title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. júla 2006.#Talacre Beach Caravan Sales Ltd proti Commissioners of Customs & Excise.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené kráľovstvo.#Šiesta smernica o DPH - Článok 28 - Oslobodenie s vrátením zaplatenej dane - Predaj tovarov zdaňovaných nulovou sadzbou vybavených tovarmi zdaňovanými bežnou sadzbou - Obytné karavany - Jedna a tá istá dodávka.#Vec C-251/05.

text:
      Vec C‑251/05
      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 28 – Oslobodenie s vrátením zaplatenej dane – Predaj tovarov zdaňovaných nulovou sadzbou vybavených tovarmi zdaňovanými bežnou sadzbou – Obytné karavany – Jedna dodávka“
      Návrhy prednesené 4. mája 2006 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Možnosť členských
            štátov zachovať oslobodenie s vrátením dane zaplatenej na predchádzajúcom stupni
      [Smernica Rady 77/388, článok 28 ods. 2 písm. a)]
      Skutočnosť, že určité tovary sú predmetom jedinej dodávky, ktorá sa skladá na jednej strane z hlavného tovaru, ktorý podľa
         právnej úpravy členského štátu podlieha oslobodeniu s vrátením zaplatenej dane v zmysle článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej
         smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou
         92/77, ktorá dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty, mení a dopĺňa smernicu 77/388 (zblíženie sadzieb dane z pridanej
         hodnoty), a na druhej strane z tovarov, v ktorých prípade uvedená právna úprava vylučuje toto oslobodenie, nebráni predmetnému
         členskému štátu, aby stanovil v prípade dodávky týchto vylúčených tovarov daň z pridanej hodnoty v bežnej sadzbe.

      Hoci z judikatúry v oblasti zdaňovania jednej dodávky vyplýva, že takáto dodávka v zásade podlieha jednej sadzbe dane z pridanej
         hodnoty, nebráni však oddelenému zdaňovaniu určitých zložiek tejto dodávky v prípade, že iba jedno takéto zdanenie spĺňa podmienky,
         ktorým článok 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice podriaďuje uplatňovanie oslobodení s vrátením zaplatenej dane.

      (pozri body 24, 27 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 6. júla 2006 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 28 – Oslobodenie s vrátením zaplatenej dane – Predaj tovarov zdaňovaných nulovou sadzbou vybavených tovarmi zdaňovanými bežnou sadzbou – Obytné karavany – Jedna dodávka“
      Vo veci C‑251/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Court of Appeal (England & Wales)
         (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) z 21. júla 2004 a doručený Súdnemu dvoru 14. júna 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Talacre Beach Caravan Sales Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric, M. Ilešič (spravodajca) a E. Levits,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. apríla 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Talacre Beach Caravan Sales Ltd, v zastúpení: R. Cordara, QC, A. Hitchmough, barrister, a B. Goren, solicitor,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. White a T. Harris, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci R. Anderson, QC,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 4. mája 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/77/EHS
         z 19. októbra 1992, ktorá dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty, mení a dopĺňa smernicu 77/388/EHS (zblíženie sadzieb
         DPH) (Ú. v. ES L 316, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 202, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci konania vedeného spoločnosťou Talacre Beach Caravan Sales Ltd (ďalej „Talacre“) proti Commissioners
         of Customs and Excise (ďalej len „Commissioners“), ktorí sú príslušní pre výber dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“)
         v Spojenom kráľovstve, týkajúceho sa uplatnenia oslobodenia s vrátením zaplatenej dane.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      3       Talacre prevádzkuje rekreačné parky pre obytné karavany v Spojenom kráľovstve. Príjmy tejto spoločnosti pochádzajú najmä z predaja
         karavanov s výbavou, prenájmu miest pre karavany a z toho, že poskytuje majiteľom obytných karavanov prístup k zariadeniam
         na týchto miestach.

      4       Karavany s výbavou, ktoré predáva Talacre, majú spravidla kúpeľne, podlahové krytiny, tyče na záclony, záclony, skrine, kuchyne
         so spotrebičmi, jedálenské stoly, stoličky, taburetky, odkladacie stolíky, zrkadlá, vstavané skrine, postele a matrace.

      5       Vo faktúrach, ktoré zasiela výrobca uvedených karavanov spoločnosti Talacre, sa uvádza oddelene cena za karavany bez DPH,
         ako aj cena za vnútornú výbavu spolu s DPH v bežnej sadzbe.

      6       Talacre však uvádza, že predaj karavanu a jeho vnútorného vybavenia je jednou dodávkou, ktorá je nerozdeliteľná, a musí teda
         podliehať jednej sadzbe dane, a to tej, ktorá sa vzťahuje na základný prvok, samotný karavan. Jedinou uplatniteľnou sadzbou
         dane v danom prípade je podľa Talacre nulová sadzba, keďže na karavany takého typu, aký dodáva Talacre, sa podľa uplatniteľnej
         právnej úpravy v Spojenom kráľovstve vzťahuje táto sadzba.

      7       Článok 30 zákona o dani z pridanej hodnoty (Value Added Tax Act, ďalej len „VAT Act“) totiž stanovuje, že „… dodávka tovarov
         alebo poskytnutie služieb sa zdaňuje nulovou sadzbou…, ak ide o tovary alebo služby uvedené v príslušnom čase v prílohe 8…“.
         V uvedenej prílohe 8, skupine 9 sú uvedené „karavany, ktoré presahujú povolené rozmery pre prevádzku prípojných vozidiel ťahaných
         motorovým vozidlom, ktorého pohotovostná hmotnosť nepresahuje 2 030 kilogramov, na pozemných komunikáciách“.

      8       Nie je sporné, že táto nulová sadzba znamená to isté ako oslobodenie s vrátením zaplatenej dane v zmysle článku 28 ods. 2
         šiestej smernice, ktorý stanovuje:

      „2. Bez ohľadu na článok 12 (3) sa počas prechodného obdobia použijú nasledujúce ustanovenia uvedené v článku 281 [Bez ohľadu
         na článok 12 ods. 3 sa počas prechodného obdobia uvedeného v článku 281 použijú nasledujúce ustanovenia – neoficiálny preklad].

      a)      Môžu sa zachovať výnimky s vrátením dane zaplatenej na predchádzajúcom stupni [Môžu sa zachovať tie oslobodenia s vrátením
         dane zaplatenej na predchádzajúcom stupni – neoficiálny preklad] a znížené sadzby nižšie než je mininálna sadzba uvedená v článku 12 (3), pokiaľ ide o znížené sadzby, ktoré boli účinné
         k 1. januáru 1991, a ktoré sú v súlade s právom spoločenstva a spĺňajú podmienky uvedené v poslednej zarážke článku 17 druhej
         smernice rady z 11. apríla 1967.

      …“
      9       Na rozdiel od toho, čo uvádza Talacre, pokiaľ ide o zdaňovanie dodávky karavanu s výbavou, Commissioners uplatnili nulovú
         sadzbu iba na samotné karavany a bežnú sadzbu DPH na ich vnútornú výbavu.

      10     V tejto súvislosti sa opierali o skutočnosť, že VAT Act výslovne vylučuje nulovú sadzbu v prípade uvedenej výbavy.
      11     Podľa poznámky uvedenej v prílohe 8 VAT Act nezahŕňa totiž skupina 9 uvedenej prílohy ani „hnuteľný majetok iný ako uvedený
         v skupine 5 bode 3“, ani „výbavu spojenú s bývaním v obytnom karavane alebo obytnom člne“. Podľa článku 96 VAT Act sa musí
         príloha 8 vykladať v súlade s touto poznámkou.

      12     VAT and Duties Tribunal a High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, zamietli žalobu podanú Talacre proti
         rozhodnutiu Commissioners. Podľa týchto súdov skutočnosť, že karavan a jeho vnútorná výbava sú predmetom jednej dodávky, neznamená,
         že na celkovú cenu za ne sa musí uplatniť nulová sadzba. Talacre sa odvolal na vnútroštátny súd.

      13     Za týchto okolností Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto
         prejudiciálnu otázku:

      „Ak členský štát podľa článku 28 ods. 2 písm. a) [šiestej smernice] prostredníctvom svojej vnútroštátnej právnej úpravy uplatnil
         právo na výnimku s cieľom uplatniť nulovú sadzbu na dodávku určitých tovarov, ale v tej istej právnej úprave v prípade určitých
         tovarov vylúčil nulovú sadzbu („vylúčené tovary“), bráni skutočnosť, že ide o jednu dodávku tovarov (spolu s vylúčenými tovarmi)
         členskému štátu v tom, aby stanovil v prípade dodávky vylúčených tovarov DPH v bežnej sadzbe?“

       O prejudiciálnej otázke
      14     Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či skutočnosť, že určité tovary sú predmetom jednej dodávky, zahrňujúcej
         na jednej strane hlavný tovar podliehajúci na základe právnej úpravy členského štátu oslobodeniu s vrátením zaplatenej dane
         v zmysle článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice, a na druhej strane tovary, v prípade ktorých je uvedenou právnou úpravou
         vylúčené toto oslobodenie, bráni predmetnému členskému štátu stanoviť v prípade dodávky týchto vylúčených tovarov DPH v bežnej
         sadzbe.

      15     Podľa Talacre je potrebné dať kladnú odpoveď na túto otázku. Uvádza, že členský štát nemôže v žiadnom prípade stanoviť, aby
         sa na jednu dodávku uplatnili rozdielne daňové sadzby. V tejto súvislosti uvádza rozsudky z 13. júla 1989, Henriksen, 173/88,
         Zb. s. 2763; z 25. februára 1999, CPP, C‑349/96, Zb. s. I‑973, a z 15. mája 2001, Primback, C‑34/99, Zb. s. I‑3833.

      16     Vláda Spojeného kráľovstva a Komisia Európskych spoločenstiev namietajú proti týmto tvrdeniam. Uvádzajú, že za okolností,
         o ktoré ide vo veci samej, je uplatňovaná sadzba DPH viazaná na vnútroštátnu výnimku, ktorú je členský štát oprávnený prijať
         za určitých podmienok podľa článku 28 šiestej smernice. Vzhľadom na to, že podľa jednej z týchto podmienok uvedená výnimka
         mala byť v platnosti k 1. januáru 1991, oslobodenie s vrátením zaplatenej dane nesmie prekročiť to, čo výslovne stanovuje
         vnútroštátna právna úprava.

      17     V tejto súvislosti je potrebné najprv skonštatovať, že článok 28 ods. 2 šiestej smernice tým, že povoľuje členským štátom
         uplatniť oslobodenia s vrátením zaplatenej dane, stanovuje výnimku z článku 12 ods. 3 tej istej smernice, ktorý sa týka bežnej
         sadzby DPH.

      18     Ďalej, zo znenia článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice vyplýva, že uplatnenie oslobodení s vrátením zaplatenej dane podlieha
         viacerým podmienkam. Tieto oslobodenia mali byť v platnosti k 1. januáru 1991. Okrem toho musia byť v súlade s právnou úpravou
         Spoločenstva a zodpovedať kritériám uvedeným v poslednej zarážke článku 17 druhej smernice Rady 67/228/EHS z 11. apríla 1967
         o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – štruktúra a podmienky uplatňovania spoločného
         systému dane z pridanej hodnoty [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1967, 71, s. 1303), ktorá bola zrušená, pričom podľa týchto kritérií je možné stanoviť oslobodenia s vrátením
         zaplatenej dane len v prípade riadne odôvodneného spoločenského záujmu a v prospech konečných spotrebiteľov.

      19     V danom prípade nie je sporné, že v prípade, keď VAT Act stanovuje oslobodenie s vrátením zaplatenej dane pre karavany takého
         typu, aký dodáva Talacre, sú uvedené podmienky splnené. Konkrétnejšie je jasné aj to, že nulová sadzba bola v platnosti k 1. januáru
         1991 a že bola zavedená z dôvodov spoločenského záujmu.

      20     Rovnako nie je sporné, že v prípade určitých tovarov dodaných s karavanmi VAT Act výslovne vylučuje oslobodenie s vrátením
         zaplatenej dane. Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o tieto tovary, nie sú splnené podmienky stanovené v článku 28 ods. 2 písm. a)
         šiestej smernice a najmä tá, podľa ktorej možno zachovať iba tie oslobodenia, ktoré boli v platnosti k 1. januáru 1991.

      21     Oslobodenie s vrátením dane zaplatenej za tieto tovary by teda rozšírilo pôsobnosť oslobodenia stanoveného pre dodávku samotných
         karavanov. To by malo za následok, že tovary, v prípade ktorých bolo vnútroštátnou právnou úpravou výslovne vylúčené oslobodenie,
         by boli oslobodené podľa článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice.

      22     Je potrebné skonštatovať, že takýto výklad článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice by narušil znenie a cieľ tohto ustanovenia,
         podľa ktorého rozsah výnimky stanovenej poslednou uvedenou smernicou je obmedzený na to, čo je výslovne stanovené vo vnútroštátnej
         právnej úprave k 1. januáru 1991. Ako už generálna advokátka uviedla v bodoch 15 a 16 svojich návrhov, článok 28 ods. 2 písm. a)
         šiestej smernice je klauzulou typu „stand still“, ktorej cieľom je vyhnúť sa ťažkým sociálnym situáciám, ktoré by mohli byť
         spôsobené zrušením výhod stanovených vnútroštátnym zákonodarcom, ale neprevzatých do šiestej smernice. Vzhľadom na to je to
         práve obsah vnútroštátnych právnych úprav platných k 1. januáru 1991, ktorý je rozhodujúci pre určenie rozsahu plnení, pre
         ktoré šiesta smernica povoľuje zachovanie oslobodenia počas prechodného obdobia.

      23     Okrem toho, ako Súdny dvor už viackrát zdôraznil, ustanovenia šiestej smernice upravujúce výnimky zo všeobecnej zásady, podľa
         ktorej sa DPH vyberá z každej dodávky tovarov alebo poskytnutia služieb, ktoré vykoná zdaniteľná osoba za protihodnotu, sa
         majú vykladať striktne (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. októbra 1998, Madgett a Baldwin, C‑308/96 a C‑94/97, Zb. s. I‑6229,
         bod 34; z 8. mája 2003, Komisia/Francúzsko, C‑384/01, Zb. s. I‑4395, bod 28; z 1. decembra 2005, Ygeia, C‑394/04 a C‑395/04,
         Zb. s. I‑10373, body 15 a 16, ako aj z 8. decembra 2005, Jyske Finans, C‑280/04, Zb. s. I‑10683, bod 21). Takisto z tohto
         dôvodu nemožno oslobodenia s vrátením zaplatenej dane, uvedené v článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice, rozšíriť na tovary,
         v prípade ktorých vnútroštátny zákonodarca k 1. januáru 1991 vylúčil takéto oslobodenie.

      24     Skutočnosť, že dodávku karavanu a jeho vnútornej výbavy je možné kvalifikovať ako jednu dodávku, nemôže vyvrátiť tento záver.
         Judikatúra v oblasti zdaňovania jednej dodávky, na ktorú sa odvoláva Talacre a ktorá je uvedená v bode 15 tohto rozsudku,
         sa netýka oslobodení s vrátením zaplatenej dane uvedených v článku 28 šiestej smernice. Hoci z uvedenej judikatúry vyplýva,
         že jedna dodávka v zásade podlieha jednej sadzbe DPH, nebráni oddelenému zdaňovaniu určitých zložiek tejto dodávky v prípade,
         že iba jedno takéto zdanenie spĺňa podmienky, ktorým článok 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice podriaďuje uplatňovanie oslobodení
         s vrátením zaplatenej dane.

      25     V tejto súvislosti, tak ako už generálna advokátka správne uviedla v bodoch 38 až 40 svojich návrhov, odkazujúc na bod 27
         už citovaného rozsudku CPP, neexistuje bezpodmienečné pravidlo, pokiaľ ide o určenie rozsahu plnenia z hľadiska DPH, a je
         preto potrebné na určenie rozsahu plnenia vziať do úvahy všetky okolnosti ako celok, vrátane osobitného právneho kontextu.
         Vzhľadom na znenie a cieľ článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice, pripomenuté vyššie, oslobodenie povolené na vnútroštátnej
         úrovni podľa tohto článku možno uplatniť, iba ak bolo v platnosti k 1. januáru 1991 a bolo potrebné podľa predmetného členského
         štátu z dôvodov spoločenského záujmu a v prospech konečných spotrebiteľov. V danom prípade Spojené kráľovstvo Veľkej Británie
         a Severného Írska skonštatovalo, že je potrebné, aby nulovej sadzbe podliehala iba dodávka samotných karavanov. Nedomnievalo
         sa, že by bolo dôvodné uplatniť túto sadzbu takisto na dodávku vnútornej výbavy uvedených karavanov.

      26     Napokon, nič neumožňuje dospieť k záveru, že by oddelené zdaňovanie určitých zložiek dodávky karavanov s výbavou viedlo k ťažkostiam,
         ktoré by boli neprekonateľné a mohli ovplyvniť riadne fungovanie režimu DPH (pozri analogicky rozsudok z 15. decembra 2005,
         Centralan Property, C‑63/04, Zb. s. I‑11087, body 79 a 80).

      27     Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že skutočnosť, že určité tovary sú predmetom jednej
         dodávky, ktorá sa skladá na jednej strane z hlavného tovaru, ktorý podľa právnej úpravy členského štátu podlieha oslobodeniu
         s vrátením zaplatenej dane v zmysle článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej smernice, a na druhej strane z tovarov, v prípade ktorých
         uvedená právna úprava vylučuje toto oslobodenie, nebráni predmetnému členskému štátu, aby stanovil v prípade dodávky týchto
         vylúčených tovarov DPH v bežnej sadzbe.

       O trovách
      28     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Skutočnosť, že určité tovary sú predmetom jednej dodávky, ktorá sa skladá na jednej strane z hlavného tovaru, ktorý podľa
            právnej úpravy členského štátu podlieha oslobodeniu s vrátením zaplatenej dane v zmysle článku 28 ods. 2 písm. a) šiestej
            smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
            systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/77/EHS z 19. októbra
            1992, ktorá dopĺňa spoločný systém dane z pridanej hodnoty, mení a dopĺňa smernicu 77/388/EHS (zblíženie sadzieb DPH), a na
            druhej strane z tovarov, v ktorých prípade uvedená právna úprava vylučuje toto oslobodenie, nebráni predmetnému členskému
            štátu, aby stanovil v prípade dodávky týchto vylúčených tovarov DPH v bežnej sadzbe.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 26. januára 1999. # F.C. Terhoeve proti Inspecteur van de Belastingdienst Particulieren/Ondernemingen buitenland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Holandsko. # Voľný pohyb pracovníkov. # Vec C-18/95.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. januára 2000. # Landerzeugergemeinschaft eG Groß Godems proti Amt für Landwirtschaft Parchim. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Schwerin - Nemecko. # Poľnohospodárstvo. # Vec C-414/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1993. # Ruth Hünermund a iní proti Landesapothekerkammer Baden-Württemberg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof Baden-Württemberg - Nemecko. # Voľný pohyb tovaru. # Vec C-292/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 5. júna 2014.#Kone AG a i. proti ÖBB‑Infrastruktur AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Oberster Gerichtshof.#Článok 101 ZFEÚ – Náhrada škôd spôsobených kartelom zakázaným týmto článkom – Škody, ktoré vznikli v súvislosti s vyššími cenami uplatnenými spoločnosťou z dôvodu zakázaného kartelu, ktorého sa nezúčastnila (‚Umbrella pricing‘) – Príčinná súvislosť.#Vec C‑557/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 5. júna 2014 (
            *1
         )
      „Článok 101 ZFEÚ — Náhrada škôd spôsobených kartelom zakázaným týmto článkom — Škody, ktoré vznikli v súvislosti s vyššími cenami uplatnenými spoločnosťou z dôvodu zakázaného kartelu, ktorého sa nezúčastnila (‚Umbrella pricing‘) — Príčinná súvislosť“
      Vo veci C‑557/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Rakúsko) zo 17. októbra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 3. decembra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Kone AG,

         Otis GmbH,

         Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH,

         Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH,

         ThyssenKrupp Aufzüge GmbH

      proti

         ÖBB‑Infrastruktur AG,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory T. von Danwitz, sudcovia E. Juhász, A. Rosas (spravodajca), D. Šváby a C. Vajda,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. decembra 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Kone AG, v zastúpení: H. Wollmann, Rechtsanwalt,

               —

               Otis GmbH, v zastúpení: D. Hauck a E. Hold, Rechtsanwälte,

               —

               Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH a Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH, v zastúpení: A. Traugott a S. Riegler, Rechtsanwälte,

               —

               ThyssenKrupp Aufzüge GmbH, v zastúpení: A Reidlinger, T. Kustor a E. Rittenauer, Rechtsanwälte,

               —

               ÖBB‑Infrastruktur AG, v zastúpení: A. Egger, Rechtsanwalt,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Meessen a P. Van Nuffel, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 30. januára 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 101 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťami Kone AG (ďalej len „Kone“), Otis GmbH (ďalej len „Otis“), Schindler Aufzüge und Fahrtreppen GmbH (ďalej len „Schindler Aufzüge und Fahrtreppen“), Schindler Liegenschaftsverwaltung GmbH (ďalej len „Schindler Liegenschaftsverwaltung“) a ThyssenKrupp Aufzüge GmbH (ďalej len „ThyssenKrupp Aufzüge“), ktoré sa zúčastnili na karteloch týkajúcich sa montáže a údržby výťahov a eskalátorov vo viacerých členských štátoch, na jednej strane a spoločnosťou ÖBB‑Infrastruktur AG (ďalej len „ÖBB‑Infrastruktur“), ktorá je dcérskou spoločnosťou Österreichische Bundesbahnen (Rakúske železnice), na druhej strane, ktorého predmetom je možnosť požadovať náhradu škody, ktorá vznikla v súvislosti s vyššími cenami uplatnenými v zmluvách s podnikmi, ktoré sa na karteloch nezúčastnili.

         Právny rámec

               3

               § 1295 Rakúskeho všeobecného občianskeho zákonníka (Allgemeines Bürgerliches Gesetzbuch (ďalej len „ABGB“) znie takto:
               „Každý má právo požadovať náhradu škody od toho, kto ju svojím konaním zavinil; škoda môže vzniknúť porušením zmluvnej povinnosti alebo sa zmluvy týkať nemusí.“

               4

               V súlade s § 1311 druhou vetou ABGB za spôsobenú škodu zodpovedá ten, kto „porušil zákon upravujúci predchádzanie náhodným škodám“ („ochranná norma“).

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               5

               Minimálne od 80. rokov uplatňovali spoločnosti Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen, Schindler Liegenschaftsverwaltung a ThyssenKrupp Aufzüge vo veľkom rozsahu vo viacerých členských štátoch dohodu, ktorej cieľom bolo rozdeliť trh s výťahmi a eskalátormi.

               6

               Európska komisia uložila 21. februára 2007 spoločnostiam Kone, Otis, Schindler Aufzüge und Fahrtreppen a Schindler Liegenschaftsverwaltung pokutu v celkovej výške 992 miliónov eur z dôvodu ich účasti na karteloch týkajúcich sa montáže a údržby výťahov a eskalátorov v Belgicku, Nemecku, Luxembursku a Holandsku.

               7

               Oberster Gerichtshof ako odvolací súd pre kartelové záležitosti 8. októbra 2008 potvrdil uznesenie zo 14. decembra 2007, ktorým Kartellgericht (kartelový súd) uložil pokuty spoločnostiam Kone, Otis a Schindler Aufzüge und Fahrtreppe, ako aj dvom ďalším spoločnostiam. Keďže sa spoločnosť ThyssenKrupp Aufzüge rozhodla svedčiť s cieľom požiadať o zhovievavosť, tento podnik nevystupoval v konaní vo veci kartelu.

               8

               Cieľom kartelu vo veci samej (ďalej len „predmetný kartel“) bolo zabezpečiť vybranému podniku vyššiu cenu v porovnaní s cenou, ktorú by bolo možné uplatniť za obvyklých podmienok hospodárskej súťaže. Došlo tým k narušeniu trhu a najmä k narušeniu vývoja cien, ktorý by nastal za takýchto podmienok.

               9

               Podľa vnútroštátneho súdu sa účastníci tohto kartelu usilovali dosiahnuť koordináciu na viac ako polovici objemu trhu s novými zariadeniami na celom rakúskom území. Viac ako polovica predmetných projektov bola pridelená na základe spoločnej dohody, takže najmenej tretina objemu trhu bola predmetom spolupráce. Približne dve tretiny projektov, ktorých sa spolupráca týkala, sa zrealizovali podľa plánu. Pri tretine prípadov získali zákazku buď tretie podniky (subjekty, ktoré sa nezúčastňovali na karteli), alebo niektorý z účastníkov kartelu, ktorý nepostupoval v súlade s dohodnutým spôsobom pridelenia a ponúkol nižšiu cenu. Vnútroštátny súd tiež konštatoval pridelenia projektov na základe spoločnej dohody na bilaterálnej úrovni. Z dôvodu správania sa účastníkov predmetného kartelu, aj v posledných rokoch pred rokom 2004, sa trhové ceny takmer nezmenili a trhové podiely zúčastnených ostali približne rovnaké.

               10

               Poukazujúc na „účinok ochrannej ceny“ („umbrella effect“), ÖBB‑Infrastruktur požaduje od žalobkýň vo veci samej náhradu škody vyčíslenú na sumu 1839239,74 eura, ktorá jej vznikla tým, že od tretích podnikov, ktoré neboli účastníkmi predmetného kartelu, kúpila výťahy a pohyblivé chodníky za vyššiu cenu, ako by bola cena pri neexistencii tohto kartelu z dôvodu, že tieto tretie podniky využili existenciu kartelu na stanovenie svojich cien na vyššej úrovni.

               11

               Súd prvého stupňa návrh spoločnosti ÖBB‑Infrastruktur zamietol, odvolací súd mu však vyhovel.

               12

               Oberster Gerichtshof, na ktorý sa obrátili žalobkyne vo veci samej, sa zamýšľa nad podmienkami zakladajúcimi zodpovednosť účastníkov kartelu vzhľadom na článok 101 ZFEÚ a judikatúru Súdneho dvora, najmä rozsudky Courage a Crehan (C‑453/99, EU:C:2001:465), Manfredi a i. (C‑295/04 až C‑298/04, EU:C:2006:461), ako aj Pfleiderer (C‑360/09, EU:C:2011:389).

               13

               Podľa judikatúry rakúskych súdov osoba, ktorá požaduje náhradu škody na základe mimozmluvnej zodpovednosti, musí preukázať dostatočnú príčinnú súvislosť a protiprávnosť, t. j. porušenie ochrannej normy, v zmysle § 1311 ABGB.

               14

               Vnútroštátny súd uvádza, že pri uplatnení pojmu dostatočnej príčinnej súvislosti zodpovedá subjekt, ktorý spôsobil škodu, za všetky, aj za náhodné následky, s možnosťou ktorých mal teoreticky počítať, nezodpovedá však za netypický následok. Podľa uvedenej judikatúry, ak má podnik, ktorý nie je účastníkom kartelu, prospech z účinku ochrannej ceny, neexistuje v tomto prípade medzi kartelom a škodovou udalosťou, ktorá bola prípadne spôsobená kupujúcemu, adekvátna príčinná súvislosť, keďže ide o nepriamu škodu v dôsledku vedľajšieho účinku nezávislého rozhodnutia, ktoré prijal subjekt, ktorý sa kartelu nezúčastnil, na základe svojich vlastných úvah o správe podniku. Treba sa domnievať, že účinok na konkurenta, vytvorený situáciou na trhu, aká bola umelo vytvorená členmi kartelu, hospodárske závery, ktoré konkurent z toho vyvodzuje vo vzťahu k svojmu podniku, ako aj vo vzťahu k svojim výrobkom, a podnikateľské rozhodnutia týkajúce sa najmä tvorby cien, ktoré potom prijme, sú v rozhodujúcej miere určené veľkým množstvom faktorov, ktoré s kartelom nijako nesúvisia.

               15

               Pokiaľ ide o otázku protiprávnosti, Oberster Gerichtshof konštatoval, že podľa teórie o ochrannom účele normy zakladá spôsobenie majetkovej škody povinnosť náhrady len vtedy, ak protiprávnosť škody možno odvodiť z porušenia zmluvných povinností, z porušenia absolútnych práv alebo z nedodržania ochranných noriem. Určujúcim bodom bude teda to, či norma, ktorú škodca porušil, má za cieľ ochranu záujmov poškodeného. To nebude platiť v prípade praxe ochrannej ceny („umbrella pricing“), ktorá nepoukazuje na žiadne protiprávne správanie. Protiprávne správanie účastníkov kartelu poškodzuje osoby nakupujúce ich tovary za umelo navýšené ceny, ktoré uplatňujú. Škoda zapríčinená ochrannou cenou bude totiž len vedľajším účinkom nezávislého rozhodnutia osoby, ktorá sa nezúčastnila kartelu, prijatého na základe jej vlastných úvah o správe podniku.

               16

               Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že tak v nemeckej, ako aj rakúskej odbornej literatúre existujú na otázku, či sa má podľa práva Únie poskytnúť náhrada škody vyplývajúcej z účinku ochrannej ceny, kontroverzné odpovede. Položená otázka má rozhodujúci význam vzhľadom na prednosť práva Únie, keďže existujú pochybnosti o tom, či je zamietnutie nároku na náhradu škody zlučiteľné so zásadou efektivity stanovenou Súdnym dvorom.

               17

               Preto Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 101 ZFEÚ (článok 81 ES, článok 85 Zmluvy o ES) vykladať v tom zmysle, že od účastníkov kartelu môže každý požadovať náhradu aj takej škody, ktorú mu spôsobil subjekt, ktorý nebol účastníkom kartelu, ale pod vplyvom zvýšených trhových cien zvyšuje ceny za svoje výrobky vo väčšej miere, ako by to robil v prípade neexistencie kartelu (‚umbrella pricing‘), takže zásada efektivity, ktorú presadzuje Súdny dvor…, si vyžaduje prijatie kladného rozhodnutia v rámci vnútroštátneho práva?“

         O prejudiciálnej otázke

               18

               Keďže článok 85 Zmluvy o ES, článok 81 ES a článok 101 TFEÚ majú v podstate rovnaký obsah, bude sa tento rozsudok odvolávať len na aktuálne platný článok 101 ZFEÚ.

               19

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 101 ZFEÚ bráni výkladu a uplatneniu práva členského štátu, podľa ktorého je z právnych dôvodov kategoricky vylúčené, aby boli podniky, ktoré sú účastníkmi kartelu, občianskoprávne zodpovedné za škody vyplývajúce zo skutočnosti, že podnik, ktorý nebol účastníkom tohto kartelu, stanovil vzhľadom na konanie uvedeného kartelu vyššie ceny v porovnaní s cenami, ktoré by sa uplatnili, ak by kartel neexistoval.

               20

               Je potrebné pripomenúť, že článok 101 ods. 1 ZFEÚ a článok 102 ZFEÚ spôsobujú priame účinky vo vzťahoch medzi jednotlivcami a zakladajú dotknutým osobám práva, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné ochraňovať (pozri rozsudky BRT a Société belge des auteurs, compositeurs et éditeurs, 127/73, EU:C:1974:25, bod 16; Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 23, ako aj Manfredi a i., EU:C:2006:461, bod 39).

               21

               Plná účinnosť článku 101 ZFEÚ, a najmä potrebný účinok zákazu uvedeného v jeho odseku 1, by boli spochybnené, ak by sa akákoľvek osoba nemohla domáhať náhrady škody, ktorá jej bola spôsobená zmluvou alebo správaním spôsobilým obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž (rozsudky Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 26; Manfredi a. i., EU:C:2006:461, bod 60; Otis a i., C‑199/11, EU:C:2012:684, bod 41, ako aj Donau Chemie a i., C‑536/11, EU:C:2013:366, bod 21).

               22

               Každá osoba tak má právo domáhať sa súdnou cestou náhrady spôsobenej škody, ak existuje príčinná súvislosť medzi takouto škodou a kartelovou dohodou alebo postupom zakázaným článkom 101 ZFEÚ (rozsudky Manfredi a i., EU:C:2006:461, bod 61, ako aj Otis a i., EU:C:2012:684, bod 43).

               23

               Právo každej osoby domáhať sa náhrady takejto škody totiž posilňuje operatívnosť pravidiel hospodárskej súťaže Únie a svojou povahou odrádza od často utajených dohôd alebo postupov, ktoré sú spôsobilé obmedziť alebo narušiť hospodársku súťaž, prispievajúc k zachovaniu účinnej hospodárskej súťaže v rámci Európskej únie (rozsudky Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 27; Manfredi a i., EU:C:2006:461, bod 91; Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 29; Otis a i., EU:C:2012:684, bod 42, ako aj Donau Chemie a i., EU:C:2013:366, bod 23).

               24

               V prípade neexistencie právnej úpravy Únie v danej oblasti náleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého z členských štátov, aby upravil spôsoby výkonu práva domáhať sa náhrady škody, ktorá vznikla na základe kartelu alebo postupom zakázaným článkom 101 ZFEÚ, vrátane spôsobov uplatnenia pojmu „príčinná súvislosť“, pričom však musia byť rešpektované zásady ekvivalencie a efektivity (rozsudok Manfredi a i., EU:C:2006:461, bod 64).

               25

               Pravidlá vzťahujúce sa na žaloby určené na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú z priameho účinku práva Únie, tak predovšetkým nesmú byť menej výhodné ako tie, ktoré sa vzťahujú na podobné žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nesmú prakticky znemožniť alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré priznáva právny poriadok Únie (zásada efektivity) (pozri rozsudky Courage a Crehan, EU:C:2001:465, bod 29; Manfredi a i., EU:C:2006:461, bod 62; Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 24, ako aj Donau Chemie a i., EU:C:2013:366, bod 27).

               26

               V tejto súvislosti a osobitne v oblasti práva hospodárskej súťaže tieto pravidlá nesmú poškodiť účinné uplatňovanie článkov 101 ZFEÚ a 102 ZFEÚ (pozri rozsudky VEBIC, C‑439/08, EU:C:2010:739, bod 57; Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 24, ako aj Donau Chemie a i., EU:C:2013:366, bod 27).

               27

               Vo veci samej spoločnosť ÖBB‑Infrastruktur tvrdí, že časť škody, ktorá jej vznikla, bola zavinená predmetným kartelom, ktorý umožnil zachovanie trhových cien na tak vysokej úrovni, že konkurenti, ktorí neboli účastníkmi kartelu, mohli získať tiež výhody z týchto vyšších trhových cien v porovnaní s cenami v prípade neexistencie uvedeného kartelu, či už vo forme miery zisku alebo jednoducho vo forme zotrvania na trhu, ak štruktúra ich nákladov bola taká, že zvyčajné konkurenčné podmienky by viedli k ich odstráneniu z trhu.

               28

               Dotknuté osoby, ktoré predložili pripomienky v konaní pred Súdnym dvorom, nenamietajú voči skutočnosti, že takýto fenomén ochrannej ceny („umbrella pricing“) je za určitých podmienok uznaný za jeden z možných následkov kartelu. Naopak žalobkyne vo veci samej v zásade namietajú voči možnosti vykladať právo Únie v tom zmysle, že akceptuje žiadosti o náhradu škody založené na existencii ochrannej ceny („umbrella claims“).

               29

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že trhová cena je jedným zo základných prvkov, ktoré zohľadňuje podnik v prípade určenia ceny, za ktorú ponúka svoje tovary alebo služby. Ak kartel viedol k zachovaniu umelo navýšenej ceny pre určité tovary a ak sú splnené niektoré trhové podmienky týkajúce sa najmä povahy tovaru alebo veľkosti trhu pokrytého kartelom, nemožno vylúčiť, že konkurenčné podniky mimo kartelu sa rozhodnú stanoviť vyššiu ponúkanú cenu v porovnaní s cenou, ktorú by určili pri zvyčajných konkurenčných podmienkach, t. j. v prípade neexistenciu uvedeného kartelu. Hoci je v takomto kontexte potrebné považovať určenie ponúkanej ceny za čisto autonómne rozhodnutie prijaté podnikom, ktorý sa nezúčastnil kartelu, je nutné konštatovať, že toto rozhodnutie mohlo byť prijaté s ohľadom na trhovú cenu skreslenú týmto kartelom, a preto v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže.

               30

               Z toho vyplýva, že v rozpore s tým čo tvrdia spoločnosti Schindler Aufzüge und Fahrtreppen a Schindler Liegenschaftsverwaltung účastníci kartelu nemôžu ignorovať skutočnosť tvoriacu súčasť možných následkov uvedeného kartelu, že zákazníkovi podniku, ktorý sa nezúčastnil kartelu, ale ktorý mal prospech z hospodárskych podmienok ochrannej ceny, vznikla škoda z dôvodu vyššej ponúkanej ceny v porovnaní s cenou v prípade neexistencie tohto kartelu.

               31

               Pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že rakúske právo kategoricky vylučuje právo na náhradu škody v situácii, ako je tá vo veci samej z dôvodu, že príčinná súvislosť medzi vzniknutou škodou a predmetným kartelom je v prípade neexistencie zmluvného vzťahu s členom tohto kartelu považovaná za prerušenú autonómnym rozhodnutím podniku, ktorý sa uvedeného kartelu nezúčastnil, ale ktorý v dôsledku jeho existencie stanovil cenu na úrovni ochrannej ceny („umbrella pricing“).

               32

               Je pravda, ako bolo pripomenuté v bode 24 tohto rozsudku, že v zásade náleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého z členských štátov, aby upravil pravidlá týkajúce sa uplatnenia pojmu „príčinná súvislosť“. Z judikatúry Súdneho dvora uvedenej v bode 26 tohto rozsudku však vyplýva, že vnútroštátne pravidlá musia zabezpečiť plnú účinnosť práva hospodárskej súťaže Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok VEBIC, EU:C:2010:739, bod 63). Tieto pravidlá tak musia osobitne zohľadňovať cieľ sledovaný článkom 101 ZFEÚ, ktorým je zabezpečiť účinnú a neskreslenú hospodársku súťaž na vnútornom trhu, ako aj ceny stanovené na základe slobodnej hospodárskej súťaže. Za týchto podmienok Súdny dvor rozhodol, ako je uvedené v bode 22 tohto rozsudku, že vnútroštátna právna úprava musí každému priznávať právo požiadať o náhradu vzniknutej škody.

               33

               Plná účinnosť článku 101 ZFEÚ by však bola spochybnená, ak by právo každej osoby požiadať o náhradu škody bolo vnútroštátnym právom kategoricky a bez ohľadu na osobitné okolnosti prejednávanej veci podriadené existencii priamej príčinnej súvislosti s vylúčením tohto práva na základe skutočnosti, že dotknutá osoba mala zmluvný vzťah nie s účastníkom kartelu, ale s podnikom, ktorý sa ho nezúčastnil, pričom však jeho cenová politika vyplývala z kartelu, ktorý prispel k skresleniu mechanizmu tvorby ceny na konkurenčných trhoch.

               34

               Z toho vyplýva, že obeť ochrannej ceny („umbrella pricing“) môže získať od účastníkov kartelu náhradu vzniknutej škody napriek tomu, že ona sama s nimi nemala zmluvný vzťah, ak sa preukáže, že tento kartel mohol vzhľadom na okolnosti daného prípadu a najmä na osobitosti dotknutého trhu mať za následok uplatnenie ochrannej ceny tretími osobami konajúcimi samostatne a že účastníci uvedeného kartelu o tých okolnostiach a osobitostiach vedeli. Vnútroštátnemu súdu prináleží preskúmať, či sú tieto podmienky splnené.

               35

               Kone a Otis uvádzajú, že úkony týkajúce sa náhrady škody vzniknutej z dôvodu vyššej ceny, ktorá vyplýva z existencie ochrannej ceny, predstavujú sankčné žiadosti o náhradu škody, keďže protihodnotou škody, ktorá vznikla spoločnosti ÖBB‑Infrastruktur, nebolo obohatenie sa žalobkýň vo veci samej. Je však potrebné uviesť, že pravidlá v oblasti mimozmluvnej zodpovednosti neodvodzujú výšku nahraditeľnej škody od obohatenia osoby, ktorá sa dopustila chyby vedúcej k tejto škode.

               36

               Uvedené žalobkyne okrem toho uvádzajú, že takáto škoda má povahu odradiť dotknuté podniky od pomoci orgánom hospodárskej súťaže pri prešetrení veci, čo by bolo v rozpore so zásadou efektivity. Je však potrebné pripomenúť, že program zhovievavosti je program zavedený Komisiou prostredníctvom jej oznámenia o oslobodení od pokút a znížení pokút v kartelových prípadoch (Ú. v. EÚ C 298, 2006, s. 17) bez legislatívnej sily, ktorý nezaväzuje členské štáty (rozsudok Pfleiderer, EU:C:2011:389, bod 21). Z toho dôvodu nemôže tento program zhovievavosti zbaviť osoby práva získať pred vnútroštátnymi súdmi náhradu škody, ktorá vznikla z dôvodu porušenia článku 101 ZFEÚ.

               37

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na položenú otázku potrebné odpovedať, že článok 101 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni výkladu a uplatneniu vnútroštátneho práva členského štátu, podľa ktorého je z právnych dôvodov kategoricky vylúčené, aby boli podniky, ktoré sú účastníkmi kartelu, občianskoprávne zodpovedné za škody vyplývajúce zo skutočnosti, že podnik, ktorý nebol účastníkom tohto kartelu, stanovil vzhľadom na konanie uvedeného kartelu vyššie ceny v porovnaní s cenami, ktoré by sa uplatnili, ak by kartel neexistoval.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                     Článok 101 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni výkladu a uplatneniu vnútroštátneho práva členského štátu, podľa ktorého je z právnych dôvodov kategoricky vylúčené, aby boli podniky, ktoré sú účastníkmi kartelu, občianskoprávne zodpovedné za škody vyplývajúce zo skutočnosti, že podnik, ktorý nebol účastníkom tohto kartelu, stanovil vzhľadom na konanie uvedeného kartelu vyššie ceny v porovnaní s cenami, ktoré by sa uplatnili, ak by kartel neexistoval.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 30. apríla 2008.#Adriana Dragoman proti Európskej komisii.#Vec F-16/07.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (tretia komora)
      z 30. apríla 2008
      Vec F‑16/07
      Adriana Dragoman
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Výberové konanie – Výberová komisia – Zásada nestrannosti výberovej komisie – Článok 11a služobného poriadku – Rovnosť zaobchádzania s internými a externými uchádzačmi – Vylúčenie uchádzača – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah – Dodržanie tajnosti rokovaní výberovej komisie“
      Predmet:      Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou A. Dragoman navrhuje najmä zrušiť rozhodnutie výberovej komisie
         verejného výberového konania EPSO/AD/34/05 na vytvorenie rezervného zoznamu pre administrátorov – lingvistov (konferenční
         tlmočníci – AD 5) pre rumunský jazyk z 12. decembra 2006 o nezapísaní žalobkyne do rezervného zoznamu

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Výberové konanie – Zásada nestrannosti výberovej komisie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 11a)
      2.      Úradníci – Výberové konanie – Priebeh výberového konania
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha III)
      3.      Úradníci – Výberové konanie – Výberová komisia – Zamietnutie prihlášky – Povinnosť odôvodnenia – Rozsah – Dodržanie tajnosti
            rokovania
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 25; príloha III  článok 6)
      1.      Zásada nestrannosti výberovej komisie výberového konania predstavuje vyjadrenie zásady rovnosti zaobchádzania a je súčasťou
         záruk priznaných právnym poriadkom Spoločenstva.

      Známosť medzi členom výberovej komisie a uchádzačom však sama osebe nestačí na preukázanie toho, že uvedený člen má „osobný
         záujem, najmä rodinný a finančný“ v zmysle článku 11a služobného poriadku, ktorý by ako taký mohol spochybniť jej nestrannosť.
         Skutočnosť, že niektorý člen výberovej komisie osobne pozná niektorého z uchádzačov totiž nevyhnutne neznamená, že daný člen
         bude priaznivo naklonený k výkonu daného uchádzača. Okrem toho, vzhľadom na to, že ústna skúška nemôže byť už v dôsledku svojej
         povahy anonymná, okolnosť, že niektorý uchádzač mal služobnú menovku inštitúcie a nie menovku pre návštevníka, nemôže výberovej
         komisii poskytnúť nijakú informáciu, ktorá jej nemá byť známa.

      (pozri body 41, 44 a 46)
      2.      Výberová komisia má širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o určenie konkrétneho spôsobu a obsahu skúšok, pod podmienkou, že
         bude prísne dodržiavať pravidlá upravujúce tieto skúšky. Výberová komisia teda tým, že sa rozhodla na začiatku prvej ústnej
         tlmočníckej skúšky, ktorá sa uskutočnila skôr ako všeobecná ústna skúška, požiadať uchádzača o predstavenie sa s cieľom, aby
         sa uvoľnil, neprekročila daná komisia rozsah svojej právomoci.

      (pozri body 51 a 57)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa, 24. septembra 2002, Girardot/Komisia, T‑92/01, Zb. VS s. I‑A‑163, II‑859, bod 24; 5. apríla 2005, Súd prvého
         stupňa, Christensen/Komisia, T‑336/02, Zb. VS s. I‑A‑75, II‑341, bod 38

      3.      Účelom povinnosti odôvodnenia rozhodnutia spôsobujúceho ujmu je jednak poskytnúť dotknutej osobe potrebné údaje na určenie,
         či je alebo nie je rozhodnutie dôvodné, a jednak umožniť jeho súdne preskúmanie. Pokiaľ ide o rozhodnutia prijaté výberovou
         komisiou, túto povinnosť je potrebné dať do súladu so zachovaním tajnosti rokovaní výberovej komisie podľa článku 6 prílohy
         III služobného poriadku. Táto tajnosť bola zavedená s cieľom zabezpečiť nezávislosť výberových komisií a objektivitu ich práce
         tým, že budú chránené pred akýmikoľvek vonkajšími zásahmi a tlakmi vyvíjanými samotnou administratívou Spoločenstva, dotknutými
         uchádzačmi alebo tretími osobami. Dodržiavanie tajnosti bráni zverejneniu postojov jednotlivých členov výberovej komisie,
         ako aj prezradeniu všetkých skutočností spojených s osobným hodnotením alebo porovnávaním uchádzačov.

      Požiadavka odôvodnenia rozhodnutí výberovej komisie musí za týchto okolností brať do úvahy povahu dotknutých činností, ktoré
         sa skladajú najmenej z dvoch rôznych častí, a to z preskúmania prihlášok na účely výberu uchádzačov, ktorí budú pripustení
         do výberového konania, ako aj z preskúmania spôsobilosti uchádzačov o obsadzované pracovné miesto s cieľom zostaviť zoznam
         vhodných uchádzačov. Druhá časť činností výberovej komisie má najmä porovnávací charakter, a preto sa na ne vzťahuje tajnosť
         rokovania. Kritériá na opravy prijaté výberovou komisiou pred skúškami sú neoddeliteľnou súčasťou porovnávajúceho posúdenia
         výsledkov uchádzačov výberovou komisiou. Na tieto kritériá sa teda vzťahuje tajnosť rokovania z rovnakého dôvodu ako na posúdenia
         výberovej komisie. Porovnávajúce posúdenia, ktoré uskutočňuje výberová komisia, sú vyjadrené známkami, ktoré výberová komisia
         udelí uchádzačom. So zreteľom na uvedenú tajnosť rokovania výberovej komisie, oznámenie známok získaných za jednotlivé skúšky
         predstavuje dostatočné odôvodnenie rozhodnutia výberovej komisie, pričom komisia nie je povinná spresniť odpovede uchádzača,
         ktoré považovala za nedostatočné, alebo vysvetliť, prečo ich za také považovala.

      (pozri bod 63)
      Odkaz:
      Súdny dvor, 4. júla 1996, Parlament/Innamorati, C‑254/95 P, Zb. s. I‑3423, body 23 až 31
      Súd prvého stupňa, 27. marca 2003, Martínez Páramo a i./Komisia, T‑33/00, Zb. VS s. I‑A‑105, II‑541, body 43 až 52


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 13. marca 2014.#A. Karuse AS proti Politsei‑ ja Piirivalveamet.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tartu ringkonnakohus.#Cestná doprava – Nariadenie (ES) č. 561/2006 – Povinnosť používať tachograf – Výnimka pre vozidlá používané v súvislosti s údržbou ciest – Vozidlo prepravujúce štrk z miesta nakládky na miesto, kde sa vykonávajú práce na údržbe cesty.#Vec C‑222/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑222/12,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tartu ringkonnakohus (Estónsko) zo 4. mája 2012 a doručený Súdnemu dvoru 11. mája 2012, ktorý súvisí s konaním:
            A. Karuse AS
            proti
            Politsei‑ ja Piirivalveamet,
            SÚDNY DVOR (šiesta komora),
            v zložení: predseda šiestej komory A. Borg Barthet, sudcovia E. Levits a M. Berger (spravodajkyňa),
            generálny advokát: N. Wahl,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – estónska vláda, v zastúpení: M. Linntam, splnomocnená zástupkyňa,
            – grécka vláda, v zastúpení: I. Bakopoulos a O. Souropani, splnomocnení zástupcovia,
            – švédska vláda, v zastúpení: U. Persson, splnomocnená zástupkyňa,
            – Európska komisia, v zastúpení: J. Hottiaux, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Ginter, advokaat,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 z 15. marca 2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a zrušuje nariadenie Rady (EHS) č. 3820/85 (Ú. v. EÚ L 102, s. 1).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou A. Karuse AS (ďalej len „Karuse“) a Politsei‑ ja Piirivalveamet (policajná prefektúra Juh) v súvislosti s rozhodnutím policajta podriadiť vozidlo patriace tejto spoločnosti, v ktorom nebol nainštalovaný tachograf spĺňajúci zákonné požiadavky, mimoriadnej technickej kontrole.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Nariadenie Rady (EHS) č. 3821/85 z 20. decembra 1985 o záznamovom zariadení v cestnej doprave (Ú. v. ES L 370, s. 8; Mim. vyd. 07/001, s. 227), zmenené a doplnené nariadením č. 561/2006 (ďalej len „nariadenie č. 3821/85“), vo svojom článku 3 ods. 1 a 2 stanovuje:
            „1. Záznamové zariadenie sa inštaluje a použije vo vozidlách evidovaných v členskom štáte, ktoré sa používajú na cestnú osobnú a nákladnú dopravu, okrem vozidiel uvedených v článku 3 nariadenia (ES) č. 561/2006…
            2. Členské štáty môžu vyňať vozidlá uvedené v článku 13 ods. 1 a ods. 3 nariadenia (ES) č. 561/2006 z rozsahu uplatňovania tohto nariadenia.“
            4. Odôvodnenie 17 nariadenia č. 561/2006 stanovuje:
            „Toto nariadenie má za cieľ zlepšiť sociálne podmienky zamestnancov, na ktorých sa nariadenie vzťahuje, ako aj zlepšiť celkovú bezpečnosť na cestách…“
            5. Článok 1 nariadenia č. 561/2006 stanovuje:
            „Toto nariadenie stanovuje pravidlá o časoch jazdy, prestávkach a dobách odpočinku vodičov, pôsobiacich v cestnej nákladnej i osobnej doprave, s cieľom harmonizovať podmienky hospodárskej súťaže medzi druhmi vnútrozemskej dopravy, a to najmä vzhľadom na odvetvie cestnej dopravy, zlepšiť pracovné podmienky a bezpečnosť na cestách. Cieľom tohto nariadenia je tiež podporovať lepšie monitorovanie a postup zabezpečenia dodržiavania predpisov členskými štátmi a vylepšené pracovné postupy v odvetví cestnej dopravy.“
            6. Články 5 až 9 tohto nariadenia uvádzajú normy vzťahujúce sa na posádku vozidla určeného na prepravu, časy jazdy, prestávky, ako aj na doby odpočinku.
            7. Článok 13 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
            „Ak tým nebudú dotknuté ciele stanovené v článku 1, môže každý členský štát na svojom vlastnom území alebo so súhlasom dotknutých štátov na území iného členského štátu udeliť výnimky a tieto výnimky individuálne podmieniť, z článkov 5 až 9, ktoré sa vzťahujú na dopravu:
            …
            h) vozidlami používanými v súvislosti s kanalizáciou, ochranou pred povodňami, vodárenskými, plynárenskými a elektrárenskými údržbárskymi službami, údržbou a kontrolou ciest, pri zbere a odvoze domového odpadu a v súvislosti so službami likvidácie odpadu, telegrafnými a telefónnymi službami, rozhlasovým a televíznym vysielaním alebo pri zisťovaní rozhlasových a televíznych vysielačov a prijímačov;
            …“
            Estónske právo
            8. Zákon o cestnej premávke zo 14. decembra 2000 (RT I 2001, 3, 6) v znení vzťahujúcom sa na spor vo veci samej (ďalej len „LS“) v § 20 3 stanovuje:
            „Osobitné požiadavky v oblasti pracovného času a odpočinku vodiča
            1. Dĺžka času jazdy a odpočinok vodičov vozidla alebo súboru vozidiel s viac ako deviatimi sedadlami (vrátane miesta vodiča), ktoré sú určené na prepravu cestujúcich, alebo vozidiel určených na prepravu nákladu s prípustnou celkovou hmotnosťou viac ako 3 500 kg, zoznam prepráv, ktoré sú oslobodené povinnosti spĺňať požiadavky v oblasti cestnej dopravy, a povinnosti vodiča a jeho zamestnávateľa sú upravené v nariadení [č. 561/2006].
            1 1 . Osoby uvedené v článku 10 ods. 4 [nariadenia č. 561/2006] musia spĺňať požiadavky upravené zákonnými ustanoveniami v oblasti pracovného času a odpočinku. Akékoľvek zmluvné ustanovenie, ktoré by sa odchyľovalo od požiadaviek uvedeného nariadenia, je neplatné.
            …
            7. Okrem vodičov, ktorí pracujú na základe pracovnej zmluvy, musia požiadavky tohto paragrafu plniť aj vodiči, ktorí pracujú na základe iných zmlúv.
            …
            8. Požiadavky nariadenia, ktoré je uvedené v prvom odseku tohto paragrafu, sa na vodičov pri tuzemskej cestnej preprave výnimočne nepoužijú, ak:
            …
            (8) sa vozidlo sa používa v súvislosti s kanalizáciou, ochranou pred povodňami, údržbou a kontrolou ciest, pri zbere a odvoze domového odpadu a v súvislosti so službami likvidácie odpadu, telegrafnými a telefónnymi službami, rozhlasovým a televíznym vysielaním alebo pri zisťovaní rozhlasových a televíznych vysielačov;
            …“
            9. § 20 4  LS stanovuje:
            „Používanie tachografu
            1. Dĺžka času jazdy a odpočinok vodiča motorového vozidla sa určí na základe údajov uvedených na záznamovom liste mechanického tachografu podľa prílohy I [nariadenia č. 3821/85] alebo v súlade s údajmi zaznamenanými v pamäti tachografu s digitálnym záznamom údajov podľa prílohy I B toho istého nariadenia (ďalej len ‚digitálny tachograf‘).
            …
            1 1 . Ak je používanie tachografu povinné, musí vodič prostredníctvom tachografu zaznamenávať údaje o dĺžke času jazdy a odpočinku podľa článku 15 nariadenia… č. 3821/85.
            2. Tachograf nie je povinný vo vozidlách, ktoré
            (1) boli vyrobené pred 1. januárom 1985, ak sa nepoužívajú na poskytovanie odplatných služieb v oblasti nákladnej alebo osobnej prepravy;
            (2) sa používajú na prepravu, ktorá je podľa článku 3 [nariadenia č. 561/2006] a podľa § 20 3  ods. 8 tohto zákona oslobodená od splnenia požiadaviek.“
            10. Podľa § 71 LS nazvaného „Vozidlo v špeciálnej službe“:
            „1. Vozidlom v špeciálnej službe sa rozumie
            …
            (2) vozidlo, ktoré vykonáva úlohy týkajúce sa ciest a nevyhnutné práce na ceste (ďalej len ‚vozidlo údržby‘);
            …
            4. vodič vozidla údržby, na ktorom je zapnuté žlté smerové svetlo, sa pri vykonávaní svojich úloh smie odchýliť od požiadaviek uvedených v § 3 ods. 1 tohto zákona.
            11. § 10 zákona o cestách (Teeseadus) zo 17. februára 1999 (RT I 1999, 26, 377, ďalej len „TeeS“), nazvaný „Stav cesty“, uvádza:
            „1. Cesty musia umožňovať úplne bezpečnú premávku a spĺňať požiadavky týkajúce sa stavu cesty.
            2. Minister hospodárstva a komunikácií zostaví príslušné požiadavky, pokiaľ ide o zariadenia cestnej bezpečnosti, cestné panely, osvetlenie, míľniky a cestnú signalizáciu, ako aj pokiaľ ide o stav národných, miestnych a zimných ciest.
            3. Minister životného prostredia zostaví príslušné požiadavky, pokiaľ ide o stav lestných ciest.
            4. Vlastník verejnej cesty alebo osoba považovaná za osobu zodpovednú za úlohy súvisiace s cestami sú povinní udržiavať cestu v stave, ktorý je v súlade s požiadavkami upravenými týmto zákonom alebo právnymi aktmi prijatými na jeho základe.“
            12. § 14 TeeS, ktorý sa týka úloh súvisiacich s cestami, stanovuje:
            „1. Za úlohy súvisiace s cestami sa považujú výkon prác na ceste, plánovanie, správa používania ciest, údržba bezpečnostných zón, konkretizácia cestných projektov a akákoľvek iná činnosť spojená so správou ciest.
            2. Za práce na ceste sa považujú výstavba, oprava a údržba ciest v zmysle § 17 tohto zákona. Triedenie prác na výstavbe a na opravách a ich technický opis sú upravené normami vzťahujúcimi sa na cestné projekty uvedenými v § 19 ods. 2 tohto zákona.“
            13. § 17 ods. 3 TeeS vzťahujúci sa na plánovanie, výstavbu, opravy a údržbu ciest stanovuje:
            „3 1 . Cieľom údržby ciest je zabezpečiť, aby bol stav ciest v súlade s požiadavkami uvedenými v § 10 ods. 2 tohto zákona.“
            Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
            14. Dňa 19. augusta 2009, pri kontrole na verejnej ceste, policajt prefektúry Lõuna Politseiprefektuur zastavil kamión patriaci spoločnosti Karuse, ktorý viezol náklad štrku na stavenisko týkajúce sa prác na ceste. Vozidlo bolo zastavené približne 42 kilometrov od sídla uvedenej spoločnosti a približne 10 kilometrov od miesta, kde sa tieto práce vykonávali.
            15. Tento policajt na jednej strane uložil vodičovi kamiónu pokutu vo výške 900 estónskych korún (EEK) najmä za to, že viedol vozidlo, ktoré nemalo tachograf umožňujúci kontrolovať dodržiavanie času jazdy a odpočinku vodičov v súlade s požiadavkami uvedenými v LS. Na druhej strane z rovnakého dôvodu žiadal, aby bolo vedené vozidlo podrobené mimoriadnej technickej kontrole.
            16. Z osvedčenia o evidencii uvedeného kamiónu vyplýva, že ide o trojosové vyklápacie nákladné vozidlo s prípustnou celkovou hmotnosťou 25,5 tony. Časť tohto osvedčenia určená na poznámky obsahuje zápis „vozidlo údržby“.
            17. Karuse podala na Tartu halduskohus (Správny súd v Tartu) žalobu, ktorou navrhovala zrušenie rozhodnutia policajta v rozsahu, v akom vyžadovalo uskutočnenie mimoriadnej technickej kontroly. Okrem iného v tejto súvislosti tvrdila, že predmetné vozidlo je vozidlom údržby, ako potvrdzuje jeho osvedčenie o evidencii, a že v čase kontroly bolo na ceste k stavenisku s nákladom štrku určeného na práce na údržbe cesty. Preto sa na toto vozidlo vzťahovala výnimka z povinnosti používať tachograf upravená v § 20 3  ods. 8 bode 8 LS.
            18. Táto žaloba bola zamietnutá rozhodnutím z 9. decembra 2009 z dôvodu, že samotný zápis „vozidlo údržby“ uvedený v osvedčení o evidencii nestačí na to, aby predmetné vozidlo automaticky tento štatút získalo, a z tohto samotného dôvodu neoslobodzuje od povinnosti používať tachograf. Tartu halduskohus tiež usúdil, že predmetné práce nebolo možné považovať za práce na údržbe cesty v zmysle § 14 TeeS, v rámci ktorých sú vozidlá, ktoré sa používajú na tieto práce, oslobodené od používania tachografu.
            19. Dňa 5. januára 2010 podala Karuse proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Tartu ringkonnakohus (Odvolací súd v Tartu).
            20. Tvrdila, že údržba cesty predpokladá používanie určitých materiálov a potrebnej techniky, ktoré sa na stavenisko privážajú dopravnými prostriedkami používanými aj na vykonanie prác na údržbe. V tomto prípade bolo predmetné vozidlo použité na vysypanie štrku na verejnú cestu, na ktorej sa vykonávali údržbové práce, pričom vodič tohto vozidla bol poverený aj touto úlohou. Preto usudzuje, že preprava materiálu určeného na práce na ceste sa musí považovať za súčasť údržby cesty.
            21. Lõuna Politseiprefektuur naopak navrhuje zamietnutie odvolania a potvrdenie rozhodnutia Tartu halduskohus.
            22. Tartu ringkonnakohus v rozhodnutí, ktorým podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, najmä pripomína, že Estónska republika takmer doslovne prebrala výnimku uvedenú v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006, a z tohto dôvodu je vhodné, aby sa pri posúdení pojmu „vozidlá používané v súvislosti s údržbou ciest“ uvedeného v § 20 3  ods. 8 bode 8 zohľadnili pravidlá uplatňovania práva Únie.
            23. V tejto súvislosti vnútroštátny súd spresňuje, že okrem rozsudku z 25. júna 1992, British Gas (C‑116/91, Zb. s. I‑4071), týkajúceho sa výkladu pojmu „vozidlá, ktoré sa používajú na plynárenské služby [ neoficiálny preklad ]“, a rozsudku z 21. marca 1996, Mrozek a Jäger (C‑335/94, Zb. s. I‑1573), ktorý sa venoval výkladu pojmu „vozidlá, ktoré sa používajú na odvoz odpadu“, neexistuje judikatúra Súdneho dvora, ktorá by v okolnostiach veci samej umožnila jednoznačným spôsobom vykladať pojem „vozidlá používané v súvislosti s údržbou ciest“ v zmysle článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006.
            24. Za týchto podmienok Tartu ringkonnakohus rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Má sa formulácia ‚v súvislosti s údržbou ciest‘, použitá pri definícii výnimky, ktorú umožňuje článok 13 ods. 1 písm. h) [nariadenia č. 561/2006], vykladať v tom zmysle, že zahŕňa vyklápacie nákladné motorové vozidlá s prípustnou celkovou hmotnosťou 25,5 tony, ktoré po verejnej ceste prepravujú štrk zo štrkoviska [kde sa ťaží,] na miesto, kde sa vykonáva oprava a údržba cesty?“
            O prejudiciálnej otázke
            25. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa pojem „vozidlá používané v súvislosti s údržbou ciest“ uvedený v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 týkajúci sa vozidiel, ktoré môžu byť oslobodené od používania tachografu, má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na vozidlo prepravujúce štrk z miesta nakládky na miesto, kde sa vykonáva údržba cesty.
            26. Na úvod treba pripomenúť, že ustanovenia článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 v podstate preberajú ustanovenia článku 4 bodu 6 nariadenia Rady (EHS) č. 3820/85 z 20. decembra 1985 o zosúlaďovaní niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy (Ú. v. ES L 370, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 319).
            27. Vzhľadom na to, že nariadenie č. 561/2006 nevykonalo podstatné zmeny, pokiaľ ide o podmienky, ktorým podliehali výnimky upravené v článku 4 bode 6 nariadenia č. 3820/85, a že ciele sledované uvedenými nariadeniami sú zhodné, je vhodné inšpirovať sa výkladom Súdneho dvora v citovaných rozsudkoch British Gas, ako aj Mrozek a Jäger, ktorý sa týkal výnimiek upravených posledným uvedeným ustanovením.
            28. Súdny dvor v uvedených rozsudkoch rozhodol, že vzhľadom na to, že uvedené ustanovenie nariadenia č. 3820/85 vymenúva určité kategórie vozidiel, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti tohto nariadenia, a predstavuje tak výnimku zo všeobecného režimu, nemožno toto ustanovenie vykladať spôsobom, ktorý by rozširoval jeho účinky nad rámec toho, čo je potrebné na zabezpečenie ochrany záujmov, ktoré zaručuje. Okrem toho rozsah výnimiek, ktoré stanovuje, sa musí určiť s prihliadnutím na cieľ predmetného ustanovenia (pozri rozsudky British Gas, už citovaný, bod 12; Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 9; z 21. marca 1996, Goupil, C‑39/95, Zb. s. I‑1601, bod 8). Súdny dvor sa rovnako vyjadril, aj pokiaľ ide o výnimky upravené v článku 13 ods. 1 písm. d) a v článku 3 písm. h) nariadenia č. 561/2006 (rozsudky zo 17. marca 2005, Raemdonck a Raemdonck‑Janssens, C‑128/04, Zb. s. I‑2445, bod 19; z 28. júla 2011, Seeger, C‑554/09, Zb. s. I‑7131, bod 33, ako aj z 3. októbra 2013, Lundberg, C‑317/12, bod 20).
            29. V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že účelom nariadenia č. 561/2006 je, ako vyplýva najmä z jeho odôvodnenia 17 a článku 1, harmonizovať podmienky hospodárskej súťaže v odvetví cestnej dopravy a zlepšiť pracovné podmienky a bezpečnosť na cestách, pričom tieto ciele sú premietnuté najmä do povinnosti vybaviť vozidlá cestnej dopravy schváleným tachografom, ktorý umožňuje kontrolovať dodržiavanie časov jazdy a odpočinku vodičov (pozri rozsudok Lundberg, už citovaný, bod 31 a citovanú judikatúru).
            30. Pokiaľ ide o záujmy, ktorých ochranu chce článok 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 zaručiť, treba poukázať na to, že výnimky upravené v tomto ustanovení sú založené na povahe služieb, na ktoré sa vozidlá používajú. Z výpočtu uvedeného v tomto ustanovení vyplýva, že služby, na ktoré sa toto ustanovenie vzťahuje, predstavujú všetky všeobecné služby vo verejnom záujme (pozri v tomto zmysle, v súvislosti s článkom 4 bodom 6 nariadenia č. 3820/85, rozsudky British Gas, už citovaný, bod 13; Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 10, a Goupil, už citovaný, bod 9).
            31. Súdny dvor, ktorý bol požiadaný o konkrétnejší výklad pojmu „vozidlá, ktoré sa používajú na plynárenské služby“, obsiahnutého v článku 4 bode 6 nariadenia č. 3820/85, rozhodol, že výnimka upravená v tomto ustanovení sa vzťahuje len na vozidlá používané v rámci prepravy, ktorá v celom rozsahu a výlučne súvisí s výrobou, dodávkami alebo distribúciou zemného plynu alebo údržbou zariadení, ktoré sú na tento účel potrebné, čiže uvedená výnimka sa nevzťahuje na vozidlá, ktoré sa v celom rozsahu alebo čiastočne používajú na prepravu domácich plynových spotrebičov (rozsudok British Gas, už citovaný, bod 21).
            32. Akýkoľvek iný výklad tohto pojmu by znamenal zásah najmä do cieľa spočívajúceho v odstraňovaní nerovností spôsobilých narúšať hospodársku súťaž v oblasti cestnej dopravy. Podnik, ktorý by vykonával svoje činnosti v oblasti výroby, dodávok alebo distribúcie zemného plynu, ale ktorý by dodával aj domáce plynové spotrebiče, a bol by pritom oslobodený od povinnosti používať vo vozidlách používaných na prepravu takýchto prístrojov tachograf, by mal v porovnaní s podnikmi, ktoré by dodávali len takéto prístroje, konkurenčnú výhodu, keďže by usporil na nákladoch spojených s inštaláciou a údržbou uvedených prístrojov v týchto vozidlách, pričom ostatné podniky dodávajúce domáce plynové spotrebiče by takéto náklady museli znášať (pozri rozsudok British Gas, už citovaný, bod 19).
            33. Pokiaľ ide o pojem „odvoz odpadu“ uvedený v článku 4 bode 6 nariadenia č. č. 3820/85, Súdny dvor rozhodol, že tento pojem sa vzťahuje len na odvoz odpadu z miesta, na ktorom bol uložený. Konštatoval, že vozidlá používané na túto činnosť sa presúvajú na obmedzenú vzdialenosť a počas krátkeho času, pričom doprava zostáva doplnkovou činnosťou k odvozu. Z toho vyplýva, že preprava odpadu, ktorá nespĺňa tieto kritériá, nemôže byť oslobodená od povinnosti používať tachograf (pozri rozsudok Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 12).
            34. Na otázku položenú vnútroštátnym súdom treba odpovedať práve vzhľadom na túto judikatúru.
            35. V prvom rade, pokiaľ ide o výlučnosť dopravy, o ktorú ide vo veci samej, zo spisu vyplýva, že v prejednávanom prípade bol štrk určený len na práce na údržbe cesty. Z toho vyplýva, že táto preprava v celom rozsahu a výlučne súvisela s údržbou cesty v zmysle článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 (pozri v tomto zmysle rozsudok British Gas, už citovaný, bod 21).
            36. V druhom rade, pokiaľ ide o otázku, či predmetná preprava mala vo vzťahu k prácam na údržbe cesty len doplnkovú povahu, treba usúdiť, že aby to tak bolo, dotknuté vozidlo sa musí priamo používať na vysýpanie štrku na poškodené časti cesty (pozri analogicky rozsudok Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 12). Naopak na samotnú prepravu štrku určeného na práce na údržbe cesty nemožno hľadieť tak, že by sa na ňu mohla vzťahovať výnimka upravená v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006.
            37. Tento výklad je v súlade s cieľom uvedeným v článku 1 nariadenia č. 561/2006, spočívajúcim v odstraňovaní nerovností spôsobilých narúšať hospodársku súťaž v oblasti cestnej dopravy. Súdny dvor totiž rozhodol, že výnimku upravenú v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 môžu využívať tak orgány verejnej moci, ako aj súkromné podniky, ktoré pod dohľadom uvedených orgánov verejnej moci zabezpečujú všeobecné služby vo verejnom záujme (rozsudok Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 15). Preto môže prepravu materiálu potrebného na účely prác na údržbe vykonávať, ako je to vo veci samej, súkromný poskytovateľ, a táto preprava tak môže predstavovať obchodnú činnosť, ktorá ako taká podlieha hospodárskej súťaži.
            38. Za týchto podmienok by oslobodenie vozidla takéhoto poskytovateľa, ktoré by vykonávalo len prepravu štrku na stavenisko, od povinnosti používať tachograf, udelilo takémuto poskytovateľovi konkurenčnú výhodu vo vzťahu k poskytovateľom z toho istého odvetvia, keďže tento poskytovateľ by usporil na nákladoch spojených s inštaláciou a údržbou uvedených kontrolných prístrojov v týchto vozidlách (pozri v tomto zmysle rozsudok British Gas, už citovaný, bod 19).
            39. Okrem toho, hoci nariadenie č. 561/2006 nestanovuje, že na to, aby sa na vozidlá používané v súvislosti s údržbou a kontrolou ciest vzťahovala výnimka upravená v článku 13 ods. 1 písm. h) uvedeného nariadenia, sa tieto vozidlá musia používať len v blízkosti miesta prác na údržbe cesty, predsa ide o okolnosť, ktorú treba pri posudzovaní doplnkovej povahy dopravy vo vzťahu k uvedeným prácam zohľadniť (pozri analogicky rozsudok Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 12).
            40. Vozidlá, ktorých presuny sú časovo a priestorovo obmedzené, totiž môžu byť oslobodené od povinnosti byť vybavené tachografom bez zásahu do cieľov nariadenia č. 561/2006 týkajúcich sa zlepšovania pracovných podmienok a bezpečnosti na cestách.
            41. Naopak dôsledkom takého rozšírenia výnimky upravenej v článku 13 ods. 1 písm. h) tohto nariadenia na vozidlá, ktoré sa presúvajú na relatívne dlhú vzdialenosť, by bolo, že vodiči takýchto vozidiel by mohli šoférovať počas dlhých hodín bez odpočinku, čo by mohlo zasahovať do uvedených cieľov (pozri v tomto zmysle rozsudok Seeger, už citovaný, bod 36).
            42. V tomto kontexte je však vhodné pripomenúť, že ako vyplýva z judikatúry citovanej v bode 28 tohto rozsudku, rozsah výnimky upravenej v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 sa musí určiť s prihliadnutím na ciele uvedeného nariadenia vrátane bezpečnosti na cestách.
            43. V tomto rámci je dôležité zohľadniť skutočnosť, že údržba ciest zahŕňa rozsiahlu škálu rôznych prác ako najmä oprava poškodení cesty, boj s poľadovicou alebo odhŕňanie snehu. Tieto práce sú charakteristické najmä ťažkým plánovaním, ktoré sa líši v závislosti od udalostí, ktoré spôsobili škody na verejnej ceste, a potrebou rýchleho vykonania. Navyše frekvencia týchto prác vo veľkej miere závisí od poveternostných podmienok a od vzdialeností medzi rôznymi miestami prác, ktoré majú používané vozidlá prejsť, pričom tieto podmienky sa môžu v rôznych regiónoch Únie líšiť. Je to tak, pokiaľ ide o dlhšie vzdialenosti medzi aglomeráciami členských štátov charakteristických nízkou hustotou obyvateľstva, ako sú najmä členské štáty nachádzajúce sa na severe Európskej únie, v protiklade k určitým regiónom v členských štátoch strednej Európy.
            44. V tejto veci z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že predmetné vozidlo bolo zastavené približne 42 kilometrov od sídla spoločnosti Karuse a približne 10 kilometrov od miesta, kde sa vykonávali práce. Naproti tomu vzdialenosť medzi miestom týchto prác a miestom, kde bol do tohto vozidla naložený štrk, uvedená nebola.
            45. Preto prináleží vnútroštátnemu súdu, aby pri zohľadnení všetkých okolností sporu, ktorý prejednáva, a vyššie uvedených úvah týkajúcich sa geografických a klimatických osobitostí prevažujúcich v danom regióne posúdil, či presun vozidla, o ktoré ide vo veci samej, dodržiava požiadavku obmedzenej vzdialenosti a krátkeho času, aby predmetná doprava nezasahovala do cieľov nariadenia č. 561/2006.
            46. Napokon treba konštatovať, že článok 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 nestanovuje, že na to, aby vozidlá používané v rámci činností, ktoré sú v ňom vymenované, mohli využívať výnimku podľa tohto ustanovenia, podliehajú tieto vozidlá obmedzeniu týkajúcemu sa ich prípustnej celkovej hmotnosti alebo technických špecifikácií. Preto nie je na mieste, aby sa v rámci odpovede na položenú otázku zohľadnila prípustná celková hmotnosť vozidla použitého v tomto prípade, predstavujúca 25,5 tony, ani skutočnosť, že ide o vyklápacie nákladné vozidlo.
            47. Napokon je vhodné spresniť, že v takto definovaných medziach sa článok 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 vzťahuje aj na jazdy naprázdno, ktoré vykonávajú vozidlá používané v súvislosti s údržbou cesty, a na ich presuny v rámci prípravy uvedených prepráv (pozri v tomto zmysle rozsudok Mrozek a Jäger, už citovaný, bod 14).
            48. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať, že pojem „vozidlá používané v súvislosti s údržbou ciest“ uvedený v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 561/2006 a týkajúci sa vozidiel, ktoré môžu byť oslobodené od používania tachografu, sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na vozidlá prepravujúce materiál na miesto, kde sa vykonáva údržba cesty, pod podmienkou, že preprava v celom rozsahu a výlučne súvisí s vykonaním uvedených prác a má k nim doplnkovú povahu. Posúdenie, či ide o taký prípad, prináleží vnútroštátnemu súdu pri zohľadnení všetkých relevantných okolností veci samej.
            O trovách
            49. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
            Pojem „vozidlá používané v súvislosti s údržbou ciest“ uvedený v článku 13 ods. 1 písm. h) nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 561/2006 z 15. marca 2006 o harmonizácii niektorých právnych predpisov v sociálnej oblasti, ktoré sa týkajú cestnej dopravy, ktorým sa menia a dopĺňajú nariadenia Rady (EHS) č. 3821/85 a (ES) č. 2135/98 a zrušuje nariadenie Rady (EHS) č. 3820/85, týkajúci sa vozidiel, ktoré môžu byť oslobodené od používania tachografu, sa má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na vozidlá prepravujúce materiál na miesto, kde sa vykonáva údržba cesty, pod podmienkou, že preprava v celom rozsahu a výlučne súvisí s vykonaním uvedených prác a má k nim doplnkovú povahu. Posúdenie, či ide o taký prípad, prináleží vnútroštátnemu súdu pri zohľadnení všetkých relevantných okolností veci samej.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. septembra 1975. # Procureur près la cour d'appel d'Aix-en-Provence a Fédération nationale des producteurs de vins de table et vins de pays proti Paul Louis Lahaille a iní. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel d'Aix-en-Provence - Francúzsko. # Spojené veci 10 až 14-75.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 24. januára 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Životné prostredie. # Vec C-35/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. októbra 1982. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 136/81.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 16. decembra 1999. # Michael Cendrowicz proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Oznámenie o voľnom pracovnom mieste. # Vec T-143/98.