title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 13. marca 2012. # Melli Bank plc proti Rada Európskej únie. # Odvolanie - Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika - Reštriktívne opatrenia prijaté voči Iránskej islamskej republike s cieľom zabrániť šíreniu jadrových zbraní - Zmrazenie finančných prostriedkov dcérskej spoločnosti banky - Zásada proporcionality - Vlastníctvo alebo kontrola subjektu. # Vec C-380/09 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 13. marca 2012 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika — Reštriktívne opatrenia prijaté voči Iránskej islamskej republike s cieľom zabrániť šíreniu jadrových zbraní — Zmrazenie finančných prostriedkov dcérskej spoločnosti banky — Zásada proporcionality — Vlastníctvo alebo kontrola subjektu“
      Vo veci C-380/09 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 25. septembra 2009,

         Melli Bank plc, so sídlom v Londýne (Spojené kráľovstvo), v zastúpení: D. Anderson, D. Wyatt, QC, a R. Blakeley, barrister, ktorých splnomocnili S. Gadhia a T. Din, solicitors,
      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:

         Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Bishop a R. Szostak, splnomocnení zástupcovia,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,

         Francúzska republika, v zastúpení: E. Belliard, G. de Bergues, L. Butel a E. Ranaivoson, splnomocnení zástupcovia,

         Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: S. Hathaway, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci S. Lee, barrister,

         Európska komisia, v zastúpení: S. Boelaert a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia,
      vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, A. Prechal, sudcovia A. Rosas (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, K. Schiemann, E. Juhász, D. Šváby, M. Berger a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. marca 2011,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. júna 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojím odvolaním sa Melli Bank plc (ďalej len „Melli Bank“) domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 9. júla 2009, Melli Bank/Rada (T-246/08 a T-332/08, Zb. s. II-2629, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zamietol jej žalobu, ktorej predmetom bolo na jednej strane, vo veciach T-246/08 a T-332/08, zrušenie bodu 4 tabuľky B prílohy rozhodnutia Rady 2008/475/ES z 23. júna 2008, ktorým sa vykonáva článok 7 ods. 2 nariadenia (ES) č. 423/2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 163, s. 29, ďalej len „sporné rozhodnutie“), v rozsahu, v akom sa jej týka, a na druhej strane, vo veci T-332/08, prípadné vyhlásenie neuplatniteľnosti článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia Rady (ES) č. 423/2007 z 19. apríla 2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 103, s. 1).

               2

               Ako to uviedol Súd prvého stupňa v bode 1 napadnutého rozsudku, odvolateľka Melli Bank plc je akciovou spoločnosťou zaregistrovanou v Spojenom kráľovstve, kde má aj svoje sídlo, povolil ju a dozerá na ňu Financial Services Authority (úrad Spojeného kráľovstva pre finančné služby). Svoju bankovú činnosť v Spojenom kráľovstve začala vykonávať 1. januára 2002 v dôsledku transformácie organizačnej zložky banky Bank Melli Iran v tomto štáte. Bank Melli Iran, ktorá je materským subjektom a jediným vlastníkom Melli Bank, je iránskou bankou kontrolovanou štátom Irán.

         Právny rámec

         Rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov č. 1737 (2006) a č. 1747 (2007)

               3

               Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada“) s cieľom vyvinúť na Iránsku islamskú republiku tlak na ukončenie jadrových aktivít predstavujúcich nebezpečenstvo rozširovania a vývoja nosičov jadrových zbraní (ďalej len „šírenie jadrových zbraní“) prijala 23. decembra 2006 rezolúciu č. 1737 (2006).

               4

               V bode 12 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada:
               „rozhodla, že všetky štáty musia zmraziť finančné prostriedky, ďalšie finančné aktíva a hospodárske zdroje, ktoré sa v čase prijatia tejto rezolúcie alebo neskôr nachádzajú na ich území, ktoré sú vlastnené alebo kontrolované osobami alebo subjektmi uvedenými v prílohe, ako aj akýmikoľvek inými osobami alebo subjektmi, ktoré sa podľa [Bezpečnostnej] rady alebo Výboru priamo podieľajú na činnostiach Iránu v jadrovej oblasti nebezpečných z hľadiska šírenia alebo vývoja nosičov jadrových zbraní, sú s nimi priamo spojené alebo ich podporujú, alebo osôb alebo subjektov, ktoré konajú v ich mene alebo podľa ich pokynov, alebo subjektov, ktoré vlastnia alebo spravujú, aj nezákonnými prostriedkami…“

               5

               Príloha rezolúcie č. 1737 (2006) uvádza zoznam osôb a subjektov, ktoré sa podieľajú na šírení jadrových zbraní a ktorých finančné prostriedky a hospodárske zdroje (ďalej len „finančné prostriedky“) majú byť zmrazené.

               6

               Tento zoznam bol následne aktualizovaný viacerými rezolúciami, najmä rezolúciou Bezpečnostnej rady č. 1747 (2007) z 24. marca 2007, ktorou boli zmrazené finančné prostriedky iránskej banky Bank Sepah a jej dcérskej spoločnosti v Spojenom kráľovstve, Bank Sepah International plc. Opatrenia na zmrazenie finančných prostriedkov, ktoré prijala Bezpečnostná rada, sa odvolateľky netýkali.

         Spoločná pozícia 2007/140/SZBP

               7

               Pokiaľ ide o Európsku úniu, rezolúcia č. 1737 (2006) bola vykonaná spoločnou pozíciou Rady 2007/140/SZBP z 27. februára 2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 61, s. 49).

               8

               Článok 5 ods. 1 spoločnej pozície 2007/140 znie:
               „Všetky finančné prostriedky…, ktoré sú vo vlastníctve, držbe alebo pod priamou či nepriamou kontrolou:

                        a)

                        osôb a subjektov uvedených v prílohe k rezolúcii [Bezpečnostnej rady č.] 1737 (2006), ako aj ďalších osôb a subjektov, ktoré v súlade s odsekom 12 rezolúcie [Bezpečnostnej rady č.] 1737 (2006) určila Bezpečnostná rada alebo výbor, takéto osoby alebo subjekty sú uvedené v prílohe I;

                        b)

                        osôb a subjektov, na ktoré sa nevzťahuje príloha I, ktoré sa podieľajú na činnostiach Iránu v jadrovej oblasti citlivých z hľadiska šírenia alebo na vývoji nosičov jadrových zbraní, sú s nimi priamo spojené alebo ich podporujú, alebo osôb alebo subjektov, ktoré konajú v ich mene alebo podľa ich pokynov, alebo subjektov, ktoré vlastnia alebo kontrolujú, aj nezákonnými prostriedkami, uvedených v prílohe II, sa zmrazia.“

               9

               Odvolateľka nie je uvedená v prílohách spoločnej pozície 2007/140.

         Nariadenie č. 423/2007

               10

               Pokiaľ ide o právomoc Európskeho spoločenstva, rezolúcia č. 1737 (2006) bola vykonaná nariadením č. 423/2007, ktoré bolo prijaté na základe článkov 60 ES a 301 ES vzhľadom na spoločnú pozíciu 2007/140 a ktorého obsah je v podstate podobný tejto rezolúcii, s uvedením rovnakých mien subjektov a fyzických osôb v prílohách tohto nariadenia.

               11

               Článok 5 tohto nariadenia zakazuje určité transakcie s osobami alebo subjektmi nachádzajúcimi sa v Iráne alebo na účely použitia v tomto štáte.

               12

               Článok 7 uvedeného nariadenia znie:
               „1.   Všetky finančné prostriedky…, ktoré patria osobám, subjektom a orgánom uvedeným v prílohe IV alebo ktoré tieto osoby, subjekty alebo orgány vlastnia, majú v držbe alebo kontrolujú, sa zmrazia. Príloha IV zahŕňa osoby, subjekty alebo orgány, ktoré v súlade s odsekom 12 rezolúcie [Bezpečnostnej rady č.] 1737 (2006) označila Bezpečnostná rada… alebo výbor pre sankcie.
               2.   Všetky finančné prostriedky…, ktoré patria osobám, subjektom a orgánom uvedeným v prílohe V alebo ktoré tieto osoby, subjekty alebo orgány vlastnia, majú v držbe alebo kontrolujú, sa zmrazia. Príloha V zahŕňa fyzické a právnické osoby, subjekty a orgány, na ktoré sa nevzťahuje príloha IV a ktoré boli v súlade s článkom 5 ods. 1 písm. b) spoločnej pozície 2007/140… označené za osoby, subjekty alebo orgány:

                        a)

                        ktoré sa podieľajú na činnostiach Iránu v jadrovej oblasti citlivých z hľadiska šírenia, sú s nimi priamo spojené alebo ich podporujú, alebo

                        b)

                        ktoré sa podieľajú na vývoji nosičov jadrových zbraní Iránom, sú s ním priamo spojené alebo ho podporujú, alebo

                        c)

                        ktoré konajú v mene alebo podľa pokynov osoby, subjektu alebo orgánu uvedeného v písmenách a) alebo b), alebo

                        d)

                        ktoré sú právnickou osobou, subjektom alebo orgánom vo vlastníctve alebo pod kontrolou osoby, subjektu alebo orgánu uvedených v písmenách a) alebo b), a to aj nezákonným spôsobom.

                  3.   Žiadne finančné prostriedky ani hospodárske zdroje sa priamo ani nepriamo nesprístupnia fyzickým alebo právnickým osobám, subjektom alebo orgánom uvedeným v prílohách IV a V ani v ich prospech.
               4.   Zakazuje sa vedomá a úmyselná účasť na činnostiach, ktorých predmetom alebo dôsledkom je priame alebo nepriame obchádzanie opatrení uvedených v odsekoch 1, 2 a 3.“

               13

               Odvolateľka nie je uvedená v prílohe V nariadenia č. 423/2007.

               14

               Článok 13 tohto nariadenia ukladá dotknutým osobám a subjektom povinnosť poskytnúť príslušným orgánom rôzne informácie a spolupracovať s nimi.

               15

               Článok 15 ods. 2 a 3 uvedeného nariadenia znie:
               „2.   Rada [rozhodujúca – neoficiálny preklad] kvalifikovanou väčšinou zostaví, preskúma, zmení a doplní zoznam osôb a subjektov uvedených v článku 7 ods. 2 v plnom súlade s rozhodnutiami Rady v súvislosti s prílohou II k spoločnej pozícii 2007/140… . Zoznam v prílohe V sa pravidelne, a to aspoň každých 12 mesiacov[,] preskúma.
               3.   Rada uvedie individuálne a špecifické dôvody pre rozhodnutia prijaté podľa odseku 2 a oznámi ich dotknutým osobám, subjektom a orgánom.“

               16

               Článok 16 toho istého nariadenia uvádza, že členské štáty stanovia pravidlá pre sankcie, ktoré sa uplatnia v prípade porušenia tohto nariadenia.

         Rezolúcia Bezpečnostnej rady č. 1803 (2008)

               17

               Podľa bodu 10 rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1803 (2008) z 3. marca 2008 Bezpečnostná rada žiada „všetky štáty, aby boli obozretné, pokiaľ ide o činnosti vykonávané finančnými inštitúciami nachádzajúcimi sa na ich území vo vzťahu k všetkým bankám usadeným v Iráne, predovšetkým pokiaľ ide o banky Melli a Saderat, ako aj vo vzťahu k ich organizačným zložkám a pobočkám v zahraničí, aby sa zabránilo tomu, aby tieto činnosti prispeli k činnostiam predstavujúcim nebezpečenstvo šírenia jadrových zbraní alebo k vývoju nosičov jadrových zbraní“.

         Spoločná pozícia 2008/479/SZBP

               18

               Spoločná pozícia Rady 2008/479/SZBP z 23. júna 2008, ktorou sa vykonáva spoločná pozícia 2007/140 (Ú. v. EÚ L 163, s. 43), nahradila predovšetkým znenie prílohy II tejto spoločnej pozície novým znením. Táto príloha obsahuje tabuľku A s názvom „Fyzické osoby“ a tabuľku B s názvom „Subjekty“.

               19

               V zmysle spoločnej pozície 2008/479 boli Bank Melli Iran a Melli Bank zaradené medzi subjekty, na ktoré sa vzťahuje zmrazenie finančných prostriedkov. Tabuľka B bod 5 prílohy tejto spoločnej pozície totiž obsahuje v prvom stĺpci označenom ako „Názov“ nasledujúce údaje:
               „Bank Melli, Melli Bank Iran a všetky pobočky a dcérske spoločnosti

                        a)

                        Melli Bank plc

                        b)

                        Bank Melli Iran Zao“.

               20

               V druhom stĺpci označenom ako „Identifikačné údaje“ je pri obchodnom mene každej z dotknutých bánk uvedená adresa.

               21

               Tretí stĺpec označený ako „Dôvody“ obsahuje nasledujúci text:
               „Poskytnutie alebo pokus o poskytnutie finančnej podpory pre spoločnosti, ktoré sú zapojené do iránskeho jadrového programu a programu riadených striel alebo pre ne obstarávajú materiál (AIO, SHIG, SBIG, AEOI, Novin Energy Company, Mesbah Energy Company, Kalaye Electric Company a DIO). Banka Melli slúži ako prostredník pre citlivé aktivity Iránu. Umožnila veľké množstvo nákupov citlivého tovaru pre iránsky jadrový program a program riadených striel. Poskytuje širokú škálu finančných služieb v mene subjektov spojených s iránskym jadrovým a raketovým priemyslom vrátane otvorenia akreditívov a správy účtov. Mnohé z týchto spoločností sú uvedené v rezolúciách [Bezpečnostnej rady č.] 1737 a 1747.“

               22

               Vo štvrtom stĺpci označenom ako „Dátum zaradenia na zoznam“ je uvedený dátum „23.6.2008“.

         Sporné rozhodnutie

               23

               Dňa 23. júna 2008 Rada prijala tiež sporné rozhodnutie. Príloha tohto rozhodnutia nahrádza prílohu V nariadenia č. 423/2007. Obsahuje tabuľku A s názvom „Fyzické osoby“ a tabuľku B s názvom „Právnické osoby, subjekty a orgány“, pričom obidve tabuľky obsahujú rovnaké stĺpce, ako sú tie, ktorú sú uvedené v prílohe spoločnej pozície 2008/479. Odvolateľka je uvedená v bode 4 tabuľky B. Údaje o odvolateľke sú rovnaké ako tie, ktorú sú obsiahnuté v prílohe uvedenej spoločnej pozície, okrem dátumu zaradenia do zoznamu, ktorým je 24. jún 2008. Uvedené rozhodnutie bolo 24. júna 2008 uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie.

         Konanie pred Súdom prvého stupňa napadnutý rozsudok

               24

               Podaním do kancelárie Súdu prvého stupňa z 25. júna 2008 odvolateľka podala žalobu vo veci T-246/08, ktorou navrhla zrušenie bodu 4 tabuľky B prílohy sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej týka, a zaviazanie Rady na náhradu trov konania.

               25

               Podaním do kancelárie Súdu prvého stupňa z 15. augusta 2008 odvolateľka podala žalobu vo veci T-332/08, ktorou navrhla, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zrušil bod 4 tabuľky B prílohy sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej týka,

                        —

                        ak sa domnieva, že článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 má povinné uplatnenie, vyhlásil ho za neuplatniteľný na základe článku 241 ES, a

                        —

                        zaviazal Radu na náhradu trov konania.

               26

               Francúzskej republike, Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska a Komisii Európskych spoločenstiev bol povolený vstup do konania ako vedľajším účastníkom konania, ktorí v konaní podporujú návrhy Rady.

               27

               Na podporu svojich návrhov odvolateľka uviedla niekoľko žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod bol založený na neúčasti Bank Melli Iran na financovaní šírenia jadrových zbraní. Druhý žalobný dôvod bol založený na nesprávnom výklade a uplatňovaní článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, keďže Rada disponovala voľnou úvahou. Tretí žalobný dôvod, uvedený subsidiárne, bol založený na nezákonnosti tohto článku 7 ods. 2 písm. d) z dôvodu porušenia zásady proporcionality, keďže ukladal Rade povinnosť zaradiť odvolateľku do zoznamu uvedenému v prílohe V tohto nariadenia. Štvrtý žalobný dôvod bol založený na nesprávnom výklade alebo uplatňovaní uvedeného článku 7 ods. 2 písm. d), keďže odvolateľka nie je subjektom „vo vlastníctve alebo pod kontrolou“ materského subjektu v zmysle tohto ustanovenia. Piaty žalobný dôvod bol založený na porušení zásady nediskriminácie. Šiesty žalobný dôvod bol založený na porušení povinnosti odôvodniť sporné rozhodnutie.

               28

               Súd prvého stupňa vyhlásil prvý žalobný dôvod za neprípustný z dôvodu, že neúčasť Bank Melli Iran na financovaní šírenia jadrových zbraní bola len jednoduchým tvrdením v žalobe, a že pokiaľ bol tento dôvod prednesený neskôr, bol nový.

               29

               Súd prvého stupňa potom preskúmal a zamietol všetky ostatné žalobné dôvody.

         Návrhy účastníkov odvolacieho konania

               30

               Melli Bank navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        —

                        vyhovel žalobám podaným vo veciach T-246/08 a T-332/08,

                        —

                        zrušil bod 4 tabuľky B prílohy sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej týka,

                        —

                        ak sa skonštatuje, že článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 má povinné uplatnenie, vyhlásil ho za neuplatniteľný, a

                        —

                        zaviazal Radu na náhradu trov odvolacieho a prvostupňového konania.

               31

               Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia navrhujú, aby Súdny dvor:

                        —

                        zamietol odvolanie a

                        —

                        zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.

         O odvolaní

               32

               Odvolanie vychádza zo štyroch odvolacích dôvodov. Svojím prvým odvolacím dôvodom, ktorý sa skladá z dvoch častí, odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 má povinné uplatnenie, zatiaľ čo tento výklad je podľa prvej časti tohto odvolacieho dôvodu v rozpore so znením tohto ustanovenia a podľa jeho druhej časti v rozpore so zásadou proporcionality. Svojím druhým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že uvedený článok 7 ods. 2 písm. d) je v súlade so zásadou proporcionality. Svojím tretím odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri formulovaní a uplatnení kritéria na určenie, či bola vo vlastníctve alebo pod kontrolou materského subjektu. Svojím štvrtým odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že Rada splnila svoju povinnosť odôvodniť rozhodnutie zapísať ju do zoznamu osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007.

         O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení pri výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007

      Argumentácia účastníkov konania

               33

               Prvá časť prvého odvolacieho dôvodu sa v zásade týka bodov 61 až 67 napadnutého rozsudku, ako aj bodov 69 a 70 tohto rozsudku.

               34

               Odvolateľka spochybňuje analýzu výrazu „sa zmrazia“ uvedeného v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, ku ktorej Súd prvého stupňa pristúpil v bode 63 napadnutého rozsudku a pri ktorej dospel k záveru, že Rada nedisponovala voľnou úvahou. Podľa odvolateľky použitie výrazu „ktoré boli… označené“ v druhej vete tohto odseku 2 zjemňuje skoršie použitie výrazu „zahŕňa“ a preukazuje, že Rada bola povinná vykonať hodnotenie a identifikovanie, aby určila, či sa má zmraziť majetok vlastnených alebo kontrolovaných subjektov. Tento záver Súdu prvého stupňa je podľa nej okrem iného v rozpore s bodmi 64 a 65 napadnutého rozsudku, v ktorých tento súd uviedol, že Rada bola povinná preskúmať, či boli splnené podmienky uplatnenia článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, vrátane podmienok vo vzťahu k dcérskym spoločnostiam, ktoré sú vo výlučnom vlastníctve subjektov označených za podieľajúce sa na šírení jadrových zbraní.

               35

               Podľa odvolateľky nariadenie č. 423/2007 zakotvuje individualizovaný prístup k zápisu osôb, subjektov a orgánov, na ktoré sa vzťahuje článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 do zoznamu, z čoho vyplýva povinnosť osobitne odôvodniť zapísanie každého subjektu do tohto zoznamu, ktorá je uvedená v článku 15 ods. 3 tohto nariadenia, ktorý ukladá Rade uviesť dôvody, prečo sa domnieva, že určitý subjekt spĺňa podmienky na zaradenie do uvedeného zoznamu.

               36

               Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia nesúhlasia s takýmto výkladom.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               37

               Článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 stanovuje, že „všetky finančné prostriedky…, ktoré patria osobám, subjektom a orgánom uvedeným v prílohe V alebo ktoré tieto osoby, subjekty alebo orgány vlastnia, majú v držbe alebo kontrolujú, sa zmrazia“ a že „príloha V zahŕňa fyzické a právnické osoby, subjekty a orgány, na ktoré sa nevzťahuje príloha IV a ktoré boli v súlade s článkom 5 ods. 1 písm. b) spoločnej pozície 2007/140… označené za osoby, subjekty alebo orgány, ktoré sú vo vlastníctve alebo pod kontrolou osoby, subjektu alebo orgánu uvedených v písmenách a) alebo b) [ktoré sa podieľajú na šírení jadrových zbraní, sú s ním priamo spojené alebo ho podporujú], a to aj nezákonným spôsobom“.

               38

               Podľa ustálenej judikatúry (pozri analogicky rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, Zb. s. 3781, bod 12, a z 23. februára 2010, Teixeira, C-480/08, Zb. s. I-1107, bod 48) bol Súd prvého stupňa pri výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 povinný zohľadniť znenie a kontext uvedeného ustanovenia, ako aj ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou.

               39

               Ako to uviedol generálny advokát v bode 40 svojich návrhov, Súd prvého stupňa nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď pri výklade znenia článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 usúdil, že toto ustanovenie ukladá Rade povinnosť zmraziť finančné prostriedky subjektu „vo vlastníctve alebo pod kontrolou“ subjektu označeného za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní v zmysle článku 7 ods. 2 písm. a) alebo b) toho istého nariadenia, keďže Rada posudzuje jednotlivo, či je subjekt „vo vlastníctve alebo pod kontrolou“ dotknutého subjektu.

               40

               Súd prvého stupňa v bodoch 64 a 65 napadnutého rozsudku správne uviedol, že vzhľadom na to, že výraz „boli… označené“ je uvedený v úvodnej časti článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, musí Rada posudzovať skutočnosť, či je subjekt „vo vlastníctve alebo pod kontrolou“, jednotlivo, predovšetkým v závislosti od stupňa predmetného vlastníctva alebo intenzity predmetnej kontroly. Súd prvého stupňa rovnako správne v bodoch 63 a 69 uvedeného rozsudku zdôraznil, že z dôvodu použitia formulácie „‚zmrazia sa‘“ v tom istom ustanovení nariadenia č. 423/2007 je prijatie opatrenia na zmrazenie finančných prostriedkov vo vzťahu k subjektu, ktorý Rada označila za subjekt vo vlastníctve alebo pod kontrolou subjektu, ktorý je sám označený za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, povinné a nie je odôvodnené skutočnosťou, že tento vlastnený alebo kontrolovaný subjekt sa sám zúčastňuje na šírení jadrových zbraní.

               41

               Tieto dve posúdenia Súdu prvého stupňa si neodporujú, keďže prvé sa vzťahuje na povinnosť preveriť, s určitou voľnou úvahou, skutočnosť, či je subjekt „vo vlastníctve alebo pod kontrolou“ dotknutého subjektu, zatiaľ čo druhé sa týka povinnosti zmraziť finančné prostriedky takéhoto subjektu bez toho, aby sa kontrolovalo, či sa tento subjekt sám osebe podieľa na šírení jadrových zbraní.

               42

               Za týchto okolností nemožno z existencie voľnej úvahy Rady v súvislosti s posúdením, či je subjekt vo vlastníctve alebo pod kontrolou iného subjektu, odvodiť, že Rada disponuje voľnou úvahou tiež v súvislosti s posúdením účasti takéhoto subjektu na šírení jadrových zbraní pri rozhodovaní o nariadení zmrazenia jeho finančných prostriedkov.

               43

               Ani z povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 nemožno vyvodiť nijaký záver v prospech uznania takejto právomoci. Individuálne a špecifické dôvody, ktoré je Rada povinná uviesť, sú dôvodmi, ktoré sa týkajú zapísania osôb, subjektov a orgánov na predmetný zoznam, t. j. podľa okolností prípadu, podieľaní sa na jadrových aktivitách Iránskej islamskej republiky alebo, pokiaľ ide o vlastnené alebo kontrolované subjekty, dôvodov, ktoré ju viedli k záveru, že podmienka týkajúca sa vlastníctva alebo kontroly bola splnená.

               44

               Vzhľadom na to, čo je uvedené vyššie, nie je prvá časť prvého odvolacieho dôvodu dôvodná a v dôsledku toho ju treba zamietnuť.

         O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu a druhom odvolacom dôvode, ktoré sú založené na porušení zásady proporcionality

      Argumentácia účastníkov konania

               45

               Druhou časťou prvého odvolacieho dôvodu odvolateľka tvrdí, že Súd prvého stupňa pri výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 tým spôsobom, že nepriznáva Rade voľnú úvahu v súvislosti s určením, či dcérska spoločnosť spĺňa kritériá určené v tomto ustanovení, porušil zásadu proporcionality. Druhým odvolacím dôvodom tvrdí, že ak by Súdny dvor dospel k záveru, že uplatnenie článku 7 ods. 2 písm. d) uvedeného nariadenia sa musí považovať za povinné, toto ustanovenie je samo osebe v rozpore so zásadou proporcionality, a preto by malo byť v prejednávanej veci vyhlásené za neuplatniteľné v súlade s článkom 241 ES, čím by sporné rozhodnutie stratilo právny základ. Tieto výhrady a odvolacie dôvody sa v zásade týkajú bodov 75, 76, 99, 102 a 103 napadnutého rozsudku, ako aj jeho bodov 107 až 110.

               46

               Odvolateľka kritizuje odôvodnenie Súdu prvého stupňa, že pri výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 nezohľadnil rezolúcie Bezpečnostnej rady. Pripomína súvislosť, ktorá existuje medzi týmito rezolúciami a týmto nariadením a ktorá vyplýva predovšetkým z odôvodnení č. 1, 2, 5 a 6 uvedeného nariadenia, ako aj z odôvodnení spoločnej pozície 2007/140. Okrem iného má podľa nej rezolúcia č. 1803 (2008), hoci bola prijatá neskôr ako nariadenie č. 423/2007, osobitný význam pri výklade článku 7 ods. 2 písm. d) tohto nariadenia. Podľa nej totiž skutočnosť, že Bezpečnostná rada neprijala voči odvolateľke nijaké opatrenie na zmrazenie finančných prostriedkov, ale v bode 10 tejto rezolúcie odporučila štátom, „aby boli obozretné“, nasvedčuje tomu, že na dosiahnutie cieľov sledovaných rezolúciami Bezpečnostnej rady postačovala účinnosť menej závažných opatrení, ako je zmrazenie finančných prostriedkov.

               47

               Odvolateľka sa okrem iného domnieva, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, ako to uviedol v poslednej vete bodu 103 napadnutého rozsudku, že zmrazenie finančných prostriedkov subjektov vo vlastníctve alebo pod kontrolou subjektu označeného za zúčastneného na šírení jadrových zbraní je nevyhnutné a primerané na zabezpečenie účinnosti opatrení prijatých voči tomuto subjektu a na zabezpečenie toho, že tieto opatrenia sa nebudú obchádzať. Podľa odvolateľky už článok 5 ods. 1, článok 7 ods. 3 a 4, ako aj články 13 a 16 nariadenia č. 423/2007 stanovujú účinné opatrenia. Súd prvého stupňa podľa nej pochybil, keď odmietol alternatívne opatrenia navrhnuté odvolateľkou ako opatrenia, ktoré nemôžu predísť prípadným transakciám, ktoré nebudú v súlade s príslušnými prijatými opatreniami. V každom prípade pokiaľ ide o alternatívne opatrenia ex post, bolo podľa nej možné stanoviť zapísanie dcérskej spoločnosti do zoznamu až po použití takýchto opatrení. Súd prvého stupňa rozhodnutím, ktoré vydal, podľa nej skreslil zásadu proporcionality a preniesol dôkazné bremeno tým, že vyžadoval, aby odvolateľka preukázala absolútnu účinnosť alternatívnych opatrení.

               48

               Okrem toho je podľa odvolateľky kategorické odmietnutie jej argumentácie týkajúcej sa účinnosti alternatívnych opatrení Súdom prvého stupňa v bode 107 napadnutého rozsudku zjavne neprimerané vzhľadom na rozsah porušenia jej základných práv opatreniami na zmrazenie finančných prostriedkov.

               49

               Odvolateľka konštatuje, že v spornom rozhodnutí boli spomenuté len dve z dvadsiatich dcérskych spoločností Bank Melli Iran. Rovnako poskytla Súdu prvého stupňa iný príklad uvedený v bode 53 napadnutého rozsudku, z ktorého podľa nej vyplývalo, že Rada mala do sporného zoznamu zapísať materský subjekt bez toho, aby uviedla akúkoľvek z jeho šiestich dcérskych spoločností. Z toho vyvodzuje, že buď Rada disponuje voľnou úvahou v súvislosti s uplatňovaním článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, ako to tvrdí odvolateľka, alebo táto prax preukazuje neprimeranosť povinnosti zapísať do uvedeného zoznamu všetky dcérske spoločnosti.

               50

               Odvolateľka z toho vyvodzuje záver, že Rada disponuje voľnou úvahou a že Súd prvého stupňa pri výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 tým spôsobom, že jeho uplatňovanie je povinné, vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia. Uvedený článok 7 ods. 2 písm. d) je podľa nej prinajmenšom nejednoznačný. Podľa judikatúry totiž v prípade, ak možno text sekundárneho práva vykladať viacerými spôsobmi, treba uprednostniť výklad, podľa ktorého je toto ustanovenie v súlade so Zmluvou. V prejednávanej veci Súd prvého stupňa podľa nej vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď nevyložil článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 v tom zmysle, že Rada disponuje voľnou úvahou.

               51

               Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia sa domnievajú, že Súd prvého stupňa pri posudzovaní proporcionality sporného opatrenia nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               52

               Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zásada proporcionality je jednou zo všeobecných zásad práva Únie a vyžaduje, aby prostriedky stanovené v ustanovení práva Únie boli primerané na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou a nešli nad rámec toho, čo je potrebné na ich dosiahnutie [rozsudky z 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C-491/01, Zb. s. I-11453, bod 122; zo 6. decembra 2005, ABNA a i., C-453/03, C-11/04, C-12/04 a C-194/04, Zb. s. I-10423, bod 68, ako aj z 8. júna 2010, Vodafone a i., C-58/08, Zb. s. I-4999, bod 51].

               53

               Odvolateľka nespochybnila legitímnosť sledovaného cieľa, ktorým je boj proti šíreniu jadrových zbraní v Iráne s cieľom zachovať mier a medzinárodnú bezpečnosť, ale vhodnosť a nevyhnutnosť zmrazenia finančných prostriedkov vlastnených alebo kontrolovaných subjektov. Súdu prvého stupňa v prvom rade vytýka to, že pri výklade článku 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007 nezohľadnil dostatočným spôsobom rezolúcie Bezpečnostnej rady.

               54

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na jednej strane rezolúcie Bezpečnostnej rady a na druhej strane spoločné pozície Rady, ako aj jej nariadenia sú súčasťou odlišných právnych poriadkov. Akty prijaté na jednej strane Organizáciou Spojených národov a na druhej strane Úniou sú prijaté orgánmi s autonómnymi právomocami, ktoré im priznávajú ich zakladajúce listiny, čiže Zmluvy, ktorými boli vytvorené (rozsudok zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada, C-548/09 P, Zb. s. I-11381, body 100 a 102).

               55

               V bode 103 už citovaného rozsudku Bank Melli Iran/Rada Súdny dvor pripomenul, že pri vypracovávaní opatrení Spoločenstva, ktorých cieľom je vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady uvedenej v spoločnej pozícii, musí Spoločenstvo riadne zohľadniť znenie a ciele dotknutej rezolúcie. Rovnako treba pri výklade nariadenia, ktorého cieľom je vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady, zohľadniť jej znenie a účel (rozsudok Bank Melli Iran/Rada, už citovaný, bod 104 a citovaná judikatúra).

               56

               Súd prvého stupňa zohľadnil rezolúciu č. 1737 (2006), lebo v bode 6 napadnutého rozsudku konštatoval, že bola vykonaná nariadením č. 423/2007, ktorého obsah je v podstate zhodný s obsahom spoločnej pozície 2007/140. V tejto súvislosti odvolateľka nepreukazuje, v čom mohol Súd prvého stupňa dospieť k inému záveru, pokiaľ ide o nevyhnutnosť zmraziť finančné prostriedky vlastnených alebo kontrolovaných subjektov. Treba totiž konštatovať, že rezolúcia č. 1737 (2006) vo svojom bode 12 výslovne stanovuje zmrazenie finančných prostriedkov subjektov, ktoré sú vo vlastníctve alebo pod kontrolou osôb alebo subjektov, ktoré sa podieľajú na jadrových aktivitách Iránskej islamskej republiky.

               57

               Pokiaľ ide o rezolúciu č. 1803 (2008), táto neukladá štátom konkrétne opatrenia, ale žiada ich, aby boli obozretné, pokiaľ ide o činnosti vykonávané finančnými inštitúciami nachádzajúcimi sa na ich území vo vzťahu k Bank Melli Iran, aby zabránili tomu, že tieto činnosti prispejú k činnostiam predstavujúcim nebezpečenstvo šírenia jadrových zbraní (pozri v tomto zmysle rozsudok Bank Melli Iran/Rada, už citovaný, bod 107). Z tohto odporúčania nemožno vyvodiť neexistenciu nevyhnutnosti zmraziť finančné prostriedky subjektov vo vlastníctve alebo pod kontrolou Bank Melli Iran.

               58

               Za týchto okolností Súd prvého stupňa nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 103 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že pokiaľ sú zmrazené finančné prostriedky subjektu, ktorý je označený za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, existuje nezanedbateľné nebezpečenstvo, že tento subjekt bude vyvíjať nátlak na subjekty, ktoré vlastní alebo kontroluje, aby obišiel účinky opatrení, ktoré sa ho týkajú, a že zmrazenie finančných prostriedkov týchto subjektov je nevyhnutné a primerané na zabezpečenie účinnosti prijatých opatrení a zaručenie toho, že tieto opatrenia sa nebudú obchádzať.

               59

               Pokiaľ ide v druhom rade o alternatívne opatrenia navrhnuté odvolateľkou, treba najprv konštatovať, že Súd prvého stupňa v bode 109 napadnutého rozsudku odmietol preskúmanie opatrení spočívajúcich v schvaľovaní transakcií vopred a ich sledovaní nezávislým splnomocnencom, ako aj úplný zákaz transakcií s Iránskou islamskou republikou, ktoré boli prvýkrát uvedené na pojednávaní, z dôvodu, že by to bolo v rozpore s článkom 48 ods. 2 a článkom 76a ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. V bode 107 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol, že tvrdenie založené na primeranosti opatrení dohľadu a kontroly existujúcich v čase prijatia sporného rozhodnutia vzhľadom na nebezpečenstvo uvedené v bode 103 napadnutého rozsudku nebolo podporené, čím konštatoval neexistenciu dôkazov, pričom Súdnemu dvoru v rámci odvolania neprislúcha jej preskúmanie. Pokiaľ ide o opatrenia ex post uvedené v bode 108 napadnutého rozsudku, Súd prvého stupňa vyhodnotil ich účinnosť na základe posúdenia skutkového stavu, čoho preskúmanie v rámci odvolania Súdnemu dvoru rovnako neprislúcha.

               60

               Vzhľadom na tieto okolnosti nemožno spochybniť záver Súdu prvého stupňa uvedený v bode 110 napadnutého rozsudku, že alternatívne opatrenia, ktoré navrhla odvolateľka, neboli primerané na dosiahnutie sledovaného cieľa.

               61

               Rovnako, ako to tiež uviedol generálny advokát v bode 53 svojich návrhov, a z dôvodov, ktoré Súd prvého stupňa uviedol v bodoch 111 a 112 napadnutého rozsudku, Súd prvého stupňa bez toho, aby vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, mohol dospieť k záveru, že vzhľadom na prvoradú dôležitosť zachovania mieru a medzinárodnej bezpečnosti neboli obmedzenia slobodného výkonu hospodárskej činnosti, ako aj práva vlastniť majetok bankovej inštitúcie, ktoré spôsobili opatrenia na zmrazenie finančných prostriedkov, neprimerané vzhľadom na sledované ciele.

               62

               V treťom rade odvolateľka uvádza skutočnosť, že nebolo praxou Rady zmrazovať finančné prostriedky všetkých subjektov vo vlastníctve alebo pod kontrolou subjektov označených za podieľajúce sa šírení jadrových zbraní. Súd prvého stupňa však nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol:

                        —

                        v bode 73 napadnutého rozsudku, že Rada bola oprávnená neuplatniť článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 na subjekty, ktoré podľa nej nespĺňali kritériá na uplatnenie tohto ustanovenia,

                        —

                        v bode 74 predmetného rozsudku, že nebolo možné vo všetkých prípadoch označiť všetky subjekty vo vlastníctve alebo pod kontrolou iného subjektu označeného za zúčastneného na šírení jadrových zbraní, a

                        —

                        v bode 75 uvedeného rozsudku, že prípadná odlišná prax Rady, ktorá by bola protiprávna, nemôže u dotknutých subjektov vyvolať legitímnu dôveru ani právo dovolávať sa vo svoj prospech nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech iného subjektu.

               63

               Súd prvého stupňa rovnako bez toho, aby vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, v bode 76 napadnutého rozsudku usúdil, že judikatúra týkajúca sa výkladu aktov Spoločenstva uvedená odvolateľkou a pripomenutá v bode 50 tohto rozsudku nie je relevantná, keďže neexistovala pochybnosť o výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007.

               64

               Z týchto úvah vyplýva, že Súd prvého stupňa neporušil zásadu proporcionality pri svojom výklade článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 ani pri preskúmaní uplatnenia tohto ustanovenia na situáciu odvolateľky. V dôsledku toho nie sú druhá časť prvého odvolacieho dôvodu a druhý odvolací dôvod opodstatnené a treba ich zamietnuť.

         O treťom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení, že odvolateľka je vo vlastníctve alebo pod kontrolou svojho materského subjektu

      Argumentácia účastníkov konania

               65

               Odvolateľka kritizuje body 119 až 129 napadnutého rozsudku. Uvádza, že kritérium, ktoré sa má zohľadniť, je to, ktoré je uvedené v bode 121 napadnutého rozsudku, podľa ktorého treba preskúmať, či „na základe toho, že… je vo vlastníctve [Bank Melli Iran], sa môže s nezanedbateľnou pravdepodobnosťou podieľať na obídení účinkov opatrení prijatých voči jej materskému subjektu“.

               66

               Súd prvého stupňa však podľa nej vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 123 napadnutého rozsudku uviedol, že neuplatňovanie článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 na dcérsku spoločnosť, ktorá je vo výlučnom vlastníctve subjektu označeného za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, môžu odôvodniť iba výnimočné okolnosti.

               67

               Odvolateľka rovnako uvádza nesprávne právne posúdenie, z ktorého Súd prvého stupňa podľa nej vychádzal pri neprimeranom zohľadnení predchádzajúcich rozhodnutí z oblasti práva hospodárskej súťaže. Odvolateľka tvrdí, že domnienka používaná v práve hospodárskej súťaže je vyvrátiteľná. Okrem iného zatiaľ čo podľa tohto práva sú dotknuté spoločnosti oprávnené predložiť Komisii pripomienky, v prejednávanej veci to tak podľa nej nebolo, keďže odvolateľka bola zapísaná do sporného zoznamu bez toho, aby mala príležitosť namietať proti stanovisku Rady.

               68

               Odvolateľka okrem toho tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri tom, ako voči nej uplatil kritérium stanovené v bode 121 napadnutého rozsudku. Predovšetkým podľa nej vychádzal z takéhoto nesprávneho právneho posúdenia tým, že príliš veľkú dôležitosť pripísal oprávneniu materského subjektu menovať riaditeľov Melli Bank. Odvolateľka v tejto súvislosti pripomína viacero okolností uvedených v bode 17 žaloby podanej na Súd prvého stupňa, ako aj obmedzenia uvedené v jej korešpondencii a vyvodzuje z toho, že nebolo nevyhnutné prijať opatrenia, ako je zmrazenie finančných prostriedkov.

               69

               Podľa odvolateľky sporné rozhodnutie a napadnutý rozsudok tým, že vychádzajú z toho, že bude konať protiprávne, porušujú zásadu prezumpcie neviny, keďže zmrazenie finančných prostriedkov je porovnateľné s trestnoprávnou sankciou.

               70

               Komisia zdôrazňuje, že ani v rámci tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka nepreukazuje, v čom vychádzalo odôvodnenie Súdu prvého stupňa z nesprávneho právneho posúdenia. Odvolateľka podľa nej okrem iného spochybňuje posúdenie skutkových okolností a hodnotenie dôkazov.

               71

               Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia spochybňujú kritérium, ktoré Súd prvého stupňa uviedol v prvej vete bodu 121 napadnutého rozsudku. Podľa nich článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 obsahuje alternatívnu podmienku, v dôsledku čoho ak je preukázané, že odvolateľka je vo výlučnom vlastníctve Bank Melli Iran, nie je potrebné preukázať existenciu kontroly nad ňou. Podľa Komisie sa musia rôzne okolnosti uvedené Súdom prvého stupňa na preukázanie takejto kontroly považovať „skôr za prvky…, ktoré preukazujú ratio legis“ uvedeného článku 7 ods. 2 písm. d).

               72

               Spojené kráľovstvo však uvádza, že aj keby bolo kritérium uplatnené Súdom prvého stupňa prípustné, odvolateľka nepreukázala, že Súd prvého stupňa vychádzal vo svojom odôvodnení z nesprávneho právneho posúdenia.

               73

               Pokiaľ ide o to, že Súd prvého stupňa použil kritériá vychádzajúce z práva hospodárskej súťaže, Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia uvádzajú, že Súd prvého stupňa sa nimi len inšpiroval.

               74

               Tieto inštitúcie a členské štáty pripomínajú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je zmrazenie finančných prostriedkov zabezpečovacím opatrením a nie sankciou.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               75

               Článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 stanovuje zmrazenie finančných prostriedkov subjektov označených za vlastnené alebo kontrolované subjektmi, ktoré sú samy označené za podieľajúce sa na šírení jadrových zbraní v zmysle článku 7 ods. 2 písm. a) alebo b) uvedeného nariadenia, priamo s ním spojené alebo podporujúce ho. Toto ustanovenie sa má vykladať v súlade s bodom 12 rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1737 (2006), ktorý stanovuje zmrazenie finančných prostriedkov subjektom, ktoré sú vo vlastníctve alebo pod kontrolou osôb alebo subjektov označených za podieľajúce sa šírení jadrových zbraní, priamo s ním spojené alebo podporujúce ho.

               76

               Článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 stanovuje dve alternatívne kritériá, a síce vlastníctvo a kontrolu. Zo sporného rozhodnutia aj z pripomienok, ktoré Rada predložila na pojednávaní pred Súdom prvého stupňa, ako ich Súd prvého stupňa uviedol v bode 120 napadnutého rozsudku, vyplýva, že zmrazenie finančných prostriedkov odvolateľky bolo vykonané z dôvodu, že je subjektom „vo vlastníctve“ Bank Melli Iran. Súd prvého stupňa tak správne obmedzil svoje preskúmanie na preverenie toho, či je Bank Melli vo vlastníctve Bank Melli Iran.

               77

               Odvolateľka nespochybňuje, že je vo výlučnom vlastníctve Bank Melli Iran. Domnieva sa však, že Súd prvého stupňa na požadovanej právnej úrovni nepreveril, či z dôvodu, že je vo vlastníctve Bank Melli Iran, môže byť s nezanedbateľnou pravdepodobnosťou vedená k obchádzaniu účinkov opatrení prijatých voči jej materskému subjektu, čím odkazuje na prvú vetu bodu 121 napadnutého rozsudku.

               78

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že napriek jasnému zneniu článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, ktorý sa vykladá v súlade s bodom 12 rezolúcie Bezpečnostnej rady č. 1737 (2006), a hoci odvolateľka nespochybňovala, že je vo výlučnom vlastníctve Bank Melli Iran, Súd prvého stupňa považoval za nevyhnutné vykonať dodatočné preskúmanie.

               79

               Neuplatnil tak právo Únie správnym spôsobom. Ak je totiž subjekt v 100 % vlastníctve subjektu označeného za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, podmienka vlastníctva stanovená v článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 je splnená.

               80

               Toto nesprávne právne posúdenie však nespôsobuje zrušenie napadnutého rozsudku, keďže Súd prvého stupňa v každom prípade zamietol žalobný dôvod odvolateľky.

               81

               Na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, opatrenie prijaté voči nej, ktoré je dôsledkom toho, že je vo výlučnom vlastníctve Bank Melli Iran, nie je v rozpore s prezumpciou neviny. Opatrenie zmrazenia finančných prostriedkov prijaté na základe článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007 sa totiž nevzťahuje presne na autonómne správanie subjektu, ako je odvolateľka, a teda nevyžaduje jeho správanie, ktoré by bolo v rozpore s pravidlami uvedeného nariadenia.

               82

               Tretí odvolací dôvod je v dôsledku toho nedôvodný.

         O štvrtom odvolacom dôvode založenom na nedostatočnom odôvodnení

      Argumentácia účastníkov konania

               83

               Odvolateľka spochybňuje odôvodnenie Súdu prvého stupňa, ktoré uviedol v bodoch 143 až 151 napadnutého rozsudku. Pripomína, že odôvodnenie aktu spôsobujúceho ujmu musí byť dotknutému subjektu oznámené súčasne s týmto aktom a uvádza, že v prejednávanej veci sporné rozhodnutie neobsahovalo nijaké „individuálne a špecifické dôvody“, ako ich vyžaduje článok 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007. Vo svojej replike uvádza, že sporné rozhodnutie jej malo byť oznámené.

               84

               V prvom rade podľa odvolateľky nepostačovalo len to, že Rada v spornom rozhodnutí uviedla, že bolo prijaté v súlade s článkom 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, keďže toto ustanovenie obsahuje rôzne prípady, v ktorých mohla Rada pristúpiť k jej zapísaniu do sporného zoznamu.

               85

               V druhom rade uvádza, že nebol uvedený nijaký dôvod, prečo sa Rada domnievala, že existovala nezanedbateľná pravdepodobnosť, že odvolateľka by mohla byť vedená k obchádzaniu účinkov zapísania jej materského subjektu do tohto zoznamu.

               86

               V treťom rade odvolateľka uvádza, že tvrdenie Súdu prvého stupňa, že Rada implicitne dospela k záveru, že odvolateľka je vo vlastníctve svojho materského subjektu v zmysle článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, a teda že bola do uvedeného zoznamu zapísaná na tomto základe, predstavuje nepodložený záver, ktorý nijako nevyplýva zo znenia sporného rozhodnutia.

               87

               Vo štvrtom rade odvolateľka tvrdí, že možnosť podať žalobu proti spornému rozhodnutiu nevyvracia skutočnosť, že Rada porušila povinnosť odôvodniť toto rozhodnutie.

               88

               V piatom rade odvolateľka naznačuje, že začala prostredníctvom korešpondencie komunikovať s Radou, aby sa snažila pochopiť dôvody svojho zapísania do sporného zoznamu aj dôvody zmrazenia svojich finančných prostriedkov, ale že Rada jej odmietla poskytnúť svoj spis.

               89

               Rada, Francúzska republika a Komisia spochybňujú prípustnosť odvolacieho dôvodu založeného na neodôvodnení sporného rozhodnutia.

               90

               Komisia tvrdí, že odvolateľka nespochybňuje zásadu, ktorú Súd prvého stupňa uviedol v bode 146 napadnutého rozsudku, podľa ktorej sa povinnosť odôvodnenia, ktorú mala Rada, týkala okrem uvedenia právneho základu aj okolnosti, že dotknutý subjekt bol vo vlastníctve alebo pod kontrolou subjektu, ktorý bol označený ako podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní v zmysle článku 7 ods. 2 písm. a) alebo b) nariadenia č. 423/2007.

               91

               V tejto súvislosti sa Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia domnievajú, že Súd prvého stupňa nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 147 a nasledujúcich bodoch napadnutého rozsudku uviedol, že sporné rozhodnutie bolo odôvodnené dostatočným spôsobom. Podľa nich najmä uvedenie Melli Bank v bode 4 tabuľky B prílohy uvedeného nariadenia umožňovalo odvolateľke poznať, že jej finančné prostriedky boli zmrazené z dôvodu, že je dcérskou spoločnosťou Bank Melli Iran.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               92

               Na úvod treba odmietnuť odvolací dôvod založený na neoznámení sporného rozhodnutia. Ako to tiež uviedol generálny advokát v bode 66 svojich návrhov, tento dôvod nebol uvedený v konaní pred Súdom prvého stupňa. V rámci odvolania je totiž právomoc Súdneho dvora v zásade obmedzená na posúdenie právneho riešenia žalobných dôvodov prejednávaných prvostupňovým súdom (rozsudok z 15. septembra 2011, Nemecko/Komisia, C-544/09 P, bod 63).

               93

               Pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, odvolateľka nespochybňuje zásadu, podľa ktorej sa táto povinnosť musí posudzovať v závislosti od okolností daného prípadu, čo Súd prvého stupňa pripomenul v bodoch 143 až 145 napadnutého rozsudku. Tvrdí však, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že odôvodnenie sporného rozhodnutia je dostatočné a je v súlade s povinnosťou stanovenou v článku 15 ods. 3 nariadenia č. 423/2007 uviesť individuálne a špecifické dôvody tohto rozhodnutia.

               94

               V bode 147 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa konštatoval, že Rada tak v názve sporného rozhodnutia, ako aj v jeho odôvodnení č. 2 uviedla právny základ, z ktorého vychádza prijatie tohto rozhodnutia, t. j. článok 7 ods. 2 nariadenia č. 423/2007, a v bode 4 tabuľky B prílohy sporného rozhodnutia uviedla skutočnosť, že Bank Melli Iran sa podieľa na šírení jadrových zbraní, a skutočnosť, že odvolateľka patrí medzi organizačné zložky a dcérske spoločnosti tejto spoločnosti.

               95

               Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, Súd prvého stupňa nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v napadnutom rozsudku dospel k záveru, že nebolo nevyhnutné spresniť, že sporné rozhodnutie bolo, čo sa týka odvolateľky, prijaté na základe článku 7 ods. 2 písm. d) uvedeného nariadenia, keďže sa v ňom uvádzajú organizačné zložky a dcérske spoločnosti Bank Melli Iran.

               96

               Súd prvého stupňa preto nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 148 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že uvedenie odvolateľky ako dcérskej spoločnosti Bank Melli Iran, čo bola pre odvolateľku nevyhnutne známa skutočnosť a čo odvolateľka nikdy nespochybnila, postačovalo vzhľadom na judikatúru v oblasti povinnosti odôvodnenia, ktorú pripomenul.

               97

               Pokiaľ ide o možnosť podať žalobu, tvrdenie odvolateľky vychádza z nesprávneho výkladu napadnutého rozsudku. Súd prvého stupňa totiž v bode 151 predmetného rozsudku neuviedol jednoduché tvrdenie, že odvolateľka mohla podať žalobu, ale podrobne uviedol obsah žaloby podanej vo veci T-246/08, aby posilnil svoj záver o dostatočnosti odôvodnenia, pričom v tejto súvislosti uviedol, že v okamihu podania žaloby si bola odvolateľka vedomá súvislosti, ktorá existovala medzi zmrazením jej finančných prostriedkov a účasťou na šírení jadrových zbraní, ktorá bola vytýkaná jej materskému subjektu, Bank Melli Iran.

               98

               Pokiaľ ide o tvrdenia založené na nesprístupnení spisu Rady, toto tvrdenie nie je relevantné na účely posúdenia odvolacieho dôvodu založeného na porušení povinnosti odôvodnenia sporného rozhodnutia, keďže Súd prvého stupňa bez toho, aby vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, rozhodol, že odôvodnenie tohto rozhodnutia postačovalo vzhľadom na judikatúru v tejto oblasti.

               99

               Z toho vyplýva, že štvrtý odvolací dôvod sa musí zamietnuť.

               100

               Keďže žiadnemu z dôvodov, ktoré uviedla odvolateľka, sa nevyhovelo, odvolanie treba zamietnuť.

         O trovách

               101

               Podľa článku 122 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak je odvolanie nedôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania. Podľa článku 69 ods. 2 uvedeného rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 tohto poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže odvolateľka nemala úspech vo svojich dôvodoch a Rada, Francúzska republika, Spojené kráľovstvo a Komisia navrhli zaviazať ju na náhradu trov konania, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           Melli Bank plc je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 27. marca 2012.#Post Danmark A/S proti Konkurrencerådet.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Højesteret.#Článok 82 ES – Poštový podnik, ktorý má dominantné postavenie a povinnosť univerzálnej služby, pokiaľ ide o distribúciu určitých adresovaných zásielok – Uplatnenie nízkych cien voči určitým bývalým klientom konkurenta – Neexistencia dôkazov o úmysle – Cenová diskriminácia – Nízke a selektívne ceny – Skutočné alebo pravdepodobné vylúčenie konkurenta – Vplyv na hospodársku súťaž a v dôsledku toho na spotrebiteľov – Objektívne odôvodnenie.#Vec C-209/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 27. marca 2012 (
            *1
         )
      „Článok 82 ES — Poštový podnik, ktorý má dominantné postavenie a povinnosť univerzálnej služby, pokiaľ ide o distribúciu určitých adresovaných zásielok — Uplatnenie nízkych cien voči určitým bývalým klientom konkurenta — Neexistencia dôkazov o úmysle — Cenová diskriminácia — Nízke a selektívne ceny — Skutočné alebo pravdepodobné vylúčenie konkurenta — Vplyv na hospodársku súťaž a v dôsledku toho na spotrebiteľov — Objektívne odôvodnenie“
      Vo veci C-209/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Højesteret (Dánsko) z 27. apríla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 3. mája 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Post Danmark A/S

      proti

         Konkurrencerådet,

      za účasti:

         Forbruger-Kontakt a-s,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.-C. Bonichot, sudcovia A. Rosas, A. Ó Caoimh (spravodajca), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. marca 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Post Danmark A/S, v zastúpení: S. Zinck, advokat, T. Lübbig, Rechtsanwalt, a N. Westergaard, advokat,

               —

               Forbruger-Kontakt a-s, v zastúpení: P. Stig Jakobsen, advokat,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: C. Vang, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci O. Koktvedgaard, advokat,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, T. Müller a V. Štencel, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci F. Arena, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Gencarelli, U. Nielsen a K. Mojzesowicz, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Dozorný úrad EZVO, v zastúpení: X. Lewis a M. Schneider, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. mája 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 82 ES.

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu, v ktorom vystupuje Post Danmark A/S (ďalej len „Post Danmark“) proti Konkurrencerådet (rada pre hospodársku súťaž) vo veci cien, ktoré si Post Danmark dohodla s tromi bývalými zákazníkmi svojho konkurenta Forbruger-Kontakt a-s (ďalej len „Forbruger-Kontakt“).

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               3

               Post Danmark a Fobruger-Kontakt sú dva najväčšie podniky na trhu distribúcie neadresovanej pošty (prospekty, telefónne zoznamy, príručky, miestne a regionálne noviny atď.). Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu je tento trh úplne liberalizovaný a nespadá pod dánsku právnu úpravu o poštových službách. Vo veci samej je nesporné, že za relevantný trh možno považovať trh distribúcie neadresovanej pošty v Dánsku.

               4

               V čase skutkových okolností sporu vo veci samej mala Post Danmark monopolné postavenie, pokiaľ ide o distribúciu adresovaných listov a balíkov neprekračujúcich určitú hmotnosť, s ktorým bola spojená povinnosť univerzálnej služby distribúcie adresovaných poštových zásielok pod touto hmotnosťou, z dôvodu výlučného práva distribúcie. V tejto súvislosti mal tento podnik sieť, ktorá pokrývala celé vnútroštátne územie a používala sa pre distribúciu neadresovaných zásielok.

               5

               Hlavným predmetom činnosti Forbruger-Kontakt, ktorá je spoločnosťou tlačiarenskej skupiny Søndagsavisen a-s, je distribúcia neadresovaných poštových zásielok. V čase skutkových okolností sporu vo veci samej mala vytvorenú distribučnú sieť, ktorá pokrývala takmer celé vnútroštátne územie, najmä vďaka nadobudnutiu menších distribučných podnikov.

               6

               Až do roku 2004 boli hlavnými zákazníkmi Forbruger-Kontakt podniky odvetvia obchodných reťazcov skupín SuperBest, Spar a Coop. Post Danmark uzatvorila zmluvy s týmito tromi skupinami koncom roku 2003, čím od 1. januára 2004 prevzala distribúciu ich neadresovaných poštových zásielok.

               7

               Skupina Coop pred uzatvorením zmluvy s Post Danmark rokovala tak s týmto podnikom, ako aj s Forbruger-Kontakt. Ponuky oboch podnikov boli, čo sa týka ceny, porovnateľné, pričom ponuka Post Danmark bola len o niečo nižšia.

               8

               Po sťažnosti, ktorú podala Forbruger-Kontakt, Konkurrencerådet rozhodnutím z 29. septembra 2004 dospela k záveru, že Post Danmark zneužila svoje dominantné postavenie na dánskom trhu neadresovaných zásielok uplatňovaním cielenej politiky zliav určenej na odmeňovanie svojich zákazníkov na jednej strane tým, že k svojim zákazníkom nepristupovala rovnako, pokiaľ ide o ceny a zľavy (čo Konkurrencerådet označila za „sekundárnu cenovú diskrimináciu“), a na druhej strane tým, že vo vzťahu k bývalým zákazníkom Forbruger-Kontakt uplatňovala odlišné ceny v porovnaní s tými, ktoré uplatňovala vo vzťahu k svojim existujúcim zákazníkom, bez toho, aby mohla značné rozdiely v cenových podmienkach a podmienkach zliav odôvodniť okolnosťami týkajúcimi sa jej nákladov (postup, ktorý Konkurrencerådet označila za „hlavnú cenovú diskrimináciu“).

               9

               Vnútroštátny súd uvádza, že cena navrhovaná skupine Coop neumožňuje Post Danmark pokryť jej „priemerné celkové náklady“, ale iba jej „priemerné diferenčné náklady“.

               10

               Podľa Post Danmark jej zmluva uzatvorená s touto skupinou umožnila dosiahnutie výrazných úspor, najmä vzhľadom na skutočnosť, že táto zmluva sa týkala piatich značiek tejto skupiny, teda až piatich zásielok na domácnosť. Rozhodnutie vnútroštátneho súdu v tejto súvislosti uvádza, že náklady Post Danmark na distribúciu neadresovanej zásielky klesli od roku 2003 do roku 2004 o 0,13 DKK.

               11

               Konkurrencerådet však dospela k záveru, že pokiaľ ide o analyzovanie nákladov, táto okolnosť nemá vplyv na posúdenie celkovej cenovej politiky, ktorú Post Danmark uplatňuje vo vzťahu k skupine Coop. Na jednej strane totiž kritérium vychádzajúce z dosiahnutia výrazných úspor nebolo súčasťou všeobecnej politiky cien, zliav, zrážok a provízií Post Danmark a na druhej strane okrajové zníženie nákladov na distribúciu viacerých zásielok do jednej a tej istej domácnosti podľa nej nesúviselo so skutočnosťou, že zásielky sú odoslané jedným a tým istým odosielateľom.

               12

               Rozhodnutím z 1. júla 2005 Konkurrenceankenævnet (odvolacia komisia pre hospodársku súťaž) potvrdila rozhodnutie Konkurrencerådet z 29. septembra 2004.

               13

               Konkurrenceankenævnet okrem toho potvrdila rozhodnutie Konkurrencerådet z 24. novembra 2004, ktorým bolo konštatované, že sa nepodarilo preukázať, že Post Danmark sa úmyselne snažila vylúčiť hospodársku súťaž, a v dôsledku toho bolo konštatované, že táto spoločnosť nezneužila svoje dominantné postavenie na trhu s neadresovanými zásielkami uplatňovaním predátorských cien.

               14

               Tieto rozhodnutia Konkurrencerådet a Konkurrenceankenævnet sú právoplatné v rozsahu, v akom konštatujú na jednej strane neexistenciu zneužívania dominantného postavenia vyplývajúceho z predátorských cien a na druhej strane existenciu takéhoto zneužívania z dôvodu politiky „sekundárnej cenovej diskriminácie“ vo vzťahu k iným zákazníkom Post Danmark, ako sú skupiny SuperBest, Spar a Coop.

               15

               V rozsahu, v akom sa tieto rozhodnutia týkali zneužitia dominantného postavenia z dôvodu selektívneho uplatňovania nízkych cien vo vzťahu k týmto posledným menovaným skupinám, ich Post Danmark napadla v konaní pred Østre Landsret (súd pre východnú oblasť).

               16

               Rozhodnutím z 21. decembra 2007 tento súd potvrdil rozhodnutia Konkurrencerådet a Konkurrenceankenævnet v rozsahu, v akom konštatovali, že Post Danmark sa dopustila zneužitia dominantného postavenia na dánskom trhu distribúcie neadresovaných zásielok tým, že v rokoch 2003 a 2004 uplatňovala vo vzťahu k bývalým zákazníkom Forbruger-Kontakt inú cenovú politiku ako vo vzťahu k svojim existujúcim zákazníkom, bez toho, aby mohla tento rozdiel odôvodniť okolnosťami súvisiacimi s jej nákladmi.

               17

               Post Danmark podala proti tomuto rozhodnutiu Østre Landsret dovolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Predovšetkým uviedla, že podľa kritérií vyplývajúcich z rozsudku z 3. júla 1991, AKZO/Komisia (C-62/86, Zb. s. I-3359), ako boli „zmenené“ rozhodnutím Komisie 2001/354/ES z 20. marca 2001 týkajúcim sa konania o uplatnení článku 82 Zmluvy ES (vec COMP/35.141 – Deutsche Post AG) (Ú. v. ES L 125, s. 27), možno ceny dohodnuté so skupinou Coop považovať za zneužitie dominantného postavenia iba v prípade, ak sa preukáže úmysel vylúčiť hospodársku súťaž. Konkurrencerådet naproti tomu uviedla, že úmysel vylúčiť konkurenta sa nevyhnutne nevyžaduje, ak praktika selektívnych cien, ktoré sú nižšie ako celkové priemerné náklady, ale vyššie ako priemerné diferenčné náklady, predstavuje zneužitie dominantného postavenia.

               18

               Za týchto okolností Højesteret rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 82 ES vykladať v tom zmysle, že selektívne zníženie cien zo strany dominantného poštového podniku viazaného povinnosťou univerzálnej služby na úroveň, ktorá je nižšia, ako sú priemerné prevádzkové náklady tohto podniku, ale vyššia ako jeho priemerné diferenčné náklady, predstavuje zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta, ak sa preukáže, že cena nebola stanovená na tejto úrovni na účely vylúčenia konkurenta?

                        2.

                        V prípade, ak je odpoveď na otázku 1 taká, že selektívne zníženie cien za týchto podmienok môže za určitých okolností predstavovať zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčenia konkurenta, na aké okolnosti by mal vnútroštátny súd prihliadať?“

         O prejudiciálnych otázkach

               19

               Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, za akých okolností sa politika nízkych cien uplatňovaná vo vzťahu k určitým bývalým klientom konkurenta podniku, ktorý má dominantné postavenie, musí považovať za zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta, ktoré je v rozpore s článkom 82 ES, a predovšetkým, či konštatovanie takéhoto zneužitia môže vychádzať z jedinej okolnosti, že cena uplatňovaná podnikom, ktorý má dominantné postavenie, voči jedinému zákazníkovi je na nižšej úrovni ako celkové priemerné náklady vzniknuté v súvislosti s dotknutou činnosťou, ale vyššej ako s ňou spojené priemerné diferenčné náklady.

               20

               Z judikatúry vyplýva, že článok 82 ES sa netýka len postupov, ktoré by spotrebiteľom mohli spôsobiť okamžitú ujmu, ale aj postupov, ktoré im spôsobujú ujmu tým, že narušujú hospodársku súťaž (rozsudok zo 17. februára 2011, TeliaSonera Sverige, C-52/09, Zb. s. I-527, bod 24 a citovanú judikatúru). Pojem „zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta“, ktorý je uvedený v prejudiciálnych otázkach, treba chápať v tomto poslednom uvedenom zmysle.

               21

               Z ustálenej judikatúry vyplýva, že konštatovanie takéhoto dominantného postavenia samo osebe neobsahuje žiadnu výčitku voči dotknutému podniku (pozri rozsudky z 9. novembra 1983, Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Komisia, 322/81, Zb. s. 3461, bod 57, ako aj zo 16. marca 2000, Compagnie maritime belge transports a i./Komisia, C-395/96 P a C-396/96 P, Zb. s. I-1365, bod 37). Cieľom článku 82 ES totiž v nijakom prípade nie je zakázať podniku, aby vlastnou zásluhou nadobudol dominantné postavenie na trhu (pozri najmä rozsudok TeliaSonera Sverige, už citovaný, bod 24). Cieľom tohto ustanovenia nie je ani zabezpečenie toho, aby konkurenti, ktorí sú menej efektívni ako podnik v dominantnom postavení, zostali na trhu.

               22

               Každé vylúčenie tak nevyhnutne neznamená narušenie hospodárskej súťaže (pozri analogicky rozsudok TeliaSonera Sverige, už citovaný, bod 43). Hospodárska súťaž založená na zásluhách zo svojej podstaty môže viesť k zániku trhu alebo marginalizácii konkurentov, ktorí sú menej efektívni, a teda menej zaujímaví pre spotrebiteľov, najmä z pohľadu cien, výberu, kvality alebo inovácií.

               23

               Z ustálenej judikatúry rovnako vyplýva, že podnik v dominantnom postavení má osobitnú zodpovednosť za to, aby svojím správaním nenarušil účinnú a neskreslenú hospodársku súťaž na vnútornom trhu (pozri rozsudok z 2. apríla 2009, France Télécom/Komisia, C-202/07 P, Zb. s. I-2369, bod 105 a citovanú judikatúru). Ak existencia dominantného postavenia vychádza z bývalého zákonného monopolu, táto skutočnosť sa musí zohľadniť.

               24

               V tejto súvislosti treba rovnako pripomenúť, že článok 82 ES sa vzťahuje predovšetkým na správania podniku v dominantnom postavení, ktoré majú za následok brániť udržaniu stupňa hospodárskej súťaže, ktorý na trhu existuje, alebo rozvoju tejto hospodárskej súťaže, prostredníctvom použitia prostriedkov odlišujúcich sa od tých prostriedkov, ktorými sa riadi bežná súťaž výrobkov alebo služieb poskytovaných hospodárskymi subjektmi, na ujmu spotrebiteľov (pozri v tomto zmysle rozsudky AKZO/Komisia, už citovaný, bod 69; France Télécom/Komisia, už citovaný, body 104 a 105, a zo 14. októbra 2010, Deutsche Telekom/Komisia, C-280/08 P, Zb. s. I-9555, body 174, 176 a 180, ako aj citovanú judikatúru).

               25

               Článok 82 ES tak najmä zakazuje podniku v dominantnom postavení, aby používal také postupy, ktoré majú za následok vylúčenie rovnako efektívnych konkurentov, a posilňujú tak jeho dominantné postavenie používaním iných prostriedkov než tých, ktoré vychádzajú z hospodárskej súťaže založenej na zásluhách. Z tohto hľadiska teda nemožno každú cenovú hospodársku súťaž považovať za zákonnú (pozri v tomto zmysle rozsudky AKZO/Komisia, už citovaný, body 70 a 72; France Télécom/Komisia, už citovaný, bod 106, ako aj Deutsche Telekom/Komisia, už citovaný, bod 177).

               26

               Na určenie, či podnik v dominantnom postavení uplatňovaním svojich cenových postupov zneužíval toto postavenie, treba posúdiť všetky okolnosti a preskúmať, či tieto postupy nesmerujú k tomu, aby kupujúcemu vzali alebo obmedzili možnosť výberu jeho zdrojov zásobovania, zamedzili vstup konkurentov na tento trh, uplatňovali voči obchodným partnerom nerovnaké podmienky pri rovnakých plneniach, a tým ich stavali do konkurenčnej nevýhody, alebo posilňovali dominantné postavenie prostredníctvom skresľovania hospodárskej súťaže (rozsudok Deutsche Telekom/Komisia, už citovaný, bod 175 a citovaná judikatúra).

               27

               Súdny dvor v už citovanom rozsudku AKZO/Komisia, v ktorom išlo o určenie, či podnik uplatňoval predátorské ceny, v prvom rade v bode 71 tohto rozsudku uviedol, že ceny nižšie ako priemer „variabilných“ nákladov (t. j. nákladov, ktoré sa menia na základe vyrobeného množstva) sa v zásade musia považovať za zneužívajúce, keďže uplatňovanie takýchto cien podnikom v dominantnom postavení sa považuje za nenapĺňanie nijakého hospodárskeho cieľa okrem likvidácie konkurentov. V druhom rade v bode 72 toho istého rozsudku uviedol, že ceny nižšie ako priemer celkových nákladov, ale vyššie ako priemer variabilných nákladov sa musia považovať za zneužívajúce, pokiaľ sú stanovené v rámci plánu, ktorého cieľom je likvidácia konkurenta.

               28

               S cieľom posúdiť zákonnosť politiky nízkych cien, ktorú uplatňoval podnik v dominantnom postavení, sa Súdny dvor odvolal na kritériá vychádzajúce z porovnania dotknutých cien a určitých nákladov dominantného podniku, ako aj na jeho stratégiu (pozri rozsudky AKZO/Komisia, už citovaný, bod 74, a France Télécom/Komisia, už citovaný, bod 108).

               29

               Pokiaľ ide o existenciu prípadnej protisúťažnej stratégie Post Danmark, zo spisu vyplýva, že sťažnosť, ktorá stála pri zrode sporu, vychádzala z predpokladu, že Post Danmark mohla politikou nízkych cien, ktorá sa vzťahovala na niektorých dôležitých klientov jej konkurenta, vylúčiť tohto konkurenta z dotknutého trhu. Ako to však vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, nepodarilo sa preukázať, že Post Danmark sa úmyselne snažila odstrániť tohto konkurenta.

               30

               Okrem toho na rozdiel od argumentácie dánskej vlády, ktorú v tomto konaní predložila na podporu návrhov Konkurrencerådet v spore vo veci samej, skutočnosť, že postup podniku v dominantnom postavení, ako je cenová politika dotknutá vo veci samej, môže byť označený za „cenovú diskrimináciu“, teda uplatňovanie rozličných cien vo vzťahu k rozličným zákazníkom alebo rozličným skupinám zákazníkov za ceny alebo služby, ktorých náklady sú rovnaké, alebo naopak uplatňovanie jednotnej ceny vo vzťahu k zákazníkom, pri ktorých sú náklady ponuky rozdielne, sama osebe neznamená prítomnosť zneužitia dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta.

               31

               V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že dánske orgány na ochranu hospodárskej súťaže nepoužili na to, aby uskutočnili porovnanie cien a nákladov, pojem „variabilné náklady“ uvedený v judikatúre vychádzajúcej z už citovaného rozsudku AKZO/Komisia, ale iný pojem, konkrétne pojem, ktorý tieto orgány označili výrazom „diferenčné náklady“. V tejto súvislosti z písomných pripomienok dánskej vlády, ako aj z jej písomných odpovedí na otázky Súdneho dvora predovšetkým vyplýva, že tieto orgány definovali „diferenčné náklady“ ako „náklady, ktoré sa z krátkodobého alebo dlhodobého hľadiska (tri až päť rokov) rozplynú, ak by Post Danmark prestala vykonávať činnosť distribúcie neadresovaných zásielok“. Táto vláda okrem toho uviedla, že pokiaľ ide o „celkové priemerné náklady“, boli definované ako „priemerné diferenčné náklady zvýšené o časť spoločných nákladov Post Danmark spojených s činnosťami, ktoré nesúvisia s povinnosťou univerzálnej služby, pričom táto časť je určená ohodnotením“.

               32

               Ako to tiež uvedená vláda spomenula vo svojich písomných odpovediach na tieto otázky, spor vo veci samej sa pritom vyznačuje existenciou značných nákladov spojených súčasne s činnosťami vychádzajúcimi z povinnosti univerzálnej služby Post Danmark aj s činnosťou distribúcie neadresovaných zásielok. Tieto „spoločné“ náklady vznikajú predovšetkým z dôvodu skutočnosti, že v čase rozhodujúcich skutočností vo veci samej Post Danmark v zásade využívala rovnakú infraštruktúru a rovnaký personál súčasne pre činnosť distribúcie neadresovaných zásielok aj pre činnosť, ktorá jej bola vyhradená vzhľadom na jej povinnosť univerzálnej služby týkajúcu sa určitých adresovaných zásielok. Dánska vláda uvádza, že podľa Konkurrencerådet vzhľadom na to, že činnosť distribúcie neadresovaných zásielok prostredníctvom Post Danmark využívala „spoločné prostriedky distribučného okruhu“ tejto spoločnosti, náklady činností vychádzajúcich z povinnosti univerzálnej služby by sa mohli znížiť v období od troch do piatich rokov, ak by Post Danmark prestala s distribúciou neadresovaných zásielok.

               33

               Za týchto okolností zo spisu, predovšetkým z bodov 148 až 151 a 200 rozhodnutia Konkurrencerådet z 24. novembra 2004 uvedeného v bode 13 tohto rozsudku vyplýva, že Konkurrencerådet pri hodnotení nákladov, ktoré označila ako „priemerné diferenčné“, zohľadnila predovšetkým nielen fixné a variabilné náklady spojené s činnosťou distribúcie neadresovaných zásielok, ale okrem iného aj prvky označené ako „spoločné variabilné náklady“, „75 % nákladov pripísateľných spoločných logistických kapacít“, ako aj „25 % nepripísateľných spoločných nákladov“.

               34

               Treba uviesť, že za osobitných okolností veci samej sa zdá, že cieľom takejto metódy hodnotenia je identifikovať podstatnú časť nákladov pripísateľných činnosti distribúcie neadresovaných zásielok.

               35

               Počas tohto hodnotenia bolo predovšetkým konštatované, že cena navrhnutá skupine Coop neumožňovala Post Danmark pokrytie priemerných celkových nákladov pripísateľných celkovej činnosti distribúcie neadresovaných zásielok, ale umožňovala jej pokrytie priemerných diferenčných nákladov spojených s touto činnosťou, ako ich ohodnotili dánske orgány na ochranu hospodárskej súťaže.

               36

               Navyše je v prejednávanej veci nesporné, že ceny navrhnuté skupinám Spar a SuperBest boli vyčíslené na vyššej úrovni ako uvedené priemerné celkové náklady, ako ich ohodnotili tieto orgány. Za týchto okolností nemožno dospieť k záveru, že takéto ceny majú protisúťažné následky.

               37

               Pokiaľ ide o ceny uplatňované vo vzťahu k skupine Coop, cenovú politiku, ako je politika, o ktorú ide vo veci samej, nemožno považovať za zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta len z dôvodu, že cena uplatňovaná podnikom, ktorý má dominantné postavenie, voči jedinému zákazníkovi je na nižšej úrovni ako priemerné celkové náklady vzniknuté v súvislosti s dotknutou činnosťou, ale vyššej ako s ňou spojené priemerné diferenčné náklady, ako boli ohodnotené v konaní vo veci samej.

               38

               Ak totiž podnik, ktorý má dominantné postavenie, určí svoje ceny na úrovni, ktorá pokrýva podstatnú časť nákladov spojených s predajom príslušného výrobku alebo poskytovaním príslušnej služby, rovnako efektívny konkurent bude mať v zásade možnosť konkurovať týmto cenám bez toho, aby vykazoval straty, ktoré sú z dlhodobého hľadiska neudržateľné.

               39

               Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby v súlade s konštatovaním uvedeným v predchádzajúcom bode tohto rozsudku posúdil okolnosti, ktoré sú relevantné pre spor vo veci samej. V každom prípade treba uviesť, že zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, sa predovšetkým zdá, že Forbruger-Kontakt bola schopná zachovať si svoju distribučnú sieť napriek strate objemu zásielok odosielaných tromi dotknutými zákazníkmi a prevziať v priebehu roka 2007 zásielky skupiny Coop, ako aj skupiny Spar.

               40

               V prípade, ak by však vnútroštátny súd po takomto posúdení musel konštatovať, že existujú protisúťažné následky vyvolané správaním Post Danmark, treba pripomenúť, že podnik v dominantnom postavení môže odôvodniť konania, na ktoré sa môže vzťahovať zákaz stanovený v článku 82 ES (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky zo 14. februára 1978, United Brands a United Brands Continentaal/Komisia, 27/76, Zb. s. 207, bod 184; zo 6. apríla 1995, RTE a ITP/Komisia, C-241/91 P a C-242/91 P, Zb. s. I-743, body 54 a 55, ako aj TeliaSonera Sverige, už citovaný, body 31 a 75).

               41

               Takýto podnik môže v tejto súvislosti najmä preukázať buď to, že jeho správanie je objektívne nevyhnutné (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. októbra 1985, CBEM, 311/84, Zb. s. 3261, bod 27), alebo že vylučujúci účinok, ktorý spôsobuje, možno vyrovnať alebo prekonať výhodami v zmysle efektívnosti, z ktorých majú prospech aj spotrebitelia (rozsudky z 15. marca 2007, British Airways/Komisia, C-95/04 P, Zb. s. I-2331, bod 86, a TeliaSonera Sverige, už citovaný, bod 76).

               42

               V tejto poslednej uvedenej súvislosti musí podnik v dominantnom postavení preukázať, že nárast efektívnosti, ktorý môže vyplývať z posudzovaného správania, neutralizuje pravdepodobné škodlivé následky na hospodársku súťaž a záujmy spotrebiteľov na dotknutých trhoch, že tento nárast efektívnosti bol alebo môže byť dosiahnutý vďaka tomuto správaniu, že je nevyhnutný na ich dosiahnutie a že nevylučuje skutočnú súťaž odstránením všetkých zdrojov skutočnej alebo potenciálnej konkurencie alebo ich väčšiny.

               43

               Pokiaľ ide o úvahy uvedené v bode 11 tohto rozsudku, v prejednávanej veci stačí poznamenať, že samotná skutočnosť, že kritérium výslovne spočívajúce v náraste efektivity nebolo medzi okolnosťami vyplývajúcimi zo sadzobníka cien uplatňovaného Post Danmark, nemôže odôvodniť odmietnutie zohľadnenia takéhoto prípadného nárastu efektivity, ak sú jeho existencia a rozsah preukázané v súlade s požiadavkami uvedenými v bode 42 tohto rozsudku.

               44

               Vzhľadom na všetky úvahy, ktoré sú uvedené vyššie, treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 82 ES sa má vykladať v tom zmysle, že politika nízkych cien uplatňovaná vo vzťahu k určitým dôležitým bývalým klientom konkurenta podniku, ktorý má dominantné postavenie, sa nemôže považovať za zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta len z dôvodu, že cena uplatňovaná týmto podnikom voči jednému z týchto zákazníkov je na nižšej úrovni ako celkové priemerné náklady vzniknuté v súvislosti s dotknutou činnosťou, ale vyššej ako s ňou spojené priemerné diferenčné náklady, ako boli ohodnotené v konaní, ktoré viedlo k sporu vo veci samej. Na to, aby sa posúdila existencia protisúťažných následkov, treba za okolností, ako sú tie vo veci samej, preskúmať, či je dôsledkom tejto cenovej politiky skutočné alebo pravdepodobné vylúčenie tohto konkurenta, ktoré poškodzuje hospodársku súťaž a v dôsledku toho aj záujmy spotrebiteľov, a to bez objektívneho odôvodnenia.

         O trovách

               45

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Článok 82 ES sa má vykladať v tom zmysle, že politika nízkych cien uplatňovaná vo vzťahu k určitým dôležitým bývalým klientom konkurenta podniku, ktorý má dominantné postavenie, sa nemôže považovať za zneužitie dominantného postavenia s cieľom vylúčiť konkurenta len z dôvodu, že cena uplatňovaná týmto podnikom voči jednému z týchto zákazníkov je na nižšej úrovni ako celkové priemerné náklady vzniknuté v súvislosti s dotknutou činnosťou, ale vyššej ako s ňou spojené priemerné diferenčné náklady, ako boli ohodnotené v konaní, ktoré viedlo k sporu vo veci samej. Na to, aby sa posúdila existencia protisúťažných následkov, treba za okolností, ako sú tie vo veci samej, preskúmať, či je dôsledkom tejto cenovej politiky skutočné alebo pravdepodobné vylúčenie tohto konkurenta, ktoré poškodzuje hospodársku súťaž a v dôsledku toho aj záujmy spotrebiteľov, a to bez objektívneho odôvodnenia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: dánčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 22. mája 2014. # BG proti Európskemu ombudsmanovi. # Vec T-406/12 P.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 25. marca 2004.#Azienda Agricola Ettore Ribaldi proti Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (AIMA) a Ministero del Tesoro, del Bilancio e della Programmazione Economica, za účasti Caseificio Nazionale Novarese Soc. coop. arl (C-480/00) a affaires jointes.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale amministrativo regionale del Lazio - Taliansko.#Poľnohospodárstvo - Spoločná organizácia trhov - Dodatočný poplatok za mlieko.#Spojené veci C-480/00, C-481/00, C-482/00, C-484/00, C-489/00, C-490/00, C-491/00, C-497/00, C-498/00 a C-499/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 25. septembra 1991. # Antonio Marcato proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Neprípustnosť. # Vec T-5/90.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. marca 1979. # The Queen proti Vera Ann Saunders. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Crown Court, Bristol - Spojené kráľovstvo. # Vec 175/78.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia rozšírená komora) z 22. októbra 1996. # Comité des salines de France a Compagnie des salins du Midi et des salins de l'Est SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Žaloba o neplatnosť - Neprípustnosť. # Vec T-154/94.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 28. januára 2003. # Les Laboratoires Servier proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec T-147/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 6. júla 1995. # Girish Ojha proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-36/93.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 8. mája 2014. # Pedro Group Pte Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-38/13.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. septembra 1988. # A. Ahlström Osakeyhtiö a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 89, 104, 114, 116, 117 a 125 až 129/85.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 23. septembra 2015.#Maria Concetta Cerafogli proti Európskej centrálne banke (ECB).#Vec T-114/13 P.