title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 26. júna 2014. # Basic AG Lebensmittelhandel proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva basic - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva BASIC - Relatívny dôvod zamietnutia - Podobnosť služieb - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-372/11.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta komora)
      z 26. júna 2014 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Spoločenstva — Námietkové konanie — Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva basic — Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva BASIC — Relatívny dôvod zamietnutia — Podobnosť služieb — Pravdepodobnosť zámeny — Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Vo veci T‑372/11,

         Basic AG Lebensmittelhandel, so sídlom v Mníchove (Nemecko), v zastúpení: D. Altenburg a H. Bickel, advokáti,
      žalobkyňa,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: G. Schneider, splnomocnený zástupca,
      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Všeobecným súdom:

         Repsol YPF, SA, so sídlom v Madride (Španielsko), v zastúpení: J.‑B. Devaureix, advokát,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 31. marca 2011 (vec R 1440/2010‑1) týkajúcemu sa námietkového konania medzi Repsol YPF, SA, a Basic AG Lebensmittelhandel,
      VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora),
      v zložení: predseda komory S. Frimodt Nielsen, sudcovia F. Dehousse a A. M. Collins (spravodajca),
      tajomník: C. Heeren, referentka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 15. júla 2011,
      so zreteľom na vyjadrenie ÚHVT k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 15. novembra 2011,
      so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 16. novembra 2011,
      so zreteľom na zmenu v zložení komôr Všeobecného súdu,
      po pojednávaní z 12. februára 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Dňa 14. marca 2008 podala žalobkyňa Basic AG Lebensmittelhandel na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

               2

               Prihlasovanou ochrannou známkou je nasledujúce obrazové označenie:

               3

               Tovary a služby uvedené v prihláške patria najmä do tried 35 a 39 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a pre každú z týchto tried zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        trieda 35: „franchising, a to sprostredkovanie hospodárskeho a organizačného know‑how na umiestnenie tovaru a/alebo služieb na trh; správa spoločností, merchandising (podpora predaja), dialógový marketing, podnikové poradenstvo a vedenie spoločností pri koncepcii, organizácii a realizácii systémov na získanie a zaviazanie si zákazníkov, najmä v oblasti mailingových, zľavových, poukážkových a prémiových programov; vydávanie informačných a dátových nosičov pre tretie subjekty (zahrnuté v triede 35), ktoré sú určené na započítanie zľavových, bonusových a prémiových obchodov, najmä poukážkových, kreditných a šekových kariet, ktoré obsahujú vizuálne a/alebo strojom čitateľné identifikačné údaje a/alebo informácie, najmä magnetických a čipových kariet, ako takzvané smart karty (zahrnuté v triede 35); opatrenia na podporu predaja, realizácia výherných hier a súťaží o ceny ako reklamné opatrenia, zahrnuté do triedy 35; maloobchodné a veľkoobchodné služby v oblasti pracích a bieliacich prostriedkov, čistiacich, leštiacich, odmasťovacích prostriedkov a brúsnych prípravkov, mydiel, parfumérskeho tovaru, éterických olejov, prípravkov na starostlivosť o telo a o krásu, vlasových vôd, prípravkov na čistenie zubov, materiálov na svietenie, sviečok a knôtov na osvetľovacie účely, farmaceutických a zverolekárskych prípravkov, sanitárnych prípravkov na lekárske účely, dietetických látok upravených na lekárske účely, potravy pre dojčatá, náplastí, materiálov na ošetrovanie rán, dezinfekčných prostriedkov, prípravkov na ničenie škodcov, fungicídov, herbicídov, lekárskych prísad do kúpeľa, výživových doplnkov na medicínske a na nemedicínske účely, papierov, lepeniek a výrobkov vyrobených z vyššie uvedených materiálov, tlačoviny, fotografie, papiernický tovar, učebné a vyučovacie pomôcky, baliaci materiál z plastu, koža a imitácie kože, ako aj tovary z nich, surové kože a kožušiny, cestovné a príručné kufríky, tašky, ruksaky, dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice, biče, postroje a sedlárske výrobky, prístroje a nádoby do domácnosti a kuchyne, hrebene a špongie, kefy, materiál na výrobu kief, výrobky na čistenie, nespracované alebo polospracované sklo, porcelánový tovar a hrnčiarsky tovar, odevy, obuv, pokrývky hlavy, hry, hračky, cvičebné a športové potreby, ozdoby na vianočné stromčeky, potraviny, poľnohospodárske, záhradné a lesnícke výrobky, ako aj semená, živé zvieratá, čerstvé ovocie a zelenina, semená, živé rastliny a kvety, krmivá, slad, alkoholické a nealkoholické prístroje, ako aj sirupy, šumivé tablety a iné prípravky na prípravu nápojov, zásielkový predaj (okrem dopravy) alebo internetový predaj, všetko pre drogistický tovar, kozmetiku, parfumériu, tovar z papiera, textílie, nápoje a potraviny“,

                        —

                        trieda 39: „doprava; balenie a skladovanie tovarov; organizovanie zájazdov“.

               4

               Prihláška ochrannej známky Spoločenstva bola uverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 23/2008 z 9. júna 2008.

               5

               Dňa 8. septembra 2008 podal vedľajší účastník konania Repsol YPF, SA, námietku podľa článku 42 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 41 nariadenia č. 207/2009) proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre služby uvedené v bode 3 vyššie.

               6

               Námietka bola založená na tejto skoršej obrazovej ochrannej známke Spoločenstva:

               7

               Služby chránené skoršou ochrannou známkou, ktorá je základom námietky, sú zaradené v triedach 35, 37 a 39 a zodpovedajú pre každú z týchto tried tomuto opisu:

                        —

                        trieda 35: „komerčný maloobchodný predaj tabaku, tlače, batérií, hračiek, výrobkov pre vozidlá, príslušenstva a náhradných dielov pre vozidlá, mazív a paliva pre vozidlá; reklama; kancelárske práce“,

                        —

                        trieda 37: „výstavba; opravy; inštalačné služby, čerpacie stanice (čerpacie palivové stanice); oprava vozidiel; konzervácia, mastenie a umývanie vozidiel; oprava pneumatík“,

                        —

                        trieda 39: „služby distribúcie základných potravinárskych výrobkov, jemného pečiva a cukroviniek, zmrzliny, hotových jedál, tabaku, tlače, batérií, hračiek, výrobkov pre automobily, príslušenstva a náhradných dielov pre automobily, mazív, palív a pohonných hmôt pre automobily, doprava; balenie, skladovanie a dodávky všetkých druhov výrobkov, vrátane pohonných hmôt a motorových palív; organizovanie zájazdov“.

               8

               Dôvodom uvádzaným na podporu námietky bol dôvod uvedený v článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009].

               9

               Námietkové oddelenie 28. mája 2010 námietke čiastočne vyhovelo. Tejto námietke sa vyhovelo pre časť služieb zaradených do triedy 35 a pre služby, ktoré boli zaradené do triedy 39.

               10

               Dňa 28. júla 2010 podal vedľajší účastník konania proti rozhodnutiu námietkového oddelenia na ÚHVT odvolanie podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.

               11

               Rozhodnutím z 31. marca 2011 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát ÚHVT odvolaniu čiastočne vyhovel. Dospel k záveru, že „maloobchodné a veľkoobchodné služby v oblasti potravín, čerstvého ovocia a zeleniny, alkoholických a nealkoholických nápojov, ako aj sirupov, šumivých tabliet a iných prípravkov na prípravu nápojov, služby zásielkového predaja (okrem dopravy) alebo internetový predaj nápojov a potravín“, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, zaradené do triedy 35 sú podobné so službami, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, zaradenými do triedy 39. Naproti tomu odvolací senát dospel k názoru, že ostaté služby zaradené do triedy 35, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, sú odlišné od služieb, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka. Odvolací senát zdôraznil, že kolidujúce ochranné známky majú nízky stupeň vizuálnej podobnosti, ale sú zhodné, pokiaľ ide o fonetické a koncepčné hľadisko. Okrem iného rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky je vo všeobecnosti veľmi slabá.

               12

               Za týchto podmienok dospel odvolací senát k záveru, že pokiaľ ide o služby považované za podobné uvedené v bode 11 vyššie, existuje pravdepodobnosť zámeny. Preto námietke vyhovel v rozsahu, v akom ide o tieto služby, zamietol prihlášku ochrannej známky Spoločenstva v súvislosti s nimi a zamietol odvolanie, pokiaľ ide o ostatné služby zaradené do triedy 35.

         Návrhy účastníkov konania

               13

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        zamietol odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.

               14

               ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

               15

               Počas pojednávania žalobkyňa zmenila svoje návrhy v tom zmysle, že navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zmenil napadnuté rozhodnutie v tom zmysle, že odvolanie sa zamieta v plnom rozsahu,

                        —

                        alternatívne zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa vyhovelo odvolaniu vedľajšieho účastníka konania,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.

               16

               Na pojednávaní žalobkyňa zopakovala svoj návrh na prerušenie konania na základe rozhodnutia zrušovacieho oddelenia ÚHVT z 8. októbra 2013 (5863 C), v ktorom zrušovacie oddelenie vyhlásilo skoršiu ochrannú známku za neplatnú, pokiaľ ide o časť predmetných služieb. V tejto súvislosti vedľajší účastník konania požadoval, aby Všeobecný súd zohľadnil jeho odvolanie proti tomuto rozhodnutiu. Všeobecný súd návrh na prerušenie konania zamietol.

         Právny stav

               17

               Žalobkyňa uvádza jediný žalobný dôvod, založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

               18

               Žalobkyňa sa domnieva, že služby zaradené do triedy 35, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, nie sú podobné službám zaradeným do triedy 39, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, a teda že neexistuje žiadna pravdepodobnosť zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami.

               19

               ÚHVT a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobkyne.

               20

               Podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, ktorej zápis sa žiada, nezapíše, ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a zhodnosť alebo podobnosť výrobkov alebo služieb, na ktoré sa tieto dve ochranné známky vzťahujú, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená. Pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou.

               21

               Podľa ustálenej judikatúry predstavuje pravdepodobnosť zámeny pravdepodobnosť, že verejnosť sa môže domnievať, že predmetné výrobky alebo služby pochádzajú od jedného podniku alebo od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené. Z tej istej judikatúry vyplýva, že pravdepodobnosť zámeny sa má posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma označenia a predmetné výrobky alebo služby, a so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci, najmä vzájomnej závislosti medzi podobnosťou označení a podobnosťou označených výrobkov a služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T-162/01, Zb. s. II-2821, body 30 až 33 a tam citovanú judikatúru].

               22

               Na účely uplatnenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 predpokladá pravdepodobnosť zámeny súčasne zhodnosť alebo podobnosť kolidujúcich ochranných známok, ako aj zhodnosť alebo podobnosť tovarov alebo služieb, ktoré označujú. Ide o kumulatívne podmienky [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. januára 2009, Commercy/ÚHVT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T-316/07, Zb. s. II-43, bod 42 a tam citovanú judikatúru].

               23

               Vzhľadom na tieto úvahy treba preskúmať, či odvolací senát správne konštatoval, že medzi kolidujúcimi ochrannými známkami existuje pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ ide o časť služieb zaradených do triedy 35, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, a služby zaradené do triedy 39, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka.

         O príslušnej skupine verejnosti

               24

               Podľa judikatúry je potrebné v rámci celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny zobrať do úvahy priemerného spotrebiteľa kategórie predmetných výrobkov, riadne informovaného a primerane pozorného a obozretného. Treba takisto zohľadniť skutočnosť, že úroveň pozornosti priemerného spotrebiteľa sa môže meniť v závislosti od kategórie predmetných výrobkov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. februára 2007, Mundipharma/ÚHVT – Altana Pharma (RESPICUR), T-256/04, Zb. s. II-449, bod 42 a tam citovanú judikatúru].

               25

               Po prvé, pokiaľ ide o ochranu skoršej ochrannej známky rozšírenú na celom území Európskej únie, je potrebné zohľadniť vnímanie kolidujúcich ochranných známok spotrebiteľom predmetných služieb na tomto území. Toto zistenie je v prejednávanej veci nesporné.

               26

               Po druhé odvolací senát dospel v bode 15 napadnutého rozhodnutia k záveru, že príslušná skupina verejnosti bola zložená z odborníkov, pokiaľ ide o služby zaradené do triedy 39, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka. Tento záver žalobkyňa nespochybňuje. Žalobkyňa iba uvádza, že služby maloobchodného predaja zaradené do triedy 35, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, nie sú určené odborníkom, ale konečným spotrebiteľom.

               27

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že na účely porovnania uvedených služieb sa musí zohľadniť iba príslušná skupina verejnosti spoločná pre predmetné služby. Príslušná skupina verejnosti je teda podľa ustálenej judikatúry zložená zo spotrebiteľov spôsobilých používať tak výrobky a služby skoršej ochrannej známky, ako aj výrobky a služby prihlasovanej ochrannej známky [pozri rozsudok Všeobecného súdu z 30. septembra 2010, PVS/ÚHVT– MeDiTA Medizinische Kurierdienst (medidata), T‑270/09, bod 28 a tam citovanú judikatúru].

               28

               V prejednávanom prípade je nesporné, že služby zaradené do triedy 39, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, sú služby distribúcie. Uvedené služby sú určené odbornej verejnosti.

               29

               Pokiaľ ide o služby maloobchodného predaja zaradené do triedy 35, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, sporné v prejednávanej veci, je nesprávne tvrdiť, ako sa o to snaží žalobkyňa argumentmi uvádzanými v bode 26 vyššie, že tieto služby nemôžu byť určené odbornej verejnosti. Hoci je pravda, že tieto služby sú určené konečným spotrebiteľom, je tiež pravda, že sú určené rovnako výrobcom tovaru, ako aj prípadným obchodným sprostredkovateľom konajúcim ďalej v maloobchodnom reťazci, ako služby zabezpečujúce týmto hospodárskym subjektom poslednú časť predaja uvedeného výrobku.

               30

               Je teda správne, že odvolací senát v podstate považuje za príslušnú skupinu verejnosti odborníkov, výlučne spôsobilých používať tak služby zaradené do triedy 35, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka sporná v prejednávanej veci, ako aj služby, ktoré sú zaradené do triedy 39, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, takisto sporná v prejednávanej veci.

               31

               Za týchto podmienok musí byť definícia príslušnej skupiny verejnosti uvedená odvolacím senátom v bode 15 napadnutého rozhodnutia, pokiaľ ide o služby zaradené do tried 35 a 39, schválená.

         O porovnaní služieb

               32

               Podľa ustálenej judikatúry je pri posudzovaní podobnosti medzi výrobkami alebo službami potrebné zohľadniť všetky relevantné okolnosti, ktorými sa vzťah medzi nimi vyznačuje. Tieto okolnosti zahŕňajú predovšetkým ich povahu, určenie, používanie, ako aj konkurenčný alebo doplňujúci charakter. Rovnako možno zohľadniť aj ďalšie okolnosti, ako sú distribučné kanály dotknutých výrobkov [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, El Corte Inglès/ÚHVT – Bolaños Sabri (PiraÑAM diseño original Juan Bolaños), T-443/05, Zb. s. II-2579, bod 37 a tam citovanú judikatúru].

               33

               Výrobky alebo služby sa dopĺňajú, ak medzi nimi existuje úzky vzťah v tom zmysle, že jeden je nevyhnutný alebo dôležitý na použitie druhého, takže spotrebitelia si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu týchto výrobkov alebo poskytovanie týchto služieb prináleží rovnakému podniku. Z toho vyplýva, že doplňujúci vzťah by nemohol existovať medzi výrobkami alebo službami, ktoré sú potrebné na fungovanie obchodného podniku, a výrobkami a službami, ktoré tento podnik vyrába alebo ponúka. Preto služby určené rôznym skupinám verejnosti nemôžu mať doplňujúci charakter (pozri rozsudok easyHotel, už citovaný v bode 22 vyššie, body 57 a 58 a tam citovanú judikatúru).

               34

               Pokiaľ ide o rozhodnutia ÚHVT uvádzané účastníkmi konania, je potrebné tiež pripomenúť, že ÚHVT je povinný vykonávať svoje právomoci v súlade so všeobecnými zásadami práva Únie. Hoci vzhľadom na zásady rovnosti zaobchádzania a riadnej správy veci verejných je ÚHVT povinný zohľadňovať už prijaté rozhodnutia o podobných prihláškach a s mimoriadnou pozornosťou skúmať, či je, alebo nie je potrebné rozhodnúť rovnako, uplatnenie týchto zásad musí byť uvedené do súladu so zásadou zákonnosti. Navyše z dôvodov právnej istoty a konkrétne riadnej správy vecí verejných musí byť skúmanie akejkoľvek prihlášky veľmi prísne a úplné, aby sa predišlo tomu, že ochranné známky budú zapísané nenáležite. Takéto skúmanie sa teda musí vykonať v každom konkrétnom prípade. Zápis označenia ako ochrannej známky totiž závisí od špecifických kritérií uplatniteľných v rámci skutkových okolností konkrétneho prípadu, ktoré majú potvrdiť, či sa na dotknuté označenie vzťahuje niektorý z dôvodov zamietnutia (pozri rozsudok Súdneho dvora z 10. marca 2011, Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT, C-51/10 P, Zb. s. I-1541, body 73 až 77).

               35

               Pokiaľ ide o vnútroštátne rozhodnutia uvádzané účastníkmi konania, z ustálenej judikatúry vyplýva, že zápisy už vykonané v členských štátoch nie sú okolnosťou, ktorá je rozhodujúca, ale možno ich iba zohľadniť na účely zápisu ochrannej známky Spoločenstva [rozsudok Všeobecného súdu zo16. februára 2000, Procter & Gamble/ÚHVT (Tvar mydla), T-122/99, Zb. s. II-265, bod 61, a z 19. septembra 2001, Henkel/ÚHVT (Biela a červená okrúhla tableta), T-337/99, Zb. s. II-2597, bod 58].

               36

               So zreteľom na vyššie uvedené úvahy je potrebné porovnať „maloobchodné a veľkoobchodné služby v oblasti potravín, čerstvého ovocia a zeleniny, alkoholických a nealkoholických nápojov, ako aj sirupov, šumivých tabliet a iných prípravkov na prípravu nápojov, služby zásielkového predaja (okrem dopravy) alebo internetový predaj nápojov a potravín“, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, zaradené do triedy 35 so „službami distribúcie základných potravinárskych výrobkov, jemného pečiva a cukroviniek, zmrzliny, hotových jedál“, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, zaradené do triedy 39.

         O podobnosti medzi výrobkami, ktorých sa týkajú predmetné služby

               37

               Žalobkyňa tvrdí, že výrobky, ktorých sa týkajú predmetné služby v prejednávanej veci, teda nápoje a potraviny, nemajú dostatočnú podobnosť na určenie podobnosti medzi službami veľkoobchodného a maloobchodného predaja nápojov a službami distribúcie potravín. Podľa nej nápoje a potraviny na základe svojej povahy zodpovedajú odlišným spôsobom distribúcie, predaja a spotreby.

               38

               Na pojednávaní účastníci konania vyjadrili svoj súhlas s výkladom, podľa ktorého je potrebné porovnať tak výrobky, ktorých sa týkajú predmetné služby, ako aj samotné služby.

               39

               V tejto súvislosti odvolací senát v bodoch 26 a 27 napadnutého rozhodnutia správne konštatoval, že výrobky, ktorých sa týkajú „maloobchodné a veľkoobchodné služby v oblasti potravín, čerstvého ovocia a zeleniny, alkoholických a nealkoholických nápojov, ako aj sirupov, šumivých tabliet a iných prípravkov na prípravu nápojov, služby zásielkového predaja (okrem dopravy) alebo internetový predaj nápojov a potravín“, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, boli zhodné alebo vysoko podobné so „základnými potravinárskymi výrobkami“ uvádzanými v skoršej ochrannej známke. Nápoje a potraviny majú tú istú povahu a ten istý účel v tom zmysle, že sú určené na ľudskú konzumáciu. Okrem toho tieto výrobky môžu vytvárať tie isté podniky, všeobecne sa predávajú na tých istých predajných miestach a často sú súbežne aj konzumované.

               40

               Za týchto podmienok treba zamietnuť tvrdenia žalobkyne, ktorými popiera existenciu podobnosti medzi spornými službami z dôvodu neexistencie dostatočnej podobnosti medzi výrobkami, ktorých sa tieto služby týkajú.

         O definícii služieb distribúcie a služieb veľkoobchodného predaja

               41

               Žalobkyňa sa domnieva, že odvolací senát nesprávne dospel k záveru, že predmetné služby zaradené do triedy 35 boli zhodné alebo podobné so službami zaradenými do triedy 39, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka. Svoje odôvodnenie založil na nesprávnom výklade slova „distribúcia“, ktorého zmysel sa musí odvodiť od Niceskej dohody. Vedľajší účastník konania vyložil slovo „distribúcia“ tak, že si úmyselne vybral zápis skoršej ochrannej známky najmä pre služby zaradené do triedy 39. Preto sa pojem „distribúcia“ týka iba služieb nakladania, doručovania, uskladnenia a dopravy.

               42

               Pokiaľ ide na jednej strane o definíciu služieb distribúcie a služieb veľkoobchodného predaja, tvrdenie žalobkyne o chápaní slova „distribúcia“ a výrazu „veľkoobchodný predaj“ v bežnej reči treba zamietnuť. Táto bežná reč neobjasňuje, čím definície týchto navrhovaných pojmov umožňujú vylúčiť zhodnosť predmetných služieb.

               43

               Pokiaľ ide na druhej strane o údajný rozhodujúci charakter triedenia podľa Niceskej dohody v definícii služieb, je potrebné pripomenúť, že podľa pravidla 2 ods. 4 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189), v znení zmien a doplnení toto triedenie slúži výhradne na administratívne účely. Toto triedenie nie je spôsobilé samo osebe určiť povahu a charakteristiku služieb v prejednávanej veci.

               44

               Za týchto podmienok nie je možné prijať definíciu pojmu distribúcia uvádzanú žalobkyňou, založenú na znení triedy 39. Okrem toho vysvetlivky k triede 39, ktoré cituje, nepredstavujú taxatívne vymenovanie služieb zaradených do tejto triedy.

         O údajnej neexistencii podobnosti medzi službami distribúcie a službami veľkoobchodného predaja

               45

               Podľa žalobkyne sa služby veľkoobchodného predaja odlišujú od služieb distribúcie. V súvislosti s rozhodnutiami ÚHVT a vysvetlivkami pre triedy 35 a 39 triedenia podľa Niceskej dohody nie sú tieto dve kategórie služieb podobné, či už svojou povahou alebo svojím cieľom, a nemožno ich považovať za doplňujúce vo vzťahu k príslušnej skupine verejnosti. Navyše na rozdiel od služieb distribúcie nezahŕňajú služby veľkoobchodného a maloobchodného predaja dopravu tovaru.

               46

               V tejto súvislosti tiež z pravidla 2 ods. 4 nariadenia č. 2868/95 (pozri bod 43 vyššie) vyplýva, že služby sa nemôžu považovať za rozdielne len z dôvodu, že sú uvedené v rôznych triedach podľa Niceskej dohody. Toto pravidlo je potvrdené judikatúrou, podľa ktorej výrobky alebo služby nemusia nevyhnutne patriť do tej istej triedy, prípadne tej istej kategórie v rámci danej triedy, aby sa mohlo vykonať porovnanie a dospieť k záveru o tom, či existuje podobnosť medzi týmito výrobkami alebo službami [pozri rozsudok Všeobecného súdu zo 14. decembra 2006, Gagliardi/ÚHVT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (MANŪ MANU MANU), T‑392/04, neuverejnený v Zbierke, bod 77 a tam citovanú judikatúru]. Preto je potrebné zamietnuť tvrdenie žalobkyne o úmyselnej voľbe vedľajšieho účastníka zapísať skoršiu ochrannú známku iba pre služby zaradené do triedy 39.

               47

               Okrem toho je potrebné konštatovať, že služby distribúcie a služby veľkoobchodného predaja umožňujú predaj výrobku a majú sprostredkovateľskú funkciu medzi výrobou a konečnou spotrebou výrobku. Tieto dve kategórie služieb sa podieľajú na tom istom konečnom cieli, ktorým je predaj konečnému spotrebiteľovi.

               48

               V súvislosti s judikatúrou uvedenou v bode 33 vyššie je tiež potrebné zdôrazniť, že existuje úzke spojenie medzi týmito dvoma kategóriami služieb, keďže veľkoobchodník môže využiť služby distribúcie a distribútor môže tiež využívať služby veľkoobchodného predaja. Okrem toho veľkoobchodník je spôsobilý ponúknuť služby distribúcie, tak ako veľkoobchodný predaj môže byť súčasťou služieb ponúkaných distribútorom.

               49

               Pokiaľ ide o tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého distribúcia nie je charakteristickým znakom služieb veľkoobchodného predaja, aj keby sa toto tvrdenie považovalo za dôvodné, samo osebe nemôže vylúčiť podobnosť medzi dvoma kategóriami služieb.

               50

               Zvyšok tvrdení, ktoré uvádza žalobkyňa, vychádza z mylného predpokladu, že služby distribúcie sa obmedzujú na služby dopravy a doručenia. Tieto služby však predstavujú len časť činností, na ktoré sa vzťahujú služby distribúcie.

               51

               Z toho, čo bolo uvedené vyššie, vyplýva, že odvolací senát v bode 27 napadnutého rozhodnutia správne určil, že existuje podobnosť medzi službami veľkoobchodného predaja, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, a službami distribúcie, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, keďže výrobky dotknuté týmito službami sú zhodné alebo vysoko podobné.

         O údajnej neexistencii podobnosti medzi službami distribúcie a službami maloobchodného predaja

               52

               Žalobkyňa tvrdí, že odvolací senát nesprávne porovnal služby, ktoré sú predmetom konania, zohľadnením vnímania výrobcov, hoci služby veľkoobchodného predaja sú zamerané na konečného spotrebiteľa. Taktiež zdôrazňuje, že tieto dve kategórie služieb sú odlišné tak svojou povahou, ako aj svojím cieľom a nie sú doplňujúce z pohľadu výrobcu ani z pohľadu konečného spotrebiteľa. Okrem toho maloobchodníci neponúkajú služby doručenia tretím osobám.

               53

               V tomto zmysle z bodu 21 vyššie vyplýva, že pravdepodobnosť zámeny sa má posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma predmetné služby. Okrem toho sa v bodoch 26 až 31 vyššie konštatovalo, že príslušná skupina verejnosti bola zložená z odborníkov. Odvolací senát sa teda nedopustil nesprávneho posúdenia tým, že neprebral hľadisko konečného spotrebiteľa.

               54

               Pokiaľ ide o údajne odlišný cieľ služieb maloobchodného predaja a cieľ služieb distribúcie, je potrebné zdôrazniť, že majú spoločný konečný cieľ, ktorým je predaj konečnému spotrebiteľovi. Ako správne konštatoval odvolací senát v bode 28 napadnutého rozhodnutia, podstatou týchto dvoch kategórií služieb je poskytnutie výrobkov konečným spotrebiteľom. Toto posúdenie nie je v rozpore s judikatúrou, podľa ktorej cieľom maloobchodu je predaj tovarov spotrebiteľom, čo okrem právneho aktu predaja zahŕňa aj každú činnosť podnikateľa podnecujúcu k uzavretiu takého aktu, a podľa ktorej táto činnosť pozostáva najmä z výberu tovarov ponúkaných na predaj a ponuky rôznych plnení, ktorých účelom je naviesť spotrebiteľa na to, aby uvedený akt uzavrel s predmetným obchodníkom a nie jeho konkurentom [pozri rozsudok Súdneho dvora zo 7. júla 2005, Praktiker Bau‑ und Heimwerkermärkte, C-418/02, Zb. s. I-5873, bod 34, a rozsudok Všeobecného súdu z 15. februára 2011, Yorma’s/ÚHVT – Norma Lebensmittelfilialbetrieb (YORMA’S), T‑213/09, bod 33 a tam citovanú judikatúru].

               55

               V každom prípade, ako správne zdôraznil vedľajší účastník konania na pojednávaní, žalobkyňa nemôže založiť svoje tvrdenia na bode 34 rozsudku Praktiker Bau‑ und Heimwerkermärkte, už citovaného v bode 54 vyššie. Táto judikatúra totiž spadá do rámca návrhu na začatie prejudiciálneho konania od Bundespatentgericht (Spolkový patentový súd), ktorý podal na Súdny dvor otázku, či maloobchodný predaj predstavuje službu v zmysle článku 2 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92). Výklad podaný Súdnym dvorom v tejto veci nemôže predstavovať vyčerpávajúcu definíciu a všeobecný rozsah pojmu služba maloobchodného predaja.

               56

               Pokiaľ ide o judikatúru citovanú v bode 33 vyššie, posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého sú služby maloobchodného predaja a služby pre distribúciu doplňujúce, treba prijať. Poskytovatelia služieb maloobchodného predaja všeobecne závisia od služieb distribútorov na účely zabezpečenia svojich činností, najmä prepravou výrobkov na miesta predaja. Okrem toho, keďže činnosti distribúcie a činnosti maloobchodného predaja sledujú ten istý cieľ a zasahujú do relatívne pokročilej fázy procesu predaja, je možné, že príslušná skupina verejnosti si myslí, že tieto služby sú zabezpečované tým istým podnikom.

               57

               Za týchto podmienok odvolací senát v bode 28 napadnutého rozhodnutia správne uviedol, že služby distribúcie a služby maloobchodného predaja boli podobné, pokiaľ ide o zhodné alebo vysoko podobné výrobky.

         O porovnaní označení

               58

               Odvolací senát sa správne domnieval, že kolidujúce ochranné známky majú nízky stupeň vizuálnej podobnosti, ale sú zhodné z fonetického a koncepčného hľadiska, čo v prejednávanom prípade účastníci konania nenapadli.

         O pravdepodobnosti zámeny

               59

               V prejednávanom prípade je potrebné potvrdiť posúdenie odvolacieho senátu, ktorý v bode 42 napadnutého rozhodnutia rozhodol, že rozlišovacia spôsobilosť skoršej ochrannej známky bola vo všeobecnosti dosť slabá, čo v prejednávanom prípade účastníci konania nenapadli.

               60

               V rámci všeobecného posúdenia pravdepodobnosti zámeny je preto potrebné pripomenúť podobnosť predmetných služieb, slabú podobnosť kolidujúcich označení z vizuálneho hľadiska a ich zhodu z fonetického a koncepčného hľadiska, ako aj slabú rozlišovaciu spôsobilosť skoršej ochrannej známky. Za týchto okolností odvolací senát správne konštatoval, že existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany príslušnej skupiny verejnosti.

               61

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že jediný žalobný dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

               62

               Z tohto dôvodu je potrebné žalobu zamietnuť v celom rozsahu.

         O trovách

               63

               Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa vo veci nemala úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Basic AG Lebensmittelhandel je povinná nahradiť trovy konania.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 26. júna 2014.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 26. októbra 1993. # Andreas Reinarz proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Akt s negatívnymi účinkami. # Spojené veci T-6/92 a T-52/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. decembra 2010. # AceaElectrabel Produzione SpA proti Európskej komisii. # Odvolanie - Štátna pomoc - Pomoc vyhlásená za zlučiteľnú so spoločným trhom - Podmienka predchádzajúceho vrátenia pomoci príjemcom skoršej pomoci, ktorá bola vyhlásená za protiprávnu - Pojem ,hospodárska jednotka’ - Spoločná kontrola dvoma odlišnými materskými spoločnosťami - Skreslenie žalobných dôvodov - Nesprávne odôvodnenie a nedostatok odôvodnenia. # Vec C-480/09 P.

text:
      Vec C‑480/09 P
      AceaElectrabel Produzione SpA
      proti
      Európskej komisii
      „Odvolanie – Štátna pomoc – Pomoc vyhlásená za zlučiteľnú so spoločným trhom – Podmienka predchádzajúceho vrátenia pomoci príjemcom skoršej pomoci, ktorá bola vyhlásená za protiprávnu – Pojem ,hospodárska jednotka‘ – Spoločná kontrola dvoma odlišnými materskými spoločnosťami – Skreslenie žalobných dôvodov – Nesprávne odôvodnenie a nedostatok odôvodnenia“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Pomoc poskytovaná štátmi – Rozhodnutie Komisie – Určenie príjemcu pomoci v dôsledku série reorganizácií – Pojem hospodárska
            jednotka
      (Články 87 ES a 88 ES)
      2.        Pomoc poskytovaná štátmi – Zákaz – Výnimky – Rozhodnutie Komisie podmieňujúce súhlas poskytnúť pomoc skoršiemu vráteniu predtým
            vyplatenej protiprávnej pomoci dotknutým podnikom – Potreba vyhnúť sa kumulovanému účinku nevrátenej pomoci a plánovanej pomoci
      [Článok 87 ods. 3 písm. c) ES a článok 88 ods. 2 ES]
      1.        V oblasti štátnej pomoci, pokiaľ ide o určenie príjemcu pomoci, Komisia neprekračuje mieru svojej voľnej úvahy, keď sa domnieva,
         že po vykonaní reštrukturalizácie zahŕňajúcej prevod výrobných zariadení spoločnosti na novozaložené priemyselné spoločnosti,
         pričom bývalá spoločnosť má naďalej účasť v týchto novozaložených priemyselných spoločnostiach, môžu vzhľadom na dotknutú
         pomoc všetky tieto spoločnosti tvoriť jednu skupinu aj napriek skutočnosti, že každá z novozaložených priemyselných spoločností
         má právnu subjektivitu, ktorá je odlišná od právnej subjektivity bývalej spoločnosti.

      Bývalá spoločnosť a nové prevádzkové spoločnosti môžu najmä tvoriť jednu hospodársku jednotku, ak vykonaná reštrukturalizácia
         predstavuje z priemyselného a finančného hľadiska súdržný celok. Subjekt, ktorý vlastníctvom väčšinových podielov v spoločnosti
         túto spoločnosť skutočne kontroluje tým, že priamo alebo nepriamo zasahuje do jej riadenia, sa musí považovať za subjekt zúčastnený
         na hospodárskej činnosti vykonávanej kontrolovaným podnikom. Za týchto podmienok skutočnosť, že táto kontrola sa vykonáva
         spoločne s inou spoločnosťou, ktorá má v kontrolovanej spoločnosti väčšiu časť kapitálu ako bývalá spoločnosť, nebráni zisteniu
         Komisie, že bývalá a kontrolovaná spoločnosť tvoria hospodársku jednotku.

      Ak by to totiž tak nebolo, samotné rozdelenie podniku na dva odlišné subjekty, z ktorých prvý by priamo vykonával pôvodnú
         hospodársku činnosť a druhý by ovládal prvý podnik zasahovaním do jeho riadenia, by postačovalo na to, aby pravidlá Únie týkajúce
         sa štátnej pomoci boli zbavené potrebného účinku. Druhému subjektu by to umožnilo využiť dotácie alebo iné zvýhodnenia poskytované
         štátom alebo zo štátnych prostriedkov a použiť ich v plnom rozsahu alebo čiastočne v prospech prvého subjektu, čiže aj v záujme
         hospodárskej jednotky tvorenej oboma subjektmi.

      Okrem toho zohľadnenie rizika obchádzania príkazu na vrátenie protiprávnej pomoci Komisiou nemôže podliehať dôkazu o existencii
         takéhoto cieľa za skutkových okolností prejednávanej veci, pretože pokiaľ by to tak bolo, podniky by boli motivované k tomu,
         aby vytvárali zoskupenia, ktorých cieľom by bolo obísť vrátenie protiprávnej pomoci, pričom by mali výhodu v tom, že dôkazné
         bremeno v súvislosti so sledovaním takého cieľa by mala Komisia.

      Skutočnosť, že členovia riadiaceho výboru a dozorného orgánu uvedeného subjektu sú menovaní do obdobných orgánov kontrolovanej
         spoločnosti, môže najmä odrážať možnosť vykonávať dozornú funkciu, funkciu iniciátora a funkciu finančnej podpory, čo ide
         nad rámec samotného investovania kapitálu investorom, ako aj odrážať existenciu organických a funkčných väzieb medzi subjektom,
         ktorý vlastníctvom väčšinových podielov kontroluje spoločnosť, a tou istou kontrolovanou spoločnosťou.

      (pozri body 47 – 51, 55, 59, 63, 64)
      2.        Komisia môže podmieniť zlučiteľnosť pomoci predchádzajúcim vrátením skoršej protiprávnej pomoci. Potreba vyhnúť sa kumulovanému
         účinku nevrátenej pomoci a plánovanej pomoci je rovnaká, či už ide o individuálnu pomoc, alebo pomoc spadajúcu do schém pomoci.
         Jednak Komisia musí v každom prípade vziať do úvahy prípadný kumulatívny účinok skoršej protiprávnej pomoci, ktorá nebola
         vrátená, a novej pomoci a jednak môže konštatovať zlučiteľnosť novej pomoci so spoločným trhom iba vtedy, ak skutočnosti,
         ktoré má k dispozícii, jej umožňujú dospieť k záveru v tomto zmysle.

      V tejto súvislosti, pokiaľ sa Komisia rozhodne začať konanie vo veci formálneho zisťovania, je na členskom štáte a na potenciálnom
         príjemcovi pomoci, aby Komisii predložili skutočnosti, ktoré môžu preukázať, že táto pomoc je zlučiteľná so spoločným trhom
         a že táto povinnosť sa vzťahuje aj na potrebu preukázať neexistenciu kumulatívneho účinku novej pomoci a skoršej protiprávnej
         pomoci, ktoré sú nezlučiteľné so spoločným trhom a neboli vrátené.

      (pozri body 96, 97, 99)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 16. decembra 2010 (*)

      „Odvolanie – Štátna pomoc – Pomoc vyhlásená za zlučiteľnú so spoločným trhom – Podmienka predchádzajúceho vrátenia pomoci príjemcom skoršej pomoci, ktorá bola vyhlásená za protiprávnu – Pojem ,hospodárska jednotka‘ – Spoločná kontrola dvoma odlišnými materskými spoločnosťami – Skreslenie žalobných dôvodov – Nesprávne odôvodnenie a nedostatok odôvodnenia“
      Vo veci C‑480/09 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 26. novembra 2009,
      AceaElectrabel Produzione SpA, so sídlom v Ríme (Taliansko), v zastúpení: L. Radicati di Brozolo a M. Merola, avvocati,

      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:
      Európska komisia, v zastúpení: V. Di Bucci, splnomocnený zástupca,

      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      Electrabel SA, so sídlom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: L. Radicati di Brozolo a M. Merola, avvocati,

      vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev (spravodajca), A. Rosas, A. Ó Caoimh a C. Toader,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. septembra 2010,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojím odvolaním sa spoločnosť AceaElectrabel Produzione SpA (ďalej len „AEP“) domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa
         Európskych spoločenstiev z 8. septembra 2009, AceaElectrabel/Komisia (T‑303/05, Zb. s. II‑137, ďalej len „napadnutý rozsudok“),
         ktorým tento súd zamietol jej žalobu o zrušenie rozhodnutia Komisie 2006/598/ES zo 16. marca 2005 o štátnej pomoci, ktorú
         má Taliansko – región Lazio – v úmysle poskytnúť na zníženie emisií plynov spôsobujúcich skleníkový efekt (Ú. v. EÚ L 244,
         2006, s. 8, ďalej len „sporné rozhodnutie“).

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      2        Skutkové okolnosti tohto sporu, ako sú uvedené v bodoch 1 až 17 napadnutého rozsudku, možno zhrnúť v nasledujúcich bodoch.

      3        AEP je spoločnosť vyrábajúca elektrickú energiu, ktorá je z 50 % kontrolovaná spoločnosťou Electrabel Italia SpA (ďalej len
         „Electrabel Italia“) a z 50 % spoločnosťou AceaElectrabel Holding SpA (ďalej len „AceaElectrabel“).

      4        Spoločnosť Electrabel Italia je zo 100 % ovládaná spoločnosťou Electrabel SA (ďalej len „Electrabel“), ktorá ma svoje sídlo
         v Belgicku.

      5        AceaElectrabel je spoločný podnik („joint venture“) vytvorený spoločnosťami ACEA SpA (ďalej len „ACEA“) a Electrabel Italia.
         Tento spoločný podnik pôsobí v odvetví elektrickej energie a plynu. Je z 59,41 % kontrolovaný spoločnosťou ACEA a z 40,59 %
         spoločnosťou Electrabel Italia. Zmluvy o vytvorení spoločného podniku stanovovali, že spoločnosť ACEA má previesť na spoločnosť
         AEP dve tepelné elektrárenské zariadenia a päť vodných elektrární, zatiaľ čo spoločnosť Electrabel má predložiť sériu projektov
         na výstavbu zariadení.

      6        AceaElectrabel navyše kontroluje úplne alebo sčasti podniky AceaElectrabel Energia (100 %), AceaElectrabel Elettricità (100 %)
         a AceaElectrabel Trading (ďalej len „AE Trading“, 84,17 %).

      7        Štruktúru týchto podnikov možno znázorniť takto:

      8        Talianska republika oznámila 28. januára 2002 Komisii Európskych spoločenstiev dva projekty investičnej pomoci, medzi ktorými
         bol projekt výstavby siete diaľkového vykurovania v blízkosti mesta Rím, ktorá mala byť napájaná energiou zo zariadenia, na
         ktorom sa čiastočne vykonalo rozšírenie kapacity a prestavba, s kombinovanou výrobou elektrickej energie a tepla, ktorá tak
         mala zabezpečovať vykurovanie v novej štvrti (ďalej len „predmetná pomoc“). Investičné náklady tohto projektu boli vo výške
         9 500 000 eur a suma predmetnej pomoci bola 3 800 000 eur.

      9        Listom z 13. mája 2003 Komisia oznámila Talianskej republike svoje rozhodnutie začať v súvislosti s predmetnou pomocou konanie
         vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES. Domnievala sa totiž, že predmetná pomoc je zlučiteľná so spoločným
         trhom, ale že sa musia uplatniť zásady uvedené Súdnym dvorom v rozsudku z 15. mája 1997, TWD/Komisia (C‑355/95 P, Zb. s. I‑2549),
         ktorý potvrdil rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. septembra 1995, TWD/Komisia (T‑244/93 a T‑486/93, Zb. s. II‑2265) (ďalej
         len „judikatúra TWD/Komisia“).

      10      Komisia v tejto súvislosti uviedla jednak, že spoločnosť ACEA je jedným z mestských podnikov v odvetví energetiky, ktoré využívali
         schémy pomoci (ďalej len „skoršia pomoc“), ktoré boli vyhlásené za protiprávne a nezlučiteľné so spoločným trhom v rozhodnutí
         Komisie 2003/193/ES z 5. júna 2002 o štátnej pomoci poskytovanej Talianskom vo forme oslobodenia od dane a pôžičiek za zvýhodnených
         podmienok podnikom poskytujúcim verejné služby s väčšinovou verejnou kapitálovou účasťou [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 77, 2003, s. 21, ďalej len „skoršie rozhodnutie“), a jednak, že Talianska republika jej aj napriek dvom výzvam
         v tejto súvislosti nepotvrdila skutočné vrátenie súm vyplatených spoločnosti ACEA v rámci týchto schém, ktoré bolo uložené
         článkom 3 skoršieho rozhodnutia.

      11      Podľa názoru Komisie bola totiž spoločnosť ACEA pôvodným príjemcom predmetnej pomoci, keďže spoločnosť AEP sa stala súčasným
         príjemcom až po tom, ako sa v nej uskutočnilo mnoho reorganizácií. Komisia sa navyše domnievala, že spoločnosti ACEA a AEP
         sa musia považovať za jednu hospodársku jednotku a že aj napriek vnútornej reorganizácii sa musí táto skupina, vrátane spoločnosti
         ACEA, považovať za príjemcu predmetnej pomoci.

      12      Dňa 16. marca 2005 prijala Komisia sporné rozhodnutie, v ktorom vyhlásila predmetnú pomoc za zlučiteľnú so spoločným trhom,
         avšak odložila jej vyplatenie spoločnosti AEP až dovtedy, kým Talianska republika predloží dôkaz o vrátení skoršej pomoci
         spoločnosťou AEP.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      13      Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 3. augusta 2005 spoločnosť AEP podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia
         v súlade s článkom 230 ES.

      14      Vo svojom prvom žalobnom dôvode spoločnosť AEP uviedla porušenie článku 87 ods. 1 ES, ako aj chyby v odôvodnení sporného rozhodnutia
         a pri vyšetrovaní týkajúcom sa kvalifikácie predmetnej pomoci ako štátnej pomoci. Druhý žalobný dôvod bol založený na porušení
         článku 88 ES a nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88] ES
         (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), ako aj na nesprávnom právnom posúdení a nedostatočnosti a rozpornosti odôvodnenia
         sporného rozhodnutia, pokiaľ ide o totožnosť adresáta predmetnej pomoci. Tretí odvolací dôvod bol založený na protiprávnosti
         pozastavenia vyplácania predmetnej pomoci a irelevantnosti odkazu na judikatúru TWD/Komisia.

      15      Dňa 6. decembra 2005 podala spoločnosť Electrabel návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov spoločnosti
         AEP. Uznesením zo 7. apríla 2006 predseda piatej komory Súdu prvého stupňa tento vstup do konania povolil.

      16      Dňa 24. júla 2007 požiadal Súd prvého stupňa účastníkov konania a Taliansku republiku, aby mu predložili hmotný dôkaz o prípadnom
         vrátení skoršej pomoci spoločnosťou ACEA, pokiaľ ho majú k dispozícii.

      17      Listom zo 7. septembra 2007 Talianska republika potvrdila, že spoločnosť ACEA vrátila sumu 1 511 135,88 eura za rok 1998 a sumu
         vo výške 1 534 938,78 eura za rok 1999.

      18      V liste zo 14. februára 2008 Komisia uviedla, že sumy vrátené spoločnosťou ACEA predstavujú veľmi malý percentuálny podiel
         súm, ktoré mali byť vrátené na základe skoršieho rozhodnutia, v porovnaní s výpočtami uvedenými v súvahe spoločnosti ACEA
         za rok 2004. Zdôraznila, že odkladaciu podmienku, od ktorej záviselo vyplatenie predmetnej pomoci, teda nemožno považovať
         za splnenú.

      19      Súd prvého stupňa napadnutým rozsudkom žalobu zamietol.

      20      Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod, Súd prvého stupňa zastával názor, že Komisia mohla bez toho, aby porušila článok 87 ods. 1
         ES, kvalifikovať predmetnú pomoc ako štátnu pomoc, keďže miestna povaha dotknutej siete diaľkového vykurovania nevylučuje
         súťažné vzťahy s inými energetickými produktmi ani prípadné ohrozenie obchodu medzi členskými štátmi, a že toto zistenie bolo
         dostatočne odôvodnené. Súd prvého stupňa okrem toho odmietol ako neprípustné tvrdenia, podľa ktorých odôvodnenie sporného
         rozhodnutia je rozporné a vyšetrovanie týkajúce sa kvalifikácie predmetnej pomoci ako štátnej pomoci bolo nedostatočné, pretože
         zastával názor, že žaloba v tejto súvislosti neobsahovala nijakú argumentáciu.

      21      Súd prvého stupňa vyhlásil druhý žalobný dôvod za neprípustný v rozsahu, v akom bol založený na porušení článku 88 ES a nariadenia
         č. 659/1999, keďže podľa jeho názoru žaloba neobsahovala žiadne tvrdenie týkajúce sa uvedených porušení. V rozsahu, v akom
         sa druhý žalobný dôvod týkal nesprávneho právneho posúdenia, ako aj nedostatočnosti a rozpornosti odôvodnenia sporného rozhodnutia,
         pokiaľ ide o príjemcu dotknutej pomoci, Súd prvého stupňa rozhodol, že Komisia nevychádzala z nesprávneho posúdenia, keď na
         účely preskúmania predmetnej pomoci zastávala názor, že spoločnosti ACEA a AEP sa musia považovať za jednu hospodársku jednotku
         a že spoločnosť ACEA sa musí považovať za jedného z príjemcov predmetnej pomoci. Súd prvého stupňa ďalej zastával názor, že
         sporné rozhodnutie bolo dostatočne odôvodnené a neobsahovalo nijaký rozpor.

      22      Pokiaľ ide o tretí žalobný dôvod, Súd prvého stupňa zamietol tvrdenia založené na neexistencii podobnosti medzi spoločnosťami
         ACEA a AEP a na neexistencii kumulatívneho účinku skoršej pomoci a predmetnej pomoci s tým, že odkázal na svoje úvahy v rámci
         posúdenia druhého žalobného dôvodu. Vyvodil tiež záver, že na rozdiel od toho, čo tvrdila spoločnosť AEP, judikatúra TWD/Komisia
         je uplatniteľná nielen vo vzťahu k individuálnej pomoci, ale aj vo vzťahu k všeobecným schémam pomoci. Nakoniec Súd prvého
         stupňa rozhodol, že Komisia nekonala v rozpore s uvedenou judikatúrou, keď zastávala názor, že nebola povinná preukázať účinky
         narušenia hospodárskej súťaže, ktoré by malo kumulovanie skoršej pomoci a predmetnej pomoci, ani vopred poznať presnú sumu
         skoršej pomoci.

       Návrhy účastníkov konania
      23      Spoločnosť AEP navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok a vyhovel návrhom predloženým na prvom stupni,
      –        subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu a
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      24      Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zamietol odvolanie a
      –        zaviazal spoločnosť AEP na náhradu trov konania.
       O odvolaní
      25      Odvolateľka uvádza dva odvolacie dôvody, pričom prvý je založený na skreslení žalobných dôvodov, nesprávnom právnom posúdení,
         ako aj na neracionálnom a rozpornom odôvodnení napadnutého rozsudku, pokiaľ ide o určenie príjemcu predmetnej pomoci. Druhý
         odvolací dôvod je založený na skreslení žalobných dôvodov, nesprávnom právnom posúdení a rozpornom a nepostačujúcom odôvodnení
         tohto rozsudku, pokiaľ ide o dosah judikatúry TWD/Komisia.

       O prvom odvolacom dôvode týkajúcom sa určenia príjemcu predmetnej pomoci
       O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu založeného na skreslení žalobných dôvodov
      –       Argumentácia účastníkov konania
      26      Spoločnosť AEP zastáva názor, že vyhlásenie neprípustnosti druhého žalobného dôvodu v rozsahu, v akom bol založený na porušení
         článku 88 ES a nariadenia č. 659/1999, vyplýva z povrchného preskúmania žaloby, pretože odkaz na tieto pravidlá sa musí vykladať
         v spojení s argumentáciu týkajúcou sa nesprávneho posúdenia pri určovaní príjemcu predmetnej pomoci. Správne určenie príjemcu
         je totiž relevantné z hľadiska dodržiavania procesných pravidiel v oblasti štátnej pomoci.

      27      Podľa spoločnosti AEP bola otázka hospodárskej kontinuity medzi spoločnosťami ACEA a AEP z dôvodu prevodu časti podniku, v rámci
         ktorej prebiehal projekt, na ktorý bola poskytnutá predmetná pomoc, vo veľkom rozsahu prejednaná vo vyjadreniach účastníkov
         konania, ako aj na pojednávaní. Súd prvého stupňa však túto diskusiu nezohľadnil, čím skreslil žalobný dôvod a výsledky vyšetrovania.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      28      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že Súd prvého stupňa je povinný zamietnuť ako neprípustnú časť návrhov žaloby, ktorá mu je
         predložená, pokiaľ podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých je táto časť návrhov žaloby založená, nevyplývajú koherentným
         a zrozumiteľným spôsobom už z textu samotnej žaloby (rozsudok z 18. júla 2006, Rossi/ÚHVT, C‑214/05 P, Zb. s. I‑7057, bod 37,
         a uznesenie z 13. marca 2007, Arizona Chemical a i./Komisia, C‑150/06 P, bod 45).

      29      Súd prvého stupňa teda oprávnene po tom, ako uviedol, že v súlade s článkom 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí každá
         žaloba obsahovať uvedenie predmetu konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je založená, a to dostatočne jasne a presne, aby
         umožnili žalovanému pripraviť si obhajobu a Súdu prvého stupňa rozhodnúť o žalobe, odmietol ako neprípustnú argumentáciu založenú
         na porušení článku 88 ES a nariadenia č. 659/1999 z dôvodu, že tieto podmienky nespĺňala.

      30      Žaloba podaná na Súd prvého stupňa totiž jasne, jednoznačne, koherentne a zrozumiteľne neidentifikovala, v čom sporné rozhodnutie
         porušilo tieto ustanovenia. Spoločnosť AEP navyše nepredložila Súdnemu dvoru nijaký konkrétny dôkaz, ktorý by preukazoval,
         že žaloba podaná na Súd prvého stupňa uvedené podmienky spĺňala.

      31      Osobitne v tejto súvislosti nemôže postačovať tvrdenie, že odkaz na uvedené ustanovenia sa musí vykladať v spojení s argumentáciou
         týkajúcou sa nesprávneho posúdenia pri určovaní príjemcu predmetnej pomoci, keďže žaloba neozrejmila túto spojitosť ani to,
         čím údajne nesprávne posúdenie viedlo k porušeniu týchto ustanovení.

      32      Za týchto podmienok sa prvá časť prvého odvolacieho dôvodu musí zamietnuť.

       O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení
      –       Argumentácia účastníkov konania
      33      Spoločnosť AEP tvrdí, že Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď potvrdil záver Komisie, že spoločnosti
         ACEA a AEP tvoria jednu hospodársku jednotku. Aj keď je spoločnosť AEP z menej ako 30 % kontrolovaná spoločnosťou ACEA, zo
         70 % ju vlastní spoločnosť Electrabel, takže nemožno tvrdiť, že spoločnosť AEP tvorila hospodársku jednotku so spoločnosťou ACEA.

      34      Podľa spoločnosti AEP z celkovej judikatúry, ktorú Súd prvého stupňa citoval na podporu svojej analýzy, vyplýva, že miera
         voľnej úvahy, ktorú má Komisia na stanovenie, či na účely identifikácie príjemcu pomoci tvoria jednu hospodársku jednotku
         dve alebo viacero podnikov, sa obmedzuje na prípady výlučnej kontroly zo strany tej istej osoby alebo skupiny. Z toho naopak
         nemožno vyvodiť, že Komisia môže dospieť k záveru o existencii hospodárskej jednotky, ak je podnik kontrolovaný, ako v prejednávanej
         veci, spoločným podnikom, ktorý je sám osebe kontrolovaný dvoma odlišnými skupinami, pričom jedna z týchto dvoch spoločností
         kontroluje spoločný podnik.

      35      Spoločnosť AEP sa rovnako domnieva, že Komisia nikdy neuplatnila taký prístup v iných oblastiach práva hospodárskej súťaže,
         aj keď toto právo používa rovnaké pojmy vo všetkých svojich oblastiach. Na rozdiel od toho, čo tvrdí Súd prvého stupňa, pojmy
         uplatniteľné v oblasti koncentrácií alebo kartelových dohôd totiž možno preniesť do oblasti štátnej pomoci, s výnimkou osobitných
         situácií odôvodňujúcich odlišný výklad.

      36      V tejto súvislosti Komisia v rozhodnutí schvaľujúcom založenie spoločnosti AEP kvalifikovala tento spoločný podnik ako koncentráciu,
         pretože išlo o podnik, ktorý je vo vzťahu k svojim materským spoločnostiam funkčne samostatný. Pojem „funkčná samostatnosť“
         sa pritom používa v práve hospodárskej súťaže pre spoločné podniky, ktoré, aj keď sú kontrolované rôznymi hospodárskymi skupinami,
         majú vlastnú organizačnú a správnu štruktúru a na trhu pôsobia prostredníctvom samostatných operatívnych a finančných prostriedkov.

      37      Podľa spoločnosti AEP teda Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho posúdenia, keď v bode 142 napadnutého rozsudku dospel
         aj napriek skoršiemu zisteniu Komisie k záveru, že spoločnosť AEP nemá vo vzťahu k spoločnostiam ACEA a Electrabel skutočnú
         funkčnú samostatnosť z dôvodu ich spoločnej kontroly nad spoločnosťou AEP. Súd prvého stupňa totiž zamenil pojmy „funkčná
         samostatnosť“ a „kontrola“, pričom každá kontrola nemá vplyv na funkčnú samostatnosť podniku.

      38      Pokiaľ ide navyše o to, že Súd prvého stupňa zastával v bode 142 napadnutého rozsudku názor, že spoločnosť AEP nie je funkčne
         samostatná, pretože energiu, ktorú vyrába, na trh uvádza spoločnosť AE Trading, spoločnosť AEP poznamenáva, že takéto úvahy
         sú irelevantné, keďže oddelenie výroby, ako aj veľkoobchodného predaja, ktoré v prejednávanej veci zabezpečuje spoločnosť
         AEP, od maloobchodného predaja, ktorý v prejednávanej veci vykonáva spoločnosť AE Trading, je v odvetví energetiky bežné a Komisia
         o ňom v čase schválenia koncentrácie podnikov vedela.

      39      Spoločnosť AEP dodáva, že aj keď Súd prvého stupňa uvádza, že Komisia nepripisovala žiadnu zodpovednosť spoločnosti AEP ani
         od nej nepožadovala vrátenie skoršej pomoci, nič to nemení na tom, že spoločnosť AEP a prostredníctvom nej spoločnosť Electrabel
         znášajú následky pozastavenia vyplatenia predmetnej pomoci. Ak totiž chcela Komisia postihnúť prostredníctvom spoločnosti
         AEP spoločnosť ACEA, nemala ovplyvňovať situáciu spoločnosti Electrabel, a preto mala pozastaviť vyplatenie predmetnej pomoci
         len v pomere účasti spoločnosti ACEA, a to vo výške 29,705 %.

      40      Odkaz Súdu prvého stupňa na rozsudok z 29. apríla 2004, Taliansko/Komisia (C‑91/01, Zb. s. I–4355, body 50 až 53), je podľa
         spoločnosti AEP irelevantný, keďže vec, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, sa týkala toho, či spoločnosť môže mať prospech
         z prednostného zaobchádzania priznaného malým a stredným podnikom a nie z príslušnosti k hospodárskej jednotke. V tejto veci
         okrem toho išlo o výlučnú kontrolu jednou skupinou.

      41      Keďže Súd prvého stupňa rozhodol o existencii hospodárskej kontinuity medzi spoločnosťami ACEA a AEP z dôvodu prevodu časti
         podniku, v rámci ktorej prebiehal projekt, na ktorý bola poskytnutá predmetná pomoc, spoločnosť AEP sa domnieva, že tento
         prevod nemôže postačovať na preukázanie toho, že pokračovala v činnosti, ktorú predtým vykonávala spoločnosť ACEA, a že sa
         stala príjemcom tejto pomoci. Nemôže byť ani základom pre úvahu, že spoločnosti AEP a ACEA tvoria jednu hospodársku jednotku.

      42      Spoločnosť AEP v tejto súvislosti uvádza, že k prevodu uvedeného projektu došlo v súvislosti s dohodou o spoločnom podniku,
         ktorá predstavovala skončenie zadávacieho konania vyhláseného spoločnosťou ACEA, v rámci ktorého bola prevedená časť podniku
         ohodnotená primeraným spôsobom podľa trhových pravidiel. Z bodu 33 oznámenia Komisie s názvom „k efektívnemu vykonávaniu rozhodnutí
         Komisie prikazujúcich členským štátom vymáhať neoprávnene poskytnutú a nezlučiteľnú štátnu pomoc“ (Ú. v. EÚ C 272, 2007, s. 4)
         pritom vyplýva, že v prípade takého prevodu aktív („asset deals“), o aký ide v prejednávanej veci, neexistuje kontinuita medzi
         skorším a novým podnikom.

      43      Pokiaľ ide o úvahy Súdu prvého stupňa týkajúce sa nebezpečenstva, že cieľom prevodu dotknutej časti podniku spoločnosti ACEA
         na spoločnosť AEP mohlo byť obchádzanie príkazu na vrátenie pomoci, ktorý je obsiahnutý v skoršom rozhodnutí, spoločnosť AEP
         pripomína, že na Súde prvého stupňa uviedla, že takú z hospodárskeho a strategického hľadiska významnú operáciu, ako je založenie
         AceaElectrabel, nebolo možné vykonať s cieľom vyhnúť sa riziku pozastavenia vyplatenia štátnej pomoci vo výške, ktorá je taká
         zanedbateľná v porovnaní s celkovou hodnotou operácie.

      44      Okrem toho Súd prvého stupňa tým, že rozhodol jednak, že Komisia nemala povinnosť preukázať cieľ spočívajúci v obchádzaní,
         a jednak, že zistenie prevodu a uvedenie rizík, ktoré sú s ním spojené vo vzťahu k pravidlám v oblasti štátnej pomoci, postačuje
         Komisii na odôvodnenie, zbavil Komisiu povinnosti odôvodniť svoje rozhodnutia inak ako odkazom na teoretické a paradoxné prípady.

      45      Na pojednávaní spoločnosť Electrabel podporila argumentáciu spoločnosti AEP smerujúcu k preukázaniu, že spoločnosti AEP a ACEA
         netvoria hospodársku jednotku, ako aj že prevod dotknutej časti podniku spoločnosti ACEA na spoločnosť AEP nebol vykonaný
         s cieľom obísť príkaz na vrátenie, ktorý je obsiahnutý v skoršom rozhodnutí. Spoločnosť Electrabel osobitne tvrdí, že akékoľvek
         riziko obchádzania príkazu nemožno posudzovať abstraktne, ale na základe konkrétnych skutkových okolností.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      46      Keďže spoločnosti AEP a Electrabel spochybňujú zistenie Súdu prvého stupňa, že Komisia mohla z hľadiska skoršej a predmetnej
         pomoci považovať spoločnosti AEP a ACEA za spoločnosti predstavujúce jednu hospodársku jednotku, treba overiť, či Súd prvého
         stupňa mohol bez toho, aby vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, potvrdiť sporné rozhodnutie, pokiaľ ide o túto problematiku.

      47      Z judikatúry Súdneho dvora v tejto súvislosti vyplýva, že po vykonaní reštrukturalizácie zahŕňajúcej prevod výrobných zariadení
         spoločnosti na novozaložené priemyselné spoločnosti, pričom bývalá spoločnosť má v týchto novozaložených priemyselných spoločnostiach
         naďalej účasť, môžu všetky tieto spoločnosti s ohľadom na pomoc tvoriť jednu skupinu aj napriek skutočnosti, že každá z novozaložených
         priemyselných spoločností má právnu subjektivitu, ktorá je odlišná od právnej subjektivity bývalej spoločnosti (pozri v tomto
         zmysle rozsudok zo 14. novembra 1984, Intermills/Komisia, 323/82, Zb. s. 3809, bod 11).

      48      Bývalá spoločnosť a nové prevádzkové spoločnosti môžu tvoriť jednu hospodársku jednotku najmä vtedy, ak vykonaná reštrukturalizácia
         predstavuje súdržný celok z priemyselného a finančného hľadiska (pozri v tomto zmysle rozsudok Intermills/Komisia, už citovaný,
         bod 12).

      49      Z judikatúry Súdneho dvora takisto vyplýva, že subjekt, ktorý vlastníctvom väčšinových podielov v spoločnosti túto spoločnosť
         skutočne kontroluje tak, že priamo alebo nepriamo zasahuje do jej riadenia, sa musí považovať za subjekt zúčastnený na hospodárskej
         činnosti vykonávanej kontrolovaným podnikom (rozsudok z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di Firenze a i., C‑222/04, Zb.
         s. I‑289, body 112 a 118).

      50      Ak by to tak nebolo, samotné rozdelenie podniku na dva odlišné subjekty, z ktorých prvý priamo vykonáva pôvodnú hospodársku
         činnosť a druhý ovláda prvý podnik zasahovaním do jeho riadenia, by postačovalo na to, aby boli pravidlá Únie týkajúce sa
         štátnej pomoci zbavené potrebného účinku. Druhému subjektu by to umožnilo využiť dotácie alebo iné zvýhodnenia poskytované
         štátom alebo zo štátnych prostriedkov a použiť ich v plnom rozsahu alebo čiastočne v prospech prvého subjektu, čiže aj v záujme
         hospodárskej jednotky tvorenej oboma subjektmi (rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze a i., už citovaný, bod 114).

      51      Skutočnosť, že členovia riadiaceho výboru a dozorného orgánu uvedeného subjektu sú vymenúvaní do obdobných orgánov kontrolovanej
         spoločnosti, môže najmä odrážať možnosť vykonávať dozornú funkciu, funkciu iniciátora a funkciu finančnej podpory, čo ide
         nad rámec samotného investovania kapitálu investorom, ako aj odrážať existenciu organických a funkčných väzieb medzi subjektom,
         ktorý vlastníctvom väčšinových podielov kontroluje spoločnosť, a tou istou kontrolovanou spoločnosťou (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Cassa di Risparmio di Firenze a i., už citovaný, body 116 a 117).

      52      V prejednávanej veci spoločnosť AEP ani spoločnosť Electrabel nespochybnili tieto zistenia Súdu prvého stupňa: po prvé Súd
         prvého stupňa v bode 103 napadnutého rozsudku konštatoval, že spoločnosť ACEA bola pôvodným príjemcom predmetnej pomoci, že
         došlo k prevodu časti podniku spoločnosti ACEA, ktorému bola poskytnutá uvedená pomoc, na spoločnosť AEP, a že spoločnosť
         AEP pokračuje v činnosti tejto časti podniku. V bode 142 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa takisto poukázal na to, že
         energiu, ktorú vyrába spoločnosť AEP, uvádza na trh spoločnosť AE Trading, ktorá je z 84,17 % kontrolovaná spoločnosťou AceaElectrabel,
         ktorá je z 59,41 % kontrolovaná spoločnosťou ACEA.

      53      Po druhé Súd prvého stupňa v bode 109 napadnutého rozsudku konštatoval, že spoločnosť AEP je spojená so spoločnosťou ACEA,
         ako aj so spoločnosťou Electrabel a že spoločnosť ACEA vlastní väčšinu kapitálu spoločnosti AceaElectrabel, ktorá samotná
         vlastní 50 % kapitálu spoločnosti AEP, a v bode 111 tohto rozsudku uviedol, že spoločnosť ACEA výslovne potvrdila, že spolu
         so spoločnosťou Electrabel kontroluje spoločnosť AEP.

      54      Po tretie Súd prvého stupňa v bode 119 napadnutého rozsudku uviedol, že aj keď je spoločnosť Electrabel zastúpená ôsmimi z dvanástich
         členov v správnej rade spoločnosti AEP a štyrmi zo šiestich členov vo výkonnom výbore, v najdôležitejších záležitostiach je
         potrebný súhlas jedného z členov zastupujúcich spoločnosť ACEA, čo jej dáva možnosť blokovať rozhodnutia.

      55      Z judikatúry spomenutej v bodoch 47 a 48 tohto rozsudku však vyplýva, že za takých okolností mohla Komisia bez toho, aby prekročila
         mieru svojej voľnej úvahy, zastávať názor, že po reštrukturalizácii vykonanej spoločnosťou ACEA s podporou spoločnosti Electrabel
         sú spoločnosti ACEA a AEP s ohľadom na skoršiu a predmetnú pomoc súčasťou súdržného celku, keďže uvedená reštrukturalizácia
         zahŕňala prevod dotknutej časti podniku zo spoločnosti ACEA na spoločnosť AEP, spoločnosť AEP pokračuje v činnostiach tejto
         časti podniku, spoločnosť ACEA má naďalej účasť v spoločnosti AEP a energiu vyrábanú spoločnosťou AEP uvádza na trh spoločnosť
         AE Trading, pričom spoločnosť AE Trading je kontrolovaná spoločnosťou ACEA prostredníctvom väčšinovej účasti v spoločnosti
         AceaElectrabel.

      56      Navyše s ohľadom na judikatúru pripomenutú v bodoch 49 a 51 tohto rozsudku z tých istých zistení vyplýva, že Komisia sa mohla
         domnievať, že spoločnosť ACEA, ktorá vlastní podiely umožňujúce jej spoločnú kontrolu AEP, skutočne vykonáva túto kontrolu
         tak, že priamo alebo nepriamo zasahuje do jej riadenia prostredníctvom prítomnosti svojich zástupcov v správnej rade spoločnosti
         AEP a v jej výkonnom výbore, ako aj prostredníctvom väčšinovej účasti v spoločnosti AceaElectrabel, keďže spoločnosť AceaElectrabel
         vlastní 50 % kapitálu spoločnosti AEP.

      57      Súd prvého stupňa okrem toho v bode 125 napadnutého rozsudku poznamenal, že dohoda o pridelení časti podniku prevedenej zo
         spoločnosti ACEA na spoločnosť AEP obsahovala ustanovenie vylučujúce akýkoľvek prípadný spor týkajúci sa uvedenej časti, a ďalej,
         že spoločnosť ACEA už v tomto okamihu skoršie rozhodnutie spochybnila.

      58      Za týchto okolností však Súdu prvého stupňa nemožno vytýkať, že vychádzal z nesprávneho posúdenia, keď v bode 130 napadnutého
         rozsudku zastával názor, že Komisia v prejednávanej veci preukázala, že reštrukturalizácia vykonaná spoločnosťou ACEA spolu
         so spoločnosťou Electrabel mohla vytvoriť riziko obchádzania príkazu na vrátenie pomoci, ktoré je obsiahnuté v skoršom rozhodnutí.

      59      Treba totiž vyvodiť záver, že na rozdiel od toho, čo tvrdia spoločnosti AEP a Electrabel, zohľadnenie rizika obchádzania príkazu
         na vrátenie skoršej pomoci nemôže podliehať dôkazu o existencii takého cieľa za skutkových okolností prejednávanej veci. Pokiaľ
         by to tak bolo, podniky by boli motivované vytvárať sociálne štruktúry, ktorých cieľom by bolo obísť vrátenie protiprávnej
         pomoci, pričom by mali výhodu v tom, že dôkazné bremeno v súvislosti so sledovaním takého cieľa by mala Komisia.

      60      Súd prvého stupňa teda správne rozhodol, že bolo postačujúce, že Komisia v prejednávanej veci preukázala existenciu takého
         rizika.

      61      Komisia sa ďalej mohla domnievať, že ak by nekonštatovala existenciu hospodárskej jednotky so spoločnosťou ACEA, spoločnosť
         AEP by mohla po vykonaní reštrukturalizácie a pod spoločnou kontrolou spoločnosti ACEA pokračovať v prevedenej činnosti, pričom
         by bola príjemcom skoršej pomoci a získala by predmetnú pomoc. Navyše sa mohla domnievať, že poskytnutie predmetnej pomoci
         spoločnosti AEP by umožnilo túto pomoc využiť aj spoločnosti ACEA, keďže tieto spoločnosti vykonávajú svoje príslušné činnosti
         v rámci súdržného celku.

      62      Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 50 tohto rozsudku by skutočnosť, že spoločnosť ACEA môže byť príjemcom predmetnej
         pomoci, postačovala na to, aby pravidlá Únie týkajúce sa štátnej pomoci boli zbavené potrebného účinku, čo by bolo navyše
         v rozpore s logikou judikatúry TWD/Komisia.

      63      Za týchto okolností Súd prvého stupňa mohol bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, zastávať názor, že Komisia,
         ktorá má v tejto súvislosti širokú mieru voľnej úvahy, nevychádzala zo zjavne nesprávneho posúdenia, keď dospela k záveru,
         že spoločnosti ACEA a AEP tvoria s ohľadom na skoršiu a predmetnú pomoc jednu hospodársku jednotku.

      64      Súd prvého stupňa mohol osobitne zastávať názor, že skutočnosť, že spoločnosti ACEA a Electrabel spoločne ovládajú spoločnosť
         AEP a že spoločnosť Electrabel má v spoločnosti AEP väčšiu časť kapitálu ako spoločnosť ACEA, nebráni v prejednávanej veci
         zisteniu Komisie, že spoločnosti ACEA a AEP tvoria uvedenú hospodársku jednotku.

      65      Toto zistenie nemožno spochybniť inými tvrdeniami uvedenými spoločnosťou AEP.

      66      Po prvé treba zastávať názor, že vzhľadom na vyššie uvedenú analýzu nemožno prijať tvrdenia založené jednak na funkčnej samostatnosti
         spoločnosti AEP vo vzťahu k spoločnosti ACEA, ktorú konštatovala Komisia v rámci svojho posúdenia koncentrácie, a jednak na
         pojme „hospodárska jednotka“ v oblasti kartelových dohôd a koncentrácie podnikov. Ako Súd prvého stupňa v bodoch 135, 137
         a 138 napadnutého rozsudku správne rozhodol, pojem „hospodárska jednotka“ v oblasti štátnej pomoci sa môže líšiť od pojmu
         „hospodárska jednotka“ uplatňovaného v iných oblastiach práva hospodárskej súťaže.

      67      V každom prípade ani prípadná funkčná samostatnosť spoločnosti AEP, ani pojem „hospodárska jednotka“ vzťahujúci sa na oblasť
         kartelových dohôd a koncentrácie podnikov nemôžu spochybniť okolnosť, že s ohľadom najmä na právo blokovať rozhodnutia, ktoré
         má spoločnosť ACEA v najdôležitejších veciach riadenia spoločnosti AEP, Súd prvého stupňa mohol v prejednávanej veci potvrdiť
         zistenie Komisie, že spoločnosť ACEA vykonáva spoločnú kontrolu spoločnosti AEP a že spoločnosť AEP je súčasťou súdržného
         celku.

      68      Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie založené na prevode dotknutej časti podniku na spoločnosť AEP v rámci údajného prevodu aktív
         („asset deal“), postačuje uviesť, že pravidlá vzťahujúce sa na tento druh prevodov nemožno uplatniť za takých okolností, o aké
         ide vo veci samej, keď spoločnosť ACEA spoločne kontroluje dotknutú časť podniku, a teda ju možno považovať za súčasť hospodárskej
         jednotky spolu so spoločnosťou AEP.

      69      Po tretie v súvislosti s tvrdením založeným na odkaze Súdu prvého stupňa na už citovaný rozsudok Taliansko/Komisia z posúdení
         vykonaných v bodoch 55 až 64 tohto rozsudku vyplýva, že aj za predpokladu, že by tento odkaz bol nesprávny, ako tvrdí spoločnosť
         AEP, Súd prvého stupňa mohol dospieť k záveru, že Komisia mohla konštatovať, že spoločnosti ACEA a AEP tvoria jednu hospodársku
         jednotku. Toto tvrdenie je teda neúčinné.

      70      Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie spoločnosti AEP, že vyplatenie predmetnej pomoci malo byť pozastavené, len pokiaľ ide o časť
         pomerne zodpovedajúcu kapitálu spoločnosti AEP, ktorý vlastní spoločnosť ACEA, postačuje uviesť, že z dôvodov uvedených v bode
         61 tohto rozsudku mohli Komisia a Súd prvého stupňa zastávať názor, že akákoľvek pomoc poskytnutá spoločnosti AEP, a to aj
         v nižšej výške, mohla priniesť spoločnosti ACEA výhody.

      71      Vzhľadom na vyššie uvedené treba druhú časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť.

       O tretej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na iracionálnosti a rozpornosti odôvodnenia napadnutého rozsudku
      –       Argumentácia účastníkov konania
      72      Spoločnosť AEP Súdu prvého stupňa vytýka, že sa obmedzil na prevzatie tvrdení Komisie bez toho, aby poukázal na ich rozpornosť
         a zjavne nesprávne právne a skutkové posúdenie, ktorým sú tieto tvrdenia poznačené.

      73      Spoločnosť AEP sa osobitne domnieva, že keďže Súd prvého stupňa uznal, že spoločnosť AEP je kontrolovaná dvomi odlišnými skupinami,
         z ktorých Electrabel vlastní väčšiu časť, jeho záver, podľa ktorého sú spoločnosti AEP a ACEA kontrolované z jedného centra,
         je rozporný, svojvoľný a nelogický, pretože tá istá spoločnosť nemôže logicky tvoriť hospodársku jednotku s dvomi odlišnými
         osobami.

      74      Navyše úvahy Súdu prvého stupňa, že spoločnosť AEP nie je funkčne nezávislá, keďže uvádzanie ňou vyrábanej energie na trh
         prislúcha spoločnosti AE Trading, nie sú doložené nijakým vysvetlením, ktoré by mohlo objasniť ich dosah.

      75      Spoločnosť AEP zastáva názor, že je nereálne a nelogické sa domnievať, ako to urobil Súd prvého stupňa, že spoločnosť AceaElectrabel
         bola vytvorená s cieľom obísť pravidlá uplatniteľné na štátnu pomoc a že Komisia nemala povinnosť preukázať cieľ spočívajúci
         v obchádzaní pravidiel, ale že zistenie prevodu a uvedenie nebezpečenstva, ktoré sú s ním spojené vo vzťahu k pravidlám v oblasti
         štátnej pomoci, sú na odôvodnenie Komisie postačujúce.

      76      Podľa spoločnosti AEP si Súd prvého stupňa tiež protirečil v bode 140 napadnutého rozsudku, keď sa domnieval, že na určenie
         existencie hospodárskej jednotky treba vziať do úvahy účasť dotknutého podniku v skupine spoločností, ktorých kontrolu priamo
         alebo nepriamo vykonáva jedna z nich, ako aj vytvorenie jednej skupiny kontrolovanej jedným subjektom, pričom konštatoval,
         že spoločnosť AEP je kontrolovaná dvoma odlišnými subjektmi.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      77      Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry povinnosť odôvodnenia rozsudkov, ktorá prináleží Všeobecnému súdu podľa článku
         36 a článku 53 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, neukladá Všeobecnému súdu povinnosť vypracovať také odôvodnenie, ktoré
         by vyčerpávajúcim spôsobom a jednotlivo rozoberalo všetky tvrdenia účastníkov sporu. Odôvodnenie teda môže byť implicitné,
         pod podmienkou, že zúčastneným osobám umožní oboznámiť sa s dôvodmi, ktoré viedli k prijatiu predmetných opatrení, a Súdnemu
         dvoru poskytne dostatok podkladov potrebných na uskutočnenie preskúmania (rozsudok z 2. apríla 2009, Bouygues a Bouygues Télécom/Komisia,
         C‑431/07 P, Zb. s. I‑2665, bod 42, ako aj uznesenie z 21. januára 2010, Iride a Iride Energia/Komisia, C‑150/09 P, bod 42).

      78      V prejednávanej veci postačuje konštatovať, že odôvodnenie Súdu prvého stupňa je jasné a zrozumiteľné a spoločnosti AEP, ako
         aj spoločnosti Electrabel umožňuje oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Súd prvého stupňa zamietol daný žalobný dôvod, a Súdnemu
         dvoru poskytuje dostatok podkladov, aby mohol vykonať súdne preskúmanie.

      79      Treba osobitne zdôrazniť, že údajné nezrovnalosti v odôvodnení, ktoré spoločnosť AEP vytýka Súdu prvého stupňa, sa v skutočnosti
         netýkajú nedostatku odôvodnenia, ale tých istých údajných nesprávnych právnych posúdení, ktoré už boli preskúmané a zamietnuté
         v rámci druhej časti prvého odvolacieho dôvodu.

      80      Z tohto dôvodu treba tretiu časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť, a teda zamietnuť aj prvý odvolací dôvod v celom rozsahu.

       O druhom odvolacom dôvode týkajúcom sa dosahu judikatúry TWD/Komisia
       O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu založenej na skreslení žalobných dôvodov
      –       Argumentácia účastníkov konania
      81      Spoločnosť AEP tvrdí, že Súd prvého stupňa tým, že v bode 172 napadnutého rozsudku uviedol, že Komisia v skoršom rozsudku
         nebola povinná vykonať analýzu individuálne poskytnutej pomoci na základe schémy, skreslil tretí žalobný dôvod, v ktorom sa
         uvádzalo, že na nariadenie vrátenia individuálnej pomoci poskytnutej na základe schémy je nevyhnutné predtým overiť konkrétnu
         situáciu každého dotknutého podniku.

      82      Podľa spoločnosti AEP je totiž pred nariadením vrátenia nevyhnutné stanoviť, či a v akom rozsahu bola podniku patriacemu do
         kategórie dotknutej uvedenou schémou poskytnutá pomoc, ktorá je nezlučiteľná s pravidlami Zmluvy o ES. V tejto veci však k tomuto
         overeniu zatiaľ nedošlo.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      83      S ohľadom na tieto nároky postačuje uviesť jednak, že z bodov 23 až 28 žaloby, ako aj z bodov 147 až 151 napadnutého rozsudku
         vyplýva, že Súd prvého stupňa verne zhrnul tvrdenia spoločnosti AEP, a jednak, že Súd prvého stupňa na tieto tvrdenia odpovedal
         v bodoch 164 až 181 napadnutého rozsudku.

      84      Z bodu 25 in fine žaloby osobitne vyplýva, že spoločnosť AEP najmä tvrdila, že na to, aby mohla Komisia namietať voči spoločnosti ACEA alebo
         spoločnosti AEP protiprávnosť skoršej pomoci poskytnutej spoločnosti ACEA, mala v skoršom rozhodnutí preskúmať uplatnenie
         schém skoršej pomoci na spoločnosť ACEA a že vzhľadom na to, že toto preskúmanie nevykonala, nemohla túto protiprávnosť namietať.

      85      Súdu prvého stupňa teda nemožno vytýkať, že sa dopustil skreslenia tretieho žalobného dôvodu, keď odpovedal na tvrdenia uvádzané
         spoločnosťou AEP, najmä zistením vykonaným v bode 172 napadnutého rozsudku, podľa ktorého Komisia v skoršom rozhodnutí nebola
         povinná vykonať analýzu individuálnej pomoci na základe uvedených schém.

      86      Preto treba prvú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť.

       O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení
      –       Argumentácia účastníkov konania
      87      Po prvé spoločnosť AEP tvrdí, že judikatúra TWD/Komisia, ktorá sa týka posúdenia účinkov kumulovania pomoci s ohľadom na podnik,
         sa môže uplatniť len vo vzťahu k tomu istému podniku. Spoločnosť AEP pritom uvádza, že v rámci prvého odvolacieho dôvodu preukázala,
         že spoločnosť ACEA a ju samotnú nemožno považovať za súčasť jednej hospodárskej jednotky. V dôsledku toho Súd prvého stupňa
         nesprávne potvrdil sporné rozhodnutie, pokiaľ ide o uplatnenie uvedenej judikatúry.

      88      Po druhé spoločnosť AEP zastáva názor, že Súd prvého stupňa mal na preukázanie toho, že skoršia pomoc kumulovaná s predmetnou
         pomocou mohli mať nepriaznivé účinky, overiť, či spoločnosť ACEA skutočne dostala protiprávnu pomoc, keďže toto overenie nevykonala
         ani Talianska republika, ani Komisia.

      89      Keďže z odôvodnenia Súdu prvého stupňa vyplýva, že analýza, ktorú mala vykonať Komisia, mala vziať do úvahy najmä účinky pomoci
         na spoločnosť ACEA, podľa spoločnosti AEP urobil Súd prvého stupňa z judikatúry TWD/Komisia novú podmienku zlučiteľnosti,
         ktorá nie je stanovená v Zmluve a ktorej cieľom je uložiť sankciu v prípade nevrátenia skoršej pomoci. Namiesto toho, aby
         Súd prvého stupňa zohľadnil prípadný kumulatívny účinok ako prvok posúdenia zlučiteľnosti predmetnej pomoci so spoločným trhom,
         totiž uvedenú judikatúru uplatnil ako nástroj na zabezpečenie vrátenia skoršej pomoci tak, že ubezpečil spoločnosť, ktorej
         bola poskytnutá skoršia pomoc, že až do uvedeného vrátenia nemá nijakú ďalšiu výhodu, a to ani nepriamu. Súd prvého stupňa
         pritom nezaujal postoj k tejto základnej námietke a v bode 188 napadnutého rozsudku ju zamietol v úvahe, ktorú uviedol len
         kvôli úplnosti a ktorá zostala v čisto hypotetickej rovine.

      90      Spoločnosť AEP zdôrazňuje, že v okamihu prijatia sporného rozhodnutia nebolo možné predpokladať existenciu kumulatívneho účinku
         ani zhodnotiť jeho význam. Keď Komisia skúma schému pomoci, má možnosť vykonať preskúmanie individuálnych prípadov alebo sa
         obmedziť na všeobecné a abstraktné posúdenie. Ak si zvolí druhý spôsob, jej prostriedky na zabezpečenie toho, aby členský
         štát vykonal dotknuté rozhodnutie, sa obmedzujú na žaloby o nesplnenie povinnosti, keďže judikatúra TWD/Komisia jej nemôže
         poskytnúť alternatívny nástroj na uloženie sankcie.

      91      Spoločnosť AEP sa totiž domnieva, že keďže cieľom uvedenej judikatúry je zabrániť tomu, aby mohol mať príjemca novej pomoci
         nadmernú výhodu na trhu z dôvodu, že nevrátil skoršiu protiprávnu pomoc, uplatnenie tej istej judikatúry vyžaduje konkrétne
         a podrobné preskúmanie výhod vyplývajúcich z novej pomoci a že pri tomto preskúmaní sa musí vykonať osobitne odkaz na postavenie
         podniku, ktorý je príjemcom pomoci, na dotknutom trhu vo vzťahu k jeho konkurentom a k obchodu Spoločenstva.

      92      Spoločnosť AEP sa domnieva, že na to, aby mohla Komisia pozastaviť vyplácanie novej pomoci, musí dôjsť k odôvodnenému záveru,
         že účinky narušenia hospodárskej súťaže a obchodu vyplývajúce z kumulovania dvoch schém pomoci v dotknutých odvetviach by
         umožňovali vyvodiť záver, že negatívne účinky novej pomoci prevládli nad pozitívnymi, čo vedie k nemožnosti povoliť ju až
         do vrátenia prvej pomoci.

      93      Preto Súd prvého stupňa vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 186 napadnutého rozsudku zastával názor, že
         judikatúra TWD/Komisia nevyžaduje, aby Komisia preukázala, že kumulovanie dvoch schém pomoci môže ovplyvniť obchod, ale že
         je postačujúci samotný predpoklad takého nebezpečenstva.

      94      Po tretie podľa spoločnosti AEP vychádzal Súd prvého stupňa z nesprávneho právneho posúdenia, keď zastával názor, že členský
         štát a podnik, ktorý je príjemcom novej pomoci, sú povinné Komisii predložiť skutočnosti, ktoré môžu preukázať neexistenciu
         kumulatívneho účinku novej pomoci so skoršou protiprávnou a nevrátenou pomocou. Pokiaľ totiž dotknutý podnik musí Komisii
         poskytnúť skutočnosti, ktoré môžu preukázať, že nová pomoc je zlučiteľná so spoločným trhom, tento členský štát ani dotknutý
         podnik nemusí podľa názoru spoločnosti AEP predložiť záporný dôkaz, že kumulovanie predmetnej pomoci nemá nijaký účinok na
         obchod.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      95      Najprv treba pripomenúť, že tvrdenie, podľa ktorého spoločnosti ACEA a AEP predstavujú s ohľadom na skoršiu a dotknutú pomoc
         dve odlišné hospodárske subjekty, bolo zamietnuté v rámci preskúmania druhej časti prvého odvolacieho dôvodu. Ďalej bolo v rámci
         toho istého preskúmania uvedené, že Súd prvého stupňa nevychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že Komisia
         sa mohla domnievať, že poskytnutie predmetnej pomoci spoločnosti AEP by umožnilo túto pomoc využívať aj spoločnosti ACEA.

      96      Ďalej treba pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že potreba vyhnúť sa kumulovanému účinku nevrátenej pomoci
         a plánovanej pomoci je rovnaká, či už ide o individuálnu pomoc, alebo pomoc spadajúcu do schém pomoci, a že judikatúra TWD/Komisia
         umožňuje Komisii podmieniť zlučiteľnosť pomoci predchádzajúcim vrátením skoršej protiprávnej pomoci (pozri v tomto zmysle
         uznesenie Iride a Iride Energia/Komisia, už citované, body 49, 50 a 70).

      97      Komisia na jednej strane musí v každom prípade vziať do úvahy prípadný kumulatívny účinok skoršej protiprávnej pomoci, ktorá
         nebola vrátená, a novej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. mája 1997, TWD/Komisia, už citovaný, body 26 27) a na
         druhej strane môže konštatovať zlučiteľnosť novej pomoci so spoločným trhom iba vtedy, ak jej skutočnosti, ktoré má k dispozícii,
         umožňujú dospieť k záveru v tomto zmysle (pozri v tomto zmysle uznesenie Iride a Iride Energia/Komisia, už citované, bod 70).

      98      V prejednávanej veci Súd prvého stupňa konštatoval jednak, že Komisia mala k dispozícii skutočnosti naznačujúce, že spoločnosti
         ACEA bola poskytnutá skoršia pomoc, a jednak, že nemala k dispozícii skutočnosti, ktoré by jej umožnili dospieť k záveru,
         že skoršia a predmetná pomoc nemali protiprávny kumulatívny účinok, ktorý by bol nezlučiteľný so spoločným trhom.

      99      Ako to však Súd prvého stupňa správne pripomenul v bode 187 napadnutého rozsudku, z judikatúry TWD/Komisia vyplýva, že pokiaľ
         sa Komisia rozhodne začať konanie vo veci formálneho zisťovania, je na členskom štáte a na potenciálnom príjemcovi pomoci,
         aby Komisii predložili skutočnosti, ktoré môžu preukázať zlučiteľnosť tejto pomoci so spoločným trhom, a že táto povinnosť
         sa vzťahuje aj na potrebu preukázať neexistenciu kumulatívneho účinku novej pomoci a skoršej protiprávnej pomoci, ktoré sú
         nezlučiteľné so spoločným trhom a neboli vrátené.

      100    Súd prvého stupňa teda správne rozhodol, že keďže sa skoršie rozhodnutie týkalo schémy pomoci a nie individuálnej pomoci,
         preto bolo na Talianskej republike, aby určila sumy, ktoré by mali príjemcovia pomoci v rámci uvedenej schémy vrátiť, Talianskej
         republike a spoločnostiam ACEA a AEP prislúchalo, aby Komisii v rámci konania, ktoré viedlo k spornému rozhodnutiu, oznámili
         sumy, ktoré mali byť vrátené, a prípadne, ktoré boli vrátené ako skoršia pomoc na účely preukázania prípadnej neexistencie
         kumulovania protiprávnej pomoci.

      101    Keďže takéto údaje Komisii neboli oznámené, vyplýva z toho, že Súdu prvého stupňa nemožno vytýkať, že zastával názor, že v prejednávanej
         veci Komisii neprislúchalo presne určiť sumu skoršej pomoci poskytnutú spoločnosti ACEA predtým, ako pozastavila vyplácanie
         predmetnej pomoci na základe judikatúry TWD/Komisia.

      102    Nakoniec, keďže z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že postačuje, aby Komisia preukázala, že sporná pomoc môže ovplyvniť obchod
         medzi členskými štátmi a narušiť hospodársku súťaž (uznesenie Iride a Iride Energia/Komisia, už citované, bod 72), Súd prvého
         stupňa správne rozhodol, že v prejednávanej veci Komisii neprislúcha vykonať konkrétne a podrobné preskúmanie výhod vyplývajúcich
         z predmetnej pomoci tým, že by osobitne odkázala na postavenie spoločností AEP a ACEA na dotknutom trhu vo vzťahu k ich konkurentom
         a obchodu Spoločenstva.

      103    Vzhľadom na predchádzajúce treba konštatovať, že odôvodnenie Súdu prvého stupňa neobsahuje nijaké nesprávne právne posúdenie,
         a teda druhú časť druhého odvolacieho dôvodu treba zamietnuť.

       O tretej časti druhého odvolacieho dôvodu založenej na rozpornom a nedostatočnom odôvodnení sporného rozsudku
      –       Argumentácia účastníkov konania
      104    Spoločnosť AEP uvádza, že Súd prvého stupňa v bode 179 napadnutého rozsudku priznal, že nemôže s určitosťou tvrdiť, že spoločnosti
         ACEA bola poskytnutá pomoc, ktorá je nezlučiteľná s pravidlami Zmluvy. Spoločnosť AEP teda nechápe, prečo v nasledujúcom bode
         tohto rozsudku Súd prvého stupňa zastával názor, že Komisii postačovala na odôvodnenie zmienka o prípadnom nebezpečenstve
         vrátenia určitej sumy vo finančnej správe spoločnosti ACEA.

      105    Spoločnosť AEP považuje bod 186 napadnutého rozsudku za nejasný a bod 187 toho istého rozsudku za nevysvetliteľný a neodôvodnený.
         Okrem toho bod 188 tohto rozsudku nie je odôvodnený.

      106    Spoločnosť AEP v tejto súvislosti dodáva, že keďže odôvodnenie, ktoré v týchto bodoch rozvinul Súd prvého stupňa, zahŕňa jeho
         názor, že Talianska republika neposkytla Komisii informácie nevyhnutné na vykonanie preskúmania, mal Súd prvého stupňa odpovedať
         na tvrdenie uvedené na pojednávaní, podľa ktorého sa Komisia v takomto prípade nemôže vysloviť len na základe skutočností,
         ktoré má k dispozícii, ale musí začať konanie stanovené v článku 5 nariadenia č. 659/1999. Súd prvého stupňa však na toto
         tvrdenie neodpovedal.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      107    V bode 77 tohto rozsudku bolo pripomenuté, že povinnosť odôvodňovať rozsudky, ktorá prináleží Všeobecnému súdu, tomuto súdu
         neukladá povinnosť vyčerpávajúcim spôsobom odpovedať na všetky úvahy účastníkov konania a že odôvodnenie je postačujúce, pokiaľ
         umožní zúčastneným osobám oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Všeobecný súd neprijal ich tvrdenia, a poskytne Súdnemu dvoru
         dostatok podkladov, aby mohol vykonať preskúmanie.

      108    V prejednávanej veci postačuje jednak konštatovať, že odôvodnenie Súdu prvého stupňa je jasné a zrozumiteľné a spoločnostiam
         AEP a Electrabel umožňuje oboznámiť sa s dôvodmi, pre ktoré Súd prvého stupňa zamietol uvedený žalobný dôvod, a poskytuje
         Súdnemu dvoru dostatok podkladov, aby mohol vykonať súdne preskúmanie.

      109    Súd prvého stupňa osobitne v bode 180 napadnutého rozsudku vysvetlil, prečo podľa neho mohla Komisia zastávať názor, že aj
         napriek tvrdeniam spoločnosti AEP, ktoré boli preskúmané v bode 179 tohto rozsudku, bola spoločnosť ACEA príjemcom skoršej
         protiprávnej pomoci. Navyše z bodov 186 až 188 napadnutého rozsudku jasne vyplýva, že Súd prvého stupňa v nich uviedol svoj
         výklad judikatúry TWD/Komisia.

      110    Na druhej strane zo spisu vyplýva, že spoločnosť AEP uviedla tvrdenie uvedené v bode 106 tohto rozsudku po prvýkrát na pojednávaní
         na Súde prvého stupňa, a nie vo fáze písomnej časti konania na tomto súde, čo táto spoločnosť sama priznala. Za týchto podmienok
         treba vyvodiť záver, že išlo o nové tvrdenie smerujúce k zrušeniu sporného rozhodnutia.

      111    V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že toto tvrdenie nepredstavovalo rozšírenie tvrdenia uvedeného skôr, či už priamo alebo
         nepriamo, v žalobe a nemalo s ním úzku spojitosť. V súlade s článkom 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa je
         uvádzanie nových dôvodov prípustné v priebehu konania len vtedy, ak sú tieto dôvody založené na nových právnych a skutkových
         okolnostiach, ktoré vyšli najavo počas konania (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 2009, SGL Carbon/Komisia, C‑564/08 P,
         Zb. s. I‑191, bod 20 až 34).

      112    Keďže tvrdenie uvedené v bode 106 tohto rozsudku sa teda nezakladá na nových skutočnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu
         konania, nemožno Súdu prvého stupňa vytýkať, že na toto tvrdenie výslovne neodpovedal.

      113    Navyše, pokiaľ ide o to, že spoločnosť AEP uviedla dané tvrdenie po prvýkrát vo fáze písomnej časti konania na Súdnom dvore,
         z ustálenej judikatúry vyplýva, že ak by sa účastníkovi konania v konaní pred Súdnym dvorom umožnilo po prvýkrát uviesť žalobný
         dôvod, ktorý neuviedol v konaní pred Všeobecným súdom, umožnilo by sa mu tým predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má obmedzené právomoci
         v konaní o odvolaní, spor v širšom rozsahu, než bol ten, ktorým sa zaoberal Všeobecný súd. V rámci odvolania je právomoc Súdneho
         dvora obmedzená na preskúmanie toho, ako Všeobecný súd posúdil žalobné dôvody, ktoré boli pred ním prejednané (pozri najmä
         rozsudok z 10. septembra 2009, Akzo Nobel a i./Komisia, C‑97/08 P, Zb. s. I‑8237, bod 38, ako aj uznesenie Iride a Iride Energia/Komisia,
         už citované, bod 32).

      114    Z tohto dôvodu treba tretiu časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť, a teda zamietnuť aj druhý dôvod v celom rozsahu.

      115    Z toho vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť v celom rozsahu.

       O trovách
      116    Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku
         na konanie o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
         zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať spoločnosť AEP na náhradu trov konania a spoločnosť AEP nemala úspech vo
         svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov. Okrem toho, keďže spoločnosť Electrabel nemala úspech vo svojich
         dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu vlastných trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Spoločnosť AceaElectrabel Produzione SpA znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.
      3.      Spoločnosť Electrabel SA znáša vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.