformovaný do zákona so zmenami zákonom č. 474 z 30. júla
         1994 (GURI č. 177 z 30. júla 1994, s. 5). Tento zákonný dekrét bol ďalej zmenený zákonom č. 350 o ustanoveniach týkajúcich
         sa tvorby ročného a viacročného štátneho rozpočtu (ďalej len „zákon o rozpočte pre rok 1994“) [legge n. 350, disposizioni
         per la formazione del bilancio annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)] z 24. decembra 2003 (riadny dodatok
         ku GURI č. 196 z 27. decembra 2003, ďalej len „zákon o rozpočte č. 350/2003“). Uvedený zákonný dekrét, ktorý bol týmto spôsobom
         zmenený a premenený na zákon (ďalej len „zákonný dekrét č. 332/1994“), stanovuje, že štát má v niektorých spoločnostiach osobitné
         právomoci (ďalej len „osobitné právomoci“).

      3        Článok 2 ods. 1 zákonného dekrétu č. 332/1994 stanovuje:

      „Spomedzi spoločností, ktoré sú priamo alebo nepriamo kontrolované štátom a ktoré pôsobia v odvetviach obrany, dopravy, telekomunikácií,
         energetických zdrojov a v iných oblastiach poskytovania služieb vo verejnom záujme, sa dekrétom predsedu vlády, prijatým na
         základe návrhu ministra hospodárstva a financií po dohode s ministrom výrobných činností, ako aj s ministrami zodpovednými
         za dotknuté odvetvia, po predbežnom oboznámení príslušných parlamentných komisií, určia tie podniky, do ktorých stanov treba
         rozhodnutím prijatým na mimoriadnom valnom zhromaždení a pred prijatím akéhokoľvek opatrenia, ktorého následkom by bola strata
         kontroly, vložiť ustanovenie, ktoré ministrovi hospodárstva a financií zveruje jednu alebo viacero z nasledujúcich osobitných
         právomocí, ktoré sa uplatnia so súhlasom ministra výrobných činností…“

      4        Predmetné osobitné právomoci uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) až d) sú:

      a)      bránenie investorom v nadobudnutí relevantných podielov týchto spoločností, ktoré predstavujú aspoň 5 % hlasovacích práv alebo
         nižšie percento stanovené v dekréte ministrom hospodárstva a financií. Na vyjadrenie námietok disponujú príslušné orgány lehotou
         10 dní, ktorá začína odo dňa oboznámenia, ktoré musia konatelia dotknutej spoločnosti vykonať, keď podávajú žiadosť o zápis
         akcionárov do registra, zatiaľ čo prevádzateľ disponuje lehotou 60 dní na napadnutie rozhodnutia verejných orgánov na príslušnom
         súde;

      b)      bránenie uzavretiu zmlúv a dohôd medzi akcionármi, ktorí predstavujú aspoň 5 % hlasovacích práv alebo nižšie percento stanovené
         v dekréte ministrom hospodárstva a financií. Lehoty 10 dní a 60 dní uvedené v písmene a) sa uplatňujú na právomoc verejných
         orgánov brániť sa a na akcionárov, ktorí uzavreli predmetné zmluvy alebo dohody;

      c)      právo veta, pokiaľ ide o prijatie uznesení o zrušení spoločnosti, prevodu podniku, koncentrácií, rozdelení, prevodu sídla
         do zahraničia alebo o zmene predmetu obchodnej činnosti, alebo o zmene stanov spoločnosti, ktoré by zrušili alebo zmenili
         osobitné právomoci. Lehota na napadnutie rozhodnutia, ktorým bolo prijaté veto, je 60 dní;

      d)      menovanie člena predstavenstva bez hlasovacích práv.
      5        Zo žaloby vyplýva, že ustanovenie týkajúce sa výkonu osobitných právomocí bolo vložené do stanov spoločností založených podľa
         talianskeho práva, a to ENI, Telecom Italia, Enel a Finmeccanica, ktoré pôsobia v odvetviach petrochémie, energetiky, telekomunikácií,
         elektriky, ako aj obrany.

      6        Článok 4 ods. 230 zákona o rozpočte č. 350/2003 stanovuje, že na základe návrhu ministra hospodárstva a financií, ako aj ministra
         výrobných činností predseda vlády určí v dekréte ad hoc, ktorý bude prijatý v lehote 90 dní od nadobudnutia účinnosti uvedeného zákona, kritériá výkonu osobitných právomocí, pričom
         ich využitie bude obmedzené na prípady ohrozenia strategických záujmov štátu.

       Dekrét z roku 2004
      7        V článku 1 ods. 1 a 2 dekrétu z roku 2004 sa stanovuje:

      „1.      Osobitné právomoci stanovené v článku 2 zákonného dekrétu č. 332/1994 z roku 1994 sa uplatnia iba vtedy, keď nastanú naliehavé
         a významné dôvody všeobecného záujmu, osobitne dôvody týkajúce sa verejného poriadku, verejnej bezpečnosti, verejného zdravia
         a obrany, a to vhodným a primeraným spôsobom na ochranu týchto záujmov, prostredníctvom primeraných lehôt, pričom budú dodržané
         zásady vnútorného poriadku a práva Spoločenstva a najmä zásada zákazu diskriminácie.

      2.      Osobitné právomoci stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a), b) a c) zákonného dekrétu č. 332 z roku 1994 sa uplatnia, keď nastanú
         tieto okolnosti:

      a)      vážne a skutočné ohrozenie prerušenia minimálneho vnútroštátneho zásobovania ropnými a energetickými produktmi, ako aj poskytovania
         derivovaných a súvisiacich služieb, a vo všeobecnosti zásobovania surovinami, základnými tovarmi pre spoločnosť alebo poskytovania
         základných služieb v odvetví telekomunikácií a dopravných služieb;

      b)      vážne a skutočné ohrozenie kontinuity výkonu záväzkov voči spoločnosti pri výkone verejnej služby, ako aj výkonu úloh všeobecného
         záujmu, ktorými bol podnik poverený;

      c)      vážne a skutočné ohrozenie bezpečnosti infraštruktúry a sietí základných verejných služieb;
      d)      vážne a skutočné ohrozenie národnej obrany, vojenskej bezpečnosti, verejného poriadku a verejnej bezpečnosti;
      e)      naliehavé zdravotné okolnosti.“
       Konanie pred podaním žaloby
      8        Komisia tým, že Talianskej republike zaslala 6. februára 2003 výzvu, začala konanie o zistení nesplnenia povinnosti z dôvodu
         porušenia článkov 43 ES a 56 ES v súvislosti s podmienkami výkonu osobitných právomocí. Tento členský štát ďalej prijatím
         zákona o rozpočte č. 350/2003, ako aj dekrétu z roku 2004 zmenil svoju právnu úpravu. Komisia však naďalej zastávala názor,
         že zavedené zmeny nie sú dostatočné, a preto Talianskej republike zaslala 22. decembra 2004 dodatočnú výzvu.

      9        Tvrdenia talianskej vlády v odpovedi, ktorá bola doručená 20. mája 2005, Komisiu nepresvedčili. Z tohto dôvodu Komisia 18. októbra
         2005 zaslala Talianskej republike odôvodnené stanovisko, ktoré sa týkalo jedine kritérií stanovených v článku 1 ods. 2 dekrétu
         2004. Komisia vyzvala Taliansku republiku, aby svoju právnu úpravu zosúladila s týmto stanoviskom v lehote šiestich mesiacov
         od jeho doručenia. Uvedený členský štát odpovedal listom, v ktorom v podstate napadá analýzu Komisie.

      10      Keďže Komisia naďalej považovala situáciu za neuspokojivú, rozhodla sa podať predmetnú žalobu.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      11      Podľa Komisie Talianska republika porušila články 43 ES a 56 ES tým, že dekrét z roku 2004 dostatočne nespresňuje kritériá
         výkonu osobitných právomocí. Podľa stanoviska Komisie predmetné kritériá neumožňujú investorom poznať okolnosti, za ktorých
         môžu byť uvedené právomoci využité.

      12      Komisia tvrdí, že konkrétne situácie, na ktoré sa môže vzťahovať pojem „vážne a skutočné ohrozenie“ uvedený v článku 1 ods. 2
         písm. a), b) až d) dekrétu z roku 1994, sú potenciálne početné, neurčité a neurčiteľné. Táto nepresnosť pri stanovení osobitných
         a objektívnych okolností, ktoré odôvodňujú využitie osobitných právomocí zo strany štátu, zdôrazňuje diskrečný charakter predmetných
         právomocí vzhľadom na mieru voľnej úvahy, ktorou disponujú talianske orgány. Uvedené skutočnosti majú vo všeobecnosti za následok
         odradenie investorov, a to najmä tých, ktorí majú záujem usadiť sa v Taliansku s cieľom vykonávať vplyv na riadenie podnikov,
         na ktoré sa sporná právna úprava vzťahuje.

      13      Komisia uvádza, že vzhľadom na to, že článok 1 ods. 2 dekrétu z roku 2004 sa týka výkonu osobitných právomocí stanovených
         v zákonnom dekréte č. 332/1994, posúdenie proporcionality tohto dekrétu si vyžaduje posúdenie legitimity týchto právomocí
         v daných situáciách.

      14      Komisia pripúšťa, že slobodu usadiť sa a slobodu pohybu kapitálu možno obmedziť vnútroštátnymi opatreniami odôvodnenými na
         základe článkov 46 ES a 58 ES alebo naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, pokiaľ neexistuje harmonizačné opatrenie Spoločenstva
         stanovujúce opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie ochrany týchto základných záujmov štátu.

      15      Pokiaľ ide o regulované odvetvia, akými sú odvetvie energetiky, zemného plynu a telekomunikácií, Komisia sa domnieva, že cieľ
         ochrany základných záujmov štátu možno dosiahnuť prijatím menej reštriktívnych opatrení, akými sú opatrenia stanovené zákonodarcom
         Spoločenstva. Komisia konkrétne odkazuje na smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných
         pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES (Ú. v. EÚ L 176, s. 37; Mim. vyd. 12/002,
         s. 211) a smernicu Európskeho parlamentu a Rady č. 2003/55/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so
         zemným plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30/ES (Ú. v. EÚ L 176, s. 57; Mim. vyd. 12/002, s. 230), ako aj smernicu Európskeho
         parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných
         sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367). Komisia zdôrazňuje, že tieto
         smernice stanovujú zavedenie opatrení, ktorých cieľom je zabezpečiť minimálne celoštátne zásobovanie v predmetných oblastiach.
         Komisia poukazuje na to, že Talianska republika neuvádza dôvod, prečo by ochrana minimálneho celoštátneho zásobovania v predmetných
         regulovaných odvetviach nemohla byť zabezpečená na základe uvedených smerníc.

      16      Vzhľadom na to, že ide o neregulované odvetvia, Komisia sa nazdáva, že Talianska republika neodôvodnila uplatnenie sporných
         kritérií.

      17      Komisia okrem toho poukazuje na to, že neexistuje žiadna príčinná súvislosť medzi potrebou zabezpečiť energetické zásobovanie,
         ako aj poskytovanie verejných služieb na jednej strane a kontrolou akcionárov a riadenia podniku na strane druhej.

      18      Komisia sa teda domnieva, že dekrét z roku 2004 predstavuje nástroj, ktorý presahuje rámec toho, čo je na ochranu verejných
         záujmov, na ktoré sa vzťahuje, nevyhnutné.

      19      Talianska republika v prvom rade upozorňuje na to, že prevažná časť analýzy Komisie sa vzťahuje na údajnú protiprávnosť osobitných
         právomocí, ktoré sú upravené v zákonnom dekréte č. 332/1994. Nesplnenie povinnosti, na ktoré sa vzťahuje tak žaloba, ako aj
         odôvodnené stanovisko, sa týka iba dekrétu z roku 2004 a nie zákonného dekrétu č. 332/1994. Na základe uvedeného sa táto žaloba
         nevzťahuje na údajnú protiprávnosť úpravy osobitných právomocí, ktorá vyplýva z tohto zákonného dekrétu.

      20      Podľa predmetného členského štátu z uvedeného vyplýva, že väčšina žalobných dôvodov, ktoré Komisia uviedla vo svojej žalobe,
         nemôže byť prijatá. To isté platí aj pre žalobné dôvody týkajúce sa obmedzení, ktoré Talianska republika zaviedla voči nadobudnutiu
         akcií dotknutých spoločností. Ide o žalobné dôvody týkajúce sa vlastníctva akcií, to znamená štruktúry týchto spoločností.
         V skutočnosti Komisia Talianskej republike vytýka najmä to, že zaviedla kontrolné opatrenia týkajúce sa uvedenej štruktúry
         a nie opatrenia umožňujúce kontrolovať špecifické rozhodnutia týkajúce sa riadenia.

      21      Talianska republika navrhuje zamietnuť žalobné dôvody založené na neproporcionalite ustanovení týkajúcich sa osobitných právomocí,
         pretože táto časť žaloby sa v skutočnosti vzťahuje na zákonný dekrét č. 332/1994.

      22      Po druhé Talianska republika spochybňuje analýzu Komisie v rozsahu, v akom zakladá väčšinu výhrad na údajnom porušení článku
         56 ES, ktorý sa týka voľného pohybu kapitálu, pričom dodáva, že tieto výhrady by mohli byť založené aj na porušení článku
         43 ES, ktorý sa týka slobody usadiť sa. Podľa tohto členského štátu z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, konkrétne z rozsudku
         z 12. septembra 2006, Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas (C‑196/04, Zb. s. I‑7995), vyplýva, že ak určitá otázka
         môže byť preskúmaná z hľadiska slobody usadiť sa, uvedené vylučuje možnosť, že by sa na ňu vzťahoval voľný pohyb kapitálu.
         Vzhľadom na to, že sporné opatrenia sa týkajú aktov, ktorých cieľom je vykonávať rozhodujúci vplyv na riadenie dotknutých
         spoločností, relevantné sú články 43 ES, 45 ES a 46 ES. Uvedené konštatovanie je dôležité, pretože tieto články obsahujú menej
         obmedzujúce ustanovenia ako ustanovenia článkov 56 ES a 58 ES.

      23      Po tretie Talianka republika spochybňuje dôvodnosť výhrady týkajúcej sa diskrečného charakteru, ktorý ustanovenia dekrétu
         z roku 2004 dávajú osobitným právomociam vnútroštátnych správnych orgánov.

      24      Po štvrté uvedený členský štát odmieta argumentáciu Komisie, pokiaľ ide o smernice, ktoré sa vzťahujú na regulované odvetvia.
         Tieto smernice by boli relevantné iba vtedy, ak by sa žaloba vzťahovala na zákonný dekrét č. 332/1994, v ktorom sú stanovené
         štrukturálne opatrenia. Dekrét z roku 2004 nezaviedol nijaké opatrenie tohto druhu a obmedzil sa na upresnenie prípadov a podmienok
         na prijatie opatrení stanovených v uvedenom zákonnom dekréte. Talianska republika každopádne tvrdí, že členským štátom nič
         nebráni v tom, aby v strategických odvetviach prijali opatrenia stanovujúce intervenčné právomoci, ktorých rozsah môže prekračovať
         ustanovenia uvedených smerníc.

      25      Talianska republika ďalej uvádza, že sa musí uplatniť zásada subsidiarity. Vnútroštátna právna úprava je vhodnejšia ako právna
         úprava Spoločenstva na úpravu situácií, ktoré predstavujú ohrozenie strategických záujmov štátu, keďže ide o situácie, ktoré
         môže v potrebnej lehote a správne posúdiť iba štát.

      26      V iných odvetviach verejných služieb, ktoré ešte neboli predmetom harmonizácie, ako sektor národnej obrany, môže členský štát
         prijať opatrenia s cieľom čeliť situáciám, ktoré vážne ohrozujú všeobecný záujem.

      27      Podľa Talianskej republiky jediným žalobným dôvodom, ktorý možno zohľadniť, je údajná nedostatočná predvídateľnosť konkrétnych
         prípadov, v ktorých možno uplatniť ustanovenia zákonného dekrétu č. 332/1994. Uvedený členský štát však tvrdí, že všetky osobitné
         okolnosti budú určené a môžu byť posúdené až vtedy, keď investor prejaví svoj záujem. Talianska republika na záver uvádza,
         že podmienky výkonu osobitných právomocí nemôžu byť určené presnejšie, ako sú určené v dekréte z roku 2004.

       Posúdenie Súdnym dvorom
       O predmete žaloby
      28      Podľa Talianskej republiky Komisia pomocou významnej časti svojich tvrdení v skutočnosti nespochybňuje kritériá uvedené v dekréte
         z roku 2004, ale osobitné právomoci stanovené v zákonnom dekréte č. 322/1994, pričom jej cieľom je vyhlásiť tieto právomoci
         za nezlučiteľné s právom Spoločenstva. Tieto tvrdenia sa týkajú predmetu sporu a sú teda neprípustné.

      29      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že predmet žaloby o nesplnení povinnosti je vymedzený odôvodneným stanoviskom a žalobou
         (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 24. júna 2004, Komisia/Holandsko, C‑350/02, Zb. s. I‑6213, bod 20 a citovanú judikatúru).
         Keďže v prejednávanom prípade sa oba akty vzťahujú iba na kritériá uvedené v článku 1 ods. 2 dekrétu z roku 2004, je na mieste
         konštatovať, že Komisia nerozšírila predmet sporu, takže predmetná žaloba je prípustná.

      30      Komisia uznáva niektoré kritické tvrdenia v súvislosti s osobitnými právomocami zavedenými zákonným dekrétom č. 332/1994,
         ale nespochybňuje ich a napadá iba kritériá, ktoré umožňujú ich uplatnenie.

      31      Vzhľadom na to, že uvedené nesplnenie si povinnosti sa týka iba kritérií definovaných v článku 1 ods. 2 dekrétu 2004, je možné
         rozhodnúť iba o súlade tohto ustanovenia s právom Spoločenstva.

       O uplatnení článkov 43 ES a 56 ES
      32      Komisia sa domnieva, že nesplnenie si povinnosti, ktoré namieta, sa musí posudzovať vo svetle článku 43 ES, ktorý sa týka
         slobody usadiť sa, a článku 56 ES, ktorý sa týka voľného pohybu kapitálu.

      33      Pokiaľ ide o otázku, či sa na vnútroštátnu právnu úpravu vzťahuje jedna alebo druhá z týchto slobôd, z ustálenej judikatúry
         vyplýva, že je potrebné zohľadniť predmet danej právnej úpravy (pozri rozsudok z 24. mája 2007, Holböck, C‑157/05, Zb. s. I‑4051,
         bod 22 a citovanú judikatúru).

      34      Vecná pôsobnosť ustanovení Zmluvy o ES, týkajúcich sa slobody usadiť sa, sa vzťahuje na vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa
         uplatňujú na vlastníctvo majetkovej účasti štátneho príslušníka členského štátu na základnom imaní spoločnosti usadenej v inom
         členskom štáte, ktorá mu umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti a rozhodovať o jej činnosti (pozri
         v tomto zmysle najmä rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 22, a z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko,
         C‑112/05, Zb. s. I‑8995, bod 13).

      35      Ustanovenia článku 56 ES, ktoré sa týkajú voľného pohybu kapitálu, sa vzťahujú najmä na priame investície, ktorými sú investície
         všetkých druhov, ktoré boli vykonané fyzickými osobami alebo právnickými osobami a ktoré slúžia na vytvorenie alebo udržanie
         trvalých a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a spoločnosťou, ktorej sa kapitál poskytuje na účely vykonávania
         jej hospodárskej činnosti. Tento cieľ predpokladá, že akcie držané akcionárom mu umožnia účinne sa zúčastniť na riadení tejto
         spoločnosti alebo jej kontrole (pozri rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 18 a citovanú judikatúru).

      36      Na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá sa nevzťahuje len na podiely umožňujúce vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia spoločnosti
         a podmieňovať jej činnosti, ale ktorá sa uplatňuje nezávisle od rozsahu účasti akcionára v spoločnosti, sa môže vzťahovať
         tak článok 43 ES týkajúci sa slobody usadiť sa, ako aj článok 56 ES týkajúci sa voľného pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Holböck, už citovaný, body 23 a 24). V rozpore s tvrdením Talianskej republiky, už citovaný rozsudok Cadbury Schweppes
         a Cadbury Schweppes Overseas neumožňuje dospieť k záveru, že v takomto prípade je relevantný iba článok 43 ES. Ako to vyplýva
         z bodu 32, tento rozsudok sa týka iba situácie, v ktorej spoločnosť vlastní účasti, ktoré jej umožňujú vykonávať kontrolu
         nad inými spoločnosťami (pozri rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Španielsko, C‑207/07, bod 36).

      37      V prejednávanom prípade treba stanoviť rozdiel podľa toho, či sa kritériá uplatňujú na právomoci štátu brániť nadobúdaniu
         podielov a uzatváraniu dohôd medzi akcionármi predstavujúcimi určité percento hlasovacích práv alebo na právo veta niektorých
         rozhodnutí spoločnosti.

      38      V prvom rade, pokiaľ ide o právomoci brániť sa, na ktoré sa vzťahuje článok 2 ods. 1 písm. a) a b) zákonného dekrétu č. 332/1994,
         zo spisu vyplýva, že podiel vo výške aspoň 5 % hlasovacích práv alebo prípadne nižšie percento stanovené príslušným ministrom
         musí zainteresovaným osobám umožniť, ako to vyplýva z ustanovení článku 56 ES, účinné zúčastnenie sa na riadení dotknutej
         spoločnosti. Ako je zrejmé z ustanovení článku 43 ES a ako to tvrdí Talianska republika, pokiaľ ide o spoločnosti, ktorých
         akcionári sú vo všeobecnosti rozdrobení, nie je v žiadnom prípade vylúčené, že majitelia podielov predstavujúcich uvedené
         percentá môžu výrazným spôsobom ovplyvňovať riadenie takejto spoločnosti a podmieňovať jej činnosti. Okrem toho, keďže zákonný
         dekrét č. 332/1994 stanovuje minimálne percento, táto úprava sa vzťahuje aj na podiely, ktoré uvedené percento prekračujú
         a na základe ktorých je možné vyvíjať výraznú kontrolu činnosti predmetnej spoločnosti. Je teda na mieste preskúmať kritériá
         týkajúce sa výkonu uvedených právomocí brániť sa vo svetle týchto dvoch ustanovení zmluvy.

      39      V druhom rade, pokiaľ ide o právo veta stanovené v článku 2 ods. 1 písm. c) zákonného dekrétu č. 332/1994, treba konštatovať,
         že táto právomoc sa vzťahuje na rozhodnutia o riadení spoločnosti, a preto sa týka len akcionárov, ktorí môžu vyvíjať určitý
         vplyv na dotknuté spoločnosti. Z tohto dôvodu musia byť kritériá týkajúce sa výkonu uvedenej právomoci preskúmané vo svetle
         článku 43 ES. Aj za predpokladu, že by tieto kritériá mali obmedzujúce účinky na voľný pohyb kapitálu, tieto účinky by boli
         nevyhnutným dôsledkom prípadného zásahu do slobody usadiť sa a neodôvodňovali by samostatné preskúmanie vo svetle článku 56 ES
         (pozri rozsudok Cadbury Schweppes a Cadbury Schweppes Overseas, už citovaný, bod 33). Z uvedeného vyplýva, že posúdenie kritérií
         týkajúcich sa využitia práva veta musí byť vykonané len vo svetle článku 43 ES.

       O kritériách stanovených v článku 1 ods. 2 dekrétu z roku 2004 v rozsahu, v akom sa vzťahujú na výkon právomocí brániť sa
      –       O porušení povinností vyplývajúcich z článku 56 ES
      40      Na úvod je na mieste poukázať na to, že posudzované kritériá stanovujú okolnosti, za ktorých možno vykonať právomoci štátu
         brániť sa nadobúdaniu určitých podielov alebo uzatváraniu určitých dohôd medzi akcionármi v dotknutých spoločnostiach. Z judikatúry
         Súdneho dvora vyplýva, že uplatnenie takýchto právomocí môže byť v rozpore s voľným pohybom kapitálu zaručeným v článku 56 ES
         (pozri najmä rozsudky z 13. mája 2003, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑98/01, Zb. s. I‑4641, bod 50, a Komisia/Španielsko, už
         citovaný, bod 58). V prejednávanom rozsudku treba určiť, či uvedené kritériá stanovujú podmienky, na základe ktorých možno
         výkon takýchto právomocí odôvodniť.

      41      V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že voľný pohyb kapitálu možno obmedziť vnútroštátnymi opatreniami opodstatnenými
         dôvodmi uvedenými v článku 58 ES alebo naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, pokiaľ neexistuje harmonizačné opatrenie Spoločenstva
         stanovujúce opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie ochrany týchto záujmov (pozri rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod
         72 a citovanú judikatúru).

      42      Pri absencii harmonizácie Spoločenstva v zásade prináleží členským štátom rozhodnúť, na akej úrovni chcú zabezpečiť ochranu
         legitímnych záujmov, ako aj rozhodnúť o spôsobe, ako túto úroveň dosiahnuť. Môžu to pritom urobiť iba v rámci obmedzení stanovených
         Zmluvou a osobitne pri rešpektovaní zásady proporcionality, ktorá vyžaduje, aby prijaté opatrenia boli vhodné na zabezpečenie
         realizácie cieľa, ktorý sledujú, a aby nešli nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (pozri rozsudok Komisia/Nemecko,
         už citovaný, bod 73 a citovanú judikatúru).

      43      Okrem toho aj v oblastiach, ktoré boli predmetom harmonizácie, sa zásada proporcionality uplatňuje v prípadoch, keď zákonodarca
         Spoločenstva ponechal členským štátom určitý priestor na voľnú úvahu.

      44      V prejednávanom prípade sa názory Talianskej republiky a Komisie rozchádzajú pri otázke, či kritériá uplatniteľné na výkon
         právomoci štátu brániť nadobúdaniu podielov alebo uzatváraniu dohôd medzi akcionármi predstavujúcimi najmenej 5 % hlasovacích
         práv, prípadne nižšie percento, sú také, že uplatnenie týchto právomocí je vhodné na zabezpečenie realizácie cieľov, ktoré
         sledujú, a teda či je v súlade so slobodou zaručenou v článku 56 ES.

      45      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že sporné kritériá sa vzťahujú na všeobecné záujmy týkajúce sa najmä minimálneho energetického
         zásobovania a zásobovania základnými tovarmi pre spoločnosť, kontinuity poskytovania verejných služieb, bezpečnosti zariadení
         využívaných na poskytovanie základných verejných služieb, národnej bezpečnosti, ochrany verejného poriadku a verejnej bezpečnosti,
         ako aj naliehavých zdravotných okolností. Zabezpečenie týchto záujmov môže pri dodržaní zásady proporcionality odôvodniť určité
         obmedzenia výkonu základných slobôd (pozri najmä rozsudok zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, C‑274/06, bod 38).

      46      V každom prípade, ako to bolo pripomenuté v bodoch 42 a 43 tohto rozsudku, dodržiavanie zásady proporcionality si v prvom
         rade vyžaduje, aby prijaté opatrenia boli vhodné na dosiahnutie sledovaných cieľov.

      47      Uplatnenie sporných kritérií v rozsahu, v akom sa vzťahujú na výkon právomoci brániť sa, nie je vhodné na dosiahnutie cieľov
         sledovaných v tomto prípade z dôvodu neexistencie súvislosti medzi uvedenými kritériami a predmetnými právomocami.

      48      Súdny dvor v predchádzajúcich rozsudkoch stanovil, že samotné nadobudnutie podielov predstavujúcich viac ako 10 % základného
         imania spoločnosti pôsobiacej v odvetví energetiky alebo akékoľvek iné nadobudnutie podielov umožňujúce významný vplyv na
         takúto spoločnosť, nemôže byť samo osebe v zásade považované za skutočné a dostatočne vážne ohrozenie bezpečnosti zásobovania
         (pozri rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, body 38 a 51).

      49      Talianska republika vo svojich písomných vyjadreniach nepredložila žiadny dôkaz ani žiadnu indíciu o tom, že uplatnenie sporných
         kritérií na výkon právomocí brániť sa umožňuje dosiahnutie sledovaných cieľov. Počas svojho prednesu na pojednávaní tento
         členský štát uviedol niekoľko príkladov. V tejto súvislosti upozornil na situáciu, kde by zahraničný operátor prepojený na
         teroristickú organizáciu chcel nadobudnúť významný podiel v národných spoločnostiach pôsobiacich v strategickej oblasti. Takisto
         poukázal na možnosť, že zahraničná spoločnosť, ktorá ovláda medzinárodné energetické prenosové siete a ktorá v minulosti využila
         svoje postavenie na spôsobenie vážnych ťažkostí v zásobovaní okolitým krajinám, by nadobudla akcie národnej spoločnosti. Podľa
         tohto členského štátu existencia precedensu tejto povahy môže odôvodniť bránenie sa nadobúdaniu významných podielov v dotknutých
         národných spoločnostiach zo strany týchto investorov.

      50      Treba však konštatovať, že tieto dôvody nie sú uvedené v dekréte z roku 2004, ktorý neodkazuje na žiadnu osobitnú a objektívnu
         okolnosť.

      51      Súdny dvor v predchádzajúcich rozsudkoch stanovil, že intervenčné právomoci členského štátu, akou je právomoc brániť sa, ktorej
         sporné kritériá určujú podmienky jej výkonu, ktoré nepodliehajú žiadnej podmienke okrem všeobecne formulovaného odkazu na
         ochranu národných záujmov a bez toho, aby boli upresnené osobitné a objektívne okolnosti, za ktorých sa tieto právomoci môžu
         uplatniť, predstavujú vážnu prekážku slobody pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. júna 2002, Komisia/Francúzsko,
         C‑483/99, Zb. s. I‑4781, body 50 a 51).

      52      Tieto úvahy sú uplatniteľné na prejednávanú vec. Napriek tomu, že sporné kritériá sa vzťahujú na rôzne druhy všeobecných záujmov,
         ich formulácia je všeobecná a nepresná. Okrem toho neexistencia súvislosti medzi týmito kritériami a osobitnými právomocami
         zvyšuje neistotu, pokiaľ ide o okolnosti, za ktorých sa môžu tieto osobitné právomoci využiť, a dodáva uvedeným právomociam
         diskrečný charakter vzhľadom na priestor na voľnú úvahu, ktorou disponujú vnútroštátne orgány na ich uplatnenie. Uvedený priestor
         na voľnú úvahu nie je primeraný sledovaným cieľom.

      53      Okrem toho samotný odkaz v článku 1 ods. 1 dekrétu z roku 2004 o tom, že osobitné právomoci sa môžu uplatňovať len v súlade
         s právom Spoločenstva, nemôže spôsobiť výkon týchto kritérií v súlade s týmto právom. Všeobecná a abstraktná povaha kritérií
         nemôže zabezpečiť, aby sa predmetné osobitné právomoci vykonávali v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva (pozri v tomto
         zmysle rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, C‑463/00, Zb. s. I‑4581, body 63 a 64).

      54      Ak je skutočnosť, že výkon osobitných právomocí môže byť predmetom preskúmania zo strany vnútroštátneho súdu na základe článku
         2 ods. 1 písm. a) až c) zákonného dekrétu č. 332/1994, potrebná na ochranu osôb v súvislosti s uplatňovaním pravidiel týkajúcich
         sa slobody pohybu kapitálu, sama osebe v žiadnom prípade nepostačuje na odstránenie nesúladu kritérií uplatnenia osobitných
         právomocí s týmito pravidlami.

      55      Na základe uvedeného je vhodné konštatovať, že Talianska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v článku 1 ods. 2
         dekrétu z roku 2004, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ES, pretože uvedené ustanovenia sa uplatňujú na
         osobitné právomoci stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) zákonného dekrétu č. 332/1994.

      –       O porušení povinností vyplývajúcich z článku 43 ES
      56      V rozsahu, v akom sa výkon právomocí brániť sa vzťahuje aj na podiely, ktoré umožňujú ich majiteľom výrazným spôsobom vplývať
         na riadenie dotknutých spoločností, ako aj podmieňovať ich činnosti, a teda môže obmedziť slobodu usadiť sa, je možné sa na
         základe rovnakých dôvodov, aké boli predtým uvedené v rámci posúdenia týkajúceho sa súladu kritérií stanovených v článku 1
         ods. 2 dekrétu z roku 2004 s článkom 56 ES, nazdávať, že uvedené kritériá poskytujú talianskym orgánom neprimeraný priestor
         na voľnú úvahu pri výkone týchto právomocí brániť sa.

      57      Na základe uvedeného je vhodné konštatovať, že Talianska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v článku 1 ods. 2
         dekrétu z roku 2004, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES, pretože uvedené ustanovenia sa uplatňujú na
         osobitné právomoci stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) zákonného dekrétu č. 332/1994.

       O kritériách stanovených v článku 2 dekrétu z roku 2004 v rozsahu, v akom sa vzťahujú na využitie práva veta
      58      Ako to bolo uvedené v bode 39 tohto rozsudku, uplatnenie kritérií stanovených v článku 1 ods. 2 dekrétu z roku 2004 na právo
         veta voči niektorým rozhodnutiam musí byť preskúmané jedine vo svetle článku 43 ES.

      59      Komisia sa nazdáva, že tieto kritériá v rozsahu, v akom sú uplatniteľné na predmetné právo veta, sú neprimerané vzhľadom na
         sledovaný cieľ, a teda sú v rozpore s článkom 43 ES. Talianka republika spochybňuje túto analýzu.

      60      Treba konštatovať, že pokiaľ ide o dotknuté spoločnosti, rozhodnutia týkajúce sa zrušenia spoločnosti, koncentrácie, rozdelenia,
         prevodu sídla do zahraničia alebo zmeny predmetu obchodnej činnosti, ako aj zmeny stanov spoločnosti, ktorými by sa zrušili
         alebo zmenili osobitné právomoci, sa týkajú významných aspektov riadenia týchto spoločností.

      61      Je možné, že takéto rozhodnutia, ktoré sa môžu týkať samotného prežitia uvedených spoločností, vplývajú najmä na kontinuitu
         poskytovania verejných služieb alebo zabezpečenia minimálnej úrovne celoštátneho zásobovania spoločnosti základnými tovarmi,
         čo predstavuje všeobecné záujmy uvedené v dekréte z roku 2004.

      62      Existuje teda súvislosť medzi osobitným právom veta a kritériami stanovenými v dekréte z roku 2004.

      63      Okolnosti, za ktorých sa môže toto právo využiť, sú však nepresné.

      64      Súdny dvor stanovil, pokiaľ ide o právomoc brániť sa niektorým rozhodnutiam týkajúcim sa prevodu alebo zmeny sídla z dôvodu
         záruky aktív spoločností pôsobiacich v ropnom priemysle, že vzhľadom na to, že výkon tohto práva nepodlieha žiadnej podmienke
         obmedzujúcej diskrečnú právomoc ministra, pokiaľ ide o kontrolu identity majiteľov aktív spoločností, predmetný režim ide
         nad rámec toho, čo je na dosiahnutie stanoveného cieľa nevyhnutné, t. j. zabrániť ohrozeniu minimálneho zásobovania ropnými
         produktmi v prípade skutočného ohrozenia. Súdny dvor dodal, že v prípade neexistencie presných a objektívnych kritérií v štruktúre
         tohto režimu nie je predmetná právna úprava primeraná stanovenému cieľu (pozri rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, body
         52 a 53).

      65      Je vhodné preskúmať, či podobné úvahy sú uplatniteľné na prejednávaný prípad.

      66      Dekrét z roku 2004 nespresňuje okolnosti, za ktorých sa môžu uplatniť kritériá výkonu práva veta stanoveného v článku 2 ods. 1
         písm. c) zákonného dekrétu č. 332/1994. Napriek tomu, že toto právo sa môže v súlade s článkom 1 ods. 2 uvedeného dekrétu
         využiť iba v situáciách vážneho a skutočného ohrozenia alebo za naliehavých zdravotných okolností pri dodržaní podmienok stanovených
         v článku 1 ods. 1 uvedeného právneho predpisu, t. j. z dôvodu verejného poriadku, verejnej bezpečnosti, verejného zdravia
         a obrany, pri neexistencii upresnenia konkrétnych okolností umožňujúcich výkon sporného práva investori nevedia, kedy sa môže
         toto právo veta uplatniť. Následne je na mieste domnievať sa, ako to tvrdí Komisia, že situácie umožňujúce výkon práva veta
         sú potenciálne početné, neurčité a neurčiteľné a že talianskym orgánom ponechávajú široký priestor na voľnú úvahu.

      67      Talianska republika však uvádza, že zásada subsidiarity sa vzťahuje na dotknuté strategické odvetvia a že členské štáty si
         musia zachovať širokú mieru voľnej úvahy, pretože majú najlepšiu pozíciu na riešenie naliehavých situácií, ktoré sa týkajú
         strategických záujmov štátu. Smernice zavedené do regulovaných odvetví, akými je energetika, obsahujú len minimálne pravidlá
         týkajúce sa dodržiavania požiadaviek na verejné služby.

      68      V tejto súvislosti, ako to bolo uvedené v bode 43 tohto rozsudku, napriek tomu, že tieto smernice ponechávajú členským štátom
         širokú mieru voľnej úvahy, najmä v oblasti prijatia opatrení v naliehavých prípadoch, ustanovenia, ktoré prijímajú, musia
         byť v súlade s obmedzeniami stanovenými v Zmluve a konkrétne so zásadou proporcionality.

      69      Pokiaľ ide o spoločnosti pôsobiace v oblasti ropného priemyslu, telekomunikácií a elektrickej energie, Súdny dvor pripúšťa,
         že cieľ zaručiť bezpečnosť zásobovania týmito produktmi alebo poskytovanie týchto služieb v prípade krízy na území dotknutého
         členského štátu môže predstavovať dôvod verejnej bezpečnosti, a teda odôvodňovať obmedzenie základnej slobody (pozri rozsudok
         z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 71).

      70      Súdny dvor takisto stanovil, že hoci členské štáty môžu v súlade s ich vnútroštátnymi potrebami v podstate voľne stanoviť
         požiadavky verejného poriadku a verejnej bezpečnosti na účely odôvodnenia odchýlky zo základnej slobody, je potrebné tieto
         požiadavky chápať striktne v tom zmysle, že ich rozsah nemožno určiť jednostranne každým členským štátom bez kontroly zo strany
         orgánov Spoločenstva. Z toho vyplýva, že je možné odvolávať sa na dôvody verejného poriadku a verejnej bezpečnosti len v prípade
         skutočnej a dostatočne závažnej hrozby, ktorá sa dotýka základného záujmu spoločnosti (pozri rozsudky z 9. marca 2000, Komisia/Belgicko,
         C‑355/98, Zb. s. I‑1221, bod 28; zo 14. marca 2000, Église de scientologie, C‑54/99, Zb. s. I‑1335, bod 17, a zo 17. júla
         2008, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 47).

      71      Súdny dvor uplatnil túto analýzu na režim právomoci brániť sa, ktorý existoval v Belgicku v rámci odvetvia energetiky a ktorý
         sa vzťahoval na niektoré rozhodnutia týkajúce sa strategických aktív v národných spoločnostiach, konkrétne energetických sietí,
         ako aj na špecifické rozhodnutia o riadení týchto spoločností, pričom k zásahu štátu mohlo dôjsť len v prípade ohrozenia cieľov
         energetickej politiky. Súdny dvor dospel k názoru, že tento režim sa zakladal na objektívnych kritériách preskúmateľných súdmi
         a že Komisia nepreukázala, že na dosiahnutie sledovaného cieľa mohli byť prijaté opatrenia, ktoré by boli menej obmedzujúce
         (pozri rozsudok zo 4. júna 2002, Komisia/Belgicko, C‑503/99, Zb. s. I‑4809, body 50 až 53).

      72      Každopádne v prejednávanom prípade, ako to bolo uvedené v bode 66 tohto rozsudku, dekrét z roku 2004 neuvádza upresnenia o konkrétnych
         okolnostiach, za ktorých môže byť uplatnené právo veta a stanovené kritériá sa nezakladajú na objektívnych a preskúmateľných
         podmienkach.

      73      Ako to bolo uvedené v bodoch 53 a 54 tohto rozsudku, uvedenie podmienky, podľa ktorej sa môže právo veta využiť len v súlade
         s právom Spoločenstva, a podmienky, že jeho uplatnenie podlieha preskúmaniu zo strany vnútroštátnych súdov, nezabezpečuje
         súlad dekrétu z roku 2004 s právom Spoločenstva.

      74      Je teda na mieste konštatovať, že Talianska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v článku 1 ods. 2 dekrétu z roku
         2004, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES, pretože uvedené ustanovenia sa uplatňujú na osobitné právomoci
         stanovené v článku 2 ods. 1 písm. c) zákonného dekrétu č. 332/1994.

       O trovách
      75      Na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Taliansku republiku na náhradu trov konania a Talianska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Talianska republika si tým, že prijala ustanovenia uvedené v článku 1 ods. 2 dekrétu predsedu Rady ministrov z 10. júna 2004
            o vymedzení kritérií na výkon osobitných právomocí uvedených v článku 2 zákonného dekrétu č. 332 z 31. mája 1994 schváleného
            po určitých zmenách zákonom č. 474 z 30. júla 1994 (decreto del Presidente del Consiglio dei Ministri, definizione dei criteri
            di esercizio dei poteri speciali, di cui all’art. 2 del decreto-legge 31 maggio 1994, n. 332, convertito, con modificazioni,
            dalla legge 30 luglio 1994, n. 474), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z:
      –        článkov 43 ES a 56 ES v rozsahu, v akom sa tieto ustanovenia uplatňujú na osobitné právomoci stanovené v článku 2 ods. 1 písm. a)
            a b) zákonného dekrétu, zmeneného a doplneného zákonom č. 350 z 24. decembra 2003 o ustanoveniach týkajúcich sa tvorby ročného
            a viacročného štátneho rozpočtu (zákon o rozpočte z roku 2004) [legge n. 350, disposizioni per la formazione del bilancio
            annuale e pluriennale dello Stato (legge finanziaria 2004)], a
      –        článku 43 ES v rozsahu, v akom sa predmetné ustanovenia uplatňujú na osobitnú právomoc stanovenú v uvedenom článku 2 ods. 1
            písm. c).
      2.      Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. decembra 1987. # Heinz Günther Jänsch proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec 277/84.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 18. januára 1990. # SA Nicolas Corman & Fils proti Belgickému kráľovstvu a Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Bruxelles - Belgicko. # Poľnohospodárstvo. # Vec C-295/88.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. januára 2008. # Japan Tobacco, Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva CAMELO - Skoršia národná obrazová ochranná známka CAMEL - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia nebezpečenstva nedôvodného profitovania z rozlišovacej spôsobilosti a dobrého mena skoršej ochrannej známky a neexistencia nebezpečenstva poškodenia skoršej ochrannej známky - Článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94 - Neexistencia porušenia procesných predpisov o odvolaní - Článok 74 nariadenia č. 40/94. # Vec T-128/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. januára 2008 – Japan Tobacco/ÚHVT –Torrefacção Camelo (CAMELO)
      (vec T‑128/06)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva CAMELO – Skoršia národná obrazová ochranná známka CAMEL – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia nebezpečenstva nedôvodného profitovania z rozlišovacej spôsobilosti a dobrého mena skoršej ochrannej známky
         a neexistencia nebezpečenstva poškodenia skoršej ochrannej známky – Článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94 – Neexistencia porušenia procesných predpisov o odvolaní – Článok 74 nariadenia č. 40/94“

      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky, ktorá má dobré meno – Ochrana skoršej ochrannej známky s dobrým menom rozšírená na výrobky alebo služby, ktoré nie sú podobné (nariadenie Rady
         č. 40/94, článok 8 ods. 5) (pozri body 56 – 66)

      Predmet

         Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 22. februára 2006 (vec R 669/2003‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Japan Tobacco, Inc. a Torrefacção Camelo L

               da
            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Torrefacção Camelo Lda

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               ochranná známka obsahujúca obrazové prvky (ťava, pyramídy, palmy) a názov CAFÉ TORREFACTO CAMPO MAIOR CAMELO CAFÉ ESPECIAL
                  PURO Torrefacção Camelo Lda CAMPO MAIOR‑PORTUGAL pre tovary v triede 30 – prihláška č. 1469121

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Japan Tobacco, Inc.

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               národná obrazová ochranná známka CAMEL pre tovary v triedach 22 a 34

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie rozhodnutia námietkového oddelenia

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Japan Tobacco, Inc. znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Úradu pre harmonizáciu vnútorného
                     trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).

                  3.

                  	Torrefacção Camelo Lda znáša svoje vlastné trovy konania.