title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 23. januára 2007.#Vassilios Tsarnavas proti Európskej komisii.#Vec T-472/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 23. januára 2007
      Vec T‑472/04
      Vassilios Tsarnavas
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Článok 45 služobného poriadku – Povýšenie – Rozsudok, ktorým sa ruší rozhodnutie o nepovýšení žalobcu – Preskúmanie zásluh – Odôvodnenie“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie z 23. decembra 2003 a to v rozsahu, v akom nezahrnulo meno
         žalobcu ani do zoznamu úradníkov navrhnutých na povýšenie za rok 1999, ani do zoznamu úradníkov, o ktorých sa rozhodlo, že
         ich zásluhy najviac odôvodňujú ich povýšenie do platovej triedy A 4 na základe povyšovania za roky 1998 a 1999, a ani do zoznamu
         úradníkov, ktorí boli povýšení do platovej triedy A 4 na základe povyšovania za uvedené roky

      Rozhodnutie: Rozhodnutie Komisie z 23. decembra 2003, ktorým jednak meno žalobcu nebolo zahrnuté do zoznamu úradníkov, o ktorých sa rozhodlo,
         že ich zásluhy najviac odôvodňujú ich povýšenie do platovej triedy A 4 na základe povyšovania za roky 1998 a 1999, a jednak
         ním žalobca nebol povýšený do platovej triedy A 4 na základe povyšovania za uvedené roky, sa zrušuje. V zostávajúcej časti
         sa žaloba zamieta. Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45 ods. 1)
      Pokiaľ pri výkone rozsudku zrušujúceho zamietnutie povýšenia žalobcu z dôvodu nevykonania rozšíreného porovnávacieho hodnotenia
         zásluh v porovnaní so zásluhami úradníkov z iných útvarov, ktorí môžu byť povýšení, administratíva vykoná nové porovnávacie
         hodnotenie a musí ho vykonať porovnaním situácie každého úradníka povýšeného do predmetnej platovej triedy alebo zapísaného
         do zoznamu úradníkov, o ktorých sa rozhodlo, že ich zásluhy najviac odôvodňujú ich povýšenie do tejto platovej triedy, ktorý
         v priebehu dotknutého obdobia dostal porovnateľné alebo horšie hodnotenie ako žalobca. Iba takéto porovnávacie hodnotenie
         môže spĺňať podmienky starostlivosti a nestrannosti stanovené v článku 45 ods. 1 služobného poriadku, ako aj požiadavky vyplývajúce
         zo zásady rovnosti zaobchádzania.

      Administratíva totiž nemá právo obmedziť svoje porovnávajúce hodnotenie iba na úradníkov povýšených v rámci dotknutého obdobia
         a vylúčiť úradníkov, ktorí bez toho, aby boli povýšení, boli zapísaní do zoznamu úradníkov, o ktorých sa rozhodlo, že ich
         zásluhy najviac odôvodňujú ich povýšenie. Prípadné rozhodnutie o zaradení mena žalobcu do tohto zoznamu môže viesť k jeho
         povýšeniu v budúcom období, keďže menovací orgán má v zásade právo v rámci porovnávacieho hodnotenia zásluh zohľadniť okolnosť,
         že úradník už bol navrhnutý na povýšenie v predchádzajúcom období.

      Podobne administratíva nemôže obmedziť porovnávacie hodnotenie zásluh iba na povýšených úradníkov, pri ktorých je rozdiel
         medzi ich hodnotením a priemerným hodnotením ich generálneho riaditeľstva výrazne menší ako rozdiel medzi hodnotením žalobcu
         a priemerným hodnotením jeho generálneho riaditeľstva a vylúčiť úradníkov, ktorých hodnotenie je porovnateľné s hodnotením
         žalobcu alebo je trošku horšie. Administratíva musí preskúmať, či rozdiel v zaobchádzaní so žalobcom a tými úradníkmi, ktorí
         dostali porovnateľné alebo horšie hodnotenie je odôvodnené inými aspektmi ich zásluh, akými sú ďalšie informácie týkajúce
         sa ich administratívnej a osobnej situácie, ktoré môžu relativizovať posúdenie dosiahnuté len na základe hodnotiacich správ.
         Administratíva musí najmä preskúmať, či tieto iné aspekty ich zásluh umožnili dospieť k záveru, že zásluhy povýšených úradníkov
         sú skutočne väčšie ako zásluhy žalobcu.

      (pozri body 71, 73 – 75, 77, 82 – 85)
      Odkaz: Súdny dvor, 8. októbra 1986, Clemen a i./Komisia, 91/85, Zb. s. 2853, bod 10; Súdny dvor, 9. novembra 2000, Komisia/Hamptaux,
         C‑207/99 P, Zb. s. I‑9485, bod 19; Súd prvého stupňa, 21. októbra 1997, Patronis/Rada, T‑168/96, Zb. VS s. I‑A‑299, II‑833,
         bod 35; Súd prvého stupňa, 5. marca 1998, Manzo‑Tafaro/Komisia, T‑221/96, Zb. VS s. I‑A‑115, II‑307, bod 18; Súd prvého stupňa,
         3. októbra 2000, Cubero Vermurie/Komisia, T‑187/98, Zb. VS s. I‑A‑195, II‑885, bod 85; Súd prvého stupňa, 11. júla 2002, Perez
         Escanilla/Komisia, T‑163/01, Zb. VS s. I‑A‑131, II‑717, body 28 a 36; Súd prvého stupňa, 19. marca 2003, Tsarnavas/Komisia,
         T‑188/01 až T‑190/01, Zb. VS s. I‑A‑95, II‑495, body 107, 114, 121 a 122; Súd prvého stupňa, 11. decembra 2003, Breton/Súdny
         dvor, T‑323/02, Zb. VS s. I‑A‑325, II‑1587, bod 99; Súd prvého stupňa z 15. septembra 2005, Casini/Komisia, T‑132/03, Zb.
         VS s. I‑A‑253, II‑1169, body 55, 69 a 70; Súd prvého stupňa, 22. februára 2006, Standertskjöld-Nordenstam a Heyraud/Komisia,
         T‑437/04 a T‑441/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑29, II‑A‑2‑127, bod 60


Rozsudok Súdneho dvora z 12. júna 1958. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 2-57.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. júla 2008.#Ministerul Administraţiei şi Internelor - Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti proti Gheorghe Jipa.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunalul Dâmboviţa - Rumunsko.#Občianstvo Únie - Článok 18 ES - Smernica 2004/38/ES - Právo občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov.#Vec C-33/07.

text:
      Vec C‑33/07
      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      proti
      Gheorghe Jipa
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Tribunalul Dâmboviţa)
      „Občianstvo Únie – Článok 18 ES – Smernica 2004/38/ES – Právo občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Občianstvo Európskej únie – Ustanovenia Zmluvy – Osobná pôsobnosť
      (Článok 17 ods. 1 ES a článok 18 ES)
      2.        Občianstvo Európskej únie – Právo na voľný pohyb a pobyt na území členských štátov – Smernica 2004/38
      (Článok 18 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/38, článok 27)
      1.        Príslušník členského štátu, repatriovaný z územia iného členského štátu, má v zmysle článku 17 ods. 1 ES štatút občana Únie,
         a teda sa môže aj voči členskému štátu svojho pôvodu domáhať práv, ktoré patria k tomuto štatútu, najmä práva voľne sa pohybovať
         a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré priznáva článok 18 ES. V tejto súvislosti právo na voľný pohyb zahŕňa tak
         právo občanov Európskej únie vstúpiť na územie iného členského štátu, ako je členský štát ich pôvodu, ako aj právo opustiť
         územie svojho štátu pôvodu. Základné slobody zaručené Zmluvou ES by totiž boli zbavené svojej podstaty, keby členský štát
         pôvodu mohol bez platného odôvodnenia zakázať svojim vlastným štátnym príslušníkom opustiť územie tohto štátu s cieľom usadiť
         sa v inom členskom štáte.

      (pozri body 17, 18)
      2.        Článku 18 ES a článku 27 smernice 2004/38 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať
         sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie 1612/68 a ruší smernice 64/221, 68/360, 72/194, 73/148,
         75/34, 75/35, 90/364, 90/365 a 93/96, neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje obmedziť právo štátneho príslušníka
         členského štátu cestovať na územie iného členského štátu najmä preto, že tento občan bol odtiaľ predtým repatriovaný z dôvodu,
         že sa nachádzal v situácii „nezákonného pobytu“, za podmienky, na jednej strane, že osobné správanie tohto štátneho príslušníka
         predstavuje skutočné, existujúce a dostatočne závažné ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti, a na druhej strane,
         že plánované obmedzujúce opatrenie je vhodné na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje, a neprekračuje rámec toho, čo
         je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. Je úlohou vnútroštátneho súdu na základe skutkových a právnych okolností, ktorými bol odôvodnený
         návrh na obmedzenie práva na výstup, zistiť, či to tak je vo veci, ktorú prejednáva.

      Pokiaľ ide o prvú podmienku, opatrenie obmedzujúce výkon práva voľného pohybu musí byť prijaté z dôvodov spojených s ochranou
         verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti členského štátu, ktorý prijíma toto opatrenie. Toto opatrenie teda nemôže vychádzať
         výlučne z dôvodov, ktoré uvádza iný členský štát na účely odôvodnenia rozhodnutia o vyhostení štátneho príslušníka Spoločenstva
         z územia tohto štátu; táto úvaha však nevylučuje, aby boli uvedené dôvody zohľadnené v rámci posúdenia vykonaného príslušnými
         vnútroštátnymi orgánmi pri prijatí opatrenia obmedzujúceho voľný pohyb.

      (pozri body 25, 28, 30 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 10. júla 2008 (*)

      „Občianstvo Únie – Článok 18 ES – Smernica 2004/38/ES – Právo občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov“
      Vo veci C‑33/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunalul Dâmboviţa
         (Rumunsko) zo 17. januára 2007 a doručený Súdnemu dvoru 24. januára 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte Bucureşti
      proti
      Gheorghe Jipa,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), A. Borg Barthet, M. Ilešič a E. Levits,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        rumunská vláda, v zastúpení: E. Ganea, splnomocnená zástupkyňa,
      –        grécka vláda, v zastúpení: E. Skandalou a G. Papagianni, splnomocnené zástupkyne,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Maidani a I. Trifa, splnomocnené zástupkyne,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. februára 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 18 ES a článku 27 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES
         z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských
         štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS,
         75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77; Mim. vyd. 05/005, s. 46).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu týkajúceho sa návrhu Ministerul Administraţiei şi Internelor – Direcţia Generală de Paşapoarte
         Bucureşti (ministerstvo pre správu a vnútorné veci – generálny direktorát pre pasy v Bukurešti, ďalej len „ministerstvo“),
         aby Tribunalul Dâmboviţa vydal rozhodnutie, ktoré by pánovi Jipovi, rumunskému štátnemu príslušníkovi, zakazovalo na obdobie
         najviac troch rokov cestovať na územie Belgicka.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 4 ods. 1 smernice 2004/38 stanovuje:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o cestovných dokladoch použiteľné na vnútroštátne pohraničné kontroly, všetci občania
         Únie s platným preukazom totožnosti alebo pasom a ich rodinní príslušníci, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu
         a ktorí majú platný pas, majú právo opustiť územie členského štátu, aby cestovali do iného členského štátu.“

      4        Podľa článku 27 ods. 1 a 2 smernice 2004/38:

      „1.      S výhradou ustanovení tejto kapitoly členské štáty môžu obmedziť slobodu pohybu a pobytu občanov Únie a ich rodinných príslušníkov
         bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť na základe dôvodov verejnej politiky [verejného poriadku – neoficiálny preklad], verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia. Tieto dôvody sa nesmú využívať pre ekonomické účely.

      2.      Opatrenia prijaté z dôvodov verejnej politiky [verejného poriadku – neoficiálny preklad] alebo verejnej bezpečnosti musia byť v súlade so zásadou úmernosti [proporcionality – neoficiálny preklad] a musia vychádzať výlučne z osobného správania daného jednotlivca. Trestné činy, ku ktorým došlo v minulosti, sa samé o sebe
         nepovažujú za dôvody na prijatie takýchto opatrení.

      Osobné správanie daného jednotlivca musí predstavovať skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo
         základných záujmov spoločnosti. Zdôvodnenia, ktoré sú oddelené od podrobností prípadu, alebo ktoré sa spoliehajú na aspekty
         všeobecnej prevencie, sú neprijateľné.“

       Vnútroštátna právna úprava
      5        Článok 1 Dohody medzi vládami Belgického kráľovstva, Luxemburského veľkovojvodstva a Holandského kráľovstva na jednej strane
         a rumunskou vládou na druhej strane o opätovnom prijímaní osôb nachádzajúcich sa v situácii nezákonného pobytu, ktorá bola
         schválená dekrétom rumunskej vlády č. 825/1995 (Monitorul Oficial al României č. 241 z 20. októbra 1995, ďalej len „dohoda o opätovnom prijímaní osôb“), stanovuje:

      „Rumunská vláda na žiadosť belgickej, luxemburskej alebo holandskej vlády a bez akýchkoľvek formalít umožní opätovný vstup
         na svoje územie každej osobe, ktorá nesplní alebo už nespĺňa podmienky vstupu alebo pobytu platné na území Belgicka, Luxemburska
         alebo Holandska, ak sa zistí alebo je predpoklad, že ide o rumunského občana.“

      6        Článok 3 ods. 1 a 3 zákona č. 248 z 20. júla 2005 o podmienkach voľného pohybu rumunských občanov v zahraničí (Monitorul Oficial al României č. 682 z 29. júla 2005) v znení uplatniteľnom vo veci samej (ďalej len „zákon č. 248/2005“) uvádza:

      „1.      Výkon práva na voľný pohyb rumunských občanov v zahraničí možno obmedziť len dočasne, v prípadoch a za podmienok stanovených
         týmto zákonom; také obmedzenie sa uloží ako pozastavenie alebo obmedzenie výkonu uvedeného práva.

      ...
      3.      Obmedzenie výkonu práva rumunských občanov na voľný pohyb v zahraničí spočíva v dočasnom zákaze cestovať do určitých štátov,
         ktorý uložia príslušné rumunské orgány za podmienok stanovených týmto zákonom.“

      7        Článok 38 zákona č. 248/2005 stanovuje:

      „Obmedzenie výkonu práva na voľný pohyb rumunských občanov v zahraničí možno uložiť najviac na obdobie troch rokov a len:
      a)      osobe, ktorá bola repatriovaná z dotknutého štátu na základe dohody o opätovnom prijímaní osôb uzavretej medzi Rumunskom a dotknutým
         štátom;

      b)      osobe, ktorej prítomnosť na území dotknutého štátu v dôsledku činnosti, ktorú vykonáva alebo by mohla vykonávať, závažne poškodzuje
         záujmy Rumunska alebo bilaterálne vzťahy medzi Rumunskom a dotknutým štátom.“

      8        Článok 39 zákona č. 248/2005 uvádza:

      „Opatrenie v prípade uvedenom v článku 38 písm. a) vzhľadom na štát, z ktorého územia bola osoba repatriovaná, prijme na požiadanie
         generálneho direktorátu pre pasy súd príslušný podľa bydliska osoby a ak ide o osobu s bydliskom v zahraničí, súd v Bukurešti.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9        Pán Jipa 10. septembra 2006 opustil územie Rumunska a odcestoval do Belgicka. Vzhľadom na svoj „nezákonný pobyt“ v tomto členskom
         štáte bol 26. novembra 2006 repatriovaný do Rumunska na základe dohody o opätovnom prijímaní osôb.

      10      Dňa 11. januára 2007 sa ministerstvo obrátilo na Tribunalul Dâmboviţa s návrhom na prijatie opatrenia podľa článkov 38 a 39
         zákona č. 248/2005, na základe ktorého by mal pán Jipa na obdobie najviac troch rokov zakázané cestovať na územie Belgicka.

      11      Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že návrh ministerstva nespresňuje povahu „nezákonného pobytu“ pána Jipu, ktorý viedol k jeho
         repatriácii.

      12      Za týchto okolností Tribunalul Dâmboviţa rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok [18 ES]… vykladať v tom zmysle, že mu odporuje rumunská právna úprava (to znamená články 38 a 39 [zákona č. 248/2005]),
         ktorá vytvára prekážky výkonu práva na voľný pohyb osôb?

      2.      a)     Predstavujú ustanovenia článkov 38 a 39 [zákona č. 248/2005], ktoré zakazujú osobe (rumunskému občanovi a teraz tiež občanovi
         Európskej únie) voľný vstup na územie iného štátu (v tomto prípade ide o členský štát Európskej únie), prekážku voľného pohybu
         osôb stanoveného v článku 18 ES?

      b)      Môže členský štát Európskej únie (v tomto prípade Rumunsko) stanoviť svojim občanom obmedzenia výkonu práva na voľný pohyb
         osôb na území iného členského štátu?

      3.      a)     Spadá ‚nezákonný pobyt‘ v zmysle dekrétu [rumunskej] vlády č. 825/1995, vnútroštátneho ustanovenia o schválení [dohody o opätovnom
         prijímaní osôb] (na základe ktorého bolo nariadené opätovné prijatie odporcu, ktorý sa nachádzal v situácii ‚nezákonného pobytu‘),
         pod dôvody ‚verejného poriadku‘ alebo ‚verejnej bezpečnosti‘ uvedené v článku 27 smernice 2004/38 v tom zmysle, že členský
         štát môže prijať opatrenia obmedzujúce voľný pohyb týchto osôb?

      b)      V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku, má sa článok 27 smernice [2004/38] vykladať v tom zmysle, že členské
         štáty môžu stanoviť obmedzenia voľného pohybu a pobytu občanovi Európskej únie z dôvodov ‚verejného poriadku‘ a ‚verejnej
         bezpečnosti‘ automaticky, bez posúdenia ‚osobného správania‘ danej osoby?“

      13      Keďže sa vnútroštátny súd domnieva, že uvedené otázky si naliehavo vyžadujú odpoveď Súdneho dvora vzhľadom na skutočnosť,
         že pán Jipa má mať možnosť vykonávať svoje právo na voľný pohyb, resp. sa čo najskôr dozvedieť, či sa na neho vzťahuje obmedzenie
         výkonu tohto práva, požiadal Súdny dvor, aby prejudiciálne konanie prebehlo v skrátenom konaní v súlade s článkom 104a prvým
         odsekom rokovacieho poriadku.

      14      Predseda Súdneho dvora túto žiadosť zamietol uznesením z 3. apríla 2007 z dôvodu, že podmienky stanovené uvedeným článkom
         104a prvým odsekom neboli splnené.

       O prejudiciálnych otázkach
      15      Svojimi otázkami, ktoré je potrebné skúmať vo vzájomnej súvislosti, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článku 18 ES a článku
         27 smernice 2004/38 odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje obmedziť právo štátneho príslušníka členského štátu
         cestovať na územie iného členského štátu najmä preto, že tento občan bol odtiaľ predtým repatriovaný z dôvodu, že sa nachádzal
         v situácii „nezákonného pobytu“.

      16      Vo svojich písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru sa rumunská, grécka vláda a Komisia Európskych spoločenstiev
         zhodujú na tom, že na dané otázky je potrebné odpovedať kladne.

      17      V tomto ohľade je opodstatnené najskôr uviesť, že pán Jipa ako rumunský štátny príslušník má v zmysle článku 17 ods. 1 ES
         štatút občana Únie, a teda sa môže aj voči členskému štátu svojho pôvodu domáhať práv, ktoré patria k tomuto štatútu, najmä
         práva voľne sa pohybovať a zdržiavať sa na území členských štátov, ktoré priznáva článok 18 ES (pozri v tomto zmysle najmä
         rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C‑184/99, Zb. s. I‑6193, body 31 až 33; z 26. októbra 2006, Tas‑Hagen a Tas, C‑192/05,
         Zb. s. I‑10451, bod 19, ako aj z 23. októbra 2007, Morgan a Bucher, C‑11/06 a C‑12/06, Zb. s. I‑9161, body 22 a 23).

      18      Ďalej je potrebné spresniť, ako uviedol generálny advokát v bode 35 svojich návrhov, že právo na voľný pohyb zahŕňa tak právo
         občanov Európskej únie vstúpiť na územie iného členského štátu, ako je členský štát ich pôvodu, ako aj právo opustiť územie
         svojho štátu pôvodu. Ako totiž Súdny dvor už mal príležitosť zdôrazniť, základné slobody zaručené Zmluvou ES by boli zbavené
         svojej podstaty, keby členský štát pôvodu mohol bez platného odôvodnenia zakázať svojim vlastným štátnym príslušníkom opustiť
         územie tohto štátu s cieľom usadiť sa v inom členskom štáte (pozri analogicky, pokiaľ ide o slobodu usadiť sa a voľný pohyb
         pracovníkov, rozsudky z 27. septembra 1988, Daily Mail a General Trust, 81/87, Zb. s. 5483, bod 16; zo 14. júla 1994, Peralta,
         C‑379/92, Zb. s. I‑3453, bod 31, a z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 97).

      19      Článok 4 ods. 1 smernice 2004/38 okrem toho výslovne stanovuje, že všetci občania Únie s platným preukazom totožnosti alebo
         pasom majú právo opustiť územie členského štátu, aby cestovali do iného členského štátu.

      20      Z toho vyplýva, že na situáciu, v akej sa nachádza odporca vo veci samej, ktorá je opísaná v bode 9 a 10 tohto rozsudku, sa
         vzťahuje právo voľného pohybu a pobytu občanov Únie v členských štátoch.

      21      Napokon je dôležité pripomenúť, že právo občanov Únie voľne sa pohybovať nie je nepodmienečné, ale môže podliehať obmedzeniam
         a podmienkam stanoveným v Zmluve, ako aj v predpisoch, ktoré boli prijaté na jej vykonanie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky
         z 11. apríla 2000, Kaba, C‑356/98, Zb. s. I‑2623, bod 30; zo 6. marca 2003, Kaba, C‑466/00, Zb. s. I‑2219, bod 46, a z 10. apríla
         2008, Komisia/Holandsko, C‑398/06, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 27).

      22      Pokiaľ ide o spor vo veci samej, tieto obmedzenia a podmienky vyplývajú najmä z článku 27 ods. 1 smernice 2004/38, ktorý umožňuje
         členským štátom obmedziť voľný pohyb občanov Únie alebo ich rodinných príslušníkov najmä z dôvodov verejného poriadku alebo
         verejnej bezpečnosti.

      23      V tomto ohľade Súdny dvor vždy zdôrazňoval, že hoci členské štáty môžu v súlade s ich vnútroštátnymi potrebami, ktoré môžu
         byť v jednotlivých členských štátoch a obdobiach rôzne, v podstate voľne stanoviť požiadavky verejného poriadku a verejnej
         bezpečnosti, stále platí, že v kontexte Spoločenstva a najmä na účely odôvodnenia odchýlky zo základnej zásady voľného pohybu
         osôb, je potrebné tieto požiadavky chápať striktne v tom zmysle, že ich rozsah nemožno určiť jednostranne každým členským
         štátom bez kontroly zo strany orgánov Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. októbra 1975, Rutili, 36/75, Zb. s. 1219,
         body 26 a 27; z 27. októbra 1977, Bouchereau, 30/77, Zb. s. 1999, body 33 a 34; zo 14. marca 2000, Église de scientologie,
         C‑54/99, Zb. s. I‑1335, bod 17, ako aj zo 14. októbra 2004, Omega, C‑36/02, Zb. s. I‑9609, body 30 a 31). V judikatúre bolo
         spresnené, že pojem verejný poriadok v každom prípade predpokladá, že popri porušení sociálneho poriadku, ktorým je každé
         porušenie zákona, je prítomné aj skutočné, existujúce a dostatočne závažné ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti
         (pozri najmä rozsudky Rutili, už citovaný, bod 28; Bouchereau, už citovaný, bod 35, ako aj z 29. apríla 2004, Orfanopoulos
         a Oliveri, C‑482/01 a C‑493/01, Zb. s. I‑5257, bod 66).

      24      Takýto rámec odchýlok z uvedenej základnej zásady, na ktoré sa môže členský štát odvolávať, najmä predpokladá, ako to vyplýva
         z článku 27 ods. 2 smernice 2004/38, že opatrenia prijaté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti musia vychádzať
         výlučne z osobného správania daného jednotlivca, pričom nemožno prijať odôvodnenia, ktoré nie sú priamo spojené s dotknutým
         individuálnym prípadom alebo vychádzajú z dôvodov verejnej prevencie.

      25      Je potrebné dodať, ako správne uviedla rumunská vláda, Komisia a generálny advokát v bode 43 svojich návrhov, že opatrenie
         obmedzujúce výkon práva voľného pohybu musí byť prijaté z dôvodov spojených s ochranou verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti
         členského štátu, ktorý prijíma toto opatrenie. Toto opatrenie teda nemôže vychádzať výlučne z dôvodov, ktoré uvádza iný členský
         štát na účely odôvodnenia, ako je to v spore vo veci samej, rozhodnutia o vyhostení štátneho príslušníka Spoločenstva z územia
         tohto štátu; táto úvaha však nevylučuje, aby boli uvedené dôvody zohľadnené v rámci posúdenia vykonaného príslušnými vnútroštátnymi
         orgánmi pri prijatí opatrenia obmedzujúceho voľný pohyb (pozri analogicky rozsudok z 31. januára 2006, Komisia/Španielsko,
         C‑503/03, Zb. s. I‑1097, bod 53).

      26      Inými slovami, v situácii, akou je tá vo veci samej, môže členský štát pôvodu občana Únie zohľadňovať na účely obmedzenia
         jeho práva voľného pohybu okolnosť, že tento občan bol repatriovaný z územia iného členského štátu, kde sa nachádzal v situácii
         „nezákonného pobytu“, len vtedy, ak osobné správanie tohto jednotlivca predstavuje skutočné, existujúce a dostatočne závažné
         ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti.

      27      Situácia, ktorá bola predmetom sporu vo veci samej, zjavne nezodpovedá požiadavkám uvedeným v bodoch 22 až 26 tohto rozsudku.
         Najmä sa zdá, že zo spisu, ktorý Súdnemu dvoru predložil vnútroštátny súd, a z písomných pripomienok rumunskej vlády vyplýva,
         že návrh ministerstva, ktorého cieľom je obmedziť právo voľného pohybu pána Jipu, vychádza výlučne z opatrenia repatriácie
         tejto osoby z územia Belgického kráľovstva z dôvodu, že táto sa v danom členskom štáte nachádzala v situácii „nezákonného
         pobytu“, bez akéhokoľvek osobitného posúdenia individuálneho správania dotknutej osoby alebo odvolania sa na ohrozenie, ktoré
         táto osoba môže predstavovať pre verejný poriadok alebo verejnú bezpečnosť. Okrem toho rumunská vláda vo svojich písomných
         pripomienkach spresňuje, že ani rozhodnutie belgických orgánov, ktorým bola nariadená repatriácia pána Jipu, nebolo založené
         na dôvodoch verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti.

      28      V každom prípade je úlohou vnútroštátneho súdu uskutočniť nevyhnutné skúmanie v tomto ohľade na základe skutkových a právnych
         okolností, ktorými bol vo veci samej odôvodnený návrh ministerstva na obmedzenie práva pána Jipu na výstup.

      29      V rámci toho posúdenia má vnútroštátny súd takisto určiť, či uvedené obmedzenie práva na výstup je vhodné na zabezpečenie
         realizácie cieľa, ktorý sleduje a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. Z článku 27 ods. 2 smernice
         2004/38 a z ustálenej judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že opatrenie obmedzujúce právo na voľný pohyb môže byť odôvodnené
         len vtedy, ak rešpektuje zásadu proporcionality (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 2. augusta 1993, Alluè a i., C‑259/91,
         C‑331/91 a C‑332/91, Zb. s. I‑4309, bod 15; zo 17. septembra 2002, Baumbast a R, C‑413/99, Zb. s. I‑7091, bod 91, ako aj z 26. novembra
         2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Zb. s. I‑10981, bod 43).

      30      Preto je potrebné odpovedať na prvú a druhú otázku, ako aj prvú časť tretej otázky, že článku 18 ES a článku 27 smernice 2004/38
         neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje obmedziť právo štátneho príslušníka členského štátu cestovať na územie
         iného členského štátu najmä preto, že tento občan bol odtiaľ predtým repatriovaný z dôvodu, že sa nachádzal v situácii „nezákonného
         pobytu“, za podmienky, na jednej strane, že osobné správanie tohto štátneho príslušníka predstavuje skutočné, existujúce a dostatočne
         vážne ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti, a na druhej strane, že plánované obmedzujúce opatrenie je vhodné
         na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. Je úlohou
         vnútroštátneho súdu zistiť, či to tak je vo veci, ktorú prejednáva.

       O trovách
      31      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článku 18 ES a článku 27 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných
            príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68
            a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS,
            neodporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje obmedziť právo štátneho príslušníka členského štátu cestovať na územie
            iného členského štátu najmä preto, že tento občan bol odtiaľ predtým repatriovaný z dôvodu, že sa nachádzal v situácii „nezákonného
            pobytu“, za podmienky, na jednej strane, že osobné správanie tohto štátneho príslušníka predstavuje skutočné, existujúce a dostatočne
            závažné ohrozenie jedného zo základných záujmov spoločnosti, a na druhej strane, že plánované obmedzujúce opatrenie je vhodné
            na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sleduje, a neprekračuje rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie. Je úlohou
            vnútroštátneho súdu zistiť, či to tak je vo veci, ktorú prejednáva.
      Podpisy
      * Jazyk konania: rumunčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. októbra 2005.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike.#DPH - Odpočet dane zaplatenej na vstupe - Vybavenie financované prostredníctvom dotácií.#Vec C-243/03.

text:
      Vec C‑243/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Francúzskej republike
      „DPH – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Tovar určený na vybavenie financovaný prostredníctvom dotácií“
      Návrhy prednesené 10. marca 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. októbra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Obmedzenia práva na odpočet – Vnútroštátna právna úprava, ktorá obmedzuje odpočítateľnosť dane týkajúcej
            sa nákupu tovaru určeného na vybavenie, financovaného dotáciami – Neprípustnosť
      (Smernica Rady 77/388, články 17 a 19)
      Členský štát, ktorý zaviedol osobitné pravidlo obmedzujúce právo na odpočet dane z pridanej hodnoty týkajúcej sa nákupu tovaru
         určeného na vybavenie, z dôvodu, že tento nákup bol financovaný prostredníctvom dotácií, si nesplnil povinnosti, ktoré mu
         vyplývajú z práva Spoločenstva, najmä z článkov 17 a 19 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa daní z obratu.

      (pozri bod 37 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. októbra 2005 (*)

      „DPH – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Tovar určený na vybavenie financovaný prostredníctvom dotácií“
      Vo veci C‑243/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 6. júna 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci N. Coutrelis, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Francúzskej republike, v zastúpení: G. de Bergues a C. Jurgensen‑Mercier, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J.‑P. Puissochet, S. von Bahr (spravodajca), J. Malenovský a U. Lõhmus,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že zavedením osobitného pravidla obmedzujúceho
         právo na odpočet dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), týkajúcej sa nákupu tovaru určeného na vybavenie, z dôvodu, že
         tento nákup bol financovaný prostredníctvom dotácií, si Francúzska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z práva
         Spoločenstva, a najmä z článkov 17 a 19 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov
         členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES
         L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23) zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102, s. 18;
         Mim. vyd. 09/001, s. 274, ďalej len „šiesta smernica“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2       Článok 2 druhý riadok prvej smernice Rady 67/227/EHS z 11. apríla 1967 o harmonizácii právnych predpisov členských štátov
         týkajúcich sa dane z obratu (Ú. v. ES 71, s. 1301; Mim. vyd. 09/001, s. 3) zmenenej a doplnenej šiestou smernicou (ďalej len
         „prvá smernica“), stanovuje, že „na každú transakciu sa vyrubí daň z pridanej hodnoty vypočítaná z ceny tovaru alebo služieb
         podľa sadzieb platných pre tento tovar alebo služby po odrátaní dane z pridanej hodnoty, ktorou boli priamo zaťažené jednotlivé
         nákladové prvky“.

      3       Článok 11 A ods. 1 písm. a) šiestej smernice stanovuje, že zdaniteľným základom je:
      „v prípade poskytovania tovaru alebo služieb… všetko, čo predstavuje protihodnotu, ktorú získal alebo získa dodávateľ [alebo
         poskytovateľ – neoficiálny preklad]od kupujúceho, od zákazníka alebo od tretej strany za tento tovar alebo služby vrátane dotácií priamo súvisiacich s cenou
         tohto tovaru alebo služieb“.

      4       Článok 17 ods. 2 písm. a) uvedenej smernice v znení vyplývajúcom z článku 28 písm. f) tejto smernice stanovuje, že „pokiaľ
         sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [platiteľ dane – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť… daň z pridanej hodnoty, ktorá je splatná alebo zaplatená
         s ohľadom na tovary alebo služby, ktoré mu boli alebo majú byť dodané v tuzemsku inou osobou podliehajúcou dani [iným platiteľom
         dane – neoficiálny preklad]“.

      5       Odsek 5 toho istého článku upresňuje:
      „V prípade tovarov a služieb pre potreby daňovníka obe plnenia zahrnuté [V prípade tovarov a služieb, ktoré platiteľ dane
         používa zároveň pri plneniach uvedených – neoficiálny preklad] v odsekoch 2 a 3, kde ide o odpočítateľnú daň z pridanej hodnoty a pri plneniach, kde daň z pridanej hodnoty nie je odpočítateľná,
         je povolené odrátať iba tú časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa týka prvých plnení.

      Táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za všetky plnenia realizované daňovníkom [platiteľom dane – neoficiálny preklad].

      …“
      6       Článok 19 ods. 1 šiestej smernice s názvom „Výpočet odpočítateľnej čiastky“ stanovuje:
      „Čiastka odpočítateľná podľa prvého pododseku článku 17 (5) sa vypočíta podľa vzorca, kde:
      –       ako čitateľ sa uvádza celková suma obratu bez dane z pridanej hodnoty za rok za plnenia, pri ktorých možno daň z pridanej
         hodnoty znížiť podľa článku 17 (2) a (3),

      –       ako menovateľ sa uvádza celková suma obratu, bez dane z pridanej hodnoty, za rok za plnenia zahrnuté do čitateľa a zaplnenia,
         kde sa daň z pridanej hodnoty neznižuje. Členské štáty môžu do menovateľa zahrnúť aj sumu podpory (subvencie), ktorá nie je
         uvedená v článku 11 A (1) a).

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      7       Článok 271 všeobecného daňového zákonníka (ďalej len „VDZ“) stanovuje:
      „I. 1. Daň z pridanej hodnoty, ktorá sa vzťahuje na prvky ceny zdaniteľného plnenia, je odpočítateľná od dane z pridanej hodnoty,
         ktorá sa vzťahuje na toto plnenie.

      …
      II. 1. Pokiaľ sú tovary alebo služby používané na potreby ich zdaniteľných plnení a pod podmienkou, že tieto plnenia zakladajú
         právo na odpočet, daň, v súvislosti s ktorou si osoby zodpovedné za platbu môžu uplatniť odpočet, je [najmä]:

      a) daň, ktorá je uvedená na faktúrach, ktoré sú im doručené predávajúcimi, pokiaľ títo boli zákonne splnomocnení ju na takýchto
         faktúrach uviesť;

      …“
      8       Článok 212 prílohy II VDZ, v znení článku 2 dekrétu č. 94-452 z 3. júna 1994 (JORF z°5. júna 1994, s. 8143), stanovuje:
      „1.      Osoby zodpovedné za platbu, ktoré v rámci svojich aktivít v pôsobnosti dane z pridanej hodnoty nevykonávajú len plnenia, ktoré
         zakladajú právo na odpočet, môžu odpočítať časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa vzťahuje na tovary predstavujúce hmotné
         investície používané na výkon ich aktivít.

      Táto časť predstavuje výšku odpočítateľnej dane po uplatnení, podľa okolností, ustanovení článku 207 bis vynásobenú pomerom:
      a)      v čitateli celkovej ročnej sumy obratu bez dane z pridanej hodnoty za plnenia, pri ktorých možno daň z pridanej hodnoty znížiť,
         vrátane dotácií priamo súvisiacich s cenou týchto plnení;

      b)      v menovateli celkovej ročnej sumy obratu bez dane z pridanej hodnoty za plnenia zahrnuté do čitateľa a za plnenia, kde sa
         daň z pridanej hodnoty neznižuje a všetkých dotácií vrátane tých, ktoré nesúvisia priamo s cenou plnení.

      …“
      9       Pokyn Úradu daňovej legislatívy z 8. septembra 1994 (Úradný daňový vestník, osobitné vydanie 3 CA-94, z 22. septembra 1994, ďalej len „pokyn z 8. septembra 1994“) upresňuje vo svojej druhej knihe
         týkajúcej sa pravidiel práva na odpočet:

      „150. Pojem dotácie na vybavenie
      Ide o nezdaniteľné dotácie, ktoré sú vo chvíli ich poskytnutia priznané na financovanie konkrétneho investičného majetku.
      …
      151.      Pravidlá vzťahujúce sa na dotácie na vybavenie
      Daň z investícií financovaných dotáciou môže byť odpočítaná za zvyčajných okolností, ak osoba zodpovedná za platbu zahrnie
         do ceny svojich plnení dotácie na amortizáciu tovarov, financovaných celkovo alebo čiastočne touto dotáciou.

      Ak sa potvrdí, že podmienka, podľa ktorej sa amortizácia týchto tovarov musí odzrkadliť v cene, nebola rešpektovaná, DPH za
         tieto tovary nemožno odpočítať, a to do výšky pomernej časti sumy financovanej dotáciou na vybavenie.

      Príklad:
      Investičný majetok, ktorého kúpna cena je 1 180 000 F (TTC), DPH 186 000 F, je čiastočne (20 %) financovaný dotáciou na vybavenie
         vo výške 237 200 F.

      Osoba zodpovedná za platbu nepremietla amortizovanú časť tovaru, ktorá zodpovedá časti financovanej dotáciou na vybavenie
         do ceny zdaniteľného plnenia. Následne mohla byť daň, ktorá zaťažuje tovar (186 000 F) odpočítaná len vo výške 186 000 F x
         80 % = 148 800 F.

      Osoba zodpovedná za platbu uplatní podľa okolností za zvyčajných podmienok percento odpočítania podniku, na daň, ktorá bola
         takto vypočítaná.“

       Konanie pred podaním žaloby
      10     V nadväznosti na sťažnosť doručila Komisia francúzskej vláde 23. apríla 2001 výzvu, v ktorej uvádza, že Francúzska republika
         porušila článok 17 ods. 2 a 5 a článok 19 šiestej smernice, na jednej strane tým, že uplatnila čiastku odpočítania DPH na
         všetkých platiteľov dane vrátane tých, ktorí vykonávajú len zdaniteľné plnenia, ktoré zakladajú právo odpočet (ďalej len „celkovo
         zdaňovaní platitelia dane“), a na druhej strane tým, že systémom dotácií na vybavenie obmedzila právo na odpočet za podmienok,
         ktoré táto smernica neupravuje.

      11     Keďže Komisia nedostala na svoju výzvu odpoveď v stanovenej lehote, vydala 20. decembra 2001 odôvodnené stanovisko, v ktorom
         vyzýva uvedený členský štát, aby prijal nevyhnutné opatrenia na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov
         od jeho doručenia.

      12     Listom zo 7. januára 2002 francúzska vláda v odpovedi na výzvu Komisie najmä upresnila, že odpočítateľná čiastka sa vzťahuje
         výlučne na platiteľov dane, ktorí vykonávajú zároveň zdaniteľné plnenia a plnenia oslobodené od DPH (ďalej len „zmiešane zdaňovaní
         platitelia dane“) a nie na celkovo zdaňovaných platiteľov dane.

      13     Komisia vypracovala 26. júna 2002 dodatočné odôvodnené stanovisko, v ktorom upustila od prvej výhrady, založenej na uplatnení
         odpočítateľnej čiastky na celkovo zdaňovaných platiteľov dane, pričom zopakovala druhú výhradu týkajúcu sa obmedzenia práva
         na odpočet DPH, ktorá zaťažuje tovary financované dotáciami.

      14     Keďže Komisiu odpoveď francúzskej vlády na toto dodatočné odôvodnené stanovisko neuspokojila, rozhodla sa podať túto žalobu.
       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      15     Komisia vytýka francúzskej vláde, že zaviedla obmedzenia práva na odpočet DPH v bodoch 150 a 151 pokynu z 8. septembra 1994,
         ktoré nie sú upravené šiestou smernicou a ktoré nemôžu byť odôvodnené ani tým, že sa zakladajú na článku 2 prvej smernice.

      16     V tejto súvislosti Komisia tvrdí, že pokiaľ ide o zmiešane zdaňovaných platiteľov dane v zmysle šiestej smernice, odpočet
         DPH je obmedzené výškou plnení, ktoré zakladajú právo na odpočet, buď uplatnením všeobecnej odpočítateľnej čiastky na podnik,
         ako je to uvedené v článku 19 ods. 1 smernice, alebo ak si to členský štát želá – najmä v snahe zabrániť zneužitiu – podľa
         jednej z metód uvedených v článku 17 ods. 5 treťom pododseku tejto smernice (rôzne odpočítateľné čiastky pre rozdielne oblasti
         činnosti podniku, alebo priame pridelenie tovaru na konkrétnu činnosť). Ak členský štát uplatní odpočítateľné čiastky, nedovoľuje
         mu žiadne ustanovenie šiestej smernice, aby pred týmto uplatnením znížil základ DPH, na ktorý sa táto čiastka uplatňuje, opierajúc
         sa o pôvod prostriedkov, použitých na získanie tovaru alebo o spôsob výpočtu ceny zdaniteľných plnení, ktoré vykonal dotknutý
         platiteľ dane.

      17     Pokiaľ ide o celkovo zdaňovaných platiteľov dane, nedovoľuje žiadne ustanovenie šiestej smernice podriadiť odpočet DPH týkajúcej
         sa tovaru určeného na vybavenie obmedzeniu vzťahujúcemu sa na zdroj prostriedkov, ktoré boli použité na získanie tohto tovaru,
         alebo spôsob výpočtu cien vykonaných plnení.

      18     Pokiaľ ide o dotácie získané platiteľom dane, okrem článku 11 A ods. 1 písm. a) a článku 19 šiestej smernice, táto smernica
         nijak neupravuje zohľadnenie dotácií pri likvidácii DPH, ktorá má byť zaplatená platiteľmi dane. Z ustálenej judikatúry však
         vyplýva, že obmedzenia práva na odpočet sa pripúšťajú len v prípadoch výslovne stanovených v šiestej smernici (pozri rozsudky
         z 21. septembra 1988, Komisia/Francúzsko, 50/87, Zb. s. 4797, body 16 a 17, a zo 6. júla 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Zb.
         s. I‑1883).

      19     V súvislosti s článkom 2 druhým odsekom prvej smernice Komisia tvrdí, že obsah tohto ustanovenia len opakuje obsah článku
         17 ods. 2 šiestej smernice.

      20     Francúzska vláda usudzuje, že ustanovenia týkajúce sa dotácií na vybavenie, a najmä podmienka týkajúca sa amortizácie tovaru,
         predstavujú len vykonanie všeobecných podmienok práva na odpočet uvedených v článku 2 druhom odseku prvej smernice a upravených
         článkom 17 ods. 2 šiestej smernice.

      21     Zo spojených ustanovení týchto dvoch článkov vyplýva, že právo na odpočet sa vykoná, ak sa tovar používa na výkon činností,
         ktoré zakladajú právo na odpočet, a ak cena plnení uskutočnených na výstupe a zdanených DPH zahŕňa cenu tohto tovaru, ktorý
         je buď financovaný dotáciou na vybavenie, alebo inými zdrojmi platiteľa dane.

      22     Podľa francúzskej vlády totiž z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že odpočítať možno len výšku DPH, ktorá priamo
         zaťažuje cenu rôznych prvkov, ktoré vytvárajú cenu zdaniteľného plnenia, a že právo na odpočet vzniká, ak náklady vynaložené
         platiteľom dane priamo a bezprostredne súvisia s plnením podliehajúcim DPH alebo podobným plnením (pozri najmä rozsudky z 5. mája
         1982, Schul, 15/81, Zb. s. 1409, bod 10, a z 27. septembra 2001, Cibo Participations, C‑16/00, Zb. s. I‑6663, body 31 až 33).

      23     Francúzska vláda taktiež upresňuje, že použitie možnosti, ktorá vyplýva z článku 19 ods. 1 šiestej smernice, zahrnúť dotácie
         na vybavenie do menovateľa odpočítateľnej čiastky vedie k obmedzeniu výkonu práva na odpočet pre všetky náklady platiteľa
         dane, hoci poskytnutie týchto dotácií je nevyhnutne konkrétne.

      24     Okrem toho využitie tejto možnosti, ktorá sa týka len zmiešane zdaňovaných platiteľov dane, by mohlo takisto viesť k vzniku
         významných narušení hospodárskej súťaže medzi týmito platiteľmi dane a celkovo zdaňovanými platiteľmi dane.

      25     Francúzska vláda dodáva, že podmienka týkajúca sa odzrkadlenia ceny nákladov vynaložených platiteľom dane v cene plnení zdanených
         DPH umožňuje vyhnúť za situácii, v ktorej príjemcovia nezdanených dotácii zneužijú vo svoj prospech mechanizmus odpočítania
         tejto dane. V tejto súvislosti francúzska vláda najmä tvrdí, že tento mechanizmus sa môže, pokiaľ ide o investičný majetok,
         ktorý je financovaný dotáciami na vybavenie, uplatniť tak, že DPH odpočítateľná na vstupe je vyššia ako DPH, ktorá sa vyberie
         na výstupe.

      26     Španielska vláda tvrdí, že priame obmedzenie práva na odpočet DPH zaplatenej pri získaní investičného majetku financovaného
         dotáciami je konkrétnym uplatnením zásad, na ktorých je založené zahrnutie dotácií, ktoré nie sú súčasťou zdaniteľného základu
         podľa článku 11 A ods. 1 písm. a) šiestej smernice do menovateľa odpočítateľnej čiastky v zmysle článku 19 ods. 1 tejto smernice.
         Takéto obmedzenie je preto v súlade s právom Spoločenstva a je odôvodnené pravidlami vyplývajúcimi zo šiestej smernice.

      27     Táto vláda tiež uvádza, že členské štáty môžu uplatňovať článok 19 šiestej smernice nezávisle na jej článku 17 ods. 5 a že
         tak môžu toto ustanovenie uplatňovať na celkovo zdaňovaných platiteľov dane a nielen na zmiešane zdaňovaných platiteľov dane.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      28     Je potrebné pripomenúť, že v zmysle ustálenej judikatúry je právo na odpočet upravené článkom 17 a nasledujúcimi šiestej smernice
         zjednocujúcim prvkom mechanizmu DPH a nemôže byť z princípu obmedzené. Uplatňuje sa okamžite na celkovú výšku daní, ktoré
         sa týkajú plnení vykonaných na vstupe. Akékoľvek obmedzenie práva na odpočet DPH má dosah na úroveň daňového zaťaženia a musí
         sa uplatniť podobným spôsobom vo všetkých členských štátoch. Z toho vyplýva, že výnimky sú prípustné len v prípadoch, ktoré
         sú výslovne upravené v šiestej smernici (pozri najmä rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný, body 15 až 17; BP Soupergaz,
         už citovaný, bod 18, a z 8. januára 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Zb. s. I‑81, bod 42).

      29     V tejto súvislosti článok 17 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že právo na odpočet dane vzniká v čase vyrubenia odpočítateľnej
         dane a podľa odseku 2 tohto článku má platiteľ dane právo, pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných
         plnení, odpočítať z DPH, ktorú má zaplatiť, daň splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať
         iný platiteľ dane.

      30     Pokiaľ ide o zmiešane zdaňovaných platiteľov dane, z článku 17 ods. 5 prvého a druhého pododseku šiestej smernice vyplýva,
         že právo na odpočet sa vypočíta podľa odpočítateľnej čiastky určenej v zmysle článku 19 tejto smernice. Uvedený článok 17
         ods. 5 tretí pododsek umožňuje členským štátom vybrať inú metódu určenia práva na odpočet z metód, ktoré sú uvedené v tomto
         pododseku, teda najmä určenie pomernej časti za každú oblasť podnikateľskej činnosti, alebo odpočet dane z pridanej hodnoty
         na základe použitia celku alebo časti tovarov a služieb na konkrétnu činnosť.

      31     Článok 11 A ods. 1 písm. a) šiestej smernice stanovuje, že dotácie priamo súvisiace s cenou tovaru alebo služby sú zdaniteľné
         rovnako ako táto cena. Pokiaľ ide o iné dotácie, ako sú tie, ktoré priamo súvisia s cenou, vrátane dotácií, ktorých sa týka
         táto vec, článok 19 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že členské štátu majú možnosť ich zahrnúť do menovateľa pri výpočte odpočítateľnej
         čiastky, ktorá sa uplatňuje, keď platiteľ dane vykonáva zároveň plnenia, ktoré zakladajú právo na odpočet, a plnenia oslobodené
         od dane.

      32     Ako správne pripomenula Komisia, šiesta smernica s výnimkou týchto dvoch ustanovení nijako neupravuje zohľadnenie dotácií
         pri vypočítaní DPH.

      33     Je však potrebné uviesť, že keď je získanie dotknutého tovaru financované dotáciou, podmieňujú dotknuté vnútroštátne ustanovenia
         právo na odpočet DPH skutočnosťou, že amortizácia tohto tovaru sa odzrkadlí v cene plnení vykonaných platiteľom dane, čo je
         podmienka, ktorá nevyplýva zo šiestej smernice, a preto vytvára obmedzenie práva na odpočet, ktoré nie je smernicou dovolené.

      34     V tejto súvislosti je na jednej strane potrebné odmietnuť tvrdenie francúzskej vlády týkajúce sa článku 2 druhého odseku prvej
         smernice. Toto ustanovenie, obmedzujúce sa na vyjadrenie zásady práva na odpočet, ktorej systém je predmetom ustanovení šiestej
         smernice, nemôže byť základom obmedzenia práva na odpočet, ktoré nie je uvedenými ustanoveniami upravené (pozri rozsudok Komisia/Francúzsko,
         už citovaný, bod 23).

      35     Na druhej strane je potrebné upresniť, že, ako uviedol generálny advokát v bode 23 svojich návrhov, členské štáty sú povinné
         uplatňovať šiestu smernicu, aj keď ju považujú za zdokonaliteľnú. Z rozsudku z 8. novembra 2001, Komisia/Holandsko, C‑338/98,
         Zb. s. I‑8265, body 55 a 56, vyplýva, že aj v prípade, že výklad navrhovaný niektorými členskými štátmi umožňuje lepšie dodržiavanie
         cieľov šiestej smernice, akým je napríklad neutralita dane, členské štáty sa nemôžu odchýliť od výslovne stanovených ustanovení
         smernice.

      36     Pokiaľ ide o tvrdenia Španielskeho kráľovstva týkajúce sa článku 19 šiestej smernice, je potrebné uviesť, že jednak sa toto
         ustanovenie uplatňuje výlučne na zmiešane zdaňovaných platiteľov dane a jednak sa uplatňuje len na situácie, ktoré upravuje
         (pozri rozsudok vyhlásený v ten istý deň, Komisia/Španielsko, C‑204/03, Zb. s. I‑8389, body 24 a 25).

      37     Je preto potrebné konštatovať, že zavedením osobitného pravidla obmedzujúceho právo na odpočet DPH týkajúcej sa nákupu tovaru
         určeného na vybavenie, z dôvodu, že tento nákup bol financovaný prostredníctvom dotácií, si Francúzska republika nesplnila
         povinnosti, ktoré jej vyplývajú z práva Spoločenstva, a najmä z článkov 17 a 19 šiestej smernice.

       O trovách
      38     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Francúzsku republiku na náhradu trov konania a Francúzska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Podľa odseku 4 prvého pododseku
         tohto článku Španielske kráľovstvo ako vedľajší účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Zavedením osobitného pravidla obmedzujúceho právo na odpočet DPH týkajúcej sa nákupu tovaru určeného na vybavenie, z dôvodu,
            že tento nákup bol financovaný prostredníctvom dotácií, si Francúzska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
            z práva Spoločenstva, a najmä z článkov 17 a 19 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov
            členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej
            a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995.
      2.      Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 3. decembra 2015.#PP Nature-Balance Lizenz GmbH proti Európskej komisii.#Odvolanie – Humánne lieky – Smernica 2001/83/ES – Články 31 a 116 – Rozhodnutie Komisie prikazujúce členským štátom zrušiť alebo zmeniť vnútroštátne povolenia na uvedenie humánnych liekov obsahujúcich účinnú látku tolperizón na trh.#Vec C-82/15 P.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 6. júna 2007. # Walter Parlante proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Verejná služba - Úradníci - Povýšenie. # Vec T-432/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      zo 6. júna 2007
      Vec T‑432/04
      Walter Parlante
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Povýšenie – Povyšovanie za rok 2003 – Zamietnutie povýšenia – Pridelenie bodov na povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh – Rovnosť zaobchádzania – Všeobecné vykonávacie ustanovenia k článku 45 služobného poriadku – Námietka nezákonnosti – Legitímna dôvera“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie jednak rozhodnutia menovacieho orgánu z 5. júla 2004, ktorým bola zamietnutá
         sťažnosť žalobcu proti rozhodnutiu toho istého orgánu o zamietnutí jeho povýšenia do platovej triedy C 1 za rok 2003, a jednak
         rozhodnutia, pokiaľ to je potrebné, proti ktorému uvedená sťažnosť smerovala

      Rozhodnutie:  Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43 a článok 45 ods. 1)
      2.      Úradníci – Povýšenie – Porovnávacie hodnotenie zásluh
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45 ods. 1)
      3.      Úradníci – Povýšenie – Sľuby
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 45 ods. 1)
      1.      V rámci takého systému povyšovania, ako je systém zavedený všeobecnými vykonávacími ustanoveniami k článkom 43 a 45 služobného
         poriadku prijatými Komisiou, v ktorom na povýšenie je určujúci počet bodov celkovo získaných úradníkmi, ktorí prichádzajú
         do úvahy pre povýšenie, okolnosť, že priznanie určitých bodov na povýšenie spadá do právomoci generálnych riaditeľov alebo
         riaditeľov, nie je sama osebe nezlučiteľná s požiadavkou uskutočniť rozšírené preskúmanie zásluh úradníkov, ktorí prichádzajú
         do úvahy pre povýšenie na úrovni inštitúcie, a to v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania s úradníkmi a právom na služobný
         postup. Ich účasť v konaní na povýšenie totiž umožní zohľadniť osobitosti ich generálneho riaditeľstva alebo riaditeľstva,
         ktoré sú im známe prostredníctvom konzultácií s jednotlivými vedúcimi úradníkmi, a zaviesť jednotnú perspektívu pre správy
         o služobnom postupe jednotlivých úradníkov prichádzajúcich do úvahy pre povýšenie, ktoré vypracovali rôzni hodnotitelia. Ďalej
         so zreteľom najmä na značný počet úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie do vyššej platovej triedy, taký systém,
         v ktorom posúdenie zásluh úradníkov uskutočňované na rôznych úrovniach profesijnej hierarchie je vyjadrené prostredníctvom
         bodov na povýšenie, má za cieľ umožniť menovaciemu orgánu, aby disponoval zdrojmi informácií a správami na porovnanie zásluh
         úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie. To zodpovedá potrebe vykonať starostlivé a nestranné porovnávacie hodnotenie
         kandidatúr v záujme služby a v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania.

      Pokiaľ ide najmä o spôsob prideľovania prioritných bodov, ktoré majú generálne riaditeľstvá k dispozícii na odmeňovanie na
         účely povýšenia úradníkov, ktorí sa v rámci každého generálneho riaditeľstva líšia svojimi zásluhami, tento spôsob sa nemôže
         považovať za nezlučiteľný s rozšíreným preskúmaním zásluh v súlade s článkom 45 služobného poriadku a zásadou rovnosti zaobchádzania.
         Posúdenie takých hľadísk zásluh úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie, sa totiž nutne musí uskutočniť vo vzťahu
         k úradníkom patriacim do toho istého generálneho riaditeľstva, pričom požiadavka rozšíreného preskúmania je splnená v štádiu,
         keď menovací orgán porovná celkový počet bodov na povýšenie získaných úradníkmi, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie
         nezávisle od generálneho riaditeľstva, do ktorého patria. Za týchto podmienok má okolnosť, že počet prioritných bodov, ktoré
         majú generálne riaditeľstvá k dispozícii, je daný na základe počtu úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie v rámci
         týchto generálnych riaditeľstiev, za cieľ zabrániť inflačnému rastu prioritných bodov udeľovaných každým generálnym riaditeľstvom
         a zabezpečuje tak porovnateľnosť bodov na povýšenie a rovnosť zaobchádzania s úradníkmi patriacimi do rôznych generálnych
         riaditeľstiev.

      Pokiaľ ide o prípady, v ktorých najmä z dôvodu osobitostí generálneho riaditeľstva jednoduché uplatnenie prídelu týchto prioritných
         bodov by bránilo primeranému odmeňovaniu zásluh úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie, prislúcha menovaciemu
         orgánu, aby pri výkone svojej rozhodovacej právomoci v oblasti povyšovania zabezpečil dodržanie článku 45 služobného poriadku
         a zásady rovnosti zaobchádzania, pričom priznanie neurčitého počtu prioritných bodov nad vymedzený počet po tom, ako sa dotknutí
         úradníci odvolali, môže z tohto hľadiska predstavovať primerané opatrenie.

      Pokiaľ ide o systém cieľového priemeru určeného hodnotiteľom na účely pridelenia bodov za zásluhy, ktorý vyplýva z poznámok
         a posúdení správy o služobnom postupe, aj keď je pravda, že má za následok porovnávanie týchto správ v prvom rade v rámci
         generálneho riaditeľstva a že celkový počet získaných bodov na povýšenie je až v druhom rade porovnávaný na úrovni celej Komisie,
         predsa však tento systém nie je možné kritizovať, pretože sleduje legitímny cieľ, a to vylúčiť subjektivitu vyplývajúcu z posúdenia
         rôznych hodnotiteľov a v dôsledku toho je jeho úlohou najmä zabezpečiť lepšie porovnanie správ úradníkov patriacich do rôznych
         generálnych riaditeľstiev. Systém cieľového priemeru sa ako taký nemôže považovať za nezlučiteľný s požiadavkou rozšíreného
         hodnotenia zásluh.

      V tejto súvislosti, aj keď prísne uplatnenie cieľového priemeru v prípade generálnych riaditeľstiev, ktoré majú veľmi obmedzený
         počet úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie v danej platovej triede a ktorí v dôsledku toho nepredstavujú reprezentatívnu
         vzorku odzrkadľujúcu bežnú realitu, by mohlo skresliť porovnávacie hodnotenie správ o služobnom postupe na úrovni Komisie
         takým spôsobom, ktorý by bol v rozpore s článkom 45 služobného poriadku a so zásadou rovnosti zaobchádzania, všeobecné vykonávacie
         ustanovenia k tomuto článku prijaté touto inštitúciou umožňujú menovaciemu orgánu, ktorý rozhoduje o odvolaniach podaných
         úradníkmi, a výborom pre povýšenie, ktoré môžu výnimočne zrušiť obmedzenie prídelu počtu bodov na povýšenie, ktoré má k dispozícii
         generálne riaditeľstvo, ktoré prekročilo cieľový priemer, zohľadniť osobitné situácie, pokiaľ nastanú, a zabezpečiť, aby sa
         reprezentatívne hodnotenie zásluh úradníkov danej platovej triedy v rámci generálneho riaditeľstva vo forme bodov za zásluhy
         neodôvodneným spôsobom neodrážalo na individuálnom postavení úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie, pokiaľ ide
         o počet prioritných bodov pridelených každému generálnemu riaditeľstvu.

      (pozri body 56, 59 – 61, 63 – 68, 71, 72, 74 – 77)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 10. júla 1992, Mergen/Komisia, T‑53/91, Zb. s. II‑2041, bod 36; Súd prvého stupňa, 13. júla 1995,
         Rasmussen/Komisia, T‑557/93, Zb. VS s. I‑A‑195, II‑603, bod 22; Súd prvého stupňa, 16. septembra 1998, Rasmussen/Komisia,
         T‑234/97, Zb. VS s. I‑A‑507, II‑1533, bod 24; Súd prvého stupňa, 3. októbra 2000, Cubero Vermurie/Komisia, T‑187/98, Zb. VS
         s. I‑A‑195, II‑885, bod 61; Súd prvého stupňa, 22. februára 2000, Rose/Komisia, T‑22/99, Zb. VS s. I‑A‑27, II‑115, bod 57;
         Súd prvého stupňa, 9. júla 2002, Callebaut/Komisia, T‑233/01, Zb. VS s. I‑A‑115, II‑625, bod 46; Súd prvého stupňa, 19. marca
         2003, Tsarnavas/Komisia, T‑188/01 až T‑190/01, Zb. VS s. I‑A‑95, II‑495, bod 121; Súd prvého stupňa, 15. septembra 2005, Casini/Komisia,
         T‑132/03, Zb. VS s. I‑A‑253, II‑1169, bod 53 a tam citovaná judikatúra

      2.      Prechodné ustanovenia zavedené všeobecnými vykonávacími ustanoveniami k článku 45 služobného poriadku prijaté Komisiou, ktoré
         umožňujú generálnym riaditeľstvám prideliť v rámci povýšenia za rok 2003 až štyri osobitné dodatočné prioritné body na účely
         zohľadnenia úradníkov navrhnutých na povýšenie v predchádzajúcom období, ktorí však neboli povýšení, v rámci limitu 150 %
         možností povýšenia v uvedenom období, nie sú v rozpore s článkom 45 služobného poriadku. Pridelenie týchto bodov totiž nie
         je povinné a nevedie automaticky k povýšeniu, má však dočasne zabezpečiť prechod z jedného systému povyšovania na druhý a je
         vhodným spôsobom, ako zohľadniť skutočnosť, že títo úradníci už boli navrhnutí na povýšenie v rámci predchádzajúceho obdobia,
         a zároveň tiež zohľadniť rozpočtové obmedzenia týkajúce sa disponibilných pracovných miest v roku 2003.

      Tieto ustanovenia nezasahujú do zásady rovnosti zaobchádzania. Keďže úlohou osobitných prioritných bodov je odmeňovať úradníkov
         s osobitnými zásluhami v rámci generálneho riaditeľstva z dôvodu zásluh, ktoré preukázali v minulosti bez toho, aby boli povýšení,
         títo úradníci sa nenachádzajú v porovnateľnej situácii s inými úradníkmi, ktorí so zreteľom na tento aspekt ich zásluh neboli
         navrhnutí na povýšenie. Nenachádzajú sa ani v situácii porovnateľnej so situáciou úradníkov navrhnutých na povýšenie v predchádzajúcom
         období, avšak neboli povýšení, ktorým z dôvodu 150 % možností povýšenia v uvedenom období nie je možné prideliť tieto body,
         pretože zásluhy týchto posledných uvedených, ako boli počas predchádzajúceho obdobia posúdené generálnymi riaditeľstvami,
         sú nižšie ako zásluhy prvých uvedených úradníkov, pričom poradie, v ktorom boli zapisovaní do zoznamu úradníkov navrhnutých
         na povýšenie, bolo určované generálnym riaditeľstvom, do ktorého patrili, podľa posúdenia ich zásluh. V tejto súvislosti skutočnosť,
         že sa počet úradníkov, ktorí majú nárok na tieto body, mení podľa veľkosti generálneho riaditeľstva, nezakladá porušenie zásady
         zákazu diskriminácie. Naopak, rovnosť zaobchádzania s úradníkmi patriacimi do rôznych generálnych riaditeľstiev je zabezpečená
         práve skutočnosťou, že dotknuté obmedzenie je vyjadrené percentuálnym podielom možností povýšenia v predchádzajúcom období,
         a teda umožňuje zohľadniť rozdiely existujúce medzi generálnymi riaditeľstvami, pokiaľ ide o počet úradníkov, ktorí prichádzajú
         do úvahy pre povýšenie v rámci každého generálneho riaditeľstva.

      (pozri body 91, 92, 94 – 97 a 106 – 110)
      3.      Sľub, že úradník, pretože zostal nepovýšený z predchádzajúceho obdobia, bude povýšený, aj keby sa preukázal, nemôže v ňom
         vyvolať legitímnu dôveru so zreteľom na to, že bol daný bez toho, aby zohľadnil uplatniteľné ustanovenia služobného poriadku,
         pričom bola porušená povinnosť uskutočniť porovnávacie hodnotenie zásluh úradníkov, ktorí prichádzajú do úvahy pre povýšenie,
         ako je stanovené v článku 45 služobného poriadku.

      (pozri bod 122)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 26. októbra 2000, Verheyden/Komisia, T‑138/99, Zb. VS s. I‑A‑219, II‑1001, bod 71 a tam citovaná
         judikatúra


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 7. septembra 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Sociálna politika - Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov - Smernica 93/104/ES - Organizácia pracovného času - Článok 17 ods. 1 - Odchýlka - Články 3 a 5 - Nároky na minimálne doby denného a týždenného odpočinku. # Vec C-484/04.

text:
      Vec C‑484/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104/ES – Organizácia pracovného času – Článok 17 ods. 1 − Odchýlka − Články 3 a 5 – Nároky na minimálne doby denného a týždenného odpočinku“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
            času
      (Smernica Rady 93/104, články 3, 5 a 17 ods. 1)
      Členský štát, ktorý uplatní odchýlku podľa článku 17 ods. 1 smernice 93/104 o niektorých aspektoch organizácie pracovného
         času, zmenenej a doplnenej smernicou 2000/34, na pracovníkov, ktorých časť pracovného času sa nemeria, alebo nie je vopred
         určená, alebo si ju môže určiť sám pracovník, a neprijme opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie nárokov na denný a týždenný
         odpočinok pracovníkov, si nesplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 17 ods. 1, článkov 3 a 5 tejto smernice.

      V tomto poslednom uvedenom ohľade potrebný účinok práv priznaných pracovníkom smernicou 93/104 nevyhnutne prináša so sebou
         povinnosť členských štátov zaručiť dodržanie nároku na skutočný odpočinok. Členský štát, ktorý pri prebratí uvedenej smernice
         do vnútroštátneho práva stanoví pre pracovníkov nároky na odpočinok a ktorý v usmerneniach adresovaných zamestnávateľom a pracovníkom
         v súvislosti s uplatnením týchto nárokov stanoví, že zamestnávateľ nie je povinný dbať o to, aby pracovníci skutočne využili
         tieto nároky, nezabezpečuje dodržiavanie minimálnych požiadaviek stanovených v článkoch 3 a 5 rovnakej smernice a ani jej
         základného účelu. Uvedené usmernenia tým, že dávajú najavo, že zamestnávatelia síce nemôžu zabrániť tomu, aby si pracovníci
         vyčerpali minimálne doby odpočinku, ale nie sú povinní dbať o to, aby pracovníci skutočne využili tento nárok, zjavne môžu
         zbaviť nároky stanovené v článkoch 3 a 5 uvedenej smernice ich opodstatnenia a nie sú v súlade s jej účelom, podľa ktorého
         sú minimálne doby odpočinku nevyhnutné na zabezpečenie bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov.

      (pozri body 40, 42, 44, 47 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 93/104/ES – Organizácia pracovného času – Článok 17 ods. 1 − Odchýlka − Články 3 a 5 – Nároky na minimálne doby denného a týždenného odpočinku“
      Vo veci C–484/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 23. novembra 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Rozet a N. Yerrell, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: pôvodne M. Bethell, neskôr E. O’Neill, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci K. Smith, barrister,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia S. von Bahr, A. Borg Barthet, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. januára 2006,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 9. marca 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou sa Komisia Európskych spoločenstiev domáha, aby Súdny dvor určil, že uplatnením odchýlky podľa článku 17 ods. 1
         smernice Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim.
         vyd. 05/002, s. 197) zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/34/ES z 22. júna 2000 (Ú. v. ES L 195,
         s. 41; Mim. vyd. 05/004, s. 27, ďalej len „smernica 93/104“) na pracovníkov, ktorých časť pracovného času sa nemeria, alebo
         nie je vopred určená, alebo si ju môže určiť sám pracovník, a neprijatím opatrení nevyhnutných na zabezpečenie nárokov na
         denný a týždenný odpočinok pracovníkov, si Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska nesplnilo povinnosti, ktoré
         mu vyplývajú z uvedeného článku 17 ods. 1 a z článku 249 ES.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Smernica 93/104 podľa svojho článku 1 ods. 1 stanovuje minimálne požiadavky bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci pre organizáciu
         pracovného času.

      3        Články 3 a 5 v časti II uvedenej smernice upravujú minimálne doby denného a týždenného odpočinku pracovníkov. Členské štáty
         sú podľa nich povinné prijať opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, aby každý pracovník mal nárok na minimálny denný odpočinok
         trvajúci jedenásť po sebe nasledujúcich hodín v priebehu dvadsaťštyri hodín (článok 3) a za každé obdobie siedmich dní nárok
         na minimálny neprerušovaný odpočinok v trvaní dvadsaťštyri hodín plus jedenásťhodinový denný odpočinok uvedený v článku 3
         (článok 5 prvý odsek).

      4        Podľa článku 17 ods. 1 smernice 93/104:

      „Pri zachovaní náležitého zreteľa na všeobecné zásady ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov sa členské štáty môžu odchýliť
         od uplatňovania článkov 3, 4, 5, 6, 8 alebo 16, keď vzhľadom na osobitnú povahu príslušnej činnosti sa trvanie pracovného
         času nemeria a/alebo nie je vopred určené alebo si ich môžu určiť sami pracovníci…“

      5        V súlade s článkom 18 ods. 1 písm. a) tej istej smernice sú členské štáty povinné prijať nevyhnutné zákony, iné právne predpisy
         a správne opatrenia zabezpečujúce súlad s touto smernicou do 23. novembra 1996.

      6        Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ
         L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381) nahradila od 2. augusta 2004 smernicu 93/104. Predmetom nesplnenia povinnosti, ktoré
         uvádza Komisia, je však smernica 93/104, ktorá sa uplatňovala ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.

       Vnútroštátna právna úprava
      7        Nariadenie o pracovnom čase z roku 1998 (Working Time Regulations 1998), v znení účinnom v roku 1999 (ďalej len „WTR“) stanovuje
         v článku 10, ktorým sa preberá článok 3 smernice 93/104, že dospelý pracovník má v priebehu každých dvadsaťštyri hodín nárok
         na minimálny odpočinok trvajúci jedenásť po sebe nasledujúcich hodín.

      8        Článok 11 WTR preberajúci článok 5 uvedenej smernice stanovuje, že s výnimkou ustanovení odseku 2 tohto článku má dospelý
         pracovník za každé obdobie siedmich dní nárok na minimálny neprerušovaný odpočinok v trvaní dvadsaťštyri hodín.

      9        Článok 20 ods. 2 WTR znie takto:

      „Ak sa časť pracovného času pracovníka meria alebo je vopred určená, alebo si ju nemôže určiť sám pracovník, ale vzhľadom
         na osobitnú povahu príslušnej činnosti môže pracovník bez nariadenia zamestnávateľa rovnako vykonať prácu, ktorej trvanie
         sa nemeria, alebo nie je vopred určené, alebo si ho môže určiť sám pracovník, článok 4 ods. 1 a 2 a článok 6 ods. 1, 2 a 7
         sa uplatnia len na to trvanie jeho pracovného času, ktoré sa meria alebo je vopred určené, alebo si ho nemôže určiť sám pracovník.“

      10      Na účely prehľadnosti WTR pre zamestnávateľov a pracovníkov Department of Trade and Industry (ministerstvo obchodu a priemyslu)
         vydalo pokyny obsahujúce súbor usmernení, ktoré sa týkajú rôznych ustanovení predmetného nariadenia (ďalej len „usmernenia“).

      11      Podľa niektorých odsekov častí 5 a 6 usmernení „zamestnávatelia musia zabezpečiť, aby pracovníci mali nárok na odpočinok,
         ale nie sú povinní dbať o to, aby ho zamestnanci skutočne vyčerpali“.

       Konanie pred podaním žaloby
      12      Dňa 21. marca 2002 Komisia podľa článku 226 ES zaslala Spojenému kráľovstvu výzvu, v ktorej mu vytýkala nesprávne prebratie
         článkov 3, 5, 8 a 17 ods. 1 smernice 93/104. Orgány Spojeného kráľovstva odpovedali listom z 31. mája 2002.

      13      Pokladajúc túto odpoveď za nedostatočnú, Komisia 2. mája 2003 zaslala Spojenému kráľovstvu odôvodnené stanovisko, v ktorom
         ho vyzvala na prijatie opatrení nevyhnutných na splnenie povinností vyplývajúcich mu zo smernice 93/104 v lehote dvoch mesiacov
         odo dňa doručenia uvedeného odôvodneného stanoviska.

      14      Listom z 30. júna 2003 orgány tohto členského štátu v odpovedi na odôvodnené stanovisko uviedli, že zmena týkajúca sa výpočtu
         hodín nočnej práce podľa článku 8 smernice 93/104 bola uverejnená, zdôrazňujúc najmä skutočnosť, že vnútroštátne opatrenia,
         ktorými sa preberá smernica vrátane usmernení týkajúcich sa článku 17 ods. 1, 3 a 5 tejto smernice boli s uvedenou smernicou
         v súlade.

      15      Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať túto žalobu.

       O žalobe
       O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa odchýlky stanovenej v článku 17 ods. 1 smernice 93/104
      16      Vo svojom prvom žalobnom dôvode Komisia tvrdí, že článok 20 ods. 2 WTR prekračuje rámec odchýlky stanovenej v článku 17 ods. 1
         smernice 93/104. Takáto odchýlka by sa podľa Komisie totiž uplatnila len na pracovníkov, ktorých celkový pracovný čas sa nemeria,
         alebo nie je vopred určený, alebo si ho môžu určiť sami pracovníci. Komisia však konštatuje, že WTR stanovuje v prípadoch,
         kde iba časť pracovného času sa meria, je vopred určená alebo si ju môže určiť sám pracovník, že ustanovenia týkajúce sa týždenného
         pracovného času a nočnej práce sa uplatnia len na časť pracovného času, ktorá sa meria, je vopred určená alebo si ju nemôže
         určiť sám pracovník.

      17      Spojené kráľovstvo uvádza vo svojom vyjadrení k žalobe, že tento žalobný dôvod už nenamieta a zaväzuje sa zrušiť sporné ustanovenie
         WTR. Na pojednávaní Spojené kráľovstvo uviedlo, že nariadenie, ktorým sa mení článok 20 ods. 2 WTR, nadobudne účinnosť 6. apríla
         2006.

      18      Vo svojej replike Komisia tvrdí, že Spojené kráľovstvo ešte neprijalo opatrenia nevyhnutné na zosúladenie vnútroštátnej právnej
         úpravy s článkom 17 ods. 1 smernice 93/104, a preto predmet jej žaloby zostáva nezmenený.

      19      Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa má existencia nesplnenia povinnosti posudzovať vo vzťahu ku konkrétnemu
         členskému štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a že Súdny dvor nemôže brať do úvahy neskoršie
         zmeny (pozri najmä rozsudky z 18. novembra 2004, Komisia/Grécko, C‑420/02, Zb. s. I‑11175, bod 23, a zo 14. júla 2005, Komisia/Nemecko,
         C‑433/03, Zb. s. I‑6985, bod 32).

      20      Pokiaľ ide o rozsah odchýlky stanovenej článkom 17 ods. 1 smernice 93/104, vyplýva zo samotného znenia tohto ustanovenia,
         ako to správne uviedla Komisia, že predmetná odchýlka sa uplatní len na pracovníkov, ktorých celkový pracovný čas sa nemeria,
         alebo nie je vopred určený, alebo si ho môžu určiť sami pracovníci vzhľadom na povahu vykonávanej činnosti.

      21      V prejednávanej veci je zrejmé, že Spojené kráľovstvo neprijalo opatrenia nevyhnutné na dosiahnutie súladu s uvedenou smernicou
         ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, a preto je potrebné považovať prvý žalobný dôvod Komisie za dôvodný.

       O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa usmernení a dôb odpočinku stanovených článkami 3 a 5 smernice 93/104
       O prípustnosti
      22      Spojené kráľovstvo sa domnieva, že druhý žalobný dôvod Komisie má byť zamietnutý ako neprípustný. Na jednej strane uvádza,
         že Komisia v odôvodnenom stanovisku obmedzila svoje výhrady výlučne na usmernenia, kým žaloba takéto obmedzenie neobsahuje,
         keďže sa týka neprijatia opatrení vhodných na zabezpečenie úplného a efektívneho prebratia smernice 93/104, čím prekračuje
         rozsah odôvodneného stanoviska.

      23      Na druhej strane Spojené kráľovstvo považuje namietané porušenie všeobecnej povinnosti, ktorá vyplýva členským štátom z článku
         249 tretieho odseku ES za nedostatočné tvrdenie v prípade, kde malo byť namietané nesprávne prebratie smernice. Komisii teda
         prináleží jasne a podrobne určiť každú oblasť, v ktorej opatrenia prijaté členským štátom nepostačujú na zabezpečenie správneho
         prebratia predmetnej smernice.

      24      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je účelom konania pred podaním žaloby dať členskému štátu
         príležitosť, aby jednak splnil svoje povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva, a jednak aby sa mohol účinne brániť
         proti výhradám vzneseným Komisiou (pozri najmä rozsudky z 10. mája 2001, Komisia/Holandsko, C‑152/98, Zb. s. I‑3463, bod 23,
         a z 10. novembra 2005, Komisia/Rakúsko, C‑29/04, Zb. s. I‑9705, bod 25).

      25      Z toho po prvé vyplýva, že predmet žaloby podanej podľa článku 226 ES je vymedzený konaním pred podaním žaloby, upraveným
         v uvedenom ustanovení, a preto sa žaloba musí zakladať na rovnakých výhradách ako odôvodnené stanovisko (pozri najmä rozsudok
         Komisia/Rakúsko, už citovaný, bod 26). Táto požiadavka však nemôže viesť až k vyžadovaniu úplnej zhody medzi znením výhrad
         vo výroku odôvodneného stanoviska a žalobnými návrhmi, pokiaľ sa predmet konania, ako je uvedený v odôvodnenom stanovisku,
         nerozšíril alebo nezmenil (pozri rozsudok zo 7. júla 2005, Komisia/Rakúsko, C‑147/03, Zb. s. I‑5969, bod 24).

      26      Po druhé, odôvodnené stanovisko musí obsahovať koherentný a podrobný výklad dôvodov, ktoré viedli Komisiu k presvedčeniu,
         že si dotknutý členský štát nesplnil niektorú z povinností, ktoré mu vyplývajú z práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudky
         z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C‑439/99, Zb. s. I‑305, bod 12, a z 10. novembra 2005, Komisia/Rakúsko, už citovaný,
         bod 27).

      27      V tomto prípade jasne vyplýva tak z odôvodneného stanoviska, ako aj zo žaloby podanej Komisiou, že druhý žalobný dôvod sa
         týka udržania formou usmernení výslovného príkazu adresovaného zamestnávateľom, podľa ktorého títo zamestnávatelia nie sú
         povinní dbať o to, aby pracovníci čas na odpočinok skutočne vyčerpali. Za týchto okolností sa Komisia domnieva, že Spojené
         kráľovstvo neprijalo všetky opatrenia potrebné na to, aby bol dosiahnutý účel smernice 93/104.

      28      Predmet žaloby, ktorý bol jasne vymedzený, sa počas konania nezmenil a prvá námietka neprípustnosti vznesená Spojeným kráľovstvom
         musí byť preto odmietnutá.

      29      Pokiaľ ide o tvrdenie Spojeného kráľovstva založené na tom, že dovolávanie sa článku 249 tretieho odseku ES nepostačuje na
         preukázanie existencie nesprávneho prebratia smernice 93/104, je potrebné pripomenúť, že druhý žalobný dôvod Komisie sa netýka
         nesprávneho prebratia samotných článkov 3 a 5 uvedenej smernice, ale skôr vnútroštátnych opatrení existujúcich vo forme usmernení,
         ktoré môžu podnecovať konanie v rozpore s ustanoveniami tejto smernice vzťahujúcimi sa na nárok na denný a týždenný odpočinok
         pracovníkov, keďže takýto žalobný dôvod zjavne vyplýva zo znenia odôvodneného stanoviska a žaloby.

      30      V tomto prípade vyplýva tak z konania pred podaním žaloby, ako aj z konania na Súdnom dvore, že Spojené kráľovstvo mohlo v plnom
         rozsahu uviesť svoje tvrdenia na obranu proti žalobným dôvodom predloženým Komisiou v tomto bode, ktoré boli uvedené dostatočne
         podrobne, aby tento členský štát mohol na ne primerane odpovedať. Skutočnosť, že sa Komisia rozhodla založiť svoj druhý žalobný
         dôvod len na článku 249 treťom odseku ES a nie na článkoch 3 a 5 smernice 93/104, ako ustanoveniach nepriamo spochybnených,
         ktorých formálne prebratie do WTR ale nie je samo osebe predmetom žaloby podanej Komisiou, nemôže za týchto okolností viesť
         k neprípustnosti druhého žalobného dôvodu Komisie.

      31      Druhá námietka neprípustnosti vznesená Spojeným kráľovstvom musí byť preto odmietnutá a za týchto podmienok druhý žalobný
         dôvod Komisie musí byť vyhlásený za prípustný.

       O veci samej
      32      Komisia sa domnieva, že usmernenia schvaľujú a podnecujú neplnenie povinností podľa smernice 93/104. Zamestnávatelia sú informovaní,
         že nie sú povinní dbať o to, aby zamestnanci požiadali a skutočne vyčerpali doby odpočinku, na ktoré majú nárok, ale ich povinnosťou
         je počínať si tak, aby pracovníkom, ktorí si želajú vyčerpať doby odpočinku, v tom nebolo zabránené. Komisia uvádza, že tento
         výslovný príkaz adresovaný zamestnávateľom prostredníctvom usmernení ich odrádza od dohliadania na to, aby pracovníci vyčerpali
         minimálny denný a týždenný odpočinok stanovený predmetnou smernicou.

      33      Spojené kráľovstvo uvádza, že usmernenia v žiadnom prípade nepodnecujú nedodržiavanie vnútroštátnych predpisov, ktorými sa
         preberá smernica, ale ukladajú zamestnávateľom povinnosť konať tak, aby pracovníci mohli vyčerpať doby odpočinku, na ktoré
         majú nárok, uznávajúc zrejmé hranice zodpovednosti zamestnávateľov v tomto ohľade. Zamestnávatelia nesmú konať spôsobom, ktorý
         by zabraňoval pracovníkom v odpočinku, na ktorý majú nárok, napríklad ukladaním pracovných povinností nezlučiteľných s takýmto
         odpočinkom.

      34      Spojené kráľovstvo tvrdí, že výklad smernice 93/104, podľa ktorého smernica vyžaduje nielen to, aby zamestnávatelia umožnili
         pracovníkom vyčerpať stanovené doby odpočinku, ale tiež zaväzuje pracovníkov, aby tento odpočinok využili, nevyplýva zo žiadnej
         jazykovej verzie predmetnej smernice, je neuskutočniteľný a zavádzajúci vzhľadom na neurčitý rozsah opatrení, ktoré zamestnávatelia
         musia prijať a okolnosti, za ktorých je možné považovať odpočinok za vhodne využitý.

      35      Pokiaľ ide o účel smernice 93/104, je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z článku 118a Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy
         ES boli nahradené článkami 136 ES až 143 ES), ktorý je právnym základom tejto smernice, z prvého, štvrtého, siedmeho a ôsmeho
         odôvodnenia uvedenej smernice, z Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva prijatej na zasadnutí Európskej
         rady v Štrasburgu 9. decembra 1989, zmieňovanej v článku 136 ES a ktorej bod 8 a prvý odsek bodu 19 sú uvedené vo štvrtom
         odôvodnení smernice, ako aj zo samotného znenia článku 1 ods. 1 uvedenej smernice, jej cieľom je stanovenie minimálnych požiadaviek
         určených na zlepšenie životných a pracovných podmienok pracovníkov prostredníctvom zbližovania vnútroštátnych právnych predpisov
         týkajúcich sa najmä dĺžky pracovného času (pozri najmä rozsudky z 26. júna 2001, BECTU, C‑173/99, Zb. s. I‑4881, bod 37, a z 1. decembra
         2005, Dellas a i., C‑14/04, Zb. s. I‑10253, bod 40).

      36      V zmysle tých istých ustanovení cieľom harmonizácie predpisov týkajúcich sa organizácie pracovného času na úrovni Spoločenstva
         je dokonalejšia ochrana bezpečnosti a zdravia pracovníkov prostredníctvom stanovenia minimálnej doby denného a týždenného
         odpočinku, ako aj prestávok v práci, ako aj stanovením maximálneho týždenného pracovného času 48 hodín pre priemernú dĺžku
         pracovného týždňa, pričom v prípade tejto maximálnej hranice je výslovne spresnené, že sa do nej započítavajú aj nadčasy (pozri
         rozsudky BECTU, už citovaný, bod 38, a Dellas a i., už citovaný, bod 41).

      37      Podľa ustanovení článkov 3 a 5 smernice 93/104 sú členské štáty povinné prijať opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho,
         aby každý pracovník mal nárok na minimálny denný odpočinok trvajúci jedenásť po sebe nasledujúcich hodín v priebehu dvadsaťštyri
         hodín a za každé obdobie siedmich dní nárok na minimálny neprerušovaný odpočinok v trvaní dvadsaťštyri hodín plus jedenásťhodinový
         denný odpočinok uvedený v článku 3. Tieto ustanovenia ukladajú členským štátom povinnosti dosiahnutia výsledku, ktorý je jasný
         a určitý, pokiaľ ide o využitie nárokov na odpočinok.

      38      Okrem toho, so zreteľom na znenie smernice 93/104, ako aj na jej účel a systém, rôzne požiadavky, ktoré stanovuje pre maximálny
         pracovný čas a minimálny čas odpočinku, predstavujú mimoriadne dôležité pravidlá sociálneho práva Spoločenstva, ktoré sa musia
         vzťahovať na každého pracovníka, čo je minimálnou požiadavkou nutnou na zabezpečenie ochrany jeho bezpečnosti a zdravia (pozri
         rozsudky BECTU, už citovaný, body 43 a 47; z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 100,
         ako aj Dellas a i., už citovaný, bod 49).

      39      Zo samotného znenia článkov 3 a 5 smernice 93/104, ako aj z jej ôsmeho odôvodnenia, podľa ktorého musia mať pracovníci nárok
         na minimálne doby odpočinku, z účelu tejto smernice uvedeného v bodoch 35 až 38 tohto rozsudku a zo systému, ktorý zaviedla
         smernica 93/104, preto vyplýva, že pracovníci musia mať nárok na doby denného a týždenného odpočinku stanovené touto smernicou.

      40      Je totiž dôležité, aby potrebný účinok práv priznaných pracovníkom smernicou 93/104 bol zabezpečený v plnom rozsahu, čo nevyhnutne
         prináša so sebou povinnosť členských štátov zaručiť dodržanie všetkých minimálnych požiadaviek stanovených smernicou, vrátane
         nároku na skutočný odpočinok (rozsudok Dellas a i., už citovaný, bod 53). Tento výklad je ako jediný v súlade s účelom uvedenej
         smernice, ktorým je zabezpečiť účinnú bezpečnosť a ochranu zdravia pracovníkov skutočným poskytnutím minimálnych dôb odpočinku,
         na ktoré majú títo pracovníci nárok (pozri rozsudok z 9. septembra 2003, Jaeger, C‑151/02, Zb. s. I‑8389, bod 70).

      41      Ako Súdny dvor už rozhodol, s ohľadom na základný účel smernice 93/104, ktorým je účinná ochrana bezpečnosti a zdravia pracovníkov
         prostredníctvom vhodných dôb odpočinku, ktoré majú umožniť dotknutým osobám zotaviť sa z únavy spôsobenej prácou a tiež pôsobiť
         preventívne proti narušeniu bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov, ktoré môže spôsobiť nahromadenie období práce bez nevyhnutného
         odpočinku (rozsudok Jaeger, už citovaný, bod 92).

      42      Členský štát, ktorý pri prebratí smernice 93/104 do vnútroštátneho práva stanoví pre pracovníkov nároky na odpočinok a ktorý
         v usmerneniach adresovaných zamestnávateľom a pracovníkom v súvislosti s uplatnením týchto nárokov stanoví, že zamestnávateľ
         nie je povinný dbať o to, aby pracovníci skutočne využili tieto nároky, nezabezpečuje dodržiavanie minimálnych požiadaviek
         stanovených v článkoch 3 a 5 predmetnej smernice a ani jej základného účelu.

      43      Ako správne uviedla generálna advokátka v bode 67 svojich návrhov a Komisia okrem iného uznala na pojednávaní, dodržiavanie
         povinností stanovených smernicou 93/104 nemôže vo všeobecnosti viesť až k donúteniu zamestnávateľa, aby uložil pracovníkom
         skutočne vyčerpať doby odpočinku, na ktoré majú nárok. Zodpovednosť zamestnávateľa s ohľadom na dodržiavanie dôb odpočinku
         stanovených touto smernicou nemôže byť totiž neobmedzená.

      44      V prejednávanom prípade však usmernenia tým, že obmedzujú povinnosti zamestnávateľov v súvislosti s nárokom pracovníkov na
         skutočné čerpanie minimálnych dôb odpočinku stanovených v článkoch 3 a 5 smernice 93/104 a najmä tým, že dávajú najavo, že
         zamestnávatelia síce nemôžu zabrániť tomu, aby si pracovníci vyčerpali tieto doby odpočinku, ale nie sú povinní dbať o to,
         aby pracovníci skutočne využili tento nárok, zjavne môžu zbaviť nároky stanovené v článkoch 3 a 5 uvedenej smernice ich opodstatnenia
         a nie sú v súlade s jej účelom, podľa ktorého sú minimálne doby odpočinku nevyhnutné na zabezpečenie bezpečnosti a ochrany
         zdravia pracovníkov (pozri v tomto zmysle rozsudok BECTU, už citovaný, bod 49).

      45      Pokiaľ ide o tvrdenie Spojeného kráľovstva, podľa ktorého zo samotného znenia smernice 93/104 vyplýva jasný rozdiel medzi
         článkami 3, 4, 5 a 7 tejto smernice, ktoré sa týkajú osobitných nárokov pracovníka a vyjadrujú iba možnosť, a článkami 6 a 8
         tej istej smernice, ktoré jasne ukladajú povinnosť dosiahnutia určitého výsledku, pokiaľ ide o obmedzenie pracovného času,
         je postačujúce uviesť, že tento výklad nie je podporený ani rôznymi jazykovými verziami predmetnej smernice a ani judikatúrou
         Súdneho dvora týkajúcou sa tejto smernice, jej účelu a charakteru nárokov na odpočinok, ktoré priznáva.

      46      Pokiaľ ide o článok 7 ods. 1 smernice 93/104, ktorý v rovnakom znení ako články 3 a 5 tejto smernice stanovuje, že členské
         štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude „mať nárok“ na platenú ročnú dovolenku v trvaní najmenej
         4 týždňov, Súdny dvor rovnako v bode 44 už citovaného rozsudku BECTU rozhodol, že podľa tohto ustanovenia musí mať pracovník
         nárok na efektívny odpočinok v záujme účinnej bezpečnosti a ochrany zdravia.

      47      So zreteľom na predchádzajúce úvahy je potrebné uviesť, že uplatnením odchýlky podľa článku 17 ods. 1 smernice 93/104 na pracovníkov,
         ktorých časť pracovného času sa nemeria, alebo nie je vopred určená, alebo si ju môže určiť sám pracovník, a neprijatím opatrení
         nevyhnutných na zabezpečenie nárokov na denný a týždenný odpočinok pracovníkov, si Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného
         Írska nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 17 ods. 1, článkov 3 a 5 tejto smernice.

       O trovách
      48      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Spojené kráľovstvo na náhradu trov konania a Spojené kráľovstvo
         nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Uplatnením odchýlky podľa článku 17 ods. 1 smernice Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie
            pracovného času zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2000/34/ES z 22. júna 2000 na pracovníkov, ktorých
            časť pracovného času sa nemeria, alebo nie je vopred určená, alebo si ju môže určiť sám pracovník, a neprijatím opatrení nevyhnutných
            na zabezpečenie nárokov na denný a týždenný odpočinok pracovníkov, si Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska
            nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 17 ods. 1, článkov 3 a 5 tejto smernice.
      2.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.