Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá rozšírená komora) z 18. septembra 1995. # Ladbroke Racing Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Zneužitie dominantného postavenia. # Vec T-548/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. decembra 2009.#Európska komisia proti Fínskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Dovoz vojenských zariadení oslobodený od cla.#Vec C-284/05.

text:
      Vec C‑284/05
      Európska komisia
      proti
      Fínskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Dovoz vojenských zariadení oslobodený od cla“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Právo Spoločenstva – Pôsobnosť – Neexistencia všeobecnej výhrady vylučujúcej opatrenia prijaté na účely verejnej bezpečnosti
      (Články 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES)
      2.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi – Dovoz vojenských zariadení členským štátom
            oslobodený od cla
      (Článok 26 ES; nariadenie Rady č. 1552/89, zmenené a doplnené nariadením č. 1355/96, články 2 a 9 až 11, nariadenie Rady č.
            2913/92, článok 20, a nariadenie Rady č. 1150/2000, články 2 a 9 až 11)
      1.        Hoci členským štátom prináleží prijať primerané opatrenia na zabezpečenie svojej vnútornej a vonkajšej bezpečnosti, neznamená
         to, že na tieto opatrenia sa vôbec nevzťahuje právo Spoločenstva. Zmluva stanovuje výslovné odchýlky uplatniteľné v situáciách,
         keď môže dôjsť k ohrozeniu verejnej bezpečnosti len vo svojich článkoch 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES,
         ktoré sa týkajú výnimočných a jasne definovaných prípadov. Z toho nemožno vyvodiť záver, že Zmluva stanovuje všeobecnú výhradu,
         ktorá vylučuje všetky opatrenia prijaté na účely verejnej bezpečnosti z pôsobnosti práva Spoločenstva. Uznanie existencie
         tejto výhrady bez ohľadu na osobitné požiadavky stanovené Zmluvou by mohlo ohroziť záväzný charakter práva Spoločenstva a jeho
         jednotné uplatnenie.

      Okrem toho sa odchýlky stanovené v článkoch 296 ES a 297 ES majú vykladať doslovne, ako je to v prípade odchýlok zo základných
         slobôd. Presnejšie, pokiaľ ide o článok 296 ES, hoci tento článok upravuje možnosť členského štátu prijať opatrenia, ktoré
         pokladá za nevyhnutné na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti alebo na ochranu informácií, ktorých prezradenie
         by bolo v rozpore s jeho záujmami, nemožno ho vykladať tak, že priznáva členským štátom právo, ktoré im umožňuje odchýliť
         sa od ustanovení Zmluvy len odvolaním sa na uvedené záujmy. V dôsledku toho je na členskom štáte, ktorý sa dovoláva článku
         296 ES, aby preukázal potrebu použitia výnimky stanovenej v uvedenom článku s cieľom chrániť základné záujmy svojej bezpečnosti.

      (pozri body 45 – 47, 49)
      2.        Členský štát, ktorý oslobodil dovoz vojenských zariadení v období od roku 1998 do roku 2002 od cla, si nesplnil povinnosti,
         ktoré mu vyplývajú z článku 26 ES, článku 20 nariadenia č. 2913/92, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, a v dôsledku
         toho zo Spoločného colného sadzobníka.

      Zároveň členský štát, ktorý odmietol vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii Európskych spoločenstiev vlastné zdroje plynúce
         z uvedeného dovozu a ktorý odmietol zaplatiť úroky z omeškania po tom, čo nesprístupnil Komisii tieto vlastné zdroje, si nesplnil
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 2 a 9 až 11 nariadenia č. 1552/89, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376 o systéme
         vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením č. 1355/96, ako aj z tých istých článkov nariadenia č. 1150/2000, ktorým sa vykonáva
         rozhodnutie 94/728 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.

      Je totiž neprípustné, aby sa členský štát odvolával na zdraženie dovozu vojenského materiálu z dôvodu uplatnenia cla na dovoz
         takého materiálu z tretích štátov, aby tak predišiel, na úkor ostatných členských štátov, ktoré vyberajú a odvádzajú clo za
         tieto dovozy, záväzkom, ktoré mu vyplývajú z povinnosti solidárneho spolufinancovania rozpočtu Spoločenstva.

      (pozri body 50, 60 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 15. decembra 2009 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Dovoz vojenských zariadení oslobodený od cla“
      Vo veci C‑284/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 15. júla 2005,
      Európska komisia, v zastúpení: G. Wilms a P. Aalto, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Fínskej republike, v zastúpení: T. Pynnä, E. Bygglin, J. Heliskoski a A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      Dánske kráľovstvo, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca,

      Spolková republika Nemecko, v zastúpení: M. Lumma a U. Forsthoff, splnomocnení zástupcovia,

      Helénska republika, v zastúpení: E.‑M. Mamouna a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Talianska republika, v zastúpení: I. M. Braguglia splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      Portugalská republika, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,

      Švédske kráľovstvo, v zastúpení: A. Falk, splnomocnená zástupkyňa,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, E. Levits a C. Toader, sudcovia
         C. W. A. Timmermans, A. Borg Barthet (spravodajca), M. Ilešič, J. Malenovský a U. Lõhmus,

      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. novembra 2008,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. februára 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Fínska republika si tým, že v období od
         roku 1998 do roku 2002 oslobodila dovoz vojenských zariadení od cla, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývali z článku 26 ES,
         článku 20 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302,
         s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „Colný kódex Spoločenstva“), a v dôsledku toho zo Spoločného colného sadzobníka,
         a tým, že odmietla vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii vlastné zdroje za uvedené obdobie, ako aj tým, že odmietla zaplatiť
         úroky z omeškania po tom, čo nesprístupnila Komisii tieto vlastné zdroje, si taktiež nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z článkov 2 a 9 až 11 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS,
         Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 155, s. 1), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1355/96 z 8. júla 1996 (Ú. v. ES L 175, s. 3,
         ďalej len „nariadenie č. 1552/89“), a z tých istých článkov nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým
         sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd. 01/003,
         s. 169).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Článok 2 ods. 1 rozhodnutia Rady 88/376/EHS, Euratom z 24. júna 1988 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 185,
         s. 24; Mim. vyd. 01/001, s. 176) a rozhodnutia 94/728/ES, Euratom z 31. októbra 1994 o systéme vlastných zdrojov Európskych
         spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 293, s. 9) stanovuje:

      „Nasledujúce príjmy tvoria vlastné zdroje vložené do rozpočtu spoločenstiev:
      …
      b)      bežné colné tarifné poplatky a iné poplatky, ktoré sú alebo sa majú stanoviť inštitúciami spoločenstiev v súvislosti s obchodom
         s nečlenskými krajinami, a colné poplatky na produkty uvedené v Zmluve o založení Európskeho spoločenstva pre uhlie a oceľ;

      …“
      3        Článok 20 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302,
         s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „Colný kódex Spoločenstva“), stanovuje:

      „1.      Ak vznikne colný dlh, sú clo a platby dlžné na základe právnych predpisov založené na Colnom sadzobníku Európskych spoločenstiev.
      …
      3.      Colný sadzobník Európskych spoločenstiev obsahuje:
      a)      kombinovanú nomenklatúru tovaru;
      …
      c)      sadzby a iné podklady pre vymeriavania dávok bežne uplatňovaných pri tovare, ktorý je zahrnutý v kombinovanej nomenklatúre,
         ak ide o:

      –        clo; a,
      …
      d)      zvýhodnené sadzobné zaobchádzania obsiahnuté v dohodách, ktoré spoločenstvo uzavrelo s niektorými krajinami alebo s niektorými
         skupinami krajín a ktoré upravujú poskytovanie zvýhodneného sadzobného zaobchádzania;

      e)      zvýhodnené sadzobné zaobchádzania prijaté jednostranne spoločenstvom vo vzťahu k niektorým krajinám, skupinám krajín alebo
         územiam;

      f)      autonómne dočasne pozastavujúce opatrenia poskytujúce zníženie alebo oslobodenie od dovozného cla na niektoré druhy tovarov;
      g)      iné sadzobné opatrenia vyplývajúce z ďalších platných predpisov spoločenstva.
      …“
      4        Článok 217 ods. 1 Colného kódexu Spoločenstva stanovuje:

      „Colné orgány vypočítajú sumu dovozného alebo vývozného cla vyplývajúcu z colného dlhu, ďalej len ‚sumu cla‘, akonáhle majú
         potrebné údaje, a zapíšu ju do účtovnej evidencie alebo do iného rovnocenného nosiča informácií (zápis).

      …“
      5        V rámci sprístupnenia vlastných zdrojov Spoločenstiev Komisii prijala Rada Európskej únie nariadenie č. 1552/89, ktoré bolo
         uplatniteľné v čase skutkových okolností v tejto veci až do 30. mája 2000. Toto nariadenie nahradilo od 31. mája 2000 nariadenie
         č. 1150/2000, ktorým sa vykonáva kodifikácia nariadenia č. 1552/89 bez toho, aby bol zmenený jeho obsah.

      6        Článok 2 nariadenia č. 1552/89 stanovuje:

      „1.      Na účely uplatňovania tohto nariadenia vzniká nárok Spoločenstva na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a)
         a b) rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia
         dlžníka, ktoré sú ustanovené v colných predpisoch.

      1a.      Dátumom vzniku nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.
      …“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 9 ods. 1 tohto nariadenie stanovuje:

      „V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci
         štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil.

      Tento účet sa vedie bez poplatkov.“ [neoficiálny preklad]

      8        Podľa článku 10 ods. 1 uvedeného nariadenia:

      „Po odpočítaní nákladov na vyberanie vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom sa vklad vlastných
         zdrojov uvedený v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) daného rozhodnutia vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19.
         dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol, v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

      …“ [neoficiálny preklad]

      9        Článok 11 nariadenia č. 1552/89 stanovuje:

      „Akékoľvek omeškanie v prípade vkladu na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik povinnosti
         platiť úroky podľa úrokovej sadzby platnej v príslušný deň pre operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dve
         percentá. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje o 0,25 percenta. Zvýšená sadzba sa vzťahuje na celú dobu omeškania.“
         [neoficiálny preklad]

      10      Podľa článku 22 nariadenia č. 1150/2000:

      „Nariadenie (EHS, Euratom) č. 1552/89 sa zrušuje.
      Odkazy na vyššie uvedené nariadenia sa považujú za odkazy na toto nariadenie a znejú v súlade s korelačnou tabuľkou, ktorá
         je uvedená v časti A prílohy.“

      11      Okrem okolnosti, že nariadenia č. 1552/89 a 1150/2000 odkazujú, jedno na rozhodnutie 88/376, a druhé na rozhodnutie 94/728,
         sú články 2 a 9 až 11 týchto dvoch nariadení v podstate rovnaké.

      12      Rozhodnutím Rady 2000/597/ES, Euratom z 29. septembra 2000 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES
         L 253, s. 42; Mim. vyd. 01/003, s. 200) bola sadzba vo výške 10 % uvedená v článku 10 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 zvýšená
         na 25 %.

      13      Odôvodnenie č. 1 uvedeného rozhodnutia stanovuje:

      „Zasadnutie Európskej rady v Berlíne 24. a 25. marca 1999 prijalo, okrem iného, záver, že systém vlastných zdrojov spoločenstiev
         by mal byť spravodlivý, transparentný, finančne efektívny, jednoduchý a založený na kritériách, ktoré najlepšie vyjadrujú
         schopnosť každého členského štátu prispievať.“

      14      Nariadenie Rady (ES) č. 150/2003 z 21. januára 2003, ktorým sa odpúšťajú dovozné clá na určité zbrane a vojenské zariadenia
         (Ú. v. ES L 25, s. 1; Mim. vyd. 02/013, s. 15), prijaté na základe článku 26 ES, stanovuje vo svojom odôvodnení č. 5:

      „S cieľom zohľadniť ochranu tajných vojenských údajov členských štátov je nevyhnutné ustanoviť osobitné administratívne postupy
         na odpúšťania colných sadzieb. Vyhlásenie príslušného orgánu členského štátu, pre ktorého ozbrojené sily sú zbrane alebo vojenské
         zariadenia určené, ktoré by sa mohlo taktiež použiť ako colné vyhlásenie, ktoré vyžaduje colný sadzobník, by predstavovalo
         príslušnú záruku, že sú tieto podmienky splnené. Vyhlásenie by sa malo vydávať v podobe certifikátu. Bolo by vhodné špecifikovať
         podobu, akú takýto certifikát musí mať, a taktiež by malo byť možné používať na vyhlásenia výpočtovú techniku.“

      15      Článok 1 tohto nariadenia stanovuje:

      „Toto nariadenie ustanovuje podmienky pre autonómne odpúšťanie dovozných ciel na určité zbrane a vojenské zariadenia dovážané
         z tretích krajín orgánmi, ktoré sú poverené riadením vojenskej obrany členských štátov alebo v ich mene.“

      16      Článok 3 ods. 2 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „Bez ohľadu na odsek 1, z dôvodov ochrany tajných vojenských údajov sa môže certifikát a dovážaný tovar predkladať iným orgánom,
         ktoré na tento účel určí dovážajúci členský štát. V takých prípadoch príslušný orgán vydávajúci certifikát zašle do 31. januára
         a 31. júla každého roku príslušným orgánom svojho členského štátu súhrnnú správu o takomto dovoze. Správa sa ma týkať obdobia
         6 mesiacov, ktoré bezprostredne predchádzajú mesiac, v ktorom sa správa podáva. Musí obsahovať počty vystavených certifikátov
         a dátumy ich vystavenia, dátumy dovozu a celkovú hodnotu a hmotnosť brutto výrobkov dovezených na základe certifikátov.“

      17      V súlade so svojím článkom 8 sa nariadenie č. 150/2003 uplatňuje od 1. januára 2003.

       Konanie pred podaním žaloby
      18      Komisia začala proti Fínskej republike v roku 2001 prvé konanie týkajúce sa dovozu materiálu na vojenské účely oslobodeného
         od cla. Toto konanie bolo ukončené v roku 2003, počas ktorého sa začalo proti uvedenému členskému štátu konanie, o ktoré ide
         v tejto veci.

      19      Listom z 15. októbra 2003 Komisia vyzvala Fínsku republiku, aby vypočítala výšku súm neodvedených Spoločenstvu za dovoz vojenského
         materiálu oslobodeného od cla za rozpočtové roky 1998 až 2002, sprístupnila tieto zdroje Komisii a zaplatila v súlade s článkom
         11 nariadenia č. 1150/2000 úroky z omeškania.

      20      Vo svojej odpovedi z 11. decembra 2003 Fínska republika uviedla, že vzhľadom na svoju osobitnú situáciu mala právo sa odchýliť
         od Spoločného colného sadzobníka na základe článku 296 ods. 1 písm. b) ES, pretože dovoz zariadení určených len na vojenské
         účely má za cieľ chrániť základné záujmy vlastnej bezpečnosti.

      21      Po doručení odpovede od Fínskej republiky vydala Komisia 7. júla 2004 odôvodnené stanovisko, v ktorom vyzvala tento členský
         štát na prijatie opatrení potrebných na to, aby vyhovel tomuto stanovisku v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Fínska
         republika odpovedala na uvedené odôvodnené stanovisko 2. septembra 2004 zopakovaním a spresnením už predtým uvedených tvrdení.

      22      Vzhľadom okolnosti predložené Fínskou republikou sa Komisia domnievala, že daný členský štát nevyhovel odôvodnenému stanovisku
         a podala túto žalobu.

      23      Predseda Súdneho dvora uznesením z 13. septembra 2007 vyhovel návrhom na vstup do konania Dánskeho kráľovstva, Spolkovej republiky
         Nemecko, Helénskej republiky, Talianskej republiky, Portugalskej republiky a Švédskeho kráľovstva ako vedľajších účastníkov
         konania na podporu Fínskej republiky.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      24      Komisia tvrdí, že Fínska republika sa nesprávne odvoláva na článok 296 ES, na základe ktorého odmieta zaplatiť clo zodpovedajúce
         dotknutým dovozom, keďže vyberanie uvedeného cla neohrozuje základné záujmy vlastnej bezpečnosti tohto členského štátu.

      25      Komisia považuje dôvody Fínskej republiky založené na tvrdení, že jej nemožno poskytnúť informácie týkajúce sa dovozov vojenských
         zariadení, a teda bezpečnosti tohto členského štátu, a že v dôsledku toho nemusí dotknuté clo odviesť, za nesprávne.

      26      Komisia tvrdí, že opatrenia zavádzajúce odchýlky alebo výnimky, akým je najmä článok 296 ES, treba vykladať doslovne. Dotknutý
         členský štát, ktorý sa odvoláva na uplatnenie tohto článku, musí teda preukázať, že spĺňa všetky podmienky stanovené v tomto
         článku, keď sa snaží uplatniť výnimku z článku 20 Colného kódexu Spoločenstva, kde sa nachádza všeobecná zásada vyberania
         cla, ako ju uvádza článok 26 ES.

      27      Komisia sa tiež domnieva, že samotná okolnosť, že výrobky uvádza zoznam stanovený rozhodnutím Rady 255/58 z 15. apríla 1958,
         ktorý vymedzuje výrobky, na aké sa môže uplatniť článok 296 ods. 1 písm. b) ES, sama osebe nepostačuje na uplatnenie tohto
         ustanovenia, ktoré predpokladá splnenie všetkých v ňom stanovených podmienok.

      28      Komisia tvrdí, že Fínska republika musí v dôsledku toho preukázať prostredníctvom konkrétneho a podrobného dôkazu, že vyberanie
         dovozného cla dotknutého v tejto veci ohrozuje jej základné záujmy bezpečnosti.

      29      V tejto súvislosti sa Komisia domnieva, že jej nebola doručená podrobná odpoveď, ktorá by na základe presných čísel dostatočne
         dokazovala, že pokiaľ by Fínska republika vyberala z dotknutých dovozov clá stanovené colnou právnou úpravou Spoločenstva,
         nemohla by dostatočné chrániť základné záujmy vlastnej bezpečnosti. Ani doložky o dôvernosti uvedené v medzinárodných dohovoroch,
         ani tvrdenia tohto členského štátu, že vojenské tajomstvo bráni uplatneniu colnej právnej úpravy Spoločenstva, takým dôkazom
         nie sú.

      30      Komisia tvrdí, že nikdy nevyžadovala porušenie doložiek o dôvernosti. Žiadala iba to, aby sa dotknuté clá vybrali a aby sa
         jej sprístupnili. Domnieva sa, že podľa právnej úpravy Spoločenstva colné konanie zaručuje dôvernosť spracovaných údajov.
         Dohľad nad dodržiavaním dôvernosti navyše prislúcha Fínskej republike, takže sa nemôže odvolávať na ohrozenie záujmov svojej
         bezpečnosti tým, že bude tvrdiť, že jej vlastné colné orgány nedodržiavajú pravidlá Colného kódexu Spoločenstva v danej oblasti.

      31      Komisia tiež uviedla, že nijaký iný členský štát, ktorý podlieha colnej právnej úprave Spoločenstva, sa nesťažoval na spôsob,
         akým inštitúcie Spoločenstva nakladali s informáciami vzťahujúcimi sa vyberanie dovozného cla na vojenské zariadenia a odvádzanie
         zodpovedajúcich zdrojov Spoločenstvu.

      32      Komisia zdôrazňuje, že nevyberanie sporného cla Fínskou republikou spôsobuje nerovnosť medzi členskými štátmi vo vzťahu k ich
         prispievaniu do rozpočtu Spoločenstva.

      33      Fínska republika sa domnieva, že podľa článku 296 ods. 1 písm. b) ES majú členské štáty širokú mieru voľnej úvahy pri opatreniach
         ktoré prijímajú na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti a týkajú sa tovarov, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia uvedené
         v článku 296 ods. 1 písm. b). Toto ustanovenie im tak poskytuje možnosť odchýliť sa od článku 26 ES a Colného kódexu Spoločenstva
         v prípade dovozu zariadení určených len na vojenské účely, aby mohli chrániť základné záujmy vlastnej bezpečnosti zohľadnením
         svojej osobitnej situácie.

      34      Fínska republika uvádza, že článok 296 ES má širokú pôsobnosť a neobmedzuje sa len na niektoré ustanovenia Zmluvy. Umožňuje
         teda odchýliť sa od ustanovenia článku 26 ES, ktoré má slúžiť ako právny základ pre normotvorcu Spoločenstva na prijatie colnej
         právnej úpravy.

      35      Fínska republika zastáva názor, že je oprávnená posudzovať opatrenia potrebné na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti,
         a tvrdí, že aby mohol Súdny dvor preskúmať, či dotknutý členský štát nezneužíva svoje práva, má tento štát spresniť základné
         záujmy svojej bezpečnosti, ktorých sa dovoláva, a preukázať, že dotknuté opatrenia prijal v presvedčení, že na zabezpečenie
         uvedených záujmov boli nevyhnutné.

      36      Fínska republika tvrdí, že v prípade dovozu dotknutého vojenského obranného materiálu nemohla postupovať podľa colného konania
         Spoločenstva bez toho, aby riskovala, že sa o informáciách podstatných pre jej bezpečnosť dozvie tretia osoba. Dodáva, že
         na zabezpečenie dodávok materiálu na vysokej technickej úrovni na obranné účely musela veľmi prísne dodržiavať doložky o dôvernosti,
         ktoré uzavrela s predávajúcimi štátmi pred jej pristúpením k Európskej únii.

      37      Pokiaľ ide o clo, Fínska republika tvrdí, že potreba odvolávať sa na článok 296 ES závisí v podstate od toho, či má dotknutý
         členský štát dôležitý vojenský priemysel, ako aj od povahy dovezeného materiálu a rozsahu, v akom je tento členský štát závislý
         od dovozu. Dotknutý členský štát totiž má dohliadať na dodržiavanie základných záujmov vlastnej bezpečnosti a stanoviť, od
         ktorých ustanovení Zmluvy sa podľa článku 296 ES musí odchýliť.

      38      Fínska republika zdôrazňuje, že zoznam vojenských zariadení, ktoré oslobodzuje od dovozného cla, nie je v zásade širší než
         zoznam stanovený podľa článku 296 ods. 2 ES. Dodáva, že na základe nariadenia č. 150/2003 bol výber dovozného cla na takéto
         zariadenia už vylúčený od 1. januára 2003. Od tohto dňa boli záujmy Fínskej republiky, pokiaľ ide o dovezený materiál na vojenské
         účely, chránené ustanoveniami uvedeného nariadenia. Takáto potreba ochrany však existovala aj s ohľadom na predtým dovezené
         tovary. Fínska republika zdôrazňuje, že jej záujmy v oblasti dovozu obranného vojenského materiálu boli v decembri 2002 rovnaké
         ako v januári 2003.

      39      Fínska republika tvrdí, že skutočnosť, že členský štát oslobodil od dovozného cla vojenský materiál na základe článku 296 ES,
         nevyhnutne neporušuje zásadu riadneho finančného hospodárenia, ktorá stanovuje spravodlivé rozdelenie rozpočtových nákladov
         medzi členské štáty.

      40      Fínska republika ďalej zastáva názor, že článok 307 ES sa v prejednávanej veci neuplatní, pretože jej postup bol v súlade
         s právnom Spoločenstva, a najmä s článkom 296 ES. V odpovedi Komisii, ako aj subsidiárne tento členský štát tvrdí, že doložky
         o dôvernosti uvedené v zmluvách uzavretých pred jeho pristúpením k Európskej únii, ale čiastočne vykonané až po tomto pristúpení,
         nemožno spochybniť ani opätovne prejednať bez ohrozenia výkonu samotných zmlúv, a teda jeho bezpečnosti.

      41      Fínska republika subsidiárne navrhuje, pokiaľ ide o platenie prípadných úrokov z omeškania, že majú začať plynúť až od odo
         dňa vyhlásenia tohto rozsudku vzhľadom na mimoriadne dlhú dobu konania a na odmietnutie Komisie začať vyjednávanie o podmienečnom
         zaplatení.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      42      Colný kódex Spoločenstva stanovuje vyberanie cla z dovozu tovaru na vojenské účely, akými sú v tejto veci dovozy z tretích
         štátov. Nijaké ustanovenie colnej právnej úpravy Spoločenstva neupravovalo v čase sporných dovozov, t. j. od 1. januára 1998
         do 31. decembra 2002, osobitné oslobodenie od dovozného cla takéhoto druhu tovaru. V dôsledku toho v tomto období ani neexistovalo,
         výslovné oslobodenie od povinnosti odviesť príslušným orgánom dlžné clo spolu s prípadnými úrokmi z omeškania.

      43      Zo skutočnosti, že nariadenie č. 150/2003 stanovuje odpustenie dovozných ciel na určité zbrane a vojenské zariadenia od 1. januára
         2003, možno vyvodiť, že normotvorca Spoločenstva predpokladal, že dovtedy existovala povinnosť odviesť uvedené clá.

      44      Fínska republika nikdy nepopierala existenciu sporných dovozov počas zohľadňovaného obdobia. Spochybnila len nárok Spoločenstva
         na dotknuté vlastné zdroje, pričom tvrdila, že na základe článku 296 ES povinnosť platiť clo z vojenského materiálu dovezeného
         z tretích štátov by vážne zasiahla do základných záujmov jej bezpečnosti.

      45      Hoci podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora prináleží členským štátom prijať primerané opatrenia na zabezpečenie svojej
         vnútornej a vonkajšej bezpečnosti, neznamená to, že na tieto opatrenia sa vôbec nevzťahuje právo Spoločenstva (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 26. októbra 1999, Sirdar, C‑273/97, Zb. s. I‑7403, bod 15, a z 11. januára 2000, Kreil, C‑285/98, Zb. s. I‑69,
         bod 15). Ako už Súdny dvor konštatoval, Zmluva stanovuje výslovné odchýlky uplatniteľné v situáciách, keď môže dôjsť k ohrozeniu
         verejnej bezpečnosti len vo svojich článkoch 30 ES, 39 ES, 46 ES, 58 ES, 64 ES, 296 ES a 297 ES, ktoré sa týkajú výnimočných
         a jasne definovaných prípadov. Z toho nemožno vyvodiť záver, že Zmluva stanovuje všeobecnú výhradu, ktorá vylučuje všetky
         opatrenia prijaté na účely verejnej bezpečnosti z pôsobnosti práva Spoločenstva. Uznanie existencie tejto výhrady bez ohľadu
         na osobitné požiadavky stanovené Zmluvou by mohlo ohroziť záväzný charakter práva Spoločenstva a jeho jednotné uplatnenie
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. marca 2003, Dory, C‑186/01, Zb. s. I‑2479, bod 31 a citovanú judikatúru).

      46      Okrem toho sa odchýlky stanovené v článkoch 296 ES a 297 ES, ako vyplýva z ustálenej judikatúry týkajúcej sa odchýlok zo základných
         slobôd, majú vykladať doslovne (pozri najmä rozsudky z 31. januára 2006, Komisia/Španielsko, C‑503/03, Zb. s. I‑1097, bod
         45; z 18. júla 2007, Komisia/Nemecko, C‑490/04, Zb. s. I‑6095, bod 86, a z 11. septembra 2008, Komisia/Nemecko, C‑141/07,
         Zb. s. I‑6935, bod 50).

      47      Presnejšie, pokiaľ ide o článok 296 ES, treba uviesť, že hoci tento článok upravuje možnosť členského štátu prijať opatrenia,
         ktoré pokladá za nevyhnutné na ochranu základných záujmov vlastnej bezpečnosti alebo na ochranu informácií, ktorých prezradenie
         by bolo v rozpore s jeho záujmami, nemožno ho vykladať tak, že priznáva členským štátom právo, ktoré im umožňuje odchýliť
         sa od ustanovení Zmluvy len odvolaním sa na uvedené záujmy.

      48      Navyše v oblasti dane z pridanej hodnoty Súdny dvor v rozsudku zo 16. septembra 1999, Komisia/Španielsko (C‑414/97, Zb. s. I‑5585),
         rozhodol o nesplnení povinnosti z dôvodu, že Španielske kráľovstvo nepreukázalo, že oslobodenie dovozu a nadobudnutia vojenských
         zariadení, munície a materiálu určeného len na vojenské účely od uvedenej dane, ktoré bolo upravené španielskym zákonom, bolo
         odôvodnené na základe článku 296 ods. 1 písm. b) ES potrebou chrániť základné záujmy bezpečnosti tohto členského štátu.

      49      V dôsledku toho je na členskom štáte, ktorý sa dovoláva článku 296 ES, aby preukázal potrebu použitia výnimky stanovenej v uvedenom
         článku s cieľom chrániť základné záujmy svojej bezpečnosti.

      50      Vzhľadom na tieto úvahy je neprípustné, aby sa členský štát odvolával na zdraženie dovozu vojenského materiálu z dôvodu uplatnenia
         cla na dovoz takého materiálu z tretích štátov, aby tak predišiel, na úkor ostatných členských štátov, ktoré vyberajú a odvádzajú
         clo za tieto dovozy, záväzkom, ktoré mu vyplývajú z povinnosti solidárneho spolufinancovania rozpočtu Spoločenstva.

      51      Pokiaľ ide o tvrdenia, že colné konania Spoločenstva nemôžu zabezpečiť ochranu bezpečnosti Fínskej republiky s ohľadom na
         požiadavky dôvernosti uvedené v dohodách uzavretých s vyvážajúcimi štátmi, treba zdôrazniť, ako Komisia správne uviedla, že
         do uplatnenia colného režimu Spoločenstva sa zapájajú zástupcovia Spoločenstva aj členských štátov, ktorí sú v prípade nakladania
         s citlivými údajmi viazaní povinnosťou mlčanlivosti tak, aby chránili základné záujmy bezpečnosti členských štátov.

      52      Navyše vyhlásenia, ktoré majú členské štáty pravidelne vypĺňať a doručovať Komisii, nie sú natoľko podrobné, aby mohli spôsobiť
         ujmu na záujmoch uvedených štátov v oblasti bezpečnosti či dôvernosti.

      53      Za týchto podmienok a v súlade s článkom 10 ES týkajúcim sa povinnosti členských štátov uľahčiť Komisii plnenie jej poslania
         spočívajúceho v zabezpečení uplatňovania ustanovení Zmluvy majú jej tieto štáty predkladať dokumenty potrebné na overenie
         správnosti platieb vlastných zdrojov Spoločenstva. Táto povinnosť však nebráni, ako generálny advokát zdôraznil v bode 168
         svojich návrhov, aby sa členské štáty na základe článku 296 ES podľa okolností konkrétneho prípadu a výnimočne rozhodli obmedziť
         informáciu na určité prvky dokumentu alebo ju úplne odmietli poskytnúť.

      54      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy Fínska republika nepreukázala splnenie podmienok na uplatnenie článku 296 ES.

      55      Čo sa týka návrhu Fínskej republiky o obmedzení účinku tohto rozsudku s ohľadom na platenie úrokov z omeškania až odo dňa
         jeho vyhlásenia, treba uviesť, že ako odôvodnenie k tomuto návrhu bola uvedená mimoriadne dlhá doba konania a odmietnutie
         Komisie začať vyjednávanie o podmienečnom zaplatení.

      56      V tejto súvislosti treba pripomenúť že Súdny dvor môže iba výnimočne, uplatniac všeobecnú zásadu právnej istoty obsiahnutú
         v právnom poriadku Spoločenstva pristúpiť k obmedzeniu možnosti akejkoľvek osoby dovolávať sa ním vyloženého ustanovenia,
         ktorým by chcela spochybniť právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere (pozri najmä rozsudok z 23. mája 2000, Buchner a i.,
         C‑104/98, Zb. s. I‑3625, bod 39).

      57      Súdny dvor totiž pristúpil k tomuto riešeniu len za veľmi výnimočných okolností, keď existuje riziko vážnych ekonomických
         dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy,
         ktorá bola považovaná za platnú a účinnú, a javí sa, že jednotlivci aj vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré
         nie je v súlade s právom Spoločenstva z dôvodu objektívnej a vážnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Spoločenstva,
         ku ktorej prípadne mohlo prispieť i správanie iných členských štátov alebo Komisie (rozsudok z 12. septembra 2000, Komisia/Spojené
         kráľovstvo, C‑359/97, Zb. s. I‑6355, bod 91).

      58      Aj za predpokladu, že rozsudky vydané na základe článku 226 ES by mali rovnaké účinky ako rozsudky vydané na základe článku
         234 ES, a že teda úvahy o právnej istote by mohli viesť k nevyhnutnosti výnimočne obmedziť ich časové účinky (pozri v tomto
         zmysle rozsudky zo 7. júna 2007, Komisia/Grécko, C‑178/05, Zb. s. I‑4185, bod 67; a z 12. februára 2009, Komisia/Poľsko, C‑475/07,
         Zb. s. I‑19*, bod 61, ako aj z 26. marca 2009, Komisia/Grécko, C‑559/07, Zb. s. I‑47*, bod 78), stačí uviesť, že Fínska republika
         sa vo svojich písomných pripomienkach ani na pojednávaní nijako nepokúsila preukázať existenciu rizika vážnych ekonomických
         dôsledkov.

      59      Návrh Fínskej republiky, ktorý sa týka obmedzenia časových účinkov tohto rozsudku, preto treba zamietnuť.

      60      Z uvedeného vyplýva, že Fínska republika si tým, že v rokoch 1998 až 2002 oslobodila dovoz vojenských zariadení od cla, nesplnila
         povinnosti, ktoré jej vyplývali z článku 26 ES, článku 20 Colného kódexu spoločenstva, a teda zo Spoločného colného sadzobníka,
         a tým, že odmietla vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii vlastné zdroje za uvedené obdobie, ako aj tým, že odmietla zaplatiť
         úroky z omeškania po tom, čo nesprístupnila Komisii tieto vlastné zdroje, si taktiež nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z článkov 2 a 9 až 11 nariadenia č. 1552/89 a tých istých článkov nariadenia č. 1150/2000.

       O trovách
      61      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Fínsku republiku na náhradu trov konania a Fínska republika
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      62      Podľa odseku 4 prvého pododseku toho istého článku Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Talianska
         republika, Portugalská republika a Švédske kráľovstvo, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje
         vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Fínska republika si tým, že oslobodila v období od roku 1998 do roku 2002 dovoz vojenských zariadení od cla, nesplnila povinnosti,
            ktoré jej vyplývali podľa článku 26 ES z článku 20 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje
            Colný kódex spoločenstva, a teda zo Spoločného colného sadzobníka, a tým, že odmietla vypočítať, priznať a sprístupniť Komisii
            Európskych spoločenstiev vlastné zdroje za uvedené obdobie, ako aj tým, že odmietla zaplatiť úroky z omeškania po tom, čo
            nesprístupnila Komisii Európskych spoločenstiev tieto vlastné zdroje, si taktiež nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
            z článkov 2 a 9 až 11 nariadenia Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS,
            Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev, zmenené a doplnené nariadením Rady (ES, Euratom) č. 1355/96 z 8. júla 1996,
            a z tých istých článkov nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES,
            Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.
      2.      Fínska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Helénska republika, Talianska republika, Portugalská republika a Švédske kráľovstvo,
            znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. februára 1988. # Horst Ludwig Martin Hoffmann proti Adelheid Krieg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Bruselský dohovor. # Vec 145/86.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 15. februára 2007.#BVBA Management, Training en Consultancy proti Benelux-Merkenbureau.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hof van Beroep te Brussel - Belgicko.#Ochranné známky - Smernica 89/104/EHS - Prihláška ochrannej známky pre súbor výrobkov a služieb - Prieskum označenia príslušným orgánom - Zohľadnenie všetkých relevantných skutočností a okolností - Právomoc vnútroštátneho súdu rozhodujúceho o žalobe.#Vec C-239/05.

text:
      Vec C‑239/05
      BVBA Management, Training en Consultancy
      proti
      Benelux-Merkenbureau
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van Beroep te Brussel)

      „Ochranné známky – Smernica 89/104/EHS – Prihláška ochrannej známky pre súbor výrobkov a služieb – Prieskum označenia príslušným orgánom – Zohľadnenie všetkých relevantných skutočností a okolností – Právomoc vnútroštátneho súdu rozhodujúceho o žalobe“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Ochranné známky – Smernica 89/104 – Zápis novej ochrannej známky – Prieskum označenia príslušným
            orgánom
      (Smernica Rady 89/104, článok 3)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Ochranné známky – Smernica 89/104 – Zápis novej ochrannej známky – Prieskum označenia príslušným
            orgánom
      (Smernica Rady 89/104, článok 3)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Ochranné známky – Smernica 89/104 – Zápis novej ochrannej známky – Prieskum označenia príslušným
            orgánom
      (Smernica Rady 89/104, článok 3)
      1.        Prvá smernica 89/104 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že ak je zápis ochrannej známky požadovaný pre rozličné
         výrobky alebo služby, skúmanie dôvodov zamietnutia uvedených v článku 3 smernice sa musí týkať každého z výrobkov alebo služieb,
         pre ktoré sa požaduje zápis ochrannej známky. Z toho vyplýva, že ak príslušný orgán zamietne zápis ochrannej známky žiadanej
         pre súbor výrobkov a služieb, je povinný uviesť vo svojom rozhodnutí záver, ku ktorému dospel pri každom z výrobkov a služieb
         uvádzaných v prihláške, nezávisle od spôsobu, akým bola táto prihláška formulovaná, a že rozhodnutie, ktorým príslušný orgán
         zamieta zápis ochrannej známky, musí byť v zásade odôvodnené pre každý z predmetných výrobkov a služieb. Pokiaľ však rovnaký
         dôvod zamietnutia bráni kategórii alebo skupine výrobkov alebo služieb, príslušný orgán sa môže obmedziť na všeobecné odôvodnenie
         pre všetky predmetné výrobky alebo služby.

      (pozri body 34, 35, 37, 38 a výrok)
      2.        Vzhľadom na slobodu, ktorú ponecháva prvá smernica 89/104 o ochranných známkach členským štátom pri určovaní ustanovení o postupe
         týkajúcom sa okrem iného zápisu ochranných známok, má byť uvedená smernica vykladaná v tom zmysle, že jej neodporuje vnútroštátna
         právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného orgánu vysloviť sa k rozlišovacej spôsobilosti
         ochrannej známky oddelene pre každý z výrobkov a služieb uvedených v prihláške, ak sa ani toto rozhodnutie, ani táto prihláška
         netýkajú kategórií výrobkov alebo služieb, alebo výrobkov alebo služieb posudzovaných samostatne.

      Takéto obmedzenie súdnej právomoci nemožno považovať za spôsobilé prakticky znemožniť alebo výrazne sťažiť výkon práv priznaných
         smernicou, pokiaľ zainteresovaná osoba v nadväznosti na rozsudok, ktorým jej nebolo čiastočne alebo úplne vyhovené, môže podať
         novú prihlášku ochrannej známky. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha overiť, či sú zásady ekvivalencie a efektivity rešpektované.

      (pozri body 44 – 46, 48 a výrok)
      3.        Prvá smernica 89/104 o ochranných známkach sa má vykladať v tom zmysle, že jej neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá
         bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného orgánu zohľadniť skutočnosti a okolnosti, ktoré nastali po
         prijatí tohto rozhodnutia. V takejto situácii je vnútroštátny súd príslušný preskúmať zákonnosť určitého rozhodnutia príslušného
         orgánu, ktoré mohlo byť vydané iba v závislosti od skutočností a okolností, o ktorých tento orgán mohol mať vedomosť v momente
         svojho rozhodovania.

      (pozri body 59, 61 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 15. februára 2007 (*)

      „Ochranné známky – Smernica 89/104/EHS – Prihláška ochrannej známky pre súbor výrobkov a služieb – Prieskum označenia príslušným orgánom – Zohľadnenie všetkých relevantných skutočností a okolností – Právomoc vnútroštátneho súdu rozhodujúceho o žalobe“
      Vo veci C‑239/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Brussel
         (Belgicko) z 30. mája 2005 a doručený Súdnemu dvoru 3. júna 2005, ktorý súvisí s konaním:

      BVBA Management, Training en Consultancy
      proti
      Benelux-Merkenbureau,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen, P. Kūris (spravodajca), G. Arestis a L. Bay
         Larsen,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Benelux-Merkenbureau, v zastúpení: L. de Gryse a B. Dauwe, advocaten,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: N. Rasmussen a H. van Vliet, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 6. júla 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92, ďalej
         len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi BVBA Management, Training en Consultancy (ďalej len „MT & C“) a Benelux-Merkenbureau
         (Úrad pre ochranné známky štátov Beneluxu, ďalej len „ÚOZB“) pre zamietnutie ÚOZB zapísať slovné označenie „The Kitchen Company“
         prihlasované zo strany MT & C ako ochrannú známku.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa svojho prvého odôvodnenia má smernica za cieľ aproximovať právne predpisy členských štátov o ochranných známkach s cieľom
         odstrániť existujúce rozdiely, ktoré môžu brániť voľnému pohybu tovaru a voľnému pohybu služieb a ktoré môžu deformovať hospodársku
         súťaž v rámci spoločného trhu.

      4        Ako vyplýva z tretieho odôvodnenia smernice, smernica nemá za cieľ vykonať aproximáciu právnych predpisov členských štátov
         v oblasti ochranných známok v plnom rozsahu a obmedzuje sa na aproximáciu tých ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov,
         ktoré najvýraznejšie ovplyvňujú fungovanie vnútorného trhu.

      5        Piate odôvodnenie smernice zdôrazňuje, že členské štáty si zachovávajú úplnú slobodu pri určovaní ustanovení o postupe týkajúcom
         sa zápisu ochranných známok a že sú príslušné najmä na určenie formy konania o zápise.

      6        Siedme odôvodnenie smernice upresňuje, že dosiahnutie cieľov, na ktoré je zameraná aproximácia právnych predpisov členských
         štátov o ochranných známkach, si vyžaduje, aby boli podmienky dosiahnutia a udržania zapísanej ochrannej známky vo všetkých
         členských štátoch vo všeobecnosti podriadené rovnakým podmienkam a že dôvody zamietnutia zápisu alebo vyhlásenia neplatnosti
         ochrannej známky, napríklad absencia rozlišovacej spôsobilosti, musia byť úplne vymenované.

      7        Článok 3 smernice s nadpisom „Dôvody pre zamietnutie alebo neplatnosť“ stanovuje:

      „1.      Do registra nebudú zapísané, alebo ak už sú zapísané, musia byť vyhlásené za neplatné:
      …
      b)      ochranné známky, ktoré nemajú žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť;
      c)      ochranné známky, ktoré sú tvorené výlučne z označení alebo značiek, ktoré môžu v obchode slúžiť na označenie druhu, kvality,
         množstva, účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovaru alebo poskytnutia služby, alebo iných vlastností tovaru
         alebo služieb;

      …
      3.      Prihláška ochrannej známky nebude zamietnutá alebo vyhlásená za neplatnú na základe odseku 1 písm. b), c) alebo d), ak táto
         ochranná známka nadobudla ešte pred dňom podania prihlášky na základe svojho používania rozlišovaciu spôsobilosť. Okrem toho
         môže každý členský štát ustanoviť, že toto ustanovenie sa vzťahuje aj na prípad, keď ochranná známka získala túto svoju rozlišovaciu
         spôsobilosť po dátume podania prihlášky alebo po dátume zápisu.

      …“
      8        Článok 13 smernice s nadpisom „Dôvody na zamietnutie alebo výmaz týkajúce sa len niektorých tovarov alebo služieb“ stanovuje:

      „Ak existujú dôvody na zamietnutie zápisu alebo výmaz ochrannej známky len v súvislosti s niektorými tovarmi alebo službami,
         pre ktoré bola ochranná známka zapísaná alebo prihlásená, tak sa zamietnutie alebo výmaz bude vzťahovať len na tieto tovary
         alebo služby.“

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Jednotný zákon Beneluxu o ochranných známkach bol zmenený s účinnosťou od 1. januára 1996 protokolom z 2. decembra 1992 o zmene
         predmetného zákona (Moniteur belge z 12. marca 1996, s. 5317, ďalej len „ZBOZ“), s cieľom prebratia smernice do právneho poriadku troch členských štátov Beneluxu.

      10      Článok 1 ZBOZ stanovuje:

      „Za osobitné ochranné známky sa považujú pomenovania, vzory, znaky, pečate, písmená, čísla, tvary výrobkov alebo balení a všetky
         ostatné označenia slúžiace na odlíšenie výrobkov určitého podniku.

      …“
      11      Článok 6 bis ZBOZ stanovuje:

      „1.      Úrad pre ochranné známky štátov Beneluxu zamietne zápis prihlášky, ak sa domnieva že:
      a)      prihlásené označenie nepredstavuje ochrannú známku v zmysle článku 1, najmä kvôli absencii akejkoľvek rozlišovacej spôsobilosti
         uvádzanej v článku 6 quinquies B bode 2 Parížskeho dohovoru;

      …
      2.      Zamietnutie zápisu sa musí týkať označenia vytvárajúceho ochrannú známku v celom jeho rozsahu. Môže sa obmedziť na jeden alebo
         viacero výrobkov, pre ktoré je ochranná známka určená.

      3.      Úrad pre ochranné známky štátov Beneluxu bezodkladne písomne informuje prihlasovateľa o svojom úmysle zamietnuť zápis v celom
         rozsahu alebo sčasti, uvedie dôvody a dá mu možnosť odpovedať na ne v lehote určenej vykonávacou vyhláškou.

      4.      Ak námietky úradu pre ochranné známky štátov Beneluxu proti zápisu neboli vyvrátené v stanovenej lehote, zápis prihlášky sa
         zamietne v celom rozsahu alebo sčasti. Úrad pre ochranné známky štátov Beneluxu bezodkladne písomne informuje prihlasovateľa
         s uvedením dôvodov zamietnutia a s poučením o opravnom prostriedku proti tomuto rozhodnutiu, uvádzanom v článku 6 ter.

      …“
      12      Podľa znenia článku 6 ter ZBOZ:

      „Prihlasovateľ môže v lehote dvoch mesiacov nasledujúcich po oznámení uvádzanom v článku 6 bis [odsek 4] podať pred Cour d’appel de Bruxelles, Gerechtshof de La Haye alebo Cour d’appel de Luxembourg žalobu smerujúcu
         k nariadeniu zápisu prihlášky. …“

      13      Nakoniec v konaní o zápis ochranných známok tovarov alebo služieb ÚOZB postupuje pri triedení výrobkov a služieb podľa Niceskej
         dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej
         len „Niceská dohoda“), ktorej sú tri štáty Beneluxu účastníkmi.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Dňa 7. apríla 2000 MT & C, žalobca vo veci samej, podal pred ÚOZB prihlášku slovného označenia „The Kitchen Company“ ako ochrannej
         známky pre určité výrobky tried 11, 20 a 21, ako aj pre služby patriace do tried 37 a 42 v zmysle Niceskej dohody.

      15      Výrobky a služby, pre ktoré bola ochranná známka prihlasovaná, boli uvedené pre každú z uvedených tried. Pokiaľ ide o triedu
         21, prihláška sa týkala kuchynských potrieb, ako aj stolovacieho a kuchynského riadu zo skla, porcelánu, nie drahých kovov,
         syntetických materiálov a keramiky.

      16      Dňa 24. apríla 2001 predbežne a 25. februára 2002 definitívne ÚOZB oznámil svoje zamietnutie zápisu slovnej ochrannej známky
         „The Kitchen Company“ pre absenciu rozlišovacej spôsobilosti v zmysle článku 6 bis ods. 1 písm. a) ZBOZ.

      17      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že ÚOZB neformuloval záver oddelene pre každý z výrobkov a služieb, pre
         ktoré bola požadovaná ochrana, ale rozhodol že prihlasované označenie nemá žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť pre súbor požadovanej
         ochrany.

      18      MT & C podal pred hof van beroep te Brussel (Odvolací súd Brusel) žalobu, požadujúc zrušiť napadnuté rozhodnutie a nariadiť
         ÚOZB zapísať ochrannú známku pre všetky prihlasované triedy, subsidiárne pre triedy, vo vzťahu ku ktorým sa vnútroštátny súd
         bude domnievať, že prihlasovaná ochranná známka má rozlišovaciu spôsobilosť.

      19      Hof van beroep te Brussel potvrdil rozhodnutie ÚOZB, podľa ktorého slovné označenie „The Kitchen Company“ nemá žiadnu rozlišovaciu
         spôsobilosť pre súbor výrobkov a služieb uvádzaných v prihláške, s výnimkou určitých výrobkov triedy 21.

      20      V tejto súvislosti hof van beroep te Brussel vysvetľuje, že medzi výrobkami patriacimi do tejto triedy má ochranná známka
         popisnú povahu iba vo vzťahu ku kuchynským potrebám v závislosti od jeho druhu a jeho určenia. Vo vzťahu k ostatným výrobkom
         sa vnútroštátny súd domnieva, že kombinácia slov „The Kitchen Company“ neevokuje spontánnou lingvistickou asociáciou, vo vnímaní
         priemerného spotrebiteľa, určenie tovarov. V dôsledku toho, a v rozpore s názorom ÚOZB, sa uvedený súd domnieva, že pri absencii
         rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky a pretože žiadny iný dôvod zamietnutia nebol zo strany ÚOZB uvádzaný alebo pred
         ním preberaný má táto ochranná známka pre tieto výrobky rozlišovaciu spôsobilosť.

      21      Predsa však, odkazujúc na rozsudok Cour de justice Benelux z 15. decembra 2003, BBM c. Vlaamse Toeristenbond (vec A 2002/2),
         ÚOZB pred vnútroštátnym súdom uvádza, že súd nemôže skúmať subsidiárny návrh MT & C, pretože MT & C nežiadal o zápis obmedzený
         na určité výrobky ani v pôvodnej prihláške, ani pri namietaní pred ÚOZB a že predmetný súd nemôže rozhodovať o prihláškach,
         ktoré nespadajú do rámca rozhodnutia ÚOZB alebo ktoré mu neboli predložené.

      22      Hof van beroep te Brussel sa domnieva, že ako vyplýva z rozsudku Súdneho dvora z 12. februára 2004, Koninklijke KPN Nederland
         (C‑363/99, Zb. s. I‑1619), príslušný orgán musí skúmať prihlášku pre každý z výrobkov a služieb, pre ktoré je požadovaná ochrana,
         a že tento orgán môže dôjsť k rôznym záverom podľa posudzovaných výrobkov alebo služieb. Vnútroštátny súd sa domnieva, že
         z toho musí logicky vyplývať, že v takomto prípade musí predmetný orgán uviesť svoje závery v predbežnom rozhodnutí o zamietnutí
         a, prípadne, v konečnom rozhodnutí.

      23      Vnútroštátny súd rovnako poznamenáva, že nie je vylúčené, aby sa relevantné skutočnosti a okolnosti zmenili medzi časom, keď
         príslušný orgán formuloval svoje rozhodnutie, a časom, keď súd rozhoduje o žalobe proti tomuto rozhodnutiu.

      24      Hof van Beroep te Brussel sa domnieva, že v legislatívnom rámci, aký je určený článkami 6 bis a 6 ter ZBOZ, prax spočívajúca,
         ako v konaní vo veci samej, v rozhodovaní príslušného orgánu o tom, že prihlásené označenie nemá žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť
         pre súbor prihlasovanej ochrany, bez formulovania oddeleného záveru pre každý z výrobkov a služieb, môže brániť súdu rozhodujúcemu
         o žalobe proti takémuto rozhodnutiu zohľadniť všetky relevantné skutočnosti a okolnosti. V skutočnosti absencia dôvodu zamietnutia
         pre jeden z výrobkov uvádzaných v prihláške, ale nie pre iné výrobky, môže predstavovať skutočnosť relevantnú pre posúdenie
         tejto prihlášky. Napriek tomu pri absencii konečného rozhodnutia vysloveného pre každý výrobok alebo službu oddelene tento
         súd nemôže plne vykonávať svoje preskúmanie, keďže vnútroštátna právna úprava mu predpisuje rozhodovať iba v medziach skúmania
         príslušného orgánu a rozhodnutia tohto orgánu.

      25      Za týchto okolností hof van beroep te Brussel rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Musí pri svojom skúmaní všetkých relevantných skutočností a okolností týkajúcich sa absolútneho dôvodu zamietnutia úrad pre
         ochranné známky osobitne uviesť vo svojom predbežnom a konečnom rozhodnutí [o prihláške ochrannej známky] záver, ktorý prijal
         so zreteľom na každý tovar a každú službu, pre ktoré sa žiada ochrana prostredníctvom ochrannej známky?

      2.      Môžu byť relevantné skutočnosti a okolnosti, ktoré musí zohľadniť súd v prípade žaloby proti rozhodnutiu úradu pre ochranné
         známky odlišné z dôvodu času, ktorý uplynul medzi dvoma… rozhodnutiami, alebo má tento súd zohľadniť iba tie skutočnosti a okolnosti,
         ktoré existovali v čase rozhodnutia úradu pre ochranné známky?

      3.      Zabraňuje výklad, ktorý podal Súdny dvor… v rozsudku [Koninklijke KPN Nederland, už citovanom], tomu, aby sa vnútroštátne
         pravidlá o súdnej právomoci [predmetného súdu] vykladali v tom zmysle, že nedovoľujú, aby tento súd zohľadnil relevantné skutočnosti
         a okolnosti, ktoré sa zmenili, alebo rozhodol o rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky pre každý tovar a každú službu
         [osobitne]?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      26      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica vykladať v tom zmysle, že ak príslušný orgán zamietne
         zápis ochrannej známky, je povinný uviesť vo svojom rozhodnutí záver, ku ktorému dospel, oddelene pri každom z výrobkov a služieb
         uvádzaných v prihláške, nezávisle od spôsobu, akým bola táto prihláška formulovaná.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      27      Podľa názoru ÚOZB, zo skutočnosti, že existencia dôvodu zamietnutia musí byť posudzovaná vzhľadom na výrobky alebo služby,
         pre ktoré sa požaduje zápis ochrannej známky, nevyplýva vždy povinnosť uviesť oddelene pre každý výrobok alebo službu spomenuté
         v prihláške dôvod, pre ktorý zápis musí alebo nemusí byť zamietnutý.

      28      Nemecká vláda naopak uvádza, že príslušný orgán v zásade musí uviesť vo svojom rozhodnutí záver, ku ktorému dospel, oddelene
         pre každý z výrobkov a služieb, pre ktoré je požadovaná ochrana prostredníctvom ochrannej známky. Predmetný orgán však nemusí
         vysloviť záver pre každý z predmetných výrobkov a predmetných služieb, najmä pokiaľ je možné zoskupiť niektoré z nich, vo
         vzťahu ku ktorým spôsobilosť na ochranu označenia, ktoré má byť chránené, musí byť považovaná za identickú.

      29      Podľa Komisie Európskych spoločenstiev musí príslušný orgán odôvodniť svoje rozhodnutie o zamietnutí zápisu ochrannej známky
         pre všetky výrobky a služby, pre ktoré je tento zápis požadovaný. Môže sa však obmedziť na uvedenie všeobecného odôvodnenia,
         ak sa domnieva, že toto odôvodnenie platí pre všetky dotknuté výrobky a služby.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      30      Na úvod je potrebné pripomenúť, že skúmanie dôvodov zamietnutia uvedených najmä v článku 3 smernice, ktoré je vykonávané pri
         podaní prihlášky, musí byť dôkladné a úplné, s cieľom predísť tomu, aby ochranné známky boli zapísané neoprávnene (rozsudok
         Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 123 a citovaná judikatúra).

      31      Navyše Súdny dvor konštatoval, že pokiaľ sa požaduje zápis ochrannej známky vo vzťahu k výrobkom alebo službám uvedeným v prihláške,
         otázka, či ochranná známka patrí alebo nepatrí pod jeden z dôvodov zamietnutia uvedených v článku 3 smernice, musí byť posudzovaná in concreto vo vzťahu k týmto výrobkom a službám (rozsudok Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 33).

      32      Súdny dvor rovnako rozhodol, že ak je zápis ochrannej známky požadovaný pre rozličné výrobky alebo služby, príslušný orgán
         musí overiť, či ochranná známka nepatrí pod žiadny z dôvodov zamietnutia uvedený v článku 3 ods. 1 smernice vo vzťahu ku každému
         z výrobkov alebo služieb a môže dospieť k rôznym záverom podľa posudzovaných výrobkov alebo služieb (rozsudok Koninklijke
         KPN Nederland, už citovaný, bod 73).

      33      Okrem toho článok 13 smernice stanovuje, že ak existujú dôvody na zamietnutie zápisu alebo výmaz ochrannej známky len v súvislosti
         s niektorými tovarmi alebo službami, pre ktoré bola ochranná známka zapísaná alebo prihlásená, tak sa zamietnutie alebo výmaz
         bude vzťahovať len na tieto tovary alebo služby.

      34      Z toho vyplýva, že na jednej strane skúmanie dôvodov zamietnutia uvedených v článku 3 smernice sa musí týkať každého z výrobkov
         alebo služieb, pre ktoré sa požaduje zápis ochrannej známky a, na druhej strane, že rozhodnutie, ktorým príslušný orgán zamieta
         zápis ochrannej známky, musí byť v zásade odôvodnené pre každý z predmetných výrobkov alebo predmetných služieb.

      35      Tento záver nemôže byť spochybnený, ak sa prihláška pre súbor výrobkov alebo služieb podaná príslušnému orgánu netýka subsidiárne
         zápisu predmetnej ochrannej známky pre osobitné triedy výrobkov alebo služieb, alebo výrobkov alebo služieb posudzovaných
         oddelene.

      36      Povinnosť príslušného orgánu odôvodniť zamietnutie zápisu ochrannej známky vo vzťahu ku každému z výrobkov alebo služieb,
         pre ktoré sa tento zápis požaduje, vyplýva rovnako zo základnej požiadavky, aby akékoľvek rozhodnutie vnútroštátneho orgánu
         zamietajúce požívanie práva priznaného právom Spoločenstva mohlo podliehať súdnemu preskúmaniu určenému na zabezpečenie účinnej
         ochrany tohto práva, a ktoré sa preto musí týkať zákonnosti dôvodov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. októbra 1987, Heylens
         a i., 222/86, Zb. s. 4097, body 14 a 15).

      37      Predsa však, ak rovnaký dôvod zamietnutia bráni kategórii alebo skupine výrobkov alebo služieb, príslušný orgán sa môže obmedziť
         na všeobecné odôvodnenie pre všetky predmetné výrobky alebo služby.

      38      Vzhľadom na súhrn vyššie uvedených úvah je potrebné na prvú otázku odpovedať, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že
         ak príslušný orgán zamietne zápis ochrannej známky, je povinný uviesť vo svojom rozhodnutí záver, ku ktorému dospel pri každom
         z výrobkov a služieb uvádzaných v prihláške, nezávisle od spôsobu, akým bola táto prihláška formulovaná. Pokiaľ však rovnaký
         dôvod zamietnutia bráni kategórii alebo skupine výrobkov alebo služieb, príslušný orgán sa môže obmedziť na všeobecné odôvodnenie
         pre všetky predmetné výrobky alebo služby.

       O druhej časti tretej otázky
      39      Druhou časťou tretej otázky, ktorú je potrebné následne skúmať, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica má vykladať
         v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného
         orgánu vysloviť sa k rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky pre každý z výrobkov a služieb posudzovaných oddelene.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      40      ÚOZB poznamenáva, že v rozsahu, v akom ide o právomoc súdu pre rozhodnutie o rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky „pre
         každý z výrobkov a služieb [osobitne]“, sa táto otázka prelína s prvou otázkou a musí na ňu byť daná rovnaká odpoveď. Okrem
         toho v rozsahu, v akom evokuje možný rozpor medzi už citovaným rozsudkom Koninklijke KPN Nederland a výkladom „vnútroštátnych
         predpisov upravujúcich právomoc súdu [v prípade žaloby proti rozhodnutiu vnútroštátneho orgánu]“, je druhá časť tretej otázky
         bezpredmetná. V skutočnosti z predmetného rozsudku vyplýva, že hranice právomoci vnútroštátnych súdov sú stanovené predpismi
         vnútroštátneho práva.

      41      Nemecká vláda naopak uvádza, že obmedzenie súdneho preskúmania vnútroštátnymi predpismi je vylúčené, pokiaľ ide o posúdenie
         rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky vykonávané oddelene podľa výrobku alebo podľa služby. Tak ako je vykladaná už citovaným
         rozsudkom Koninklijke KPN Nederland, smernica dáva v tomto bode príslušným orgánom povinné údaje pre rozhodovanie príslušných
         orgánov. Podľa menovanej vlády súdy, ktoré majú, v ich vnútroštátnom právnom poriadku, za úlohu iba overiť správnosť týchto
         rozhodnutí, sa môžu a majú vysloviť aj vo vzťahu k výrobkom a službám, teda o každej triede oddelene. Nemecká vláda však dodáva,
         že príslušný orgán sa nemusí vysloviť pre každý výrobok alebo službu, ak je možné vysloviť súhrnný záver pre výrobky a služby,
         vo vzťahu ku ktorým spôsobilosť na ochranu označenia, ktoré má byť chránené, musí byť považovaná za identickú.

      42      Podľa Komisie smernici neodporuje to, aby vnútroštátne predpisy upravujúce právomoc súdu rozhodujúceho o žalobe proti rozhodnutiu
         príslušného orgánu boli vykladané v tom zmysle, že ak prihlasovateľ ochrannej známky neformuloval subsidiárnu prihlášku pre
         výrobky a služby, vo vzťahu ku ktorým tento orgán neuviedol žiadny dôvod pre zamietnutie, bránia tieto predpisy menovanému
         súdu dať uvedenému orgánu príkaz zapísať ochrannú známku pre časť výrobkov alebo služieb. Podľa Komisie ZBOZ spĺňa požiadavky
         smernice, najmä jej článku 3 a článku 13, ktorá ponecháva členským štátom rozsiahlu slobodu pri úprave vnútroštátnych konaní
         v oblasti ochranných známok.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      43      Na úvod je potrebné pripomenúť, že smernica, ako vyplýva z jej tretieho odôvodnenia, nemá za cieľ vykonať aproximáciu právnych
         predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok v plnom rozsahu, ale obmedzuje sa na aproximáciu tých ustanovení vnútroštátnych
         právnych predpisov, ktoré najvýraznejšie ovplyvňujú fungovanie vnútorného trhu.

      44      Navyše podľa znenia jej piateho odôvodnenia ponecháva táto smernica členským štátom úplnú slobodu pri určovaní ustanovení
         o postupe týkajúcom sa okrem iného zápisu ochranných známok, najmä pokiaľ ide o určenie formy konania o zápise.

      45      Podľa ustálenej judikatúry v prípade, že neexistujú ustanovenia Spoločenstva, je na vnútroštátnom právnom poriadku každého
         členského štátu, aby stanovil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osoby podliehajúce súdnej
         právomoci vyvodzujú z práva Spoločenstva. Súdny dvor upresnil, že tieto podmienky nemôžu byť nevýhodnejšie, než podmienky
         týkajúce sa práv, ktoré majú pôvod vo vnútroštátnom právnom poriadku (zásada ekvivalencie), a že nemôžu prakticky znemožniť
         alebo výrazne sťažiť výkon práv priznaných právnym poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok
         zo 6. decembra 2001, Clean Car Autoservice, C‑472/99, Zb. s. I‑9687, bod 28 a citovaná judikatúra).

      46      Pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe
         proti rozhodnutiu príslušného orgánu prijať oddelený záver k rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky pre každý z výrobkov
         a služieb uvedených v prihláške tejto ochrannej známky, v prípade ak sa ani táto prihláška, ani rozhodnutie predmetného orgánu
         netýkajú kategórií výrobkov alebo služieb alebo výrobkov alebo služieb posudzovaných samostatne, takéto obmedzenie súdnej
         právomoci nemožno považovať za odporujúce zásade efektivity, najmä ak zainteresovaná osoba v nadväznosti na rozsudok, ktorým
         jej nebolo čiastočne alebo úplne vyhovené, môže podať novú prihlášku ochrannej známky. Vnútroštátnemu súdu však prislúcha
         overiť, či sú predmetné zásady ekvivalencie a efektivity rešpektované.

      47      Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že súd rozhodujúci o žalobe proti rozhodnutiu prijatému k prihláške ochrannej známky
         musí, v medziach výkonu svojich právomocí, zohľadniť všetky relevantné skutočnosti a okolnosti, ktoré sú definované uplatniteľnou
         vnútroštátnou právnou úpravou (pozri v tomto zmysle rozsudok Koninklijke KPN Nederland, už citovaný, bod 36).

      48      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy, na druhú časť tretej otázky je potrebné odpovedať, že smernica sa má vykladať v tom zmysle,
         že jej neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného orgánu
         vysloviť sa k rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky pre každý z výrobkov a služieb uvedených v prihláške, ak sa ani toto
         rozhodnutie, ani táto prihláška netýkajú kategórií výrobkov alebo služieb, alebo výrobkov alebo služieb posudzovaných samostatne.

       O druhej otázke a prvej časti tretej otázky
      49      Svojou druhou otázkou a prvou časťou tretej otázky, ktoré je potrebné skúmať spolu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či
         sa smernica má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe
         proti rozhodnutiu príslušného orgánu zohľadniť skutočnosti a okolnosti, ktoré nastali po prijatí tohto rozhodnutia.

       O prípustnosti
      50      Vo svojich pripomienkach ÚOZB v prvom rade vznáša námietku neprípustnosti vo vzťahu k týmto otázkam.

      51      Pripomienky sa zakladajú na myšlienke, že „relevantné skutočnosti a okolnosti“, ktoré majú byť zohľadnené, sú odlišné z dôvodu
         plynutia času od prijatia rozhodnutia ÚOZB do prijatia rozhodnutia súdom rozhodujúcim o žalobe proti tomuto rozhodnutiu. Z návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania však nijako nevyplýva, že k takejto zmene skutočne došlo. Preto sú tieto otázky čisto teoretické
         a hypotetické, a teda neprípustné.

      52      V tomto ohľade treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou, v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi
         súdmi zriadenej článkom 234 ES, prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý spor prejednáva a ktorý musí vziať na seba zodpovednosť
         za následné súdne rozhodnutie, aby zhodnotil vzhľadom na osobitosti veci tak potrebu prejudiciálneho rozhodnutia pre vydanie
         rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Súdny dvor však nemôže rozhodnúť o prejudiciálnej otázke
         položenej vnútroštátnym súdom, ak je úplne zrejmé, že žiadaný výklad práva Spoločenstva vnútroštátnym súdom nemá žiadny reálny
         základ alebo s predmetom sporu vo veci samej nesúvisí, alebo ak je problém čisto hypotetickej povahy (pozri v tomto zmysle
         rozsudok z 25. októbra 2005, Schulte, C‑350/03, Zb. s. I‑9215, bod 43 a citovaná judikatúra).

      53      To však nie je prípad týchto otázok. Vnútroštátny súd uvádza, že rozhodujúc o žalobe proti rozhodnutiu príslušného orgánu,
         je možné, že za okolností konania vo veci samej, mu vnútroštátna právna úprava bráni zohľadniť všetky relevantné skutočnosti
         a okolnosti. Domnieva sa, že takouto skutočnosťou, relevantnou pri skúmaní prihlášky, môže byť, že neexistuje žiadny dôvod
         zamietnutia pre určité výrobky, ktorých sa týka táto prihláška, hoci existuje pre iné výrobky.

      54      Za týchto okolností sa zdá, že druhá otázka a prvá časť tretej otázky nie sú teoretické alebo hypotetické, a preto sú prípustné.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      55      ÚOZB uvádza, že článok 3 smernice nemôže ponúkať žiadnu odpoveď na druhú otázku.

      56      Opierajúc sa o už citovaný rozsudok Koninklijke KPN Nederland, ako aj o článok 3 ods. 3 druhú vetu smernice, nemecká vláda
         uvádza, že otázka obmedzenia zohľadnenia skutočností a okolností, ktoré nastali alebo sa stali známymi až po rozhodnutí príslušného
         orgánu týkajúcom sa prihlášky ochrannej známky, patrí do právomoci členských štátov.

      57      Komisia zdieľa tento názor a dodáva, že predpisy vnútroštátneho práva, ktoré bránia súdu vyhlásiť rozhodnutie príslušného
         orgánu za nezákonné na základe skutočností a okolností, ktoré nastali po prijatí tohto rozhodnutia, musia vyhovovať zásadám
         ekvivalencie a efektivity.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      58      Súdny dvor na jednej strane už konštatoval, že príslušný orgán musí zohľadniť všetky relevantné skutočnosti a okolnosti pred
         prijatím konečného rozhodnutia o prihláške ochrannej známky a, na druhej strane, že súd rozhodujúci o žalobe proti takémuto
         rozhodnutiu musí rovnako, v medziach výkonu svojich právomocí, zohľadniť všetky relevantné skutočnosti a okolnosti, ktoré
         sú definované uplatniteľnou vnútroštátnou právnou úpravou (pozri v tomto zmysle rozsudok Koninklijke KPN Nederland, už citovaný,
         bod 36).

      59      V takýchto sporoch, ako dôvodne uvádza Komisia, vnútroštátny súd preskúmava zákonnosť určitého rozhodnutia príslušného orgánu.
         Toto rozhodnutie teda mohlo byť vydané iba v závislosti od skutočností a okolností, o ktorých tento orgán mohol mať vedomosť
         v momente svojho rozhodovania.

      60      Je teda potrebné prijať záver, že vnútroštátny právny poriadok môže brániť súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného
         orgánu zohľadniť skutočnosti a okolnosti, ktoré nastali neskôr po prijatí tohto rozhodnutia, pri posudzovaní jeho zákonnosti.

      61      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je na druhú otázku a prvú časť tretej otázky potrebné odpovedať, že smernica sa má vykladať
         v tom zmysle, že jej neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného
         orgánu zohľadniť skutočnosti a okolnosti, ktoré nastali po prijatí tohto rozhodnutia.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Prvá smernica Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok
            má byť vykladaná v tom zmysle:
      –        že ak príslušný orgán zamietne zápis ochrannej známky, je povinný uviesť vo svojom rozhodnutí záver, ku ktorému dospel pri
            každom z výrobkov a služieb uvádzaných v prihláške, nezávisle od spôsobu, akým bola táto prihláška formulovaná. Pokiaľ však
            rovnaký dôvod zamietnutia bráni kategórii alebo skupine výrobkov alebo služieb, príslušný orgán sa môže obmedziť na všeobecné
            odôvodnenie pre všetky predmetné výrobky alebo služby,
      –        že jej neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného orgánu
            vysloviť sa k rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky oddelene pre každý z výrobkov a služieb uvedených v prihláške, ak
            sa ani toto rozhodnutie, ani táto prihláška netýkajú kategórií výrobkov alebo služieb, alebo výrobkov alebo služieb posudzovaných
            samostatne,
      –        že jej neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá bráni súdu rozhodujúcemu o žalobe proti rozhodnutiu príslušného orgánu
            zohľadniť skutočnosti a okolnosti, ktoré nastali po prijatí tohto rozhodnutia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.