title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. októbra 2010. # Európska komisia proti Rakúskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernice 79/409/EHS a 92/43/EHS - Ochrana voľne žijúceho vtáctva - Nesprávne označenie a nedostatočná právna ochrana území osobitnej ochrany. # Vec C-535/07.

text:
      Vec C‑535/07
      Európska komisia
      proti
      Rakúskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernice 79/409/EHS a 92/43/EHS – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Nesprávne označenie a nedostatočná právna ochrana osobitne chránených území“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom
      (Článok 226 ES)
      2.        Životné prostredie – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Smernica 79/409 – Výber a ohraničenie osobitne chránených území
      (Smernica Rady 79/409, článok 4 ods. 1 a 2)
      3.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie počas konania pred podaním žaloby – Koherentné a podrobné uvedenie
            výhrad – Nedostatok – Neprípustnosť
      (Článok 226 ES)
      4.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Konanie pred podaním žaloby – Odôvodnené stanovisko – Obsah
      (Článok 226 ES)
      5.        Životné prostredie – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Smernica 79/409 – Zvláštne opatrenia na ochranu – Povinnosti členských
            štátov
      (Smernica Rady 79/409, článok 4 ods. 1 a 2, a smernica Rady 92/43, článok 6 ods. 2 a článok 7)
      1.        V rámci žaloby podľa článku 226 ES sa existencia nesplnenia povinnosti musí posudzovať podľa situácie členského štátu ku dňu
         uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a Súdny dvor nemôže prihliadať na neskoršie zmeny.

      (pozri bod 22)
      2.        Keďže právne režimy smernice 79/409 o ochrane voľne žijúceho vtáctva a smernice 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne
         žijúcich živočíchov a rastlín sú rozdielne, členský štát sa nemôže vyhnúť povinnostiam, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 1
         a 2 smernice 79/409 tým, že sa bude odvolávať na iné opatrenia, ako sú opatrenia stanovené v tejto smernici. Okrem toho okolnosť,
         že v lokalite, ktorú má členský štát povinnosť klasifikovať v súlade s touto smernicou, nedošlo k žiadnemu zhoršeniu, nie
         je takej povahy, že by spochybnila povinnosť uloženú členským štátom klasifikovať lokality ako územia osobitnej ochrany.

      (pozri bod 24)
      3.        Predmet žaloby o nesplnenie povinnosti je vymedzený odôvodneným stanoviskom Komisie, takže žaloba musí byť založená na tom
         istom odôvodnení a žalobných dôvodoch ako toto odôvodnené stanovisko. Výzva adresovaná Komisiou členskému štátu a potom odôvodnené
         stanovisko vydané Komisiou vymedzujú predmet sporu, ktorý už nemôže byť ďalej rozšírený. Možnosť dotknutého členského štátu
         predložiť svoje pripomienky predstavuje totiž dôležitú záruku stanovenú v Zmluve, a to aj v prípade, že daný štát usúdi, že
         ju nevyužije, a jej dodržanie je podstatnou formálnou podmienkou konania o nesplnení povinnosti členským štátom. V dôsledku
         toho sa odôvodnené stanovisko a žaloba Komisie musia zakladať na rovnakých výhradách, ako sú uvedené vo výzve, ktorou sa začalo
         konanie pred podaním žaloby. Pokiaľ nejde o taký prípad, nemôže byť takáto vada považovaná za napravenú na základe skutočnosti,
         že žalovaný členský štát následne vyjadril svoje pripomienky k odôvodnenému stanovisku.

      Odôvodnené stanovisko a žaloba musia uviesť výhrady podrobným a koherentným spôsobom, aby umožnili členskému štátu a Súdnemu
         dvoru správne pochopiť rozsah vytýkaného porušenia práva Únie, čo je nevyhnutnou podmienkou toho, aby uvedený štát mohol vhodne
         uplatniť svoje dôvody obrany a aby mohol Súdny dvor preveriť existenciu namietaného nesplnenia povinnosti.

      (pozri body 40 – 42)
      4.        Hoci odôvodnené stanovisko musí obsahovať koherentný a podrobný výklad dôvodov, ktoré viedli Komisiu k presvedčeniu, že predmetný
         členský štát si nesplnil jednu z povinností, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy, Komisia však nie je povinná uviesť v tomto stanovisku
         opatrenia, ktoré umožňovali odstrániť vytýkané nesplnenie povinnosti. Komisia takisto nie je povinná uviesť takéto opatrenia
         v žalobe.

      (pozri bod 50)
      5.        Hoci je pravda, že presnosť prebratia má, pokiaľ ide o smernicu 79/409 o ochrane voľne žijúceho vtáctva, osobitnú dôležitosť,
         keďže správa spoločného dedičstva je zverená jednotlivým členským štátom na ich územiach, nemôže v každom prípade nútiť členské
         štáty zahrnúť povinnosti a zákazy vyplývajúce z článku 4 ods. 1 a 2 tejto smernice a článku 6 ods. 2 smernice 92/43 o ochrane
         prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín v právnom akte, ktorý stanoví pre každé územie osobitnej ochrany
         (ÚOO) chránené druhy a biotopy, ako aj ciele ochrany.

      Pokiaľ ide o uvedené povinnosti, prijatie pozitívnych opatrení na ochranu a zlepšenie stavu ÚOO nemá systematickú povahu,
         ale závisí od konkrétnej situácie dotknutej ÚOO.

      Hoci je pravda, že napríklad ochrana ÚOO proti činnostiam jednotlivcov si vyžaduje, aby bolo jednotlivcom preventívne zabránené
         uskutočniť prípadne škodlivé činnosti, nezdá sa, že by realizácia tohto cieľa nevyhnutne vyžadovala vydanie špecifických zákazov
         pre každé ÚOO a ani pre každý presný druh.

      Pokiaľ ide o identifikáciu chránených druhov a biotopov v každom ÚOO, je potrebné uviesť, že tak ako vymedzenie ÚOO musí mať
         nespochybniteľnú záväznú formu, identifikácia druhov, ktoré odôvodnili klasifikáciu uvedeného ÚOO, musí zodpovedať tej istej
         požiadavke. Keby to tak totiž nebolo, existovalo by riziko, že by cieľ ochrany vyplývajúci z článku 4 ods. 1 a 2 smernice
         79/409, ako aj z článku 6 ods. 2 smernice 92/43 v spojení s článkom 7 tejto smernice nebol úplne dosiahnutý.

      Pokiaľ ide o ciele ochrany, právne postavenie ochrany, ktoré majú mať ÚOO, neimplikuje, že tieto ciele musia byť špecifikované
         pre každý posudzovaný druh samostatne. Okrem toho sa v každom prípade nemožno domnievať, že ciele ochrany sa musia nachádzať
         v tom istom právnom akte, ktorý sa týka chránených druhov a biotopov v určenom ÚOO.

      Pokiaľ ide o právne postavenie ochrany ÚOO viažuce sa na existujúcu prírodnú rezerváciu alebo iný typ klasifikovanej lokality,
         ktoré sú chránené vnútroštátnymi alebo regionálnymi opatreniami, článok 4 smernice 79/409 stanovuje režim, ktorý je špecificky
         cielený a posilnený, tak pre druhy uvedené v jej prílohe I, ako aj pre migrujúce druhy. Takto je teda vymedzená špecifickosť
         režimu ochrany, ktorý musia mať ÚOO v porovnaní s menej prísnym režimom všeobecnej ochrany stanoveným v článku 3 uvedenej
         smernice pre všetky druhy vtáctva v nej uvedené. Z toho však nevyplýva, že iba špecificky definovaný právny režim, zavedený
         pre každé ÚOO, by mal byť schopný účinne chrániť tento druh lokality.

      (pozri body 61 – 66)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 14. októbra 2010 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernice 79/409/EHS a 92/43/EHS – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Nesprávne označenie a nedostatočná právna ochrana osobitne chránených území“
      Vo veci C‑535/07,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 30. novembra 2007,
      Európska komisia, v zastúpení: R. Sauer a D. Recchia, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Rakúskej republike, v zastúpení: E. Riedl, E. Pürgy a K. Drechsel, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Spolková republika Nemecko, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, vykonávajúci funkciu predsedu druhej komory, sudcovia L. Bay Larsen (spravodajca)
         a C. Toader,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. júla 2009,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 25. februára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Rakúska republika si tým, že

      –        na základe ornitologických kritérií správnym spôsobom nevykonala označenie (lokalita Hanság v spolkovej krajine Burgenland)
         a vymedzenie (lokalita Nízke Taury v spolkovej krajine Štajersko) rakúskych území, ktoré sú z hľadiska počtu a rozlohy najvhodnejšie
         na ochranu vtákov, ako územia osobitnej ochrany (ďalej len „ÚOO“) v súlade s článkom 4 ods. 1 alebo 2 smernice Rady 79/409/EHS
         z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 15/001, s. 98, ďalej len „smernica o ,vtáctve‘“),
         a

      –        už označeným častiam ÚOO neposkytla právnu ochranu v súlade s požiadavkami článku 4 ods. 1 alebo 2 smernice o „vtáctve“ a článku
         6 ods. 2 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES
         L 206, s. 7; Mim. vyd. 15/002, s. 102, ďalej len „smernica o ,biotopoch‘“) v spojení s článkom 7 tejto smernice,

      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z uvedených ustanovení týchto smerníc.
      2        Uznesením z 26. mája 2008 predseda Súdneho dvora vyhovel návrhu Spolkovej republiky Nemecko na vstup vedľajšieho účastníka
         do konania na podporu návrhov Rakúskej republiky.

       Právny rámec
       Smernica o „vtáctve“
      3        Článok 2 smernice o „vtáctve“ stanovuje, že „členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zachovanie populácie druhov uvedených
         v článku 1 na úrovni, ktorá zodpovedá najmä ekologickým, vedeckým a kultúrnym požiadavkám, berúc do úvahy aj hospodárske a rekreačné
         požiadavky, alebo na prispôsobenie populácie týchto druhov tejto úrovni“.

      4        Článok 3 ods. 1 smernice o „vtáctve“ stanovuje, že vzhľadom na požiadavky uvedené v článku 2 tejto smernice členské štáty
         prijmú opatrenia nevyhnutné na ochranu, zachovanie a obnovu dostatočnej rôznorodosti a rozlohy biotopov pre všetky druhy vtákov
         žijúce divoko v prírode na európskom území členských štátov, na ktoré sa vzťahuje Zmluva ES. Podľa odseku 2 písm. a) toho
         istého článku opatrenia, ktorých cieľom je ochrana, zachovanie a obnova biotopov a biotopov druhov, zahŕňajú najmä vytváranie
         chránených území.

      5        Článok 4 ods. 1, 2 a 4 prvá veta smernice o „vtáctve“ stanovuje:

      „1.      Druhy uvedené v prílohe 1 sú predmetom zvláštnych opatrení týkajúcich sa ochrany ich biotopov, aby sa zabezpečilo ich prežitie
         a rozmnožovanie v areáli ich rozšírenia.

      V tejto súvislosti sa venuje pozornosť:
      a)      druhom, ktorým hrozí vyhynutie;
      b)      druhom citlivým na špecifické zmeny biotopov;
      c)      druhom, ktoré sú považované za vzácne vzhľadom na ich malú početnosť alebo obmedzené rozšírenie v danej oblasti;
      d)      iným druhom, ktoré vyžadujú zvláštnu pozornosť z dôvodov špecifického charakteru ich biotopov.
      Ako podklady na vyhodnotenie sa berú do úvahy trendy a kolísanie početnosti populácií.
      Členské štáty klasifikujú najmä podľa počtu a veľkosti najvhodnejšie územia ako [ÚOO] na zachovanie týchto druhov, berúc do
         úvahy požiadavky na ich ochranu v geografických oblastiach mora a pevniny, kde platí táto smernica.

      2.      Členské štáty urobia podobné opatrenia pre pravidelne sa vyskytujúce sťahovavé druhy, ktoré nie sú uvedené v prílohe 1, berúc
         do úvahy potrebu ich ochrany v geografických oblastiach mora a pevniny, kde platí táto smernica, čo sa týka oblastí ich hniezdenia,
         preperovania a zimovania a miest odpočinku na ich migračných trasách. Na tento účel venujú členské štáty zvláštnu pozornosť
         ochrane mokradí a hlavne mokradí medzinárodného významu.

      …
      4.      Čo sa týka ochrany oblastí uvedených vyššie v odsekoch 1 a 2, členské štáty podniknú náležité kroky na zabránenie znečistenia
         alebo poškodzovania biotopov alebo akýchkoľvek rušivých vplyvov pôsobiacich na vtáctvo, pokiaľ by boli vážne vzhľadom na ciele
         tohto článku.“

       Smernica o „biotopoch“
      6        Článok 3 ods. 1 smernice o „biotopoch“ stanovuje vytvorenie európskej ekologickej sústavy osobitných chránených území nazývanej
         „Natura 2000“, ktorá zahŕňa takisto ÚOO klasifikované členskými štátmi podľa ustanovení smernice o „vtáctve“.

      7        Článok 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ znie takto:

      „Členské štáty podniknú primerané kroky, aby sa na osobitne chránených územiach predišlo poškodeniu prirodzených biotopov
         a biotopov druhov, ako aj rušeniu druhov, pre ktoré boli územia označené za chránené, pokiaľ by takéto rušenie bolo podstatné
         vo vzťahu k cieľom tejto smernice.“

      8        Podľa článku 7 uvedenej smernice „záväzky vyplývajúce z článku 6 ods. 2, 3 a 4 tejto smernice nahradia akékoľvek záväzky vyplývajúce
         z prvej vety článku 4 ods. 4 smernice [o ,vtáctve‘], pokiaľ ide o územia klasifikované podľa článku 4 ods. 1 alebo podobne
         uznané podľa článku 4 ods. 2 uvedenej smernice, a to odo dňa vykonania tejto smernice alebo oznámenia, alebo uznania členským
         štátom podľa smernice [o ,vtáctve‘], ak je tento druhý dátum neskorší“.

       Konanie pred podaním žaloby
      9        Dňa 23. októbra 2001 zaslala Komisia Rakúskej republike výzvu, v ktorej uviedla, že Rakúska republika neklasifikovala ako
         ÚOO územia, ktoré sú najvhodnejšie z hľadiska počtu a rozlohy, najmä pokiaľ ide o označenie lokality Hanság a vymedzenie lokality
         Nízke Taury. Komisia okrem toho tvrdí, že tento členský štát ešte úplne nesplnil požiadavky smernice o „vtáctve“, ktoré majú
         zabezpečiť právnu ochranu ÚOO v Rakúsku.

      10      Rakúska republika odpovedala na túto výzvu tak, že odovzdala Komisii najmä zoznam rôznych chránených území vtáctva s ich režimom
         právnej ochrany. V rámci toho zdôraznila úplné alebo čiastočné označenie niektorých ÚOO ako národné parky, prírodné rezervácie,
         územia chránenej krajiny, národné dedičstvo alebo zóna pokoja a súčasne existenciu zákonov alebo nariadení vydaných v rôznych
         spolkových krajinách v súvislosti s ochranou prírody.

      11      Komisia zaslala 18. októbra 2004 Rakúskej republike dodatočnú výzvu nahrádzajúcu prvú výzvu a zdôraznila, že tak klasifikácia,
         ako aj vymedzenie ÚOO sú stále nesprávne a že konkrétne opatrenia právnej ochrany pre tieto územia nie sú dostatočné. Komisia
         najmä uviedla, že lokalita Hanság stále nebola klasifikovaná ako ÚOO a že k rozšíreniu lokality Nízke Taury ešte stále nedošlo.
         Takisto uviedla, že rakúske chránené územia vtáctva sú chránené buď v zásade relatívne starými nariadeniami, alebo v niektorých
         prípadoch nemajú žiadnu právnu ochranu. Vo väčšine právnych nástrojov ochrany nebolo možné rozoznať cieľ zachovania a konkrétnej
         ochrany druhov vtáctva, ktoré majú byť chránené. V tejto súvislosti je podľa Komisie nevyhnutné, aby právny rámec poskytoval
         objasnenie, aspoň pokiaľ ide o ciele konkrétnej ochrany vtáctva, a to aj keď sa úroveň ochrany zdá v zásade dostatočná, prostredníctvom
         zákazov zasahovať a povinností ochrany.

      12      Listom z 21. decembra 2004 Rakúska republika zaslala svoje pripomienky, v ktorých sa vyjadrila najmä k otázke právnej ochrany
         dotknutých lokalít tak, že poskytla všeobecné vysvetlenie, ako aj vysvetlenie špecifické pre jednotlivé spolkové krajiny.
         Pokiaľ ide o posledné uvedené vysvetlenie, tento členský štát uviedol, že to, či sa nachádza v právnom akte slúžiacom ako
         nástroj ochrany výslovná indikácia cieľov zachovania alebo ochrany, nemôže byť rozhodujúce.

      13      Keďže Komisia nebola spokojná v pripomienkami odovzdanými Rakúskou republikou, zaslala 15. decembra 2006 tomuto členskému
         štátu odôvodnené stanovisko, v ktorom ho vyzvala, aby si splnila povinnosti v lehote dvoch mesiacov odo dňa doručenia tohto
         stanoviska. V ňom sa uvádzalo, že pokiaľ ide o lokality Hanság a Nízke Taury, uvedený členský štát si nesplnil povinnosti.
         Pokiaľ ide o právne postavenie dotknutých chránených území, uvádzalo sa v ňom, že vo všeobecnosti, teda aj v prípadoch, keď
         ÚOO je už existujúca prírodná rezervácia a vzťahuje sa na ňu prísnejšia vnútroštátna alebo regionálna právna ochrana, zaradenie
         cieľov ochrany, čiže tých, ktoré sa týkajú tak druhov vtákov a špecifických požiadaviek, pokiaľ ide o ich ochranu, ako aj
         obnovy ich biotopov, musí byť toto právne postavenie spolu s príslušnými opatreniami a povinnosťami podstatným prvkom nariadení
         týkajúcich sa týchto chránených území. V prípade veľkého počtu ÚOO však ešte neexistuje akékoľvek špecifické nariadenie, ktorého
         cieľom by bolo zabezpečenie špeciálnej ochrany predmetnej vtáčej fauny.

      14      Keďže pripomienky Rakúskej republiky v odpovedi na uvedené odôvodnené stanovisko Komisiu nepresvedčili, podala Komisia túto
         žalobu.

       O žalobe
       O prvej výhrade založenej na nedodržaní ustanovení článku 4 ods. 1 alebo 2 smernice o „vtáctve“ z dôvodu neklasifikovania
            lokality Hanság ako ÚOO a na nesprávnom vymedzení ÚOO Nízke Taury
      15      Na úvod je potrebné pripomenúť, že článok 4 ods. 1 smernice o „vtáctve“ stanovuje členským štátom povinnosť klasifikovať ako
         ÚOO najvhodnejšie územia z hľadiska počtu a rozlohy na ochranu druhov uvedených v prílohe I tejto smernice a že podľa odseku 2
         toho istého článku majú členské štáty klasifikovať ako ÚOO oblasti hniezdenia, preperovania a zimovania migrujúcich druhov
         nestanovených v uvedenej prílohe, ktoré pravidelne prilietajú, ako aj miesta odpočinku na ich migračných trasách (rozsudok
         zo 6. marca 2003, Komisia/Fínsko, C‑240/00, Zb. s. I‑2187, bod 16).

       O neklasifikovaní lokality Hanság ako ÚOO
      –       Argumentácia účastníkov konania
      16      Komisia v prvom rade tvrdí, že Rakúska republika nedodržala svoju povinnosť klasifikovať lokalitu Hanság v súlade s požiadavkami
         smernice o „vtáctve“. Táto lokalita totiž bola identifikovaná ako najvhodnejšie územie na ochranu niektorých druhov vtáctva,
         ako najmä dropa fúzatého (Otis tarda), kane popolavej (Circus pygargus) a myšiarky močiarnej (Asio flammeus).

      17      Rakúska republika odpovedá, že lokalitu Hanság už nemožno v súčasnosti považovať za najvhodnejšiu lokalitu na ochranu druhov
         citovaných Komisiou. Iné územia, odlišné od tejto lokality, sa stali pre tieto druhy významnejšie. Tento členský štát však
         uznáva, že rozšírenie hraníc uvedenej lokality, ktorej hlavná časť už podlieha režimu ochrany stanovenému článkom 6 ods. 2
         až 4 smernice o „biotopoch“ z dôvodu, že je označená ako lokalita Natura 2000, je z vecného hľadiska dôvodné. Keďže však táto
         lokalita Natura 2000 a tam sa nachádzajúce druhy vtákov už podliehajú režimu ochrany zavedenému uvedenými ustanoveniami, oneskorenie
         v tejto súvislosti nepredstavuje podľa žalovaného členského štátu žiadne riziko. Okrem toho nedošlo k žiadnemu zhoršeniu lokality
         Hanság. Napokon nariadením vlády spolkovej krajiny Burgenland z 3. júna 2008, ktoré bolo oznámené Komisii, bola táto lokalita
         vyhlásená podľa smernice o „vtáctve“ za „európske chránené územie Wassen-Hanság“.

      18      V dôsledku toho sa Rakúska republika domnieva, že v každom prípade porušenie smernice o „vtáctve“ už neexistuje a že preto
         by malo dôjsť k späťvzatiu žaloby v tejto časti.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      19      Je potrebné uviesť, že počas konania pred podaním žaloby Rakúska republika pripustila potrebu vykonať klasifikáciu lokality
         Hanság ako ÚOO a oznámila Komisii svoj zámer skutočne vykonať označenie uvedenej lokality.

      20      Okrem toho je nesporné, že po uplynutí lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku lokalita Hanság bola klasifikovaná podľa
         smernice o „vtáctve“ ako „európske chránené územie“ nariadením vlády spolkovej krajiny Burgenland.

      21      Nezdá sa byť teda sporné, že lokalita Hanság patrí medzi lokality, ktoré sú najvhodnejšie vzhľadom na ochranu predmetných
         druhov, na ktoré sa vzťahuje príloha I smernice o „vtáctve“ a na ktoré sa odkazuje v článku 4 ods. 1 tejto smernice a že uvedená
         lokalita musí v dôsledku toho byť klasifikovaná ako ÚOO na základe tejto smernice.

      22      Keďže existencia nesplnenia povinnosti sa musí posudzovať podľa situácie členského štátu ku dňu uplynutia lehoty stanovenej
         v odôvodnenom stanovisku a Súdny dvor nemôže prihliadať na neskoršie zmeny (pozri najmä rozsudok z 11. januára 2007, Komisia/Írsko,
         C‑183/05, Zb. s. I‑137, bod 17), je potrebné konštatovať, že keďže ku klasifikácii uvedenej v bode 20 tohto rozsudku došlo
         po uplynutí uvedenej lehoty, výhrada založená na neexistencii klasifikácie lokality Hanság ako ÚOO v rozpore s článkom 4 ods. 1
         smernice o „vtáctve“ je dôvodná.

      23      Konštatovanie uvedené v predchádzajúcom bode nemôže byť ovplyvnené skutočnosťou, že Rakúska republika naďalej pred Súdnym
         dvorom tvrdila, navyše bez toho, aby dostatočne preukázala svoje tvrdenia uvádzané v tejto súvislosti, že v porovnaní s inými
         lokalitami sa už lokalita Hanság nepovažuje za najvhodnejšiu na ochranu dropa fúzatého, kane popolavej a myšiarky močiarnej.

      24      Uvedené konštatovanie nemôže byť spochybnené ani skutočnosťou, aj keby sa preukázala ako pravdivá, že uvedená lokalita už
         jednak bola z veľkej časti chránená podľa smernice o „biotopoch“ v rámci siete Natura 2000 a jednak nedošlo k žiadnemu jej
         zhoršeniu. Na jednej strane, keďže sú totiž právne režimy smernice o „vtáctve“ a smernice o „biotopoch“ rozdielne, členský
         štát sa nemôže vyhnúť povinnostiam, ktoré mu vyplývajú z článku 4 ods. 1 a 2 smernice o „vtáctve“ tým, že sa bude odvolávať
         na iné opatrenia, ako sú opatrenia stanovené v tejto smernici (rozsudok z 28. júna 2007, Komisia/Španielsko, C‑235/04, Zb.
         s. I‑5415, bod 79). Na druhej strane okolnosť, že v dotknutej lokalite nedošlo k žiadnemu zhoršeniu, nie je takej povahy,
         že by spochybnila povinnosť uloženú členským štátom klasifikovať lokality ako ÚOO (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra
         2007, Komisia/Írsko, C‑418/04, Zb. s. I‑10947, bod 38).

       O nesprávnom vymedzení ÚOO Nízke Taury
      –       Argumentácia účastníkov konania
      25      Komisia konštatovala, že ÚOO Nízke Taury, ktoré malo v roku 1999 rozlohu 137 742 hektárov, bolo v máji 2001 zmenšené na približne
         87 000 hektárov a tvrdí, že vymedzenie tohto územia je nedostatočné vzhľadom na požiadavky ochrany stanovené v článku 4 ods. 1
         alebo 2 smernice o „vtáctve“ pre tam uvedené druhy vtákov. V predmetnom prípade ide najmä o druhy ako kulík vrchovský (Charadrius morinellus), hlucháň obyčajný (Tetrao urogallus), pôtik kapcavý (Aegolius funereus), kuvičok vrabčí (Glaucidium passerinum), ďateľ čierny (Dryocopus martius), ďubník trojprstý (Picoides tridactylus), žlna sivá (Picus canus), ako aj jariabok hôrny (Bonasa bonasia).

      26      Rakúska republika podľa Komisie ešte stále vedecky nepreukázala, že pôvodné vymedzenie lokality Nízke Taury je potrebné považovať
         za technicky nesprávne.

      27      Rakúska republika tvrdí, že s cieľom zabezpečiť ochranu kulíka vrchovského spolková krajina Štajersko v priebehu roka 2008
         rozšírila ÚOO Nízke Taury. Toto rozšírenie, ktoré sa opieralo o vedecké štúdie, navyše umožnilo splniť podmienky uvedené v článku
         4 ods. 1 smernice o „vtáctve“, pretože územia najvhodnejšie z hľadiska počtu a rozlohy na ochranu dotknutých chránených druhov
         boli klasifikované ako ÚOO.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      28      Je potrebné uviesť, že ÚOO Nízke Taury, ktorého plocha bola najprv zmenšená zo 137 742 hektárov na približne 87 000 hektárov,
         bola potom rozšírená na 101 880 hektárov v roku 2008, teda po dátume uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku,
         podľa ktorého sa musí posúdiť, ako sa pripomína v bode 22 tohto rozsudku, nesplnenie povinnosti uvádzané Komisiou.

      29      Podľa samotnej Rakúskej republiky bolo toto rozšírenie odôvodnené požiadavkou zabezpečiť primeranú ochranu kulíka vrchovský,
         druhu uvedeného v prílohe I smernice o „vtáctve“.

      30      V každom prípade je tiež potrebné len konštatovať, že v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku bola rozloha
         predmetnej ÚOO nedostatočná vzhľadom na požiadavky ochrany uvedené v článku 4 ods. 1 smernice o „vtáctve“.

      31      V dôsledku toho je potrebné uznať prvú výhradu založenú na porušení článku 4 ods. 1 smernice o „vtáctve“.

       O druhej výhrade založenej na nedodržaní ustanovení článku 4 ods. 1 alebo 2 smernice o „vtáctve“ a článku 6 ods. 2 smernice
            o „biotopoch“ v spojení s článkom 7 smernice z dôvodu nedostatočnej právnej ochrany poskytovanej časti už klasifikovaných
            ÚOO
       O prípustnosti
      –       Argumentácia účastníkov konania
      32      Rakúska republika tvrdí, že Komisia na jednej strane rozšírila predmet žaloby a na druhej strane neposkytla dostatok argumentov
         preukazujúcich existenciu konkrétnych nesplnení povinností týkajúcich sa určených lokalít ochrany.

      33      Pokiaľ ide o prvý bod, uvedený členský štát tvrdí, že kým odôvodnené stanovisko sa netýkalo už označených „nariadení týkajúcich
         sa európskych chránených území“, žaloba odkazuje takisto na údajné nesplnenia povinností vyplývajúcich z predmetnej smernice
         týkajúcich sa týchto nariadení. Okrem toho výhrady uvedené v odôvodnenom stanovisku zahŕňali nedodržanie povinnosti stanoviť
         ciele ochrany pre každé ÚOO, zaručiť záväznými opatreniami ciele ochrany, ako aj vyhotoviť mapy v záväznej forme, ktoré by
         boli vhodne zverejnené. Na druhej strane podstatné požiadavky týkajúce sa právneho postavenia ÚOO boli značne rozšírené v tom
         zmysle, že Komisia požaduje, aby nariadenia týkajúce sa týchto ÚOO obsahovali povinnosti a zákazy špecifické pre lokality
         a presné druhy, ako aj konkrétne opatrenia s cieľom zabezpečiť dodržiavanie relevantných ustanovení smernice o „vtáctve“ a smernice
         o „biotopoch“.

      34      Rakúska republika napríklad uvádza najmä to, že výhrada založená na tom, že právna úprava týkajúca sa európskych chránených
         území prijatá spolkovými krajinami Štajersko a Dolné Rakúsko nespĺňa požiadavky práva Únie a nezodpovedá tomu, čo Komisia
         uviedla v odôvodnenom stanovisku. Okrem toho, čo sa týka spolkovej krajiny Salzbursko, Komisia v dodatočnej výzve neuviedla,
         že právne postavenie ÚOO tejto spolkovej krajiny bolo nedostatočné, a napokon uviedla po prvýkrát v odôvodnenom stanovisku
         len lokalitu Salzachauen ako ÚOO bez dostatočného právneho postavenia ochrany.

      35      Pokiaľ ide o druhý bod, Rakúska republika tvrdí, že ani odôvodnené stanovisko, ani žaloba neumožňujú zistiť, aké nesplnenie
         povinnosti Komisia vytýka a ktorých ÚOO sa týka. V dôsledku toho tento členský štát nebol schopný účinne sa brániť. Okrem
         toho, keďže obsah a rozsah opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s povinnosťami uloženými smernicou o „vtáctve“ a smernicou
         o „biotopoch“ nebol určený, proti Rakúskej republike bude možné počas neobmedzeného obdobia začať konanie o nesplnení povinností
         vyplývajúcich z rozsudku vydaného v tomto konaní, v rámci ktorého sa bude konštatovať nesplnenie povinnosti, ktoré je predmetom
         tejto žaloby.

      36      Pokiaľ ide najprv o spolkovú krajinu Burgenland, Komisia teda nespresnila, ktoré lokality nemajú primerané postavenie ochrany.
         Komisia ďalej len kvalifikovala právne postavenie lokalít spolkovej krajiny Horné Rakúsko ako nedostatočné. Napokon, pokiaľ
         ide o spolkovú krajinu Tirolsko, Komisia vychádzala z príkladu lokality Tiroler Lechtal a považovala všetky ustanovenia, ktoré
         boli prijaté na účely ochrany lokalít Natura 2000 v Tirolsku za všeobecné ustanovenia nezabezpečujúce dostatočné postavenie
         ochrany.

      37      Pokiaľ ide o prvý bod, Komisia odpovedá, že žaloba a odôvodnené stanovisko sú v podstate zhodné, pokiaľ ide o výhradu založenú
         na nedostatku postavenia ochrany poskytovaného časti už klasifikovaných ÚOO. Preto existujúce nariadenia týkajúce sa európskych
         chránených území neboli vylúčené zo sporu. Navyše povinnosti a zákazy týkajúce sa ÚOO sú v každom prípade pre Rakúsku republiku
         záväzné. V dôsledku toho tvrdenie, podľa ktorého výrok odôvodneného stanoviska nezahŕňa špecificky výhradu týkajúcu sa nedostatočnej
         úrovne ochrany v spolkových krajinách Štajersko a Dolné Rakúsko, je potrebné odmietnuť. Napokon, hoci je pravda, že právne
         postavenie v spolkovej krajine Salzbursko nie je uvedené v dodatočnej výzve, uvedený členský štát nemôže dôvodne dospieť k záveru,
         že výhrada formulovaná ako príklad postavenia ochrany ÚOO v spolkovej krajine Burgenland neplatí tiež pre právnu úpravu spolkovej
         krajiny Salzbursko a konkrétne pre lokalitu Salzachauen.

      38      Pokiaľ ide o druhý bod, Komisia tvrdí, že odôvodnené stanovisko by sa malo vnímať v širšom zmysle, a to tak, že úroveň ochrany,
         ktorá sa má dosiahnuť, bola kvalitatívne definovaná určenými požiadavkami umožňujúcimi Rakúskej republike jasne zistiť, pre
         ktoré ÚOO sú potrebné ďalšie opatrenia na prebratie a v akej forme by malo dôjsť k tomuto prebratiu. To je presnejšie vysvetlené
         v žalobe, a to pre každú dotknutú spolkovú krajinu a každé dotknuté ÚOO, pričom to nemení predmet sporu. Tento členský štát
         bol schopný v tejto súvislosti ľahko sa brániť a napokon túto možnosť aj vo veľkej miere využil.

      39      Komisia napokon tvrdí, že žaloba neponecháva žiadne pochybnosti o tom, že k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku žiadne ÚOO spolkových krajín Burgenland a Dolné Rakúsko nemalo primerané postavenie ochrany, pričom ide o územia,
         pre ktoré nebol stanovený žiadny špecifický cieľ ochrany alebo zachovania. Neexistencia špecifických cieľov ochrany a zachovania,
         týkajúcich sa každého druhu vtáctva, platí aj pre lokalitu Tiroler Lechtal. Okrem toho postavenie ochrany je nedostatočné
         v jedenástich územiach Natura 2000 označených orgánmi tejto spolkovej krajiny.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      40      Je potrebné pripomenúť, že predmet žaloby o nesplnenie povinnosti je vymedzený odôvodneným stanoviskom Komisie, takže žaloba
         musí byť založená na tom istom odôvodnení a žalobných dôvodoch ako toto odôvodnené stanovisko (pozri rozsudok z 9. novembra
         2006, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑236/05, Zb. s. I‑10819, bod 10 a citovanú judikatúru).

      41      Okrem toho podľa ustálenej judikatúry výzva adresovaná Komisiou členskému štátu a potom odôvodnené stanovisko vydané Komisiou
         vymedzujú predmet sporu, ktorý už nemôže byť ďalej rozšírený. Možnosť dotknutého členského štátu predložiť svoje pripomienky
         predstavuje totiž dôležitú záruku stanovenú v Zmluve, a to aj v prípade, že daný štát usúdi, že ju nevyužije, a jej dodržanie
         je podstatnou formálnou podmienkou konania o nesplnení povinnosti členským štátom. V dôsledku toho sa odôvodnené stanovisko
         a žaloba Komisie musia zakladať na rovnakých výhradách, ako sú uvedené vo výzve, ktorou sa začalo konanie pred podaním žaloby.
         Pokiaľ nejde o taký prípad, nemôže byť takáto vada považovaná za napravenú na základe skutočnosti, že žalovaný členský štát
         následne vyjadril svoje pripomienky k odôvodnenému stanovisku (pozri rozsudok z 18. decembra 2007, Komisia/Španielsko, C‑186/06,
         Zb. s. I‑12093, bod 15 a citovanú judikatúru).

      42      Okrem toho odôvodnené stanovisko a žaloba musia uviesť výhrady podrobným a koherentným spôsobom, aby umožnili členskému štátu
         a Súdnemu dvoru správne pochopiť rozsah vytýkaného porušenia práva Únie, čo je nevyhnutnou podmienkou toho, aby uvedený štát
         mohol vhodne uplatniť svoje dôvody obrany a aby mohol Súdny dvor preveriť existenciu namietaného nesplnenia povinnosti (pozri
         rozsudok z 18. decembra 2007, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 18).

       O rozšírení predmetu žaloby
      43      V prvom rade je potrebné konštatovať, že hoci odôvodnené stanovisko uvádza, že pre veľký počet ÚOO stále nebolo vydané žiadne
         špecifické nariadenie, ktoré v zásade v Rakúsku býva vo forme „nariadenia o európskom chránenom území“, ktorého cieľom je
         zabezpečiť ochranu predmetnej vtáčej fauny, je formulované spôsobom, ktorý nevylučuje, aby ÚOO pre ktoré existuje „nariadenie
         o európskom chránenom území“, boli zahrnuté v tomto stanovisku. V tejto súvislosti možno najmä pripomenúť, že následne po
         vydaní uvedeného stanoviska Rakúska republika informovala Komisiu o tom, že chránené územie vtáctva Flachwasserbiotop Neudenstein
         bolo vyhlásené v roku 2005 za európske chránené územie nariadením vlády spolkovej krajiny Korutánsko z 23. mája 2005 (LGBl.
         č. 47/2005).

      44      V druhom rade je potrebné uviesť, že keď žaloba Komisie uvádza, že nariadenia týkajúce sa ÚOO musia obsahovať povinnosti a zákazy,
         ktoré sú špecifické pre presné lokality a druhy, ako aj konkrétne opatrenia s cieľom zabezpečiť dodržiavanie relevantných
         ustanovení smernice o „vtáctve“ a smernice o „biotopoch“, v podstate preberá znenie odôvodneného stanoviska. V ňom sa totiž
         uvádza, že „vo všeobecnosti… zahrnutie cieľov ochrany, teda druhov vtákov a špecifických požiadaviek týkajúcich sa ich ochrany
         a obnovy ich biotopov musí spolu so zodpovedajúcimi opatreniami a povinnosťami byť podstatným prvkom nariadení týkajúcich
         sa týchto chránených území“.

      45      V treťom rade výhrada založená na tom, že nariadenia týkajúce sa európskych chránených území prijaté spolkovými krajinami
         Štajersko a Dolné Rakúsko nespĺňajú požiadavky práva Únie, sa nenachádza v odôvodnenom stanovisku, a musí byť teda vyhlásená
         za neprípustnú.

      46      Pokiaľ ide o výhradu založenú na nedostatočnom právnom postavení ochrany ÚOO spolkovej krajiny Salzbursko a najmä lokality
         Salzachauen, je nesporné, že dodatočná výzva neobsahovala žiadnu zmienku o situácii v tejto spolkovej krajine ani, konkrétne,
         o situácii uvedenej lokality. V dôsledku toho je žaloba takisto neprípustná v rozsahu, v akom sa týka právneho postavenia
         ochrany ÚOO spolkovej krajiny Salzbursko.

      47      Z vyššie uvedeného vyplýva, že žaloba je neprípustná v rozsahu, v akom sa týka právneho režimu ochrany ÚOO spolkových krajín
         Salzbursko, Štajersko a Dolné Rakúsko.

       O neexistencii presnosti a koherentnosti
      48      Je nesporné, že Komisia vytýka Rakúskej republike, že neposkytla časti už klasifikovaných ÚOO právnu ochranu, ktorá by bola
         v súlade s požiadavkami práva Únie. Na podporu tejto výhrady Komisia uvádza, aké sú podľa nej nedostatky systému právnej ochrany
         ÚOO, ktorý je v platnosti v Rakúsku. V tejto súvislosti Komisia uvádza svoju výhradu všeobecne, pričom odkazuje na situácii
         existujúcu v rôznych spolkových krajinách uvedeného členského štátu.

      49      Nezdá sa teda, že by táto výhrada formulovaná uvedeným spôsobom bola nepresná alebo nekoherentná.

      50      Okrem toho je potrebné pripomenúť, že hoci odôvodnené stanovisko musí obsahovať koherentný a podrobný výklad dôvodov, ktoré
         viedli Komisiu k presvedčeniu, že predmetný členský štát si nesplnil jednu z povinností, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy, Komisia
         však nie je povinná uviesť v tomto stanovisku opatrenia, ktoré umožňovali odstrániť vytýkané nesplnenie povinnosti (pozri
         rozsudok z 2. júna 2005, Komisia/Grécko, C‑394/02, Zb. s. I‑4713, bod 21 a citovanú judikatúru). Komisia takisto nie je povinná
         uviesť takéto opatrenia v žalobe.

      51      Pokiaľ ide o údajnú nedostatočnosť dôkazov na preukázanie neprimeranosti režimu ochrany ÚOO v spolkových krajinách Burgenland,
         Horné Rakúsko a Tirolsko, je potrebné ju skúmať v rámci posúdenia vo veci samej.

      52      V dôsledku toho je potrebné domnievať sa, že žaloba o nesplnenie povinnosti je prípustná v hraniciach uvedených v bode 47
         tohto rozsudku.

       O veci samej
      –       Argumentácia účastníkov konania
      53      Komisia tvrdí, že časť už klasifikovaných ÚOO v Rakúsku nemá právnu ochranu v súlade s požiadavkami uvedenými v článku 4 ods. 1
         alebo 2 smernice o „vtáctve“ a článku 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ v spojení s jej článkom 7. V tejto súvislosti tvrdí,
         že povinnosti alebo zákazy vyplývajúce z týchto ustanovení, ktoré musia byť nielen špecifické pre ÚOO a presné druhy, ale
         takisto musia mať záväznú formu, ako aj byť predmetom dostatočného zverejnenia, by mali byť uvedené v tom istom samotnom záväznom
         právnom akte, ktorý stanovuje pre každé ÚOO chránené druhy a biotopy, ako aj ciele ochrany. Právne postavenie ochrany ÚOO
         je teda všeobecne nedostatočné, ak sa klasifikácia ÚOO viaže na existujúcu prírodnú rezerváciu alebo iný typ klasifikovanej
         lokality, chránenú vnútroštátnymi alebo regionálnymi opatreniami.

      54      Rakúska republika najprv odpovedá, že tvrdenie Komisie, podľa ktorého povinnosti alebo zákazy týkajúce sa rôznych druhov vtáctva
         musia mať záväznú formu a byť predmetom dostatočného zverejnenia, je v tejto všeobecnej formulácii prebytočné. Žiadne pravidlo
         ďalej nestanovuje, že uvedené povinnosti alebo zákazy majú byť obsiahnuté v tom istom záväznom právnom akte, ktorý stanovuje
         pre každé ÚOO chránené druhy a biotopy, ako aj ciele ochrany. Okrem toho tvrdenie, podľa ktorého ciele ochrany v zmysle článku
         4 ods. 1 a 2 smernice o „vtáctve“ musia byť zakotvené v takom právnom akte, nie je ničím podložené. Nakoniec žalovaný členský
         štát zdôrazňuje, že vzhľadom na to, že ochrana prírodných rezervácií sa vzťahuje všeobecne na všetky druhy zvierat a rastlín,
         ako aj na ich biotopy a krajinu, zákazy akéhokoľvek zásahu sú širšie ako pre „európske chránené územia“, ktoré vo všeobecnosti
         majú chrániť presné druhy a biotopy.

      55      Spolková republika Nemecko vo vyjadrení vedľajšieho účastníka konania uvádza, že smernica o „vtáctve“ a smernica o „biotopoch“
         nevyžadujú, aby opatrenia ochrany a zachovania spočívali v špecifických povinnostiach alebo zákazoch, teda aby sa týkali určených
         území a predmetov ochrany. Aj keby členské štáty boli povinné prijať takéto povinnosti a zákazy, tieto smernice vôbec neobsahujú
         príkazy s určitým stupňom konkretizácie. Z uvedených ustanovení smernice takisto ani nevyplýva povinnosť prináležiaca členským
         štátom stanoviť „ciele ochrany, ktoré sa majú dosiahnuť“, ktorá by mala záväznú povahu, a o to menej povinnosť definovať ich
         v samotnom právnom akte, ktorý upravuje predmety ochrany a špecifické povinnosti a zákazy, ktoré sa majú dodržiavať.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      56      Podľa judikatúry Súdneho dvora článok 4 ods. 1 a 2 smernice o „vtáctve“ ukladá členským štátom, aby poskytli ÚOO právne postavenie
         ochrany spôsobilé zabezpečiť najmä prežitie a rozmnožovanie druhov vtáctva uvedených v prílohe I tejto smernice, ako aj rozmnožovanie,
         preperovanie a zimovanie migrujúcich druhov nestanovených v uvedenej prílohe, ktoré pravidelne prilietajú (pozri rozsudok
         z 18. marca 1999, Komisia/Francúzsko, C‑166/97, Zb. s. I‑1719, bod 21; z 13. decembra 2007, Komisia/Írsko, už citovaný, bod
         153, a z 11. decembra 2008, Komisia/Grécko, C‑293/07, bod 22).

      57      Je takisto nesporné, že článok 4 smernice o „vtáctve“ stanovuje režim, ktorý je špecificky cielený a posilnený, tak pre druhy
         uvedené v jej prílohe I, ako aj pre migrujúce druhy, čo je odôvodnené tým, že ide o najohrozenejšie druhy a druhy predstavujúce
         spoločné dedičstvo Európskej únie (rozsudky z 11. júla 1996, Royal Society for the Protection of Birds, C‑44/95, Zb. s. I‑3805,
         bod 23; z 13. decembra 2007, Komisia/Írsko, už citovaný, bod 46, a z 11. decembra 2008, Komisia/Grécko, už citovaný, bod 23).

      58      Podľa článku 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“, v ktorom sú uvedené rovnaké povinnosti, ako sú tie, ktoré vyplývajú z článku
         4 ods. 4 prvej vety smernice o „vtáctve“, čo sa týka klasifikovaných území, právne postavenie ochrany ÚOO musí takisto zaručovať,
         aby nedochádzalo v týchto územiach k zhoršovaniu prírodných biotopov a biotopov druhov, ako aj k podstatným zásahom, pokiaľ
         ide o druhy, pre ktoré boli uvedené územia klasifikované (pozri rozsudok z 27. februára 2003, Komisia/Belgicko, C‑415/01,
         Zb. s. I‑2081, bod 16, a z 11. decembra 2008, Komisia/Grécko, už citovaný, bod 24).

      59      Okrem toho ochrana ÚOO sa nesmie obmedzovať na opatrenia, ktoré majú zabrániť vonkajším zásahom a rušivým vplyvom spôsobeným
         človekom, ale musí tiež podľa existujúcej situácie zahŕňať pozitívne opatrenia na ochranu a zlepšenie stavu lokality (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2007, Komisia/Írsko, už citovaný, bod 154).

      60      V zmysle článku 249 tretieho odseku ES, teraz článku 288 tretieho odseku ZFEÚ, je smernica záväzná pre každý členský štát,
         ktorému je určená, a to vzhľadom na výsledok, ktorý sa má dosiahnuť, pričom sa voľba foriem a metód ponecháva vnútroštátny
         orgánom. Z toho vyplýva, že Rakúska republika, tak ako každý iný členský štát, má možnosť výberu formy a metódy implementácie
         smernice o „vtáctve“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. decembra 2007, Komisia/Írsko, už citovaný, bod 157).

      61      Hoci je pravda, že presnosť prebratia má, pokiaľ ide o smernicu o vtáctve, osobitnú dôležitosť, keďže správa spoločného dedičstva
         je zverená jednotlivým členským štátom na ich územiach (pozri rozsudok z 13. decembra 2007, Komisia/Írsko, už citovaný, body
         64 a 159), nemôže v každom prípade nútiť členské štáty zahrnúť povinnosti a zákazy vyplývajúce z článku 4 ods. 1 a 2 smernice
         o „vtáctve“ a článku 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ v právnom akte, ktorý stanoví pre každé ÚOO chránené druhy a biotopy,
         ako aj ciele ochrany.

      62      Pokiaľ ide o uvedené povinnosti, o ktorých Komisia tvrdí, že musia byť pozitívne a špecifické pre ÚOO, ako aj pre presné druhy,
         z bodu 59 tohto rozsudku, ako aj z bodu 34 rozsudku z 20. októbra 2005, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑6/04, Zb. s. I‑9017)
         vyplýva, že prijatie pozitívnych opatrení na ochranu a zlepšenie stavu ÚOO nemá systematickú povahu, ale závisí od konkrétnej
         situácie dotknutej ÚOO.

      63      Pokiaľ ide o zákazy, ktoré by údajne mali byť špecifické pre ÚOO a presné druhy, hoci je pravda, že napríklad ochrana ÚOO
         proti činnostiam jednotlivcov si vyžaduje, aby bolo jednotlivcom preventívne zabránené uskutočniť prípadne škodlivé činnosti
         (rozsudok z 13. decembra 2007, Komisia/Írsko, už citovaný, bod 208), nezdá sa, že by realizácia tohto cieľa nevyhnutne vyžadovala
         vydanie špecifických zákazov pre každé ÚOO a ani, ako vyplýva z bodu 20 rozsudku zo 7. decembra 2000, Komisia/Francúzsko (C‑374/98,
         Zb. s. I‑10799), pre každý presný druh.

      64      Pokiaľ ide o identifikáciu chránených druhov a biotopov v každom ÚOO, je potrebné uviesť, že tak ako vymedzenie ÚOO musí mať
         nespochybniteľnú záväznú formu (pozri rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 22), identifikácia druhov, ktoré odôvodnili
         klasifikáciu uvedeného ÚOO, musí zodpovedať tej istej požiadavke. Keby to tak totiž nebolo, existovalo by riziko, že by cieľ
         ochrany vyplývajúci z článku 4 ods. 1 a 2 smernice o „vtáctve“, ako aj z článku 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ v spojení
         s článkom 7 tejto smernice nebol úplne dosiahnutý.

      65      Pokiaľ ide o ciele ochrany, z bodov 20 a 21 už citovaného rozsudku zo 7. decembra 2000, Komisia/Francúzsko, vyplýva, že právne
         postavenie ochrany, ktoré majú mať ÚOO, neimplikuje, že tieto ciele musia byť špecifikované pre každý posudzovaný druh samostatne.
         Okrem toho vzhľadom na to, čo sa uvádza v bodoch 60 a 61 tohto rozsudku, nemožno sa v každom prípade domnievať, že ciele ochrany
         sa musia nachádzať v tom istom právnom akte, ktorý sa týka chránených druhov a biotopov v určenom ÚOO.

      66      Pokiaľ ide o údajnú nedostatočnosť právneho postavenia ochrany ÚOO viažuceho sa na existujúcu prírodnú rezerváciu alebo iný
         typ klasifikovanej lokality, ktoré sú chránené vnútroštátnymi alebo regionálnymi opatreniami, je potrebné pripomenúť, že ako
         bolo uvedené v bode 57 tohto rozsudku, článok 4 smernice o „vtáctve“ stanovuje režim, ktorý je špecificky cielený a posilnený,
         tak pre druhy uvedené v jej prílohe I, ako aj pre migrujúce druhy. Takto je teda vymedzená špecifickosť režimu ochrany, ktorý
         musia mať ÚOO v porovnaní s menej prísnym režimom všeobecnej ochrany stanoveným v článku 3 smernice o „vtáctve“ pre všetky
         druhy vtáctva v nej uvedené (pozri v tomto zmysle rozsudok Royal Society for the Protection of Birds, už citovaný, body 19
         a 24). Z toho však nevyplýva, že iba špecificky definovaný právny režim, zavedený pre každé ÚOO, by mal byť schopný účinne
         chrániť tento druh lokality.

      67      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že v predmetnom prípade nebola preukázaná dôvodnosť výhrady založenej
         na tom, že žalovaný členský štát si nesplnil povinnosti všeobecnej povahy uvedené v článku 4 ods. 1 alebo 2 smernice o „vtáctve“
         a v článku 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ v spojení s článkom 7 tejto smernice.

      68      Je preto potrebné preskúmať dôvodnosť žaloby o nesplnení povinnosti vzhľadom na právnu úpravu platnú v rôznych spolkových
         krajinách v čase uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku a v hraniciach upresnených v bode 47 tohto rozsudku.

       Spolková krajina Burgenland
      –       Argumentácia účastníkov konania
      69      Komisia tvrdí, že keďže územia Natura 2000 neboli transformované na európske chránené územia a nebolo im poskytnuté právne
         postavenie, aké majú európske chránené územia, neexistuje primerané postavenie ochrany pre ÚOO spolkovej krajiny Burgenland.

      70      Rakúska republika uvádza niektoré lokality, v prípade ktorých tvrdí, že nariadenia, ktorými boli klasifikované ako európske
         chránené územia, sa práve pripravujú. Iba lokalita Auwiesen Zickenbachtal bol označená ako „európske chránené územie Auwiesen
         Zickenbachtal“, a to nariadením vlády spolkovej krajiny Burgenland z 23. marca 2008.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      71      Z argumentácie účastníkov konania, ako aj z listu zaslaného 20. februára 2007 Rakúskou republikou Komisii v odpovedi na odôvodnené
         stanovisko vyplýva, že v čase uplynutia v ňom stanovenej lehoty žiadne ÚOO nebolo v spolkovej krajine Burgenland klasifikované.
         Druhá výhrada sa však týka, ako už bolo uvedené v žalobných návrhoch, iba už klasifikovaných ÚOO.

      72      V dôsledku toho je teda táto výhrada v rozsahu, v akom sa týka situácie v uvedenej spolkovej krajine, bezpredmetná a musí
         sa zamietnuť.

       Spolková krajina Viedeň
      –       Argumentácia účastníkov konania
      73      Komisia tvrdí, že štyri ÚOO tejto spolkovej krajiny, ktoré boli klasifikované až 17. októbra 2007, nemajú právne postavenie
         poskytujúce im dostatočnú ochranu.

      74      Rakúska republika odpovedá, že uvedené ÚOO sú chránené v súlade s požiadavkami článku 4 ods. 1 alebo 2 smernice o „vtáctve“,
         ako aj článku 6 ods. 2 a článku 7 smernice o „biotopoch“.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      75      Je nesporné, že lokality, o ktoré ide v tejto veci, neboli predmetom klasifikácie ako ÚOO v lehote stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku.

      76      Za týchto okolností z toho istého dôvodu, ako je ten, ktorý je uvedený v bode 71 tohto rozsudku, je potrebné odmietnuť druhú
         výhradu v rozsahu, v akom sa týka situácie v spolkovej krajine Viedeň.

       Spolková krajina Korutánsko
      –       Argumentácia účastníkov konania
      77      Podľa Komisie právne postavenie európskeho chráneného územia vtáctva Flachwasserbiotop Neudenstein, čo je jediné ÚOO, ktoré
         bolo klasifikované pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku nemožno považovať za také, že poskytuje dostatočnú
         ochranu tejto zóny z dôvodu, že interná právna úprava nestanovuje ani špecifické opatrenia a ciele ochrany, týkajúce sa konkrétne
         dotknutých druhov vtáctva, ani kartografické vyobrazenie tejto ÚOO.

      78      Rakúska republika len potvrdila existenciu uvedeného ÚOO.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      79      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že článok 2 nariadenia vlády spolkovej krajiny Korutánsko z 23. mája 2005 týkajúci
         sa uvedeného ÚOO stanovuje, že keďže podmienky ochrany stanovené v článku 2 nariadenia tej istej vlády z 8. novembra 1994,
         uverejneného v úradnom vestníku uvedenej spolkovej krajiny č. 92/1994, zaručujú dostatočnú ochranu, nie je potrebné stanoviť
         dodatočné povinnosti, zákazy, obmedzenia povolení a ochranné opatrenia pre európske chránené územie Flachwasserbiotop Neudenstein.

      80      Okrem toho článok 3 toho istého nariadenia z 23. mája 2005 stanovuje, že tento článok sa týka ochrany, rozvoja alebo obnovy
         stavu ochrany chránených druhov uvedených v prílohe.

      81      V tomto kontexte vzhľadom na úvahy uvedené v bode 65 tohto rozsudku a vzhľadom na neexistenciu dôkazu o tom, že by si realizácia
         cieľov ochrany druhov vtáctva uvedených v článku 4 ods. 1 a 2 smernice o „vtáctve“, medzi ktoré patria druhy uvedené v prílohe
         uvedeného nariadenia, vyžadovala v predmetnom prípade podrobnejšie ustanovenia, ako sú tie, ktoré boli prijaté vládou spolkovej
         krajiny Korutánsko, musí byť výhrada Komisie v tejto časti zamietnutá.

      82      Pokiaľ ide o údajnú neexistenciu kartografického vyobrazenia uvedeného ÚOO, je potrebné konštatovať, že hoci takéto vyobrazenie
         môže poskytnúť jasné vymedzenie lokality, nepredstavuje, ako uviedla generálna advokátka v bode 84 svojich návrhov, jedinú
         možnú a spoľahlivú formu vymedzenia lokality.

      83      Preto výhrada Komisie musí byť z tohto hľadiska zamietnutá ako celok.

      84      Je teda potrebné zamietnuť druhú výhradu v rozsahu, v akom sa týka situácie v spolkovej krajine Korutánsko.

       Spolková krajina Horné Rakúsko
      –       Argumentácia účastníkov konania
      85      Komisia tvrdí, že režim ochrany platný v jedenástich oznámených ÚOO tejto spolkovej krajiny je nedostatočný. Na jednej strane
         neexistuje žiadna právna úprava týkajúca sa ÚOO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere
         Traun. Na druhej strane právna úprava uplatniteľná na ÚOO Traun-Donau-Auen, Ettenau, Frankinger Moos, Dachstein, Unterer Inn
         a Nationalpark Kalkalpen neposkytuje primeranú ochranu.

      86      Komisia tvrdí, že čo sa týka ÚOO Ettenau, Traun-Donau-Auen a Frankinger Moos, existujú všeobecné nariadenia týkajúce sa prírodných
         rezervácií, ktoré upravujú v posledných dvoch uvedených prípadoch iba povolené zásahy. Pokiaľ ide o ÚOO Dachstein, Unterer
         Inn a Nationalpark Kalkalpen, vzťahujú sa na ne špecifické nariadenia týkajúce sa európskych chránených území, ktoré v podstate
         stanovujú iba všeobecný zákaz zásahov.

      87      Rakúska republika uvádza, že chýbajúce nariadenia vláda spolkovej krajiny Horné Rakúsko práve pripravuje. Odmieta však tvrdenie
         Komisie, podľa ktorého všetky ÚOO tejto spolkovej krajiny nemajú dostatočné postavenie ochrany. ÚOO, ktoré sú v súčasnosti
         chránené ako prírodné rezervácie požívajú teda podľa článku 25 zákona z roku 2001 o ochrane prírody a krajiny Horného Rakúska
         (Oö. Natur‑und Landschaftsschutzgesetz 2001, LGBl. č. 129/2001) absolútnu ochranu presahujúcu požiadavky smernice o „vtáctve“.
         Okrem toho tento členský štát cituje ako prípady ÚOO, ktoré majú dostatočné postavenie ochrany, napríklad ÚOO Dachstein a Nationalpark
         Kalkalpen, pričom uvádza sériu interných ustanovení špecificky zameraných na ochranu vtákov.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      88      Pokiaľ ide o ÚOO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun, zdá sa, že žiadna relevantná
         právna úprava nebola oznámená Komisii, ani nebola uvádzaná v rámci konania na Súdnom dvore. Preto výhrada Komisie týkajúca
         sa nedostatočnosti právnej úpravy týkajúcej sa týchto ÚOO je dôvodná.

      89      Čo sa týka právneho režimu iných ÚOO, je potrebné konštatovať, že keďže Komisia neodôvodnila v konkrétnej situácii každého
         územia, v čom je takýto režim nedostatočný vo vzťahu k relevantným požiadavkám smernice o „vtáctve“ a smernice o „biotopoch“,
         svojimi nedostatočne podrobne vymedzenými tvrdeniami nepredložila dôkaz o dôvodnosti svojej výhrady, ktorá musí preto byť
         z tohto hľadiska zamietnutá.

      90      Z toho vyplýva, že druhú výhradu týkajúcu sa situácie v spolkovej krajine Horné Rakúsko nemožno uznať v rozsahu, v akom sa
         týka ÚOO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun.

       Spolková krajina Vorarlbersko
      –       Argumentácia účastníkov konania
      91      Komisia tvrdí, že platná právna úprava tejto spolkovej krajiny nestanovuje pre ÚOO špecifické ciele ochrany a zachovania,
         ani konkrétne opatrenia a ani povinnosti alebo zákazy. Pokiaľ ide konkrétne o ÚOO Klostertaler Bergwälder, Komisia zdôrazňuje
         nedostatočnosť ochrany, ktorú tomuto územiu poskytuje plán správy lesov prijatý vládou spolkovej krajiny Vorarlbersko. Čo
         sa týka ÚOO Verwall, je chránené špecifickým nariadením uvedenej vlády, ktoré obsahuje povinnosti, zákazy a ustanovenia, ktorých
         cieľom je ochrana a zachovanie lokality, ako aj v ňom uvedených chránených druhov, ale bolo prijaté až po uplynutí lehoty
         stanovenej v odôvodnenom stanovisku.

      92      Rakúska republika odpovedá, že na ÚOO Rheindelta, Lauteracher Ried, Bangser Ried a Matschels sa vzťahujú nariadenia o chránenom
         území zakazujúce opatrenia a používanie, ktoré by zhoršili prírodné biotopy druhov, ktorým sú tieto územia vyhradené, alebo
         ktoré by spôsobili podstatný zásah vo vzťahu k týmto druhom. Pokiaľ ide o ÚOO Klostertaler Bergwälder, lesný plán, ktorý sa
         ho týka, bol pripravený so záväznou silou na základe poverenia orgánov na zrealizovanie ochranných opatrení, ktoré sú potrebné
         na zachovanie priaznivého stavu ochrany pre druhy vtáctva uvedené v prílohe I smernice o „vtáctve“, vyskytujúce sa v danej
         lokalite.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      93      Je potrebné uviesť, že článok 13 ods. 2 nariadenia o ochrane prírody (LGBl. č. 36/2003) stanovuje, že vláda spolkovej krajiny
         Vorarlbersko je povinná v potrebnom rozsahu prijať v súlade s ekologickými požiadavkami vo forme plánov riadenia alebo iných
         dokumentov, alebo rozhodnutím, alebo nariadením opatrenia údržby, rozvoja a ochrany daných území, na ktorých sa vyskytujú
         druhy vtáctva uvedené v prílohe I smernice o „vtáctve“.

      94      Článok 14 uvedeného nariadenia stanovuje explicitne zákaz zhoršenia, kým článok 15 toho istého nariadenia stanovuje štúdiu
         dosahu a prípadne povinnosť povolenia vzhľadom na ciele ochrany, ktoré vyplývajú z požiadaviek týkajúcich sa stavu ochrany
         priaznivého pre prírodné biotopy a druhy uvedené v prílohe, ktoré sa zdajú rozhodujúcimi na účely označenia územia.

      95      K tomu sa v prípade ÚOO Rheindelta, Lauteracher Ried, Bangser Ried, Matschels a Klostertaler Bergwälder pripájajú opatrenia
         uvedené Rakúskou republikou, ktoré sa uvádzajú v bode 92 tohto rozsudku.

      96      V takomto kontexte vzhľadom na úvahy uvedené v bode 65 tohto rozsudku a vzhľadom na neexistenciu dôkazu o tom, že by si realizácia
         cieľov ochrany druhov vtáctva uvedených v článku 4 ods. 1 smernice o „vtáctve“ vyžadovala v predmetnom prípade podrobnejšie
         ustanovenia, ako sú tie, ktoré boli prijaté v spolkovej krajine Vorarlbersko, musí byť výhrada Komisie zamietnutá v súvislosti
         s ÚOO uvedenými v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.

      97      Pokiaľ ide o ÚOO Verwall, nezdá sa, na rozdiel od ÚOO uvedených v bode 95 tohto rozsudku, že táto lokalita by mala osobitnú
         právnu ochranu v rámci lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku. Keďže okrem toho uvedená vláda prijala krátko po uplynutí
         tejto lehoty nariadenie zavádzajúce sériu špecifických ochranných opatrení, je v predmetnom prípade potrebné domnievať sa,
         že toto ÚOO nebolo dostatočne chránené až do prijatia týchto opatrení. V dôsledku toho je žaloba z tohto hľadiska dôvodná.

      98      V dôsledku toho druhá výhrada v rozsahu, v akom sa týka situácie v spolkovej krajine Vorarlbersko, musí byť uznaná, pokiaľ
         ide o ÚOO Verwall.

       Spolková krajina Tirolsko
      –       Argumentácia účastníkov konania
      99      Podľa Komisie všeobecné nariadenie v platnosti v tejto spolkovej krajine nepreukazujú dostatočné postavenie ochrany pre ÚOO
         nachádzajúce sa v nej. Vláda spolkovej krajiny Tirolsko síce prijala nariadenie obsahujúce zoznam jedenástich území Natura
         2000, ale tento akt neuvádza ani druhy chráneného vtáctva, ani ciele ochrany a zachovania, a ani podstatné pravidlá správania
         sa, ktoré sa by sa mali dodržiavať. Vzhľadom na neexistenciu špecifických cieľov ochrany boli tieto ciele nahradené všeobecne
         ochranou biotopov a vtákov uvedenou v štandardných technických tabuľkách údajov v súlade s § 14 ods. 11 zákona z roku 1997
         o ochrane prírody v spolkovej krajine Tirolsko v znení z 12. mája 2004 (LGBl. č. 50/2004, ďalej len „TNSchG“). Komisia najmä
         tvrdí, že postavenie ochrany ÚOO Tiroler Lechtal je nedostatočné.

      100    Rakúska republika uvádza, že prebratie smernice o „vtáctve“ a smernice o „biotopoch“ bolo zahrnuté v už vyvinutom systéme
         ochrany, ktorý zahŕňa najmä prírodné rezervácie, prírodné parky, územia ochrany krajiny, územia pokoja a chránené lokality.
         Toto prebratie spočívalo v tom, že sa spojili pravidlá týchto smerníc s existujúcimi pravidlami na územiach ochrany a doplnili
         sa. V týchto územiach ochrany boli stanovené mnohé zákazy, povinnosti a systémy povolení.

      101    Na základe projektu prijatého v priebehu decembra 2004 všetky ÚOO spolkovej krajiny Tirolsko podliehajú koordinovanej správe,
         ktorej cieľom je realizovať ciele ochrany stanovené pre každé územie, ako aj zabezpečiť trvalo najmä ochranu druhov vtáctva
         existujúcich v rámci každého dotknutého územia. Rakúska republika tvrdí, že prechodný režim stanovený v § 14 TNSchG garantuje
         dostatočnú ochranu ÚOO až do definovania cieľov ochrany špecifickým nariadením.

      102    Žalovaný členský štát podrobne vysvetľuje režim ochrany uplatniteľný na ÚOO Tiroler Lechtal a tvrdí, že je dostatočný vzhľadom
         na smernicu o „vtáctve“ a smernicu o „biotopoch“.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      103    Je potrebné uviesť, že podľa § 3 ods. 9 bodu 9 TNSchG sú ciele ochrany definované ako zachovanie a obnovenie stavu ochrany
         pre druhy uvedené v prílohe I smernice o „vtáctve“, čo sú podľa § 4 ods. 2 toho istého zákona druhy prítomné v európskom chránenom
         území vtákov alebo ich biotopov.

      104    Podľa § 14 ods. 3 TNSchG je vláda uvedenej spolkovej krajiny povinná stanoviť nariadeniami ciele zachovania pre každú lokalitu
         Natura 2000 a, ak je to potrebné, prijať ustanovenia a ochranné opatrenia potrebné na dosiahnutie pozitívneho stavu ochrany.

      105    § 14 ods. 11 TNSchG stanovuje, že pokiaľ ide o prechodné obdobie predchádzajúce prijatiu týchto nariadení, ciele ochrany sú
         predbežne nahradené ochranou biotopov, ako aj divej fauny a flóry, kam patria aj vtáky uvedené v štandardných formulároch
         údajov.

      106    Tento typ formulára, stanovený rozhodnutím Komisie 97/266/ES z 18. decembra 1996 o informačnom formulári pre navrhované lokality
         v rámci Natura 2000 (Ú. v. ES L 107, 1997, s. 1; Mim. vyd. 15/003, s. 162), v prípade ktorého je nesporné, že je podľa relevantnej
         právnej úpravy spolkovej krajiny Tirolsko uverejnený a môžu ho napadnúť tretie osoby, uvádza druhy vtáctva, ktoré odôvodnili
         klasifikáciu dotknutej lokality ako ÚOO. Okrem toho uvedený formulár obsahuje takisto okrem iného opis lokality, vnímanie
         jej kvality a dôležitosti, a to najmä so zohľadnením cieľov ochrany vyplývajúcich zo smernice o „vtáctve“, ako aj posúdenie
         tejto lokality vo vzťahu ku každému z uvedených druhov.

      107    Okrem toho je nesporné, že v každom ÚOO uvedenej spolkovej krajiny sú stanovené mnohé zákazy, povinnosti a povoľovacie konania,
         ktoré sú pre každé z týchto území doplnením k povinnostiam povolenia a všeobecným právnym zákazom.

      108    Zo spisu teda napríklad vyplýva, že v prírodných rezerváciách je v zásade zakázaná výstavba, stavby budov alebo sietí, výstavba
         ciest a chodníkov a ich zväčšovanie alebo premiestnenie, odnos alebo usadzovanie zeminy na pozemkoch iných ako uzatvorených
         stavebných pozemkoch, vytváranie nových drevných porastov, pristávanie a vzlietavanie na vidieku, akýkoľvek vznik značného
         hluku, používanie hnojiva, toxických látok a motorových vozidiel. V ÚOO sa všeobecný zákaz vstupu pridáva k uvedeným zákazom.

      109    Vzhľadom na vyššie uvedené sa nemožno domnievať, že sa preukázalo, že systém ochrany ÚOO platný v spolkovej krajine Tirolsko
         je nedostatočný vzhľadom na článok 4 ods. 1 alebo 2 smernice o „vtáctve“ a článok 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ v spojení
         s jej článkom 7.

      110    Platí to najmä v prípade ÚOO Tiroler Lechtal, na ktorú sa vzťahuje takisto ochrana z titulu národného parku a ktorej časť,
         teda „Tiroler Lech“, bola klasifikovaná ako prírodná rezervácia.

      111    Závery uvedené v dvoch predchádzajúcich bodoch nemožno spochybniť okolnosťou, že § 14 ods. 3 TNSchG stanovuje, že vláda spolkovej
         krajiny Tirolsko je povinná stanoviť nariadeniami ciele ochrany pre každú lokalitu Natura 2000. Hoci je totiž možné takýto
         systém vylepšiť, nezdá sa, že by v predmetnom prípade bol už zavedený systém v tejto spolkovej krajine nedostatočný vzhľadom
         na požiadavky ochrany.

      112    V dôsledku toho je potrebné zamietnuť druhú výhradu v rozsahu, v akom sa týka situácie v spolkovej krajine Tirolsko.

      113    Pokiaľ ide o ÚOO, v prípade ktorých sa v tejto veci konštatovalo, že nemajú dostatočné právne postavenie ochrany vzhľadom
         na požiadavky vyplývajúce z relevantných ustanovení smernice o „vtáctve“ a smernice o „biotopoch“, Súdny dvor nemá k dispozícii
         informácie umožňujúce mu zistiť, či sa na druhy, pre ktoré uvedené ÚOO boli klasifikované, majú naraz vzťahovať odseky 1 a 2
         článku 4 smernice o „vtáctve“ alebo len jeden z nich.

      114    Je preto potrebné v tejto súvislosti odkázať na článok 4 smernice o „vtáctve“.

      115    Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné konštatovať, že Rakúska republika si tým, že:

      –        na základe ornitologických kritérií nevykonala správnym spôsobom označenie lokality Hanság v spolkovej krajine Burgenland
         ako ÚOO a vymedzenie ÚOO Nízke Taury v spolkovej krajine Štajersko v súlade s článkom 4 ods. 1 smernice o „vtáctve“ a

      –        neposkytla ÚOO Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun v spolkovej krajine Horné
         Rakúsko, ako aj ÚOO Verwall v spolkovej krajine Vorarlbersko právnu ochranu v súlade s požiadavkami článku 4 smernice o „vtáctve“
         a článku 6 ods. 2 smernice o „biotopoch“ v spojení s článkom 7 tejto smernice,

      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z týchto ustanovení.
       O trovách
      116    Podľa článku 69 ods. 3 prvého pododseku rokovacieho poriadku Súdny dvor môže rozdeliť náhradu trov konania medzi účastníkov
         konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania, ak účastníci konania mali úspech
         len v časti predmetu konania. Keďže v prejednávanej veci mali účastníci konania úspech len v časti predmetu konania, je opodstatnené
         rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      117    V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom uvedeného rokovacieho poriadku Spolková republika Nemecko, ktorá vstúpila do
         konania ako vedľajší účastník konania, znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rakúska republika si tým, že
      –        na základe ornitologických kritérií nevykonala správnym spôsobom označenielokality Hanság v spolkovej krajine Burgenland ako
            územie osobitnej ochrany a vymedzenie územia osobitnej ochrany Nízke Taury v spolkovej krajine Štajersko v súlade s článkom
            4 ods. 1 smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva a
      –        neposkytla územiam osobitnej ochrany Maltsch, Wiesengebiete im Freiwald, Pfeifer Anger, Oberes Donautal a Untere Traun v spolkovej
            krajine Horné Rakúsko, ako aj územiu osobitnej ochrany Verwall v spolkovej krajine Vorarlbersko právnu ochranu v súlade s požiadavkami
            článku 4 smernice 79/409 a článku 6 ods. 2 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne
            žijúcich živočíchov a rastlín v spojení s článkom 7 tejto smernice,
      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z uvedených ustanovení.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Európska komisia, Rakúska republika a Spolková republika Nemecko znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 27. februára 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-302/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. júla 1977. # Granaria BV proti Hoofdproduktschap voor Akkerbouwprodukten. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het Bedrijfsleven - Holandsko. # Vec 116-76.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. marca 1987. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 176/84.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 5. októbra 2004.#CaixaBank France proti Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'État - Francúzsko.#Sloboda usadiť sa - Úverové inštitúcie - Vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje úročenie bežných vkladových účtov.#Vec C-442/02.

text:
      Vec C-442/02
      CaixaBank France
      proti
      Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Conseil d'État (Francúzsko)]
      „Sloboda usadiť sa – Úverové inštitúcie – Vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje úročenie bežných vkladových účtov“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Úverové inštitúcie – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca úročenie bežných vkladových
            účtov – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Nedostatok
      (Článok 43 ES)
      Právna úprava členského štátu zakazujúca úverovej inštitúcii, ktorá je dcérskou spoločnosťou spoločnosti iného členského štátu,
         úročiť bežné vkladové účty vedené v eurách, ktoré si otvorili rezidenti prvého daného členského štátu, je v rozpore s článkom
         43 ES.

      Takýto zákaz, ktorý je pre spoločnosti z iných členských štátov vážnou prekážkou výkonu ich činností prostredníctvom dcérskej
         spoločnosti ovplyvňujúcou ich prístup na trh, totiž predstavuje obmedzenie v zmysle článku 43 ES. Tento zákaz nemožno odôvodniť
         naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu spočívajúcimi v ochrane spotrebiteľa alebo v podpore strednodobého a dlhodobého sporenia,
         pokiaľ zachádza nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov.

      (pozri body 12, 17, 21, 23 – 24 a výrok)
ROSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 5. októbra 2004 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Úverové inštitúcie – Vnútroštátna právna úprava, ktorá zakazuje úročenie bežných vkladových účtov“
      Vo veci C-442/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Conseil d'État (Francúzsko)
         zo 6. novembra 2002 a doručený Súdnemu dvoru 5. decembra 2002, ktorý súvisí s konaním:

      CaixaBank France
      proti
      Ministère de l'Économie, des Finances et de l'Industrie,
      za účasti:
      Banque fédérale des banques populaires a i.,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, C. Gulmann, J.‑P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues
         (spravodajca), sudcovia R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts,

      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. novembra 2003,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        CaixaBank France, v zastúpení: M. Dany, avocat, a G. Castello, administrateur directeur général,
      –        Banque fédérale des banques populaires a i., v zastúpení: A. Barav, avocat a barrister,
      –        Francúzska republika, v zastúpení: R. Abraham, G. de Bergues, D. Petrausch a F. Alabrune, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Patakia a G. Zavvos, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. marca 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 43 ES.

       Vnútroštátny právny rámec
      2        Článok L. 312-3 menového a finančného zákonníka v znení, ktoré sa vzťahovalo na danú vec, stanovuje:

      „Pokiaľ nie je ustanovené niečo iné, každej úverovej inštitúcii, ktorá prijíma od verejnosti vklady na bežné účty alebo na
         účty viazané na menej ako päť rokov, sa zakazuje úročiť tieto vklady úrokovou sadzbou, ktorá by presahovala úrokovú sadzbu
         stanovenú nariadením Comité de la réglementation bancaire et financière (výbor pre bankovú a finančnú reguláciu) alebo ministrom
         hospodárstva.“

      3        Nariadenie výboru pre bankovú a finančnú reguláciu č. 86-13 schválené vyhláškou ministra hospodárstva a financií zo 14. mája
         1986 (JORF z 15. mája 1986, s. 6330) zakazuje úročenie bežných účtov.

      4        Uvedený zákaz sa vzťahuje na bežné účty vedené v eurách, ktoré si otvorili francúzski rezidenti bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      5        CaixaBank France (ďalej len „CaixaBank“), spoločnosť založená podľa francúzskeho práva so sídlom vo Francúzsku, ktorá je dcérskou
         spoločnosťou Caixa Holding založenou podľa španielskeho práva, ktorej sídlo sa nachádza v Španielsku a ktorá vlastní podiely
         podnikateľskej skupiny Caixa v úverových inštitúciách usadených pod týmto menom v Španielsku a v iných krajinách Európskej
         únie, ponúka od 18. februára 2002 vo Francúzsku bežný vkladový účet s úrokovou sadzbou 2 % pri minimálnom zostatku 1 500 eur.
         Banková a finančná komisia rozhodnutím zo 16. apríla 2002 na jednej strane zakázala CaixaBank uzatvárať s francúzskymi rezidentmi
         nové dohody o bežných účtoch s úročením vedených v eurách a na druhej strane jej prikázala vypovedať tie ustanovenia už uzatvorených
         zmlúv, ktoré predvídali úročenie takýchto účtov.

      6        CaixaBank podala proti tomuto rozhodnutiu dovolanie kasačného charakteru na Conseil d´Etat (Štátna rada), ktorá rozhodla prerušiť
         konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      V situácii, keď smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES z 20. marca 2000 o tejto otázke mlčí, je zákaz členského
         štátu adresovaný bankovým inštitúciám, ktoré sú riadne usadené na jeho území, úročiť bežné vkladové účty a iné vklady, zásahom
         do slobody usadiť sa?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, aká je povaha dôvodov všeobecného záujmu, na ktoré by sa bolo prípadne možné odvolať,
         aby sa takýto zásah odôvodnil?“

       O prejudiciálnych otázkach
      7        Hneď úvodom je vhodné poznamenať, že Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/12/ES z 20. marca 2000 o začatí a vykonávaní
         činností úverových inštitúcií (Ú. v. ES L 126, s. 1) sa v takých prípadoch ako vo veci samej neuplatňuje, pretože sa okrem
         iného netýka obmedzení usadenia sa spoločností, ktoré tak ako CaixaBank využívajú právo usadiť sa v členskom štáte ako dcérske
         spoločnosti úverových inštitúcií usadených v iných členských štátoch.

      8        Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami v podstate pýta, či je právna úprava členského štátu zakazujúca úverovej inštitúcii,
         ktorá je dcérskou spoločnosťou spoločnosti iného členského štátu, úročiť bežné vkladové účty vedené v eurách, ktoré si otvorili
         rezidenti prvého daného členského štátu, v rozpore s článkom 43 ES.

      9        Právo usadiť sa zakotvené v článku 43 ES v spojení s článkom 48 ES sa priznáva tak fyzickým osobám, štátnym príslušníkom členského
         štátu, ako i právnickým osobám v zmysle článku 48 ES. S výhradou stanovených výnimiek a podmienok zahŕňa právo začať a vykonávať
         všetky druhy samostatne zárobkových činností, ako aj zakladanie a vedenie podnikov, vytváranie obchodných zastúpení, organizačných
         zložiek alebo dcérskych spoločností (pozri najmä rozsudok z 11. mája 1999, Pfeiffer, C-255/97, Zb. s. I-2835, bod 18).

      10      Právna situácia spoločnosti akou je CaixaBank patrí do oblasti pôsobnosti práva Spoločenstva na základe ustanovení článku
         43 ES.

      11      Článok 43 ES ukladá odstránenie obmedzení slobody usadiť sa. Za takéto obmedzenia treba považovať všetky opatrenia, ktoré
         zakazujú výkon tejto slobody, bránia mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri najmä rozsudky z 30. novembra 1995, Gebhard,
         C-55/94, Zb. s. I-4165, bod 37; z 1. februára 2001, Mac Quen a i., C-108/96, Zb. s. I-837, bod 26, a zo 17. októbra 2002,
         Payroll a i., C-79/01, Zb. s. I-8923, bod 26).

      12      Taký zákaz úročenia bežných účtov, aký stanovuje francúzska právna úprava, je pre spoločnosti z členských štátov iných ako
         Francúzska republika vážnou prekážkou výkonu ich činností vo Francúzskej republike prostredníctvom dcérskej spoločnosti, ovplyvňujúcou
         ich prístup na trh. Z tohto dôvodu tento zákaz predstavuje obmedzenie v zmysle článku 43 ES.

      13      Uvedený zákaz totiž prekáža úverovým inštitúciám, dcérskym spoločnostiam zahraničných spoločností, pri zhromažďovaní kapitálu
         od verejnosti tým, že im odníma možnosť ponúkať prostredníctvom úročenia bežných vkladových účtov účinnejšie konkurenčné podmienky
         voči tradičným úverovým inštitúciám usadeným v hostiteľskom členskom štáte, ktoré majú širokú sieť pobočiek a vďaka tomu i
         lepšie možnosti zhromažďovania kapitálu od verejnosti ako uvedené dcérske spoločnosti.

      14      Pokiaľ úverové inštitúcie, dcérske spoločnosti zahraničných spoločností, hľadajú možnosti vstupu na trh členského štátu, jednou
         z najúčinnejších metód na tento účel je ponúkanie konkurenčných podmienok prostredníctvom úročenia bežných vkladových účtov.
         Uvedený zákaz teda sťažuje prístup týchto inštitúcií na trh.

      15      Hoci francúzska vláda na pojednávaní tvrdila, že existujú formy účtov porovnateľné s bežnými účtami, ako napríklad účty s viazanosťou
         15 dní, na ktoré sa nevzťahuje zákaz úročenia a ktoré prispeli k tomu, aby úverové inštitúcie ako CaixaBank mohli pri výbere
         vkladov od verejnosti ponúkať konkurencieschopné podmienky v porovnaní s francúzskymi úverovými inštitúciami a zvýšiť si tak
         svoje podiely na trhu vo Francúzsku, táto istá vláda pripustila, že tieto účty na rozdiel od bežných účtov neumožňujú používanie
         bankových kariet alebo šekov. Sporný zákaz preto predstavuje pre úverové inštitúcie ako CaixaBank prekážku pri zhromažďovaní
         kapitálu od verejnosti, pričom túto prekážku nemožno napraviť existenciou iných foriem účtov, pri ktorých sa poskytujú výnosy
         z vkladov.

      16      Obmedzenie výkonu a rozvíjania činností uvedených dcérskych spoločností, ktorého pôvodom je sporný zákaz, je o to významnejšie,
         že je nesporné, že prijímanie vkladov od verejnosti a poskytovanie úverov sú základnými činnosťami úverových inštitúcií (v
         tomto zmysle pozri článok 1 bod 1 a prílohu 1 smernice 2000/12).

      17      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že pokiaľ sa tak ako vo veci samej takéto opatrenie vzťahuje na akúkoľvek osobu alebo podnik
         vykonávajúce činnosť na území hostiteľského členského štátu, možno ho odôvodniť, ak zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného
         záujmu za podmienky, že je spôsobilé zaručiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a že nezachádza nad rámec toho, čo je potrebné
         na jeho dosiahnutie (pozri najmä rozsudok zo 4. júla 2000, Haim, C-424/97, Zb. s. I-5123, bod 57; Mac Quen a i., už citovaný,
         bod 26, a z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko, C-439/99, Zb. s. I-305, bod 23).

      18      Preto je vhodné skúmať, či dôvody, ktoré uvádza francúzska vláda, zodpovedajú týmto kritériám.

      19      Ako dôvody obmedzenia slobody usadiť sa vyplývajúceho zo sporného ustanovenia francúzska vláda uviedla ochranu spotrebiteľov,
         ako aj podporu strednodobého a dlhodobého sporenia.

      20      Zákaz sporný vo veci samej je podľa nej potrebný predovšetkým na zachovanie bezodplatnosti základných bankových služieb. Zavedenie
         úročenia bežných vkladových účtov by podstatne zaťažilo prevádzkové náklady bánk, ktoré by v rámci kompenzácie zvýšili fakturáciu
         a tarifikáciu rôznych bankových služieb, ktoré sa v súčasnosti poskytujú bezodplatne a medzi ktoré patrí najmä vydávanie šekov.

      21      Je však vhodné uviesť, že hoci ochrana spotrebiteľa patrí medzi naliehavé požiadavky spôsobilé odôvodniť obmedzenie základnej
         slobody zaručenej zmluvou ES, zákaz sporný vo veci samej zakladá dokonca aj za predpokladu, že v konečnom dôsledku predstavuje
         pre spotrebiteľa určité výhody, opatrenie zachádzajúce nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie uvedeného cieľa.

      22      Aj za predpokladu, že zrušenie zákazu úročenia bežných účtov nevyhnutne spôsobí spotrebiteľovi zvýšenie ceny základných bankových
         služieb alebo fakturáciu šekov, by sa totiž mohlo uvažovať o tom, že sa spotrebiteľovi umožní zvoliť si buď bežný účet bez
         úročenia a zachovanie bezodplatnosti určitých základných bankových služieb, alebo bežný účet s úročením, pričom úverová inštitúcia
         bude mať možnosť spoplatniť služby, ktoré boli dovtedy bezodplatné, ako napríklad vydávanie šekov.

      23      Pokiaľ ide o úmysel francúzskej vlády podnecovať dlhodobé sporenie, je vhodné uviesť, že hoci zákaz úročenia bežných účtov
         môže iste stimulovať strednodobé a dlhodobé sporenie, stále zostáva opatrením zachádzajúcim nad rámec toho, čo je potrebné
         na dosiahnutie tohto cieľa.

      24      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je vhodné odpovedať na prejudiciálne otázky tak, že právna úprava členského štátu zakazujúca
         úverovej inštitúcii, ktorá je dcérskou spoločnosťou spoločnosti iného členského štátu, úročiť bežné vkladové účty vedené v eurách,
         ktoré si otvorili rezidenti prvého daného členského štátu, je v rozpore s článkom 43 ES.

       O trovách
      25      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné výdavky ako výdavky uvedených účastníkov, ktoré vznikli v súvislosti s podaním pripomienok Súdnemu dvoru, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Právna úprava členského štátu zakazujúca úverovej inštitúcii, ktorá je dcérskou spoločnosťou spoločnosti iného členského štátu,
            úročiť bežné vkladové účty vedené v eurách, ktoré si otvorili rezidenti prvého členského štátu, je v rozpore s článkom 43
            ES.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (samosudca) z 15. októbra 2014. # Evert Anton De Bruin proti Európskemu parlamentu. # Vec F-15/14.