title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 23. februára 2006. # Dedičia po E. A. van Hilten-van der Heijden proti Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof te 's-Hertogenbosch - Holandsko. # Pohyb kapitálu - Článok 73b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES) - Daň z dedičstva - Právna domnienka, podľa ktorej má štátny príslušník členského štátu, ktorý zomrel v priebehu desiatich rokov po opustení tohto členského štátu, naďalej bydlisko v tomto členskom štáte v čase svojej smrti - Tretí štát. # Vec C-513/03.

text:
      Vec C‑513/03
      Dedičia po E. A. van Hilten-van der Heijden
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Gerechtshof te's-Hertogenbosch)
      „Pohyb kapitálu – Článok 73b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES) – Daň z dedičstva – Právna domnienka, podľa ktorej má štátny príslušník členského štátu, ktorý zomrel v priebehu desiatich rokov po opustení
         tohto členského štátu, naďalej bydlisko v tomto členskom štáte v čase svojej smrti – Tretí štát“

      Návrhy prednesené 30. júna 2005 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 23. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia
      [Zmluva ES, článok 73b (zmenený, teraz článok 56 ES)]
      Článok 73b Zmluvy (zmenený, teraz článok 56 ES) sa má vykladať tak, že mu neodporuje právna úprava členského štátu, podľa
         ktorej sa dedičstvo po štátnom príslušníkovi tohto členského štátu, ktorý zomrel v priebehu desiatich rokov po presune svojho
         bydliska, ktoré mal v predmetnom členskom štáte, do cudziny, zdaní, ako keby mal tento štátny príslušník naďalej bydlisko
         v tomto členskom štáte, pričom daň z dedičstva sa zníži o daň vyrubenú inými štátmi.

      Stanovením rovnakých podmienok zdanenia pre štátnych príslušníkov, ktorí presunuli svoje bydlisko do cudziny, a pre štátnych
         príslušníkov, ktorí zostali v predmetnom členskom štáte, takáto právna úprava nemôže odrádzať štátnych príslušníkov, ktorí
         presunuli svoje bydlisko do cudziny, od investovania do tohto členského štátu z iného štátu ani štátnych príslušníkov, ktorí
         zostali v predmetnom členskom štáte, investovať do iného štátu z predmetného členského štátu a nezávisle od miesta, kde sa
         nachádza predmetný majetok, tiež nemôže znížiť hodnotu dedičstva štátneho príslušníka, ktorý presunul svoje bydlisko do cudziny.

      Rozdielne zaobchádzanie medzi štátnymi príslušníkmi s bydliskom v predmetnom členskom štáte a štátnymi príslušníkmi s bydliskom
         v iných členských štátoch, ktoré je dôsledkom takejto právnej úpravy, vyplýva vzhľadom na neexistenciu opatrení zameraných
         na zjednotenie alebo harmonizáciu v rámci Spoločenstva z právomoci členských štátov definovať zmluvným alebo jednostranným
         spôsobom kritériá rozdelenia daňových kompetencií.

      Okrem toho vnútroštátna právna úprava, ktorá by odradzovala štátnych príslušníkov, ktorí chcú presunúť svoje bydlisko do iného
         štátu, a teda bránila ich právu na voľný pohyb, nemôže z tohto jediného dôvodu predstavovať obmedzenie pohybu kapitálu v zmysle
         článku 73b Zmluvy.

      (pozri body 46, 47, 50, 51 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 23. februára 2006 (*)

      „Pohyb kapitálu – Článok 73b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES) – Daň z dedičstva – Právna domnienka, podľa ktorej má štátny príslušník členského štátu, ktorý zomrel v priebehu desiatich rokov po opustení
         tohto členského štátu, naďalej bydlisko v tomto členskom štáte v čase svojej smrti – Tretí štát“

      Vo veci C‑513/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch
         (Holandsko) z 5. novembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 8. decembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Dedičia po E. A. van Hilten-van der Heijden
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, S. von Bahr (spravodajca), A. Borg Barthet a U. Lõhmus,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. mája 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       dedičia po pani van Hilten-van der Heijden, v zastúpení: P. Kavelaars, belastingadviseur,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a S. Terstal, splnomocnené zástupkyne,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: A. Tiemann a M. Lumma, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a A. Weimar, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. júna 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 73c ods. 1 a článku 73d ods. 3 Zmluvy ES (teraz článku 57
         ods. 1 ES a článku 58 ods. 3 ES) účinných ku dňu smrti pani van Hilten-van der Heijden.

      2       Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol predložený v rámci právneho sporu medzi dedičmi po pani van Hilten-van
         der Heijden a Inspecteur van de Belastingdienst/Particulieren/Ondernemingen buitenland te Heerlen (inšpekcia štátnej daňovej
         správy, odboru „Fyzické osoby/podniky v zahraničí“ de Heerlen, ďalej len „inšpekcia“) týkajúceho sa dane vyrubenej v Holandsku
         z dedičstva zanechaného poručiteľkou.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Príloha I smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy [zrušený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES
         L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10), s nadpisom „Nomenklatúra kapitálových pohybov uvedená v článku 1 tejto smernice“ upresňuje
         vo svojom úvode:

      „V rámci tejto nomenklatúry sú kapitálové pohyby klasifikované podľa ekonomickej povahy aktív a pasív, s ktorými súvisia,
         vyjadrené buď v národnej mene, alebo v cudzej mene.

      Kapitálové pohyby uvedené v tejto terminológii sa týkajú:
      –       všetkých operácií potrebných na účely kapitálových pohybov: uzatvárania a realizácie transakcií a súvisiacich prevodov. Tieto
         transakcie sa väčšinou uskutočňujú medzi tuzemcami v rozličných členských štátoch, hoci niektoré kapitálové pohyby sa realizujú
         jednou osobou na svoj vlastný účet (napr. prevody aktív patriacich emigrantom),

      –       operácií realizovaných akoukoľvek fyzickou alebo právnickou osobou…,
      –       prístupu účastníkov trhu ku všetkým finančným technikám dostupným na trhu používaným na účely realizácie uvedených operácií.
         Napríklad pojem nadobúdania cenných papierov a iných finančných dokumentov sa nevzťahuje len na okamžité transakcie, ale aj
         na dostupné techniky obchodovania: na termínové obchody, na opčné obchody alebo obchody s opčnými listami, na swapy (výmeny)
         za iné aktíva atď. …,

      –       operácií zameraných na likvidáciu alebo prevod vytvorených aktív, na repatriáciu výsledkov ich likvidácie… alebo na okamžité
         využívanie týchto výsledkov v rámci záväzkov spoločenstva,

      –       operácií zameraných na splácanie úverov alebo pôžičiek.
      Táto nomenklatúra nepredstavuje úplný zoznam vysvetlení pojmu kapitálové pohyby, čím je odôvodnený bod XIII – F. ‚Iné kapitálové
         pohyby – rôzne‘. Preto sa nemôže vykladať ako obmedzujúca rozsah pôsobnosti zásady úplnej liberalizácie kapitálových pohybov
         uvedenej v článku 1 tejto smernice.“

      4       Predmetná nomenklatúra zahŕňa trinásť rôznych kategórií kapitálových pohybov. V bode XI s nadpisom „Pohyby kapitálu osobnej
         povahy“ sa uvádza:

      „…
      D.      Dedičstvá a odkazy
      …“
      5       Pri podpise záverečného aktu a vyhlásení konferencií zástupcov vlád o Európskej únii 7. februára 1992 prijala konferencia
         zástupcov vlád členských štátov najmä vyhlásenie o článku 73d Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES C 191, s. 99,
         ďalej len „vyhlásenie o článku 73d Zmluvy“), ktoré znie takto:

      „Konferencia potvrdzuje, že právo členských štátov použiť do príslušných ustanovení svojich daňových zákonov uvedených v článku
         73d odseku 1 tejto zmluvy sa vzťahuje len na príslušné ustanovenia, ktoré platia od konca roku 1993. Toto vyhlásenie sa však
         vzťahuje len na pohyb kapitálu a platobný styk medzi členskými štátmi [Konferencia potvrdzuje, že právo členských štátov uplatniť
         relevantné ustanovenia ich daňovej legislatívy uvedené v článku 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva
         sa týka výlučne ustanovení, ktoré existujú ku koncu roka 1993. Toto vyhlásenie je však uplatniteľné iba na pohyb kapitálu
         a platby medzi členskými štátmi – neoficiálny preklad].“

       Vnútroštátna právna úprava
      6       Podľa holandského práva je každé dedičstvo predmetom dane. Článok 1 ods. 1 zákona o dedičstve (Successiewet) z 28. júna 1956
         (Stb. 1956, č. 362, ďalej len „SW 1956“) rozlišuje podľa toho, či má poručiteľ, ktorého majetok je predmetom dedičstva, bydlisko
         v Holandsku alebo v cudzine. Toto ustanovenie uvádza:

      „Podľa tohto zákona sa vyrubujú tieto dane:
      1.      Dedičská daň z hodnoty súhrnu majetku, ktorý bol prevedený podľa dedičského práva po smrti poručiteľa, ktorý mal v čase smrti
         bydlisko v Holandsku.

      …“
      7       Článok 3 ods. 1 SW 1956 stanovuje:
      „Na holandského štátneho príslušníka, ktorý mal bydlisko v [Holandskom] kráľovstve a ktorý zomrel alebo dal dar v priebehu
         desiatich rokov po tom, čo opustil svoje bydlisko v [Holandskom] kráľovstve, sa hľadí tak, ako keby mal naďalej bydlisko v [Holandskom]
         kráľovstve v čase jeho smrti alebo darovania.“

      8       Článok 2 prvý odsek dohody medzi Švajčiarskou konfederáciou a Holandským kráľovstvom o zamedzení dvojitého zdanenia v oblasti
         daní z dedičstva, podpísanej v Haagu 12. novembra 1951 (ďalej len „dohoda“), stanovuje:

      „Nehnuteľný majetok… podlieha dani z dedičstva iba v štáte, kde sa tento majetok nachádza…“
      9       Článok 3 prvý odsek dohody upresňuje:
      „Dedený majetok, na ktorý sa neuplatní článok 2,… podlieha dani z dedičstva iba v štáte, kde mal poručiteľ svoje posledné
         bydlisko.“

      10     Pre definovanie bydliska článok 3 druhý odsek dohody odkazuje na ustanovenia dohody medzi Švajčiarskou konfederáciou a Holandským
         kráľovstvom o zamedzení dvojitého zdanenia v oblasti daní z príjmu a majetku, uzavretej v ten istý deň.

      11     Pri podpisovaní dohody strany dohody urobili niekoľko vyhlásení, ktoré tvoria neoddeliteľnú súčasť tejto dohody, z ktorých
         jedno sa týka článku 3.

      12     Toto vyhlásenie upresňuje:
      „1.      Bez ohľadu na ustanovenia článku 3 druhého odseku tejto dohody štát, ktorého bol poručiteľ štátnym príslušníkom v čase jeho
         smrti, môže vyrubiť daň z dedičstva, ako by poručiteľ mal v tomto čase svoje bydlisko tiež v tomto štáte, za podmienky, že
         poručiteľ tam mal skutočne bydlisko v priebehu 10 rokov predchádzajúcich smrti a že mal jeho štátnu príslušnosť v čase, keď
         opustil svoje bydlisko, v takom prípade časť dane, ktorú by tento štát nevyrubil, pokiaľ by poručiteľ nemal štátnu príslušnosť
         predmetného štátu v čase opustenia svojho bydliska alebo v čase svojej smrti, bude znížená o daň splatnú v inom štáte z dôvodu
         jeho bydliska.

      2.      Ustanovenie prvého odseku sa neuplatní na osoby, ktoré mali v čase ich smrti štátnu príslušnosť oboch štátov.“
      13     Podľa článku 13 rozhodnutia z roku 1989 o zamedzení dvojitého zdanenia (Besluit voorkoming dubbele belasting 1989, z 21. decembra
         1989, Stb. 1989, č. 594, ďalej len „rozhodnutie“):

      „1.      Daň z dedičstva po poručiteľovi, na ktorého sa podľa článku 3 ods. 1 SW 1956 hľadí tak, ako keby mal naďalej bydlisko v Holandsku
         v čase smrti, sa zníži o daň vyrubenú iným štátom na majetok patriaci do tohto dedičstva, ktorý nie je uvedený v článku 11,
         do výšky analogických daní vyrubených iným štátom z majetku patriaceho do dedičstva a ktoré by sa nevyrubili, keby poručiteľ
         mal skutočne v čase smrti svoje bydlisko v Holandsku. …

      2.      Výška zníženia uvedená v odseku 1 predstavuje najnižšiu sumu z nasledujúcich súm:
      a)      výška dane vyrubenej inými štátmi;
      b)      suma, ktorá v porovnaní s dedičskou daňou, ktorá by bola splatná podľa SW 1956 bez uplatnenia tohto rozhodnutia, zodpovedá
         presne pomeru medzi celkovou hodnotou majetku dedičstva uvedeného v odseku 1 tohto článku a hodnotou majetku patriaceho [do
         dedičstva] zníženého o hodnotu dlhov z podnikania, vrátane dlhov vyplývajúcich z inej účasti [na podnikaní] než účasti akcionára
         a hodnotu dlhov, ktoré nie sú spojené s podnikaním, zabezpečených záložným právom k nehnuteľnosti alebo k právu zaťažujúcemu
         nehnuteľnosť.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14     Pani van Hilten-van der Heijden zomrela 22. novembra 1997. Ako štátna príslušníčka Holandska mala bydlisko v Holandsku až
         do začiatku roku 1988, následne v Belgicku a od roku 1991 vo Švajčiarsku.

      15     Dedičstvo po uvedenej osobe pozostávalo najmä z nehnuteľností nachádzajúcich sa v Holandsku, Belgicku a Švajčiarsku, z investícií
         do cenných papierov registrovaných na burzách v Holandsku, Nemecku, Švajčiarsku a Spojených štátoch amerických, ako aj z bankových
         účtov otvorených v holandských a belgických pobočkách bankových inštitúcií so sídlom v Európskej únii a spravovaných týmito
         inštitúciami.

      16     Dedičom tejto osoby sa vyrubila daň z dedičstva vypočítaná na základe článku 3 ods. 1 SW 1956. Táto daň bola potvrdená inšpekciou
         po námietke podanej dotknutými štyrmi dedičmi.

      17     Uvedení dedičia teda podali žalobu proti tomuto rozhodnutiu na Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch.
      18     Vnútroštátny súd na úvod poznamenáva, že z odkazu na „dedičstvá a odkazy“ uvedeného v bode XI prílohy I smernice 88/361 vyplýva,
         že konanie vo veci samej sa týka kapitálových pohybov medzi tretími štátmi a členskými štátmi.

      19     Ďalej vnútroštátny súd poznamenáva, že v rozhodnutí z 12. decembra 2002 konštatoval, že článok 3 ods. 1 SW 1956 predstavuje
         vnútroštátne opatrenie, ktoré bráni voľnému pohybu kapitálu alebo ho robí menej atraktívnym. Toto ustanovenie ako také sťažuje
         vycestovanie z dôvodu znevýhodnenia súvisiaceho s nadobudnutím majetku dedičmi odo dňa emigrácie počas desiatich rokov vyplývajúceho
         z právnej domnienky, ktorú obsahuje. Holandské kráľovstvo vyberá daň z dedičstva alebo darovania počas desiatich rokov nasledujúcich
         po emigrácii holandských štátnych príslušníkov, pokiaľ sú tieto dane v zahraničí nižšie, hoci tento členský štát neposkytuje
         žiadnu náhradu ani započítanie prevyšujúceho zostatku dane z dedičstva uhradenej v zahraničí. Podľa predmetného rozhodnutia
         vydaného vnútroštátnym súdom článok 3 ods. 1 SW 1956 teda predstavuje skrytú prekážku cezhraničnému dedeniu.

      20     V tom istom rozhodnutí vnútroštátny súd navyše konštatoval, že článok 3 ods. 1 SW 1956 tiež predstavuje svojvoľnú diskrimináciu.
         Holandské právo v podstate rozlišuje medzi holandskými štátnymi príslušníkmi a štátnymi príslušníkmi iných štátov, pretože
         holandský štátny príslušník sa môže vyhnúť uplatneniu predmetného ustanovenia iba vzdaním sa občianstva. Okrem toho to isté
         ustanovenie nemôžu odôvodniť naliehavé dôvody všeobecného záujmu, pretože jeho výlučným cieľom je zabrániť, aby Holandské
         kráľovstvo prichádzalo o daň z dedičstva z dôvodu vycestovania svojich štátnych príslušníkov.

      21     Napriek tomu z judikatúry Súdneho dvora jasne nevyplýva, či sa na ustanovenie, akým je ustanovenie v konaní vo veci samej,
         vzťahuje článok 73c ods. 1 Zmluvy.

      22     Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či vyhlásenie týkajúce sa článku 73d Zmluvy predpokladá, že legislatíva uplatniteľná
         na kapitálové pohyby medzi členskými štátmi a tretími štátmi nie je chránená článkom 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy alebo či tento
         článok platí vždy pre kapitálové pohyby medzi členskými štátmi a tretími štátmi a neobmedzuje sa teda na ustanovenia existujúce
         v tejto oblasti ku koncu roka 1993.

      23     Na základe týchto úvah Gerechtshof te’s-Hertogenbosch rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Je článok 3 ods. 1 SW [1956] povoleným obmedzením v zmysle článku [73c ods. 1 Zmluvy]?
      2.      Je článok 3 ods. 1 SW [1956] zakázaným prostriedkom svojvoľnej diskriminácie alebo skrytým obmedzením voľného pohybu kapitálu
         uvedeného v článku [73d ods. 3 Zmluvy], pokiaľ sa uplatňuje na pohyb kapitálu medzi členským štátom a tretími krajinami, s ohľadom
         aj na vyhlásenie týkajúce sa [článku 73d] Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva, prijaté pri podpise Záverečného aktu
         a vyhlásení konferencií zástupcov vlád o Európskej únii zo 7. februára 1992?“

       O prejudiciálnych otázkach
       Úvodné pripomienky
      24     Svojimi otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava v konaní vo veci
         samej, patrí do pôsobnosti článku 73c ods. 1 Zmluvy a/alebo do pôsobnosti článku 73d ods. 3 Zmluvy.

      25     Predsa však, ako vyplýva z rozhodnutia samotného vnútroštátneho súdu a ako je uvedené vo všetkých pripomienkach predložených
         Súdnemu dvoru v tejto veci, pred skúmaním predmetných ustanovení Zmluvy ES je potrebné určiť, či takáto právna úprava predstavuje
         obmedzenie kapitálových pohybov v zmysle článku 73b Zmluvy ES (teraz článok 56 ES).

      26     Podľa ustálenej judikatúry môže Súdny dvor s cieľom poskytnúť potrebnú odpoveď súdu, ktorý mu podal návrh na začatie prejudiciálneho
         konania, prihliadnuť na normy práva Spoločenstva, na ktoré vnútroštátny sudca vo svojich prejudiciálnych otázkach neodkázal
         (pozri najmä rozsudky z 12. októbra 2004, Wolff & Müller, C‑60/03, Zb. s. I‑9553, bod 24, a zo 7. júla 2005, Weide, C‑153/03,
         Zb. s. I‑6017, bod 25).

      27     Preto je potrebné skúmať, či sa má článok 73b Zmluvy vykladať tak, že mu odporuje právna úprava členského štátu, akou je právna
         úprava v konaní vo veci samej, podľa ktorej sa dedičstvo po štátnom príslušníkovi tohto členského štátu, ktorý zomrel v priebehu
         desiatich rokov po presune svojho bydliska, ktoré mal v predmetnom členskom štáte, do cudziny, zdaní, ako keby mal tento štátny
         príslušník naďalej bydlisko v tomto členskom štáte, pričom daň z dedičstva sa zníži o daň vyrubenú inými štátmi.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      28     Dedičia po pani van Hilten-van der Heijden tvrdia, že článok 3 ods. 1 SW 1956 je v rozpore s článkom 73b Zmluvy. V podstate
         ide o nepriamu diskrimináciu, a prípadne nepriame obmedzenie, pretože na jednej strane sa rozlišuje podľa toho, či osoba mala
         alebo nemala pred svojou smrťou bydlisko v Holandsku, a na druhej strane toto ustanovenie nie je uplatniteľné, pokiaľ má osoba,
         ktorá opustila Holandsko, inú štátnu príslušnosť ako holandskú štátnu príslušnosť.

      29     Holandská vláda a nemecká vláda tvrdia, že predtým, ako bude možné odpovedať na položené otázky, je potrebné najprv určiť,
         či odporuje článku 73b Zmluvy právna domnienka, podľa ktorej článok 3 ods. 1 SW 1956 určuje miesto bydliska.

      30     V tejto súvislosti holandská vláda poznamenáva, že dokonca aj v oblasti dedičstiev musí vždy ísť o pohyb kapitálu. V prípade
         smrti je majetok spísaný v čase smrti a dedičské dane sú vyrubené z tohto základu. Keďže tu ešte nedošlo k pohybu kapitálu,
         ani transakcii s tým spojenej, nemôže ísť o akt súvisiaci s voľným pohybom kapitálu.

      31     Okrem toho nejde ani o diskrimináciu, ani o prekážku voľného pohybu kapitálu. Neexistuje totiž žiadna diskriminácia na základe
         štátnej príslušnosti medzi holandskými štátnymi príslušníkmi, ktorí zostávajú v Holandsku, a tými, ktorí ho opúšťajú. Okrem
         toho holandský štátny príslušník, ktorý opúšťa Holandsko, sa nachádza v inej situácii než štátny príslušník iného členského
         štátu, ktorý ho opúšťa po tom, čo tam býval.

      32     Z toho vyplýva, že článku 73b Zmluvy neodporuje právna domnienka, podľa ktorej článok 3 ods. 1 SW 1956 určuje miesto bydliska.
      33     Nemecká vláda sa domnieva, že článok 73b ods. 1 Zmluvy nie je uplatniteľný na ustanovenie, akým je článok 3 ods. 1 SW 1956,
         pretože toto ustanovenie neobmedzuje voľný pohyb kapitálu.

      34     Komisia Európskych spoločenstiev poznamenáva, že článok 3 ods. 1 SW 1956 nerobí žiadne rozlíšenie v závislosti od miesta,
         kde sa nachádza dedičstvo alebo jeho časť v čase smrti dotknutej osoby. Tento článok teda nestanovuje obmedzenie kapitálovým
         pohybom z Holandska a do Holandska. Voľný pohyb kapitálu zaručený článkom 73b a nasl. Zmluvy nie je teda v konaní vo veci
         samej sporný.

      35     Čo sa týka prípadného uplatnenia ustanovení uvedenej Zmluvy týkajúcich sa voľného pohybu osôb a slobody usadiť sa, Komisia
         pripomína, že tieto ustanovenia sú obmedzené na presídlenie v rámci Európskej únie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      36     Na úvod je potrebné pripomenúť, že aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, členské štáty ich musia uplatňovať
         v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493, bod 16, a z 10. marca
         2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Zb. s. I‑2057, bod 14).

      37     Okrem toho je potrebné pripomenúť, že článkom 73b ods. 1 Zmluvy sa vykonáva voľný pohyb kapitálu medzi členskými štátmi a medzi
         členskými štátmi a tretími štátmi. Na tento účel stanovuje v rámci ustanovení kapitoly „Kapitál a platby“, že všetky obmedzenia
         pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými štátmi a tretími krajinami sú zakázané.

      38     Preto je potrebné v prvom rade skúmať, či dedičstvá predstavujú pohyby kapitálu v zmysle článku 73b Zmluvy.
      39     V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že zmluva nedefinuje pojmy „pohyby kapitálu“ a „platby“. Napriek tomu z ustálenej
         judikatúry vyplýva, že v rozsahu, v akom článok 73b Zmluvy v podstate prebral obsah článku 1 smernice 88/361, a napriek tomu,
         že táto smernica bola prijatá na základe článkov 69 a 70 ods. 1 Zmluvy EHS (články 67 až 73 Zmluvy EHS boli nahradené článkami
         73b až 73g Zmluvy ES, teraz článkami 56 ES až 60 ES), nomenklatúra „kapitálových pohybov“, ktorá je k nej pripojená, si zachováva
         indikatívnu povahu, ktorú mala pred nadobudnutím jej účinnosti, pre definovanie pojmu kapitálové pohyby, a zároveň podľa jej
         úvodu zoznam, ktorý obsahuje, nemá taxatívnu povahu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky zo 16. marca 1999, Trummer a Mayer,
         C‑222/97, Zb. s. I‑1661, bod 21 a z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Zb.
         s. I‑2157, bod 30).

      40     Dedičstvá sa objavujú v bode XI prílohy smernice 88/361, s nadpisom „Pohyby kapitálu osobnej povahy“. Ako to poznamenal generálny
         advokát v bode 53 svojich návrhov, tento bod sa týka najmä úkonov, ktorými je prevedený celý majetok alebo časť majetku osoby
         či už počas jej života, alebo po jej smrti.

      41     Dedenie v konečnom dôsledku spočíva v prevode majetku zanechaného poručiteľom na jednu alebo viac osôb, alebo inými slovami,
         v prevode vlastníckeho práva k rozličným veciam, právam, z ktorých pozostáva dedičstvo, na dedičov.

      42     Z toho vyplýva, že dedičstvá predstavujú kapitálový pohyb v zmysle článku 73b Zmluvy (pozri v tomto zmysle tiež rozsudok z 11. decembra
         2003, Barbier, C‑364/01, Zb. s. I‑15013, bod 58), s výnimkou prípadov, keď ich podstatné prvky sa nachádzajú v jedinom členskom
         štáte.

      43     Po druhé je potrebné skúmať, či vnútroštátna právna úprava, akou je úprava v konaní vo veci samej, predstavuje obmedzenie
         pohybu kapitálu.

      44     V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že opatrenia zakázané článkom 73b ods. 1 Zmluvy, ako sú obmedzenia pohybu
         kapitálu, zahŕňajú opatrenia, ktoré odrádzajú osoby nemajúce bydlisko v členskom štáte od investovania v ňom alebo odrádzajú
         osoby majúce bydlisko v predmetnom členskom štáte od investovania v iných štátoch, kde v prípade dedenia účinkom týchto opatrení
         je zníženie hodnoty dedičstva po osobe majúcej bydlisko v inom štáte než členskom štáte, kde sa nachádza predmetný majetok
         a ktorý zdaňuje dedenie predmetného majetku (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. novembra 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93,
         Zb. s. I‑3955, bod 10; Trummer a Mayer, už citovaný, bod 26; zo 14. októbra 1999, Sandoz, C‑439/97, Zb. s. I‑7041, bod 19,
         a Barbier, už citovaný, bod 62).

      45     Vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, ktorá stanovuje, že sa dedičstvo po štátnom príslušníkovi
         členského štátu, ktorý zomrel v priebehu desiatich rokov po presune svojho bydliska, ktoré mal v predmetnom členskom štáte,
         do cudziny, zdaní, ako keby tento štátny príslušník naďalej mal bydlisko v tomto členskom štáte, pričom daň z dedičstva sa
         zníži o daň vyrubenú štátom, kde poručiteľ presunul svoje bydlisko, nepredstavuje obmedzenie pohybu kapitálu.

      46     Stanovením rovnakých podmienok zdanenia pre štátnych príslušníkov, ktorí presunuli svoje bydlisko do cudziny, a pre štátnych
         príslušníkov, ktorí zostali v predmetnom členskom štáte, takáto právna úprava nemôže odrádzať štátnych príslušníkov, ktorí
         presunuli svoje bydlisko do cudziny, od investovania do tohto členského štátu z iného štátu ani štátnych príslušníkov, ktorí
         zostali v predmetnom členskom štáte, investovať do iného štátu z predmetného členského štátu a nezávisle od miesta, kde sa
         nachádza predmetný majetok, tiež nemôže znížiť hodnotu dedičstva štátneho príslušníka, ktorý presunul svoje bydlisko do cudziny.
         Skutočnosť, že takáto právna úprava sa netýka štátnych príslušníkov, ktorí majú bydlisko v cudzine po dobu viac ako desať
         rokov, alebo štátnych príslušníkov, ktorí nikdy nemali bydlisko v predmetnom členskom štáte, je v tejto súvislosti irelevantná.
         Keďže táto právna úprava je uplatniteľná iba na štátnych príslušníkov tohto predmetného členského štátu, nemôže predstavovať
         obmedzenie pohybu kapitálu štátnych príslušníkov iných členských štátov.

      47     Čo sa týka rozdielneho zaobchádzania medzi štátnymi príslušníkmi s bydliskom v predmetnom členskom štáte a štátnymi príslušníkmi
         s bydliskom v iných členských štátoch, ktoré je dôsledkom takej vnútroštátnej právnej úpravy, akou je právna úprava v konaní
         vo veci samej, je potrebné poznamenať, že takéto rozlišovanie na účely rozdelenia daňových kompetencií sa nemôže považovať
         za predstavujúce diskrimináciu zakázanú podľa článku 73b Zmluvy. Vzhľadom na neexistenciu opatrení zameraných na zjednotenie
         alebo harmonizáciu v rámci Spoločenstva toto rozlišovanie vyplýva z právomoci členských štátov definovať zmluvným alebo jednostranným
         spôsobom kritériá rozdelenia daňových kompetencií [pozri v tomto zmysle, čo sa týka článku 48 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok
         39 ES), rozsudok z 12. mája 1998, Gilly, C‑336/96, Zb. s. I‑2793, bod 30, a čo sa týka článkov 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz
         článok 43 ES) a 58 Zmluvy ES (teraz článok 48 ES), rozsudok z 21. septembra 1999, Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161,
         bod 57].

      48     Okrem toho Súdny dvor už mal príležitosť konštatovať, že na účely rozdelenia daňových kompetencií nie je neprimerané, keď
         sa členské štáty inšpirujú medzinárodnou praxou a najmä modelovými zmluvami vypracovanými Organizáciou pre hospodársku spoluprácu
         a rozvoj (OECD) (pozri rozsudok Gilly, už citovaný, bod 31). Ako to uviedla holandská vláda, právna úprava sporná v konaní
         vo veci samej je v súlade s komentárom k modelovej zmluve o dvojitom zdanení týkajúcom sa dedičstiev a darov (správa výboru
         pre daňové veci OECD, 1982). Z komentára k článkom 4, 7, 9A a 9B predmetnej modelovej zmluvy vyplýva, že tento typ právnej
         úpravy nachádza svoje odôvodnenie v snahe predísť forme daňového úniku, ktorou štátny príslušník jedného štátu v očakávaní
         svojej smrti presunie svoje bydlisko do iného štátu, kde je daň nižšia. Komentáre spresňujú, že dvojité zdanenie je vylúčené
         systémom daňových úverov a že maximálna povolená lehota je desať rokov vzhľadom na to, že predchádzanie daňového úniku je
         odôvodnené, iba ak k smrti dôjde v krátkom období po zmene bydliska. Rovnaké komentáre okrem toho uvádzajú, že rozsah môže
         byť rozšírený tak, aby pokrýval nielen štátnych príslušníkov predmetného štátu, ale aj osoby majúce v ňom pobyt, ktoré nemajú
         štátnu príslušnosť tohto štátu.

      49     V tomto kontexte je potrebné poznamenať, že jednoduchý presun bydliska z jedného štátu do iného nepatrí do pôsobnosti článku
         73b Zmluvy. Ako to uviedol generálny advokát v bode 58 svojich návrhov, samotný takýto presun bydliska so sebou neprináša
         finančné operácie alebo prevody vlastníctva a nemá tiež iné charakteristiky kapitálového pohybu, ktoré vyplývajú z prílohy
         I smernice 88/361.

      50     Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá by odradzovala štátnych príslušníkov, ktorí chcú presunúť svoje bydlisko
         do iného štátu, a teda by bránila ich právu na voľný pohyb, nemôže z tohto jediného dôvodu predstavovať obmedzenie pohybu
         kapitálu v zmysle článku 73b Zmluvy.

      51     Na položené otázky je teda potrebné odpovedať, že článok 73b Zmluvy sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje právna úprava
         členského štátu, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, podľa ktorej sa dedičstvo po štátnom príslušníkovi tohto členského
         štátu, ktorý zomrel v priebehu desiatich rokov po presune svojho bydliska, ktoré mal v predmetnom členskom štáte, do cudziny,
         zdaní, ako keby mal tento štátny príslušník naďalej bydlisko v tomto členskom štáte, pričom daň z dedičstva sa zníži o daň
         vyrubenú inými štátmi.

      52     Z toho vyplýva, že nie je potrebné odpovedať na prejudiciálne otázky týkajúce sa článkov 73c a 73d Zmluvy.
       O trovách
      53     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 73b Zmluvy ES (teraz článok 56 ES) sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje právna úprava členského štátu, akou
            je právna úprava v konaní vo veci samej, podľa ktorej sa dedičstvo po štátnom príslušníkovi tohto členského štátu, ktorý zomrel
            v priebehu desiatich rokov po presune svojho bydliska, ktoré mal v predmetnom členskom štáte, do cudziny, zdaní, ako keby
            mal tento štátny príslušník naďalej bydlisko v tomto členskom štáte, pričom daň z dedičstva sa zníži o daň vyrubenú inými
            štátmi.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) z 11. júla 2007. # El Corte Inglés, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva PiraÑAM diseño original Juan Bolaños - Skoršie národné slovné ochranné známky PIRANHA - Relatívne dôvody zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť výrobkov - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-443/05.

text:
      Vec T‑443/05
      El Corte Inglés, SA
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
      (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva PiraÑAM diseño original Juan Bolaños – Skoršie národné slovné ochranné známky PIRANHA – Relatívne dôvody zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť výrobkov – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      2.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      1.      Pri posudzovaní podobnosti medzi dotknutými výrobkami alebo dotknutými službami podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva je potrebné zohľadniť všetky rozhodujúce okolnosti, ktorými sa vyznačuje vzťah medzi
         tovarmi alebo službami, pričom tieto okolnosti zahŕňajú predovšetkým ich povahu, určenie, používanie, ako aj konkurenčný alebo
         doplňujúci charakter. Môžu sa tiež zohľadniť iné okolnosti, ako napríklad distribučné kanály dotknutých výrobkov.

      V tejto súvislosti sa dopĺňajú tie výrobky, medzi ktorými existuje úzky vzťah v tom zmysle, že jeden je nevyhnutný alebo dôležitý
         pre použitie druhého tak, že spotrebitelia si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov pripadá rovnakému podniku.

      Výrobky ako obuv, oblečenie, klobúky alebo tašky môžu plniť okrem ich hlavnej úlohy aj spoločnú estetickú úlohu tým, že spoločne
         prispievajú k imidžu daného spotrebiteľa. Vnímanie týchto vzťahov medzi nimi sa teda musí posudzovať s prihliadnutím na snahu
         o zosúladenie pri prezentácii tohto imidžu, ktorá obsahuje zosúladenie viacerých zložiek pri ich vytvorení alebo pri ich kúpe
         spotrebiteľom. Toto zosúladenie môže byť dôležité najmä medzi oblečením, obuvou a pokrývkami hlavy patriacimi do triedy 25
         Niceskej dohody a rôznymi súčasťami oblečenia, ktoré ich dopĺňajú, ako tašky patriace do triedy 18 v zmysle uvedenej dohody.
         Toto zosúladenie závisí od daného spotrebiteľa a povahy aktivity, pre ktorú si tento imidž vytvára (práca, šport či záľuby)
         alebo marketingových zámerov hospodárskych subjektov v danom odvetví. Okolnosť, že výrobky sú často predávané v rovnakých
         špecializovaných predajných miestach, môže u daného spotrebiteľa vyvolať dojem, že existuje úzka súvislosť medzi týmito výrobkami
         a že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov pripadá rovnakému podniku.

      Z toho vyplýva, že niektorí spotrebitelia nadobudnú dojem, že existuje úzky vzťah medzi oblečením, obuvou a pokrývkami hlavy
         patriacimi do skupiny 25 a doplnkami oblečenia, ktoré sú „výrobkami z kože a z imitácie kože, ktoré nepatria do iných tried“,
         patriacimi do triedy 18, a teda si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov pripadá rovnakému podniku. Preto
         uvedené výrobky patriace do triedy 25 vykazujú určitý stupeň podobnosti, ktorý nemožno považovať za nízky, s doplnkami oblečenia,
         ktoré sú „výrobkami z kože a z imitácie kože, ktoré nepatria do iných tried“, patriacimi do triedy 18.

      (pozri body 37, 48 až 51)
      2.      Nemožno uzavrieť, že neexistuje pravdepodobnosť zámeny príslušnou skupinou verejnosti medzi obrazovým označením PiraÑAM diseño
         original Juan Bolaños, o ktorého zápis ako ochrannej známky Spoločenstva sa žiada pre „oblečenie, obuv, pokrývky hlavy“ patriace
         do triedy 25 v zmysle Niceskej dohody a slovnými ochrannými známkami PIRANHA, skôr zapísanými v Španielsku pre „kožu a imitácie
         kože, výrobky vyrobené z týchto materiálov, ktoré nepatria do iných tried“ patriace do triedy 18 podľa uvedenej dohody, len
         na základe porovnania dotknutých výrobkov, pokiaľ výrobky označené ochrannou známkou, ktorej zápis sa žiada, patriace do triedy
         25, vykazujú určitý stupeň podobnosti, ktorý nemožno považovať za nízky, s doplnkami oblečenia, ktoré sú „výrobkami z kože
         a z imitácie kože, ktoré nepatria do iných tried“, patriacimi do triedy 18. Nemožno sa domnievať, že neexistuje nijaká pravdepodobnosť
         zámeny, bez toho, aby sa najprv posúdila možná podobnosť označení.

      (pozri body 40, 47, 51, 52)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
      z 11. júla 2007 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva PiraÑAM diseño original Juan Bolaños – Skoršie národné slovné ochranné známky PIRANHA – Relatívne dôvody zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť výrobkov – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Vo veci T‑443/05,
      El Corte Inglés, SA, so sídlom v Madride (Španielsko), v zastúpení: J. Rivas Zurdo, advokát,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: J. García Murillo, splnomocnená zástupkyňa,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Súdom prvého stupňa:
      Juan Bolaños Sabri, bydliskom v Torrellane (Španielsko), v zastúpení: P. López Ronda a G. Marín Raigal, advokáti,

      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 21. septembra 2005 (vec R 1191/2004-1),
         týkajúcemu sa námietkového konania medzi El Corte Inglés, SA, a Juan Bolaños Sabri,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (štvrtá rozšírená komora),

      v zložení: predseda komory H. Legal, sudcovia I. Wiszniewska‑Białecka, V. Vadapalas, E. Moavero Milanesi a N. Wahl,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 16. decembra 2005,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 24. júla 2006,
      po pojednávaní z 10. mája 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Dňa 9. novembra 2001 podal vedľajší účastník konania na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
         prihlášku ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva
         (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2        Ochranná známka, ktorej zápis sa žiadal, je obrazové označenie so slovným prvkom „PiraÑAM diseño original Juan Bolaños“, zobrazené
         takto:

      3        Výrobky, pre ktoré sa požaduje zápis, patria do tried 16, 21 a 25 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov
         a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „Niceská dohoda“) a zodpovedajú tomuto
         opisu:

      –        trieda 16: „Papier, lepenka a výrobky vyrobené z týchto materiálov, ktoré nie sú zaradené v iných triedach; tlačoviny, telefónne
         zoznamy, príručky; kníhviazačský materiál; fotografie; potreby na písanie; lepidlá (lepiace materiály) na kancelárske účely
         alebo na použitie v domácnosti; potreby pre umelcov; štetce; potreby na písanie a kancelárske pomôcky (s výnimkou nábytku);
         učebný materiál (s výnimkou prístrojov); obalové materiály z plastu (ktoré nie sú zaradené v iných triedach); hracie karty;
         tlačové písmo; tlačiarenské štočky“,

      –        trieda 21: „Kuchynské náradie a nádoby a náradie a nádoby pre domácnosť (nevyrobené z drahých kovov alebo bez povrchovej úpravy
         drahými kovmi); hrebene a špongie; kefy (s výnimkou štetcov); materiál na výrobu kief; výrobky na čistenie; oceľová vlna;
         sklo ako surovina alebo polotovar (s výnimkou stavebného skla); sklenené výrobky, porcelán a hrnčiarsky tovar, ktoré nie sú
         zaradené do iných tried“,

      –        trieda 25: „Oblečenie, obuv, pokrývky hlavy“.
      4        Táto prihláška bola uverejnená 23. septembra 2002 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 76/2002.

      5        Dňa 28. novembra 2002 podal žalobca námietku proti prihláške. Námietka sa zakladala na existencii skorších španielskych slovných
         ochranných známok PIRANHA, a to:

      –        ochranná známka č. 790520, zapísaná 28. februára 1978 pre výrobky patriace do triedy 25: „odevné výrobky vrátane vysokej obuvi,
         obuvi a papúč“,

      –        ochranná známka č. 2116007, zapísaná 20. marca 1998 pre výrobky patriace do triedy 18: „koža a imitácie kože, výrobky vyrobené
         z týchto materiálov, ktoré nepatria do iných tried; kožušiny; lodné kufre a kufre; dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice;
         jazdecké bičíky, postroje a sedlá“.

      6        Námietka smerovala proti všetkým výrobkom uvedeným v prihláške ochrannej známky.

      7        Na podporu námietky boli uplatnené dôvody uvedené v článku 8 ods. 1 písm. b) a ods. 5 nariadenia č. 40/94. Žalobca uviedol,
         že existuje pravdepodobnosť zámeny vzhľadom na podobnosť medzi dotknutými ochrannými známkami a na podobnosť medzi výrobkami
         označenými ochrannou známkou, ktorej zápis sa žiadal, a skoršou ochrannou známkou, ako aj jej dobrým menom.

      8        Dňa 1. júla 2004 ÚHVT zaslal žalobcovi žiadosť, aby predložil dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky č. 790520. Námietkové
         oddelenie, keďže mu nebol tento dôkaz predložený v stanovenej lehote, rozhodlo len na základe dôkazov, ktoré malo k dispozícii.

      9        Rozhodnutím z 29. októbra 2004 námietkové oddelenie čiastočne vyhovelo námietke pre „oblečenie, obuv“ a „pokrývky hlavy“ patriace
         do triedy 25, a to zamietnutím prihlášky pre tieto výrobky. Námietkové oddelenie sa domnievalo, že výrobky, pre ktoré sa zápis
         ochrannej známky žiadal, patriace do triedy 25, a výrobky, na ktoré sa vzťahovala skoršia ochranná známka č. 2116007, patriace
         do triedy 18, vykazovali určitú mieru podobnosti. Porovnanie týchto označení ukázalo zjavné vizuálne a koncepčné podobnosti,
         ako aj určitú fonetickú zhodnosť. Námietkové oddelenie teda konštatovalo existenciu pravdepodobnosti zámeny.

      10      Námietkové oddelenie zamietlo námietku v rozsahu, v akom sa týkala výrobkov patriacich do tried 16 a 21, keďže sa podľa článku
         8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 nepredložil dôkaz preukazujúci dobré meno skoršej ochrannej známky.

      11      Dňa 27. novembra 2002 podal vedľajší účastník konania podľa článkov 57 až 62 nariadenia č. 40/94 na ÚHVT odvolanie proti rozhodnutiu
         námietkového oddelenia.

      12      Rozhodnutím z 21. septembra 2005 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát ÚHVT vyhovel odvolaniu a zamietol
         námietku v celom rozsahu. Odvolací senát usúdil, že dotknuté výrobky majú odlišnú povahu a účel, že sú výrobkami rozdielnych
         výrobcov a sú predávané prostredníctvom rozdielnych distribučných kanálov. Podľa odvolacieho senátu neexistuje konkurenčný
         ani substitučný vzťah medzi týmito výrobkami, a preto ich nemožno považovať za podobné. Okrem toho estetické dopĺňanie medzi
         tovarmi je príliš subjektívne na to, aby sa zohľadnilo. Keďže nebola splnená podmienka podobnosti tovarov, potrebná na preukázanie
         existencie pravdepodobnosti zámeny na dotknutom území, odvolací senát nepovažoval za potrebné preskúmať stupeň prípadnej podobnosti
         alebo zhodnosti medzi dotknutými označeniami.

       Návrhy účastníkov konania
      13      Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        nariadil ÚHVT zamietnuť prihlášku ochrannej známky Spoločenstva PiraÑAM diseño original Juan Bolaños pre tovary patriace do
         triedy 25,

      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      14      ÚHVT vo svojich písomných vyjadreniach navrhol, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        vrátil vec odvolaciemu senátu, aby posúdil váhu vzťahu medzi dotknutými výrobkami pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny
         v tejto veci,

      –        zaviazal každého účastníka konania na znášanie vlastných trov konania,
      alebo subsidiárne, aby Súd prvého stupňa:
      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      15      Na pojednávaní ÚHVT uviedol, že jeho návrhy sa majú vykladať v tom zmysle, že posúdenie prenecháva na úvahu Súdu prvého stupňa.

      16      Na pojednávaní vedľajší účastník konania navrhol, aby Súd prvého stupňa žalobu zamietol.

       Právny stav
       O prípustnosti niektorých návrhov účastníkov konania
       Tvrdenia účastníkov konania
      17      ÚHVT uvádza, že žalobcov návrh, aby mu Súd prvého stupňa výslovne nariadil zamietnuť prihlášku ochrannej známky Spoločenstva
         PiraÑAM diseño original Juan Bolaños, je neprípustný. Pripomína, že neprináleží Súdu prvého stupňa, aby ukladal ÚHVT príkazy,
         ale ÚHVT má vyvodiť dôsledky z výrokovej časti, ako aj z odôvodnenia rozsudku.

      18      ÚHVT, pokiaľ ide o jeho návrhy, tvrdí, že mu nič nebráni v tom, aby sa pripojil k návrhom žalobcu alebo aby posúdenie prenechal
         na úvahu Súdu prvého stupňa, pričom mu na objasnenie poskytol všetko, čo považoval za vhodné.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      19      Svojím druhým žalobným návrhom žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa nariadil ÚHVT zamietnuť prihlášku ochrannej známky
         Spoločenstva PiraÑAM diseño original Juan Bolaños pre výrobky patriace do triedy 25.

      20      Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že v rámci žaloby podanej na súd Spoločenstva proti rozhodnutiu odvolacieho
         senátu ÚHVT je tento povinný v súlade s článkom 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94 prijať opatrenia nevyhnutné na vykonanie rozsudku
         Súdu prvého stupňa. Z tohto dôvodu neprináleží Súdu prvého stupňa, aby ukladal ÚHVT príkazy, ale ÚHVT má vyvodiť dôsledky
         z výrokovej časti, ako aj z odôvodnenia rozsudku Súdu prvého stupňa [rozsudky Súdu prvého stupňa z 31. januára 2001, Mitsubishi
         HiTec Paper Bielefeld/ÚHVT (Giroform), T‑331/99, Zb. s. II‑433, bod 33, a z 5. apríla 2006, Madaus/ÚHVT – Optima Healthcare
         (ECHINAID), T‑202/04, Zb. s. II‑1115, bod 14]. Návrh žalobcu, ktorým sa navrhuje, aby Súd prvého stupňa nariadil ÚHVT zamietnuť
         prihlášku ochrannej známky, je z tohto dôvodu neprípustný.

      21      Pokiaľ ide o návrh ÚHVT, podľa ktorého tento prenecháva posúdenie na úvahu Súdu prvého stupňa, treba pripomenúť, že ÚHVT nič
         nebráni v tom, aby sa pripojil k návrhom žalobcu alebo aby posúdenie prenechal na úvahu Súdu prvého stupňa, pričom mu na objasnenie
         poskytol všetko, čo považoval za vhodné [rozsudky Súdu prvého stupňa z 30. júna 2004, GE Betz/ÚHVT – Atofina Chemicals (BIOMATE),
         T‑107/02, Zb. s. II‑1845, bod 36, a zo 16. januára 2007, Calavo Growers/ÚHVT – Calvo Sanz (Calvo), T‑53/05, Zb. s. II‑37,
         bod 27]. Naproti tomu nemôže podávať návrhy požadujúce zrušenie alebo zmenu rozhodnutia odvolacieho senátu v bode, ktorý nebol
         uvedený v žalobe, ako ani nemôže uplatňovať dôvody, ktoré neobsahovala žaloba [rozsudok Súdu prvého stupňa z 25. októbra 2005,
         Peek & Cloppenburg/ÚHVT (Cloppenburg), T‑379/03, Zb. s. II‑4633, bod 22].

      22      Keďže ÚHVT prenechal posúdenie na úvahu Súdu prvého stupňa, jeho návrhy sú prípustné.

       O veci samej
      23      Na podporu svojho návrhu na zrušenie rozhodnutia žalobca uvádza jediný dôvod, založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94.

       Tvrdenia účastníkov konania
      24      Žalobca tvrdí, že odvolací senát nesprávne usúdil, že neexistuje nijaká podobnosť medzi výrobkami označenými známkou, ktorej
         zápis sa žiada, patriacimi do triedy 25, a výrobkami, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, patriacimi do triedy 18.
         Pripomína, že zatriedenie výrobkov a služieb slúži výhradne na administratívne účely a že pri posudzovaní ich podobnosti sú
         rozhodujúce vzťahy medzi dotknutými výrobkami, a nie ich zatriedenie podľa Niceskej dohody do jednotlivých tried. V tejto
         veci odvolací senát automaticky použil veľmi všeobecné a abstraktné kritériá. Okolnosti spôsobujúce podobnosť výrobkov, medzi
         ktoré patrí ich povaha, určenie, použitie, ich konkurenčný alebo doplňujúci charakter, nie sú nikdy absolútne ani vylučujúce
         existenciu iných okolností.

      25      S ohľadom na osobitosť tejto veci a najmä na to, že výrobky patria do odvetvia módy, podobnosť výrobkov sa musí posudzovať
         z pohľadu dotknutých spotrebiteľov. Tí si vytvárajú úzku súvislosť medzi dotknutými výrobkami z dôvodu ich spoločnej estetickej
         funkcie. Z tohto pohľadu žalobca uvádza, že odvolací senát nezvážil dostatočne dôležitosť estetických požiadaviek modernej
         spoločnosti. Vnímanie podobnosti medzi uvedenými výrobkami spotrebiteľmi je navyše posilnené okolnosťou, že často pochádzajú
         z rovnakých distribučných a predajných okruhov a neraz sú z rovnakých materiálov patriacich do triedy 18, t. j. z kože.

      26      Dotknuté výrobky teda spájajú vzťahy dostatočné na to, aby ich bolo možné považovať za podobné. Žalobca pripomína, že ÚHVT
         v predchádzajúcom súdnom konaní bránil tvrdenie existencie doplňujúceho charakteru medzi výrobkami patriacimi do triedy 25
         a výrobkami z kože a z imitácie kože nezaradenými do iných tried a patriacimi do triedy 18 z dôvodu ich spoločného estetického
         rozmeru. Tento ich doplňujúci charakter sa vzťahuje na všetky výrobky triedy 18.

      27      Žalobca zdôrazňuje, že kolidujúce označenia sú tiež podobné, a z toho vyvodzuje, že je potrebné uplatniť článok 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94.

      28      ÚHVT rozlišuje na účely posúdenia podobnosti výrobkov triedy 25 s výrobkami patriacimi do triedy 18 dve skupiny výrobkov patriacich
         do triedy 18.

      29      Čo sa týka na jednej strane výrobkov vyrobených z kože a z imitácie kože nezahrnutých v iných triedach a patriacich do tried
         18, ako aj osobných doplnkov, ÚHVT sa domnieva, že okrem ich základnej funkcie majú aj istú dekoratívnu, okrasnú a estetickú
         funkciu, ktorá hrá rozhodujúcu úlohu pri ich kúpe. Okrem toho tieto výrobky bývajú vyrobené z rovnakých materiálov a predávané
         na rovnakých predajných miestach ako výrobky triedy 25. Preto tieto výrobky majú viac ako jeden spoločný prvok, čiže existuje
         medzi nimi aspoň nízky stupeň podobnosti. Odvolací senát teda porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, keď rozhodol,
         že odlišnosť medzi týmito výrobkami je taká, že vylučuje akúkoľvek pravdepodobnosť zámeny príslušnou skupinou verejnosti.

      30      Ďalej ÚHVT žiada Súd prvého stupňa uviesť, či abstraktné preskúmanie týchto výrobkov môže preukázať, že medzi nimi existuje
         alebo môže existovať určitá podobnosť spôsobená možným doplňujúcim vzťahom, a prípadne spresnil, aké sú nevyhnutné podmienky,
         čo sa týka ostatných okolností umožňujúcich preukázať existenciu pravdepodobnosti zámeny na určitom území.

      31      Potvrdil, že v rámci predchádzajúcich súdnych konaní bránil tvrdenie existencie úzkeho doplňujúceho vzťahu medzi niektorými
         výrobkami triedy 18 ako tašky, náprsné tašky, peňaženky a iné doplnky vyrobené z kože alebo z imitácie kože, ktoré sú uvedené
         medzi výrobkami z kože a z imitácie kože nezahrnutými v iných triedach označených skoršou ochrannou známkou, a oblečením,
         obuvou a pokrývkami hlavy označenými ochrannou známkou, ktorej zápis sa žiada. Takéto tvrdenie nie je v rozpore s judikatúrou
         Súdu prvého stupňa.

      32      Čo sa týka na druhej strane iných výrobkov triedy 18 (koža a imitácie kože, výrobky vyrobené z týchto materiálov, ktoré nepatria
         do iných tried; zvieracie kožušiny; lodné kufre a kufre; dáždniky, slnečníky a vychádzkové palice; jazdecké bičíky, postroje
         a sedlá), ÚHVT sa domnieva, že sú dostatočne vzdialené výrobkom triedy 25 a že vo vzťahu k nim nie je estetická zložka rozhodujúca.

      33      Na pojednávaní vedľajší účastník konania tvrdil, že odvolací senát správne posúdil judikatúru, keď nepovažoval dotknuté výrobky
         za podobné. V zásade sa domnieva, že distribučné kanály dotknutých výrobkov sú vo všeobecnosti rozdielne. Navyše estetický
         doplňujúci charakter by bol veľmi nejasným kritériom na to, aby sa mohol zohľadniť. Okrem toho usudzuje, že vzhľadom na to,
         že dotknuté označenia majú iba malú podobnosť, nemôže v nijakom prípade existovať pravdepodobnosť zámeny príslušnou skupinou
         verejnosti.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      34      Podľa ustanovení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky nebude
         ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, zapísaná, „ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou
         a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť výmeny
         [zámeny – neoficiálny preklad] zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť výmeny [zámeny
         – neoficiálny preklad] zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou“. Ďalej podľa ustanovení článku 8 ods. 1 písm. a) bodu
         ii) nariadenia č. 40/94 sa pod skoršími ochrannými známkami chápu ochranné známky zapísané v členskom štáte s dátumom podania
         prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky Spoločenstva.

      35      Podľa ustálenej judikatúry sa pravdepodobnosť zámeny, ktorá predstavuje pravdepodobnosť, keď sa verejnosť môže domnievať,
         že predmetné výrobky alebo služby pochádzajú od jedného podniku, prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené, musí
         posudzovať celkovo so zohľadnením všetkých rozhodujúcich okolností prejednávanej veci [pozri, pokiaľ ide o výklad článku 4
         ods. 1 písm. b) smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných
         známok (Ú. v. ES L 40, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92), ktorého normatívny obsah je v podstate zhodný s obsahom článku 8 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94, rozsudky Súdneho dvora z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507, bod 29, a z 22. júna
         1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Zb. s. I‑3819, body 17; pokiaľ ide o výklad článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94,
         rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Oberhauser/ÚHVT – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Zb. s. II‑4359, body
         25 a 26].

      36      Toto celkové posúdenie predpokladá určitú vzájomnú závislosť medzi zohľadňovanými okolnosťami a najmä medzi podobnosťou ochranných
         známok a podobnosťou výrobkov alebo služieb, ktoré označujú. Nízky stupeň podobnosti medzi označenými výrobkami alebo službami
         môže byť vyvážený vysokým stupňom podobnosti medzi ochrannými známkami a naopak (rozsudky Canon, už citovaný v bode 35 vyššie,
         bod 17, a Fifties, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 27).

      37      Pri posudzovaní podobnosti medzi dotknutými výrobkami je potrebné zohľadniť všetky rozhodujúce okolnosti, ktorými sa vyznačuje
         vzťah medzi tovarmi alebo službami, pričom tieto okolnosti zahŕňajú predovšetkým ich povahu, určenie, používanie, ako aj konkurenčný
         alebo doplňujúci charakter (rozsudok Canon, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 23). Môžu sa tiež zohľadniť iné okolnosti, ako
         napríklad distribučné kanály dotknutých výrobkov [rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. apríla 2005, Ampafrance/ÚHVT – Johnson
         & Johnson (monBeBé), T‑164/03, Zb. s. II‑1401, bod 53].

      38      Podľa pravidla 2 ods. 4 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (ES) č. 40/94
         o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189), zatriedenie výrobkov a služieb podľa Niceskej
         dohody slúži výhradne na administratívne účely. Výrobky sa nemôžu považovať za rozdielne len z dôvodu, že sú uvedené v rôznych
         triedach.

      39      Zákonnosť napadnutého rozhodnutia sa teda musí preskúmať práve vo svetle týchto úvah.

      40      Treba zdôrazniť, že odvolací senát vylúčil akúkoľvek pravdepodobnosť zámeny príslušnou skupinou verejnosti len na základe
         porovnania dotknutých výrobkov. Podobnosť, aj keď len nízka, ukladá odvolaciemu senátu povinnosť overiť, či nemôže spôsobiť
         medzi spotrebiteľmi pravdepodobnosť zámeny, čo sa týka pôvodu týchto výrobkov.

      41      Treba teda overiť, či je dôvodné posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého dotknuté výrobky nie sú podobné.

      42      Po prvé výrobky patriace do triedy 25 a výrobky patriace do triedy 18 sú často vyrábané z rovnakého materiálu, a síce z kože
         alebo z imitácie kože. Táto okolnosť sa môže zohľadniť pri posudzovaní podobnosti výrobkov. S ohľadom na rozmanitosť výrobkov,
         ktoré môžu byť vyrábané z kože alebo z imitácie kože, však táto okolnosť sama osebe nestačí na to, aby preukázala podobnosť
         výrobkov [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 1. marca 2005, Sergio Rossi/ÚHVT – Sissi Rossi (SISSI ROSSI),
         T‑169/03, Zb. s. II‑685, bod 55].

      43      Po druhé sa zdá, že distribučné kanály niektorých dotknutých výrobkov sú rovnaké. V každom prípade sa musí rozlišovať, či
         sú výrobky triedy 25 porovnateľné s jednou alebo druhou skupinou výrobkov triedy 18 stanovených ÚHVT.

      44      Na jednej strane, pokiaľ ide o druhú skupinu výrobkov triedy 18 (koža a imitácie kože; kožušiny; lodné kufre a kufre; dáždniky,
         slnečníky a vychádzkové palice; jazdecké bičíky, postroje a sedlá), odvolací senát správne uviedol, že distribučné kanály
         sú iné ako tie, ktoré sa používajú na distribúciu výrobkov triedy 25. Skutočnosť, že tieto dve triedy výrobkov môžu byť predávané
         v tých istých obchodných zariadeniach, ako napríklad v obchodných domoch alebo supermarketoch, nemá osobitný význam, keďže
         v takýchto obchodoch je možné nájsť výrobky veľmi odlišnej povahy bez toho, aby im spotrebitelia automaticky prisudzovali
         rovnaký pôvod [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2004, El Corte Inglés/ÚHVT – Pucci (EMILIO
         PUCCI), T‑8/03, Zb. s. II‑4297, bod 43].

      45      Na druhej strane, pokiaľ ide o prvú skupinu výrobkov triedy 18, a to výrobky z kože a z imitácie kože, ktoré nepatria do iných
         tried, napríklad tašky, peňaženky, náprsné tašky, treba zdôrazniť, že tieto výrobky sú často predávané spolu s výrobkami triedy
         25 v predajných miestach, ktoré nie sú iba veľkoobchodnými spoločnosťami, ale aj špecializovanými obchodmi. Ide o okolnosť,
         ktorá sa musí zohľadniť pri posudzovaní podobnosti týchto výrobkov.

      46      Je potrebné pripomenúť, že Súd prvého stupňa už potvrdil nízky stupeň podobnosti medzi výrobkami „dámska kabelka“ a „dámska
         obuv“ (rozsudok SISSI ROSSI, už citovaný v bode 42 vyššie, bod 68). Tento záver musí byť rozšírený aj na vzťahy medzi výrobkami
         označenými ochrannou známkou, ktorej zápis sa žiada, patriacimi do triedy 25, a výrobkami z kože a z imitácie kože, ktoré
         nepatria do iných tried, patriacimi do triedy 18 a označenými skoršou ochrannou známkou.

      47      Vzhľadom na uvedené treba konštatovať, že existuje nízky stupeň podobnosti medzi výrobkami triedy 25 a prvou skupinou výrobkov
         triedy 18. V dôsledku toho odvolací senát nemohol vylúčiť akúkoľvek pravdepodobnosť zámeny príslušnou skupinou verejnosti
         len na základe porovnania dotknutých výrobkov.

      48      Čo sa týka možného doplňujúceho charakteru výrobkov oblečenia, obuvi a pokrývok hlavy patriacich do skupiny 25 a „kože a imitácie
         kože, výrobkov vyrobených z týchto materiálov, ktoré nepatria do iných tried“, patriacich do triedy 18, je potrebné pripomenúť,
         že podľa judikatúry sa dopĺňajú tie výrobky, medzi ktorými existuje úzky vzťah v tom zmysle, že jeden je nevyhnutný alebo
         dôležitý pre použitie druhého tak, že spotrebitelia si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov pripadá rovnakému
         podniku (rozsudok SISSI ROSSI, už citovaný v bode 42 vyššie, bod 60).

      49      Výrobky ako obuv, oblečenie, klobúky alebo tašky môžu plniť okrem ich hlavnej úlohy aj spoločnú estetickú úlohu tým, že spoločne
         prispievajú k imidžu daného spotrebiteľa.

      50      Vnímanie týchto vzťahov medzi nimi sa teda musí posudzovať s prihliadnutím na snahu o zosúladenie pri prezentácii tohto imidžu,
         ktorá obsahuje zosúladenie viacerých zložiek pri ich vytvorení alebo pri ich kúpe spotrebiteľom. Toto zosúladenie môže byť
         dôležité najmä medzi oblečením, obuvou a pokrývkami hlavy patriacimi do triedy 25 a rôznymi súčasťami oblečenia, ktoré ich
         dopĺňajú, ako tašky patriace do triedy 18. Toto zosúladenie závisí od daného spotrebiteľa a povahy aktivity, pre ktorú si
         tento imidž vytvára (práca, šport či záľuby) alebo marketingových zámerov hospodárskych subjektov v danom odvetví. Okolnosť,
         že výrobky sú často predávané v rovnakých špecializovaných predajných miestach, môže u daného spotrebiteľa vyvolať dojem,
         že existuje úzka súvislosť medzi týmito výrobkami a že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov pripadá rovnakému podniku.

      51      Z toho vyplýva, že niektorí spotrebitelia nadobudnú dojem, že existuje úzky vzťah medzi oblečením, obuvou a pokrývkami hlavy
         patriacimi do skupiny 25 a doplnkami oblečenia, ktoré sú „výrobkami z kože a z imitácie kože, ktoré nepatria do iných tried“,
         patriacimi do triedy 18, a teda si môžu myslieť, že zodpovednosť za výrobu oboch výrobkov pripadá rovnakému podniku. Preto
         výrobky označené ochrannou známkou, ktorej zápis sa žiada, patriace do triedy 25, vykazujú určitý stupeň podobnosti, ktorý
         nemožno považovať za nízky, s doplnkami oblečenia, ktoré sú „výrobkami z kože a z imitácie kože, ktoré nepatria do iných tried“,
         patriacimi do triedy 18.

      52      Odvolací senát teda nesprávne posúdil, že v tejto veci neexistovala nijaká pravdepodobnosť zámeny, bez toho, aby najprv posúdil
         možnú podobnosť označení.

      53      Vzhľadom na uvedené treba vyhovieť tomuto jedinému dôvodu, založenému na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94,
         a v dôsledku toho zrušiť napadnuté rozhodnutie.

       O trovách
      54      Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

      55      Keďže rozhodnutie odvolacieho senátu sa zrušilo a ÚHVT bez ohľadu na zmysel jeho návrhov nemal vo veci úspech, je opodstatnené
         zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom žalobcu. Vedľajší účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, znáša
         vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (štvrtá rozšírená komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 21. septembra
            2005 (vec R 1191/2004-1) sa zrušuje.
      2.      ÚHVT znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania El Corte Inglés, SA.
      3.      Juan Bolaños Sabri znáša vlastné trovy konania.

               Legal

               Wiszniewska-Białecka

               Vadapalas

               Moavero Milanesi

                     Wahl

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 11. júla 2007.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     H. Legal

         * Jazyk konania: španielčina.

    ---documentbreak--- unsupported format


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 3. júla 2003. # José Alejandro, SL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-129/01.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. marca 1983. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 319/81.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 14. mája 1996. # Carmen Gómez de Enterría y Sanchez proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Vec T-82/95.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 14. apríla 2016.#Mehdi Ben Tijani Ben Haj Hamda Ben Haj Hassen Ben Ali v. Rada Európskej únie.#Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Reštriktívne opatrenia prijaté voči určitým osobám a subjektom vzhľadom na situáciu v Tunisku – Zmrazenie finančných prostriedkov – Právny základ – Zápis mena žalobcu založený na novom odôvodnení v dôsledku zrušenia predchádzajúcich opatrení na zmrazenie finančných prostriedkov – Povinnosť odôvodnenia – Vlastnícke právo – Primeranosť – Skutkový omyl – Právo na obhajobu – Právo na účinnú súdnu ochranu – Zneužitie právomoci – Právo na život – Právo na rešpektovanie rodinného života – Mimozmluvná zodpovednosť.#Vec T-200/14.