title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 11. decembra 2008.#Enzo Reali proti Európskej komisii.#Vec F-136/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 11. decembra 2008
      Vec F‑136/06
      Enzo Reali
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Zmluvní zamestnanci – Prijímanie – Zaradenie do platovej triedy – Odborná prax – Diplom – Rovnocennosť“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou E. Reali navrhuje zrušiť rozhodnutie orgánu oprávneného na uzatvorenie
         pracovnej zmluvy o jeho zaradení do platovej triedy 14 platového stupňa 1 v rámci funkčnej skupiny IV, ako vyplýva z jeho
         pracovnej zmluvy zmluvného zamestnanca

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Zmluvní zamestnanci – Prijímanie – Požiadavka vysokoškolských diplomov – Pojem vysokoškolský diplom
      [Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 82 ods. 2 písm. c) bod i)]
      2.      Úradníci – Prijímanie – Zaradenie do platovej triedy – Požiadavka vysokoškolských diplomov – Porovnanie diplomov a oprávnení
            na výkon činnosti vydaných v rôznych členských štátoch
      (Smernica Rady 89/48)
      1.      V prípade, že nie je uvedené inak, treba požiadavku mať vysokoškolský diplom, ktorá vyplýva z ustanovenia článku 82 ods. 2
         písm. c) bodu i) podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov vykladať v takom zmysle, aký dáva tomuto výrazu vlastná vnútroštátna
         právna úprava členského štátu, v ktorom uchádzač ukončil svoje štúdium, na ktoré sa odvoláva.

      (pozri bod 34)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 13. júla 1989, Jaenicke Cendoya/Komisia, 108/88, Zb. s. 2711, bod 14
      Súd prvého stupňa: 7. februára 1991, Ferreira de Freitas/Komisia, T‑2/90, Zb. s. II‑103, bod 32; 3. marca 1994, Cortes Jimenez
         a i./Komisia, T‑82/92, Zb. VS s. I‑A‑69, II‑237, bod 34

      2.      Harmonizácia uskutočnená smernicou 89/48 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení
         odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov sa nemôže považovať za harmonizáciu, ktorej dôsledkom je
         obmedzenie miery voľnej úvahy, ktorú má inštitúcia pri porovnávaní hodnoty diplomov v rámci prijímania zamestnancov. V systéme
         tejto smernice sa totiž porovnávanie diplomov uskutočňuje na účely prístupu k určitým regulovaným činnostiam v rôznych členských
         štátoch. Toto posúdenie nemožno zamieňať s komplexným posúdením vysokoškolskej hodnoty kvalifikácií nadobudnutých v rôznych
         členských štátoch na účely určenia príslušného platového stupňa pracovného miesta v inštitúcii Európskych spoločenstiev.

      (pozri bod 85)
      Odkaz na:
      Súd prvého stupňa: 9. decembra 1999, Alonso Morales/Komisia, T‑299/97, Zb. VS s. I‑A‑249, II‑1227, body 35 a 36; 11. mája
         2005, De Stefano/Komisia, T‑25/03, Zb. VS s. I‑A‑125, II‑573, bod 53


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 18. októbra 2007.#Erika Krcova proti Súdnemu dvoru Európskej únie.#Vec F-112/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 18. októbra 2007
      Vec F‑112/06
      Erika Krčová
      proti
      Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradník v skúšobnej dobe – Článok 34 služobného poriadku – Prepustenie úradníka v skúšobnej dobe – Voľná úvaha – Povinnosť odôvodnenia – Povinnosť starostlivosti – Zásada riadnej správy vecí verejných“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou E. Krčová navrhuje zrušiť rozhodnutie Súdneho dvora zo 17. októbra
         2005 o jej prepustení na konci skúšobnej doby a pokiaľ je to potrebné, zrušiť rozhodnutie Súdneho dvora zo 16. septembra 2005
         týkajúce sa druhého predĺženia skúšobnej doby o dva mesiace od 1. augusta 2005, ako aj tretiu správu o skúšobnej dobe z 12. septembra
         2005, ktorou sa došlo k záveru, že nie je možné navrhnúť jej vymenovanie menovacím orgánom

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Prijímanie – Skúšobná doba – Správa na konci skúšobnej doby – Vypracovanie s omeškaním
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 34)
      2.      Úradníci – Prijímanie – Skúšobná doba – Predmet – Podmienky priebehu
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 34)
      3.      Úradníci – Prijímanie – Skúšobná doba – Posúdenie výsledkov
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 34)
      4.      Úradníci – Prijímanie – Skúšobná doba – Negatívne hodnotenie spôsobilosti dotknutej osoby – Predĺženie skúšobnej doby a zmena
            miesta pridelenia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 34)
      1.      Ak úradník v skúšobnej dobe mohol uplatniť svoje stanovisko k hodnoteniam obsiahnutým v správe o skúšobnej dobe, nemôže jej
         oneskorené vypracovanie alebo oneskorené stanovisko spoločného výboru pre správy, napriek tomu, že je táto nezrovnalosť v súvislosti
         s požiadavkami uvedenými v článku 34 služobného poriadku poľutovaniahodná, spochybniť jej platnosť alebo prípadne platnosť
         rozhodnutia o prepustení.

      (pozri bod 35)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 8. októbra 1981, Tither/Komisia, 175/80, Zb. s. 2345, bod 13; 25. marca 1982, Munk/Komisia, 98/81, Zb. s. 1155,
         bod 8

      Súd prvého stupňa: 1. apríla 1992, Kupka‑Floridi/HSV, T‑26/91, Zb. s. II‑1615, bod 20; 5. marca 1997, Rozand-Lambiotte/Komisia,
         T‑96/95, Zb. VS s. I‑A‑35, II‑97, bod 68; 21. septembra 1999, Trigari‑Venturin/Prekladateľské stredisko, T‑98/98, Zb. VS s. I‑A‑159,
         II‑821, bod 74

      2.      Aj keď skúšobná doba stanovená v článku 34 služobného poriadku sa nemôže považovať za rovnocennú s dobou vzdelávania, predsa
         dotknutá osoba musí byť spôsobilá počas tohto obdobia preukázať svoje schopnosti. Táto podmienka zodpovedá požiadavkám riadnej
         správy vecí verejných a rovnosti zaobchádzania, ako aj povinnosti riadnej starostlivosti, ktorá vyjadruje rovnováhu medzi
         vzájomnými právami a povinnosťami stanovenými služobným poriadkom vo vzťahoch medzi verejným orgánom a zamestnancami verejnej
         služby. V praxi to znamená, že úradník v skúšobnej dobe má nárok nielen na primerané materiálne pracovné podmienky, ale aj
         na vhodné pokyny a rady so zreteľom na povahu vykonávaných úloh, aby sa mohol prispôsobiť špecifickým požiadavkám pracovného
         miesta, ktoré zastáva.

      (pozri bod 48)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 12. decembra 1956, Mirossevich/Vysoký úrad, 10/55, Zb. s. 365, 387 a nasl.; 15. mája 1985, Patrinos/HSV, 3/84,
         Zb. s. 1421, body 20 a 21

      Súd prvého stupňa: Kupka-Floridi/HSV, už citovaný, bod 44; 30. novembra 1994, Correia/Komisia, T‑568/93, Zb. VS s. I‑A‑271,
         II‑857, bod 34; Rozand‑Lambiotte/Komisia, už citovaný, bod 95; 27. júna 2002, Tralli/ECB, T‑373/00, T‑27/01, T‑56/01 a T‑69/01,
         Zb. VS s. I‑A‑97, II‑453, bod 69

      3.      Administratíva disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o posúdenie schopností a výkonu úradníka v skúšobnej dobe
         so zreteľom na záujem služby. Súdu pre verejnú službu teda neprináleží, aby nahrádzal posúdenie inštitúcií svojím posúdením,
         pokiaľ ide o výsledok skúšobnej doby a schopností uchádzača o vymenovanie do verejnej služby Spoločenstva s konečnou platnosťou,
         keďže sa jeho preskúmanie obmedzuje na overenie, či nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo zneužitiu právomocí.

      (pozri bod 62)
      Odkaz:
      Súdny dvor: Munk/Komisia, už citovaný, bod 16; 17. novembra 1983, Tréfois/Súdny dvor, 290/82, Zb. s. 3751, bod 29; 5. apríla
         1984, Alvarez/Parlament, 347/82, Zb. s. 1847, bod 16; Patrinos/HSV, už citovaný, bod 25; 13. decembra 1989, Patrinos/HSV,
         C‑17/88, Zb. s. 4249, bod 33

      Súd prvého stupňa: Kupka‑Floridi/HSV, už citovaný, bod 52; Rozand‑Lambiotte/Komisia, už citovaný, bod 112; Tralli/ECB, už
         citovaný, bod 76

      4.      Postup upravený v článku 34 služobného poriadku nestanovuje, že sa má úradníkovi v skúšobnej dobe poskytnúť príležitosť vyjadriť
         sa k rozhodnutiu, ktoré sa má prijať ako dôsledok negatívneho charakteru správy o skúšobnej dobe vypracovanej o jeho osobe.
         Okrem toho z článku 34 ods. 3 tretieho pododseku služobného poriadku vôbec nevyplýva, že pokiaľ úradník v skúšobnej dobe nepreukázal
         dostatočné odborné schopnosti na to, aby bol vymenovaný, má menovací orgán povinnosť predĺžiť mu jeho skúšobnú dobu s pridelením
         na iné oddelenie. Použitie výrazu „v mimoriadnych prípadoch“ v uvedenom ustanovení naopak jednoznačne ukazuje, že tento orgán
         disponuje širokou mierou voľnej úvahy na to, aby podľa skutkového stavu prejednávanej veci a konkrétnych okolností určil,
         v akej situácii je predĺženie skúšobnej doby žiadúce. V prípade predĺženia skúšobnej doby to platí o to viac, pokiaľ ide o samotné
         nové pridelenie, ktoré je iba možnosťou, pričom podľa odseku 4 uvedeného článku celková dĺžka skúšobnej doby nemôže v žiadnom
         prípade presiahnuť 15 mesiacov.

      (pozri body 75 a 77)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 12. júla 1973, Di Pillo/Komisia, 10/72 a 47/72, Zb. s. 763, bod 16


Rozsudok Súdneho dvora zo 5. marca 1986. # Tezi Textiel BV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spoločná obchodná politika - Ochranné opatrenia. # Vec 59/84.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 23. apríla 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2005/29/ES - Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-321/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 23. apríla 2009 – Komisia/Španielsko
      (vec C‑321/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu – Neprebratie v stanovenej lehote“
      1.                     Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie založené na vnútroštátnom poriadku –
            Neprípustnosť (článok 226 ES) (pozri bod 9)
      2.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 10)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu
                  a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou
                  sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie
                  Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22) v stanovenej
                  lehote

            Výrok

                  1.

                  	Španielske kráľovstvo si tým, že v stanovenej lehote neprijalo všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách
                     podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho
                     parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých
                     obchodných praktikách“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tejto smernice.

                  2.

                  	Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. decembra 2010.#Európska komisia proti Talianskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Štátna pomoc - Pomoc v prospech spoločností nedávno kótovaných na burze cenných papierov - Vymáhanie.#Vec C-304/09.

text:
      Vec C‑304/09
      Európska komisia
      proti
      Talianskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Štátna pomoc – Pomoc v prospech spoločností nedávno kótovaných na burze cenných papierov – Vymáhanie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie povinnosti vymáhať protiprávnu pomoc – Prostriedky na obranu – Absolútna nemožnosť
            vykonania
      (Článok 10 ES, článok 88 ods. 2 ES a článok 249 ES)
      2.        Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Uplatnenie vnútroštátneho práva – Prijatie predbežných opatrení
            na odklad výkonu – Prípustnosť – Podmienky
      (Nariadenie Rady č. 659/1999, článok 14 ods. 3)
      1.        Členský štát, ktorému je určené rozhodnutie, ktoré ho zaväzuje vymáhať protiprávnu pomoc, je povinný v zmysle článku 249 ES
         prijať všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie vykonania tohto rozhodnutia. Členský štát musí dosiahnuť účinné vymáhanie dlžných
         súm. Oneskorené vymáhanie po uplynutí stanovených lehôt, ako aj legislatívne opatrenia, ktoré majú zaručiť, že vnútroštátne
         súdy vykonajú rozhodnutie Komisie ukladajúce členskému štátu vymáhanie protiprávnej pomoci, v prípade, že sú prijaté oneskorene
         alebo sa ukážu ako neúčinné, nespĺňajú požiadavky Zmluvy.

      Členský štát, ktorý neprijme v stanovených lehotách všetky opatrenia nevyhnutné na zrušenie schémy pomoci vyhlásenej rozhodnutím
         Komisie za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom a na vymáhanie pomoci od príjemcov, ktorá im bola poskytnutá na základe
         uvedenej schémy, si totiž neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z tohto rozhodnutia.

      Členský štát sa na obranu proti žalobe o nesplnenie povinnosti podanej Komisiou na základe článku 88 ods. 2 ES môže odvolávať
         na jedinú skutočnosť, a to na absolútnu nemožnosť riadneho výkonu dotknutého rozhodnutia.

      Podmienka absolútnej nemožnosti vykonania nie je splnená, ak sa žalovaný členský štát obmedzí na to, že Komisii uvedie právne,
         politické alebo praktické ťažkosti spojené s vykonaním rozhodnutia bez toho, aby prijal skutočné opatrenia vo vzťahu k predmetným
         podnikom na účely vymáhania pomoci a Komisii navrhol alternatívne možnosti vykonania rozhodnutia, ktoré by umožnili prekonať
         uvedené ťažkosti.

      Členský štát, ktorý pri výkone rozhodnutia Komisie v oblasti štátnej pomoci narazí na neočakávané a nepredvídateľné ťažkosti
         alebo si uvedomí dôsledky, ktoré Komisia nepredpokladala, musí oznámiť tieto problémy Komisii, aby ich mohla posúdiť, pričom
         navrhne vhodné zmeny a doplnenia predmetného rozhodnutia. V takom prípade členský štát a Komisia musia v zmysle pravidla ukladajúceho
         členským štátom a inštitúciám Únie vzájomnú povinnosť lojálnej spolupráce, ktoré má základ najmä v článku 10 ES, spolupracovať
         v dobrej viere s cieľom prekonať tieto ťažkosti pri úplnom rešpektovaní ustanovení Zmluvy a najmä tých, ktoré sa týkajú štátnej
         pomoci.

      (pozri body 31, 32, 35 – 37, 42, 58 a výrok)
      2.        Vnútroštátne súdy sú podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 povinné najmä zaručiť plnú účinnosť rozhodnutia nariaďujúceho
         vymáhanie protiprávnej pomoci a dosiahnuť riešenie, ktoré bude v súlade s cieľom sledovaným týmto rozhodnutím.

      Pokiaľ ide o predbežné opatrenia na odklad výkonu prijímané vnútroštátnymi súdmi, také opatrenia môžu byť nariadené za predpokladu,
         že sú splnené určité podmienky, t. j.: po prvé, ak má tento súd vážne pochybnosti týkajúce sa platnosti aktu Únie a pristúpil
         priamo k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho konania v prípade, ak Súdnemu dvoru ešte nebola položená otázka o platnosti
         napadnutého aktu; po druhé, ak existuje naliehavá potreba v tom zmysle, že predbežné opatrenie je nevyhnutné na zabránenie
         tomu, aby účastník konania, ktorý nariadenie takéhoto opatrenia navrhuje, utrpel vážnu a nenapraviteľnú ujmu; po tretie, ak
         súd primerane zohľadní záujem Únie; po štvrté, ak vnútroštátny súd pri posudzovaní všetkých týchto podmienok rešpektuje rozhodnutia
         Súdneho dvora alebo Všeobecného súdu o zákonnosti aktu Únie alebo o návrhu na nariadenie predbežného opatrenia sledujúcom
         nariadenie podobných predbežných opatrení na úrovni Európskej únie. V tomto ohľade treba zdôrazniť, že vnútroštátny súd sa
         nemôže obmedziť na to, že na Súdny dvor podá návrh na začatie prejudiciálneho konania v súvislosti s posúdením platnosti,
         ale musí uviesť ku dňu nariadenia predbežného opatrenia dôvody, na základe ktorých dospel k záveru, že Súdny dvor by mal konštatovať
         neplatnosť aktu Únie.

      (pozri body 44 – 46)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 22. decembra 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Štátna pomoc – Pomoc v prospech spoločností nedávno kótovaných na burze cenných papierov – Vymáhanie“
      Vo veci C‑304/09,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 88 ods. 2 ES, podaná 30. júla 2009,
      Európska komisia, v zastúpení: L. Flynn, V. Di Bucci a E. Righini, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Talianskej republike, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits a M. Safjan (spravodajca),
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. septembra 2010,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Talianska republika si tým, že neprijala
         v stanovených lehotách všetky opatrenia nevyhnutné na zrušenie schémy pomoci vyhlásenej za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným
         trhom rozhodnutím Komisie 2006/261/ES zo 16. marca 2005 o schéme štátnej pomoci C 8/2004 (ex NN 164/2003), ktorú zaviedlo
         Taliansko v prospech spoločností nedávno kótovaných na burze cenných papierov [oznámeným pod číslom K(2005) 591] (Ú. v. EÚ
         L 94, 2006, s. 42), a na vymáhanie pomoci od príjemcov, ktorá im bola poskytnutá na základe uvedenej schémy, nesplnila povinnosti,
         ktoré jej vyplývajú zo Zmluvy ES a z ustanovení článkov 2 až 4 tohto rozhodnutia.

       Právny rámec
      2        Odôvodnenie č. 13 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúce podrobné pravidlá na uplatňovanie článku
         [88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) znie takto:

      „keďže v prípadoch protiprávnej pomoci, ktorá nie je zlučiteľná so spoločným trhom, by sa mala obnoviť efektívna súťaž; keďže
         na tento účel je potrebné, aby sa pomoc vrátane úrokov bez meškania vrátila; keďže je náležité, aby sa vrátenie realizovalo
         v súlade s postupmi vnútroštátneho práva; keďže uplatnenie týchto postupov by nemalo brániť okamžitému a efektívnemu vykonaniu
         rozhodnutia Komisie a obnove efektívnej súťaže; keďže, aby sa dosiahol tento výsledok, členské štáty by mali podniknúť všetky
         potrebné opatrenia na zabezpečenie účinnosti rozhodnutia Komisie“.

      3        Článok 14 nariadenia č. 659/1999 nazvaný „Vymáhanie pomoci“ uvádza:

      „1.      Kde sa prijímajú záporné rozhodnutia v prípadoch protiprávnej pomoci, Komisia rozhodne, že daný členský štát podnikne všetky
         potrebné opatrenia, aby vymohol pomoc od príjemcu (ďalej sa označuje len ako ,rozhodnutie o vymáhaní‘). Komisia nebude vyžadovať
         vymáhanie pomoci, ak by to bolo v rozpore so všeobecnou zásadou práva spoločenstva.

      2.      Pomoc, ktorá sa má vymáhať podľa rozhodnutia o vymáhaní, bude zahŕňať úrok s príslušnou sadzbou stanovenou Komisiou. Úrok
         bude splatný od dátumu, kedy protiprávna pomoc bola k dispozícii príjemcovi, do dátumu jej vymáhania.

      3.      Bez toho, aby bolo dotknuté akékoľvek nariadenie Súdneho dvora Európskych spoločenstiev podľa článku [242 ES], vymáhanie sa
         bude realizovať bez meškania a v súlade s postupmi podľa vnútroštátneho práva daného členského štátu za predpokladu, že umožnia
         okamžité a účinné vykonanie rozhodnutia Komisie. Na tento účel a v prípade konania na národných [vnútroštátnych – neoficiálny preklad] súdoch dané členské štáty podniknú všetky potrebné kroky, ktoré sú k dispozícii v ich príslušných právnych systémoch, vrátane
         predbežných opatrení, bez dopadu na právo spoločenstva.“

      4        Článok 23 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:

      „Ak daný členský štát nepostupuje v súlade s podmienečnými alebo zápornými rozhodnutiami najmä v prípadoch, na ktoré sa odvoláva
         článok 14, Komisia môže túto záležitosť predložiť priamo Súdnemu dvoru európskych spoločenstiev v súlade s článkom [88 ods. 2 ES].“

       Skutkový rámec a rozhodnutie 2006/261
      5        V článku 1 svojho rozhodnutia 2006/261 Komisia vyhlásila, že schéma štátnej pomoci poskytnutá v podobe daňových výhod v prospech
         spoločností prijatých na kótovanie na niektorom európskom regulovanom trhu, ktorú zaviedla Talianska republika, je nezlučiteľná
         so spoločným trhom.

      6        Ako vyplýva z uvedeného rozhodnutia, dotknutá schéma pomoci poskytuje dva druhy hospodárskych výhod. V prvom rade zaviedlo
         v prospech spoločností kótovaných na burze cenných papierov zníženú sadzbu dane z príjmov právnických osôb vo výške 20 %,
         čím zvyšuje počas troch rokov čistý vykazovaný zisk týchto spoločností zo všetkej hospodárskej činnosti. Po druhé táto schéma
         mala za následok zníženie zdaniteľného príjmu počas daňového obdobia, v ktorom nastalo uvedenie spoločnosti na burzový trh.
         Tieto zníženia sa okrem toho premietali do uplatňovania nižšej reálnej daňovej sadzby z príjmov v roku 2004.

      7        Potom, čo Komisia začala konanie vo veci formálneho zisťovania, talianske orgány verejne upozornili potenciálnych príjemcov
         pomoci v rámci schémy o možných následkoch zistenia tejto inštitúcie, že uvedená schéma predstavuje pomoc nezlučiteľnú so
         spoločným trhom. Komisia zastávala názor, že je v každom prípade nevyhnutné vymáhať pomoc, ktorá už bola prípadne poskytnutá
         príjemcom.

      8        Konkrétnejšie články 2 až 4 rozhodnutia 2006/261 stanovili toto:

      „Článok 2
      Taliansko zruší schému štátnej pomoci... s účinkom od daňového obdobia, do ktorého spadá oznámenie o tomto rozhodnutí.
      Článok 3
      1.      Taliansko príjme všetky potrebné opatrenia, aby príjemcovia vrátili pomoc..., ktorá im boli poskytnutá nelegálne.
      2.      Vrátenie sa vykoná okamžite a podľa postupov štátneho práva za predpokladu, že tieto postupy umožňujú okamžité a efektívne
         vykonanie tohto rozhodnutia.

      3.      Vrátenie sa vykoná čo najrýchlejšie. Najmä v prípade, že pomoc už bola poskytnutá prostredníctvom zníženia preddavkov za dane
         splatné v bežnom daňovom období, Taliansko musí vymáhať celkovú čiastku splatnej dane prostredníctvom poslednej splátky za
         rok 2004. Vo všetkých ostatných prípadoch Taliansko získa daň späť najneskôr na konci daňového obdobia, do ktorého spadá dátum
         oznámenia tohto rozhodnutia.

      4.      Pomoc, ktorú je potrebné vrátiť obsahuje úroky, ktoré bežia odo dňa poskytnutia pomoci príjemcom až do skutočného vrátenia
         pomoci.

      5.      Úroky sa počítajú na základe pravidla uvedeného v kapitole V nariadenia (ES) č. 794/2004.
      6.      Do dvoch mesiacov odo dňa oznámenia tohto rozhodnutia Taliansko prikáže všetkým príjemcom pomoci uvedenej v článku 1 vrátiť
         nelegálnu pomoc vrátane úrokov.

      Článok 4
      Taliansko bude informovať Komisiu po uplynutí dvoch mesiacov odo dňa oznámenia tohto rozhodnutia o prijatých a plánovaných
         opatreniach, ktoré sú určené na splnenie tohto rozhodnutia. Tieto informácie budú oznamované prostredníctvom dotazníka uvedeného
         v prílohe 1 tohto rozhodnutia. Taliansko predloží v tejto istej lehote dokumenty potvrdzujúce začatie postupu vrátenia voči
         príjemcom nelegálnej pomoci.“

       Žaloba podaná proti rozhodnutiu 2006/261
      9        Talianska republika podala 26. mája 2005 na Súde prvého stupňa Európskych spoločenstiev žalobu, ktorou sa domáha zrušenia
         rozhodnutia 2006/261. Talianska republika nepodala návrh na nariadenie predbežných opatrení.

      10      Súd prvého stupňa rozsudkom zo 4. septembra 2009, Taliansko/Komisia (T‑211/05, Zb. s. II‑2777) vyššie uvedenú žalobu zamietol.
         Talianska republika podala 16. novembra 2009 odvolanie proti tomuto rozsudku. Odvolanie k tomuto rozsudku, zapísané pod číslom
         C‑458/09 P, v súčasnosti prebieha na Súdnom dvore.

       Konanie pred podaním žaloby
      11      Rozhodnutie 2006/261 bolo 17. marca 2005 oznámené Talianskej republike.

      12      Na účely vykonania tohto rozhodnutia talianske orgány prijali niekoľko opatrení a informovali o tom Komisiu. Vykonanie prebiehalo
         najmä takto:

      –        bol vypracovaný návrh zákona na vykonanie rozhodnutia 2006/261,
      –        talianske orgány vzhľadom na komplikácie v legislatívnom procese pri prijímaní zákona zvolili v júli 2006 vymáhanie protiprávnej
         pomoci v správnom konaní,

      –        Agenzia delle Entrate (ďalej len „Agenzia“) predbežne zaslala dotknutým daňovníkom oznámenie obsahujúce platobný výmer na
         dlžné čiastky so 60 dňovou lehotou na zaplatenie, pričom uviedla príslušné identifikačné údaje pre tieto platby, aby umožnila
         príjemcom dobrovoľne vrátiť získanú pomoc aj s úrokmi a riaditeľstvám a úradom povereným vykonávaním príslušných kontrol a vymáhania
         pred 30. septembrom 2006 zaslala administratívne usmernenia,

      –        dve spoločnosti podali žalobu na talianske daňové súdy proti platobným výmerom na vymáhanie pomoci, pričom jedna spoločnosť
         neuspela v prvom stupni a v nadväznosti na to v celosti poukázala dlžné čiastky 1 apríla 2009; v prípade druhej spoločnosti,
         ktorá bola hlavným príjemcom pomoci, Commissione tributaria provinciale di Modena nariadil odklad výkonu platobného výmeru
         z dôvodu, že uvedený výmer bol vydaný bez právneho základu, a Commissione tributaria regionale di Bologna, ktorý rozhoduje
         v druhom stupni o odvolaní proti prvostupňovému rozhodnutiu, ktorým bol uvedený výmer zrušený, konanie prerušil najmä vzhľadom
         na prebiehajúce konanie na Súde prvého stupňa (konanie T‑211/05) na základe žaloby o neplatnosť rozhodnutia 2006/261,

      –        taliansky zákonodarca sa snažil vyriešiť procesný problém s odkladom výkonu výmerov na vymáhanie pomoci v dôsledku rozhodnutí
         vnútroštátnych súdov a to legislatívnou cestou prijatím zákonného dekrétu č. 59 z 8. apríla 2008 (GURI č. 84 z 9. apríla 2008,
         s. 3, ďalej len „zákonný dekrét č. 59/2008“), zmeneného na zákon zákonom č. 101 zo 6. júna 2008 (GURI č. 132 zo 7. júna 2008,
         s. 4).

      13      Komisia počas celého konania pred podaním žaloby trvala na okamžitom a účinnom vykonaní rozhodnutia 2006/261. Okrem toho Komisia
         opakovane požadovala dodatočné informácie a objasnenia o príjemcoch a spôsoboch prijatia právnych ustanovení na vymáhanie
         pomoci. Žiadosti Komisie sa opakovali jednak z dôvodu, že informácie poskytované talianskymi orgánmi sa jej nezdali byť dostatočné
         a jednak z dôvodu, že chcela byť informovaná o aktuálnom stave postupu vymáhania pomoci. Talianske orgány informovali Komisiu
         pokračujúcou korešpondenciou o stave a spôsoboch vykonávania rozhodnutia 2006/261.

      14      Komisia upozornila Taliansku republiku na nedostatočný charakter postupu vymáhania protiprávnej pomoci, keďže výška pomoci
         neoprávnene získanej a ešte nevrátenej dosahovala v októbri 2008 celkom 4 365 265,04 eura (pomoc a úroky). Vymáhanie pomoci
         teda podľa názoru Komisie nenapredovalo napriek legislatívnym zásahom. Za týchto podmienok sa Komisia rozhodla podať túto
         žalobu.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      15      Komisia vo svojej žalobe tvrdí, že členský štát, ktorému je určené rozhodnutie, ktoré ho zaväzuje vymáhať protiprávnu pomoc,
         je povinný v zmysle článku 249 ES prijať všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie vykonania uvedeného rozhodnutia.

      16      Podľa názoru Komisie povinnosť vymáhania predstavuje skutočnú povinnosť dosiahnuť výsledok. Okrem toho vymáhanie má byť nielen
         účinné, ale tiež okamžité.

      17      Pokiaľ ide o pôvodný návrh zákona, ktorý Talianska republika plánovala prijať na vykonanie rozhodnutia 2006/261, Komisia opakovane
         uviedla, že voľba legislatívneho nástroja nepredstavuje najvhodnejší spôsob na zaručenie okamžitého a účinného vykonania tohto
         rozhodnutia.

      18      Použitie vnútroštátnych postupov by pritom nemalo byť prekážkou obnovenia efektívnej hospodárskej súťaže. Tieto postupy by
         naopak mali byť prijaté s cieľom zabezpečiť účinnosť rozhodnutia 2006/261.

      19      Komisia ďalej uvádza, že jediným dôvodom, na ktorý by sa Talianska republika mohla v tejto veci odvolávať, je absolútna nemožnosť
         riadneho výkonu rozhodnutia 2006/261. Talianske orgány pritom nikdy neuplatňovali v tejto súvislosti žiadnu absolútnu nemožnosť.

      20      Podmienka týkajúca sa existencie absolútnej nemožnosti vykonania nie je splnená, ak sa žalovaný členský štát obmedzí na to,
         že Komisii uvedie, ako v danom prípade, právne, politické alebo praktické ťažkosti spojené s vykonaním rozhodnutia 2006/261
         bez toho, aby prijal skutočné opatrenia vo vzťahu k predmetným podnikom na účely vymáhania pomoci a Komisii navrhol alternatívne
         možnosti vykonania tohto rozhodnutia, ktoré by umožnili prekonať uvedené ťažkosti.

      21      Pokiaľ ide o rozhodnutia vnútroštátnych súdov, ktorými boli nariadené opatrenia na odklad výkonu, Komisia zdôrazňuje, že zásada
         efektivity sa má taktiež vzťahovať na vnútroštátne súdy. Vnútroštátny súd, pokiaľ rozhoduje o prípadnom návrhu na odklad výkonu
         opatrenia na vymáhanie pomoci, ktorý podal príjemca tejto pomoci, by mal uplatňovať podmienky stanovené judikatúrou, aby sa
         tak predišlo tomu, že rozhodnutie o vymáhaní bude zbavené svojho potrebného účinku. V prejednávanej veci však opatrenia na
         odklad výkonu uplatnené vnútroštátnymi súdmi nespĺňali požiadavky vyplývajúce z uvedenej judikatúry.

      22      Hoci podľa zákonného dekrétu č. 59/2008 uvedeného v bode 12 tohto rozsudku v prípade odkladu výkonu vychádzajúceho z protiprávnosti
         rozhodnutia o vymáhaní je vnútroštátny súd v zásade povinný bezodkladne podať návrh na začatie prejudiciálneho konania v danej
         veci na Súdny dvor, Komisia zastáva názor, že sa nezdá, že by táto vnútroštátna právna úprava mala veľký vplyv na procesnú
         prax vnútroštátnych súdov. Ako uvádza Komisia, viac než štyri roky po prijatí rozhodnutia 2006/261 totiž talianske orgány
         vymohli len 25,91 % pomoci, v súvislosti s ktorou bol vydaný platobný výmer.

      23      Pokiaľ ide o žalobu o neplatnosť rozhodnutia 2006/261 podanú na Súde prvého stupňa, Komisia uvádza, že Talianska republika
         napadla toto rozhodnutie, avšak bez toho, aby navrhla odklad jeho výkonu. Uznesenie Commissione tributaria provinciale di
         Modena pritom vôbec neodkazuje na prebiehajúce konanie na Súde prvého stupňa, ani na prípadné vady uvedeného rozhodnutia,
         ale vychádza výlučne z údajnej neexistencie právneho základu pre vymáhanie pomoci prijatej talianskymi orgánmi.

      24      Napokon čo sa týka dvoch spoločností, ktoré sú príjemcami pomoci, Komisia uvádza, že od 31. októbra 2008 nie je priebežne
         oboznamovaná o stave prejednávania žaloby na druhom stupni a ani o stave vymáhania. Táto situácia predstavuje porušenie povinnosti
         informovania, ktorú majú talianske orgány v zmysle článku 4 rozhodnutia 2006/261, ako aj článku 10 ES.

      25      Talianska republika uvádza, že právo Únie nepredpisuje žiadne konkrétne konanie na účely vymáhania štátnej pomoci, ale iba
         požaduje, aby uplatnenie vnútroštátnych postupov spĺňalo podmienku, že umožní okamžité a účinné vykonanie rozhodnutia 2006/261.

      26      Podľa talianskej ústavy môže len normatívne opatrenie upraviť administratívny postup vymáhania pomoci a sumy, ktoré majú byť
         v rámci neho vrátené. Okrem toho návrh zákona uvedený v bode 17 tohto rozsudku presadzuje dobrovoľné vrátenie pomoci práve
         s cieľom zrýchliť fázu vymáhania.

      27      Talianska republika tiež uvádza, že skutočnosť, že členský štát, ktorému je rozhodnutie určené, nemôže uplatniť iné dôvody,
         než existenciu absolútnej nemožnosti výkonu, nebráni tomu, aby členský štát, ktorý pri výkone rozhodnutia, akým je rozhodnutie
         vo veci samej, narazí na neočakávané a nepredvídateľné ťažkosti alebo si uvedomí dôsledky, ktoré Komisia nepredpokladala,
         prednesie tieto problémy Komisii, aby ich mohla posúdiť, pričom navrhne vhodné zmeny a doplnenia predmetného rozhodnutia.

      28      V rozsiahlej korešpondencii s Komisiou pritom talianske orgány uviedli tak dôvody, na základe ktorých dospeli k záveru, že
         musia prikročiť k prijatiu osobitnej právnej úpravy, ako aj nepredvídané okolnosti, ktoré neskôr viedli k prijatiu postupu
         vymáhania odlišného od pôvodne zamýšľaného postupu, a to konanie prostredníctvom správneho konania.

      29      Pokiaľ ide o súdne opatrenia o odklade výkonu, Talianska republika tvrdí, že rozhodnutie Commissione tributaria provinciale
         di Modena o odklade výkonu platobného výmeru bolo vydané aj napriek tomu, že Agenzia zdôrazňovala legálnosť vymáhania, ako
         aj priamu uplatniteľnosť rozhodnutia 2006/261 v talianskom právnom poriadku. Čo sa týka konania na Commissione tributaria
         regionale di Bologna, Agenzia podala na tomto súde návrh na zrušenie uznesenia, ktoré tento súd prijal. Po vyhlásení už citovaného
         rozsudku Súdu prvého stupňa Taliansko/Komisia, ktorým Súd prvého stupňa zamietol žalobu podanú proti rozhodnutiu 2006/261,
         Agenzia znovu navrhla zrušenie predmetného uznesenia.

      30      Napokon čo sa týka žalobného dôvodu Komisie založeného na porušení povinnosti informovania, Talianska republika vo svojom
         vyjadrení k žalobe predložila doplňujúci prehľad o výške získaných súm, ako aj o prebiehajúcich sporoch v danej oblasti.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      31      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že členský štát, ktorému je určené rozhodnutie, ktoré ho zaväzuje vymáhať protiprávnu pomoc,
         je povinný v zmysle článku 249 ES prijať všetky vhodné opatrenia na zabezpečenie vykonania tohto rozhodnutia (pozri rozsudok
         z 5. októbra 2006, Komisia/Francúzsko, C‑232/05, Zb. s. I‑10071, bod 42 a citovanú judikatúru).

      32      Členský štát musí dosiahnuť účinné vymáhanie dlžných súm (pozri rozsudok Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 42). Oneskorené
         vymáhanie po uplynutí stanovených lehôt nemôže zodpovedať požiadavkám Zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. februára
         2008, Komisia/Grécko, C‑419/06, body 38 a 61).

      33      Podľa článku 3 ods. 3 rozhodnutia 2006/261 Talianska republika zruší predmetnú schému pomoci čo najskôr. Najmä v prípade,
         že pomoc už bola poskytnutá prostredníctvom zníženia preddavkov za dane splatné v bežnom daňovom období, tento členský štát
         musí vymáhať celkovú čiastku splatnej dane aj s úrokmi prostredníctvom poslednej splátky za rok 2004. Vo všetkých ostatných
         prípadoch musí byť dlžná daň vrátane úrokov získaná späť najneskôr do konca daňového obdobia, do ktorého spadá dátum oznámenia
         uvedeného rozhodnutia, t. j. 17. marec 2005.

      34      V prejednávanej veci je pritom nepochybné, že niekoľko rokov po oznámení rozhodnutia 2006/261 Talianskej republike a po uplynutí
         všetkých lehôt stanovených uvedeným rozhodnutím tento členský štát ešte nevymohol značnú časť protiprávnej pomoci. Taká situácia
         je zjavne nezlučiteľná s povinnosťou členského štátu dosiahnuť účinné vymáhanie dlžných súm a predstavuje porušenie povinnosti
         okamžitého a účinného vykonania rozhodnutia 2006/261.

      35      Pokiaľ ide o argumenty Talianskej republiky, ktoré predložila na svoju obranu, treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry
         sa členský štát na obranu proti žalobe o nesplnenie povinnosti podanej Komisiou na základe článku 88 ods. 2 ES môže odvolávať
         na jedinú skutočnosť, a to na absolútnu nemožnosť riadneho výkonu dotknutého rozhodnutia (pozri najmä rozsudky z 20. septembra
         2007, Komisia/Španielsko, C‑177/06, Zb. s. I‑7689, bod 46, a z 13. novembra 2008, Komisia/Francúzsko, C‑214/07, Zb. s. I‑8357,
         bod 44).

      36      Podmienka absolútnej nemožnosti vykonania nie je splnená, ak sa žalovaný členský štát obmedzí na to, že Komisii uvedie právne,
         politické alebo praktické ťažkosti spojené s vykonaním rozhodnutia bez toho, aby prijal skutočné opatrenia vo vzťahu k predmetným
         podnikom na účely vymáhania pomoci a Komisii navrhol alternatívne možnosti vykonania tohto rozhodnutia, ktoré by umožnili
         prekonať uvedené ťažkosti (pozri najmä rozsudky zo 14. decembra 2006, Komisia/Španielsko, C‑485/03 až C‑490/03, Zb. s. I‑11887,
         bod 74, a z 13. novembra 2008, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 46).

      37      Súdny dvor tiež rozhodol, že členský štát, ktorý pri výkone rozhodnutia Komisie v oblasti štátnej pomoci narazí na neočakávané
         a nepredvídateľné ťažkosti alebo si uvedomí dôsledky, ktoré Komisia nepredpokladala, musí oznámiť tieto problémy na posúdenie
         Komisii, pričom navrhne vhodné zmeny a doplnenia predmetného rozhodnutia. V takom prípade členský štát a Komisia musia v zmysle
         pravidla ukladajúceho členským štátom a inštitúciám Únie vzájomnú povinnosť lojálnej spolupráce, ktoré má základ najmä v článku
         10 ES, spolupracovať v dobrej viere s cieľom prekonať tieto ťažkosti pri úplnom rešpektovaní ustanovení Zmluvy a najmä tých,
         ktoré sa týkajú štátnej pomoci (pozri najmä rozsudky zo 4. apríla 1995, Komisia/Taliansko, C‑348/93, Zb. s. I‑673, bod 17;
         z 1. apríla 2004, Komisia/Taliansko, C‑99/02, Zb. s. I‑3353, bod 17; z 1. júna 2006, Komisia/Taliansko, C‑207/05, bod 47,
         a zo 6. decembra 2007, Komisia/Taliansko, C‑280/05, bod 20).

      38      V tejto súvislosti treba uviesť, že Talianska republika pri svojej komunikácii s Komisiou, ako aj v rámci konania na Súdnom
         dvore, neuplatnila absolútnu nemožnosť vykonania rozhodnutia 2006/261, čo je jediný prípustný dôvod obrany podľa judikatúry
         uvedenej v bode 35 tohto rozsudku.

      39      Talianska vláda v skutočnosti len uviedla Komisii právne, politické alebo praktické ťažkosti vykonania uvedeného rozhodnutia.

      40      Je pravda, že taliansky zákonodarca vyvinul v priebehu konania o vymáhaní pomoci skutočné úsilie v snahe zaručiť účinnosť
         tohto vymáhania a to prostredníctvom prijatia zákonného dekrétu č. 59/2008. Zo spisu najmä vyplýva, že cieľom tohto zákonného
         dekrétu, ktorý mal vyriešiť procesný problém s odkladom výkonu výmerov na vymáhanie pomoci v dôsledku rozhodnutí vnútroštátnych
         súdov, bolo urýchliť vyriešenie už prebiehajúcich sporov.

      41      Uvedený zákonný dekrét č. 59/2008 však nemohol napraviť omeškanie pri vymáhaní pomoci uvedenej v rozhodnutí 2006/261. Bol
         totiž prijatý 8. apríla 2008, teda po 7. februári 2007, kedy bolo vydané rozhodnutie Commissione tributaria provinciale di
         Modena, ktorým bol nariadený odklad výkonu platobného výmeru určeného hlavnému príjemcovi protiprávnej pomoci. Okrem toho
         napriek nadobudnutiu účinnosti tohto zákonného dekrétu bolo konanie týkajúce sa hlavného príjemcu pomoci prerušené odvolacím
         súdom.

      42      Treba pritom uviesť, že legislatívne opatrenia, ktoré majú zaručiť, že vnútroštátne súdy vykonajú rozhodnutie Komisie ukladajúce
         členskému štátu vymáhanie protiprávnej pomoci, v prípade, že sú prijaté oneskorene alebo sa ukážu ako neúčinné, nespĺňajú
         požiadavky vyplývajúce z judikatúry uvedenej v bodoch 31 a 32 tohto rozsudku.

      43      V každom prípade treba dodať, že talianske orgány nepodali návrh na zmenu alebo zrušenie rozhodnutia Commissione tributaria
         provinciale di Modena zo 7. februára 2007, ktorým bolo nariadený odklad výkonu platobného výmeru, hoci, ako pripustila Talianska
         republika na pojednávaní, na ktorom boli vypočuté prednesy účastníkov konania, taký návrh môže byť v rámci takéhoto typu konania
         podaný. Napokon ku dňu pojednávania v tejto veci Talianska republika ešte neurobila žiadne úkony, aby sa mohlo pokračovať
         v odvolacom konaní, ktorého prerušenie nariadil Commissione tributaria regionale di Bologna 21. januára 2010.

      44      Čo sa okrem toho týka argumentu Komisie v súvislosti s možnosťou vnútroštátnych súdov prijímať opatrenia na odklad výkonu
         v priebehu konania o vymáhaní pomoci, treba uviesť, že uvedené súdy sú podľa článku 14 ods. 3 nariadenia č. 659/1999 povinné
         najmä zaručiť plnú účinnosť rozhodnutia nariaďujúceho vymáhanie protiprávnej pomoci a dosiahnuť riešenie, ktoré bude v súlade
         s cieľom sledovaným týmto rozhodnutím (pozri rozsudok z 20. mája 2010, Scott a Kimberly Clark, C‑210/09, Zb. s. I‑4613, bod
         29).

      45      Pokiaľ ide o predbežné opatrenia na odklad výkonu prijímané Talianskymi súdmi, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry
         [pozri najmä rozsudky z 21. februára 1991, Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest, C‑143/88 a C‑92/89, Zb. s. I‑415,
         ako aj z 9. novembra 1995, Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a i. (I), C‑465/93, Zb. s. I‑3761], také opatrenia môžu byť nariadené
         za predpokladu, že sú splnené určité podmienky, t. j.:

      –        ak má tento súd vážne pochybnosti týkajúce sa platnosti aktu Únie a pristúpil priamo k podaniu návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania v prípade, ak Súdnemu dvoru ešte nebola položená otázka o platnosti napadnutého aktu,

      –        ak existuje naliehavá potreba v tom zmysle, že predbežné opatrenie je nevyhnutné na zabránenie tomu, aby účastník konania,
         ktorý nariadenie takéhoto opatrenia navrhuje, utrpel vážnu a nenapraviteľnú ujmu,

      –        ak súd primerane zohľadní záujem Únie,
      –        ak vnútroštátny súd pri posudzovaní všetkých týchto podmienok rešpektuje rozhodnutia Súdneho dvora alebo Všeobecného súdu
         o zákonnosti aktu Únie alebo o návrhu na nariadenie predbežného opatrenia sledujúcom nariadenie podobných predbežných opatrení
         na úrovni Európskej únie.

      46      Treba tiež zdôrazniť, že vnútroštátny súd sa nemôže obmedziť na to, že na Súdny dvor podá návrh na začatie prejudiciálneho
         konania v súvislosti s posúdením platnosti, ale musí uviesť ku dňu nariadenia predbežného opatrenia dôvody, na základe ktorých
         dospel k záveru, že Súdny dvor by mal konštatovať neplatnosť aktu Únie [rozsudok Atlanta Fruchthandelsgesellschaft a i. (I),
         už citovaný, bod 36].

      47      Požiadavky uvedené v predchádzajúcich dvoch bodoch sú tiež uplatniteľné na akékoľvek konanie majúce sa cieľ prerušenie odvolacieho
         konania, v rámci ktorého je spochybňované prvostupňové zrušenie vnútroštátneho aktu na vymáhanie protiprávnej pomoci.

      48      Treba preskúmať, či rozhodnutia Talianskych súdov v prejednávanej veci spĺňajú uvedené požiadavky.

      49      K odkladu výkonu v rámci konania o vymáhaní pomoci týkajúceho sa hlavného príjemcu protiprávnej pomoci došlo na základe rozhodnutí
         talianskych súdov z dvoch dôvodov. Po prvé, Commissione tributaria provinciale di Modena rozhodnutím zo 7. februára 2007 nariadil
         odklad výkonu výmeru na vymáhanie pomoci, pričom rozhodujúcim dôvodom tohto odkladu bola skutočnosť, že uvedený výmer bol
         vydaný bez právneho základu. Po druhé, Commissione tributaria provinciale di Bologna rozhodnutiami z 26. mája 2009 a z 21. januára
         2010 prerušil odvolacie konanie, v rámci ktorého je namietané zrušenie uvedeného výmeru v prvom stupni z dôvodu, že na Súde
         prvého stupňa je prejednávaná žaloba o neplatnosť rozhodnutia 2006/261 (konanie T‑211/05).

      50      V tejto súvislosti treba uviesť, že prvý z vyššie uvedených dôvodov nemôže z hľadiska judikatúry v dôsledku už citovaného
         rozsudku Zuckerfabrik Süderdithmarschen a Zuckerfabrik Soest, ako aj už citovaného rozsudku Atlanta Fruchthandelsgesellschaft
         a i. (I) odôvodniť odklad výkonu výmeru na vymáhanie protiprávnej pomoci.

      51      Čo sa týka druhého z uvedených dôvodov, treba konštatovať, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu, ktoré by chcelo prerušiť konanie
         nevyhnutné na zabezpečenie účinného vykonania rozhodnutia Komisie, ktoré ukladá členskému štátu povinnosť vymáhať protiprávnu
         pomoc, z dôvodu, že zákonnosť uvedeného rozhodnutia je napadnutá na Všeobecnom súde, má odôvodniť toto prerušenie, podobne
         ako v situácii uvedenej v bode 46 tohto rozsudku, tým, že uvedie argumenty, ktorými by sa mala preukázať neplatnosť predmetného
         rozhodnutia.

      52      Táto požiadavka je potvrdená skutočnosťou, že žaloba o neplatnosť podaná na Všeobecnom súde proti rozhodnutiu nariaďujúcemu
         vymáhanie pomoci nemá odkladný účinok na povinnosť vykonať toto rozhodnutie (pozri rozsudok zo 6. decembra 2007, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 21). To isté platí aj v prípade, keď rozsudok Všeobecného súdu vyhlásený vo veci takejto žaloby je predmetom
         odvolania na Súdnom dvore. V tejto súvislosti treba dodať, že Talianska republika v danom prípade nepodala v rámci uvedenej
         žaloby o neplatnosť návrh na nariadenie predbežného opatrenia.

      53      V danom prípade pritom talianske súdy vo svojich rozhodnutiach neuvádzajú dôvody, na základe ktorých by súdy Únie mali konštatovať
         neplatnosť rozhodnutia 2006/261. Navyše konanie bolo prerušené rozhodnutím z 21. januára 2010 z dôvodu podania žaloby na Súd
         prvého stupňa proti rozhodnutiu 2006/261, a to napriek skutočnosti, že Súd prvého stupňa zamietol túto žalobu rozsudkom zo 4. septembra
         2009.

      54      Napokon, pokiaľ ide o ostatné podmienky, ktoré musia byť podľa judikatúry uvedenej v bode 45 tohto rozsudku splnené, stačí
         uviesť, že predmetné vnútroštátne rozhodnutia sa neodvolávajú na záujem Európskej únie a že Commissione tributaria regionale
         di Bologna sa vo svojich rozhodnutiach z 26. mája 2009 a z 21. januára 2010 nezaoberal otázkou naliehavej potreby nariadených
         opatrení.

      55      Za týchto podmienok treba konštatovať, že rozhodnutia o odklade výkonu a prerušení konania boli prijaté talianskymi súdmi
         v zjavnom rozpore s požiadavkami práva Únie v oblasti vymáhania štátnej pomoci.

      56      Z vyššie uvedeného vyplýva, že prejednávaná žaloba je dôvodná v rozsahu, v akom Komisia vytýka Talianskej republike, že neprijala
         v stanovených lehotách všetky opatrenia nevyhnutné na zrušenie schémy pomoci vyhlásenej rozhodnutím 2006/261 za protiprávnu
         a nezlučiteľnú so spoločným trhom a na vymáhanie pomoci od príjemcov, ktorá im bola poskytnutá na základe uvedenej schémy.

      57      Vzhľadom na závery uvedené v predchádzajúcom bode netreba rozhodnúť o žalobnom návrhu Komisie požadujúcom určenie, že Talianska
         republika si tým, že neinformovala Komisiu o opatreniach uvedených v uvedenom bode, nesplnila povinnosti, keďže tento členský
         štát správne nevykonal rozhodnutie 2006/261 v stanovených lehotách (pozri rozsudky zo 4. apríla 1995, Komisia/Taliansko, už
         citovaný, bod 31; zo 14. decembra 2006, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 82; z 20. septembra 2007, Komisia/Španielsko,
         bod 54; zo 6. decembra 2007, Komisia/Taliansko, bod 30, a z 13. novembra 2008, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 67).

      58      Treba preto konštatovať, že Talianska republika si tým, že neprijala v stanovených lehotách všetky opatrenia nevyhnutné na
         zrušenie schémy pomoci vyhlásenej rozhodnutím 2006/261 za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom a na vymáhanie pomoci
         od príjemcov, ktorá im bola poskytnutá na základe uvedenej schémy, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 2 a 3
         tohto rozhodnutia.

       O trovách
      59      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Talianska republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať
         ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom, ktorý v tomto zmysle podala Komisia.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Talianska republika si tým, že neprijala v stanovených lehotách všetky opatrenia nevyhnutné na zrušenie schémy pomoci vyhlásenej
            za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom rozhodnutím Komisie 2006/261/ES zo 16. marca 2005 o schéme štátnej pomoci
            C 8/2004 (ex NN 164/2003), ktorú zaviedlo Taliansko v prospech spoločností nedávno kótovaných na burze cenných papierov, a na
            vymáhanie pomoci od príjemcov, ktorá im bola poskytnutá na základe uvedenej schémy, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
            z článkov 2 a 3 tohto rozhodnutia.
      2.      Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. januára 2014.#Secretary of State for the Home Department proti M. G.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2004/38/ES – Článok 28 ods. 3 písm. a) – Ochrana proti vyhosteniu – Spôsob výpočtu obdobia desiatich rokov – Zohľadnenie období výkonu trestu odňatia slobody.#Vec C‑400/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 16. januára 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2004/38/ES — Článok 28 ods. 3 písm. a) — Ochrana proti vyhosteniu — Spôsob výpočtu obdobia desiatich rokov — Zohľadnenie období výkonu trestu odňatia slobody“
      Vo veci C‑400/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber), London (Spojené kráľovstvo) z 24. augusta 2012 a doručený Súdnemu dvoru 31. augusta 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Secretary of State for the Home Department

      proti

         M. G.,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot a A. Arabadžiev,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. júna 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               M. G., v zastúpení: R. Drabble, QC, L. Hirst, barrister, a E. Sibley,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: A. Robinson, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci R. Palmer, barrister,

               —

               estónska vláda, v zastúpení: M. Linntam a N. Grünberg, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Írsko, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci D. Conlan Smyth, barrister,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna a M. Szpunar, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin a C. Tufvesson, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 28 ods. 3 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS (Ú. v. EÚ L 158, s. 77, Mim. vyd. 05/005, s. 46).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Secretary of State for the Home Department (ministerstvo vnútra, ďalej len „Secretary of State“) a pani G. vo veci rozhodnutia o vyhostení pani G. z územia Spojeného kráľovstva.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa odôvodnení 23 a 24 smernice 2004/38:

                        „(23)

                        vyhostenie občanov [európskej] Únie a ich rodinných príslušníkov na základe dôvodov verejného poriadku, verejného zdravia alebo verejnej bezpečnosti je opatrenie, ktoré môže vážne poškodiť osoby, ktoré využívali práva a slobody im udelené podľa zmluvy a skutočne sa integrovali do hostiteľského členského štátu. Rozsah takýchto opatrení by sa preto mal obmedziť v súlade so zásadou úmernosti, aby sa zohľadnil stupeň integrácie daných osôb, dĺžka ich pobytu v hostiteľskom členskom štáte, ich vek, zdravotný stav, rodinná a ekonomická situácia a väzby s krajinou ich pôvodu;

                        (24)

                        preto čím je vyšší stupeň integrácie občanov Únie a ich rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, tým by mal byť vyšší stupeň ochrany proti vyhosteniu. Iba za výnimočných okolností, keď existujú závažné dôvody verejnej bezpečnosti, malo by sa prijať opatrenie vyhostenia proti občanom Únie, ktorí sa zdržiavali na území hostiteľského členského štátu po mnoho rokov, najmä, ak sa tam narodili a mali tam pobyt počas svojho celého života. Okrem toho, takéto výnimočné okolnosti by sa tiež mali uplatňovať na opatrenie vyhostenia proti maloletým, aby sa ochránili ich väzby s ich rodinou, v súlade s dohovorom Organizácie spojených národov o ochrane práv detí z 20. novembra 1989“.

               4

               Pod názvom „Vymedzenie pojmov“ článok 2 smernice 2004/38 stanovuje:
               „Na účely tejto smernice:

                        1)

                        ‚Občan Únie‘ znamená akákoľvek osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu;

                        2)

                        ‚Rodinný príslušník‘ znamená:

                                 a)

                                 manželský partner;

                           …

                        3)

                        ‚Hostiteľský členský štát‘ znamená členský štát, do ktorého sa občan Únie presťahuje, aby vykonal svoje právo voľného pohybu a pobytu.“

               5

               Článok 3 tejto smernice s názvom „Oprávnené osoby“ stanovuje:
               „1.   Táto smernica sa uplatňuje na všetkých občanov Únie, ktorí sa pohybujú alebo zdržiavajú v členskom štáte inom, ako je členský štát, ktorého štátnymi príslušníkmi sú, a na ich rodinných príslušníkov, ako sú definovaní v bode 2 článku 2, ktorí ich sprevádzajú, alebo sa k nim pripájajú.
               …“

               6

               Kapitola III uvedenej smernice nazvaná „Právo pobytu“ obsahuje články 6 až 15. Článok 6 sa týka „práva pobytu do troch mesiacov“. Článok 7 za určitých podmienok stanovuje „právo pobytu na viac ako tri mesiace“.

               7

               V kapitole IV tej istej smernice s názvom „Právo trvalého pobytu“ článok 16 nazvaný „Všeobecné pravidlo pre občanov Únie a ich rodinných príslušníkov“ uvádza:
               „1.   Občania Únie, ktorí sa legálne zdržiavali počas nepretržitého obdobia piatich rokov v hostiteľskom členskom štáte, majú právo trvalého pobytu v tomto členskom štáte. Toto právo nepodlieha podmienkam uvedeným v kapitole III.
               2.   Odsek 1 sa uplatňuje tiež na rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu a legálne sa zdržiavali s občanom Únie v hostiteľskom členskom štáte počas nepretržitého obdobia piatich rokov.
               3.   Nepretržitosť pobytu nie je ovplyvnená dočasnou neprítomnosťou nepresahujúcou spolu šesť mesiacov ročne, ani neprítomnosťou dlhšieho trvania v dôsledku povinnej vojenskej služby, ani neprítomnosťou trvajúcou maximálne dvanásť za sebou nasledujúcich mesiacov v dôsledku vážnych dôvodov, ako sú napríklad tehotenstvo a pôrod, vážna choroba, štúdium alebo odborné vzdelávanie alebo vyslanie do iného členského štátu alebo tretej krajiny.
               4.   Právo trvalého pobytu po jeho získaní sa môže odobrať iba v prípade neprítomnosti v hostiteľskej krajine počas obdobia dlhšieho ako dva za sebou idúce roky.“

               8

               V kapitole VI smernice 2004/38 s názvom „Obmedzenia práva vstupu a práva pobytu z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia“ článok 27 nazvaný „Všeobecné zásady“ uvádza:
               „1.   S výhradou ustanovení tejto kapitoly členské štáty môžu obmedziť slobodu pohybu a pobytu občanov Únie a ich rodinných príslušníkov bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť na základe dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia. Tieto dôvody sa nesmú využívať pre ekonomické účely.
               2.   Opatrenia prijaté z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti musia byť v súlade so zásadou úmernosti a musia vychádzať výlučne z osobného správania daného jednotlivca. Trestné činy, ku ktorým došlo v minulosti, sa samé o sebe nepovažujú za dôvody na prijatie takýchto opatrení.
               Osobné správanie daného jednotlivca musí predstavovať skutočnú, existujúcu a dostatočne vážnu hrozbu ovplyvňujúcu jeden zo základných záujmov spoločnosti. Zdôvodnenia, ktoré sú oddelené od podrobností prípadu, alebo ktoré sa spoliehajú na aspekty všeobecnej prevencie, sú neprijateľné.
               3.   Aby sa posúdilo, či daná osoba predstavuje hrozbu pre verejný poriadok alebo verejnú bezpečnosť, pri vydávaní registračného potvrdenia, alebo v prípade neexistencie registračného systému, najneskôr tri mesiace od dátumu príchodu danej osoby na územie hostiteľského členského štátu, alebo od dátumu ohlásenia svojej prítomnosti v rámci územia, ako je stanovené v článku 5(5), alebo pri vydávaní pobytového preukazu, hostiteľský členský štát, ak to považuje za podstatné, môže požadovať, aby členský štát pôvodu a prípadne iné členské štáty, aby poskytli informácie týkajúce sa akýchkoľvek predchádzajúcich policajných záznamov, ktoré prípadne daná osoba má. Takéto informácie sa nevyžadujú všeobecne. Členský štát, ktorý dostane takúto žiadosť, odpovie do dvoch mesiacov.
               4.   Členský štát, ktorý vydal pas alebo preukaz totožnosti, umožní držiteľovi takéhoto dokladu, ktorý bol vyhostený z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia z iného členského štátu, aby opätovne vstúpil na jeho územie bez akýchkoľvek formalít, a to aj v prípade, že daný doklad už nie je viac platný alebo štátna príslušnosť držiteľa je spochybnená.“

               9

               Článok 28 uvedenej smernice s názvom „Ochrana proti vyhosteniu“, ktorý sa taktiež nachádza v jej kapitole VI, stanovuje:
               „1.   Skôr, ako sa prijme rozhodnutie o vyhostení z dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti, hostiteľský členský štát zohľadní také aspekty, ako je napríklad dĺžka pobytu daného jednotlivca na jeho území, vek, zdravotný stav, rodinná a ekonomická situácia, sociálna a kultúrna integrácia v hostiteľskom členskom štáte a rozsah väzieb s krajinou pôvodu.
               2.   Hostiteľský členský štát nesmie prijať rozhodnutie o vyhostení proti občanom Únie alebo ich rodinným príslušníkom bez ohľadu na štátnu príslušnosť, ktorí majú právo trvalého pobytu na jeho území, s výnimkou vážnych dôvodov verejného poriadku alebo verejnej bezpečnosti.
               3.   Rozhodnutie o vyhostení sa nesmie prijať proti občanom Únie s výnimkou prípadu, ak sa toto rozhodnutie zakladá na zásadne dôležitých dôvodoch verejnej bezpečnosti, ako sú definované členskými štátmi, ak:

                        a)

                        dané osoby sa zdržiavali v hostiteľskom členskom štáte počas predchádzajúcich desiatich rokov; alebo

                        b)

                        ide o maloleté osoby, s výnimkou prípadu, keď je vyhostenie potrebné v najlepšom záujme dieťaťa, ako ho stanovuje dohovor Organizácie spojených národov o právach dieťaťa z 20. novembra 1989.“

         Právo Spojeného kráľovstva

               10

               Nariadením o prisťahovalectve z roku 2006 (Európsky hospodársky priestor) [Immigration (European Economic Area) Regulations 2006] sa v práve Spojeného kráľovstva vykonávajú ustanovenia smernice 2004/38.

               11

               § 21 uvedeného nariadenia s názvom „Rozhodnutia prijaté z dôvodov verejného poriadku, verejnej bezpečnosti alebo verejného zdravia“ zabezpečuje prebratie článkov 27 a 28 tejto smernice.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               Pani G. je portugalskou štátnou príslušníčkou. Dňa 12. apríla 1998 pricestovala do Spojeného kráľovstva so svojím manželom, ktorý je takisto portugalským štátnym príslušníkom. Pani G. bola zamestnaná od mája 1998 do marca 1999. V marci 1999 prestala pracovať, keďže čakala svoje prvé dieťa, ktoré sa narodilo v júni 1999. V rokoch 2001 a 2004 mali pani G. a jej manžel ďalšie dve deti. Pani G. počas obdobia, keď nebola zamestnaná, a až do decembra 2006, keď manželia začali žiť oddelene, finančne podporoval jej manžel. Pani G. a jej manžel ostali manželmi napriek tomu, že žijú oddelene.

               13

               Tri deti pani G. boli v apríli 2008 umiestnené do pestúnskej starostlivosti v dôsledku oznámenia nemocničného personálu, že zranenia, ktoré malo jedno z nich, neboli spôsobené úrazom. Dňa 21. novembra 2008 súd pre rodinné veci dospel k záveru, že za zranenia spôsobené jednému z detí je zodpovedná pani G. Dňa 27. augusta 2009 bola pani G. v jednom bode obžaloby uznaná vinnou z týrania a v troch bodoch obžaloby z úmyselného ublíženia na zdraví spôsobeného osobe mladšej ako 16 rokov, pričom jej bol uložený trest odňatia slobody v trvaní 21 mesiacov.

               14

               V nadväznosti na odsúdenie pani G. na trest odňatia slobody boli deti zverené do starostlivosti manžela dotknutej osoby. Keďže pani G. bola vo výkone trestu odňatia slobody, mala právo na styk so svojimi deťmi pod dohľadom a na verejnosti. V apríli 2010 však miestne orgány tieto návštevy pozastavili a v auguste 2010 podali návrh na pozastavenie tohto práva na styk s deťmi. Dňa 5. júla 2011 súd pre rodinné veci rozhodol o ponechaní dohľadu, obmedzení návštev vo forme nepriameho kontaktu a zákaze niektorých úkonov, pričom uviedol, že pani G. je ešte povinná preukázať, že je spôsobilá viesť stabilný život bez toho, aby užívala drogy.

               15

               Dňa 11. mája 2010 pani G. počas výkonu trestu odňatia slobody podala na Secretary of State žiadosť o vydanie osvedčenia o trvalom pobyte v Spojenom kráľovstve. Dňa 8. júla 2010 Secretary of State túto žiadosť zamietol a rozhodol o vyhostení pani G. z dôvodov verejného poriadku a verejnej bezpečnosti podľa § 21 nariadenia o prisťahovalectve (Európsky hospodársky priestor) z roku 2006.

               16

               Dňa 11. júla 2010 pani G. zostala vo väzení napriek tomu, že ukončila výkon trestu odňatia slobody, a to vzhľadom na vydanie rozhodnutia Secretary of State, ktorým sa nariadilo jej vyhostenie. V tomto rozhodnutí Secretary of State vyjadril názor, že po prvé posilnená ochrana proti vyhosteniu uvedenému v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa opiera o integráciu občana v členskom štáte a že k takejto integrácii nemôže dôjsť počas jeho výkonu trestu odňatia slobody. Po druhé zastával názor, že pani G. už ani nemôže požívať sprostredkovanú ochranu proti vyhosteniu, keďže na jednej strane nepreukázala nadobudnutie práva na trvalý pobyt a na druhej strane existovali závažné dôvody verejného poriadku a verejnej bezpečnosti odôvodňujúce vyhostenie dotknutej osoby. Po tretie Secretary of State konštatoval, a to ako najvážnejší dôvod, že pani G. nemôže ani požívať základnú ochranu proti vyhosteniu.

               17

               Pani G. podala odvolanie na First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber). Tento súd 10. januára 2011 tomuto odvolaniu vyhovel, pričom vyjadril názor, že pani G. sa pred rozhodnutím o vyhostení v Spojenom kráľovstve zdržiavala počas obdobia viac než 10 rokov a že Secretary of State nepreukázal existenciu závažných dôvodov verejnej bezpečnosti. First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) však zastával názor, že pani G. nepreukázala nadobudnutie práva na trvalý pobyt v zmysle smernice 2004/38, keďže neexistovali dôkazy, ktoré by preukazovali, že jej manžel bol zamestnaný alebo inak vykonával práva vyplývajúce zo Zmluvy FEÚ.

               18

               Secretary of State podal odvolanie proti rozhodnutiu First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) na vnútroštátny súd. Rozhodnutím oznámeným 13. augusta 2011 tento súd zrušil rozhodnutie First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) z dôvodu, že bolo v rozpore s vnútroštátnou judikatúrou.

               19

               V rámci konania na vnútroštátnom súde Secretary of State pripustil, že pani G. nadobudla právo na trvalý pobyt v zmysle smernice 2004/38 v máji 2003 a že toto právo následne nestratila. Názory účastníkov konania vo veci samej sa však aj naďalej líšia, pokiaľ ide jednak o spôsob výpočtu obdobia desiatich rokov uvedeného v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 a jednak o posúdenie dôvodov, resp. závažných dôvodov verejného poriadku a verejnej bezpečnosti v zmysle článku 28 ods. 1 a 2 tejto smernice v danom prípade.

               20

               V priebehu konaní na First‑tier Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) a na vnútroštátnom súde sa konania začaté v oblasti rodinných vecí skončili v nadväznosti na presťahovanie sa manžela pani G. do Manchestru (Spojené kráľovstvo) v septembri 2011. Pani G. zostala vo väzení až do 20. marca 2012.

               21

               Vzhľadom na tieto okolnosti Upper Tribunal (Immigration and Asylum Chamber) London rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Spôsobuje obdobie výkonu trestu odňatia slobody občana Únie po odsúdení za spáchanie trestného činu prerušenie obdobia pobytu v hostiteľskom členskom štáte, ktoré je potrebné na to, aby táto osoba požívala najvyššiu úroveň ochrany proti vyhosteniu podľa článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38, alebo inak bráni tomu, aby sa dotknutá osoba mohla dovolávať takejto úrovne ochrany?

                        2.

                        Znamená odkaz na ‚predchádzajúcich [desať] rokov‘ uvedený v článku 28 ods. 3 písm. a) [smernice 2004/38] to, že pobyt musí byť nepretržitý, aby občan Únie mohol požívať najvyššiu úroveň ochrany proti vyhosteniu?

                        3.

                        Počíta sa požadované obdobie desiatich rokov, počas ktorého sa občan Únie musí zdržiavať v hostiteľskom členskom štáte, na účely [uvedeného] článku 28 ods. 3 písm. a)

                                 a)

                                 spätne od prijatia rozhodnutia o vyhostení alebo

                                 b)

                                 od začiatku pobytu tohto občana v hostiteľskom členskom štáte?

                        4.

                        Ak je odpoveď na [tretiu otázku písm. a)] taká, že obdobie desiatich rokov sa počíta spätne, ide o inú situáciu, ak pobyt osoby trval desať rokov pred takýmto obdobím výkonu trestu odňatia slobody?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O druhej a tretej otázke

               22

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať v prvom rade, sa vnútroštátny súd v podstate na jednej strane pýta, či sa má obdobie pobytu desiatich rokov uvedené v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 počítať spätne od prijatia rozhodnutia o vyhostení dotknutej osoby, alebo naopak, či sa počíta od začiatku pobytu tejto osoby, a na druhej strane, či toto obdobie musí byť nepretržité.

               23

               V tejto súvislosti je v prvom rade potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už mal príležitosť konštatovať, že hoci je iste pravda, že odôvodnenia 23 a 24 smernice 2004/38 uvádzajú osobitnú ochranu pre osoby, ktoré sa skutočne integrovali v hostiteľskom členskom štáte, najmä keď sa tam narodili a mali tam pobyt celý život, nič to nemení na tom, že vzhľadom na znenie článku 28 ods. 3 smernice 2004/38 rozhodujúcim kritériom zostáva to, či občan Únie býval v tomto členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich rozhodnutiu o vyhostení (rozsudok z 23. novembra 2010, Tsakouridis, C-145/09, Zb. s. I-11979, bod 31).

               24

               Z toho vyplýva, že na rozdiel od obdobia požadovaného na nadobudnutie práva na trvalý pobyt, ktoré začína zákonným pobytom dotknutej osoby v hostiteľskom členskom štáte, sa musí obdobie pobytu desiatich rokov požadované na poskytnutie posilnenej ochrany stanovenej v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 počítať spätne odo dňa prijatia rozhodnutia o vyhostení tejto osoby.

               25

               Súdny dvor v druhom rade vyjadril tiež názor, že článok 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely zistenia, či občan Únie mal pobyt v hostiteľskom členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich rozhodnutiu o vyhostení, čo je rozhodujúce kritérium na poskytnutie posilnenej ochrany, ktorú priznáva toto ustanovenie, je potrebné zohľadniť všetky relevantné aspekty v každom jednotlivom prípade, najmä dĺžku každej neprítomnosti dotknutej osoby v hostiteľskom členskom štáte, celkovú dĺžku a frekvenciu týchto neprítomností, ako aj dôvody, ktoré viedli dotknutú osobu k opusteniu tohto členského štátu, na základe čoho je možné zistiť, či tieto neprítomnosti implikujú, alebo nie, že došlo k premiestneniu osobných, rodinných alebo profesionálnych záujmov tejto osoby do iného členského štátu (rozsudok Tsakouridis, už citovaný, bod 38).

               26

               Takéto úvahy majú za cieľ odpoveď na otázku, v akom rozsahu bránia obdobia neprítomnosti na území hostiteľského členského štátu počas obdobia uvedeného v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 dotknutej osobe v tom, aby požívala posilnenú ochranu upravenú v tomto ustanovení, a vychádzajú z predchádzajúceho konštatovania, že to isté ustanovenie vôbec neodkazuje na okolnosti, ktoré môžu spôsobiť prerušenie obdobia pobytu desiatich rokov na účely nadobudnutia práva na uvedenú ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudok Tsakouridis, už citovaný, body 22 a 29).

               27

               Vzhľadom na to, že kritérium určujúce poskytnutie posilnenej ochrany stanovenej v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa zakladá na tom, či sa dotknutá osoba zdržiavala v hostiteľskom členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich rozhodnutiu o vyhostení, a že obdobia neprítomnosti na území tohto štátu môžu mať vplyv na takéto poskytnutie, treba prijať názor, že obdobie pobytu uvedené v tomto ustanovení v zásade musí byť nepretržité.

               28

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že obdobie pobytu počas desiatich rokov uvedené v tomto ustanovení v zásade musí byť nepretržité a počíta sa spätne odo dňa prijatia rozhodnutia o vyhostení dotknutej osoby.

         O prvej a štvrtej otázke

               29

               Svojou prvou a štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 vykladať v tom zmysle, že obdobie výkonu trestu odňatia slobody dotknutej osoby má za následok prerušenie nepretržitosti pobytu v zmysle tohto ustanovenia a v dôsledku toho ovplyvnenie poskytovania posilnenej ochrany, ktorú toto ustanovenie upravuje, aj v prípade, že táto osoba sa zdržiavala v hostiteľskom členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich jej výkon trestu odňatia slobody.

               30

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor už vyjadril názor, že režim ochrany pred opatreniami vyhostenia, ktorý bol zavedený smernicou 2004/38, sa zakladá na stupni integrácie dotknutých osôb v hostiteľskom členskom štáte, takže čím je vyšší stupeň integrácie občanov Únie a ich rodinných príslušníkov v hostiteľskom členskom štáte, tým by mal byť vyšší stupeň ochrany proti ich vyhosteniu, pretože toto vyhostenie môže vážne poškodiť osoby, ktoré využívali práva a slobody udelené podľa Zmluvy o FEÚ a skutočne sa integrovali do hostiteľského členského štátu (pozri v tomto zmysle rozsudok Tsakouridis, už citovaný, body 24 a 25).

               31

               Súdny dvor už mal pri svojom výklade článku 16 ods. 2 smernice 2004/38 príležitosť potvrdiť, že uloženie nepodmienečného trestu odňatia slobody vnútroštátnym súdom je takej povahy, že môže preukázať, že dotknutá osoba nedodržala hodnoty, ktoré spoločnosť hostiteľského členského štátu vyjadrila v trestnom práve tohto členského štátu, takže zohľadnenie období výkonu trestu odňatia slobody občana Únie na účely nadobudnutia práva na trvalý pobyt jeho rodinných príslušníkov, ktorí nie sú štátnymi príslušníkmi členského štátu, v zmysle článku 16 ods. 2 smernice 2004/38 by bolo zjavne proti cieľu, ktorý táto smernica sleduje zavedením tohto práva na pobyt (rozsudok zo 16. januára 2014, Onuekwere, C‑378/12, bod 26).

               32

               Keďže sa stupeň integrácie dotknutých osôb podstatným spôsobom zakladá tak na práve na trvalý pobyt, ako aj na režime ochrany proti opatreniam o vyhostení stanoveným v smernici 2004/38, dôvody, ktoré odôvodňujú, aby obdobia výkonu trestu odňatia slobody neboli zohľadnené na účely nadobudnutia práva na trvalý pobyt alebo aby tieto obdobia prerušili nepretržitosť pobytu na účely tohto nadobudnutia, sa musia takisto zohľadniť v rámci výkladu článku 28 ods. 3 písm. a) tejto smernice.

               33

               Z toho vyplýva, že obdobia výkonu trestu odňatia slobody nemožno zohľadniť na účely poskytnutia posilnenej ochrany stanovenej v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 a že tieto obdobia prerušujú v zásade nepretržitosť pobytu v zmysle tohto ustanovenia.

               34

               Pokiaľ ide o nepretržitosť pobytu, v bode 28 tohto rozsudku sa už pripomenulo, že obdobie pobytu desiatich rokov požadované na poskytnutie posilnenej ochrany stanovenej v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 musí v zásade byť nepretržité.

               35

               Pokiaľ však ide o otázku, v akom rozsahu neexistencia nepretržitosti pobytu desiatich rokov predchádzajúcich rozhodnutiu o vyhostení dotknutej osoby bráni tejto osobe, aby požívala posilnenú ochranu, je potrebné vykonať celkové posúdenie situácie dotknutej osoby vždy v presnom okamihu, keď vznikne otázka vyhostenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Tsakouridis, už citovaný, bod 32).

               36

               V tejto súvislosti, keďže obdobia výkonu trestu odňatia slobody prerušujú v zásade nepretržitosť pobytu v zmysle článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38, môžu spolu s inými prvkami, ktoré predstavujú všetky relevantné aspekty v každom predmetnom prípade, byť zohľadnené vnútroštátnymi orgánmi poverenými uplatňovaním článku 28 ods. 3 smernice 2004/38 pri celkovom posudzovaní vyžadovanom na určenie, či predtým vzniknuté integračné väzby s týmto hostiteľským členským štátom boli prerušené, a teda či posilnená ochrana zakotvená v uvedenom ustanovení bude, alebo nebude poskytnutá (pozri v tomto zmysle rozsudok Tsakouridis, už citovaný, bod 34).

               37

               Nakoniec, pokiaľ ide o dosah okolnosti, že dotknutá osoba mala pobyt v hostiteľskom členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich jej výkonu trestu odňatia slobody, treba pripomenúť, že hoci, ako bolo pripomenuté v bodoch 24 a 25 tohto rozsudku, obdobie pobytu desiatich rokov vyžadované na priznanie posilnenej ochrany zakotvenej v článku 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa musí vypočítať spätne odo dňa dátumu rozhodnutia o vyhostení tejto osoby, keďže výpočet vykonaný na základe tohto ustanovenia je odlišný od výpočtu vykonaného na účely priznania práva na trvalý pobyt, takáto okolnosť môže byť zohľadnená pri celkovom posudzovaní stanovenom v predchádzajúcom bode.

               38

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že obdobie výkonu trestu odňatia slobody dotknutej osoby má v zásade za následok prerušenie nepretržitosti pobytu v zmysle tohto ustanovenia a ovplyvnenie poskytovania posilnenej ochrany, ktorú toto ustanovenie upravuje, aj v prípade, že táto osoba mala pobyt v hostiteľskom členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich výkon jej trestu odňatia slobody. Táto okolnosť však môže byť zohľadnená pri celkovom posudzovaní vyžadovanom na určenie, či predtým vzniknuté integračné väzby s týmto hostiteľským členským štátom boli, alebo neboli prerušené.

         O trovách

               39

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 28 ods. 3 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/38/ES z 29. apríla 2004 o práve občanov Únie a ich rodinných príslušníkov voľne sa pohybovať a zdržiavať sa v rámci územia členských štátov, ktorá mení a dopĺňa nariadenie (EHS) 1612/68 a ruší smernice 64/221/EHS, 68/360/EHS, 72/194/EHS, 73/148/EHS, 75/34/EHS, 75/35/EHS, 90/364/EHS, 90/365/EHS a 93/96/EHS, sa má vykladať v tom zmysle, že obdobie pobytu počas desiatich rokov uvedené v tomto ustanovení v zásade musí byť nepretržité a počíta sa spätne odo dňa prijatia rozhodnutia o vyhostení dotknutej osoby.

                           2.

                           Článok 28 ods. 3 písm. a) smernice 2004/38 sa má vykladať v tom zmysle, že obdobie výkonu trestu odňatia slobody dotknutej osoby má v zásade za následok prerušenie nepretržitosti pobytu v zmysle tohto ustanovenia a ovplyvnenie poskytovania posilnenej ochrany, ktorú toto ustanovenie upravuje, aj v prípade, že táto osoba mala pobyt v hostiteľskom členskom štáte počas desiatich rokov predchádzajúcich výkon jej trestu odňatia slobody. Táto okolnosť však môže byť zohľadnená pri celkovom posudzovaní vyžadovanom na určenie, či predtým vzniknuté integračné väzby s týmto hostiteľským členským štátom boli, alebo neboli prerušené.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 25. septembra 2014. # CEWE Stiftung & Co. KgaA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-484/12.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. februára 1971. # Sirena S.r.l. proti Eda S.r.l. a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunale civile e penale di Milano - Taliansko. # Vec 40-70.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 22. decembra 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Fínskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2004/35/ES - Environmentálna zodpovednosť - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-328/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 22. decembra 2008 – Komisia/Fínsko
      (vec C‑328/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2004/35/ES – Environmentálna zodpovednosť – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nespochybnené nesplnenie povinnosti (článok 226 ES) (pozri body 9, 10)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu
                  a Rady 2004/35/ES z 21. apríla 2004 o environmentálnej zodpovednosti pri prevencii a odstraňovaní environmentálnych škôd (Ú. v. EÚ
                  L 143, s. 56; Mim. vyd. 15/008, s. 357) v stanovenej lehote

            Výrok

                  1.

                  	Fínska republika si tým, že neprijala všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu
                     so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/35/ES z 21. apríla 2004 o environmentálnej zodpovednosti pri prevencii a odstraňovaní
                     environmentálnych škôd, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.

                  2.

                  	Fínska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. apríla 1971. # Alfons Lütticke GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 4-69.