title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 11. decembra 2015.#Fínska republika proti Európskej komisii.#EPFRV – Výdavky vylúčené z financovania – Rozvoj vidieka – Jednorazová finančná oprava – Oprávnenosť výdavkov vynaložených na nákup použitého materiálu a zariadenia – Odchylný režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky – Článok 55 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1974/2006.#Vec T-124/14.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (štvrtá komora)
      z 11. decembra 2015 (
            *
         )
      „EPFRV — Výdavky vylúčené z financovania — Rozvoj vidieka — Jednorazová finančná oprava — Oprávnenosť výdavkov vynaložených na nákup použitého materiálu a zariadenia — Odchylný režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky — Článok 55 ods. 1 nariadenia (ES) č. 1974/2006“
      Vo veci T‑124/14,

         Fínska republika, v zastúpení: J. Heliskoski a S. Hartikainen, splnomocnení zástupcovia,
      žalobkyňa,
      proti

         Európskej komisii, v zastúpení: P. Aalto, J. Aquilina, P. Rossi a T. Sevón, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie vykonávacieho rozhodnutia Komisie 2013/763/EÚ z 12. decembra 2013, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 338, s. 81), v rozsahu, v akom toto rozhodnutie vylučuje z financovania Európskou úniou v rámci EPFRV určité výdavky Fínskej republiky vo výške 927827,58 eura z dôvodu ich nesúladu s pravidlami Únie,
      VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),
      v zložení: predseda komory M. Prek, sudcovia I. Labucka a V. Kreuschitz (spravodajca),
      tajomník: C. Heeren, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. júna 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Európska komisia vykonala vo Fínsku 23. až 27. mája 2011 kontrolu na mieste (vyšetrovanie RD1/2011/805/FI), ktorá sa týkala opatrenia M312 „Založenie a rozvoj mikropodnikov“.

               2

               Komisia zaslala fínskym orgánom 9. septembra 2011 oznámenie v zmysle článku 11 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 885/2006 z 21. júna 2006, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1290/2005, pokiaľ ide o akreditáciu platobných agentúr a iných orgánov, a zúčtovania EPZF a EPFRV (Ú. v. EÚ L 171, s. 90), v ktorom ich informovala o výsledkoch kontroly na mieste. Komisia v tomto oznámení uviedla dôvody, na základe ktorých sa domnievala, že fínske orgány nedodržali v rámci financovania výdavkov na rozvoj vidieka za rok 2007 niektoré požiadavky práva Únie, ako tie vyplývajúce z článku 55 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 1974/2006 z 15. decembra 2006, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 368, s. 15) v znení zmien a doplnení, a vyzvala uvedené orgány, aby spresnili podmienky, na základe ktorých sa rozhodli považovať výdavky vynaložené na nákup použitého zariadenia za oprávnené. Komisia okrem toho poukázala na nedostatky pri overovaní primeranosti nákladov spojených s nákupom určitého použitého zariadenia v zmysle článku 26 ods. 2 písm. d) nariadenia Komisie (ES) č. 1975/2006 zo 7. decembra 2006, ktorým sa stanovujú podrobné pravidlá uplatňovania nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005, pokiaľ ide o realizáciu kontrolných postupov a krížového plnenia pri opatreniach na podporu rozvoja vidieka (Ú. v. EÚ L 368, s. 74).

               3

               Fínska republika odpovedala Komisii listom z 3. novembra 2011, že svoje konania považuje za v súlade s pravidlami Únie a najmä s článkom 55 nariadenia č. 1974/2006 z dôvodu, že tento článok povoľuje členským štátom stanoviť podmienky, za ktorých možno kúpu použitého zariadenia považovať za oprávnený výdavok. Vo Fínsku bola táto možnosť upravená článkami 23 a 35 vyhlášky č. 632/2007, ktorá súčasne stanovovala podmienky pridelenia pomoci.

               4

               Komisia pozvala listom zo 16. januára 2012 fínske orgány na bilaterálne stretnutie do Bruselu (Belgicko), ktoré sa konalo 2. februára 2012. Listom z 29. februára 2012 zaslala Komisia fínskym orgánom v zmysle článku 11 ods. 2 nariadenia č. 885/2006 zápisnicu z tohto stretnutia, ako aj žiadosť o doplňujúce informácie. V prílohe I tohto listu Komisia na jednej strane uviedla dôvody, na základe ktorých sa domnieva, že vyhláška č. 632/2007 nebola v súlade s podmienkami upravenými v článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, a na druhej strane zopakovala svoju kritiku týkajúcu sa nedostatkov overenia primeranosti nákladov spojených s nákupom určitých použitých zariadení.

               5

               Fínske orgány predložili 27. apríla 2012 pripomienky k zápisnici zo stretnutia z 2. februára 2012 a ich odpoveď na žiadosť o informácie.

               6

               Dňa 13. mája 2013 Komisia adresovala v zmysle článku 11 ods. 2 tretieho pododseku a článku 16 ods. 1 nariadenia č. 885/2006 fínskym orgánom úradné oznámenie zo 6. mája 2013, v ktorom oznámila finančnú opravu celkovej sumy vo výške 927827,58 eura za obdobie od 9. septembra 2009 do 15. októbra 2012. Komisia v ňom uviedla dôvody, pre ktoré sa domnievala, že fínske orgány nedodržali, pokiaľ ide o pomoc pri kúpe použitého zariadenia, podmienky článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 a článku 26 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1975/2006.

               7

               Dňa 19. júna 2013 sa Fínska republika v zmysle článku 16 nariadenia č. 885/2006 obrátila na zmierovací orgán so žiadosťou o zmierenie. Uvedený orgán listom z 5. septembra 2013 uviedol, že sa k danej žiadosti nevyjadrí, keďže výška finančnej opravy bola nižšia ako jeden milión eur.

               8

               V bode 17.1 súhrnnej správy z 18. novembra 2013 Komisia uviedla jednak, že pokiaľ ide o oprávnenosť výdavkov nákupu použitého zariadenia, nespĺňa prax fínskych orgánov podmienky článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, Fínska republika neurčila a riadne neodôvodnila osobitné prípady, v prípade ktorých mohlo byť použité zariadenie výnimočne financované prostredníctvom EPFRV. Naopak, relevantné ustanovenia vyhlášky č. 632/2007 upravovali všeobecnú možnosť investovať do použitého zariadenia, pričom oprávnenosť týchto investícií sa mala posudzovať v každom prípade jednotlivo na základe nejasného kritéria „celkovo ekonomicky najvýhodnejšej“ možnosti. Jednak Komisia konštatovala, že overenie primeranosti nákladov spojených s financovaním použitého zariadenia má nedostatky a nezodpovedá podmienkam článku 26 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 1975/2006. Prišla k záveru, že v prípade pomoci pri kúpe použitého zariadenia mala byť uplatnená finančná oprava vo výške 100 %, čo predstavovalo sumu vo výške 927827,58 eura. Pokiaľ ide o nedostatky overenia primeranosti nákladov spojených s financovaním použitého zariadenia, Komisia navrhla finančnú opravu vo výške 10 %, ktorá zodpovedá sume 14208,31 eura, pričom táto suma však bola úplne pokrytá prvou finančnou opravou.

               9

               Komisia prijala 12. decembra 2013 vykonávacie rozhodnutie 2013/763/EÚ, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 338, s. 81, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). Toto rozhodnutie bolo Fínskej republike oznámené 13. decembra 2013 pod číslom C(2013) 8743.

               10

               Komisia v napadnutom rozhodnutí odvolávajúc sa na „súhrnnú správu [z 18. novembra 2013]“ (odôvodnenie 6 napadnutého rozhodnutia) zamietla v rámci opatrenia nazvaného „Rozvoj vidieka EPFRV, osi 1 a 3 – opatrenia orientované na investície (2007 – 2013)“ ako neoprávnené výdavky vynaložené Fínskou republikou na nákup použitého materiálu a zariadenia za obdobie od roku 2009 do roku 2012. Finančná oprava celkovej sumy vo výške 927827,58 eura v nej bola označená za „jednorazovú“ v rozsahu, v akom bola odôvodnená „nesúladom s článkom 55 nariadenia… č. 1974/2006“. V rozsahu, v akom uvedená finančná oprava vychádzala z „nedostatkov pri overovaní primeranosti nákladov“ bola označená za „paušálnu sadzbu“ vo výške 10 %, ktorá zodpovedala výške 14208,31 eura, ale nemala „finančný vplyv“ (pozri článok 1 v spojení s prílohou napadnutého rozhodnutia, body 98 a 99).

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               11

               Fínska republika návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 19. februára 2014 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

               12

               Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (štvrtá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.

               13

               Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 12. júna 2015.

               14

               Fínska republika navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom Komisia vyžaduje, pokiaľ ide o Fínsku republiku, vrátenie sumy vo výške 927827,58 eura,

                        —

                        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania.

               15

               Komisia navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu ako nedôvodnú,

                        —

                        uložil Fínskej republike povinnosť nahradiť trovy konania.

         Právny stav

         O predmete sporu

               16

               Fínska republika na podporu svojej žaloby v podstate uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006.

               17

               V tejto súvislosti je potrebné spresniť, že Fínska republika v replike potvrdila, že jej žaloba sa týka len jednorazovej finančnej opravy uplatnenej v napadnutom rozhodnutí. Toto potvrdzuje aj žalobný dôvod týkajúci sa zrušenia, ktorý sa odvoláva výlučne na článok 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, a nie na článok 26 ods. 2 písm. d) nariadenia č.1975/2006, z ktorého vychádza paušálna finančná oprava. Preto sa predmet tohto sporu obmedzuje na zákonnosť uplatnenia článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 Komisiou na odôvodnenie uvedenej jednorazovej finančnej opravy.

               18

               Fínska republika sa domnieva, že Komisia porušila vzťah medzi prvým pododsekom článku 55 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 1974/2006 (ďalej len „prvý pododsek“) a druhým pododsekom toho istého ustanovenia (ďalej len „druhý pododsek“). Toto ustanovenie priznáva členskému štátu širokú mieru voľnej úvahy v rámci rozhodnutia o oprávnenosti niektorých použitých materiálov a zariadení, pričom druhý pododsek nestanovuje kritériá umožňujúce určiť, či pomoc pri kúpe použitého materiálu a zariadenia môže byť „riadne opodstatnená“. Uvedené nariadenie tiež nevyžaduje, aby členský štát presne definoval každý osobitný prípad oprávnenosti kúpy použitého materiálu alebo zariadenia. Okrem toho článok 71 ods. 3 prvý pododsek nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005 z 20. septembra 2005 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 277, s. 1) vyslovene upravuje, že pravidlá pre oprávnenosť výdavkov sa stanovujú na vnútroštátnej úrovni. Prináleží tak členským štátom stanoviť presné kritériá na určenie prípadov, v ktorých je riadne odôvodnené podporiť nákup použitého zariadenia. Podľa Fínskej republiky sú pojmy „riadne opodstatnené prípady“ a „podmienky oprávnenosti“ úzko prepojené, takže je nemožné ich uplatniť nezávisle od seba. Na riadnu opodstatnenosť priznania pomoci pri nákupe použitého materiálu a zariadenia tak postačuje, aby členský štát definoval podmienky oprávnenosti a aby boli tieto podmienky splnené.

               19

               Komisia odpovedala, že prvý pododsek uvádza všeobecné pravidlo, podľa ktorého sú investície financované EPFRV obmedzené na kúpu alebo prenájom s následným odkúpením nových strojov a zariadenia. V zmysle druhého pododseku v „riadne opodstatnených prípadoch“ a odchylne od prvého pododseku možno kúpu použitého zariadenia považovať za oprávnený výdavok. Z tohto dôvodu je členský štát povinný konkrétne identifikovať, za pomoci vopred stanovenej definície, zriedkavé „riadne opodstatnené prípady“, v ktorých môže byť pomoc udelená. Iba takýto prístup bude v súlade jednak s cieľom investičnej pomoci Spoločenstva pre farmy, ktorý je uvedený v odôvodnení 21 nariadenia č. 1689/2005 a ktorý spočíva v modernizácii poľnohospodárskych podnikov, aby sa zlepšila ich hospodárska výkonnosť, lepším využívaním výrobných faktorov vrátane zavádzania nových technológií a inovácií, a jednak s cieľmi pomoci poskytnutej EPFRV, ktoré sú uvedené v odôvodnení 23 rovnakého nariadenia a ktoré spočívajú v podpore skvalitnenia spracovania a obchodovania s primárnymi produktmi poľnohospodárstva a lesného hospodárstva. Obmedzenie uložené v rámci pomoci pre použité zariadenia je tiež v súlade s cieľom uvedeným v článku 4 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1698/2005, ktorý smeruje k zlepšeniu konkurencieschopnosti poľnohospodárstva a lesného hospodárstva podporovaním reštrukturalizácie, rozvoja a inovácie (pozri tiež odôvodnenie 46 uvedeného nariadenia). Tieto ciele mohli byť dosiahnuté len investíciami do nových zariadení.

               20

               Výklad článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, ktorý obhajuje Fínska republika, je podľa Komisie v rozpore tak s jeho štruktúrou, ktorá stanovuje všeobecné pravidlo a výnimku, ako aj s „hierarchiou noriem“ medzi daným pravidlom a danou výnimkou. Z jeho znenia vyplýva, že pomoc pri kúpe použitého zariadenia sa odchyľuje od všeobecného pravidla, ktoré sa týka kúpy nového zariadenia a ktoré samo osebe nevyžaduje špeciálne odôvodnenie. Práve z dôvodu, že táto pomoc má povahu výnimky, mohli členské štáty financovať nákup použitého zariadenia len v „riadne opodstatnených prípadoch“, t. j. s vyvinutím dodatočného úsilia pokiaľ ide o definíciu a odôvodnenie. Výklad, ktorý obhajuje Fínska republika, však rozširuje rozsah uplatnenia tejto výnimky až tak, že sa mení na všeobecné pravidlo. V tomto prípade sa Fínska republika nemôže odvolávať na diskrečnú právomoc, keďže kritérium „riadne opodstatnených prípadov“ sa má vykladať vo všetkých členských štátoch jednotne a tieto sú povinné sa pohybovať v obmedzeniach jasne vymedzených nariadením č. 1974/2006. Uplatnenie výnimky upravenej v článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 tak predpokladá, že členský štát správne a vopred definuje „riadne opodstatnené prípady“, t. j. obmedzený počet presne identifikovaných prípadov. Komisia v tomto kontexte namieta tiež proti tvrdeniu, podľa ktorého sú kritériá „riadne opodstatnených prípadov“ a „podmienky, v rámci ktorých možno nákup použitého zariadenia považovať za opodstatnené výdavky“ navzájom prepojené a musia byť uplatnené spoločne. Komisia dospela k záveru, že fínska právna úprava nedefinuje v súlade s článkom 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 „riadne opodstatnené prípady“, v rámci ktorých môže byť pomoc uplatnením výnimky udelená na nákup použitého zariadenia.

               21

               Všeobecný súd považuje za nevyhnutné sa sústrediť na posúdenie dôvodnosti výkladu článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, ktorý prijala Komisia v napadnutom rozhodnutí a v súhrnnej správe. Účastníci konania sa totiž v zásade rozchádzajú vo výklade prvého a druhého pododseku, ako aj vo vzťahu, ktorý medzi nimi existuje. Tento článok upravuje najmä toto:
               „1.   V prípade investícií sú oprávnené výdavky obmedzené na:
               …

                        b)

                        kúpu alebo prenájom s následným odkúpením nových strojov a zariadenia, vrátane počítačového softvéru do výšky ich trhovej hodnoty. …

                  …
               V riadne opodstatnených prípadoch a odchylne od písmena b) prvého pododseku môže členský štát stanoviť podmienky, za ktorých možno kúpu použitého zariadenia považovať za oprávnený výdavok len pre mikropodniky, malé a stredné podniky…“

               22

               Podľa Komisie prvý pododsek uvádza všeobecné pravidlo, podľa ktorého sú „oprávnené výdavky“ do investícií financovaných EPFRV „obmedzené… na kúpu alebo prenájom s následným odkúpením nových strojov a zariadenia“. V zmysle druhého pododseku iba „v riadne opodstatnených prípadoch a odchylne od prvého pododseku“ t. j. uvedeného všeobecného pravidla „môže členský štát stanoviť podmienky, za ktorých možno kúpu použitého zariadenia považovať za oprávnený výdavok len pre mikropodniky, malé a stredné podniky“. Na účely uplatnenia tejto výnimky je dotknutý členský štát povinný konkrétne identifikovať, za pomoci vopred stanovenej definície, zriedkavé „riadne opodstatnené prípady“, v ktorých môže byť pomoc udelená na investovanie do použitého zariadenia.

               23

               Naopak, hoci Fínska republika nenamieta voči skutočnosti, že druhý pododsek má v porovnaní s prvým pododsekom povahu výnimky, v podstate tvrdí, že táto výnimka sa nemá chápať ako výnimka z reštriktívneho výkladu, ako špeciálny režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky. Členské štáty môžu v rámci výkonu ich voľnej úvahy vytvoriť takýto systém, v ktorom majú povolené definovať obsah „podmienok“ oprávnenosti výdavkov na účely nákupu použitého zariadenia. Tieto podmienky sú „úzko prepojené“ s „riadne opodstatnenými prípadmi“, ktoré členský štát môže pri neexistencii definície v práve Únie spresniť pri výkone svojej voľnej úvahy. Aby výdavky vynaložené na nákup použitého zariadenia predstavovali „riadne opodstatnené prípady“ postačuje, ak vnútroštátna právna úprava stanoví uvedené „podmienky“ oprávnenosti a tieto sa splnia.

               24

               Pri odpovedi na vzniknuté otázky týkajúce sa výkladu, ako aj pri určení presného rozsahu ustanovení článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, ako aj vzťahu medzi nimi je potrebné pristúpiť v súlade s ustálenou judikatúrou k doslovnému, teologickému, kontextuálnemu a historickému výkladu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. novembra 2002, Lagardère a Canal+/Komisia, T‑251/00, Zb., EU:T:2002:278, body 72 až 83, a zo 6. októbra 2005, Sumitomo Chemical a Sumika Fine Chemicals/Komisia, T‑22/02 a T‑23/02, Zb., EU:T:2005:349, body 41 až 60).

         O doslovnom výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006

      O povahe výnimky druhého pododseku

               25

               V rámci doslovného výkladu je potrebné preskúmať právnu povahu prvého a druhého pododseku, ako aj vzťahu medzi nimi. V tomto kontexte treba vziať do úvahy skutočnosť, že dokumenty práva Únie sú vydávané vo viacerých jazykoch a všetky jazykové verzie sú autentické; výklad ustanovenia práva Únie zahŕňa teda porovnanie jazykových verzií (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. októbra 1982, Cilfit a i., 283/81, Zb., EU:C:1982:335, bod 18, a zo 7. novembra 2007, Nemecko/Komisia, T‑374/04, Zb., EU:T:2007:332, bod 95).

               26

               Ako však, predovšetkým na pojednávaní, priznali účastníci konania, porovnanie rôznych jazykových verzií neumožňuje podrobnejšie objasniť rozsah článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 a najmä podstatu špeciálneho vzťahu medzi prvým a druhým odsekom.

               27

               Pokiaľ ide o výraz „odchylne“ uvedený v druhom pododseku, tento môže buď znamenať obmedzenie pôsobnosti všeobecného pravidla, upravujúc odlišné pravidlo pre jednu alebo dve abstraktne určené hypotézy formalizujúce dve zásady specialia generalibus derogant a legi speciali per generalem non derogatur, a tým výnimku v striktnom slova zmysle, alebo sa odvolávať na rozhodnutie autora predmetného nariadenia neuplatniť všeobecné pravidlo v určitých situáciách alebo na určitých adresátov a podriadiť ich odlišnému a špeciálnemu režimu mimo jeho rozsahu pôsobnosti.

               28

               Účastníci konania nenamietajú, že prvý pododsek predstavuje všeobecné pravidlo a že druhý pododsek upravuje odlišné riešenie pre mikropodniky, malé a stredné podniky, čo ho v každom prípade umožňuje označiť za výnimku. Ako bolo uvedené v bode 27 vyššie, také kvalifikovanie nevyhnutne neznamená, že ide o výnimku v striktnom slova zmysle, ale môže označovať existenciu špeciálneho a odlišného režimu v porovnaní s režimom stanoveným v hlavnom alebo všeobecnom pravidle. Anglické slovo „derogation“, talianske „deroga“ a portugalské „derrogação“ v každom prípade nie sú synonymá slov „exception“, „eccezione“ a „exceção“. Rovnako ako nemecký výraz „abweichend“ a holandský „[i]n afwijking“ znamenajú „odlišne“ alebo „odchylne“ bez toho, aby nevyhnutne uvádzali výnimku. Nakoniec španielsky výraz „no obstante“ znamená „inak“, čo môže, ale nevyhnutne nemusí znamenať výnimku v striktnom slova zmysle.

               29

               Otázku kvalifikovania druhého pododseku za výnimku v striktnom slova zmysle alebo za odchýlku, ktorá upravuje možnosť stanoviť odlišný a špeciálny režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky, tiež nemožno zodpovedať vzhľadom na skutočnosť, že vo väčšine jazykových verzií slová rovnajúce sa slovám „odchylne“ sú oddelené prostredníctvom spojky „a“ od druhej časti vety, ktorá odkazuje s využitým príslovky „len“ (only; exclusivamente; unicamente; alleen) na mikropodniky, malé a stredné podniky. Zo zámeru normotvorcu Únie totiž jasne nevyplýva ani snaha o zakotvenie takejto výnimky v striktnom slova zmysle, ani úprava obyčajného povolenia členskému štátu na vytvorenie odchylného a špeciálneho režimu pre mikropodniky, malé a stredné podniky, keďže výrazy „odchylne“ a „a len“, vnímané spoločne, sa môžu vykladať oboma spôsobmi. Existencia týchto dvoch vyššie uvedených obmedzujúcich výrazov v tej istej vete tak nepredstavuje dostatočne presný a jasný dôkaz, ktorý by umožnil odpovedať na otázku, či druhý pododsek predstavuje výnimku v striktnom slova zmysle alebo odchýlku, ktorá upravuje možnosť stanoviť odlišný a špeciálny režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky.

               30

               Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci sa nevyhnutne neuplatní judikatúra vychádzajúca zo zásady rímskeho práva singularia non sunt extendenda, podľa ktorej sa pravidlá práva Únie upravujúce výnimky majú vykladať reštriktívne s cieľom zachovať potrebný účinok všeobecného pravidla, od ktorého sa odchyľujú (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. decembra 2001, Heininger, C‑481/99, Zb., EU:C:2001:684, bod 31 a citovanú judikatúru, a z 13. decembra 2012, BLV Wohn‑ und Gewerbebau, C‑395/11, Zb., EU:C:2012:799, body 40 a 41 a citovanú judikatúru), keďže takýto reštriktívny výklad sa neuplatní, ak druhý pododsek má byť označený za odchýlku, ktorá upravuje možnosť stanoviť odlišný a špeciálny režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky.

               31

               Preto doslovný výklad neumožňuje stanoviť, či druhý pododsek predstavuje výnimku reštriktívneho výkladu v zmysle judikatúry uvedenej v bode 30 vyššie, ako to v podstate uvádza Komisia, ale umožňuje len konštatovať, že upravuje špeciálne pravidlo pre mikropodniky, malé a stredné podniky.

         O vzťahu medzi kritériami „riadne opodstatnené prípady“ a „podmienky“ oprávnenosti

               32

               Pokiaľ ide o presný rozsah druhého pododseku, je potrebné pripomenúť, že účastníci konania sa nezhodujú v otázke, či sa druhý pododsek uplatňuje len vo výnimočných situáciách, ktoré musia byť v každom prípade osobitne vopred definované členským štátom vo vnútroštátnej právnej úprave, alebo či má tento pododsek väčší rozsah a v zásade pokrýva všetky situácie, ktoré v rámci posúdenia príslušnými vnútroštátnymi orgánmi spĺňajú „podmienky“ oprávnenosti upravené vo vnútroštátnej právnej úprave, pričom tieto podmienky predstavujú samy osebe „riadne opodstatnené prípady“, ak uvedené orgány rozhodli o ich uplatnení a odôvodňujú ich uplatnenie v súlade s cieľmi sledovanými predmetnými pravidlami.

               33

               V tejto súvislosti je potrebné najprv uviesť, že podľa jednoznačného znenia druhého pododseku bez ohľadu na jazykovú verziu, členské štáty disponujú voľnou úvahou pri zriadení a vykonávaní odlišného a špeciálneho režimu pre mikropodniky, malé a stredné podniky, keďže v tejto súvislosti môžu „stanoviť podmienky, za ktorých možno kúpu použitého zariadenia považovať za oprávnený výdavok“. Rovnako je zrejmé, že kritérium „riadne opodstatnených prípadov“ nie je v práve Únie definované a že členské štáty z toho dôvodu disponujú aj voľnou úvahou – okrem stanovenia „podmienok“ oprávnenosti – na spresnenie týchto prípadov.

               34

               Ďalej je pravda, že normotvorca Únie chcel priznať vlastný a odlišný význam kritériám jednak „riadne opodstatnených prípadov“ a jednak „podmienok“ oprávnenosti. Toto konštatovanie však samo osebe neumožňuje odôvodniť výklad kritéria „riadne opodstatnených prípadov“, ktorý poskytla Komisia, t. j. údajnú nevyhnutnosť pre členský štát prijať všeobecne záväznú právnu úpravu, ktorá by vopred definovala presné prípady, v rámci ktorých možno nákup použitého materiálu a zariadenia považovať za oprávnený výdavok. Naopak vzhľadom na štruktúru druhého pododseku kritérium „riadne opodstatnených prípadov“ je priamo spojené s oprávnením a voľnou úvahou členského štátu („v riadne opodstatnených prípadoch… môže“) na zriadenie a vykonávanie odlišného a špeciálneho režimu pre mikropodniky, malé a stredné podniky. V tejto súvislosti nie je dôležité, že najmä dánska („I behørigt begrundede tilfælde“) a portugalská („Em casos devidamente fundamentados“) verzia uvádzajú kritérium „riadne opodstatnených prípadov“ na začiatku druhého pododseku.

               35

               Vzhľadom na vyššie uvedené sa kritérium „riadne opodstatnených prípadov“ obmedzuje na označenie spôsobu, akým má členský štát vykonávať svoju voľnú úvahu na základe druhého pododseku a predovšetkým odôvodniť tento výkon. Inak povedané, zakaždým, keď členský štát považuje za vhodné použiť svoje oprávnenie a uvedenú voľnú úvahu, je povinný buď v rámci prípadného rozhodnutia prijať všeobecne záväzné pravidlá, alebo v rámci prípadného rozhodnutia týkajúceho sa individuálneho prípadu nákupu použitého zariadenia uviesť relevantné dôvody na podporu tohto rozhodnutia tak, aby bolo splnené uvedené kritérium a aby sa Komisii umožnila jeho kontrola. Je nutné konštatovať, že toto ponímanie je rovnaké vo všetkých jazykových verziách druhého pododseku a že stačí na zabezpečenie možnosti Komisie vykonávať primeranú kontrolu a posteriori výkonu voľnej úvahy členským štátom v zmysle druhého pododseku v súlade s cieľmi relevantných pravidiel Únie (pozri tiež body 40 a 41 vyššie).

               36

               Nakoniec, ak mal normotvorca Únie zámer stanoviť pravidlo, ktoré by zodpovedalo výkladu Komisie, mal jasne uviesť, že členský štát je povinný prijať všeobecne záväzné pravidlá, ktoré by vopred spresňovali všetky prípady, kedy môže byť nákup použitého materiálu a zariadenia považovaný za oprávnený, čo nie je prípad druhého pododseku. V súlade so zásadou právnej istoty by však osoby podliehajúce súdnej právomoci, teda členské štáty, nemali znášať ťažkosti súvisiace s výkladom z dôvodu nepresnej právnej úpravy, ktorá stanovuje voči nim nepriaznivé finančné dôsledky (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky z 29. apríla 2004, Sudholz, C‑17/01, Zb., EU:C:2004:242, bod 34 a citovanú judikatúru; zo 7. júna 2005, VEMW a i., C‑17/03, Zb., EU:C:2005:362, bod 80, a z 11. júna 2015, Berlington Hungary a i., C‑98/14, Zb., EU:C:2015:386, bod 77 a citovanú judikatúru).

               37

               Z týchto podmienok je v rámci doslovného výkladu potrebné zamietnuť argumentáciu Komisie, podľa ktorej v podstate na jednej strane predstavuje druhý pododsek výnimku v striktnom slova zmysle v porovnaní so všeobecným alebo základným pravidlom upraveným v prvom pododseku a na druhej strane je členský štát povinný v zmysle kritéria „riadne opodstatnených prípadov“ poskytnúť vopred vo všeobecne záväznej právnej úprave presné odôvodnenie definujúce uvedené prípady a odôvodňujúce uplatnenie rôznych „podmienok“ oprávnenosti, ktoré sú v ňom stanovené, aby sa zabránilo skutočnosti, že rozsah údajných výnimiek zbaví všeobecné pravidlo jeho obsahu a oberie ho o potrebný účinok.

         O teleologickom výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006

               38

               V rámci teleologického výkladu je potrebné zohľadniť všeobecný cieľ sledovaný nariadeniami č. 1698/2005 a 1974/2006, t. j. „podporu rozvoja vidieka“.

               39

               Odôvodnenia 21 a 23 nariadenia č. 1698/2005 spresňujú tento cieľ, najmä takto:

                        „(21)

                        Cieľom investičnej pomoci Spoločenstva pre farmy je modernizovať poľnohospodárske podniky, aby sa zlepšila ich hospodárska výkonnosť, lepším využívaním výrobných faktorov vrátane zavádzania nových technológií a inovácií, zamerania sa na kvalitu, bioprodukty a diverzifikáciu na farme a mimo farmy vrátane nepotravinárskych odvetví a energetických plodín…

                        (23)

                        Skvalitnenie spracovania a obchodovania s primárnymi produktmi poľnohospodárstva a lesného hospodárstva by sa malo podporovať prostredníctvom podpory investícií zameraných na zlepšenie efektívnosti v spracovateľskom odvetví a odvetví obchodu, podporu spracovania produkcie poľnohospodárstva a lesného hospodárstva na obnoviteľnú energiu, zavádzanie nových technológií a inovácií, sprístupňovanie nových trhových možností pre poľnohospodárske produkty a produkty lesného hospodárstva, zdôrazňovanie kvality, zlepšovanie ochrany životného prostredia, bezpečnosti pri práci, hygieny a životných podmienok zvierat podľa potreby zameraním sa vo všeobecnosti na mikropodniky, malé a stredné podniky a iné podniky do určitej veľkosti, ktoré sú vhodnejšie na pridávanie hodnoty do miestnych produktov a zároveň zjednodušením podmienok pre investičnú pomoc v porovnaní s podmienkami ustanovenými v nariadení (ES) č. 1257/1999.“

               40

               Základným cieľom nariadenia č. 1698/2005 je tak umožniť modernizáciu a zlepšiť ekonomický výkon podnikov, medzi ktoré patria najmä malé a stredné podniky (MSP), v poľnohospodárskom sektore predovšetkým uprednostnením prijatia nových technológií a inovácií. Tento cieľ však, pokiaľ ide o MSP, nevyhnutne nevyžaduje výlučne investície do nového alebo inovačného materiálu alebo zariadenia. Je pravda, že financovanie takejto investície môže podporiť modernizáciu a konkurencieschopnosť MSP, čo tiež predstavuje spojenie s cieľom prispieť k zlepšeniu kvality života a práce na vidieku, k podpore rôznorodosti ekonomických činností a k ochrane životného prostredia prostredníctvom inovačných technológií. Stále však platí, že v prípade MSP, ktoré predstavujú väčšinu aktívnych subjektov v tomto sektore, na ktorý sa zameria koniec odôvodnenia 23 nariadenia č. 1698/2005, a ktoré disponujú vo všeobecnosti nižšími finančnými prostriedkami v porovnaní s veľkými podnikmi, nevedie investícia do nového zariadenia vždy k dosiahnutiu týchto cieľov. Preto sa môže stať, že nákup použitého materiálu vyššej technickej úrovne, ale nižšej ceny, alebo lepšej technickej úrovne v porovnaní s niektorými novými zariadeniami, tiež spĺňa potreby týchto podnikov a predstavuje aj výhodu pre ich technologický a ekonomický rozvoj v zmysle modernizácie zamýšľanej v poľnohospodárskom sektore.

               41

               Z tohto pohľadu oprávnenie členských štátov upraviť a vykonať odlišný a špeciálny režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky, pokiaľ ide o nákup použitého materiálu, plne zapadá do cieľov nariadení č. 1698/2005 a 1974/2006, a teda nevyžaduje, v rozpore s tým, čo tvrdí Komisia, reštriktívny výklad pravidiel uvedeného režimu vzhľadom na uvedené ciele. Stále však platí, že kritérium „riadne opodstatnených prípadov“ nachádzajúce sa v druhom pododseku sa má vykladať v súlade s týmito cieľmi, aby sa zabránilo skutočnosti, že členský štát použije svoju voľnú úvahu v zmysle druhého pododseku v súlade s úvahami, ktoré sú uvedeným cieľom cudzie, a aby sa umožnilo Komisii vykonať v tejto súvislosti efektívnu kontrolu.

               42

               Z toho dôvodu nemôže teleologický výklad spochybniť výsledky doslovnej analýzy druhého pododseku.

         O kontextuálnom výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006

               43

               Je nutné konštatovať, že kontextuálny výklad mimo právneho rámca uvedeného v článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 nemôže ani vyvrátiť, ani potvrdiť výsledok doslovnej analýzy druhého pododseku.

               44

               V tejto súvislosti z článku 71 ods. 3 prvého pododseku nariadenia č. 1698/2005 vyplýva, že členské štáty majú právomoci stanoviť „pravidlá pre oprávnenosť výdavkov“ v rámci podpory rozvoja vidieka prostredníctvom EPFRV. Hoci tento článok môže uvádzať, že členské štáty musia v zásade na tento účel prijať všeobecne záväzné pravidlá, nevyplýva z neho, že uvedené štáty disponujú pri stanovení uvedených pravidiel neobmedzenou voľnou úvahou, alebo že tieto pravidlá musia mať určitý obsah. Členským štátom však určite prináleží dodržiavať podmienky a obmedzenia stanovené pravidlami Únie, ktoré sú osobitne aplikovateľné v tomto kontexte, t. j. predstavujú konkrétny právny základ predmetnej legislatívnej činnosti. To je prípad článku 55 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 1974/2006, ktorý predstavuje lex specialis k článku 71 ods. 3 prvému pododseku nariadenia č. 1698/2005, ale v každom prípade prenecháva členským štátom širokú mieru voľnej úvahy (pozri bod 33 vyššie). Rovnako ako článok 5 ods. 7 toho istého nariadenia, podľa ktorého „členské štáty zabezpečujú, aby operácie financované EPFRV boli v súlade so zmluvou [o FEÚ]“, v spojení s článkom 310 ods. 5 ZFEÚ a článkom 317 prvým odsekom ZFEÚ a článkom 4 ods. 3 ZEÚ, vyžaduje od vnútroštátnych orgánov pri plnení rozpočtu Únie lojálnu spoluprácu s Komisiou v rámci rešpektovania zásady riadneho finančného hospodárenia, tieto všeobecné povinnosti nemusia prinášať užitočné spresnenia na účely sporného výkladu článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006.

               45

               Z týchto pravidiel a základných zásad tak nemožno vyvodiť presnejšie znenie druhého pododseku, najmä kritérií „riadne odôvodnených prípadov“ a „podmienok“ oprávnenosti, ako aj ich vzťah v rámci článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, ktoré by presahovalo výsledky doslovného a teleologického výkladu uvedené v bodoch 25 až 42 vyššie.

               46

               Preto tieto ustanovenia neprinášajú dodatočné objasnenie, pokiaľ ide o pochopenie uvedených kritérií.

         O výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 vzhľadom na predchádzajúce a neskoršie ustanovenia

               47

               V rámci výkladu článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 vzhľadom na predchádzajúce ustanovenia je potrené sa odvolať na relevantné pravidlá uplatniteľné pred nadobudnutím účinnosti nariadení č. 1698/2005 a 1974/2006.

               48

               V tejto súvislosti boli účinnými nariadenie Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia (Ú. v. ES L 160, s. 80; Mim. vyd. 03/025, s. 391) a nariadenia Komisie (ES) č. 445/2002 z 26. februára 2002 a č. 817/2004 z 29. apríla 2004 stanovujúce podrobné pravidlá pre uplatňovanie nariadenia č. 1257/1999 (Ú. v. ES L 74, s. 1; Mim. vyd. 03/035, s. 269 a Ú. v. EÚ L 153, s. 30; Mim. vyd. 03/046, s. 87). Na rozdiel od článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 článok 22 prvý odsek písm. b) nariadenia č. 445/202 neobsahuje výslovné pravidlá týkajúce sa nákupu použitého zariadenia v MSP, ale upravuje len oprávnené výdavky týkajúce sa „nových strojných zariadení a vybavenia vrátane počítačového softvéru“. To isté platí pre článok 27 nariadenia č. 817/2004.

               49

               Naopak, oprávnenosť výdavkov spojených s kúpou použitého materiálu bola upravená v oblasti štrukturálnych fondov, t. j. v pravidle č. 4 nariadenia Komisie (ES) č. 1685/2000 z 28. júla 2000, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady (ES) č. 1260/1999 s ohľadom na uplatniteľnosť výdavkov pre činnosti spolufinancované štrukturálnymi fondmi (Ú. v. ES L 193, s. 39; Mim. vyd. 14/001, s. 122). To isté platí pre pravidlo č. 4 nariadenia Komisie (ES) č. 448/2004 z 10. marca 2004, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (ES) č. 1685/2000, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Rady (ES) č. 1260/1999 s ohľadom na uplatniteľnosť výdavkov pre činnosti spolufinancované štrukturálnymi fondmi a ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1145/2003 (Ú. v. EÚ L 72, s. 66; Mim. vyd. 14/002, s. 3).

               50

               Z toho vyplýva, že pred nadobudnutím účinnosti nariadení č. 1698/2005 a č. 1974/2006 bola oprávnenosť nákladov na použité zariadenie predmetom právnej úpravy o štrukturálnych fondoch, ale bola vylúčená z pôsobnosti nariadenia č. 1257/1999.

               51

               Nakoniec je potrebné spresniť, že nariadenia č. 1698/2005 a č. 1974/2006 boli nahradené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1305/2013 zo 17. decembra 2013 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) a o zrušení nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005 (Ú. v. EÚ L 347, s. 487), ako aj delegovaným nariadením Komisie (EÚ) č. 807/2014 z 11. marca 2014, ktorým sa dopĺňa nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1305/2013 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) a ktorým sa zavádzajú prechodné ustanovenia (Ú. v. EÚ L 227, s. 1). Na základe oprávnenia stanoveného v článku 45 ods. 6 nariadenia č. 1305/2013 Komisia vypracovala článok 13 písm. b) delegovaného nariadenia č. 807/2014, v zmysle ktorého „členské štáty vo svojich programoch rozvoja vidieka určia podmienky, za akých nákup použitých zariadení možno považovať za oprávnené výdavky“. Na rozdiel od článku 55 ods. 1 prvým pododsekom nariadenia č. 1974/2006 tieto nové pravidlá neupravujú ani špeciálny režim pre MSP, ani kritérium „riadne opodstatneného prípadu“. Okrem toho, pokiaľ ide o podmienky oprávnenosti nákupu použitého zariadenia, tieto vyslovene vyžadujú prijatie všeobecne záväzných podmienok členskými štátmi v rámci „ich programov rozvoja vidieka“.

               52

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že ani z vývoja predmetnej právnej úpravy, ani z neskoršej právnej úpravy nie je možné prísť k záveru o presnom rozsahu článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006.

               53

               Nakoniec rôzne pravidlá týkajúce sa štrukturálnych fondov tiež nemajú vplyv na toto posúdenie, keďže článok 39 nariadenia č. 445/2002 spresňuje, že článok 22 rovnakého nariadenia predstavuje špeciálne pravidlo vo vzťahu k všeobecnejším pravidlám, ktoré sa nachádzajú v nariadení č. 1685/2000, takže Fínska republika sa v žiadnom prípade nemôže odvolávať na tieto pravidlá.

         Záver o výklade článku 55 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 1974/2006

               54

               Vzhľadom na vyššie uvedené, a najmä na doslovnú analýzu uvedenú v bodoch 25 až 37 vyššie, je potrebné dôjsť k záveru, že článok 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 sa má vykladať v tom zmysle, že druhý pododsek povoľuje členským štátom, priznávajúc im v tejto súvislosti voľnú úvahu, upraviť a vykonať odlišný a špeciálny režim pre mikropodniky, malé a stredné podniky tým, že spresnia podmienky, za ktorých možno nákup použitého zariadenia považovať za oprávnený výdavok, bez toho, aby bolo potrebné, aby členský štát presne a vopred definoval vo všeobecne záväznej právnej úprave prípady, keď investícia zodpovedá „riadne opodstatnenému prípadu“. Naďalej však platí, že toto posledné kritérium vyžaduje od členského štátu pri výkone jeho voľnej úvahy buď v rámci rozhodnutia stanoviť všeobecne záväzné pravidlá, alebo v rámci rozhodnutia, ktoré sa týka individuálneho prípadu, predložiť dôvody, na základe ktorých sa javí, že toto rozhodnutie bolo prijaté v súlade s kritériami a cieľmi relevantnej vnútroštátnej právnej úpravy a relevantnej právnej úpravy Únie.

               55

               Z toho dôvodu napadnuté rozhodnutie obsahuje nesprávne právne posúdenie, keďže vychádza z mylného výkladu článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006, a preto musí byť zrušené v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné skúmať, či je posúdenie Komisie o súlade fínskej právnej úpravy s uvedeným článkom tiež nesprávne. V tejto súvislosti totiž stačí spresniť, že Komisia sa obmedzila na spochybnenie príliš širokého uplatnenia podmienok oprávnenosti nákupu použitého materiálu alebo zariadenia, ako aj na spochybnenie neexistencie presnej a vopred stanovenej definície „riadne opodstatnených prípadov“ vo vyhláške č. 632/2007, a toto spochybnenie je založené práve na jej chybnom výklade článku 55 ods. 1 tohto nariadenia.

         O trovách

               56

               Článok 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               57

               Keďže Komisia nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Fínskej republiky.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Vykonávacie rozhodnutie Komisie 2013/763/EÚ z 12. decembra 2013, ktorým sa z financovania Európskou úniou vylučujú určité výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci Záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) a Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV), sa zrušuje v rozsahu, v akom toto rozhodnutie vylučuje z financovania Európskou úniou v rámci EPFRV určité výdavky Fínskej republiky vo výške 927827,58 eura z dôvodu ich nesúladu s pravidlami Únie.

                           2.

                           Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

                           Prek

                           Labucka

                           Kreuschitz

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. decembra 2015.
                     Podpisy

            Obsah

                  Okolnosti predchádzajúce sporu

                  Konanie a návrhy účastníkov konania

                  Právny stav

                  O predmete sporu

                  O doslovnom výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006

                  O povahe výnimky druhého pododseku

                  O vzťahu medzi kritériami „riadne opodstatnené prípady“ a „podmienky“ oprávnenosti

                  O teleologickom výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006

                  O kontextuálnom výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006

                  O výklade článku 55 ods. 1 nariadenia č. 1974/2006 vzhľadom na predchádzajúce a neskoršie ustanovenia

                  Záver o výklade článku 55 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 1974/2006

                  O trovách

            (
            *
         )   Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. novembra 1989. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-186/88.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 1. júla 2010.#Ministero dell'Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate proti Paolo Speranza.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Corte suprema di cassazione - Taliansko.#Nepriame dane - Daň zo zvýšenia základného imania - Článok 4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335/EHS - Vnútroštátna právna úprava zdaňujúca zápis úkonu, ktorým sa zvyšuje základné imanie spoločnosti - Solidárna daňová povinnosť prijímajúcej spoločnosti a notára - Neexistencia skutočného vkladu - Obmedzenie spôsobov dokazovania.#Vec C-35/09.

text:
      Vec C‑35/09
      Ministero dell’Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate
      proti
      Paolovi Speranzovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte suprema di cassazione)
      „Nepriame dane – Daň zo zvýšenia základného imania – Článok 4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335/EHS – Vnútroštátna právna úprava zdaňujúca zápis úkonu, ktorým sa zvyšuje základné imanie spoločnosti – Solidárna daňová povinnosť prijímajúcej spoločnosti a notára – Neexistencia skutočného vkladu – Obmedzenie spôsobov dokazovania“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Nepriame dane z tvorby a zo zvýšenia základného imania – Daň z vkladu
            vyrubovaná obchodným spoločnostiam – Zvýšenie základného imania
      [Smernica Rady 69/335, zmenená a doplnená smernicou 85/303, článok 4 ods. 1 písm. c) a článok 5 ods. 1 písm. a)]
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Právo na účinnú súdnu ochranu
      3.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Nepriame dane z tvorby a zo zvýšenia základného imania – Daň z vkladu
            vyrubovaná obchodným spoločnostiam – Zvýšenie základného imania
      (Smernica Rady 69/335, zmenená a doplnená smernicou 85/303)
      1.        Článok 4 ods. 1 písm. c) a článok 5 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného
         imania, zmenenej a doplnenej smernicou 85/303, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby členský štát určil zápis
         úkonu, ktorým sa zvyšuje základné imanie spoločnosti za okamih, keď nastáva skutočnosť, ktorá zakladá daňovú povinnosť dane
         z vkladu, pod podmienkou, že väzba medzi výberom uvedenej dane a skutočným vkladom majetku do prijímajúcej spoločnosti bude
         zachovaná. Pokiaľ v čase zápisu uvedeného úkonu nedošlo k skutočnému vkladu majetku a pokiaľ nie je isté, že k nemu dôjde,
         príslušný členský štát nemôže vyžadovať zaplatenie dane z vkladu, kým povaha tohto vkladu nebude istá.

      Ak sa teda po zápise úkonu o zvýšení základného imania, ale ešte pred zaplatením dane z vkladu ukáže, že z dôvodu podvodu
         k vkladu pri tomto zápise nedošlo a že je isté, že k nemu ani nedôjde, zaplatenie dane z vkladu sa nemôže vyžadovať.

      (pozri body 38, 48, bod 1 výroku)
      2.        Zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá obmedzuje v konaní na daňových
         súdnych orgánoch spôsoby dokazovania neexistencie skutočného vkladu, ktorým sa zvyšuje základné imanie, o ktorom rozhodla
         spoločnosť, na predloženie právoplatného občianskoprávneho rozsudku, ktorým sa zápis vyhlásil za neplatný alebo sa zrušil,
         pričom daň z vkladu sa musí v každom prípade zaplatiť a k jej vráteniu môže dôjsť len prostredníctvom predloženia tohto občianskoprávneho
         rozsudku, zatiaľ čo podľa smernice 69/335 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania, zmenenej a doplnenej
         smernicou 85/303, zaplatenie takejto dane nemožno vyžadovať z dôvodu neexistencie skutočného vkladu. Preto taká právna úprava,
         ktorá vylučuje, aby daňový súdny orgán mohol incidenčne vyhlásiť úkon o zvýšení základného imania za neplatný, v dôsledku
         čoho je žaloba na daňové súdne orgány smerujúca proti výberu dane z vkladu zbavená potrebného účinku, pričom podobné opravné
         prostriedky proti iným daniam môžu oslobodiť daňovníka od povinnosti zaplatiť daň, ktorá nebola dlžná, vedie k praktickej
         nemožnosti alebo prinajmenšom k nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných smernicou 69/335.

      (pozri body 45 – 48, bod 1 výroku)
      3.        Smernica 69/335 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania, zmenená a doplnená smernicou 85/303, sa má
         vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát pri platbe dane z vkladu stanovil solidárnu zodpovednosť úradnej
         osoby, ktorá vyhotovila alebo prevzala úkon, ktorým sa zvyšuje základné imanie, pod podmienkou, že táto úradná osoba má právo
         podať regresnú žalobu proti spoločnosti prijímajúcej vklad.

      Smernica 69/335 totiž neharmonizuje spôsoby výberu dane z vkladu a v zásade nebráni solidárnej zodpovednosti uvedenej úradnej
         osoby, ktorá predstavuje tak zabezpečenie výkonu daňovej povinnosti spoločnosti, ktorej sa zvýšilo základné imanie, ako aj
         opatrenie na zjednodušenie výberu dane z vkladu. Uloženie solidárnej povinnosti úradnej osobe zaplatiť daň z vkladu by však
         prekračovalo rámec toho, čo je nevyhnutné na splnenie citovaných cieľov, pokiaľ by uvedená osoba nemala právo podať regresnú
         žalobu proti spoločnosti prijímajúcej vklad.

      (pozri body 52 – 54, 56, 58, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 1. júla 2010 (*)

      „Nepriame dane – Daň zo zvýšenia základného imania – Článok 4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335/EHS – Vnútroštátna právna úprava zdaňujúca zápis úkonu, ktorým sa zvyšuje základné imanie spoločnosti – Solidárna daňová povinnosť prijímajúcej spoločnosti a notára – Neexistencia skutočného vkladu – Obmedzenie spôsobov dokazovania“
      Vo veci C‑35/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Corte suprema di cassazione
         (Taliansko) z 3. decembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 28. januára 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Ministero dell’Economia e delle Finanze,
      Agenzia delle Entrate
      proti
      Paolovi Speranzovi,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus a A. Arabadjiev (spravodajca),
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. januára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        P. Speranza, v zastúpení: W. Viscardini a G. Doná, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili a D. Del Gaizo, avvocati dello
         Stato,

      –        Európska komisia, v zastúpení: A. Aresu a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. marca 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 písm. c) smernice Rady 69/335/EHS zo 17. júla 1969
         o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania (Ú. v. ES L 249, s. 25; Mim. vyd. 09/001, s. 11), zmenenej a doplnenej
         smernicou Rady 85/303/EHS z 10. júna 1985 (Ú. v. ES L 156, s. 23; Mim. vyd. 09/001, s. 122, ďalej len „smernica 69/335“) a zásady
         proporcionality.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi ministero dell’Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate na jednej strane
         a Paolom Speranzom, notárom v Padove (Taliansko) na druhej strane, ktorého predmetom bol platobný výmer, ktorý vydal Ufficio
         del Registro de Padoue, miestny orgán Agenzia delle Entrate, pričom tento spor sa tiež týka solidárnej daňovej povinnosti
         LEJA Srl (ďalej len „LEJA“), spoločnosti so sídlom v Padove, a P. Speranzu v dôsledku zápisu úkonu, ktorým sa zvýšilo základné
         imanie uvedenej spoločnosti.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Článok 1 smernice 69/335 stanovuje že „členské štáty zaťažia daňou príspevky kapitálu do kapitálových podnikov, ktoré budú
         zosúladené v súlade s ustanoveniami článkov 2 až 9 a ďalej nazývané ‚kapitálové dane‘ [členské štáty zdania vklady do kapitálových
         spoločností daňou harmonizovanou v súlade s ustanoveniami článkov 2 až 9 tejto smernice, ďalej len ‚daň z vkladu‘ – neoficiálny preklad]“.

      4        Podľa článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice sa za kapitálové spoločnosti považujú okrem iného spoločnosti podľa talianskeho
         práva nazvané „società per azioni“ (akciová spoločnosť) a „società a responsabilità limitata“ (spoločnosť s ručením obmedzeným).

      5        Článok 4 ods. 1 písm. c) uvedenej smernice stanovuje, že sa zdaňuje „kapitálovou daňou… zvýšenie kapitálu kapitálového podniku
         príspevkom aktív ľubovolného druhu [daňou z vkladu… zvýšenie základného imania kapitálovej spoločnosti prostredníctvom peňažných
         vkladov alebo iných peniazmi oceniteľných hodnôt akéhokoľvek druhu – neoficiálny preklad]“.

      6        Podľa článku 5 ods. 1 písm. a) tej istej smernice sa daň sa vyrubí „v prípade… zvýšenia kapitálu [kapitálového podniku] o aktuálnu
         hodnotu aktív ľubovoľného druhu prispievaných alebo tých, ktoré majú byť prispievané členmi, po odpočítaní predpokladaných
         záväzkov a výdavkov znášaných podnikom ako dôsledok takéhoto príspevku; členské štáty môžu posúvať vyberanie kapitálovej dane
         až po uvedenie príspevkov do účinnosti [v prípade… zvýšenia základného imania (kapitálovej spoločnosti) o skutočnú hodnotu
         peňažných vkladov alebo iných peniazmi oceniteľných hodnôt akéhokoľvek druhu splatených alebo nesplatených spoločníkmi po
         odpočítaní predpokladaných záväzkov a výdavkov znášaných spoločnosťou ako dôsledok takéhoto vkladu; členské štáty môžu ukladať
         daň z vkladu postupne podľa rozsahu skutočne splatených vkladov – neoficiálny preklad]“.

      7        Podľa článku 7 smernice 69/335 zdaňované transakcie podliehajú dani, ktorej sadzba nemohla v čase skutkových okolností vo
         veci samej presahovať 1 % okrem výnimiek stanovených touto smernicou.

       Vnútroštátna právna úprava
      8        Podľa článku 1 konsolidovaného predpisu ustanovení týkajúcich sa registračnej dane (testo unico delle disposizioni concernenti
         la imposta di registro), schváleného dekrétom prezidenta Talianskej republiky č. 131/1986 z 26. apríla 1986 (riadna príloha
         GURI č. 99 z 30. apríla 1986), v znení uplatniteľnom v čase vzniku okolností rozhodných vo veci samej (ďalej len „konsolidovaný
         predpis“), „registračná daň sa uplatní… na úkony podliehajúce povinnému zápisu a na úkony dobrovoľne podané na zápis“.

      9        Podľa článku 2 a článku 27 ods. 5 konsolidovaného predpisu a článku 4 písm. a) bodu 5 sadzobníka I, ktorý tvorí prílohu tohto
         konsolidovaného predpisu, úkony, ktorými sa zvyšuje základné imanie podliehajú po schválení zápisu dani vo výške 1 % zo zvýšeného
         základného imania.

      10      Vnútroštátny súd spresňuje, že daň z vkladu je daňou z úkonov a preto skutočnosť, či sa vklad realizoval alebo nerealizoval,
         nemá na účely zdaňovania nijaký význam.

      11      Podľa článku 38 konsolidovaného predpisu neplatnosť alebo zrušenie právneho úkonu neoslobodzuje od povinnosti zaplatiť daň,
         ktorá môže byť vrátená len vtedy, ak rozsudok vydaný v občianskoprávnom konaní, ktorým bol právny úkon vyhlásený za neplatný
         alebo bol zrušený z dôvodu, za ktorý účastníci konania nenesú zodpovednosť, nadobudol právoplatnosť. Je vylúčené, aby daňový
         súdny orgán incidenčne vyslovil neplatnosť úkonu, tak ako to pre tento orgán všeobecne stanovuje článok 2 ods. 3 legislatívneho
         dekrétu č. 546 o ustanoveniach týkajúcich sa daňového konania, ktorými sa vykonáva poverenie vlády v zmysle článku 30 zákona
         č. 413 z 30. decembra 1991 (disposizioni sul processo tributario in attuazione della delega al Governo contenuta nell’art.
         30 della legge 30 dicembre 1991, n. 413) z 31. decembra 1992 (riadny doplnok GURI č. 9 z 13. januára 1993).

      12      Podľa článku 57 ods. 1 a 2 konsolidovaného predpisu je popri spoločnosti, v prospech ktorej sa zvyšuje základné imanie, solidárne
         zodpovedná za zaplatenie dane aj úradná osoba, ktorá vyhotovila zápisnicu.

      13      Podľa Corte suprema di cassazione z článku 27 zákona č. 89 o organizácii notárstva a notárskych archívoch (legge n. 89, sull’ordinamento
         del notariato e degli archivi notarili) zo 16. februára 1913 (Gazzetta Ufficiale č. 55 zo 7. marca 1913) vyplýva, že notár je povinný vykonať svoje úlohy, ak bol o ne požiadaný.

      14      Článok 28 uvedeného zákona oprávňuje notára odmietnuť urobiť akýkoľvek úkon, ktorý sa od neho žiadal, „pokiaľ mu zmluvné strany
         nezložia sumu zodpovedajúcu dani, odmene a nákladom, ktorá sa na tento úkon vzťahuje“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Dňa 30. júla 1993 valné zhromaždenie spoločnosti LEJA rozhodlo o jej zmene na akciovú spoločnosť so zvýšením jej základného
         imania z 20 000 000 ITL, čo predstavuje približne 10 329 eur, na 58 400 000 000 ITL, čo je približne 30 161 083 eur.

      16      Zápisnicu z tohto valného zhromaždenia prevzal ako notár P. Speranza. Uvádzalo sa v nej, že jeden zo spoločníkov spoločnosti
         LEJA, spoločnosť Tecnoitalia Srl, mala v plnom rozsahu zvýšiť základné imanie vkladom 6 244 akcií spoločnosti Lama d.d., zapísanej
         v registri na súde v Koperi (Slovinsko). Znalec, ktorého ustanovil Tribunale di Padova, ohodnotil uvedené akcie na 58 380 000 000
         ITL, čo predstavuje približne 30 150 754 eur.

      17      Po tom, čo Corte d’appello di Venezia schválil rozhodnutie, bol úkon o zvýšení základného imania zdanený pomernou sadzbou
         stanovenou príslušnou vnútroštátnou právnou úpravou a Ufficio del Registro de Padoue doručil spoločnosti LEJA a P. Speranzovi
         ako notárovi platobný výmer vo výške 578 102 000 ITL, čo predstavuje približne 298 565 eur.

      18      Proti uvedenému výmeru podal P. Speranza neúspešne žalobu na príslušný prvostupňový daňový súdny orgán. Rozsudok tohto súdneho
         orgánu bol v odvolacom konaní zmenený.

      19      Ministero dell’Economia e delle Finanze a Agenzia delle Entrate podali proti rozhodnutiu vydanému v odvolacom konaní kasačné
         dovolanie, kde uviedli, že došlo k porušeniu a nesprávnemu uplatneniu viacerých ustanovení konsolidovaného predpisu.

      20      P. Speranza tvrdil, že k zvýšeniu sporného základného imania nedošlo, pretože spoločnosť Tecnoitalia Srl nikdy nemohla vložiť
         akcie spoločnosti Lama d.d., čo malo okrem iného spôsobiť nesolventnosť spoločnosti LEJA. Tvrdí, že vnútroštátna právna úprava
         je v rozpore so smernicou 69/335 v tom, že stanovuje jednak možnosť upravenú predpismi v oblasti registračnej dane zdaniť
         úkon, ktorým sa zvyšuje základné imanie, aj keď ku vkladu nedošlo, a jednak solidárnu povinnosť osvedčujúceho notára.

      21      Corte suprema di cassazione sa domnieva, že na základe vnútroštátnej právnej úpravy by mal vyhovieť dovolaniu, ktoré podal
         ministero dell’Economia e delle Finanze Agenzia delle Entrate.

      22      Vzhľadom jednak na to, že predmetná registračná daň vo veci samej sa má kvalifikovať ako „daň z vkladu“ v zmysle článku 4
         ods. 1 písm. c) smernice 69/335, a jednak na to, že článok 4 písm. a) bod 5 sadzobníka I tvoriaceho prílohu konsolidovaného
         predpisu v spojení s článkom 38 konsolidovaného predpisu stanovuje, že dani podlieha samotné rozhodnutie o zvýšení základného
         imania nezávisle od výkonu a platnosti tohto rozhodnutia, Corte suprema di cassazione pochybuje o súlade vnútroštátnej právnej
         úpravy s článkom 4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335.

      23      Corte suprema di cassazione vyslovuje rovnaké pochybnosti o súlade článku 57 konsolidovaného predpisu pokiaľ stanovuje, že
         notár, ktorý vyhotovil zápisnicu, je solidárne zodpovedný za zaplatenie dane.

      24      Vnútroštátny súd tiež zdôrazňuje, že pokiaľ by mala byť solidárna zodpovednosť notára v súlade so smernicou 69/335, žalobné
         dôvody, ktorými notár disponuje ako osoba, ktorá nie je stranou v spore medzi dotknutým podnikom a daňovou správou, by mohli
         byť nedostatočné.

      25      Za týchto okolností sa Corte suprema di cassazione rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položil nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa článok 4 ods. 1 písm. c) smernice [69/335], podľa ktorého sa daňou z vkladu zdaňuje zvýšenie základného imania kapitálovej
         spoločnosti prostredníctvom peňažných vkladov alebo iných peniazmi oceniteľných hodnôt akéhokoľvek druhu, vykladať v tom zmysle,
         že touto daňou sa zdaňuje skutočný vklad, a nie jednoduché rozhodnutie o zvýšení základného imania, ktoré nebolo vykonané?

      2.      Má sa článok 4 ods. 1 písm. c) smernice [69/335] vykladať v tom zmysle, že daňovú povinnosť má výlučne spoločnosť, ktorá urobila
         vklad, a nie aj úradná osoba, ktorá písomný úkon vyhotovila alebo prevzala?

      3.      Sú v súlade so zásadou proporcionality prostriedky na obranu, ktoré má k dispozícii úradná osoba v zmysle talianskej právnej
         úpravy, ak sa vezme do úvahy, že podľa článku 38 konsolidovaného predpisu neplatnosť alebo možnosť vyslovenia neplatnosti
         rozhodnutia o zvýšení základného imania je irelevantná a vrátenie zaplatenej dane je možné len na základe právoplatného rozsudku
         vydaného v občianskoprávnom konaní, ktorým sa vyhlásila neplatnosť tohto rozhodnutia alebo ktorým sa rozhodlo o jeho zrušení?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti tretej otázky
      26      Talianska vláda pochybuje o právomoci Súdneho dvora odpovedať na tretiu otázku týkajúcu sa dodržania zásady proporcionality.

      27      Podľa talianskej vlády ide o všeobecnú zásadu vyplývajúcu zo Zmluvy ES, a Súdny dvor tak možno požiadať o výklad jej rozsahu
         len vo vzťahu k situáciám, ktoré majú cezhraničný charakter. Skutkové okolnosti vo veci samej však zodpovedajú situácii, ktorá
         má čisto vnútroštátny charakter. Preto zásada proporcionality nemôže brániť aplikácii predmetných vnútroštátnych ustanovení
         vo veci samej a Súdny dvor nemá právomoc meritórne rozhodnúť.

      28      V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že požiadavky vyplývajúce z ochrany všeobecných zásad
         uznaných v právnom poriadku Únie zaväzujú členské štáty vtedy, keď tieto vykonávajú právne predpisy Únie, a tieto členské
         štáty sú následne povinné v najvyššej možnej miere uplatňovať tieto predpisy za podmienok, ktoré neodporujú uvedeným požiadavkám
         (pozri rozsudok Súdneho dvora z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C‑540/03, Zb. s. I‑5769, bod 105 a tam citovaná judikatúra).

      29      V danej veci sa vnútroštátny súd odvoláva na zásadu proporcionality vzhľadom na dôsledky vyplývajúce z aplikácie článku 38
         konsolidovaného predpisu na okolnosti vo veci samej. Pritom je zrejmé, že cieľom uvedeného konsolidovaného predpisu, a najmä
         jeho článkov 1, 2, 10, 13, 14, 27, 38 a 57, je prebrať smernicu 69/335 do talianskeho práva.

      30      Keďže sa vnútroštátny súd odvoláva na zásadu proporcionality v rámci vykonania smernice 69/335 Talianskou republiku, tretia
         otázka je teda prípustná.

       O prvej a tretej otázke
      31      Svojou prvou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať vo vzájomnej súvislosti, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok
         4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335 bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej je predmetom dane z vkladu zápis úkonu,
         ktorým sa zvyšuje základné imanie spoločnosti, a či zásada proporcionality bráni vnútroštátne právnej úprave, ktorá obmedzuje
         v konaní na daňových súdoch spôsoby dokazovania neexistencie skutočného vkladu, ktorý predstavuje uvedené zvýšenie základného
         imania na predloženie právoplatného občianskoprávneho rozsudku, ktorý vyhlásil zápis za neplatný alebo ho zrušil, pričom daň
         z vkladu sa musí v každom prípade zaplatiť a k jej vráteniu môže dôjsť len prostredníctvom predloženia tohto občianskoprávneho
         rozsudku.

      32      Súdny dvor rozhodol, že skutočnosť, ktorá zakladá daňovú povinnosť dane z vkladu, spočíva v samotnom vklade majetku, ktorým
         sa zvyšuje základné imanie spoločnosti, a nie v nejakej inej transakcii alebo formalite (rozsudok z 30. marca 2006, Aro Tubi
         Trafilerie, C‑46/04, Zb. s. I‑3009, bod 27).

      33      Súdny dvor však rovnako zdôraznil, že články 4 ods. 1 písm. c) a 5 ods. 1 písm. a) smernice 69/335 nespresňujú, kedy nastáva
         skutočnosť, ktorá zakladá daň z vkladu (rozsudok zo 17. októbra 2002 ESTAG, C‑339/99, Zb. s. I‑8837, bod 49).

      34      Keďže článok 5 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice umožňuje vyrubiť daň z vkladu z majetku splateného alebo nesplateného spoločníkmi
         postupne podľa rozsahu skutočne splatených vkladov, členské štáty môžu požadovať zaplatenie uvedeného vkladu po skutočnom
         vklade majetku, súbežne s týmto vkladom, alebo dokonca už pred uvedeným vkladom po splnení podmienky, že jeho povaha je istá
         (pozri v tomto zmysle rozsudok ESTAG, už citovaný, bod 50).

      35      Z toho vyplýva, že článok 4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335 nebráni tomu, aby členský štát určil zápis úkonu, ktorým sa zvyšuje
         základné imanie spoločnosti za okamih, keď nastáva skutočnosť zakladajúca daňovú povinnosť dane z vkladu pod podmienkou zachovania
         väzby medzi výberom uvedenej dane a skutočným vkladom majetku do prijímajúcej spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok ESTAG,
         už citovaný, body 49 a 50).

      36      Pokiaľ pri zápise uvedeného úkonu nedošlo k skutočnému vkladu majetku a pokiaľ nie je isté, že k nemu dôjde, príslušný členský
         štát nemôže vyžadovať zaplatenie dane z vkladu, kým povaha tohto vkladu nebude istá (pozri v tomto zmysle rozsudok ESTAG,
         už citovaný, body 50 a 51).

      37      V prejednávanom prípade zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že pri zápise úkonu o zvýšení základného imania spoločnosti
         LEJA, listinný dôkaz predložený na podporu žiadosti o zápis uvádzal, že vklad majetku sa uskutočnil alebo bol prinajmenšom
         istý.

      38      Z uvedeného spisu pritom takisto vyplýva, že sa ukázalo neskôr, a to ešte pred zaplatením uvedenej dane, že z dôvodu podvodu
         k vkladu majetku pri uvedenom zápise nedošlo a že bolo isté, že k nemu ani nedôjde. Vzhľadom na tieto okolnosti a úvahy uvedené
         v bodoch 32, 34 a 36 tohto rozsudku sa zaplatenie dane z vkladu nemohlo vyžadovať.

      39      Vnútroštátny súd spresňuje, že len čo sa uskutoční úkon, ktorým sa vklad zapíše, podľa článku 38 konsolidovaného predpisu
         sa daň z vkladu v každom prípade musí zaplatiť a vrátiť sa môže len vtedy, ak sa daňovému súdnemu orgánu predloží právoplatný
         občianskoprávny rozsudok, ktorým sa tento úkon vyhlási za neplatný.

      40      Vzhľadom na úvahy uvedené v bodoch 32, 34 a 36 tohto rozsudku, a najmä na skutočnosť, že zaplatenie dane z vkladu sa môže
         požadovať len vtedy, pokiaľ neskorší vklad majetku je istý, článok 4 ods. 1 písm. c) a článok 5 ods. 1 písm. a) smernice 69/335
         sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takejto vnútroštátnej právnej úprave.

      41      V tejto súvislosti, hoci talianska vláda správne tvrdí, že smernica 69/335 sa nijako nedotýka otázky organizovania právomoci
         daňových súdnych orgánov členských štátov ani konania o žalobách predkladaných na tieto orgány, podľa ustálenej judikatúry
         platí, že procesná podmienka stanovená domácim právnym poriadkom členského štátu nesmie viesť k praktickej nemožnosti alebo
         nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Únie (zásada efektivity) (pozri najmä rozsudok z 15. apríla 2010, Barth,
         C‑542/08, Zb. s. I‑3189, bod 17 a citovanú judikatúru).

      42      Požiadavka efektivity vyjadruje všeobecnú povinnosť členských štátov zabezpečiť súdnu ochranu práv, ktoré osobám podliehajúcim
         súdnej právomoci vyplývajú z práva Únie. Platí tak pre určenie súdov príslušných na rozhodovanie o žalobách založených na
         tomto práve, ako aj pre vymedzenie procesných podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. marca 2010, Alassini a i., C‑317/08
         až C‑320/08, Zb. s. I‑2213, bod 49 a citovanú judikatúru).

      43      Súdny dvor už spresnil, že každý prípad, v ktorom sa objaví otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje alebo
         nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Únie, sa musí skúmať s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, priebeh
         konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych súdov (rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones,
         C‑40/08, Zb. s. I‑9579, bod 39 a citovaná judikatúra).

      44      V prejednávanom prípade vnútroštátny súd zdôraznil, že podľa článku 2 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 546 z 31. decembra
         1992 daňové súdne orgány majú v zásade právomoc incidenčne vyhlásiť úkony za neplatné. Zdá sa, že v dôsledku tohto vyhlásenia
         sa daňovníkom umožňuje vyhnúť sa zaplateniu dane, ktorú už nemožno od nich vymáhať.

      45      Pokiaľ však ide o daň z vkladu, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že je vylúčené, aby daňový súdny orgán
         mohol incidenčne vyhlásiť úkon za neplatný, pretože podľa článku 38 konsolidovaného predpisu neplatnosť alebo možnosť zrušenia
         úkonu, ktorým sa zapísal vklad, neoslobodzuje daňovníka zaplatiť predmetnú daň.

      46      Z uvedeného vyplýva, že v takom prípade, akým je prípad v konaní vo veci samej, je žaloba na talianskych daňových súdnych
         orgánoch smerujúca proti výberu dane z vkladu, ktorú podľa smernice 69/335 nemožno vyžadovať, zbavená – na rozdiel od toho,
         čo tvrdí talianska vláda – potrebného účinku, pričom na základe všeobecného procesného rámca uvádzaného vnútroštátnym súdom
         môžu podobné opravné prostriedky proti iným daniam oslobodiť daňovníka od povinnosti zaplatiť daň, ktorá nebola dlžná.

      47      Preto sa treba domnievať, tak ako správne uvádza P. Speranza a Európska komisia, že vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje
         v konaní na daňových súdnych orgánoch spôsoby dokazovania neexistencie skutočného vkladu, ktorým sa zvyšuje základné imanie
         o ktorom rozhodla spoločnosť, na predloženie právoplatného občianskoprávneho rozsudku, ktorým sa vyhlásil zápis za neplatný
         alebo sa zrušil, pričom daň z vkladu sa musí v každom prípade zaplatiť a k jej vráteniu môže dôjsť len prostredníctvom predloženia
         tohto občianskoprávneho rozsudku, vedie k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných smernicou
         69/335.

      48      Vzhľadom na vyššie uvedené a bez toho, aby bolo potrebné pristúpiť k výkladu zásady proporcionality, treba na prvú a tretiu
         otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 písm. c) a článok 5 ods. 1 smernice 69/335 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia
         tomu, aby členský štát určil zápis úkonu o zvýšení základného imania spoločnosti za okamih, keď nastáva skutočnosť, ktorá
         zakladá daňovú povinnosť dane z vkladu, pod podmienkou, že väzba medzi výberom uvedenej dane a skutočným vkladom majetku do
         prijímajúcej spoločnosti bude zachovaná. Pokiaľ v čase zápisu uvedeného úkonu nedošlo k skutočnému vkladu majetku a pokiaľ
         nie je isté, že k nemu dôjde, príslušný členský štát nemôže vyžadovať zaplatenie dane z vkladu, kým povaha tohto vkladu nebude
         istá. Zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej vnútroštátnej úprave, ktorá obmedzuje v konaní
         na daňových súdnych orgánoch spôsoby dokazovania neexistencie skutočného vkladu, ktorým sa zvyšuje základné imanie, o ktorom
         rozhodla spoločnosť, na predloženie právoplatného občianskoprávneho rozsudku, ktorým sa vyhlásil zápis za neplatný alebo sa
         zrušil, pričom daň z vkladu sa musí v každom prípade zaplatiť a k jej vráteniu môže dôjsť len prostredníctvom predloženia
         tohto občianskoprávneho rozsudku.

       O druhej otázke
      49      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 4 ods. 1 písm. c) smernice 69/335 bráni tomu, aby popri
         prijímajúcej spoločnosti daň z vkladu zaťažovala úradnú osobu, ktorá vyhotovila alebo prevzala úkon, ktorým sa zvýšilo základné
         imanie spoločnosti.

      50      Z judikatúry vyplýva, že podľa štruktúry a systematiky smernice 69/335 sa daň z vkladu vyrubí kapitálovej spoločnosti, ktorej
         je určený predmetný vklad. Zvyčajne je ňou spoločnosť, na ktorú sú fyzicky prevedené predmetné prostriedky alebo plnenia.
         Len výlučne by to mohlo byť inak a vtedy treba hľadať „skutočného príjemcu“ predmetných prostriedkov a plnení (rozsudok z 12. januára
         2006, Senior Engineering Investments, C‑494/03, Zb. s. I‑525, bod 25).

      51      Z tejto štruktúry a systematiky okrem toho vyplýva, že členské štáty s výnimkou prípadov stanovených v článkoch 6 až 9 a 11
         uvedenej smernice nemôžu oslobodiť spoločnosti od dane z vkladu, ktorých základné imanie sa zvýšilo.

      52      Ako však zdôraznil generálny advokát v bodoch 38, 39 a 47 svojich návrhov, smernica 69/335 neharmonizuje spôsoby výberu dane
         z vkladu, ktorých cieľom je zabezpečiť výkon daňovej povinnosti daňovníka a zjednodušiť výber tejto dane.

      53      Treba sa domnievať, že solidárna zodpovednosť úradnej osoby, ktorá vyhotovila alebo prevzala úkon, ktorým sa zvyšuje základné
         imanie spoločnosti, predstavuje tak zabezpečenie výkonu daňovej povinnosti spoločnosti, ktorej sa zvýšilo základné imanie,
         ako aj opatrenie na zjednodušenie výberu dane z vkladu.

      54      Z uvedeného vyplýva, že smernica 69/335 nebráni tomu, aby členský štát stanovil zodpovednosť úradnej osoby, ktorá vyhotovila
         alebo prevzala úkon, ktorým sa zvyšuje základné imanie.

      55      Z bodov 51 a 52 tohto rozsudku napriek tomu vyplýva, že daň z vkladu sa vyberá od kapitálovej spoločnosti, ktorá je príjemcom
         predmetného vkladu, pričom členské štáty nemôžu oslobodiť od dane z vkladu kapitálovú spoločnosť, ktorej základné imanie sa
         zvyšuje, s výnimkou prípadov upravených v článkoch 6 až 9 a 11 tejto smernice.

      56      Uloženie solidárnej povinnosti úradnej osobe zaplatiť daň z vkladu by prekračovalo rámec toho, čo je nevyhnutné na splnenie
         cieľov uvedených v bodoch 53 a 54 tohto rozsudku, pokiaľ by uvedená osoba nemala právo podať regresnú žalobu proti spoločnosti
         prijímajúcej vklad.

      57      V predmetnej veci zo spisu vyplýva, že jednak článok 28 zákona č. 89 zo 16. februára 1913 notára oprávňuje odmietnuť urobiť
         akýkoľvek úkon, ktorý sa od neho žiadal, pokiaľ mu zmluvné strany nezložia sumu zodpovedajúcu dani, odmene a nákladom, ktorá
         sa na tento úkon vzťahuje, a jednak notár má právo podať regresnú žalobu proti spoločnosti prijímajúcej vklad.

      58      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že smernica 69/335 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni
         tomu, aby členský štát stanovil solidárnu zodpovednosť úradnej osoby, ktorá vyhotovila alebo prevzala úkon, ktorým sa zvyšuje
         základné imanie pod podmienkou, že táto úradná osoba má právo podať regresnú žalobu proti spoločnosti prijímajúcej vklad.

       O trovách
      59      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 4 ods. 1 písm. c) a článok 5 ods. 1 písm. a) smernice Rady 69/335/EHS zo 17. júla 1969 o nepriamych daniach z tvorby
            a navyšovania základného imania, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 85/303/EHS z 10. júna 1985 sa majú vykladať v tom zmysle,
            že nebránia tomu, aby členský štát určil zápis úkonu, ktorým sa zvyšuje základné imanie spoločnosti za okamih, keď nastáva
            skutočnosť, ktorá zakladá daňovú povinnosť dane z vkladu, pod podmienkou, že väzba medzi výberom uvedenej dane a skutočným
            vkladom majetku do prijímajúcej spoločnosti bude zachovaná. Pokiaľ v čase zápisu uvedeného úkonu nedošlo k skutočnému vkladu
            majetku a pokiaľ nie je isté, že k nemu dôjde, príslušný členský štát nemôže vyžadovať zaplatenie dane z vkladu, kým povaha
            tohto vkladu nebude istá. Zásada efektivity sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá
            obmedzuje v konaní na daňových súdnych orgánoch spôsoby dokazovania neexistencie skutočného vkladu, ktorým sa zvyšuje základné
            imanie, o ktorom rozhodla spoločnosť, na predloženie právoplatného občianskoprávneho rozsudku, ktorým sa zápis vyhlásil za
            neplatný alebo sa zrušil, pričom daň z vkladu sa musí v každom prípade zaplatiť a k jej vráteniu môže dôjsť len prostredníctvom
            predloženia tohto občianskoprávneho rozsudku.
      2.      Smernica 69/335, zmenená a doplnená smernicou 85/303, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát stanovil
            solidárnu zodpovednosť úradnej osoby, ktorá vyhotovila alebo prevzala úkon, ktorým sa zvyšuje základné imanie, pod podmienkou,
            že táto úradná osoba má právo podať regresnú žalobu proti spoločnosti prijímajúcej vklad.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. novembra 1971. # Béguelin Import Co. proti S.A.G.L. Import Export. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal de commerce de Nice - Francúzsko. # Vec 22-71.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. júna 1984. # Charles Lux proti Dvoru audítorov Európskych spoločenstiev. # Úradník - Služobný záujem. # Vec 69/83.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. októbra 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Vec C-429/99.