title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 18. júla 2013. # Eurofit SA proti Bureau d'intervention et de restitution belge (BIRB). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal de première instance de Bruxelles - Belgicko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Poľnohospodárstvo - Spoločná organizácia trhov - Nariadenie (EHS) č. 3665/87 - Vývozné náhrady - Sprenevera tovaru určeného na vývoz - Povinnosť vrátenia náhrad vývozcom - Neposkytnutie informácií zo strany príslušných orgánov o spoľahlivosti zmluvného partnera podozrivého z podvodu - Prípad vyššej moci - Absencia. # Vec C-99/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 18. júla 2013 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Poľnohospodárstvo — Spoločná organizácia trhov — Nariadenie (EHS) č. 3665/87 — Vývozné náhrady — Sprenevera tovaru určeného na vývoz — Povinnosť vývozcu vrátiť náhrady — Neposkytnutie informácií o spoľahlivosti zmluvného partnera podozrivého z podvodu príslušnými orgánmi — Prípad vyššej moci — Absencia“
      Vo veci C-99/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal de première instance de Brusel (Belgicko) z 9. februára 2012 a doručený Súdnemu dvoru 24. februára 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Eurofit SA

      proti

         Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB),

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predsedníčka šiestej komory M. Berger, sudcovia E. Levits a J.-J. Kasel (spravodajca),
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Eurofit SA, v zastúpení: S. Woog, advokátka,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a J.-C. Halleux, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci B. De Moor a V. van Steenkiste, advokáti,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Burggraaf a D. Triantafyllou, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu pojmu vyššia moc v zmysle nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 351, s. 1), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94 z 2. decembra 1994 (Ú. v. ES L 310, s. 57, ďalej len „nariadenie č. 3665/87“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Eurofit SA (ďalej len „Eurofit“) a Bureau d’intervention et de restitution belge (BIRB) (Belgický úrad pre vyplácanie náhrad), ktorého predmetom je vrátenie vývozných náhrad vyplatených tejto spoločnosti na základe sfalšovaných dokumentov.

         Právny rámec

               3

               Prvé a druhé odôvodnenie nariadenia č. 2945/94 znejú:
               „keďže pravidlá Spoločenstva stanovujú poskytovanie vývozných náhrad výlučne na základe objektívnych kritérií, najmä pokiaľ ide o množstvo, povahu a vlastnosti vyvážaného výrobku a geografické miesto určenia; keďže na základe skúseností by bolo potrebné zintenzívniť opatrenia na boj proti protiprávnemu konaniu a najmä podvodom škodiacim rozpočtu Spoločenstva; keďže na tento účel by bolo potrebné prijať ustanovenia na opätovné získanie neoprávnene vyplatených súm a sankcie, ktoré by vývozcov podnecovali dodržiavať pravidlá Spoločenstva;
               keďže na zabezpečenie správneho fungovania systému vývozných náhrad by sa mali sankcie uplatňovať bez ohľadu na povahu zavinenia; keďže je však aj napriek tomu v určitých prípadoch vhodné od sankcií upustiť, najmä ak ide o evidentnú chybu uznanú príslušným orgánom, a stanoviť prísnejšie sankcie v prípadoch, keď sa preukáže úmysel“ [neoficiálny preklad].

               4

               Nariadenie č. 3665/87 upravuje pre hospodárske subjekty, ktoré vyvážajú poľnohospodárske výrobky mimo územia Európskej únie, možnosť získať vývozné náhrady.

               5

               Článok 5 nariadenia č. 3665/87 stanovuje:
               „1.   Vyplatenie diferencovanej alebo nediferencovanej vývoznej náhrady okrem podmienky, že tovar opustil colné územie Spoločenstva, závisí aj od toho, či bol tovar počas dvanástich mesiacov po prijatí vývozného colného vyhlásenia dovezený do tretej krajiny, prípadne do určenej tretej krajiny, s výnimkou prípadu, že bol počas prepravy v dôsledku vyššej moci zničený:
               …
               3.   Pokiaľ bol tovar po opustení colného územia Spoločenstva počas prepravy zničený z dôvodu vyššej moci,

                        —

                        v prípade diferencovanej náhrady sa vyplatí časť sumy náhrady stanovená v súlade s ustanoveniami článku 20,

                        —

                        v prípade nediferencovanej náhrady sa vyplatí celá suma náhrady.“ [neoficiálny preklad]

               6

               Článok 11 ods. 1 tohto nariadenia uvádza:
               „Ak sa zistí, že vývozca s cieľom získať vývoznú náhradu požiadal o náhradu prevyšujúcu skutočne uplatniteľnú náhradu, náhrada splatná v prípade príslušného vývozu sa rovná náhrade uplatniteľnej na skutočne vyvezené výrobky, zníženej:

                        a)

                        o polovicu rozdielu medzi požadovanou náhradou a náhradou uplatniteľnou na skutočne vykonaný vývoz;

                        b)

                        o dvojnásobok rozdielu medzi požadovanou náhradou a uplatniteľnou náhradou, ak vývozca úmyselne uviedol nepravdivé údaje.

                  …
               Sankcia uvedená v písm. a) sa neuplatní:

                        —

                        v prípade vyššej moci,

                        —

                        v určitých výnimočných prípadoch vyznačujúcich sa okolnosťami nezávislými od vôle vývozcu, ktoré sa zistia po tom, ako príslušné orgány prijali vývozné colné vyhlásenie alebo vyhlásenie o zaplatení, a pod podmienkou, že vývozca okamžite po tom, ako sa dozvie o týchto okolnostiach, a v lehote stanovenej v článku 47 ods. 2 oznámi túto skutočnosť príslušnému orgánu, ak tento orgán ešte sám nezistil, že požadovaná náhrada bola neoprávnená,

                        —

                        v prípadoch jasnej chyby týkajúcej sa požadovanej náhrady, ktorú uznali príslušné orgány,

                  …
               Ak zníženie uvedené v písm. a) alebo b) vedie k tomu, že suma náhrady predstavuje záporné číslo, zaplatí túto sumu vývozca.

                  …“ [neoficiálny preklad]

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               7

               Eurofit je spoločnosť založená podľa belgického práva pôsobiaca v odvetví spracovania mlieka a vývozu mliečnych výrobkov do tretích krajín.

               8

               V júli 1996 uskutočnila spoločnosť Eurofit vývoz masla cez Taliansko do Albánska. Tovar mal byť kamiónom dovezený do Bari (Taliansko) a následne prepravený loďou do Albánska.

               9

               Taliansky sprostredkovateľ poverený vývozom bola talianska spoločnosť Di Fenza & Figli (ďalej len „Di Fenza“). Tovar mal byť zaplatený pred dodaním a výšku náhrady mala pokrývať banková záruka.

               10

               Už pri prvom dodaní vzniklo podozrenie v súvislosti so spoľahlivosťou sprostredkovateľa. Tovar bol totiž presmerovaný do Neapola (Taliansko), miesto uskladnenia v Neapole nebolo známe a lodné spojenie z Neapola smerom do Albánska neexistovalo.

               11

               Po tom, ako sa spoločnosť Eurofit skontaktovala s belgickým konzulárnym úradom v Neapole, rozhodla sa dopraviť kamión s tovarom naspäť do Belgicka, pričom o tomto rozhodnutí informovala BIRB.

               12

               Po uistení zo strany uvedeného sprostredkovateľa spoločnosť Eurofit vypravila nový kamión s 22 tonami masla. Tento kamión prišiel do Bari 14. augusta 1996.

               13

               Dňa 10. septembra 1996 BIRB potvrdil spoločnosti Eurofit prijatie dokumentu T5 obsahujúceho potrebné pečiatky príslušných orgánov a vyplatil prvú vývoznú náhradu vo výške 1521670 BEF.

               14

               Okrem toho Di Fenza odovzdala spoločnosti Eurofit dokument talianskeho ministerstva financií adresovaný BIRB, ako aj dokument o uvedení vyvezeného tovaru do voľného obehu v Albánsku.

               15

               Spoločnosť Eurofit 26. septembra 1996 vykonala druhé dodanie, ktoré spoločnosť Di Fenza zaplatila v hotovosti. Ukázalo sa však, že šek vystavený ako záruka bol nekrytý.

               16

               Dňa 31. októbra 1996 BIRB potvrdil doručenie dokumentu T5 týkajúceho sa tohto druhého dodania.

               17

               Spoločnosť Eurofit takto od júla do novembra 1996 vypravila spolu desať kamiónov, z ktorých každý prepravoval 22 ton masla.

               18

               Spoločnosť tak za dodávky prvých piatich kamiónov, ako aj za dodávku siedmeho kamióna získala od BIRB vývozné náhrady vo výške 9266133 BEF (229701,44 eura).

               19

               Naproti tomu BIRB zablokovala vyplatenie náhrad za tovar prepravovaný šiestym, ôsmym, deviatym a desiatym kamiónom.

               20

               V prípade ôsmeho kamiónu zabaveného talianskymi orgánmi podala Eurofit voči pánovi Di Fenzovi žalobu na príslušné talianske súdy. V roku 2003 bol pán Di Fenza odsúdený v trestnom konaní za falšovanie dokumentov T1 a T5.

               21

               Následne sa ukázalo, že všetok vyvezený tovar pravdepodobne nikdy neopustil územie Únie a že prepravné dokumenty zaslané BIRB boli sfalšované.

               22

               Dňa 10. marca 1998 požiadal BIRB spoločnosť Eurofit o vrátenie neoprávnene vyplatených náhrad zvýšených o sumu zodpovedajúcu sankcii podľa článku 11 ods. 1 nariadenia č. 3665/87. Následne však BIRB upustil od požadovania sumy zodpovedajúcej tejto sankcii.

               23

               V júli 1999 spoločnosť Eurofit navrhla BIRB vrátenie náhrad, ktoré jej boli vyplatené, pričom však zdôraznila, že touto úhradou nie je dotknuté jej právo žalovať BIRB.

               24

               V septembri 2001 podala spoločnosť Eurofit na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu voči BIRB, ktorou sa domáha, aby bola BIRB uložená povinnosť vrátiť uvedené náhrady vo výške 229701,43 eura, ako aj vyplatiť dlžné náhrady za šiesty, ôsmy, deviaty a desiaty kamión vo výške 164299,79 eura. Okrem toho spoločnosť Eurofit navrhuje, aby bola oslobodená od zaplatenia pokút za nepoužitie vývozných certifikátov.

               25

               Návrh spoločnosti Eurofit sa zakladá na zásade výnimky z dôvodu vyššej moci v zmysle nariadenia č. 3665/87, ktorá je definovaná ako existencia neobvyklých a nepredvídateľných okolností, ktoré nezávisia od vývozcu a ktorých dôsledkom sa nedá zabrániť ani napriek všetkej vynaloženej náležitej starostlivosti.

               26

               Hoci spoločnosť Eurofit priznáva, že skutočnosť, že spreneveru spáchal jej zmluvný partner, t. j. Di Fenza, nemôže predstavovať prípad vyššej moci, keďže výber zmluvného partnera je považovaný za riziko spadajúce do sféry hospodárskeho subjektu, s odvolaním sa na rozsudok zo 7. septembra 1999, De Haan (C-61/98, Zb. s. I-5003), tvrdí, že keďže v danom prípade jej príslušné vnútroštátne orgány svojím prístupom zabránili urobiť si správny obraz o rizikách, ktoré hrozili pri predmetnej transakcii, a neodradili ju od začatia s predmetnými vývozmi alebo od pokračovania v nich, môže sa na ňu vzťahovať výnimka z dôvodu vyššej moci.

               27

               BIRB namieta voči existencii akéhokoľvek pochybenia z jeho strany a zastáva naopak názor, že spoločnosť Eurofit nevynaložila náležitú starostlivosť, aby sa vyhla vzniku škody. Pokiaľ ide o už citovaný rozsudok De Haan, BIRB sa domnieva, že bol vydaný v rámci odlišnej právnej úpravy, než je právna úprava uplatniteľná na spor vo veci samej, a preto nie je použiteľný na ustanovenia nariadenia č. 3665/87.

               28

               Pokiaľ ide o tvrdenie BIRB, podľa ktorého sa nedopustil žiadneho pochybenia, vnútroštátny súd poukazuje na skutočnosť, že výnimka z dôvodu vyššej moci, ktorej sa dovoláva spoločnosť Eurofit, nie je totožná s konceptom pochybenia, ktorého sa dopustili príslušné vnútroštátne orgány. Vnútroštátny súd sa naopak domnieva, že skutočnosť, že tieto orgány v danom prípade vedome neinformovali spoločnosť Eurofit o skutočnostiach týkajúcich sa jej vývozov, ako aj skutočnosť, že neoverili colné dokumenty, i keď takého zdržanie sa konania z ich strany bolo odôvodnené prebiehajúcim vyšetrovaním, sú pri posúdení pojmu vyššia moc relevantné, keďže posúdenie dôveryhodnosti zmluvného partnera, ktoré vykonala spoločnosť Eurofit, bolo v dôsledku toho skreslené.

               29

               Za týchto okolností vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je možné považovať prípad, ak príslušné orgány neposkytnú hospodárskemu subjektu požadované informácie alebo mu úmyselne oznámia mylné informácie, čím nepriaznivo ovplyvnia jeho posúdenie, pokiaľ ide o spoľahlivosť zmluvného partnera, ktorý je podozrivý z podvodu, za prípad vyššej moci v zmysle nariadenia [č.] 3665/87, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky?“

         O prejudiciálnej otázke

               30

               Svojou otázkou sa vnútroštátny sú v podstate pýta, či sa majú ustanovenia nariadenia č. 3665/87 vykladať v tom zmysle, že opomenutie príslušných vnútroštátnych orgánov informovať vývozcu o existencii nebezpečenstva podvodu, ktorého sa dopustil jeho zmluvný partner, predstavuje prípad vyššej moci v zmysle tohto ustanovenia.

               31

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora treba pod pojmom vyššia moc rozumieť neobvyklé a nepredvídateľné okolnosti, ktorých dôsledkom nebolo možné zabrániť napriek vynaloženiu všetkej starostlivosti (rozsudky z 5. februára 1987, Denkavit Belgë, 145/85, Zb. s. 565, bod 11; z 5. októbra 2006, Komisia/Belgicko, C-377/03, Zb. s. I-9733, bod 95, ako aj z 18. marca 2010, SGS Belgium a i., C-218/06, Zb. s. I-2373, bod 44).

               32

               Pojem vyššia moc nemá v jednotlivých oblastiach uplatňovania práva Únie rovnaký obsah, jeho význam treba určiť v závislosti od právneho rámca, v ktorom má mať účinky (pozri najmä rozsudky zo 7. decembra 1993, Huygen a i., C-12/92, Zb. s. I-6381, bod 30; z 13. októbra 1993, An Bord Bainne Co-operative a Compagnie Inter-Agra, C-124/92, Zb. s. I-5061, bod 10, ako aj SGS Belgium a i., už citovaný, bod 45).

               33

               Pokiaľ ide o nariadenie č. 3665/87, je potrebné uviesť, že jeho články 5 a 11 týkajúce sa podmienok vyplácania náhrad, ako aj vymáhania neoprávnene vyplatených súm a uplatniteľných sankcií vyslovene odkazujú na prípad vyššej moci.

               34

               Cieľom týchto ustanovení je spresniť a obmedziť účinky vyššej moci v oblasti vývozných náhrad (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. septembra 1998, First City Trading a i., C-263/97, Zb. s. I-5537, bod 41).

               35

               Po prvé, pokiaľ ide o článok 5 ods. 1 prvý pododsek nariadenia č. 3665/87, vyplatenie náhrady okrem podmienky, že tovar opustil colné územie Únie, podlieha tiež podmienke, aby bol tovar dovezený do tretej krajiny vývozu (pozri v tomto zmysle rozsudky First City Trading a i., už citovaný, bod 27, ako aj SGS Belgium a i., už citovaný, bod 40). Taká právna úprava Únie, ako platila v čase skutkových okolností veci samej, totiž upravuje poskytovanie vývozných náhrad výlučne na základe objektívnych kritérií, najmä pokiaľ ide o množstvo, povahu a vlastnosti vyvážaného výrobku a geografické miesto jeho určenia (rozsudok z 11. júla 2002, Käserei Champignon Hofmeister, C-210/00, Zb. s. I-6453, bod 40).

               36

               Článok 5 ods. 3 nariadenia č. 3665/87 však odchylne od tejto zásady stanovuje, že vyplatenie náhrady je zaručené, pokiaľ sa tovar po opustení colného územia Únie počas prepravy z dôvodu vyššej moci zničil do tej miery, že v tretej krajine vývozu nemohol byť prepustený do voľného obehu (rozsudok SGS Belgium a i., už citovaný, bod 43).

               37

               Vzhľadom na to, že uvedený článok 5 ods. 3 predstavuje výnimku z bežného režimu vývozných náhrad, je potrebné ho vykladať reštriktívne. Keďže existencia vyššej moci je podmienkou sine qua non na uplatnenie nároku na vyplatenie náhrady za vyvezený tovar, ktorý v tretej krajine vývozu nikdy nebol uvedený do voľného obehu, vyplýva z toho, že tento pojem musí byť vykladaný v tom zmysle, že počet prípadov, keď možno uvedenú náhradu priznať, je obmedzený (rozsudok SGS Belgium a i., už citovaný, bod 46, ako aj analogicky rozsudok z 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisia, C-38/07 P, Zb. s. I-8599, bod 60).

               38

               Po druhé, pokiaľ ide o článok 11 nariadenia č. 3665/87, z prvého a druhého odôvodnenia nariadenia č. 2945/94 vyplýva, že na základe skúseností je potrebné zintenzívniť opatrenia na boj proti protiprávnemu konaniu a najmä podvodom škodiacim rozpočtu Únie, a preto je potrebné prijať ustanovenia na opätovné získanie neoprávnene vyplatených súm, ako aj sankcií, pričom subjektívny charakter pochybenia v tejto súvislosti nemá vplyv (pozri v tomto zmysle Käserei Champignon Hofmeister, už citovaný, body 40 a 60). Podľa článku 11 vývozca zodpovedá za presnosť svojho vyhlásenia, inak mu hrozia sankcie, pričom daný článok tak zohľadňuje úlohu vývozcu ako posledného článku v reťazci výroby, spracovania a vývozu poľnohospodárskych výrobkov (pozri v tomto zmysle rozsudok Käserei Champignon Hofmeister, už citovaný, body 62 a 81).

               39

               V prípade uplatniteľných sankcií článok 11 ods. 1 prvý pododsek písm. a) a b) nariadenia č. 2665/87 stanovuje, že ak vývozca požiadal o náhradu prevyšujúcu skutočne uplatniteľnú náhradu na skutočne vyvezené výrobky, táto náhrada sa zníži buď o sumu zodpovedajúcu polovici rozdielu medzi požadovanou náhradou a náhradou uplatniteľnou na skutočne vykonaný vývoz, alebo o sumu rovnajúcu sa dvojnásobku rozdielu medzi požadovanou náhradou a uplatniteľnou náhradou, ak vývozca úmyselne uviedol nepravdivé údaje.

               40

               Preto v prípade, že ide o úmyselné konanie, sa zvyšuje len úroveň sankcie a sankcia upravená v uvedenom článku 11 ods. 1 prvom pododseku písm. a) sa uplatní aj vtedy, ak sa vývozca nedopustil chyby. Podľa posledného predpokladu sa sankcia uvádzaná v prvom pododseku uvedeného odseku 1 neuplatní iba v prípadoch taxatívne vymenovaných v jeho treťom pododseku (rozsudok z 24. apríla 2008, AOB Reuter, C-143/07, Zb. s. I-3171, bod 17).

               41

               Medzi výnimkami vymenovanými v článku 11 ods. 1 treťom pododseku nariadenia č. 3665/87 sa nachádza najmä prípad vyššej moci, určité výnimočné prípady vyznačujúce sa okolnosťami nezávislými od vôle vývozcu, ako aj prípad jasnej chyby týkajúcej sa požadovanej náhrady, ktorú uznali príslušné orgány.

               42

               Treba však pripomenúť, že tieto ustanovenia vývozcov oslobodzujú jedine od zaplatenia pokuty, ale nie od vrátenia vopred prijatých náhrad (pozri v tomto zmysle rozsudok First City Trading a i., už citovaný, bod 46).

               43

               Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že k taxatívnemu zoznamu, ktorý obsahuje článok 11 ods. 1 tretí pododsek nariadenia č. 3665/87, nemôže byť pridaný nový prípad oslobodenia založený okrem iného na neexistencii zavineného konania vývozcu. Hoci chyba alebo omyl, ktorých sa dopustil zmluvný partner, patria k okolnostiam nezávislým od vôle vývozcu, nič to nemení na skutočnosti, že patria k obvyklému obchodnému riziku a nemôžu byť považované za nepredvídateľné v rámci obchodných transakcií. Vývozca nie je obmedzený pri výbere svojich zmluvných partnerov a prislúcha mu vynaložiť primeranú obozretnosť buď zahrnutím zmluvných dojednaní v tomto zmysle do zmlúv, ktoré s nimi uzatvára, alebo dojednaním osobitného poistenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Käserei Champignon Hofmeister, už citovaný, bod 80 a citovanú judikatúru, ako aj AOB Reuter, už citovaný, bod 36).

               44

               V prejednávanom prípade je potrebné poukázať na skutočnosť, že predmetné okolnosti veci samej nemôžu predstavovať prípad vyššej moci v zmysle článku 5 ods. 3 nariadenia č. 3665/87.

               45

               Predmetný tovar, ktorý, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, pravdepodobne nikdy neopustil územie Únie, totiž nemožno považovať za tovar zničený počas prepravy v zmysle článku 5 ods. 3 nariadenia č. 3665/87.

               46

               Okrem toho sa spoločnosť Eurofit nemôže odvolávať na výnimku z dôvodu vyššej moci podľa článku 11 ods. 1 tretieho pododseku prvej zarážky nariadenia č. 3665/87. Je totiž zrejmé, že jej zmluvný partner bol v trestnom konaní odsúdený za falšovanie dokumentov v rámci vývozných náhrad. V súlade s judikatúrou citovanou v bode 43 tohto rozsudku patrí takáto okolnosť k obvyklému obchodnému riziku, a preto nemôže byť považovaná za nepredvídateľnú v rámci zmluvných vzťahov týkajúcich sa vývozu, pri ktorom boli vyplatené náhrady.

               47

               Navyše je potrebné konštatovať, že hoci sa také správanie colnej správy, ako sa vytýka BIRB vo veci samej, ktoré pozostáva z neposkytnutia informácií vývozcovi alebo dokonca z úmyselného poskytnutia chybných informácií, môže zohľadniť pri posúdení určitých výnimočných situácií v zmysle článku 11 ods. 1 tretieho pododseku druhej zarážky nariadenia č. 3665/87, nemôže oslobodiť vývozcu od povinnosti vrátiť neoprávnene vyplatené náhrady (pozri analogicky rozsudok Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisia, už citovaný, bod 65).

               48

               Tento záver nespochybňuje ani už citovaný rozsudok De Haan. Na jednej strane sa totiž Súdny dvor v bode 32 tohto rozsudku domnieval, že potreby vyšetrovania smerujúceho k identifikácii a zadržaniu páchateľov alebo spolupáchateľov spáchaného či pripravovaného podvodu mohli legitímne odôvodniť úmyselné opomenutie úplne alebo čiastočne informovať predmetný hospodársky subjekt. Na druhej strane Súdny dvor v bodoch 53 a 54 toho istého rozsudku rozhodol, že potreby takéhoto vyšetrovania pri absencii akéhokoľvek podvodného konania alebo nedbanlivosti kladenej za vinu dlžníkovi a z dôvodu spravodlivého zaobchádzania môžu predstavovať osobitnú situáciu vo vzťahu k právnej úprave uplatniteľnej na predmetné skutkové okolnosti veci samej, t. j. k článku 13 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1430/79 z 2. júla 1979 o vrátení alebo odpustení dovozného alebo vývozného cla [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 175, s. 1), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 3069/86 zo 7. októbra 1986 (Ú. v. ES L 286, s. 1).

               49

               Vzhľadom na vyššie uvedené je na položenú otázku potrebné odpovedať tak, že opomenutie príslušných colných orgánov informovať vývozcu o existencii nebezpečenstva podvodu, ktorého sa dopustil jeho zmluvný partner, nepredstavuje prípad vyššej moci v zmysle ustanovení nariadenia č. 3665/87 a najmä článku 11 ods. 1 tretieho pododseku prvej zarážky tohto nariadenia. Hoci takéto opomenutie môže predstavovať výnimočný prípad v zmysle článku 11 ods. 1 tretieho pododseku druhej zarážky nariadenia č. 3665/87, nemôže daného vývozcu oslobodiť od povinnosti vrátiť neoprávnene vyplatené vývozné náhrady, keďže je zbavený výlučne povinnosti zaplatiť pokuty podľa tohto istého článku 11.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                     Opomenutie príslušných colných orgánov informovať vývozcu o existencii nebezpečenstva podvodu, ktorého sa dopustil jeho zmluvný partner, nepredstavuje prípad vyššej moci v zmysle ustanovení nariadenia Komisie (EHS) č. 3665/87 z 27. novembra 1987, ktorým sa stanovujú spoločné pravidlá uplatňovania vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2945/94 z 2. decembra 1994, a najmä článku 11 ods. 1 tretieho pododseku prvej zarážky tohto nariadenia. Hoci takéto opomenutie môže predstavovať výnimočný prípad v zmysle článku 11 ods. 1 tretieho pododseku druhej zarážky nariadenia č. 3665/87, zmeneného a doplneného nariadením č. 2945/94, nemôže daného vývozcu oslobodiť od povinnosti vrátiť neoprávnene vyplatené vývozné náhrady, keďže je zbavený výlučne povinnosti zaplatiť pokuty podľa tohto istého článku 11.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 12. apríla 2013. # Lietuvos autorių teisių gynimo asociacijos agentūra (LATGA-A) proti Európskej komisii. # Hospodárska súťaž - Kartely - Autorské práva týkajúce sa verejného predvádzania hudobných diel prostredníctvom internetu, satelitu a káblovej retransmisie - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES - Rozdelenie geografického trhu - Dvojstranné dohody medzi vnútroštátnymi organizáciami kolektívnej správy - Zosúladený postup vylučujúci možnosť udeľovať licencie pre viaceré územia a multirepertoárové licencie - Dôkaz - Prezumpcia neviny. # Vec T-419/08.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 12. apríla 2013. # Sociedade Portuguesa de Autores CRL proti Európskej komisii. # Hospodárska súťaž - Kartely - Autorské práva týkajúce sa verejného predvádzania hudobných diel prostredníctvom internetu, satelitu a káblovej retransmisie - Rozhodnutie, ktorým sa konštatuje porušenie článku 81 ES - Rozdelenie geografického trhu - Dvojstranné dohody medzi vnútroštátnymi organizáciami kolektívnej správy - Zosúladený postup vylučujúci možnosť udeľovať licencie pre viaceré územia a multirepertoárové licencie - Dôkaz - Prezumpcia neviny. # Vec T-417/08.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 28. októbra 1993. # Zunis Holding SA a Finan Srl a Massinvest SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Prípustnosť. # Vec T-83/92.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 9. júla 2002. # Alexandre Tilgenkamp proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Oznámenie o voľnom pracovnom mieste. # Vec T-158/01.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. mája 1992. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-190/90.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 25. októbra 2002. # Tetra Laval BV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-80/02.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 5. marca 2015.#Tallinna Ettevõtlusamet proti Statoil Fuel & Retail Eesti AS.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tallinna ringkonnakohus.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nepriame dane – Spotrebné dane – Smernica 2008/118/ES – Článok 1 ods. 2 – Kvapalné palivo podliehajúce spotrebnej dani – Daň z maloobchodného predaja – Pojem ‚osobitný účel‘ – Vopred stanovené určenie – Organizácia hromadnej dopravy na území mesta.#Vec C-553/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 5. marca 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Nepriame dane — Spotrebné dane — Smernica 2008/118/ES — Článok 1 ods. 2 — Kvapalné palivo podliehajúce spotrebnej dani — Daň z maloobchodného predaja — Pojem ‚osobitný účel‘ — Vopred stanovené určenie — Organizácia hromadnej dopravy na území mesta“
      Vo veci C‑553/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tallinna ringkonnakohus (Estónsko) z 15. októbra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 16. októbra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Tallinna Ettevõtlusamet

      proti

         Statoil Fuel & Retail Eesti AS,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia A. Ó Caoimh, C. Toader, E. Jarašiūnas (spravodajca) a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Tallinna Ettevõtlusamet, v zastúpení: T. Pikamäe, advokaat,

               —

               Statoil Fuel & Retail Eesti AS, v zastúpení: C. Ginter a V. Puolakainen, advokaadid,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: I. Bakopoulos, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Grønfeldt a L. Naaber‑Kivisoo, splnomocnené zástupkyne,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 2 smernice Rady 2008/118/ES zo 16. decembra 2008 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12/EHS (Ú. v. EÚ L 9, 2009, s. 12).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Tallinna Ettevõtlusamet (Živnostenský úrad v Tallinne, ďalej len „Ettevõtlusamet“) a spoločnosťou Statoil Fuel & Retail Eesti AS (ďalej len „Statoil“) týkajúceho sa vrátenia dane z predaja, ktorú uvedená spoločnosť zaplatila v priebehu rokov 2010 a 2011.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 1 smernice 2008/118 znie:
               „1.   Táto smernica stanovuje všeobecný systém spotrebných daní, ktoré sa priamo alebo nepriamo uplatňujú pri spotrebe nasledujúcich tovarov, ďalej len ‚tovar podliehajúci spotrebnej dani‘:

                        a)

                        energetické výrobky a elektrina upravené smernicou [Rady] 2003/96/ES [z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (Ú. v. EÚ L 283, s. 51; Mim. vyd. 09/001, s. 405)];

                  …
               2.   Členské štáty môžu na osobitné účely vyrubiť ďalšie nepriame dane na tovar podliehajúci spotrebnej dani za predpokladu, že tieto dane sú v súlade s pravidlami Spoločenstva pre zdaňovanie uplatniteľnými na spotrebnú daň alebo daň z pridanej hodnoty [ďalej len ‚DPH‘], pokiaľ ide o stanovenie daňového základu, výpočet dane, vznik daňovej povinnosti a kontrolu dane, pričom medzi tieto pravidlá nepatria ustanovenia o oslobodení od spotrebnej dane.
               …“

               4

               Článok 47 ods. 1 prvá veta smernice 2008/118 spresňuje, že „smernica [Rady] 92/12/EHS [z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179)] sa zrušuje s účinnosťou od 1. apríla 2010“.

               5

               Článok 3 ods. 2 smernice 92/12 stanovoval:
               „Výrobky [podliehajúce spotrebnej dani] môžu podliehať iným nepriamym daniam na špecifické účely za predpokladu, že tieto dane sú v súlade s daňovými pravidlami aplikovateľnými na spotrebnú daň a účely DPH, pokiaľ sa týka stanovenia daňového základu, výpočtu dane, určovania a monitorovania daní.“

         Estónske právo

               6

               Zákon o miestnych daniach (kohalike maksude seadus) z 21. septembra 1994, v znení relevantnom pre spor vo veci samej, umožňoval miestnej samospráve uložiť daň za podmienok stanovených v jeho § 8. Tento paragraf nazvaný „Daň z predaja“ stanovoval:
               „1.   Daň z predaja platia samostatne zárobkovo činné osoby alebo právnické osoby, ktoré majú živnostenské oprávnenie na území obce alebo mesta. Daň z predaja platia podľa miesta výkonu svojej činnosti obchodníci v zmysle obchodného zákonníka [(kaubandustegevuse seadus) z 11. februára 2004], ktorí sú zaregistrovaní v živnostenskom registri a pôsobia v maloobchode, v gastronómii alebo v rámci poskytovania služieb.
               2.   Daň z predaja sa vyberá z hodnoty tovaru alebo služieb, ktoré platiteľ dane predal na území obce alebo mesta, pričom uvedená hodnota je súčasťou ich kúpnej ceny. Kúpnou cenou sa v zmysle tohto zákona rozumie zdaniteľná hodnota zdaniteľného obratu, ktorý je stanovený v zákone o dani z obratu, bez dane z predaja.
               3.   Sadzbu dane z predaja stanoví obecná alebo mestská rada, nesmie však prekročiť 1 % hodnoty tovaru a služieb podľa druhého odseku, ktorá je súčasťou kúpnej ceny.
               …
               6.   Obecná alebo mestská správa je oprávnená priznať podľa podmienok a postupom, ktoré stanovila obecná alebo mestská rada, úľavy a oslobodenia od dane z predaja.“

               7

               Uvedený § 8 bol zrušený s účinnosťou od 1. januára 2012 a od tohto dátumu nebola stanovená nijaká daň z predaja.

               8

               Dňa 17. decembra 2009 prijala Tallinna Linnavolikogu (Mestská rada Tallinnu) nariadenie č. 45 o dani mesta Tallinn z predaja (müügimaks Tallinnas). Nariadením Tallinna Linnavolikogu č. 22 z 8. apríla 2010 bolo toto nariadenie (ďalej len „nariadenie č. 45“) zmenené a doplnené.

               9

               § 1 nariadenia č. 45, nazvaný „Označenie dane a predmetu dane“, stanovoval:
               „1.   Týmto nariadením sa v meste Tallinn zavádza daň z predaja.
               2.   Daň z predaja sa vyberá z tovaru a zo služieb, ktoré platiteľ dane spĺňajúci podmienky § 2 predáva, resp. poskytuje v prevádzkarni nachádzajúcej sa na území mesta Tallinn alebo z tejto prevádzkarne fyzickým osobám (s výnimkou predaja, resp. poskytovania samostatne zárobkovo činným osobám na ich podnikateľské účely) v rámci maloobchodu, gastronómie alebo poskytovania služieb.“

               10

               § 2 toho istého nariadenia, nazvaný „Platiteľ dane“, stanovoval:
               „Platiteľmi dane sú obchodníci v zmysle Obchodného zákonníka [z 11. februára 2004], ktorí spĺňajú všetky nasledujúce podmienky:

                        1.

                        obchodník je zapísaný v živnostenskom registri;

                        2.

                        podľa údajov, ktoré sú obsahom živnostenského registra, sa obchodníkova prevádzkareň nachádza na území mesta Tallinn;

                        3.

                        obchodník pôsobí v maloobchode, v gastronómii alebo v rámci poskytovania služieb.“

               11

               § 4 nariadenia č. 45 stanovoval sadzbu dane z predaja ako 1 % zdaniteľnej hodnoty tovarov a služieb uvedených v §1 ods. 2 tohto nariadenia.

               12

               § 5 tohto nariadenia, nazvaný „Oslobodenie od dane“, stanovoval:
               „Dani z predaja nepodliehajú nasledujúce tovary a služby:

                        1.

                        tovary a služby predávané v internetových obchodoch;

                        2.

                        elektrická a termálna energia predávaná prostredníctvom distribučnej siete, zemný plyn a voda;

                        3.

                        tovary a služby, ktoré sa predávajú počas cesty loďou, lietadlom, vlakom alebo autobusom v prípade, že sa cesta začína alebo končí mimo územia mesta Tallinn alebo ak loď, lietadlo, vlak alebo autobus počas celej cesty zostávajú mimo hraníc územia mesta;

                        4.

                        akékoľvek lieky, antikoncepčné prípravky, zdravotné alebo hygienické výrobky, zdravotné pomôcky, ako aj akékoľvek zdravotné potreby uvedené v zozname stanovenom v nariadení č. 63 ministra sociálnych vecí zo 4. decembra 2006…;

                        5.

                        chlieb neobsahujúci med, vajcia, syr alebo ovocie;

                        6.

                        mlieko, smotana, cmar, kyslé mlieko a kyslá smotana, jogurty, kefír a iné acidofilné alebo fermentované mlieka a smotany…, okrem tých, ktoré sú vo forme prášku, granúl alebo v inej pevnej forme…;

                        7.

                        (homogenizované) výrobky vo forme kaše určené ako výživa pre malé deti… špeciálne mlieko pre bábätká…, výrobky určené ako výživa pre malé deti, upravené na maloobchodný predaj vo forme prášku alebo v tekutej forme…, ako aj výživa pre malé deti obsahujúca mlieko a mliečne výrobky…;

                        8.

                        plienky pre bábätká…;

                        9.

                        lode, jachty a motorové člny dlhé 4 až 12 metrov, ktoré musia prejsť technickou kontrolou.“

               13

               Mesto Tallinn okrem toho oznámilo listom, že dani z predaja nepodlieha ani predaj cigariet.

               14

               § 13 nariadenia č. 45 stanovoval, že tento právny predpis sa uplatňuje od 1. júna 2010.

               15

               Tallinna Linnavolikogu prijala 22. júna 2010 nariadenie č. 39, ktorým bol zmenený rozpočet mesta Tallinn na rok 2010 a prijatý prvý doplnkový rozpočet (Tallinna linna 2010. aasta eelarve muutmine ja esimene lisaeelarve). Toto nariadenie nadobudlo účinnosť 25. júna 2010 a doplnilo nariadenie č. 45 zavedením § 91 v tomto znení:
               „Daň z predaja sa vyberá na prevádzku hromadnej dopravy na území mesta Tallinn, ktorá je uvedená v § 6 ods. 1 zákona o organizácii územných samosprávnych celkov (kohaliku omavalitsuse korralduse seadus) z 2. júna 1993 (ďalej len ‚zákon o organizácii územných samosprávnych celkov‘). Príjmy z dane z predaja sa cielene použijú na plnenie tohto účelu.“

               16

               Tallinna Linnavolikogu prijala 9. septembra 2010 nariadenie č. 46 o rozpočte mesta Tallinn na rok 2011 (Tallinna Linna 2011. aasta eelarve). § 10 tohto nariadenia prevzal znenie uvedeného § 91.

               17

               Tallinna Linnavolikogu prijala 15. decembra 2011 nariadenie č. 43, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie č. 45, a spresnila v ňom, že posledným zdaňovacím obdobím bude štvrtý štvrťrok roka 2011. Od 31. decembra 2011 sa v meste Tallinn viac nevyberá daň z predaja v súlade so zmenami a doplneniami vyplývajúcimi zo zákona z 21. septembra 1994 o miestnych daniach.

               18

               § 6 ods. 1 zákona o organizácii územných samosprávnych celkov stanovuje:
               „Úlohou samosprávnych celkov je zabezpečiť na území obce alebo mesta organizáciu… verejnej dopravy v rámci tejto obce alebo mesta… ak táto úloha nebola zverená niekomu inému.“

               19

               § 3 ods. 2 bod 2 zákona o hromadnej doprave (ühistranspordi seadus) z 26. januára 2000 stanovuje:
               „2.   Cieľom koncepcie a organizácie hromadnej dopravy je:
               …

                        (2)

                        zabezpečiť uprednostnenie využívania prostriedkov hromadnej dopravy pred motorovými vozidlami a inými osobnými vozidlami a znížiť tak negatívny dosah dopravy na životné prostredie, ako aj z toho vyplývajúci vplyv na zdravie a predchádzať tak dopravným nehodám a zápcham.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               20

               Ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, Statoil sa okrem iného venuje maloobchodnému predaju kvapalného paliva, teda výrobku, na ktorý sa uplatňuje spotrebná daň. Uvedená spoločnosť 20. júla 2010, 20. októbra 2010 a 25. januára 2011 oznámila obrat, ktorý dosiahla predajom tovaru a služieb podliehajúcich dani z predaja, a to v uvedenom poradí za jún 2010, ako aj za tretí a štvrtý štvrťrok rovnakého roka.

               21

               Statoil podala 22. septembra 2010, 26. októbra 2010 a 7. februára 2011 opravné oznámenia, v ktorých zo svojho obratu, ktorý predtým oznámila, odpočítala obrat dosiahnutý predajom výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani. Uvedená spoločnosť požiadala 22. septembra 2010, 28. októbra 2010 a 9. februára 2011 Ettevõtlusamet o vrátenie dane.

               22

               Rozhodnutiami z 19. októbra 2010, 9. novembra 2010 a 4. marca 2011 Ettevõtlusamet tieto žiadosti zamietol. Okrem toho v poslednom z uvedených rozhodnutí Ettevõtlusamet rozhodol, že za štvrtý štvrťrok 2010 má Statoil zaplatiť ďalšiu sumu.

               23

               Dňa 19. novembra 2010 podala Statoil na Tallinna halduskohus (Správny súd v Tallinne) žalobu, v ktorej sa v podstate domáhala jednak zrušenia rozhodnutí Ettevõtlusamet z 19. októbra a 9. novembra 2010, a jednak opätovného preskúmania žiadostí o vrátenie dane z 22. septembra a 28. októbra 2010 alebo okamžitého vrátenia preplatku uvedeného v týchto žiadostiach. Statoil vo svojej žalobe najmä poukázala na to, že § 1 ods. 2 nariadenia č. 45 je v rozpore s právom Únie, pretože ukladá daň z predaja tovarov a služieb v oblasti maloobchodu, a to bez toho, aby upravil výnimku týkajúcu sa predaja výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani. Statoil podala 5. apríla 2011 na rovnakom súde podobnú žalobu týkajúcu sa rozhodnutia Ettevõtlusamet zo 4. marca 2011. Tallinna halduskohus konania o týchto žalobách spojil.

               24

               Rozhodnutím z 19. októbra 2011 Tallinna halduskohus zrušil vyššie uvedené tri rozhodnutia Ettevõtlusamet a nariadil mu, aby opätovne preskúmal dotknuté žiadosti o vrátenie dane. Na podporu svojho rozhodnutia Tallinna halduskohus v podstate poukázal na to, že daň z predaja nemožno považovať za daň, ktorá má osobitný účel v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118.

               25

               Ettevõtlusamet podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na vnútroštátny súd, pričom najmä tvrdil, že daň z predaja sa vyberá s konkrétnym cieľom, ktorým je podpora hromadnej dopravy a následné zníženie hustoty cestnej premávky, ako aj jej negatívneho dosahu na životné prostredie, ďalej že mesto Tallinn používa výnos z tejto dane na zlepšenie kvality hromadnej dopravy a napokon, že táto daň má za cieľ jednak sankcionovať spotrebu určitých tovarov alebo služieb, ktoré môžu spôsobiť spoločenské náklady alebo vyvolať negatívne vonkajšie účinky, ako aj financovať služby, ktoré sú vo všeobecnom záujme.

               26

               Statoil navrhuje odvolanie zamietnuť a najmä tvrdí, že cieľ stanovený v platnej právnej úprave spočíva v organizácii hromadnej dopravy, a nie v jej podpore, ako tvrdí Ettevõtlusamet.

               27

               Tallinna ringkonnakohus (Odvolací súd v Tallinne) sa domnieva, že postačuje, ak skutočnosť, že sa daň zaťažujúca tovar podliehajúci spotrebnej dani použila v súlade s osobitným účelom, Ettevõtlusamet podporí dôkazmi, ktoré vyplývajú z rozpočtu mesta. Tento súd poukazuje na to, že v prejednávanej veci neexistuje nijaký dôvod domnievať sa, že výnos z dane z predaja nebol použitý v súlade s týmto osobitným účelom.

               28

               Okrem toho vnútroštátny súd uvádza, že dane na osobitné účely sa zvyknú používať ako sankcia za spotrebu určitých tovarov alebo služieb, ktoré môžu spôsobiť spoločenské náklady alebo vyvolať negatívne vonkajšie účinky ako škodlivý vplyv na životné prostredie alebo sa používajú na financovanie určitých služieb, ktoré sú vo všeobecnom záujme, ako je podpora cestovného ruchu, športu alebo kultúry. Tento typ daní je teda prostriedkom, ktorý príslušné orgány použijú na ovplyvňovanie správania používateľov tým, že zdanením problematických výdavkov ich vedú k tomu, aby sa vyhli použitiu určitého tovaru.

               29

               Podľa Tallinna ringkonnakohus však v čase návrhu na začatie prejudiciálneho konania judikatúra Súdneho dvora neposkytovala jasnú odpoveď na otázku, či sa nepriama daň vyznačuje osobitným účelom v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118, ak sa vyberá na financovanie konkrétnej úlohy samosprávneho celku v zmysle zákona a ak sa financovanie tejto úlohy zabezpečí aj v prípade, že sa daň nevyberie. V tejto súvislosti uvedený súd poukazuje na to, že všetky príjmy z dane z predaja boli určené na organizáciu hromadnej dopravy, čo môže znížiť znečistenie a zvýšiť mieru všeobecného blahobytu.

               30

               Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta na zákonnosť výberu tejto dane v čase, keď osobitný účel uvedenej dane nebol výslovne stanovený právnym aktom, pričom v tejto súvislosti poukazuje na to, že § 91 bol do nariadenia č. 45 zaradený až v priebehu zdaňovacieho obdobia, ktoré je predmetom sporu, teda 25. júna 2010.

               31

               Za týchto podmienok Tallinna ringkonnakohus rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Môže sa financovanie organizácie hromadnej dopravy na území územného samosprávneho celku považovať za osobitný účel v zmysle článku 1 ods. 2 smernice [2008/118], keď plnenie a financovanie tejto úlohy patria k povinnostiam územného samosprávneho celku?

                        2.

                        Má sa v prípade kladnej odpovede na túto otázku článok 1 ods. 2 smernice [2008/118/ES] vykladať v tom zmysle, že je v súlade s týmto ustanovením, keď sa vo vnútroštátnom práve stanoví nepriama daň, ktorá sa vyberá z predaja tovaru podliehajúceho spotrebnej dani konečnému spotrebiteľovi a používa sa výlučne na organizáciu hromadnej dopravy, keď táto organizácia predstavuje povinnosť územného samosprávneho celku, ktorý je príjemcom uvedenej dane, pričom túto povinnosť má plniť nezávisle od existencie uvedenej nepriamej dane a výška financovania organizácie hromadnej dopravy v konečnom dôsledku nevyplýva automaticky z objemu dane, ktorý sa vybral, pretože výška sumy, ktorá sa poskytne na organizáciu hromadnej dopravy, je presne stanovená, takže keď sú príjmy z nepriamej dane vyššie, orgány verejnej moci poskytnú na organizáciu hromadnej dopravy adekvátne menšie množstvo iných finančných prostriedkov, a naopak, keď sa vyberie nižšia suma dane z predaja, územný samosprávny celok musí adekvátne zvýšiť ostatné finančné prostriedky na organizáciu hromadnej dopravy, pričom však v prípade iných daňových príjmov, než sa predpokladalo, je možné zmeniť výšku výdavkov na organizáciu hromadnej dopravy prostredníctvom zmeny rozpočtu územného samosprávneho celku?

                        3.

                        Má sa v prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku článok 1 ods. 2 smernice [2008/118] vykladať v tom zmysle, že je v súlade s týmto ustanovením, keď sa z tovaru, ktorý podlieha spotrebnej dani, vyberá aj nepriama daň, ktorej určenie sa stanoví po vzniku povinnosti zaplatiť túto daň?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               32

               Vo svojej prvej a druhej prejudiciálnej otázke, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 vykladať v tom zmysle, že umožňuje dospieť k záveru, že daň ako vo veci samej v prípade, že zaťažuje maloobchodný predaj kvapalného paliva podliehajúceho spotrebnej dani, sleduje osobitný účel v zmysle uvedeného ustanovenia, ak má financovať organizáciu hromadnej dopravy na území samosprávneho celku, ktorý túto daň ukladá, ak má tento samosprávny celok bez ohľadu na existenciu uvedenej dane povinnosť uvedenú činnosť plniť a financovať a ak boli príjmy z výberu uvedenej dane použité výlučne na účely uskutočnenia tejto činnosti.

               33

               Na úvod je potrebné poukázať na to, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spor vo veci samej, ktorý sa týka dane z predaja len v rozsahu, v akom táto daň zaťažuje maloobchodný predaj kvapalného paliva, spočíva na nespochybnenom predpoklade, že tento výrobok spadá do pôsobnosti pojmu „tovar podliehajúci spotrebnej dani“ v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 2008/118. Vnútroštátny súd má tento predpoklad prípadne overiť. Keďže je však úlohou Súdneho dvora v každom prípade vyjadriť sa vzhľadom na skutkové a právne zistenia, ktoré sú uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu (pozri rozsudky B., C‑306/09, EU:C:2010:626, bod 47, a Kastrati, C‑620/10, EU:C:2012:265, bod 38), bude v prejednávanej veci vychádzať na účely svojej analýzy z rovnakého predpokladu.

               34

               Okrem toho aj keď smernica 2008/118, ktorá sa ako jediná uplatňuje ratione temporis na spor vo veci samej, zrušila a nahradila smernicu 92/12 s účinnosťou od 1. apríla 2010, zo znenia článku 1 ods. 2 smernice 2008/118 a článku 3 ods. 2 smernice 92/12 vyplýva, že obsah týchto ustanovení v podstate nie je odlišný. Z toho je potrebné vyvodiť, že judikatúra Súdneho dvora týkajúca sa posledného uvedeného ustanovenia sa v súvislosti s článkom 1 ods. 2 smernice 2008/118 naďalej uplatňuje.

               35

               Podľa znenia článku 1 ods. 1 v spojení s článkom 1 ods. 2 tejto smernice tovar podliehajúci spotrebnej dani v zmysle tejto smernice môže byť predmetom inej nepriamej dane, ako je spotrebná daň určená touto smernicou, ak po prvé toto zdanenie slúži na osobitný účel alebo osobitné účely a po druhé, ak je v súlade s pravidlami Únie pre zdaňovanie uplatniteľnými na spotrebnú daň alebo DPH, pokiaľ ide o stanovenie daňového základu, výpočet dane, vznik daňovej povinnosti a kontrolu dane, pričom medzi tieto pravidlá nepatria ustanovenia o oslobodení od spotrebnej dane.

               36

               Tieto dve podmienky, ktorých cieľom je zabrániť ďalším nepriamym daniam, ktoré by protiprávne bránili obchodu, majú, ako to vyplýva aj zo samotného znenia článku 1 ods. 2 dotknutej smernice, kumulatívny charakter (pozri analogicky rozsudok Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 22 a citovanú judikatúru).

               37

               Pokiaľ ide o prvú z uvedených podmienok, ktorú ako jedinú obsahujú položené otázky, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že osobitný účel v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118 je iný než čisto rozpočtový účel (pozri analogicky rozsudky Komisia/Francúzsko, C‑434/97, EU:C:2000:98, bod 19, ako aj Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 23 a citovanú judikatúru).

               38

               Keďže však všetky dane nevyhnutne sledujú rozpočtový účel, len táto okolnosť nemôže sama osebe bez toho, aby článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 stratil akýkoľvek zmysel, vylúčiť možnosť, že uvedená daň sleduje aj osobitný účel v zmysle tohto ustanovenia (pozri analogicky rozsudok Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 27 a citovanú judikatúru).

               39

               Vopred stanovené určenie príjmov z dane na financovanie právomocí, ktoré sú prenesené na miestne orgány, síce môže predstavovať okolnosť, ktorú treba zohľadniť na účely identifikovania existencie osobitného účelu, takéto určenie, ktoré je vlastne iba spôsobom vnútornej organizácie rozpočtu členského štátu, však nemôže samo osebe predstavovať dostatočnú podmienku, keďže každý členský štát sa môže rozhodnúť použiť príjem z dane, bez ohľadu na sledovaný účel, na financovanie konkrétnych výdavkov. V opačnom prípade by sa každý účel mohol považovať za osobitný v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118, čo by zbavilo harmonizované spotrebné dane zavedené touto smernicou akéhokoľvek potrebného účinku a bolo by to v rozpore so zásadou, podľa ktorej sa odchylné ustanovenie, akým je uvedený článok 1 ods. 2, musí vykladať reštriktívne (pozri analogicky rozsudok Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, body 28 a 29, ako aj citovanú judikatúru).

               40

               Existencia osobitného účelu v zmysle uvedeného ustanovenia teda nemôže byť vymedzená len určením príjmov z predmetnej dane na financovanie všeobecných výdavkov v pôsobnosti samosprávneho orgánu v dotknutej oblasti. V opačnom prípade by totiž údajný osobitný účel nebolo možné odlíšiť od čisto rozpočtového cieľa.

               41

               Na to, aby z vopred stanoveného určenia výnosu z dane, ktorá zaťažuje výrobky podliehajúce spotrebnej dani, bolo možné vyvodiť záver, že táto daň sleduje osobitný účel v zmysle uvedeného ustanovenia, je potrebné, aby cieľom dotknutej dane bolo samo osebe zabezpečiť uskutočnenie uvedeného osobitného účelu, a teda aby existovala priama spojitosť medzi použitím príjmov získaných z dane a dotknutým osobitným účelom (pozri v tomto zmysle rozsudok Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 30).

               42

               Pokiaľ však takéto vopred stanovené určenie neexistuje, daň, ktorá zaťažuje výrobky podliehajúce spotrebnej dani, je možné považovať za daň sledujúcu osobitný účel v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118, iba ak by bola táto daň z hľadiska jej štruktúry, najmä pokiaľ ide o zdaniteľnú položku alebo o sadzbu dane, vytvorená spôsobom, ktorý ovplyvňuje konanie daňovníkov tak, aby bolo možné uskutočniť stanovený osobitný účel napríklad vysokým zdanením dotknutých výrobkov s cieľom odradiť od ich spotreby (pozri v tomto zmysle rozsudok Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 32).

               43

               V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že príjmy z dane z predaja, ktorá zaťažuje väčšinu tovarov a služieb predávaných konečným spotrebiteľom na území mesta Tallinn, boli týmto mestom určené na financovanie jeho pôsobnosti v oblasti organizácie hromadnej dopravy na jeho území, ktorá mu vyplýva z § 6 ods. 1 zákona o organizácii územných samosprávnych celkov, a na tento účel aj boli výlučne použité.

               44

               Aj keď táto skutočnosť môže naozaj predstavovať okolnosť, ktorú treba zohľadniť na účely identifikovania existencie osobitného účelu v zmysle článku 1 ods. 2 smernice 2008/118 v súlade s judikatúrou Súdneho dvora pripomenutou v bode 39 tohto rozsudku, je potrebné konštatovať, že uvedené určenie sa vzťahuje na všeobecné výdavky, ktorá má mesto Tallinn znášať, a to bez ohľadu na existenciu dane, ktorá je predmetom veci samej. Takéto všeobecné výdavky pritom môžu byť financované príjmami z akejkoľvek dane. Uvádzaný osobitný účel, teda financovanie organizácie hromadnej dopravy na území mesta Tallinn, preto nie je možné odlíšiť od čisto rozpočtového cieľa.

               45

               Okrem toho, aj keby bolo prijaté konštatovanie Ettevõtlusamet a gréckej vlády, že daň z predaja zaťažujúca kvapalné palivo, ktoré podlieha spotrebnej dani, je prostredníctvom efektívnej organizácie hromadnej dopravy zameraná na ochranu životného prostredia a verejného zdravia a že nejde o obyčajné všeobecné výdavky, ktoré môžu byť financované príjmami z akejkoľvek dane (pozri v tomto zmysle v súvislosti s výdavkami na zdravotníctvo vo všeobecnosti rozsudok Transportes Jordi Besora, EU:C:2014:108, bod 31), je potrebné poukázať na to, že dotknutá vnútroštátna právna úprava nestanovuje nijaký mechanizmus, na základe ktorého by príjmy z predmetnej dane zaťažujúcej kvapalné palivo, ktoré podlieha spotrebnej dani, boli vopred určené na uvedené ciele životného prostredia a verejného zdravia. V tejto súvislosti jednoduché určenie príjmov, ktorých sa týka vec sama, na organizáciu hromadnej dopravy neumožňuje v zmysle judikatúry v bode 41 tohto rozsudku konštatovať existenciu priameho spojenia medzi použitím príjmov z uvedenej dane a uvedenými cieľmi životného prostredia a verejného zdravia.

               46

               Okrem toho zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, a napokon ani z písomných pripomienok, ktoré pred ním boli prednesené, nevyplýva, že daň z predaja zaťažujúca kvapalné palivo podliehajúce spotrebnej dani zodpovedá podmienkam pripomenutým v bode 42 tohto rozsudku, teda že bola z hľadiska svoje štruktúry vytvorená spôsobom, ktorý daňovníkov odrádza od používania uvedeného paliva alebo ich podporuje v konaní, ktorého dosah na životné prostredie alebo verejné zdravie je menej škodlivý ako dosah konania uvedených daňovníkov v prípade neexistencie tejto dane.

               47

               Z týchto úvah vyplýva, že na prvú a druhú otázku je potrebné odpovedať, že článok 1 ods. 2 smernice 2008/118 sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje dospieť k záveru, že daň ako vo veci samej, v prípade, že zaťažuje maloobchodný predaj kvapalného paliva podliehajúceho spotrebnej dani, sleduje osobitný účel v zmysle uvedeného ustanovenia, ak má financovať organizáciu hromadnej dopravy na území samosprávneho celku, ktorý túto daň ukladá, a ak tento samosprávny celok má bez ohľadu na existenciu uvedenej dane povinnosť uvedenú činnosť vykonávať a financovať, pričom to platí aj v prípade, že príjmy z výberu uvedenej dane boli použité výlučne na účely uskutočnenia uvedenej činnosti. Uvedené ustanovenie sa preto musí vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave ako vo veci samej, ktorá takouto daňou zaťažuje maloobchodný predaj kvapalného paliva podliehajúceho spotrebnej dani.

         O tretej otázke

               48

               Vzhľadom na odpoveď na prvú a druhú otázku nie je nutné odpovedať na tretiu otázku.

         O trovách

               49

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 1 ods. 2 smernice Rady 2008/118/ES zo 16. decembra 2008 o všeobecnom systéme spotrebných daní a o zrušení smernice 92/12/EHS sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje dospieť k záveru, že daň ako vo veci samej, ktorá zaťažuje maloobchodný predaj kvapalného paliva podliehajúceho spotrebnej dani, sleduje osobitný účel v zmysle uvedeného ustanovenia, ak má financovať organizáciu hromadnej dopravy na území samosprávneho celku, ktorý túto daň ukladá, a ak tento samosprávny celok má bez ohľadu na existenciu uvedenej dane povinnosť uvedenú činnosť vykonávať a financovať, pričom to platí aj v prípade, že príjmy z výberu uvedenej dane boli použité výlučne na účely uskutočnenia uvedenej činnosti. Uvedené ustanovenie sa preto musí vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave ako vo veci samej, ktorá takouto daňou zaťažuje maloobchodný predaj kvapalného paliva podliehajúceho spotrebnej dani.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: estónčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 23. septembra 2009.#Transnáutica - Transportes e Navegação, SA proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Colná únia - Operácie vonkajšieho tranzitu Spoločenstva - Zásielky tabaku a etylalkoholu určené do tretích krajín - Podvod - Žiadosť o odpustenie dovozného cla - Článok 239 nariadenia (EHS) č. 2913/92 - Článok 905 nariadenia (EHS) č. 2454/93 - Ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní - Existencia špeciálnej situácie - Celková záruka.#Vec T-385/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 23. septembra 2009 – Transnáutica/Komisia
      (vec T‑385/05)
      „Colná únia – Operácie vonkajšieho tranzitu Spoločenstva – Zásielky tabaku a etylalkoholu určené do tretích krajín – Podvod – Žiadosť o odpustenie dovozného cla – Článok 239 nariadenia (EHS) č. 2913/92 – Článok 905 nariadenia (EHS) č. 2454/93 – Ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní – Existencia špeciálnej situácie – Celková záruka“
      Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Vrátenie alebo odpustenie dovozného alebo vývozného cla – Ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní zavedené článkom 905 nariadenia č. 2454/93 – Existencia „špeciálnej situácie“ – Rozsah (nariadenie Rady č. 2913/92, článok 239; nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 905) (pozri body 48 – 61)
      Predmet

               Návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie REM 05/2004 zo 6. júla 2005 zamietajúceho vrátenie a odpustenie určitého cla
            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie Komisie REM 05/2004 zo 6. júla 2005 sa zrušuje.

                  2.

                  	Komisia Európskych spoločenstiev je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 27. septembra 2011. # Mustapha El Jirari Bouzekri proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva NC NICKOL - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva NIKE - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia pravdepodobnosti zámeny - Neexistencia podobnosti označení - Článok 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94. # Vec T-207/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 27. septembra 2011 – El Jirari Bouzekri/ÚHVT – Nike International (NC NICKOL)
      (vec T‑207/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva NC NICKOL – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva NIKE – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Neexistencia podobnosti označení – Článok 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky, ktorá má dobré meno – Ochrana skoršej ochrannej známky s dobrým menom rozšírená na výrobky alebo služby, ktoré nie sú podobné – Podmienky [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5] (pozri body 29 – 31)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 25. februára 2009 (vec R 554/2008‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami Nike International Ltd a Mustaphom El Jirari Bouzekrim

            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 25. februára
                     2009 (vec R 554/2008‑2) sa zrušuje.

                  2.

                  	ÚHVT znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila Mustapha El Jirari Bouzekri.
                     Nike International Ltd znáša svoje vlastné trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 21. marca 2002. # Cura Anlagen GmbH proti Auto Service Leasing GmbH (ASL). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Handelsgericht Wien - Rakúsko. # Vec C-451/99.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 10. mája 2011. # Maurice Emram proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva G - Skoršia národná obrazová ochranná známka a skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva G - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-187/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 10. mája 2011 – Emram/ÚHVT – Guccio Gucci (G)
      (vec T‑187/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva G – Skoršia národná obrazová ochranná známka a skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva G – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Označenia, ktoré môžu tvoriť ochrannú
            známku – Označenia pozostávajúce z písmena alebo kombinácie písmen – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej
            alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť zámeny so
            skoršou ochrannou známkou – Kritériá posúdenia [nariadenie Rady č. 207/2009, články 4 a 7 a článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri
            bod 49)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 55, 74, 78)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 11. februára 2010 (vec R 1281/2008‑1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Guccio Gucci SpA a Mauriceom Emramom

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Maurice Emram

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka G pre tovary v triedach 9, 18 a 25 – prihláška č. 2421402

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Guccio Gucci SpA

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               národné obrazové ochranné známky a obrazové ochranné známky Spoločenstva G pre tovary v triedach 9, 18 a 25

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               zamietnutie námietky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie rozhodnutia námietkového oddelenia a zamietnutie zápisu prihlasovanej ochrannej známky

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Maurice Emram je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 13. decembra 2001. # Krupp Thyssen Stainless GmbH a Acciai speciali Terni SpA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Spojené veci T-45/98 a T-47/98.


ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora) z 24. apríla 2013.#CB proti Európskej komisii.#Verejná služba – Úradníci – Verejné výberové konanie – Oznámenie o výberovom konaní EPSO/AD/181/10 – Nepripustenie na hodnotiace skúšky.#Vec F-73/11.