title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. septembra 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Povinná identifikácia a technická kontrola predchádzajúca registrácii vozidiel v členskom štáte - Články 28 ES a 30 ES - Smernice 96/96/ES a 1999/37/ES - Uznanie osvedčení o registrácii a technických kontrolách vydaných a vykonaných v iných členských štátoch. # Vec C-297/05.

text:
      Vec C‑297/05
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Holandskému kráľovstvu
      „Povinná identifikácia a technická kontrola predchádzajúce registráciu vozidiel v členskom štáte – Články 28 ES a 30 ES – Smernice 96/96/ES a 1999/37/ES – Uznanie osvedčení o registrácii a technických kontrolách vydaných a vykonaných v iných členských štátoch“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnocenným účinkom – Pojem
      [Článok 28 ES; smernica Rady 1999/37, článok 2 písm. b) a článok 4]
      2.        Voľný pohyb tovaru – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnocenným účinkom
      (Článok 28 ES a 30 ES)
      1.        Obchodu v rámci Spoločenstva nemôže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, brániť vnútroštátna právna úprava,
         ktorá vyžaduje, aby pred registráciou vozidla bolo toto vozidlo identifikované, a podľa ktorej v súlade s článkom 2 písm. b)
         a článkom 4 smernice 1999/37 sa táto identifikácia vykonáva v prípade dovozu vozidla predtým registrovaného v inom členskom
         štáte prostredníctvom registračného osvedčenia vydaného týmto členským štátom, a ktorá zahŕňa požiadavku pristaviť vozidlo
         na kontrolu umožňujúcu overiť, či je vozidlo skutočne prítomné na území členského štátu dovozu a zodpovedá údajom uvedeným
         v registračnom osvedčení vydanom iným členským štátom. Keďže tento postup predstavuje jednoduchú administratívnu formalitu,
         ktorá nezavádza žiadnu dodatočnú kontrolu, ale je inherentná dokonca samotnej žiadosti o registráciu, ako aj priebehu postupu,
         ktorý s tým súvisí, podmienky kontroly nemôžu mať akýkoľvek odrádzajúci účinok na dovoz vozidla do tohto členského štátu ani
         nesmú robiť takýto dovoz menej atraktívnym.

      (pozri body 53 – 55, 58, 63)
      2.        Povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 28 ES a 30 ES, si neplní členský štát, ktorý všeobecným a systematickým spôsobom
         podrobuje vozidlá staršie ako tri roky, ktoré boli predtým registrované v iných členských štátoch, kontrole ich fyzického
         stavu pred ich registráciou v tomto štáte bez uznania výsledkov prípadných technických kontrol vykonaných v iných členských
         štátoch. Takáto kontrola, ktorá môže odrádzať niektorých zainteresovaných od dovozu vozidiel starších ako tri roky, ktoré
         predtým boli registrované v iných členských štátoch, do predmetného členského štátu, totiž nemôže byť odôvodnená dôvodom zaručenia
         bezpečnosti cestnej premávky a ochrany životného prostredia, pokiaľ predmetný členský štát nepreukázal proporcionálnu povahu
         predmetného obmedzenia voľného pohybu tovaru vo vzťahu k sledovanému cieľu.

      (pozri body 73, 74, 77, 78, 80 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 20. septembra 2007 (*)

      „Povinná identifikácia a technická kontrola predchádzajúce registráciu vozidiel v členskom štáte – Články 28 ES a 30 ES – Smernice 96/96/ES a 1999/37/ES – Uznanie osvedčení o registrácii a technických kontrolách vydaných a vykonaných v iných členských štátoch“
      Vo veci C‑297/05,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 22. júla 2005,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a D. Zijlstra, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Holandskému kráľovstvu, v zastúpení: H. G. Sevenster a D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporuje:
      Fínska republika, v zastúpení: E. Bygglin, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia R. Schintgen, A. Tizzano, M. Ilešič (spravodajca) a E. Levits,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 22. marca 2007,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Holandské kráľovstvo si tým, že podrobilo
         vozidlá predtým registrované v inom členskom štáte kontrole s cieľom ich identifikácie, ako aj technickej kontrole týkajúcej
         sa ich fyzického stavu pred ich registráciou v Holandsku, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 28 ES a 30 ES.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      2        Odôvodnenie č. 33 smernice Rady 96/96/ES z 20. decembra 1996 o aproximácii právnych predpisov členských štátov o kontrole
         technického stavu motorových vozidiel a ich prípojných vozidiel (Ú. v. ES L 46, 1997, s. 1; Mim. vyd. 07/002, s. 514) stanovuje:

      „... keďže z hľadiska očakávaného dopadu tejto smernice na príslušný sektor a z hľadiska princípu subsidiarity opatrenia spoločenstva
         uvedené v tejto smernici sú potrebné na dosiahnutie harmonizácie pravidiel týkajúcich sa kontrol technického stavu vozidla,
         aby sa zabránilo narušeniu hospodárskej súťaže medzi dopravcami cestnej nákladnej dopravy a aby sa zaručilo, že vozidlá sú
         riadne kontrolované a udržiavané; keďže tieto ciele nemôžu dostatočne dosiahnuť jednotlivé členské štáty konajúce individuálne“.

      3        Článok 1 ods. 1 smernice 96/96 stanovuje:

      „V každom členskom štáte sa motorové vozidlá registrované v tomto štáte a ich prívesy a návesy podrobia pravidelným kontrolám
         technického stavu vozidla v súlade s touto smernicou a najmä s jej prílohami I a II.“

      4        Článok 3 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovujú:

      „1.      Členské štáty prijmú také opatrenia, aké považujú za nevyhnutné ako dôkaz, že sa vozidlo podrobilo kontrolám technického stavu
         vozidla, ktoré vyhoveli aspoň ustanoveniam tejto smernice.

      Také opatrenia oznámia ostatným členským štátom a Komisii.
      2.      Každý členský štát tak, ako by ho sám vydal, uzná dôkaz vydaný v inom členskom štáte, ktorý potvrdzuje, že motorové vozidlo
         registrované na území tohto iného štátu, spolu s prívesom alebo návesom, absolvovalo kontrolu technického stavu, ktorá vyhovela
         aspoň ustanoveniam tejto smernice.“

      5        Článok 5 uvedenej smernice upresňuje:

      „Bez ohľadu na ustanovenia príloh I a II môžu členské štáty:
      –        stanoviť skorší dátum prvej povinnej kontroly technického stavu vozidla a tam kde je to vhodné, podrobiť vozidlo pred registráciou
         kontrole,

      –        skrátiť interval medzi dvoma následnými povinnými kontrolami,
      –        stanoviť, že voliteľné kontroly vybavenia budú povinné,
      –        zvýšiť počet kontrolovaných položiek,
      –        rozšíriť požiadavku pravidelných kontrol na iné kategórie vozidiel,
      –        predpísať špeciálne doplnkové kontroly,
      –        vyžadovať pre vozidlá registrované na jeho území vyššie minimálne normy brzdnej účinnosti, než sú normy špecifikované v prílohe
         II, a môžu vykonať aj kontroly vozidiel s ťažším nákladom za predpokladu, že také požiadavky neprekračujú rámec požiadaviek
         na pôvodné typové schválenie vozidla.“

      6        Článok 11 ods. 1 smernice 96/96 stanovuje:

      „Členské štáty najneskôr do 9. marca 1998 uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s touto smernicou. Bezodkladne o tom informujú Komisiu.

      ...“
      7        Odôvodnenia č. 3, 6 a 9 smernice Rady 1999/37/ES z 29. apríla 1999 o registračných dokumentoch pre vozidlá (Ú. v. ES L 138,
         s. 57; Mim. vyd. 07/004, s. 351) sú formulované takto:

      „(3)      ... keďže harmonizácia formy a obsahu registračného osvedčenia uľahčí jeho pochopenie a tým prispeje k voľnému pohybu vozidiel
         evidovaných v členskom štáte na cestách na území iných členských štátov;

      ...
      (6)      ... keďže harmonizácia registračného osvedčenia uľahčí znovu uvedenie do prevádzky vozidiel, ktoré boli predtým registrované
         v inom členskom štáte a prispeje k správnemu fungovaniu vnútorného trhu;

      ...
      (9)      ... keďže na uľahčenie kontrol špeciálne zameraných na boj proti podvodom a ilegálnemu obchodu s ukradnutými vozidlami je
         vhodné nadviazať úzku spoluprácu medzi členskými štátmi založenú na účinnej výmene informácií.“

      8        Článok 2 písm. b) smernice 1999/37 definuje registráciu vozidla ako administratívne schválenie tohto vozidla na jeho uvedenie
         do prevádzky v cestnej doprave zahŕňajúce identifikáciu tohto vozidla a pridelenie sériového čísla tomuto vozidlu známeho
         ako registračné číslo.

      9        Článok 4 tejto smernice stanovuje:

      „Na účely tejto smernice je registračné osvedčenie vydané členským štátom uznané ostatnými členskými štátmi na registráciu
         vozidla v medzinárodnej doprave alebo na opätovnú registráciu v ďalšom členskom štáte.“

      10      Článok 8 ods. 1 predmetnej smernice stanovuje:

      „Členské štáty do 1. júna 2004 uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s touto smernicou. Bezodkladne o tom informujú Komisiu.

      ...“
       Vnútroštátna právna úprava
      11      Článok 36 ods. 1 a 2 a články 42 až 61 zákona o cestnej premávke (Wegenverkeerswet) z 21. apríla 1994 (Stb. 1994, č. 475,
         ďalej len „Wegenverkeerswet“), ako aj kapitola 4, články 17 až 40a vyhlášky o registračných osvedčeniach (Kentekenreglement)
         zo 6. októbra 1994 (Stb. 1994, č. 760, ďalej len „Kentekenreglement“), upravujú konanie o registrácii vozidiel a vydaní registračných
         osvedčení.

      12      Články 42 až 46 Wegenverkeerswet sa týkajú zápisu evidenčných čísel. Predmetný článok 42 ods. 2 a 3 stanovuje:

      „2.      V rámci [registra týkajúceho sa oznamovania evidenčných čísel] Rijksdienst voor Wegverkeer [služba cestnej premávky, ďalej
         len ‚RDW‘] spracúva údaje týkajúce sa motorových vozidiel a prípojných vozidiel, pri ktorých je oznamované evidenčné číslo,
         meno držiteľa tohto evidenčného čísla, ako aj údaje týkajúce sa iných motorových vozidiel a prípojných vozidiel.

      3.      Zber údajov uvedených v druhom odseku sa vykonáva z týchto dôvodov:
      a)      pre správne vykonanie tohto zákona a pre zachovávanie predpisov stanovených týmto zákonom alebo na jeho základe alebo
      b)      pre správne vykonanie zákonov týkajúcich sa dane z motorových vozidiel (Wet op de motorrijtuigenbelasting) z roku 1994, dane
         z osobných motorových vozidiel a motocyklov (Wet op de belasting van personenauto’s en motorrijwielen) z roku 1992, poistenia
         zodpovednosti za prevádzku motorových vozidiel (Wet aansprakelijkheidsverzekering motorrijtuigen), mobility a dostupnosti
         (Wet bereikbaarheid en mobiliteit), ako aj iných ustanovení týkajúcich sa motorových vozidiel a prípojných vozidiel a pre
         zachovávanie predpisov stanovených týmito ustanoveniami alebo na ich základe.“

      13      Registračné osvedčenie upravené kapitolou 4 článkami 17 až 40a Kentekenreglement sa skladá z častí I a II, z ktorých prvá
         obsahuje technické údaje o vozidle (časť IA), ako aj údaje týkajúce sa totožnosti majiteľa alebo držiteľa vozidla (časť IB)
         a druhá obsahuje údaje potrebné v prípade zmeny majiteľa.

      14      Pokiaľ ide o prvé vydanie registračného osvedčenia pozostávajúceho z dvoch častí, článok 25 ods. 1 Kentekenreglement stanovuje:

      „Majiteľ alebo držiteľ vozidla, pre ktoré sa žiada vydanie prvého registračného osvedčenia pozostávajúceho z dvoch častí,
         poskytne vozidlo k dispozícii RDW na účel inšpekcie a pri tom požiada o získanie registračného osvedčenia, pričom predloží
         doklady určené ministerskou vyhláškou.“

      15      Článok 25b Kentekenreglement stanovuje, že pre registráciu v Holandsku je potrebné predložiť registračné osvedčenie predtým
         získané v inom členskom štáte. Odseky 2 a 3 tohto článku stanovujú:

      „2.      Vydanie [registračného osvedčenia v Holandsku] bude zamietnuté, ak chýba, pokiaľ bola vydaná, časť II registračného osvedčenia.
      3.      V mimoriadnych prípadoch a ako výnimka z odseku 2 môže RDW vydať registračné osvedčenie pod podmienkou, že príslušné orgány
         členského štátu, v ktorom bolo predtým vozidlo registrované, písomne alebo elektronickou formou potvrdili, že žiadateľ má
         právo registrovať vozidlo v inom členskom štáte.“

      16      Podľa článkov 26 až 30 Kentekenreglement v prípade predaja medzi jednotlivcami v Holandsku, keďže technické údaje týkajúce
         sa vozidla uvádzané v časti IA registračného osvedčenia sú už zaznamenané v registračnej evidencii, nie je potrebné vykonať
         kontrolu identifikácie vozidla a RDW vydá novému majiteľovi nové registračné osvedčenie obsahujúce iba časť IB.

      17      Holandská právna úprava uvádza štyri rozličné postupy na registráciu vozidiel.

      18      Podľa postupu 1 nové vozidlá, ktoré ešte neboli používané a ktoré sú predmetom typového schválenia v Holandsku alebo v Spoločenstve,
         získavajú vo všeobecnosti registračné osvedčenie prostredníctvom podniku schváleného zo strany RDW. Takto schválený podnik
         môže od RDW priamo, bez osobitnej technickej kontroly fyzického stavu vozidla, žiadať vydanie registračného osvedčenia, keďže
         identifikácia a overenie konformity s osvedčením o zhode takéhoto vozidla už boli vykonané schváleným podnikom. Nevykonáva
         sa osobitná technická kontrola fyzického stavu vozidla. Náklady klienta sa obmedzujú na náklady častí I a II registračného
         osvedčenia, teda celkovo na 47,20 eura.

      19      Postup 2 sa uplatňuje na vozidlá, ktoré majú menej ako tri roky a ktoré sú predmetom typového schválenia v Spoločenstve. Pred
         ich registráciou musia byť tieto vozidlá predmetom kontroly vykonanej servisom schváleným RDW. Pri tejto kontrole sa uskutoční
         identifikácia vozidiel prostredníctvom registračného osvedčenia vydaného v inom členskom štáte a osvedčenia o zhode s cieľom
         predchádzania akémukoľvek podvodu v oblasti registračných osvedčení. Predložené doklady sú overované s cieľom odhalenia prípadných
         odchýlok. Osobitná technická kontrola týkajúca sa fyzického stavu vozidiel sa vykonáva, iba ak tieto vozidlá vykazujú okom
         zistiteľné vady a ak hrozí, že budú predstavovať nebezpečenstvo pre používateľov ciest alebo pre životné prostredie. Táto
         kontrola trvá priemerne dvadsaťpäť minút a jej cena je 45 eur navyše k sume 47,20 eura splatnej za registračné osvedčenie.

      20      Postup 3 sa týka vozidiel starších ako tri roky, ktoré sú predmetom typového schválenia v Spoločenstve, vozidiel, ktoré predtým
         boli registrované v inom členskom štáte a ktoré tam boli predmetom typového alebo individuálneho vnútroštátneho schválenia,
         ako aj vozidiel, ktoré boli predtým registrované v Holandsku a boli predmetom typového schválenia v Holandsku.

      21      V prípade dovozu je postup identifikácie predmetných vozidiel spojený s kontrolou ich fyzického stavu týkajúcou sa rešpektovania
         stálych požiadaviek a vykonávanou servisom schváleným RDW. Musia sa predložiť registračné osvedčenia vydané v inom členskom
         štáte a osvedčenie o zhode obsahujúce potrebné technické informácie, ako aj v prípade vozidiel, ktoré neboli predmetom typového
         schválenia v Spoločenstve, doklad o homologizácii alebo podobný doklad uvádzajúci výkon, hmotnosti (maximálne) a hmotnosti
         na nápravu. Predmetná kontrola fyzického stavu vozidla trvá asi päťdesiat minút a jej cena je 78 eur, ku ktorým je potrebné
         pripočítať 47,20 eura splatných za získanie registračného osvedčenia.

      22      Pri kontrole sa vykonáva identifikácia vozidla a skúmanie predložených dokladov. Prípadné rozdiely medzi technickými požiadavkami
         platnými v členskom štáte pôvodu predmetného vozidla a technickými požiadavkami uplatňovanými v Holandsku nebránia registrácii
         vozidla, pokiaľ predložené doklady umožňujú stanoviť, že toto vozidlo je v stave, v akom bolo schválené v členskom štáte pôvodu
         predmetného vozidla, a že tieto rozdiely nepredstavujú žiadne vážne ohrozenie bezpečnosti.

      23      Navyše každé vozidlo staršie ako tri roky registrované v Holandsku podlieha pravidelnej technickej kontrole („algemene periodieke
         keuring“). Ak vozidlo, ktorého sa týka postup 3, podlieha povinnosti technickej kontroly, osoba požadujúca vydanie registračného
         osvedčenia získa osvedčenie, ktoré jej umožňuje používať vozidlo počas jedného roka.

      24      Podľa článku 25 ods. 7 Kentekenreglement vyššie zhrnuté postupy sa uplatňujú mutatis mutandis na novú žiadosť o registráciu týkajúcu sa vozidla predtým registrovaného v Holandsku, ktoré bolo následne vyradené z premávky,
         opustilo územie Holandska, bolo určené na používanie mimo verejnej komunikácie alebo mu bola udelená osobitná registrácia.

      25      Postup 4 sa uplatňuje na vozidlá predtým registrované v členskom štáte, ktorý nie je súčasťou Európskej únie a na ešte neregistrované
         vozidlá, ktoré neboli predmetom typového alebo individuálneho schválenia. Postup identifikácie týchto vozidiel sa spája s inšpekciou
         ich fyzického stavu, pričom táto inšpekcia je vo všeobecnosti vykonávaná u žiadateľa po administratívnom overení individuálnej
         žiadosti osobitnou službou RDW. Na účely registrácie musia byť oznámené technické údaje.

      26      Prax týkajúca sa postupov 2 a 3 opísaných vyššie, ktorými postupuje RDW, vychádza z Kentekenreglement.

      27      Minister dopravy 11. novembra 2005 adresoval RDW obežník požadujúci nepodrobovať od 1. decembra 2005 vozidlá predtým registrované
         v inom členskom štáte technickej kontrole uvádzanej v článku 25 ods. 1 Kentekenreglement.

       Konanie pred podaním žaloby
      28      Keďže Komisia zastávala názor, že holandská legislatíva týkajúca sa konania o registrácii vozidiel nie je v súlade s článkami
         28 ES a 30 ES, začala konanie o nesplnení povinnosti a vyzvala Holandské kráľovstvo na predloženie jeho pripomienok.

      29      Holandská vláda odpovedala na túto výzvu listom z 10. júla 2003. V druhom liste z 29. januára 2004 následne upresnila svoje
         pripomienky.

      30      Komisia vydala 9. júla 2004 odôvodnené stanovisko, v ktorom Holandské kráľovstvo vyzvala, aby prijalo opatrenia potrebné na
         dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      31      Po tom, čo Holandské kráľovstvo požiadalo o predĺženie lehoty na odpoveď na predmetné odôvodnené stanovisko o jeden mesiac,
         odpovedalo 2. novembra 2004.

      32      Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 22. júla 2005 Komisia podľa článku 226 ES podala túto žalobu.

      33      Uznesením z 20. februára 2006 predseda Súdneho dvora povolil Fínskej republike vstúpiť do konania ako vedľajší účastník na
         podporu návrhov Holandského kráľovstva.

       O prípustnosti žaloby
       Argumentácia účastníkov konania
      34      Holandská vláda uvádza, že Komisia si nesplnila povinnosť, ktorá jej prináleží, dostatočne presne a súhlasne upresniť predmet
         žaloby tak v priebehu konania pred podaním žaloby, ako aj v žalobe, najmä preto, že v odôvodnenom stanovisku neuviedla rozdiel
         medzi „kontrolou fyzického stavu vozidiel“ a „kontrolou na účel identifikácie vozidiel“.

      35      Vo svojej žalobe Komisia nedovolene rozšírila predmet konania v porovnaní s odôvodneným stanoviskom tým, že jej žalobný dôvod
         smerujúci proti „dodatočným technickým kontrolám“ sa rovnako týka postupu identifikácie vozidiel. V dôsledku toho musí byť
         žaloba Komisie zamietnutá v rozsahu, v akom sa týka tiež predmetného postupu identifikácie.

      36      Komisia uvádza, že namieta voči postupom 2 a 3 popísaným vyššie. Kontroly vozidiel uložené týmito postupmi by mali byť zaradené
         do dvoch kategórií, a to kategórie týkajúcej sa výlučne identifikovania vozidiel vykonávaného v rámci postupov 2 a 3 a kategórie
         týkajúcej sa fyzického stavu vozidiel, teda technických kontrol v pravom zmysle vykonávaných v rámci postupu 3.

      37      Komisia tvrdí, že v bodoch 5(2), 5(3) a 13 odôvodneného stanoviska upresnila, že jej výhrady sa týkajú dvoch typov kontrol.
         Okrem toho z odpovede holandskej vlády na odôvodnené stanovisko vyplýva, že holandská vláda pochopila, že výhrady Komisie
         sa týkajú dvoch predmetných typov kontrol.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      38      Je nutné konštatovať, že bod 13 odôvodneného stanoviska sa týka oboch typov kontrol patriacich do postupov 2 a 3, tak ako
         sú popísané vyššie.

      39      Okrem toho z odpovede holandskej vlády na odôvodnené stanovisko z 2. novembra 2004 vyplýva, že holandská vláda sa vyjadrila
         k predmetným postupom 2 a 3 oddelene tak, že sa na jednej strane vyjadrila k identifikácii vozidiel predtým registrovaných
         v inom členskom štáte upravenej oboma postupmi a na strane druhej ku kontrole fyzického stavu predmetných vozidiel upravenej
         postupom 3.

      40      Z toho vyplýva, že holandská vláda bola schopná identifikovať výhrady uvedené Komisiou v jej odôvodnenom stanovisku smerujúce
         proti obom typom kontrol upravených postupmi 2 a 3 a že predmetná vláda nemôže tvrdiť, že Komisia vo svojej žalobe nedovolene
         rozšírila predmet konania.

      41      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odmietnuť námietku neprípustnosti vznesenú holandskou vládou.

       O veci samej
       Argumentácia účastníkov konania
      42      Podľa Komisie na jednej strane registrácia vozidiel predtým registrovaných v inom členskom štáte v Holandsku a na strane druhej
         vydanie registračných osvedčení v prípade zmeny majiteľa vozidiel predtým registrovaných v Holandsku predstavujú dve porovnateľné
         situácie.

      43      Tieto dve porovnateľné situácie sú predmetom rozličného zaobchádzania, čo má za následok prekážku obchodu v rámci Spoločenstva.
         Povinnosť kontroly predchádzajúca registrácii vozidiel predtým registrovaných v inom členskom štáte vzhľadom na jej povinnú,
         systematickú a nákladnú povahu robí dovoz predmetných vozidiel zložitejším, a teda predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom
         ako množstevné obmedzenia dovozu v zmysle článku 28 ES. V tejto súvislosti sa Komisia domnieva, že predmetná kontrola môže
         byť rozdelená do dvoch kategórií, a to kontrola s cieľom identifikácie vozidiel a kontrola s cieľom inšpekcie ich fyzického
         stavu.

      44      Komisia zastáva názor, že napadnuté opatrenia by mali byť kvalifikované ako opatrenia s rovnakým účinkom ako tie, ktoré zakazuje
         článok 28 ES, pretože tieto opatrenia robia dovoz vozidiel predtým registrovaných v inom členskom štáte menej atraktívnym,
         a teda predstavujú prekážku voľného pohybu tovaru. Okrem toho nie sú odôvodnené cieľmi uvádzanými v článku 30 ES alebo imperatívnymi
         požiadavkami uznanými v judikatúre Súdneho dvora.

      45      Podľa Komisie najmä nemožno kontrolu s cieľom identifikovania vozidiel upravenú postupmi 2 a 3 odôvodniť potrebou overiť,
         či identifikačné číslo dovezených vozidiel predtým registrovaných v inom členskom štáte nebolo zmenené, pretože takéto číslo
         by rovnako mohlo byť zmenené pri prevode vlastníctva v rámci územia Holandského kráľovstva. Okrem toho, pretože podľa smernice
         1999/37 je obsah registračných dokladov harmonizovaný na úrovni Spoločenstva, inšpekcia uskutočňovaná v Holandsku je nadbytočná
         a duplicitná popri kontrolách už vykonaných v iných členských štátoch. Komisia rovnako poznamenáva, že je potrebné čakať viac
         týždňov, kým sa predmetná inšpekcia vykoná.

      46      Pokiaľ ide o technické kontroly týkajúce sa fyzického stavu vozidiel, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vozidlá predtým
         registrované v členskom štáte, kde boli predmetom technickej kontroly, môžu byť za určitých okolností, podrobené orgánmi iného
         členského štátu dodatočnej kontrole pri ich registrácii v tomto členskom štáte, avšak pod podmienkou, že podobná kontrola
         sa za rovnakých podmienok vyžaduje pri vozidlách tuzemského pôvodu pristavených na registráciu. V prejednávanej veci vozidlá
         už registrované v Holandsku, ktoré sú predmetom prevodu vlastníctva nepodliehajú takejto kontrole, na rozdiel od vozidiel
         už registrovaných v inom členskom štáte a pristavených na registráciu v Holandsku.

      47      Holandská a fínska vláda zastávajú názor, že na jednej strane zmena majiteľa vozidla už registrovaného v Holandsku a na strane
         druhej dovoz vozidla pochádzajúceho z iného členského štátu nemôžu byť porovnávané. Registrácia vozidla a zápis zmeny majiteľa
         majú dva odlišné ciele, keďže registrácia spočíva v zápise vozidla do holandského vnútroštátneho registra a zmena majiteľa
         iba spája vozidlo už registrované s inou osobou. V dôsledku toho tieto dve situácie nie sú porovnateľné.

      48      Naopak, registrácia vozidiel predtým registrovaných v inom členskom štáte v Holandsku je porovnateľná s postupom registrácie
         vozidiel predtým registrovaných v Holandsku, ktoré boli následne vymazané z registra a pre ktoré bola v Holandsku podaná nová
         žiadosť o registráciu. V tomto prípade v zmysle článku 25 ods. 7 Kentekenreglement by bol postup rovnaký ako postup uvedený
         v prípade dovozu vozidiel.

      49      Pokiaľ ide o kontrolu s cieľom identifikácie vozidiel, holandská a fínska vláda uvádzajú, že takáto kontrola je potrebná na
         zabezpečenie bezpečnosti cestnej premávky, boj s podvodmi, ochranu životného prostredia a spotrebiteľov, ako aj ochranu verejného
         poriadku.

      50      V tejto súvislosti smernica 1999/37 upravuje len minimálnu harmonizáciu, čo členským štátom umožňuje zaviesť pri registrácii
         dodatočné kontroly.

      51      Pokiaľ ide o dodatočnú technickú kontrolu, ktorá je upravená postupom 3, holandská vláda tvrdí, že táto kontrola zaručuje,
         že do premávky v Holandsku sú uvedené iba vozidlá spĺňajúce holandské požiadavky v oblasti bezpečnosti cestnej premávky a ochrany
         životného prostredia.

      52      Fínska vláda rovnako zastáva názor, že predmetné opatrenia sú v súlade so zásadou proporcionality, pretože ciele registrácie,
         vzhľadom na ktoré je technická kontrola nevyhnutná, nemôžu byť dosiahnuté menej obmedzujúcimi prostriedkami.

       Posúdenie Súdnym dvorom
       O kontrole s cieľom identifikácie vozidiel
      53      Podľa judikatúry Súdneho dvora sa zákaz opatrení s rovnakým účinkom ako obmedzenia uvedené v článku 28 ES týka každej právnej
         úpravy členských štátov, ktorá môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, brániť obchodu v rámci Spoločenstva
         (rozsudky zo 16. novembra 2000, Komisia/Belgicko, C‑217/99, Zb. s. I‑10251, bod 16; z 26. októbra 2006, Komisia/Grécko, C‑65/05,
         Zb. s. I‑10341, bod 27, a z 15. marca 2007, Komisia/Fínsko, C‑54/05, Zb. s. I‑2473, bod 30). Len samotná skutočnosť odrádzania
         od dovozu alebo uvádzania predmetných výrobkov na trh v predmetnom štáte predstavuje pre dovozcu prekážku voľného pohybu tovaru
         (rozsudky Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 18, a zo 7. júna 2007, Komisia/Belgicko, C‑254/05, Zb. s. I‑4269, bod 30).

      54      V prejednávanej veci zo spisu vyplýva, že Holandské kráľovstvo vyžaduje, aby pred registráciou vozidla bolo toto vozidlo identifikované.
         Podľa článku 2 písm. b) a článku 4 smernice 1999/37 sa táto identifikácia vykonáva v prípade dovozu vozidla predtým registrovaného
         v inom členskom štáte prostredníctvom registračného osvedčenia vydaného týmto členským štátom.

      55      Komisia však vytýka Holandskému kráľovstvu, že bráni voľnému pohybu tovaru z dôvodu, že postup identifikácie sa neobmedzuje
         na čisto administratívnu formalitu, ale zahŕňa požiadavku pristaviť vozidlo RDW a umožňuje tak kontrolórovi overiť, či je
         vozidlo skutočne prítomné na holandskom území a či zodpovedá údajom uvedeným v registračnom osvedčení vydanom iným členským
         štátom. Podľa Komisie táto kontrola, ktorá trvá priemerne dvadsaťpäť minút a stála v čase konania pred podaním žaloby 45 eur,
         robí dovoz vozidiel do Holandska menej atraktívnym.

      56      Túto tézu Komisie nemožno prijať.

      57      Je potrebné poznamenať, že predmetným postupom, ako vyplýva zo zistení samotnej Komisie, sa holandské orgány obmedzujú na
         vykonanie identifikácie vozidla na účely jeho registrácie.

      58      Ide teda o jednoduchú administratívnu formalitu, ktorá nezavádza žiadnu dodatočnú kontrolu, ale je inherentná dokonca samotnej
         žiadosti o registráciu, ako aj priebehu postupu, ktorý s tým súvisí.

      59      Okrem toho neodradzujúcu povahu takéhoto postupu potvrdzujú podmienky kontroly, ako sa v Holandsku vykonáva.

      60      Pokiaľ ide o prepravu, ktorá vyplýva z povinnosti pristaviť vozidlo RDW, zo spisu vyplýva, že RDW disponuje hustou sieťou
         staníc rozmiestnených po celom holandskom území, v ktorých môže byť ľahko vykonaná kontrola identifikácie.

      61      Ďalej, pokiaľ ide o náklady 45 eur, vzhľadom na súhrn nákladov, ktoré so sebou nevyhnutne prináša akákoľvek registrácia, je
         nutné konštatovať, že táto suma nemôže mať vplyv na voľbu majiteľa vozidla pristúpiť alebo nepristúpiť k registrácii v Holandsku.

      62      Nakoniec, pokiaľ ide o skutočnosť uvádzanú Komisiou, že môže existovať obdobie niekoľkých týždňov, kým vozidlo môže byť s cieľom
         jeho registrácie pristavené, postačuje poznamenať, že dovozca vozidla sa môže vyhnúť alebo aspoň skrátiť toto čakanie dohodnutím
         stretnutia na niektorej zo staníc RDW podľa jeho výberu vo vhodnom čase.

      63      Vo svetle vyššie uvedených úvah nemôže kontrola vozidiel s cieľom ich identifikácie skúmaná vyššie mať akýkoľvek odrádzajúci
         účinok na dovoz vozidla do tohto členského štátu alebo nesmie robiť takýto dovoz menej atraktívnym. Preto sa musí žalobný
         dôvod uvádzaný Komisiou týkajúci sa tejto kontroly zamietnuť.

       O technickej kontrole fyzického stavu vozidiel
      64      Hneď na úvod je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je potrebné existenciu nesplnenia povinnosti posudzovať v závislosti
         od situácie, aká bola v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku (pozri najmä rozsudky zo
         16. januára 2003, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑63/02, Zb. s. I‑821, bod 11, a zo 14. júla 2005, Komisia/Španielsko, C‑135/03,
         Zb. s. I‑6909, bod 31). Zmeny, ku ktorým došlo po uplynutí tejto lehoty, nemôže Súdny dvor brať do úvahy (pozri najmä rozsudok
         z 18. novembra 2004, Komisia/Írsko, C‑482/03, neuverejnený v Zbierke, bod 11).

      65      Keďže odôvodnené stanovisko Komisie má dátum 9. júla 2004 a lehota určená Holandskému kráľovstvu bola stanovená na dva mesiace
         a predĺžená o jeden mesiac, je to dátum 9. októbra 2004, z ktorého je potrebné vychádzať pri skúmaní existencie alebo neexistencie
         vytýkaného nesplnenia povinnosti. Preto obežník ministra dopravy vydaný po tomto dátume nie je v prejednávanej veci relevantný.

      66      Pred skúmaním zlučiteľnosti kontroly fyzického stavu ojazdených vozidiel pri ich registrácii s článkami 28 ES a 30 ES je potrebné
         v prvom rade overiť, či stanovením takejto kontroly Holandské kráľovstvo iba neplnilo povinnosti, ktoré vyplývajú zo smernice
         96/96.

      67      Pokiaľ ide o technickú kontrolu fyzického stavu vozidiel, cieľmi smernice 96/96 stanovenými v jej odôvodnení č. 33 je dosiahnutie
         harmonizácie pravidiel v oblasti technickej kontroly, zabránenie narušeniu hospodárskej súťaže medzi dopravcami, ako aj zaručenie,
         že vozidlá budú riadne kontrolované.

      68      Článok 3 ods. 1 smernice 96/96 ponecháva členským štátom určitú mieru úvahy, hoci odsek 2 tohto článku vyžaduje, aby členské
         štáty uznávali osvedčenia vydané v inom členskom štáte, ktoré potvrdzujú, že vozidlo úspešne absolvovalo technickú kontrolu,
         ktorá vyhovela aspoň ustanoveniam tejto smernice. Napriek tomu článok 5 smernice 96/96 stanovuje dodatočné skúšky alebo podmienky,
         ktoré môže členský štát požadovať popri tých, ktoré sú uvedené v prílohách I a II tej istej smernice, pokiaľ sa na takéto
         skúšky už nevzťahuje predmetné osvedčenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. marca 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Zb. s. I‑3193,
         bod 62).

      69      V prejednávanej veci v zmysle postupu 3 uplatňovaného na vozidlá staršie ako tri roky, ktoré sú predmetom typového schválenia
         v Spoločenstve, na vozidlá, ktoré predtým boli registrované v inom členskom štáte a ktoré tam boli predmetom typového alebo
         individuálneho vnútroštátneho schválenia, ako aj na vozidlá, ktoré predtým boli registrované v Holandsku, ktoré boli predmetom
         typového schválenia v Holandsku, registrácii týchto vozidiel predchádza inšpekcia ich fyzického stavu so zohľadnením registračného
         osvedčenia a osvedčenia o zhode vydaných v iných členských štátoch. Naopak, pre vozidlá, ktoré majú menej ako tri roky, ktoré
         predtým boli registrované v iných členských štátoch, sa kontrola fyzického stavu pred ich registráciou nevyžaduje.

      70      Predmetný postup 3 nemožno odôvodniť na základe smernice 96/96, pretože v rozpore s tým, čo je uvedené v článku 3 ods. 2 tejto
         smernice, nezahŕňa zásadu uznávania dokladov vydaných inými členskými štátmi potvrdzujúcich, že technická kontrola bola úspešne
         absolvovaná.

      71      Preto je na druhom mieste potrebné overiť, či povinnosť podrobiť vozidlá staršie ako tri roky, ktoré predtým boli registrované
         v inom členskom štáte, kontrole ich fyzického stavu pred ich registráciou v Holandsku predstavuje opatrenie s rovnakým účinkom
         ako množstevné obmedzenia dovozu v zmysle článku 28 ES a či, v prípade kladnej odpovede, takáto požiadavka napriek tomu môže
         byť odôvodnená ochranou záujmov uvedených v článku 30 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2004, Komisia/Rakúsko,
         C‑150/00, Zb. s. I‑3887, bod 80).

      72      Ako bolo pripomenuté v bode 53 tohto rozsudku, zákaz opatrení s rovnakým účinkom ako množstevné obmedzenia uvedené v článku
         28 ES sa týka každej právnej úpravy členských štátov, ktorá môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, brániť
         obchodu v rámci Spoločenstva.

      73      V prejednávanej veci uložením kontroly fyzického stavu vozidiel, aká je upravená postupom 3, pred ich registráciou v Holandsku
         holandské orgány podrobujú tomuto overeniu všeobecným a systematickým spôsobom všetky vozidlá staršie ako tri roky, ktoré
         boli predtým registrované v iných členských štátoch, a to bez akéhokoľvek zohľadnenia prípadných kontrol už vykonaných týmito
         štátmi. Preto táto kontrola tým, že sa pridáva k technickým kontrolám nedávno vykonaným v iných členských štátoch bez uznania
         ich výsledku, môže odrádzať niektorých zainteresovaných od dovozu vozidiel starších ako tri roky, ktoré predtým boli registrované
         v iných členských štátoch, do Holandska.

      74      Takéto opatrenie teda predstavuje obmedzenie voľného pohybu tovaru zakázané článkom 28 ES.

      75      Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá predstavuje opatrenie s účinkom rovnocenným množstevným
         obmedzeniam, môže byť odôvodnená niektorým z dôvodov všeobecného záujmu uvádzaných v článku 30 ES alebo imperatívnymi požiadavkami
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. februára 2004, Komisia/Taliansko, C‑270/02, Zb. s. I‑1559, bod 21, a Komisia/Fínsko, už
         citovaný, bod 38). V jednom aj druhom prípade musí byť vnútroštátne ustanovenie vhodné na zabezpečenie dosiahnutia sledovaného
         cieľa a nesmie ísť nad rámec toho, čo je potrebné na to, aby bol dosiahnutý (pozri najmä rozsudky z 20. júna 2002, Radiosistemi,
         C‑388/00 a C‑429/00, Zb. s. I‑5845, body 40 až 42, ako aj z 8. mája 2003, ATRAL, C‑14/02, Zb. s. I‑4431, bod 64).

      76      V tejto súvislosti prislúcha príslušným vnútroštátnym orgánom preukázať, že na jednej strane ich právna úprava je potrebná
         na dosiahnutie jedného alebo viacerých cieľov spomínaných v článku 30 ES alebo imperatívnych požiadaviek a že na druhej strane
         predmetná právna úprava je v súlade so zásadou proporcionality (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júna 2003, Komisia/Taliansko,
         C‑420/01, Zb. s. I‑6445, body 30 a 31, ako aj z 5. februára 2004, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 22, a Komisia/Fínsko,
         už citovaný, bod 38).

      77      Čo sa týka tvrdenia uvádzaného holandskou vládou, podľa ktorého kontrola fyzického stavu zaručuje dosiahnutie cieľa bezpečnosti
         cestnej premávky a ochrany životného prostredia, pretože vďaka nej sú do premávky v Holandsku uvedené iba vozidlá spĺňajúce
         holandské požiadavky v oblasti bezpečnosti cestnej premávky a ochrany životného prostredia, je nesporné, že bezpečnosť cestnej
         premávky, ako aj ochrana životného prostredia sú naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré môžu odôvodňovať prekážku voľného
         pohybu tovaru (pozri najmä rozsudok Cura Anlagen, už citovaný, bod 59).

      78      Pokiaľ však ide o posúdenie proporcionality spornej právnej úpravy a toho, či môže byť sledovaný cieľ dosiahnutý obmedzeniami
         menej zasahujúcimi do obchodu v rámci Spoločenstva, je potrebné konštatovať, že Holandské kráľovstvo konkrétne nepreukázalo
         proporcionálnu povahu predmetného obmedzenia voľného pohybu tovaru vo vzťahu k sledovanému cieľu.

      79      Podobný výsledok by najmä mohol byť dosiahnutý menej obmedzujúcimi opatreniami, ako je uznanie dôkazu vydaného v inom členskom
         štáte a preukazujúceho, že vozidlo registrované na území tohto členského štátu úspešne absolvovalo technickú kontrolu v spojení
         so spoluprácou holandskej colnej správy s jej partnermi z iných členských štátov týkajúcou sa prípadných chýbajúcich údajov.

      80      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že podrobením vozidiel starších ako tri roky, ktoré predtým boli registrované
         v iných členských štátoch, kontrole ich fyzického stavu pred ich registráciou v Holandsku si Holandské kráľovstvo nesplnilo
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 28 ES a 30 ES.

       O trovách
      81      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. V súlade s ustanoveniami odseku 3 prvého pododseku toho istého článku však Súdny dvor
         môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje
         vlastné trovy konania, ak účastníci konania nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach predmetu konania, alebo
         z výnimočných dôvodov. Keďže Komisia a Holandské kráľovstvo nemali úspech v častiach svojich dôvodov, je opodstatnené rozhodnúť,
         že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      82      V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci
         konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. Fínska republika, vedľajší účastník konania, teda znáša svoje vlastné trovy
         konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Podrobením vozidiel starších ako tri roky, ktoré predtým boli registrované v iných členských štátoch, kontrole ich fyzického
            stavu pred ich registráciou v Holandsku si Holandské kráľovstvo nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 28 ES a 30 ES.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Komisia Európskych spoločenstiev, Holandské kráľovstvo a Fínska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. februára 2017.#Agro Foreign Trade & Agency Ltd proti Petersime NV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank van Koophandel te Gent.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Samostatní obchodní zástupcovia – Smernica Rady 86/653/EHS – Koordinácia práva v členských štátoch – Belgický zákon, ktorým sa preberá smernica – Zmluva o obchodnom zastúpení – Zastúpený so sídlom v Belgicku a obchodný zástupca so sídlom v Turecku – Doložka o voľbe belgického práva – Neuplatniteľný zákon – Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom – Zlučiteľnosť.#Vec C-507/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 16. februára 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Samostatní obchodní zástupcovia — Smernica 86/653/EHS — Koordinácia práva v členských štátoch — Belgický zákon, ktorým sa preberá smernica — Zmluva o obchodnom zastúpení — Zastúpený so sídlom v Belgicku a obchodný zástupca so sídlom v Turecku — Doložka o voľbe belgického práva — Neuplatniteľný zákon — Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom — Zlučiteľnosť“
      Vo veci C‑507/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Rechtbank van Koophandel te Gent (Obchodný súd Gent, Belgicko) z 3. septembra 2015 a doručený Súdnemu dvoru 24. septembra 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Agro Foreign Trade & Agency Ltd

      proti

         Petersime NV,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia E. Regan, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund a S. Rodin,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. júla 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Agro Foreign Trade & Agency Ltd, v zastúpení: A. Hansebout a C. Vermeersch, advocaten,

               —

               Petersime NV, v zastúpení: V. Pede, S. Demuenynck a J. Vanherpe, advocaten,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a L. Van den Broeck, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci E. De Gryse, advokát, ako aj E. de Duve, advocaat,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: F. Ronkes Agerbeek, M. Wilderspin a H. Tserepa‑Lacombe, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. októbra 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov (Ú. v. ES L 382, 1986, s. 17; Mim. vyd. 06/001, s. 177), ako aj Asociačnej dohody medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej, ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10, ďalej len „dohoda o pridružení“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci konania medzi spoločnosťami Agro Foreign Trade & Agency Ldt (ďalej len „Agro“) so sídlom v Turecku a Petersime NV so sídlom v Belgicku, týkajúceho sa zaplatenia rôznych náhrad škody, ktoré sú údajne splatné z dôvodu, že Petersime ukončila zmluvu o obchodnom zastúpení uzatvorenú medzi týmito dvoma spoločnosťami.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 86/653

               3

               Druhé a tretie odôvodnenie smernice 86/653 znejú takto:
               „keďže navyše rozdiely v štátnych zákonoch, ktoré sa týkajú obchodného zastúpenia podstatne ovplyvňujú podmienky súťaže a výkon tejto činnosti v rámci spoločenstva a sú určujúce jednak na ochranu obchodných agentov vis‑a‑vis tým, ktorých zastupujú a aj na ochranu obchodných transakcií [a poškodzujú úroveň ochrany obchodných zástupcov v ich vzťahoch s tými, ktorých zastupujú, ako aj bezpečnosť obchodných transakcií – neoficiálny preklad]; keďže okrem toho tieto rozdiely sú také, že podstatne bránia uzatváraniu, výkonu a prevádzkovaniu kontraktov obchodného zastúpenia, kde zastúpení a obchodní zástupcovia sú usadení v [rôznych – neoficiálny preklad] členských štátoch;
               keďže obchod s tovarom medzi členskými štátmi sa má uskutočňovať za podmienok, ktoré sú podobné jednotnému trhu a v tomto dôsledku je potrebná aproximácia právnych systémov členských štátov v rozsahu potrebnom na správne fungovanie spoločného trhu; keďže v tomto ohľade pravidlá, ktoré sa týkajú konfliktu zákonov neodstránia nekonzistenciu vo vzťahu k uvedenému obchodnému zastúpeniu ani v prípade ak by boli jednotné a preto navrhnutá harmonizácia týchto pravidiel je nevyhnutná nehľadiac na ich existenciu“.

               4

               Články 17 a 18 tejto smernice stanovujú podmienky, za ktorých má obchodný zástupca nárok na náhradu alebo náhradu ujmy spôsobenej ukončením vzťahu so zastúpeným.

               5

               Podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice:
               „Členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby obchodný zástupca po zániku zmluv[y] o obchodnom zastúpení dostal náhradu…. alebo náhradu škody…“

         Dohoda o pridružení

               6

               Z článku 2 ods. 1 dohody o pridružení vyplýva, že jej cieľom je podporovať stále a vyrovnané posilňovanie obchodných a hospodárskych vzťahov medzi zmluvnými stranami s prihliadnutím najmä na nevyhnutnosť zabezpečiť urýchlený rozvoj hospodárstva Turecka a zvýšenie úrovne zamestnávania a životných podmienok tureckého národa.

               7

               Na tieto účely dohoda o pridružení obsahuje prípravné obdobie, ktoré umožní Tureckej republike posilniť jej ekonomiku s pomocou Spoločenstva (článok 3 dohody), prechodné obdobie, v priebehu ktorého sa zabezpečí progresívne zavedenie colnej únie a zbližovanie hospodárskych politík (článok 4 dohody), a záverečné obdobie, ktoré je založené na existencii colnej únie a zahŕňa posilňovanie koordinácie hospodárskych politík zmluvných strán (článok 5 dohody).

               8

               Článok 14 dohody o pridružení, ktorý je začlenený do hlavy II a nazvaný „Uplatňovanie prechodného obdobia“, znie:
               „Zmluvné strany sa dohodli, že budú uplatňovať články [51, 52, 54, 56 až 61 ZFEÚ], aby medzi sebou postupne odstránili prekážky slobodného poskytovania služieb.“

         Dodatkový protokol

               9

               Dodatkový protokol k dohode o pridružení podpísaný 23. novembra 1970 v Bruseli a uzatvorený, schválený a potvrdený v mene Spoločenstva nariadením Rady (EHS) č. 2760/72 z 19. decembra 1972 (Ú. v. ES L 293, s. 1; Mim vyd. 11/011, s. 41, ďalej len „dodatkový protokol“), ktorý je podľa svojho článku 62 neoddeliteľnou súčasťou dohody o pridružení, vo svojom článku 1 stanovuje podmienky, mechanizmy a časové harmonogramy realizácie prechodného obdobia uvedeného v článku 4 danej dohody.

               10

               Dodatkový protokol obsahuje hlavu II „Pohyb osôb a služieb“, ktorej kapitola II sa týka práva usadiť sa, služieb a dopravy.

               11

               Článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu, ktorý sa nachádza v kapitole II uvedenej hlavy II, znie:
               „Zmluvné strany upustia od vzájomného zavádzania akýchkoľvek nových obmedzení týkajúcich sa voľnosti usadenia [slobody usadiť sa – neoficiálny preklad] a voľnosti poskytovať služby [slobodného poskytovania služieb – neoficiálny preklad].“

         Belgické právo

               12

               La wet betreffende de handelsagentuurovereenkomst (zákon o zmluve o obchodnom zastúpení) z 13. apríla 1995 (Moniteur belge z 2. júna 1995, s. 15621, ďalej len „zákon z roku 1995“) preberá smernicu 86/653 do belgického práva.

               13

               Článok 27 zákona z roku 1995 znie takto:
               „S výnimkou uplatňovania medzinárodných dohôd, ktorých zmluvnou stranou je Belgicko, podlieha každá činnosť obchodného zástupcu s hlavným miestom podnikania na území Belgicka belgickému právu a patrí do právomoci belgických súdov.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               14

               Agro je obchodná spoločnosť založená podľa tureckého práva so sídlom v Ankare (Turecko), ktorá pôsobí v odvetví dovozu a distribúcie poľnohospodárskych výrobkov. Petersime je spoločnosť založená podľa belgického práva so sídlom v Olsene (Belgicko), ktorá pôsobí v oblasti vývoja, výroby a dodávok liahní a príslušenstva pre trh s hydinou.

               15

               Dňa 1. júla 1992 Petersime uzavrela zmluvu o obchodnom zastúpení s právnym predchodcom spoločnosti Agro, ktorá ho následne nahradila na základe zmluvy podpísanej 1. augusta 1996 samotnou spoločnosťou Agro. Podľa tejto zmluvy Petersime ako zastúpená udelila spoločnosti Agro ako svojmu obchodnému zástupcovi výhradné práva na predaj svojich výrobkov v Turecku. Táto zmluva, ktorá bola pôvodne uzatvorená na obdobie jedného roka, stanovovala, že jej platnosť sa každý rok automaticky predlžuje o ďalších dvanásť mesiacov, pokiaľ ju niektorá zo zmluvných strán nevypovie doporučeným listom aspoň tri mesiace pred skončením obdobia jedného roka. Uvedená zmluva navyše obsahovala ustanovenie, podľa ktorého sa spravovala belgickým právom, pričom v prípade sporu mali právomoc len súdy mesta Gent (Belgicko).

               16

               Listom z 26. marca 2013 Petersime oznámila spoločnosti Agro ukončenie zmluvy o obchodnom zastúpení s účinnosťou od 30. júna 2013. Dňa 5. marca 2014 Agro podala žalobu na Rechtbank van Koophandel te Gent (Obchodný súd Gent, Belgicko) a žiadala, aby Petersime zaplatila náhradu za výpoveď zmluvy a náhradu za prepustenie zamestnancov, prevzatie zostávajúcich zásob a zaplatenie neuhradených pohľadávok.

               17

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, vyplýva, že na podporu svojich návrhov sa Agro odvoláva na ochranu, ktorú obchodnému zástupcovi poskytuje zákon z roku 1995. V tejto súvislosti Agro uvádza, že ustanovenia tohto zákona sa v prejednávanej veci uplatnia, lebo zmluvné strany si platne zvolili belgické právo ako právo, ktoré sa má uplatniť na zmluvu, ktorú uzavreli. Petersime naopak tvrdí, že uplatniteľná je len všeobecná belgická právna úprava, pretože zákon z roku 1995 platí len v prípade, že obchodný zástupca pôsobí v Belgicku, čo v prejednávanej veci neplatí.

               18

               Vnútroštátny súd uvádza, že zmluvné strany si v prejednávanej veci výslovne zvolili belgické právo ako uplatniteľné právo. Vnútroštátny súd však zastáva názor, že to neznamená, že sa uplatní zákon z roku 1995, keďže územná pôsobnosť tohto zákona sa, zdá sa, obmedzuje len na obchodných zástupcov, ktorí majú hlavné miesto podnikania v Belgicku. Výklad článku 27 zákona z roku 1995 v belgickom práve totiž vedie k záveru, že tento zákon vo svojej podstate sám seba obmedzuje, takže stráca svoju kogentnú povahu, pokiaľ obchodný zástupca nemá hlavné miesto podnikania v Belgicku, bez ohľadu na to, že zmluvné strany si vo všeobecnosti zvolili belgické právo ako uplatniteľné právo.

               19

               Za týchto okolností Rechtbank van koophandel te Gent (Obchodný súd Gent) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je zákon z roku 1995, ktorým sa do belgického vnútroštátneho práva preberá smernica o obchodnom zastúpení, zlučiteľný s touto smernicou a/alebo ustanoveniami dohody o pridružení, ktorej cieľom je výslovne pristúpenie Turecka k Európskej únii, a/alebo so záväzkami medzi Tureckom a Európskou úniou na účely odstránenia obmedzení v súvislosti so slobodným poskytovaním služieb medzi nimi, keď sa v uvedenom belgickom zákone stanovuje, že sa uplatňuje len na obchodných zástupcov, ktorí majú hlavné miesto podnikania na území Belgicka, a nie je uplatniteľný, keď hlavná zodpovedná osoba usadená v Belgicku a obchodný zástupca, rezident Turecka, výslovne určili za rozhodné právo belgickú právnu úpravu?“

         O prejudiciálnej otázke

               20

               Na úvod treba uviesť, že pokiaľ ide o pripomienky predložené Súdnemu dvoru, existujú rozdiely medzi výkladom článku 27 zákona z roku 1995 a uplatňovaním tohto zákona, ktorým sa preberá smernica 86/653, v súvislosti so situáciou vo veci samej.

               21

               Účastníci konania vo veci samej aj vnútroštátny súd zastávajú názor, že podľa článku 27 zákona z roku 1995 tak, ako sa vykladá v belgickom právnom poriadku, sa tento zákon neuplatní na zmluvu o obchodnom zastúpení, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej má zastúpený sídlo v Belgicku a obchodný zástupca má sídlo v Turecku, kde uskutočňuje činnosti podľa tejto zmluvy, a to znamená, že za týchto okolností sa obchodný zástupca v prípade ukončenia zmluvy nemôže dovolávať ochrany podľa tohto zákona, aj keď si zmluvné strany zvolili belgické právo ako právo, ktorým sa má táto zmluva spravovať.

               22

               Belgická vláda naopak tvrdí, že článok 27 zákona z roku 1995 nemá samoobmedzujúcu povahu, ktorú mu vnútroštátny súd pripisuje, takže sa uplatňuje na situáciu dotknutú vo veci samej, v ktorej zastúpený so sídlom v Belgicku a obchodný zástupca so sídlom v Turecku výslovne zvolili belgické právo ako uplatniteľné právo.

               23

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o výklad ustanovení vnútroštátneho právneho poriadku, Súdny dvor sa v zásade musí oprieť o posúdenie vnútroštátneho súdu. Podľa ustálenej judikatúry totiž Súdny dvor nemá právomoc vykladať vnútroštátne právo členského štátu (rozsudok zo 17. marca 2011, Naftiliaki Etaireia Thasou a Amaltheia I Naftiki Etaireia, C‑128/10 a C‑129/10, EU:C:2011:163, bod 40 a citovaná judikatúra).

               24

               Na otázku položenú vnútroštátnym súdom preto treba odpovedať na základe východísk vyplývajúcich z rozhodnutia vnútroštátneho súdu.

               25

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica 86/653 a/alebo dohoda o pridružení majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu, ktorá zo svojej pôsobnosti vylučuje zmluvu o obchodnom zastúpení, podľa ktorej má obchodný zástupca sídlo v Turecku, kde uskutočňuje činnosti podľa tejto zmluvy, a zastúpený má sídlo v tomto členskom štáte, takže za týchto okolností sa obchodný zástupca nemôže dovolávať práv, ktoré táto smernica zaručuje obchodným zástupcom po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení.

         O smernici 86/653

               26

               Pokiaľ ide o smernicu 86/653, s cieľom odpovedať na otázku vnútroštátneho súdu treba preveriť, či obchodný zástupca v Turecku uskutočňujúci činnosti vyplývajúce zo zmluvy o zastúpení, pričom zastúpený má sídlo v členskom štáte, ako žalobca vo veci samej patrí do pôsobnosti tejto smernice.

               27

               Treba konštatovať, že takáto situácia nevyplýva výslovne z článkov 17 a 18 smernice 86/653, ani z jej ostatných ustanovení. V súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora však treba pri výklade ustanovenia práva Únie zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä rozsudok z 20. novembra 2014, Utopia, C‑40/14, EU:C:2014:2389, bod 27 a citovanú judikatúru).

               28

               V tejto súvislosti je nepochybné, že cieľom tejto smernice je harmonizácia práva členských štátov, pokiaľ ide o právne vzťahy medzi stranami zmluvy o obchodnom zastúpení (rozsudok z 23. marca 2006, Honyvem Informazioni Commerciali, C‑465/04, EU:C:2006:199, bod 18 a citovaná judikatúra).

               29

               Ako vyplýva z druhého a tretieho odôvodnenia smernice 86/653, cieľom jej harmonizačných opatrení je ochrana obchodných zástupcov v ich vzťahoch so zastúpenými, odstránenie prekážok pri výkone povolania obchodného zástupcu, zjednotenie podmienok hospodárskej súťaže v rámci Únie, podpora bezpečnosti obchodných operácií, ako aj uľahčenie obchodu s tovarom medzi členskými štátmi prostredníctvom aproximácie právnych poriadkov týchto štátov v oblasti obchodného zastupovania. Smernica na tieto účely ustanovuje najmä pravidlá upravujúce v článkoch 13 až 20 uzavretie a zánik zmluvy o zastúpení (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. októbra 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, bod 37 a citovanú judikatúru, ako aj z 3. decembra 2015, Quenon K., C‑338/14, EU:C:2015:795, bod 23 a citovanú judikatúru).

               30

               V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že články 17 a 18 smernice 86/653 majú rozhodujúci význam, pretože definujú úroveň ochrany, ktorú normotvorca Únie považoval za primeranú pre obchodných zástupcov v rámci vytvorenia jednotného trhu, pričom pravidlá zavedené na tento účel touto smernicou majú kogentnú povahu (pozri rozsudok zo 17. októbra 2013, Unamar, C‑184/12, EU:C:2013:663, body 39 a 40).

               31

               Okrem toho Súdny dvor spresnil, že účelom pravidiel v článkoch 17 až 19 tejto smernice je – pre všetkých obchodných zástupcov – ochrana slobody usadiť sa a voľnej hospodárskej súťaže na vnútornom trhu, čo znamená, že na dosiahnutie týchto cieľov Zmluvy o FEÚ sa tieto ustanovenia musia dodržiavať na území celej Únie (rozsudok z 9. novembra 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, bod 24).

               32

               Súdny dvor napokon konštatoval, že pre právny poriadok Únie je nevyhnutné, aby zastúpený so sídlom v treťom štáte, ktorého obchodný zástupca vykonáva svoju činnosť v Únii, nemohol tieto ustanovenia obísť jednoduchým použitím voľby práva. Funkcia, ktorú plnia predmetné ustanovenia, totiž vyžaduje, aby boli uplatnené vtedy, keď situácia úzko súvisí s Úniou, najmä vtedy, keď obchodný zástupca vykonáva svoju činnosť na území členského štátu, a to bez ohľadu na právny poriadok, ktorému mali zmluvné strany v úmysle podriadiť zmluvu (rozsudok z 9. novembra 2000, Ingmar, C‑381/98, EU:C:2000:605, bod 25).

               33

               Pokiaľ však tak, ako je to vo veci samej, obchodný zástupca vykonáva svoju činnosť mimo Únie, skutočnosť, že zastúpený má sídlo v členskom štáte, nepredstavuje na účely uplatnenia ustanovení smernice 86/653 dostatočne úzku súvislosť s právom Únie, a to vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje, ako to stanovuje judikatúra Súdneho dvora.

               34

               Na účely harmonizácie podmienok hospodárskej súťaže medzi obchodnými zástupcami vnútri Únie totiž nie je potrebné ponúknuť obchodným zástupcom, ktorí majú sídlo a vykonávajú svoju činnosť mimo Únie, porovnateľnú ochranu ako zástupcom, ktorí majú sídlo a/alebo vykonávajú svoje činnosti vnútri Únie.

               35

               Za týchto podmienok obchodný zástupca, ktorý koná v Turecku na základe zmluvy o obchodnom zastúpení ako žalobca vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smernice 86/653 bez ohľadu na skutočnosť, že zastúpený má sídlo v členskom štáte, a preto nemusí nevyhnutne požívať ochranu, ktorú táto smernica poskytuje obchodným zástupcom.

               36

               Členské štáty tak nie sú povinné prijať opatrenia na harmonizáciu len na základe samotnej smernice 86/653 v súvislosti s obchodnými zástupcami, ktorí sa nachádzajú v situácii, aká existuje vo veci samej, pričom teda táto smernica nebráni vnútroštátnej právnej úprave, aká je dotknutá vo veci samej.

         O dohode o pridružení

               37

               Pokiaľ sa vnútroštátny súd pýta na uplatniteľnosť režimu ochrany stanoveného smernicou 86/653 s ohľadom na obchodného zástupcu so sídlom v Turecku, ktorého zastúpený má sídlo v členskom štáte, na základe povinností Tureckej republiky a Únie na účely vzájomného odstránenia obmedzení slobodného poskytovania služieb v rámci dohody o pridružení, treba preskúmať, či uplatnenie smernice 86/653 na obchodných zástupcov so sídlom v Turecku môže vyplývať z ustanovení dohody o pridružení, ktoré sa týkajú povinností, konkrétne z článku 14 uvedenej dohody a článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu.

               38

               Pokiaľ ide o článok 14 dohody o pridružení, zo samotného znenia tohto ustanovenia a aj z cieľa tejto dohody nepochybne vyplýva, že zásady uznané v rámci článkov 45 a 46 ZFEÚ, ako aj v rámci ustanovení Zmluvy týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb sa musia v čo najväčšej miere uplatniť aj na tureckých štátnych príslušníkov, aby sa medzi zmluvnými stranami odstránili prekážky slobodného poskytovania služieb (rozsudok z 21. októbra 2003, Abatay a i., C‑317/01 a C‑369/01, EU:C:2003:572, bod 112 a citovaná judikatúra).

               39

               Výklad ustanovení práva Únie vrátane ustanovení Zmluvy týkajúcich sa vnútorného trhu však nemožno automaticky preniesť na výklad dohody uzatvorenej medzi Úniou a tretím štátom s výnimkou výslovných ustanovení, ktoré samotná dohoda na tieto účely stanovuje (rozsudok z 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 44 a citovaná judikatúra).

               40

               V tejto súvislosti Súdny dvor už konštatoval, že použitie slovesa „sa inšpirovať“ v článku 14 dohody o pridružení nezaväzuje zmluvné strany uplatniť či už samotné ustanovenia Zmluvy upravujúce oblasť slobodného poskytovania služieb, alebo tie, ktoré boli prijaté na ich vykonanie, ale ich iba považovať za zdroj inšpirácie pre opatrenia, ktoré treba prijať na účely dosiahnutia cieľov upravených touto dohodou (rozsudok z 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 45).

               41

               Okrem toho, pokiaľ ide konkrétne o pridruženie Tureckej republiky k Únii, Súdny dvor už rozhodol, že na určenie, či možno ustanovenie práva Únie analogicky uplatniť v rámci tohto pridruženia, treba porovnať na jednej strane účel, ktorý sleduje dohoda o pridružení, a rámec, v ktorom bola prijatá, s účelom a rámcom dotknutého nástroja právneho aktu Únie na druhej strane (rozsudok z 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 48).

               42

               Treba pritom pripomenúť, že dohoda o pridružení aj dodatkový protokol majú za cieľ predovšetkým podporu hospodárskeho rozvoja Turecka, a teda sledujú výlučne hospodársky účel (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 50).

               43

               Rozvoj ekonomických slobôd, ktoré by povoľovali všeobecný voľný pohyb osôb porovnateľný s voľným pohybom, ktorý podľa článku 21 ZFEÚ platí pre na občanov Únie, nie je predmetom dohody o pridružení. Všeobecná zásada voľného pohybu osôb medzi Tureckom a Úniou totiž v tejto dohode a dodatkovom protokole nie je vôbec upravená. Dohoda o pridružení garantuje uplatňovanie niektorých práv iba na území prijímajúceho členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. septembra 2013, Demirkan, C‑221/11, EU:C:2013:583, bod 53).

               44

               Naopak, v rámci práva Únie sa ochrana slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb realizovaná prostredníctvom režimu stanoveného v smernici 86/653 s ohľadom na obchodným zástupcov opiera o cieľ vytvorenia vnútorného trhu ako priestoru bez vnútorných hraníc tak, že ruší všetky prekážky, ktoré bránia vytvoreniu takého trhu.

               45

               Rozdiely, ktoré existujú medzi Zmluvami a dohodou o pridružení, pokiaľ ide o účel, ktorý sledujú, tak bránia tomu, aby sa režim ochrany stanovený v smernici 86/653 s ohľadom na obchodných zástupcov dal v rámci uvedenej dohody považovať za rozšírený aj na obchodných zástupcov so sídlom v Turecku.

               46

               Skutočnosť, že Turecká republika prebrala túto smernicu do svojho vnútroštátneho práva, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, nijako nemení predchádzajúci záver, pretože takéto prebratie nevyplýva z povinnosti stanovenej dohodou o pridružení, ale z vôle tohto tretieho štátu.

               47

               Pokiaľ ide o článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu, z ustálenej judikatúry vyplýva, že klauzula „standstill“ uvedená v článku 13 rozhodnutia Asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980 o vývoji pridruženia, ktoré je pripojené k dohode o pridružení, a v článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu, zakazuje vo všeobecnosti zavedenie každého nového vnútroštátneho opatrenia, ktorého cieľom alebo následkom je podmieniť výkon hospodárskej slobody tureckým štátnym príslušníkom na území dotknutého členského štátu prísnejšími podmienkami, ako sú podmienky, ktoré sa uplatňovali v čase nadobudnutia účinnosti uvedeného rozhodnutia alebo dodatkového protokolu v tomto členskom štáte (rozsudok z 12. apríla 2016, Genc, C‑561/14, EU:C:2016:247, bod 33).

               48

               Z toho vyplýva, že článok 41 ods. 1 dodatkového protokolu sa týka len tureckých štátnych príslušníkov, ktorí svoju slobodu usadiť sa alebo slobodné poskytovanie služieb vykonávajú v členskom štáte.

               49

               Obchodný zástupca so sídlom v Turecku, ktorý neposkytuje služby v dotknutom členskom štáte, ako žalobca v konaní vo veci samej preto nepatrí do osobnej pôsobnosti tohto ustanovenia.

               50

               Nie je preto potrebné skúmať, či zákon z roku 1995 predstavuje „nové obmedzenie“ v zmysle článku 41 ods. 1 dodatkového protokolu.

               51

               Za týchto podmienok treba prijať záver, že ani dohoda o pridružení nebráni takej právnej úprave, aká je vo veci samej.

               52

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že smernica 86/653 a dohoda o pridružení sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu, ktorá zo svojej pôsobnosti vylučuje zmluvu o obchodnom zastúpení, podľa ktorej má obchodný zástupca sídlo v Turecku, kde uskutočňuje činnosti podľa tejto zmluvy, a zastúpený má sídlo v tomto členskom štáte, takže za týchto okolností sa obchodný zástupca nemôže dovolávať práv, ktoré táto smernica zaručuje obchodným zástupcom po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení.

         O trovách

               53

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Smernica Rady 86/653/EHS z 18. decembra 1986 o koordinácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa samostatných obchodných zástupcov a Asociačná dohoda medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 64/732/EHS z 23. decembra 1963, sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorou sa táto smernica preberá do vnútroštátneho práva dotknutého členského štátu, ktorá zo svojej pôsobnosti vylučuje zmluvu o obchodnom zastúpení, podľa ktorej má obchodný zástupca sídlo v Turecku, kde uskutočňuje činnosti podľa tejto zmluvy, a zastúpený má sídlo v tomto členskom štáte, takže za týchto okolností sa obchodný zástupca nemôže dovolávať práv, ktoré táto smernica zaručuje obchodným zástupcom po ukončení zmluvy o obchodnom zastúpení.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1984. # Ulrich Hofmann proti Barmer Ersatzkasse. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landessozialgericht Hamburg - Nemecko. # Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami. # Vec 184/83.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 24. mája 2012.#Peter Hehenberger proti Rakúskej republike.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien.#Poľnohospodárstvo – Európsky poľnohospodársky usmerňovací a záručný fond – Nariadenia (ES) č. 1257/1999 a 817/2004 – Podpora agroenvironmentálnych metód výroby – Kontroly – Príjemca poľnohospodárskej pomoci – Zabránenie vykonaniu kontroly na mieste – Vnútroštátna právna úprava vyžadujúca vrátenie všetkých podpôr vyplatených za viaceré roky – Zlučiteľnosť.#Vec C-188/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 24. mája 2012 (
            *1
         )
      „Poľnohospodárstvo — Európsky poľnohospodársky usmerňovací a záručný fond — Nariadenia (ES) č. 1257/1999 a 817/2004 — Podpora agroenvironmentálnych metód výroby — Kontroly — Príjemca poľnohospodárskej pomoci — Zabránenie vykonaniu kontroly na mieste — Vnútroštátna právna úprava vyžadujúca vrátenie všetkých podpôr vyplatených za viaceré roky — Zlučiteľnosť“
      Vo veci C-188/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Rakúsko) z 12. apríla 2011 a doručený Súdnemu dvoru 20. apríla 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Peter Hehenberger

      proti

         Rakúskej republike,

      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predseda siedmej komory J. Malenovský, sudcovia E. Juhász a G. Arestis (spravodajca),
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. marca 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               P. Hehenberger, v zastúpení: K. F. Lughofer, Rechtsanwalt,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, S. Schmid, G. Holley a D. Müller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: I. K. Chalkias a A. E. Vasilopoulou, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. von Rintelen a B. Schima, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia (Ú. v. ES L 160, s. 80; Mim. vyd. 03/025, s. 391), v spojení s nariadením Komisie (ES) č. 817/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia č. 1257/1999 (Ú. v. EÚ L 153, s. 30; Mim. vyd. 03/046, s. 87).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi poľnohospodárom pánom Hehenberger a Rakúskou republikou vo veci vrátenia agroenvironmentálnej pomoci, ktorú mu rakúske orgány priznali na viaceré roky na základe nariadenia č. 1257/1999.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V kapitole VI pod názvom „Agroenvironmentálne opatrenia“ článok 22 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje:
               „Podpora pre metódy poľnohospodárskej výroby vypracované na ochranu životného prostredia a zachovanie vidieka (agroenviro[n]mentálne opatrenia) prispeje k dosiahnutiu cieľov politiky spoločenstva týkajúcich sa poľnohospodárstva a životného prostredia.
               Takáto pomoc bude podporovať:

                        —

                        spôsoby využitia poľnohospodárskej pôdy, ktoré sú vzájomne zlučiteľné s ochranou a zlepšením životného prostredia, krajiny a jej charakteristických znakov, prírodných zdrojov, pôdy a genetickej rozmanitosti,

                        —

                        environmentálne priaznivé rozširovanie poľnohospodárstva a prevádzku pasienkových systémov s nízkou intenzitou,

                        —

                        ochranu ohrozených poľnohospodárskych prostredí s vysokou prírodnou hodnotou,

                        —

                        zachovávanie krajiny a historických čŕt poľnohospodárskej pôdy,

                        —

                        využitie environmentálneho plánovania pri poľnohospodárskych postupoch.“

               4

               Článok 23 tohto nariadenia stanovuje:
               „1.   Podpora sa poskytne poľnohospodárom, ktorí prijmú agroenvironmentálne záväzky aspoň na päť rokov. Kde je to potrebné, určí sa dlhšie obdobie pre konkrétne druhy záväzkov s ohľadom na ich dosah na životné prostredie.
               2.   Agroenvironmentálne záväzky si budú vyžadovať viac ako len použitie zvyčajného dobrého poľnohospodárskeho postupu.
               Budú zabezpečovať služby, ktoré nie sú obsiahnuté v ostatných podporných opatreniach, ako je podpora trhu alebo vyrovnávacie príspevky.“

               5

               Článok 24 uvedeného nariadenia znie:
               „1.   Podpora súvisiaca s agroenvironmentálnym záväzkom sa bude poskytovať každoročne a vypočíta sa na základe:

                        —

                        ušlého príjmu,

                        —

                        dodatočných nákladov vyplývajúcich z daného záväzku a

                        —

                        potreby poskytnúť podnet.

                  Pri vypočítavaní úrovne každoročnej podpory sa môžu brať do úvahy aj náklady na akékoľvek nevýnosné investičné práce potrebné na splnenie záväzku.
               2.   Maximálne sumy nárokovateľné z podpory spoločenstva za rok sú stanovené v prílohe. Tieto sumy budú vychádzať z tej časti usadlosti, ktorej sa týkajú agroenvironmentálne záväzky.“

               6

               V kapitole II oddiele 6 nazvanom „Žiadosti, kontroly a penále“ nariadenia č. 817/2004 článok 67 stanovuje:
               „1.   Prvotné žiadosti o zapojenie sa do schémy a následné žiadosti o platbu sa skontrolujú spôsobom, ktorý zabezpečí efektívne overenie súladu s podmienkami poskytnutia podpory.
               Členské štáty stanovia vhodné metódy a prostriedky na overenie každého podporného opatrenia, ako aj osôb, ktoré budú predmetom kontrol.
               Ak je to vhodné, členské štáty využijú integrovaný administratívny a kontrolný systém zavedený nariadením (ES) č. 1782/2003.
               2.   Overovanie pozostáva z administratívnych kontrol a z kontrol na mieste.“

               7

               Podľa článku 69 nariadenia č. 817/2004:
               „Kontroly na mieste sa vykonajú v súlade s hlavou III nariadenia (ES) č. 2419/2001. Musia sa týkať minimálne 5 % užívateľov ročne a všetkých rôznych typov opatrení na rozvoj vidieka stanovených v programových dokumentoch. …
               Kontroly na mieste musia byť rozložené počas celého roka na základe analýzy rizík zahrnutých v každom opatrení rozvoja vidieka. Pokiaľ sa jedná o opatrenia na podporu investícií podľa kapitol I, VII, VIII a IX hlavy II nariadenia (ES) č. 1257/1999, členské štáty môžu stanoviť, aby sa kontroly na mieste týkali iba tých projektov, ktoré sa nachádzajú v štádiu dokončovania.
               Kontroly sa musia týkať všetkých záväzkov a povinností užívateľa, ktoré sa dajú skontrolovať počas návštev.“

               8

               Článok 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 znie:
               „V prípade nenáležitej platby sa na užívateľa v rámci opatrenia na rozvoj vidieka vzťahuje povinnosť vrátiť dotknutú čiastku v súlade s článkom 49 nariadenia (ES) č. 2419/2001.“

               9

               Článok 73 nariadenia č. 817/2004 stanovuje:
               „Členské štáty stanovia pravidlá o penále uplatniteľné v prípade porušenia ustanovení tohto nariadenia a vykonajú všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie ich vykonania. Ustanovené penále musia byť efektívne, primerané a odrádzajúce.“

               10

               V hlave III nazvanej „Kontroly“ nariadenia Komisie (ES) č. 2419/2001 z 11. decembra 2001 stanovujúceho podrobné pravidlá uplatňovania integrovaného správneho a kontrolného systému pre určité programy pomoci spoločenstva, zriadeného nariadením Rady (EHS) č. 3508/92 (Ú. v. ES L 327, s. 11; Mim. vyd. 03/034, s. 308) článok 17 uvádza:
               „1.   Kontroly na mieste sú neoznamované. Avšak za predpokladu, že účel kontroly nie je ohrozený, môže byť dané oznámenie vopred obmedzené na striktné potrebné minimum. Takéto oznámenie nesmie, s výnimkou riadne odôvodnených prípadov, prekročiť 48 hodín.
               2.   Kde je [to] primerané, kontroly na mieste, stanovené v tomto nariadení, ako aj akékoľvek iné kontroly, stanovené v pravidlách spoločenstva, sú uskutočnené v tom istom čase.
               3.   Príslušná žiadosť alebo žiadosti sú odmietnuté, ak farmár alebo jeho predstaviteľ zabránia, aby bola uskutočnená kontrola na mieste.“

               11

               Toto nariadenie č. 2419/2001 bolo zrušené nariadením Komisie (ES) č. 796/2004 z 21. apríla 2004, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie krížového plnenia, modulácie a integrovaného správneho a kontrolného systému uvedeného v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá pre režimy priamej podpory v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov (Ú. v. EÚ L 141, s. 18; Mim. vyd. 03/044, s. 243). V zmysle nariadenia č. 796/2004 sa toto nariadenie uplatňuje na žiadosti o podporu týkajúce sa hospodárskych rokov alebo prémiových období začínajúcich od 1. januára 2005, pričom odkazy na nariadenie č. 2419/2001 sa chápu ako odkazy na uvedené nariadenie č. 796/2004.

               12

               Článok 23 ods. 2 nariadenia č. 796/2004, ktorý nahradil článok 17 ods. 3 nariadenia č. 2419/2001, znie:
               „Príslušná žiadosť o podporu sa odmietne [Príslušné žiadosti o podporu sa zamietnu – neoficiálny preklad], ak poľnohospodár alebo jeho zástupca zabránia, aby sa uskutočnila kontrola na mieste.“

         Vnútroštátna právna úprava

               13

               V súlade s nariadením č. 1257/1999 príslušné rakúske ministerstvo prijalo osobitnú smernicu týkajúcu sa rakúskeho podporného programu určeného pre extenzívne poľnohospodárstvo, zlučiteľnej s požiadavkami ochrany životného prostredia, ako aj zachovania prirodzeného prostredia (ÖPUL 2000) (ďalej len „ÖPUL 2000“). ÖPUL 2000 obsahuje určité množstvo agroenvironmentálnych opatrení v zmysle tohto nariadenia, ktoré si má zvoliť príjemca pri svojej prvej žiadosti o podporu a ktorých uplatňovanie z jeho strany na celom území Rakúska mu umožňuje získať podporu v závislosti od veľkosti plochy spolufinancovanú Európskou úniou.

               14

               ÖPUL 2000, ktorý obsahuje viaceré prílohy, sa skladá zo všeobecnej časti, ktorá sa týka predovšetkým spoločných podmienok poskytnutia rôznych oblastí programu, vyplatenia pomoci a systému kontroly a vrátenia v prípade nedodržania podmienok na jej poskytnutie, ako aj časti venovanej osobitným podmienkam poskytnutia pomoci. ÖPUL 2000 nemá v rakúskom práve silu abstraktných a všeobecných noriem, ale zohľadňuje sa pri uzatváraní zmlúv na základe ustanovení, ktoré majú zmluvnú povahu.

               15

               Konkrétne bod 1.4.4 ÖPUL 2000, ktorý vychádza z článku 23 nariadenia (ES) č. 1257/99, stanovuje, že na základe prvej žiadosti podanej žiadateľom vzniká, pokiaľ ide o požadované opatrenie, záväzok počas piatich rokov poľnohospodársky využívať zahrnuté plochy alebo sa o ne starať v súlade s podmienkami oprávnenosti, ako aj spĺňať v tomto období všetky ostatné podmienky oprávnenosti.

               16

               Bod 1.9 ÖPUL 2000 zavádza systém kontroly, ktorý oprávňuje kontrolné orgány vstupovať na všetky využívané plochy a ukladá žiadateľovi o pomoc povinnosť umožniť vykonanie stanovených kontrolných opatrení.

               17

               Podľa bodu 1.10.1 ÖPUL 2000 je žiadateľ o podporu povinný vrátiť poskytnutú pomoc alebo prípadne mu zaniká právo na vyplatenie priznanej, ale ešte nevyplatenej pomoci, ak neboli dodržané stanovené povinnosti, splnené podmienky uvedené v ÖPUL 2000 alebo vo vyhlásení o záväzku, alebo ak žiadateľ nepovolil kontrolným orgánom prístup na všetky využívané plochy. Tento bod tiež stanovuje povinnosť vrátiť pomoc, ktorá bola poskytnutá v období plnenia záväzkov, ak nebol dodržaný záväzok týkajúci sa päťročného obdobia.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               18

               Pán Hehenberger na základe žiadosti z 11. septembra 2000 prvýkrát požiadal od rakúskej platobnej agentúry, ktorá koná v mene a na účet Rakúskej republiky, priznanie agroenvironmentálnej pomoci podľa ÖPUL 2000.

               19

               V rámci tejto žiadosti pán Hehenberger podpísal vyhlásenie o záväzku, v ktorom sa v súlade s bodom 1.4.4 ÖPUL 2000 zaviazal počas piatich rokov od 1. januára 2001 uplatňovať určité agroenvironmentálne opatrenia stanovené v ÖPUL 2000. Pri podpise tohto vyhlásenia o záväzku, ktoré výslovne odkazovalo na ÖPUL 2000, sa pán Hehenberger rovnako zaviazal dodržiavať ÖPUL 2000, ktorý tak tvorí neoddeliteľnú súčasť každej zmluvy o pomoci uzavretej s touto agentúrou. Následne bol tento päťročný záväzok predĺžený o jeden rok až do 31. decembra 2006.

               20

               Na základe uvedeného záväzku a žiadostí o vyplatenie podpory, ktoré pán Hehenberger každoročne podával, rakúska platobná agentúra vyplatila príslušné agroenvironmentálne pomoci za roky 2001 až 2005. Pokiaľ ide o pomoc za rok 2005, žiadosť pre daný rok bola podaná 22. apríla 2005.

               21

               Dňa 12. septembra 2005 chceli príslušné kontrolné orgány pristúpiť k výmeru zahrnutých plôch v rámci kontroly na mieste podľa bodu 1.9 ÖPUL 2000. Pán Hehenberger však odmietol prístup na svoje plochy, čím znemožnil vykonanie tejto kontroly.

               22

               Listom z 9. októbra 2006 rakúska platobná agentúra oznámila pánovi Hehenberger, že agroenvironmentálne podpory podľa ÖPUL 2000 za rok 2006 mu nebudú vyplatené, pretože vyplatenie tejto pomoci na ďalší rok predpokladá dodržanie päťročného záväzku vyplývajúceho z ÖPUL 2000.

               23

               Listom z 27. februára 2007 rakúska platobná agentúra vytkla pánovi Hehenberger, že 12. septembra 2005 znemožnil vykonanie kontroly na mieste. Táto agentúra preto v súlade s bodom 1.10 ÖPUL 2000 požiadala o vrátenie celej výšky pomoci, ktorá mu bola vyplatená na základe ÖPUL 2000 za roky 2001 až 2005, pričom ide o obdobie, v rámci ktorého sa vopred zaviazal plniť záväzok.

               24

               V nadväznosti na to pán Hehenberger spochybnil toto vrátenie a podal žalobu na Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien. V podstate tvrdí, že sankcia spočívajúca v povinnosti vrátiť pomoc poskytnutú počas viacerých rokov je neprimeraná. Rakúska republika navrhuje zamietnutie tejto žaloby.

               25

               Podľa vnútroštátneho súdu je nesporné, že pán Hehenberger odmietol prístup na zahrnuté plochy, čím zabránil vykonaniu kontroly na mieste. Domnieva sa preto, že uvedená žaloba by mala byť vzhľadom na ÖPUL 2000 a zmluvy o pomoci uzavreté na jeho základe medzi účastníkmi sporu vo veci samej zamietnutá, lebo Rakúska republika bola za okolností prejednávanej veci oprávnená požadovať toto vrátenie.

               26

               Uvedený súd má však pochybnosti týkajúce sa výkladu nariadenia č. 1257/1999 v spojení s nariadením č. 817/2004. Konkrétne sa uvedený súd pýta, či je mimoriadne prísna sankcia stanovená v bode 1.10 ÖPUL 2000 v súlade s cieľmi nariadenia č. 1257/1999, ktoré sú v podstate zamerané na zachovanie poľnohospodárskych plôch, ochranu vidieka a jeho riadne využívanie.

               27

               Za týchto podmienok Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bráni nariadenie… č. 1257/1999… v spojení s nariadením… č. 817/2004… pravidlám prijatým poskytovateľom pomoci, podľa ktorých musí príjemca pomoci, ak dôjde k zmareniu vykonania kontroly na mieste (meranie plochy), vrátiť celú sumu podpory poskytnutej v rámci agroenvironmentálneho opatrenia počas obdobia, v ktorom sa zaviazal na plnenie záväzkov, aj keď táto pomoc už bola poskytnutá a vyplatená za niekoľko rokov?“

         O prejudiciálnej otázke

               28

               Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či nariadenie č. 1257/1999 v spojení s nariadením č. 817/2004 bráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej ak poľnohospodár, ktorý je príjemcom pomoci, zabráni vykonaniu kontroly dotknutých plôch na mieste, musí sa vrátiť celá pomoc, ktorá mu bola poskytnutá v rámci agroenvironmentálneho opatrenia počas obdobia, v ktorom sa zaviazal na plnenie záväzkov, aj keď táto pomoc už bola za niektoré roky vyplatená.

               29

               Najprv treba uviesť, že ani nariadenie č. 1257/1999, ani nariadenie č. 817/2004 výslovne neobsahujú ustanovenie, ktoré bráni takejto vnútroštátnej právnej úprave.

               30

               Články 22 až 24 nariadenia č. 1257/1999 stanovujú všeobecné podmienky poskytovania podpory pre metódy poľnohospodárskej výroby vypracované najmä na účely ochrany životného prostredia. Z týchto ustanovení vyplýva, že agroenvironmentálne opatrenia sa vyznačujú prijatím päťročného záväzku zo strany dotknutých poľnohospodárov spočívajúceho v uplatňovaní poľnohospodárstva rešpektujúceho životné prostredie. Ako protiplnenie za agroenvironmentálne záväzky vzťahujúce sa na obdobie aspoň piatich rokov štáty každoročne poskytujú pomoc v závislosti od ušlého príjmu alebo dodatočných z toho vyplývajúcich nákladov (pozri rozsudok zo 4. júna 2009, JK Otsa Talu, C-241/07, Zb. s. I-4323, bod 36).

               31

               Pokiaľ ide o systém viacročnej kontroly tejto podpory týkajúcej sa agroenvironmentálnych metód výroby, článok 67 nariadenia č. 817/2004 stanovuje, že kontroly prvotných žiadostí o zapojenie sa do schémy, ako aj a následných žiadostí o platbu sa musia uskutočniť spôsobom, ktorý zabezpečí účinné overenie súladu s podmienkami vyžadovanými na poskytnutie podpory. Článok 69 tohto nariadenia navyše spresňuje, že kontroly na mieste sa týkajú všetkých záväzkov a povinností prijímateľa, ktoré sa dajú skontrolovať v okamihu návštevy.

               32

               Tento článok 69 okrem toho zdôrazňuje, že tieto kontroly na mieste sa vykonávajú v súlade s hlavou III nariadenia (ES) č. 2419/2001. V tejto hlave pod názvom „Kontroly“ článok 17 ods. 3, ktorý bol nahradený článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 796/2004, ktorého normatívny obsah v podstate zodpovedá normatívnemu obsahu uvedeného článku 17 ods. 3, spresňuje právne dôsledky súvisiace so skutkovými okolnosťami prekážok pre vykonanie kontrol na mieste. Tieto ustanovenia výslovne uvádzajú, že príslušné žiadosti sa zamietnu, ak poľnohospodár alebo jeho zástupca zabránia vykonaniu kontroly na mieste.

               33

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor mal vo svojom rozsudku zo 16. júna 2011, Omejc (C-536/09, Zb. s. I-5367), príležitosť podať výklad článku 23 ods. 2 nariadenia č. 796/2004. V bode 27 tohto rozsudku Súdny dvor zdôraznil dôležitosť týchto kontrol a uviedol, že zmarenie ich výkonu musí mať vážne právne dôsledky, akými je zamietnutie príslušných žiadostí o pomoc.

               34

               Toto zamietnutie predstavuje právny dôsledok nemožnosti účinne preskúmať dodržiavanie podmienok vyžadovaných na poskytnutie podpory, ako to vyžaduje článok 67 nariadenia č. 817/2004. Pokiaľ ide o agroenvironmentálnu pomoc vyznačujúcu sa viacročným záväzkom, tieto podmienky na poskytnutie podpory sa vyžadujú, len ak ide o rok, v ktorom sa uskutočnila kontrola na mieste, ale aj počas celého obdobia plnenia záväzkov, za ktoré bola táto pomoc poskytnutá, takže, ako stanovuje článok 69 tohto nariadenia, kontroly na mieste v súvislosti s uvedenou pomocou sa týkajú všetkých záväzkov. Správanie poľnohospodára, ktorý znemožní vykonanie takýchto kontrol, tak bráni preskúmaniu, či boli tieto podmienky dodržané počas celého obdobia, v ktorom sa zaviazal na plnenie záväzkov.

               35

               Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o agroenvironmentálne opatrenia týkajúce sa viacerých rokov, ak príjemca agroenvironmentálnej pomoci zabráni vykonaniu kontroly na mieste, v dôsledku čoho nie je možné preveriť, či boli dodržané podmienky oprávnenosti na túto pomoc počas celého obdobia, v ktorom sa zaviazal na plnenie záväzkov, v súlade s článkom 17 ods. 3 nariadenia č. 2419/2001 a článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 796/2004 sa príslušné žiadosti o agroenvironmentálnu pomoc musia zamietnuť. Za príslušné žiadosti v zmysle týchto ustanovení sa teda považujú všetky žiadosti, na ktoré sa vzťahujú uvedené podmienky oprávnenosti, ktoré musia byť dodržané počas celého obdobia trvania agroenvironmentálneho projektu, na ktorý sa zaviazal tento príjemca, a ktorých sa týka kontrola na mieste.

               36

               Ako vyplýva z článku 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004, uvedený príjemca má preto povinnosť vrátiť všetky sumy agroenviromentálnej pomoci, ktoré už boli vyplatené a na ktoré sa vzťahujú zamietnuté žiadosti.

               37

               Okrem toho treba spresniť, že ak normotvorca Únie stanoví podmienky oprávnenosti na priznanie pomoci, vylúčenie spôsobené nedodržaním jednej z týchto podmienok nie je sankciou, ale obyčajným dôsledkom nedodržania zákonom stanovených podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. novembra 2004, Toeters a Verberk, C-171/03, Zb. s. I-10945, bod 47, ako aj z 24. mája 2007, Maatschap Schonewille-Prins, C-45/05, Zb. s. I-3997, bod 47). Zamietnutie žiadosti o pomoc z dôvodu, že nebolo umožnené preskúmať podmienky oprávnenosti v dôsledku správania poľnohospodára, ktorým zabránil vykonaniu kontroly na mieste, preto takisto nemožno považovať za sankciu, čiže nemožno na ňu uplatniť ani článok 73 nariadenia č. 817/2004.

               38

               Vzhľadom na všetky úvahy, ktoré sú uvedené vyššie, treba na položenú otázku odpovedať tak, že nariadenie č. 1257/1999 v spojení s nariadením č. 817/2004 nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej poľnohospodár, ktorý je príjemcom pomoci, v prípade, že zabráni vykonaniu kontroly dotknutých plôch na mieste, musí vrátiť celú pomoc, ktorá mu bola poskytnutá v rámci agroenvironmentálneho opatrenia počas obdobia, v ktorom sa zaviazal na plnenie záväzkov, aj keď táto pomoc už bola za niektoré roky vyplatená.

         O trovách

               39

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

                     Nariadenie Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia, v spojení s nariadením Komisie (ES) č. 817/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia č. 1257/1999, nebráni vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej poľnohospodár, ktorý je príjemcom pomoci, v prípade, že zabráni vykonaniu kontroly dotknutých plôch na mieste, musí vrátiť celú pomoc, ktorá mu bola poskytnutá v rámci agroenvironmentálneho opatrenia počas obdobia, v ktorom sa zaviazal na plnenie záväzkov, aj keď táto pomoc už bola za niektoré roky vyplatená.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 2000. # Emsland-Stärke GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Poľnohospodárstvo - Vývozné náhrady. # Vec C-110/99.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 27. februára 1997. # Antonius van den Boogaard proti Paula Laumen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Holandsko. # Bruselský dohovor. # Vec C-220/95.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 18. júna 2002. # Španielské kráľovstvo proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-398/00.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 11. júla 2013.#Team Relocations NV a i. proti Európskej komisii.#Odvolanie – Hospodárska súťaž – Kartely – Článok 81 ES a článok 53 Dohody o EHP – Trh medzinárodných sťahovacích služieb v Belgicku – Priame a nepriame stanovenie cien, rozdelenie si trhu a manipulácia postupov predkladania ponúk – Jediné a pokračujúce porušenie – Pripísateľnosť – Usmernenia k metóde stanovovania pokút (2006) – Hodnota predaja – Pojem – Podiel – Dodatočná suma – Poľahčujúce okolnosti – Povinnosť odôvodnenia – Pripísateľnosť protiprávneho správania materskej spoločnosti – Nariadenie (ES) č. 1/2003 – Článok 23 ods. 2 – Horná hranica 10 % obratu – Proporcionalita.#Vec C‑444/11 P.