title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. novembra 2005.#Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie proti College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko.#Povolenie uviesť na trh prípravky na ochranu rastlín a biocídne výrobky - Smernica 91/414/EHS - Článok 8 - Smernica 98/8/ES - Článok 16 - Právomoc členských štátov počas prechodného obdobia.#Vec C-316/04.

text:
      Vec C-316/04
      Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
      proti
      College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Povolenie na uvedenie prípravkov na ochranu rastlín a biocídnych výrobkov na trh – Smernica 91/414/EHS – Článok 8 – Smernica 98/8/ES – Článok 16 – Právomoc členských štátov počas prechodného obdobia“
      Návrhy prednesené 14. júla 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. novembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Aproximácia právnych predpisov – Biocídne výrobky – Smernica 98/8 – Predchádzajúce povolenie na uvedenie na trh – Prechodné
            opatrenia – Povinnosť „standstill“ – Absencia – Povinnosti členských štátov počas lehoty na prebratie – Povinnosť neprijať
            ustanovenia, ktoré by vážne ohrozovali cieľ stanovený smernicou – Posúdenie vnútroštátnym súdom
      (Článok 10 druhý odsek ES a článok 249 tretí odsek ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/8, článok 16 ods. 1)
      2.     Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov – Uvádzanie prípravkov na ochranu rastlín na trh – Smernica 91/414 – Povolenie
            členského štátu uviesť na svojom území na trh prípravky na ochranu rastlín obsahujúce aktívne látky, ktoré nie sú uvedené
            v prílohe I, ale ktoré sú už na trhu dva roky po dátume oznámenia smernice – Povinnosť dodržiavať požiadavky článku 4 alebo
            článku 8 ods. 3 smernice – Absencia
      (Smernica Rady 91/414, článok 8 ods. 2)
      3.     Aproximácia právnych predpisov – Biocídne výrobky – Smernica 98/8 – Predchádzajúce povolenie na uvedenie na trh – Prechodné
            opatrenia – Rovnaký význam článku 16 ako význam článku 8 ods. 2 smernice 91/414
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/8, článok 16 ods. 1; smernica Rady 91/414, článok 8 ods. 2)
      4.     Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov – Uvádzanie prípravkov na ochranu rastlín na trh – Smernica 91/414 – Preskúmanie
            uvedených prípravkov – Pojem – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca posúdenie, ktoré môže mať za následok oznámenie aktívnej
            látky na účely právoplatného povolenia alebo zaregistrovania prípravkov na ochranu rastlín, ktoré ju obsahujú – Posúdenie
            vnútroštátnym súdom – Kritériá
      (Smernica Rady 91/414, článok 8 ods. 3)
      5.     Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov – Uvádzanie prípravkov na ochranu rastlín na trh – Smernica 91/414 – Preskúmanie
            uvedených prípravkov – Povolenie členského štátu uviesť na svojom území na trh prípravky na ochranu rastlín obsahujúce aktívne
            látky, ktoré nie sú uvedené v prílohe I, ale ktoré sú už na trhu dva roky po dátume oznámenia smernice – Požiadavky vzťahujúce
            sa na poskytované údaje – Rozsah
      (Smernica Rady 91/414, článok 8 ods. 3)
      1.     Článok 16 ods. 1 smernice 98/8 o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh, ktorý stanovuje prechodné obdobie, v priebehu ktorého
         sú členské štáty oprávnené naďalej používať svoje vnútroštátne systémy, aj keď by neboli v súlade s touto smernicou, sa má
         vykladať v tom zmysle, že nepredstavuje povinnosť „standstill“. Články 10 druhý odsek ES a 249 tretí odsek ES, ako aj smernica
         98/8 však nariaďujú, aby sa počas prechodného obdobia uvedeného v článku 16 ods. 1 tejto smernice členské štáty zdržali prijatia
         takých ustanovení, ktoré by vážne ohrozovali cieľ stanovený touto smernicou. Je teda úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či
         vo veci samej ide o tento prípad vnútroštátnych ustanovení, a je poverený posúdiť ich zákonnosť.

      (pozri body 43, 44, bod 1 výroku)
      2.     Článok 8 ods. 2 smernice 91/414 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh sa má vykladať v tom zmysle, že ak členský
         štát povolí na svojom území uvedenie na trh prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú aktívne látky neuvedené v prílohe
         I uvedenej smernice, ktoré už boli na trhu dva roky odo dňa oznámenia tejto smernice, nie je povinný dodržiavať ustanovenia
         článku 4 alebo článku 8 ods. 3 tejto smernice.

      (pozri bod 57, bod 2 výroku)
      3.     Článok 16 ods. 1 smernice 98/8 o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh, ktorý stanovuje prechodné obdobie, v priebehu ktorého
         sú členské štáty oprávnené naďalej používať svoje vnútroštátne systémy, aj keď by neboli v súlade s touto smernicou má ten
         istý význam ako článok 8 ods. 2 smernice 91/414 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh, ktorý umožňuje členskému
         štátu počas prechodného obdobia povoliť uvedenie na trh na svojom území prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich aktívne
         látky, ktoré nie sú uvedené v prílohe I, ale ktoré sú už na trhu dva roky po dátume oznámenia smernice.

      (pozri bod 63, bod 3 výroku)
      4.     Skúmanie v zmysle smernice 91/414 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh predpokladá, že predmetnému prípravku na
         ochranu rastlín už bolo udelené povolenie a že toto povolenie je v okamihu skúmania naďalej platné. Okrem toho zo znenia článku
         4 ods. 5 v spojení so znením článku 8 ods. 3 tejto smernice vyplýva, že predmetom tohto skúmania nie je nové posudzovanie
         samotnej aktívnej látky, ale posudzovanie hotového prípravku na ochranu rastlín a že ide o iniciatívu vnútroštátnych orgánov
         a nie subjektov, ktorí majú záujem na uskutočnení tohto skúmania. Je úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či posudzovanie uvedené
         v ustanovení vnútroštátneho zákona o pesticídoch, na základe ktorého sa aktívna látka oznamuje, pričom v dôsledku tohto oznámenia
         sa považujú prípravky na ochranu rastlín, ktoré obsahujú túto aktívnu látku, za právoplatne povolené alebo registrované, spĺňa
         všetky charakteristiky skúmania v zmysle článku 8 ods. 3 smernice 91/414 a najmä tie, ktoré sú v ňom stanovené.

      (pozri body 67 – 69, bod 4 výroku)
      5.     Článok 8 ods. 3 smernice 91/414 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh, ktorý stanovuje, že pri skúmaní prípravkov
         na ochranu rastlín obsahujúcich aktívnu látku nezaradenú do prílohy I, ktoré už sú na trhu dva roky po dátume oznámenia smernice
         ešte pred uskutočnením tohto skúmania, členské štáty uplatňujú požiadavky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b) bodoch i) až
         v) a písm. c) až f) podľa vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa údajov, ktoré sa musia poskytnúť, sa má vykladať v tom zmysle,
         že obsahuje len ustanovenia o poskytovaní údajov pred skúmaním.

      (pozri bod 74, bod 5 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. novembra 2005 (*)

      „Povolenie na uvedenie prípravkov na ochranu rastlín a biocídnych výrobkov na trh – Smernica 91/414/EHS – Článok 8 – Smernica 98/8/ES – Článok 16 – Právomoc členských štátov počas prechodného obdobia“
      Vo veci C‑316/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) z 22. júla 2004 a doručený Súdnemu dvoru 26. júla 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie
      proti
      College voor de toelating van bestrijdingsmiddelen,
      za účasti:
      3M Nederland BV a i.,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J. Makarczyk, R. Schintgen, G. Arestis a J. Klučka (spravodajca),
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. júna 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Stichting Zuid-Hollandse Milieufederatie, v zastúpení: J. Rutteman, splnomocnený zástupca,
      –       3M Nederland BV a i., v zastúpení: D. Waelbroeck, advokát,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, J. G. M. van Bakel a C. M. Wissels, splnomocnené zástupkyne,
      –       dánska vláda, v zastúpení: A. Rahbøl Jacobsen, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Biering, advokat,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a R. Loosli-Surrans, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Doherty a M. van Beek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. júla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu prechodných ustanovení smernice Rady 91/414/EHS z 15. júla 1991 o uvádzaní
         prípravkov na ochranu rastlín na trh (Ú. v. ES L 230, s. 1; Mim. vyd. 03/011, s. 332) a smernice 98/8/ES Európskeho parlamentu
         a Rady zo 16. februára 1998 o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh (Ú. v. ES L 123, s. 1; Mim. vyd. 03/023, s. 3).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Stichting Zuid‑Hollandse Milieufederatie (ďalej len „Stichting“) a College
         voor de toelating van bestrijdingsmiddelen (ďalej len „College“), ktorého predmetom je konanie a podmienky stanovené holandským
         právom na vydávanie povolení na uvedenie pesticídnych výrobkov na trh.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Smernica 91/414
      3       Podľa článku 2 ods. 1 smernice 91/414 sa prípravkami na ochranu rastlín chápu „aktívne [účinné – neoficiálny preklad] látky a prípravky obsahujúce jednu alebo viaceré aktívne [účinné – neoficiálny preklad] látky, zostavené vo forme, v ktorej sa dodávajú užívateľovi“, ktoré sú určené hlavne na ochranu rastlín alebo rastlinných
         výrobkov proti škodlivým organizmom. Podľa článku 2 ods. 4 tejto smernice sú účinné látky definované ako „látky alebo mikroorganizmy
         vrátane vírusov so všeobecným alebo špecifickým účinkom“ proti škodlivým organizmom alebo na rastliny, časti rastlín alebo
         rastlinné výrobky.

      4       Podľa článku 3 ods. 1 smernice 91/414 prípravok na ochranu rastlín sa môže uvádzať na trh a používať v členskom štáte len
         v prípade, že príslušné orgány takýto prípravok povolili v súlade s ustanoveniami tejto smernice.

      5       Podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice členské štáty zabezpečia, že prípravok na ochranu rastlín nebude povolený, „pokiaľ jeho
         účinné látky nebudú uvedené v prílohe I a nebudú splnené podmienky uvedené v tejto prílohe“, ako aj podmienky uvedené v ods. 1
         písm. b) až f) tohto článku.

      6       Článok 4 ods. 5 smernice 91/414 znie takto:
      „Povolenia možno preskúmať zakaždým, keď existujú náznaky, že niektorá z požiadaviek uvedených v odseku 1 sa už neplní. V takýchto
         prípadoch môžu členské štáty požadovať od žiadateľa o povolenie alebo od toho, komu bolo podľa článku 9 udelené rozšírenie
         oblasti používania, predloženie ďalších informácií nevyhnutných na takéto preskúmanie. Povolenie môže byť v prípade potreby
         predĺžené na dobu nevyhnutnú na ukončenie preskúmania a poskytnutie takýchto ďalších informácií.“

      7       Článok 8 tejto smernice obsahuje prechodné opatrenia a výnimky. Odsek 1 tohto článku spresňuje, aké požiadavky sa musia splniť
         na udelenie povolenia uviesť na trh prípravky na ochranu rastlín, ktoré obsahujú aktívnu látku neuvedenú v prílohe I a ktoré
         ešte neboli na trhu v období dvoch rokov po oznámení tejto smernice.

      8       Podľa článku 8 ods. 2 smernice 91/414:
      „Na základe výnimky z článku 4 a bez toho, aby tým bol dotknutý odsek 3 alebo smernica 79/117/EHS, členský štát môže počas
         obdobia 12 rokov nasledujúcich po oznámení tejto smernice povoliť uvedenie na trh na svojom území prípravkov na ochranu rastlín
         obsahujúcich účinné látky, ktoré nie sú uvedené v prílohe I, ktoré sú už na trhu dva roky po dátume oznámenia tejto smernice.

      …“
      9       Podľa článku 8 ods. 3, „ak sa skúmajú prípravky na ochranu rastlín obsahujúce účinnú látku [ak pristúpia k preskúmaniu prípravkov
         na ochranu rastlín obsahujúcich účinnú látku – neoficiálny preklad] v súlade s odsekom 2 a ešte pred realizáciou takéhoto skúmania [preskúmania – neoficiálny preklad], členské štáty budú uplatňovať požiadavky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b) [bodoch – neoficiálny preklad] i) až v) a písm. c) až f) v súlade s národnými ustanoveniami týkajúcimi sa údajov, ktoré sa musia poskytnúť“.

      10     Podľa článku 13 ods. 6 smernice 91/414 „pre účinné látky, ktoré sú na trhu už dva roky po oznámení tejto smernice, členské
         štáty môžu – s patričným zreteľom na ustanovenia zmluvy – naďalej uplatňovať predchádzajúce národné pravidlá týkajúce sa požiadaviek
         na údaje dovtedy, kým takéto látky nebudú zaradené do prílohy I“.

      11     Podľa článku 23 uvedenej smernice musí byť táto smernica prebratá „do dvoch rokov po jej oznámení“.
       Smernica 98/8
      12     Podľa článku 2 ods. 1 písm. a) smernice 98/8 sú biocídne výrobky definované ako „aktívne [účinné – neoficiálny preklad] látky a prípravky obsahujúce jednu alebo viacero z nich upravené do formy, ktorá je dodávaná užívateľovi s cieľom ničenia,
         zastrašovania, zneškodnenia, zabránenia škodlivého účinku alebo spôsobenia iného inhibičného účinku na ľubovoľný škodlivý
         organizmus chemickými alebo biologickými prostriedkami“.

      13     Podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice „členské štáty nariadia, že biocídne výrobky nemôžu byť umiestnené na trh a využívané
         na ich území bez toho, aby boli autorizované [povolené – neoficiálny preklad] v súlade s touto smernicou“.

      14     Článok 5 ods. 1 tejto smernice stanovuje, že členské štáty povolia biocídny výrobok, len ak „aktívna(e) látka(y) [účinná(é)
         látka(y) – neoficiálny preklad] nachádzajúca(e) sa v ňom sú zahrnuté do prílohy I alebo I A a všetky požiadavky stanovené v týchto prílohách [sú – neoficiálny preklad] splnené“ a ak sú splnené niektoré ďalšie podmienky.

      15     Článok 16 ods. 1 smernice 98/8 v prechodných opatreniach stanovuje, že „členský štát môže používať svoj súčasný systém alebo
         prax uvádzania biocídnych výrobkov na trh po dobu 10 rokov… Môže, najmä, podľa svojich národných pravidiel, autorizovať [povoliť
         – neoficiálny preklad] umiestnenie biocídneho výrobku na trh na svojom území, ktorý obsahuje aktívne [účinné – neoficiálny preklad] látky, ktoré nie sú obsiahnuté v prílohe I a I A…“. Tieto účinné látky sa však musia nachádzať na trhu najneskôr 24 mesiacov
         od nadobudnutia účinnosti smernice ako účinné látky biocídneho výrobku na iné účely ako vedecký výskum a vývoj alebo výskum
         a vývoj orientovaný na procesy.

      16     Podľa odseku 5 toho istého článku „ustanovenia smernice Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983 ustanovujú postup na zabezpečenie
         informácií v oblasti technických štandardov a nariadení budú platné počas prechodného obdobia uvedeného v odseku 2“.

      17     Článok 34 tejto smernice stanovuje, že členské štáty uvedú do účinnosti potrebné zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
         na zosúladenie s touto smernicou najneskôr do 24 mesiacov od nadobudnutia jej účinnosti. Podľa článku 35 táto smernica „nadobudne
         účinnosť dvadsiaty deň odo dňa jej uverejnenia“, t. j. 14. mája 1998.

       Vnútroštátne právo
      18     Článok 2 ods. 1 zákona o pesticídoch (Bestrijdingsmiddelenwet) z roku 1962 (Stb. 1962, č. 288) v znení platnom v čase skutkových
         okolností veci samej (ďalej len „Bmw“) stanovuje:

      „Zakazuje sa dodávať, držať alebo skladovať, dovážať alebo používať v Holandsku akýkoľvek pesticíd, o ktorom nie je preukázané,
         že bol povolený podľa tohto zákona alebo, ak ide o biocídny výrobok s nízkym rizikom, že bol registrovaný.“

      19     Článok 3 ods. 1 Bmw má hlavne prebrať ustanovenia článku 4 ods. 1 smernice 91/414. Tento článok 3 ods. 1 písm. a) body 1 až
         10 predovšetkým stanovuje podmienky, ktoré v podstate zodpovedajú podmienkam uvedeným v článku 4 ods. 1 písm. b) bodoch i)
         až v), a rovnaký článok 3 ods. 1 písm. b) až d) stanovuje podmienky, ktoré zodpovedajú podmienkam uvedeným v článku 4 ods. 1
         písm. c) až e).

      20     Cieľom článku 3 ods. 2 písm. a) Bmw je prebrať ustanovenia článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 91/414.
      21     Článok 4 ods. 1 toho istého zákona stanovuje, že rozhodnutia o povolení alebo registrácii prijíma na základe žiadosti College.
      22     Článok 25d Bmw znie takto:
      „1.      Odchylne od ustanovení článkov 3, 3a, 4 ods. 1 a 5 ods. 1 alebo prijatých vykonávacích predpisov sa prípravok na ochranu rastlín
         obsahujúci účinnú látku alebo účinné látky uvedené College povolí alebo zaregistruje zo zákona odo dňa uvedeného v odseku 3.

      2.      Na určenie účinnej látky uvedenej v odseku 1 treba zobrať do úvahy účinky tejto látky uvedené v článku 3 ods. 1 písm. a) bodoch
         3 až 10.

      3.      … Odchylne od článku 5 ods. l je povolenie alebo registrácia platná až do dňa prijatia ustanovenia Spoločenstva o dotknutej
         účinnej látke v zmysle článku 3 ods. 2 písm. a), ale v každom prípade zostáva platná do 26. júla 2003 alebo 15. mája 2010,
         pokiaľ najneskôr do prvého alebo do druhého z týchto dátumov nebolo prijaté žiadne ustanovenie Spoločenstva stanovujúce, či
         dotknutá účinná látka môže byť používaná ako súčasť prípravku na ochranu rastlín alebo biocídneho výrobku.

      …“
       Konanie vo veci samej a prejudiciálne otázky
      23     Dňa 12. júna 2002 podal Stichting odvolanie proti rozhodnutiu vydanému v ten istý deň, ktorým College stanovil zoznam účinných
         látok na základe článku 25d Bmw.

      24     Rozhodnutím z 12. mája 2004 College rozhodol, že odvolacie dôvody Stichting nie sú dôvodné, a schválil ex offo povolenia uvedené v článku 25d Bmw.

      25     Dňa 28. mája 2004 podal Stichting voči tomuto rozhodnutiu opravný prostriedok na College van Beroep voor het bedrijfsleven,
         ktorý sa začal zaoberať otázkou týkajúcou sa súladu článku 25d Bmw s prechodnými ustanoveniami smerníc 91/414 a 98/8, a preto
         sa rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      a)     Môže vnútroštátny súd pristúpiť k uplatneniu článku 8 smernice o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh po uplynutí
         lehoty stanovenej v článku 23 tejto smernice?

      b)      Môže vnútroštátny súd pristúpiť k uplatneniu článku 16 smernice o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh po uplynutí lehoty stanovenej
         v článku 34 tejto smernice?

      2.      Má sa článok 16 smernice o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh vykladať v tom zmysle, že má rovnaký význam ako článok 8 ods. 2
         smernice o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh?

      3.      Má sa článok 16 ods. 1 smernice o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh vykladať v tom zmysle, že zakladá záväzok status quo (povinnosť „standstill“)?

      V prípade zápornej odpovede na túto otázku:
      Ukladá článok 16 ods. 1 smernice o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh obmedzenia pri zmenách vnútroštátnej právnej úpravy
         týkajúcej sa uvedenia biocídnych výrobkov na trh, a ak áno, aké sú tieto obmedzenia?

      4.      V prípade zápornej odpovede na druhú otázku:
      a)      Má sa článok 8 ods. 2 smernice o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh vykladať v tom zmysle, že ak členský štát povolí
         na svojom území uvedenie na trh takých prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú aktívne látky neuvedené v prílohe I smernice
         a ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia tejto smernice, je povinný dodržať ustanovenia článku 4 uvedenej
         smernice?

      b)      Má sa článok 8 ods. 2 smernice o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh vykladať v tom zmysle, že ak členský štát povolí
         na svojom území uvedenie na trh takých prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú aktívne látky neuvedené v prílohe I smernice
         a ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia smernice, je povinný dodržať ustanovenia článku 8 ods. 3
         uvedenej smernice?

      5.      Má sa článok 8 ods. 3 smernice o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh vykladať v tom zmysle, že preskúmaním sa rozumie
         aj hodnotenie, v rámci ktorého sa prihliada na pôsobenie určitej účinnej látky na zdravie človeka a zvierat a na životné prostredie
         a na jeho základe sa účinná látka oznamuje, pričom v dôsledku tohto oznámenia sa považujú prípravky na ochranu rastlín, ktoré
         obsahujú túto účinnú látku, za povolené alebo registrované zo zákona?

      6.      Má sa článok 8 ods. 3 smernice o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh vykladať v tom zmysle, že obsahuje iba ustanovenia
         týkajúce sa poskytnutia údajov pred preskúmaním, alebo sa má vykladať v tom zmysle, že v ňom uvedené požiadavky sú dôležité
         aj pre spôsob, akým má byť organizované a vykonané preskúmanie?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      26     Vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru francúzska vláda najskôr spochybňuje prípustnosť niektorých položených
         otázok.

      27     Na úvod uvádza, že vnútroštátny súd sa v prvej časti prvej otázky odvoláva na celý článok 8 smernice 91/414 bez toho, aby
         upresnil, ktorý z odsekov tohto článku, ktoré upravujú značne odlišné prípady, je sporný. Následne tvrdí, že článok 23 tejto
         smernice sa týka len uplatnenia jej článku 10 ods. 1 druhej zarážky, ktorý sa týka postupov vzájomného uznávania v súvislosti
         s niektorými požiadavkami článku 4 smernice 91/414. Prvá časť prvej otázky týkajúca sa výkladu článku 8 tejto smernice je
         teda neprípustná z dôvodu, že odpoveď nie je potrebná pre riešenie sporu vo veci samej.

      28     Nakoniec, pokiaľ ide o druhú časť prvej otázky a súčasne o druhú a tretiu otázku, ktoré sa týkajú sa výkladu smernice 98/8,
         francúzska vláda tvrdí, že sú neprípustné z dôvodu, že spor vo veci samej sa týka prípravkov na ochranu rastlín a nie biocídnych
         výrobkov.

      29     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou v rámci spolupráce Súdneho dvora s vnútroštátnymi
         súdmi ustanovenej v článku 234 ES prislúcha iba vnútroštátnemu sudcovi, ktorý koná vo veci a ktorý musí niesť zodpovednosť
         za prijímané súdne rozhodnutie, posúdiť z hľadiska osobitostí prípadu jednak to, či je na vydanie rozsudku potrebné rozhodnutie
         o prejudiciálnych otázkach, a jednak to, či sú otázky, ktoré kladie Súdnemu dvoru, právne relevantné. Z toho vyplýva, že ak
         sa položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 15. decembra
         1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59, a z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529, bod 24).

      30     Súdny dvor však rovnako uviedol, že výnimočne mu prislúcha preskúmať podmienky, za ktorých mu vnútroštátny sudca predloží
         vec, na ten účel, aby si overil svoju vlastnú právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80,
         Zb. s. 3045, bod 21). Odmietnutie rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné iba vtedy, ak je
         celkom zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadny vzťah k skutočnostiam alebo k predmetu konania vo veci
         samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nemá k dispozícii podstatné skutkové alebo právne okolnosti potrebné
         na poskytnutie užitočných odpovedí na otázky, ktoré mu boli položené (pozri najmä rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61, a Arduino,
         už citovaný, bod 25).

      31     V tomto prípade nie je celkom zrejmé, že otázky položené vnútroštátnym súdom sú jedným z uvedených prípadov.
      32     Po prvé, hoci College van Beroep voor het bedrijfsleven neuviedol v prvej časti prvej otázky odseky článku 8 smernice 91/414,
         ktoré mal na mysli, napriek tomu poskytol Súdnemu dvoru všetky potrebné skutočnosti na to, aby mu Súdny dvor mohol dať užitočnú
         odpoveď. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž nepochybne vyplýva, že College van Beroep voor het bedrijfsleven mal na mysli
         odseky 2 a 3 tohto článku 8, pretože tie sa týkajú prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú účinné látky neuvedené v prílohe
         I tejto smernice a ktoré už sú na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia smernice, ako aj odsek 1 článku 23 tejto smernice,
         pretože ten stanovuje lehotu na prebratie v trvaní dvoch rokov od dátumu oznámenia tejto smernice.

      33     Po druhé nemožno tvrdiť, že výklad smernice 98/8 nemá žiadny vzťah k skutočnostiam alebo k predmetu konania vo veci samej
         alebo že nastolený problém je hypotetický, pretože z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa tvrdení holandskej
         vlády je cieľom článku 25d Bmw prebrať nielen článok 8 ods. 2 smernice 91/414, ale aj článok 16 ods. 1 smernice 98/8.

      34     Z tohto dôvodu sú všetky položené otázky prípustné.
       O veci samej
       O tretej otázke
      35     Treťou otázkou, ktorú treba preskúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 16 ods. 1 smernice 98/8 vykladať
         v tom zmysle, že zakladá záväzok status quo (povinnosť „standstill“), alebo v tom zmysle, že obsahuje ďalšie obmedzenia práva členských štátov meniť počas prechodného
         obdobia vlastné existujúce systémy povoľovania.

      36     Podľa Stichting absencia formulácie „naďalej používať svoj súčasný systém alebo prax uvádzania biocídnych výrobkov na trh“
         v smernici 91/414, ktorá je obsiahnutá v článku 16 smernice 98/8, znamená, že systém povoľovania uvádzania na trh platný v čase
         nadobudnutia účinnosti smernice 98/8 treba zachovať. Zmeny sú povolené len rozsahu, v akom zavádzajú systém, ktorý je viac
         zosúladený so smernicou 98/8.

      37     Na úvod treba uviesť, že prípadnú existenciu povinnosti „standstill“ nemožno vyvodiť zo samotného znenia článku 16 ods. 1
         smernice 98/8, ktorý neobsahuje žiadnu výslovnú formuláciu v tomto zmysle.

      38     Uvedená povinnosť „standstill“ nevyplýva ani z odôvodnenia č. 18 smernice 98/8, podľa ktorého na jednej strane „členským štátom
         má byť umožnené na obmedzenú dobu autorizovať [povoliť – neoficiálny preklad] biocídne výrobky, ktoré nespĺňajú horeuvedené podmienky, zvlášť v prípade nepredvídateľného nebezpečia ohrozujúceho ľudí,
         zvieratá alebo životné prostredie, ktoré nemusí byť udržané pod kontrolou inými prostriedkami [ktorému nie je možné zabrániť
         inými prostriedkami – neoficiálny preklad],“ a na druhej strane „postupy spoločenstva nemôžu zabrániť členským štátom autorizovania na svojom území a užívania po obmedzený
         čas takej biocídnej látky, ktorá ešte nebola zaradená do zoznamu spoločenstva za predpokladu, že bola poskytnutá dokumentácia
         spĺňajúca požiadavky spoločenstva a že tento členský štát sa domnieva, že aktívna látka a biocídny výrobok spĺňajú podmienky
         spoločenstva pre ňu stanovené [postup Spoločenstva by nemal členským štátom brániť povoľovať na svojom území užívanie po obmedzený
         čas takých biocídnych výrobkov, ktoré obsahujú účinnú látku, ktorá ešte nebola zaradená do zoznamu Spoločenstva, za predpokladu,
         že bola poskytnutá dokumentácia spĺňajúca požiadavky Spoločenstva a že tento členský štát sa domnieva, že účinná látka a biocídny
         výrobok spĺňajú podmienky Spoločenstva pre ňu stanovené – neoficiálny preklad]“.

      39     Okrem toho, ako správne uplatňujú 3M Nederland BV a i. (ďalej len „3M Nederland a i.“), holandská vláda a Komisia Európskych
         spoločenstiev, článok 16 ods. 5 smernice 98/8 stanovuje, že ustanovenia smernice 83/189 stanovujúce postup na zabezpečenie
         informácií v oblasti technických štandardov a nariadení budú platné počas prechodného obdobia. Súčasne treba zdôrazniť, že
         článok 34 ods. 3 smernice 98/8 stanovuje, že členské štáty oznámia Komisii texty ustanovení vnútroštátnych zákonov prijatých
         v oblasti, na ktorú sa vzťahuje táto smernica. Vzhľadom na to, že odsek 1 tohto článku stanovuje osobitné oznámenie vnútroštátnych
         opatrení prijatých so zámerom prebratia smernice 98/8, a vzhľadom na účel ustanovení článku 16 ods. 5 a článku 34 ods. 3 tejto
         smernice bezpochyby možno konštatovať, že táto smernica mala na mysli aj iné zmeny vnútroštátnych systémov počas prechodného
         obdobia, ako sú tie, ktorých cieľom je zabezpečiť ich prebratie.

      40     Nie je preto potrebné vykladať formuláciu „naďalej používať svoj súčasný systém alebo prax uvádzania biocídnych výrobkov na
         trh“ uvedenú v článku 16 ods. 1 smernice 98/8 ako zakladajúcu povinnosť „standstill“.

      41     Právo členských štátov meniť vlastné systémy povoľovania biocídnych výrobkov však nemožno považovať za neobmedzené.
      42     Treba totiž pripomenúť, že aj keď členské štáty nie sú povinné prijať opatrenia na prebratie smernice pred uplynutím lehoty
         stanovenej na tento účel, z uplatnenia článku 10 druhého odseku ES v spojení s článkom 249 tretím odsekom ES, ako aj zo samotnej
         smernice vyplýva, že počas tejto lehoty sa musia zdržať prijímania takých ustanovení, ktoré by mohli vážne ohroziť výsledok
         stanovený touto smernicou (rozsudok z 18. decembra 1997, Inter‑Environnement Wallonie, C‑129/96, Zb. s. I‑7411, bod 45). To
         platí aj pre také prechodné obdobie, ktoré je v prejednávanej veci stanovené v článku 16 ods. 1 smernice 98/8, v ktorého priebehu
         sú členské štáty oprávnené naďalej používať svoje vnútroštátne systémy, aj keď nie sú v súlade s uvedenou smernicou.

      43     Je teda úlohou vnútroštátneho súdu posúdiť, či ide o taký prípad, pokiaľ ide o vnútroštátne ustanovenia, ktorých zákonnosť
         má preskúmať.

      44     Na tretiu otázku treba odpovedať tak, že článok 16 ods. 1 smernice 98/8 sa má vykladať v tom zmysle, že nezakladá povinnosť
         „standstill“. Článok 10 druhý odsek ES a článok 249 tretí odsek ES, ako aj smernica 98/8 však ukladajú povinnosť, aby sa počas
         prechodného obdobia stanoveného v článku 16 ods. 1 tejto smernice členské štáty zdržali prijímania takých ustanovení, ktoré
         by mohli vážne ohroziť dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou.

       O štvrtej otázke
      45     Štvrtou otázkou, ktorá sa ďalej delí na dve časti, sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 8 ods. 2 smernice 91/414 vykladať
         v tom zmysle, že ak členský štát povolí na svojom území uvedenie na trh takých prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú
         účinné látky neuvedené v prílohe I tejto smernice a ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu jej oznámenia, je
         povinný dodržať ustanovenia článku 4 alebo článku 8 ods. 3 uvedenej smernice.

      46     Na úvod treba pripomenúť, ako správne tvrdia 3M Nederland a i., holandská vláda a Komisia, že článok 8 ods. 2 smernice 91/414
         sa uplatňuje ako výnimka z článku 4 rovnakej smernice a že na rozdiel od odseku 1 uvedeného článku 8 nešpecifikuje podmienky,
         za ktorých musí byť udelené povolenie na uvedenie na trh. Spresňuje však, že takéto povolenie sa vydáva bez toho, aby tým
         boli dotknuté ustanovenia odseku 3 tohto článku 8.

      47     Podľa znenia uvedeného odseku 3 „členské štáty budú uplatňovať požiadavky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b) [bodoch – neoficiálny preklad] i) až v) a písm. c) až f)“, ak pristúpia k „skúmajú prípravky na ochranu rastlín obsahujúce aktívnu látku [preskúmaniu prípravkov
         na ochranu rastlín obsahujúcich účinnú látku – neoficiálny preklad]“ nezaradených do prílohy I smernice 91/414, ktoré už sú na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia tejto smernice,
         ešte pred realizáciou tohto skúmania [preskúmania – neoficiálny preklad].

      48     Takéto preskúmanie predpokladá, ako tvrdia aj 3M Nederland a i. a holandská vláda, že prípravku na ochranu rastlín už bolo
         udelené povolenie na uvedenie na trh a že toto povolenie je dosiaľ platné. To je možné vyvodiť predovšetkým z článku 4 ods. 5
         smernice 91/414, ktorý stanovuje, že povolenia pre prípravky na ochranu rastlín, ktorých účinné látky sú uvedené v prílohe
         I tejto smernice, možno preskúmať zakaždým, keď existujú náznaky, že niektorá z požiadaviek na udelenie povolenia sa už neplní.

      49     Navyše, ako bolo rozhodnuté v bode 39 rozsudku z 3. mája 2001, Monsanto (C‑306/98, Zb. s. I‑3279), členské štáty sa podľa
         požiadaviek stanovených v článku 4 ods. 1 písm. b) bodoch i) až v) a písm. c) až f) smernice 91/414 rozhodnú, či pristúpia
         k preskúmaniu prípravkov na ochranu rastlín.

      50     Článok 8 ods. 3 smernice 91/414 sa má vykladať v tom zmysle, že preskúmanie upravené týmto ustanovením zahŕňa prípravnú fázu
         funkčne previazanú s týmto preskúmaním, v ktorej priebehu sú členské štáty povinné dodržať aj požiadavky stanovené v článku 4
         ods. 1 písm. b) bodoch i) až v) a písm. c) až f) uvedenej smernice. Táto fáza sa však odlišuje od povoľovania stanoveného
         v článku 8 ods. 2 tej istej smernice.

      51     Nezdá sa teda, že by členské štáty boli povinné dodržať ustanovenia článku 4 ods. 1 písm. b) bodov i) až v) a písm. c) až f)
         smernice 91/414 pri rozhodovaní o povolení uviesť na trh na svojom vlastnom území také prípravky na ochranu rastlín, ktoré
         obsahujú účinné látky nezaradené do prílohy I tejto smernice a ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia
         tejto smernice. Na vydávanie týchto povolení na uvedenie na trh sa teda v zásade použije postup, ktorý je upravený na vnútroštátnej
         úrovni.

      52     Dánska a francúzska vláda však v podstate tvrdia, že povinnosť dodržať v prípade povoľovania prípravkov na ochranu rastlín
         podľa článku 8 ods. 2 smernice 91/414 ustanovenia článku 4 tejto smernice uvedené v odseku 3 toho istého článku 8 vyplýva
         zo znenia „bez toho, aby tým boli dotknuté ustanovenia odseku 3“ v spojení so znením „ak skúmajú prípravky na ochranu rastlín
         obsahujúce aktívnu látku [ak pristúpia k preskúmaniu prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich účinnú látku – neoficiálny preklad] v súlade s odsekom 2“ uvedené v odsekoch 2 a 3 tohto článku 8.

      53     Toto tvrdenie nemožno prijať.
      54     Ako totiž uviedol generálny advokát v bodoch 70 až 72 svojich návrhov, odkaz v článku 8 ods. 2 smernice 91/414 na odsek 3
         toho istého článku sa obmedzuje na upresnenie, že prípravky na ochranu rastlín povolené v súlade s požiadavkami vnútroštátneho
         práva podľa uvedeného odseku 2 nie sú vyňaté z postupu a špecifických podmienok preskúmania stanovených v odseku 3 spomínaného
         článku 8. Zároveň formulácia „ak skúmajú prípravky na ochranu rastlín obsahujúce aktívnu látku [ak pristúpia k preskúmaniu
         prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich účinnú látku – neoficiálny preklad] v súlade s odsekom 2“ znamená, že postup preskúmania upravený v článku 8 ods. 3 smernice 91/414 sa uplatňuje na prípravky
         na ochranu rastlín, ktoré obsahujú účinné látky neuvedené v prílohe I tejto smernice a ktoré už sú na trhu v období dvoch
         rokov od dátumu oznámenia tej istej smernice. Tento postup sa teda týka prípravkov povolených podľa odseku 2 uvedeného článku 8.

      55     Tento výklad je v súlade so štruktúrou a cieľom prechodného režimu zavedeného smernicou 91/414, ktorý stanovuje aj pre prípravky
         na ochranu rastlín obsahujúce účinné látky neuvedené v prílohe I, ktoré boli povolené na základe článku 8 ods. 2 tejto smernice,
         postup preskúmania, ktorý v určitých aspektoch zodpovedá postupu preskúmania podľa práva Spoločenstva upravenému v článku 4
         ods. 5 tejto smernice.

      56     Navyše, pokiaľ ide o požiadavky v oblasti poskytnutia údajov, ktorým podlieha žiadateľ o povolenie uviesť na trh prípravok
         na ochranu rastlín, článok 13 ods. 6 smernice 91/414 stanovuje, že členské štáty môžu – s patričným zreteľom na ustanovenia
         zmluvy – naďalej uplatňovať predchádzajúce národné pravidlá týkajúce sa požiadaviek na údaje dovtedy, kým takéto látky nebudú
         zaradené do prílohy I tejto smernice.

      57     Na základe vyššie uvedeného treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 8 ods. 2 smernice 91/414 sa má vykladať v tom
         zmysle, že ak členský štát povolí na svojom území uvedenie na trh takých prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú účinné
         látky neuvedené v prílohe I uvedenej smernice a ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia tejto smernice,
         nie je povinný dodržať ustanovenia článku 4 alebo článku 8 ods. 3 tej istej smernice.

       O druhej otázke
      58     Svojou druhou otázkou, ktorú treba skúmať ako ďalšiu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či napriek rozdielnym formuláciám
         majú prechodné režimy uvedené v článku 16 ods. 1 smernice 98/8 a článku 8 ods. 2 smernice 91/414 rovnaký význam.

      59     V tejto súvislosti treba na úvod uviesť, že podľa odôvodnenia č. 20 smernice 98/8 musí byť zaistená úzka súčinnosť s inou
         právnou úpravou Spoločenstva, zvlášť so smernicou 91/414.

      60     Ďalej je dôležité pripomenúť, že článok 8 ods. 2 smernice 91/414, ako aj článok 16 ods. 1 smernice 98/8 má za cieľ umožniť
         členským štátom počas prechodného obdobia stanoveného v týchto dvoch smerniciach používať existujúce vnútroštátne postupy
         povoľovania uvádzať na trh výrobky, na ktoré sa vzťahujú tie isté smernice a ktoré obsahujú účinné látky, ktoré ešte neboli
         hodnotené na úrovni Spoločenstva.

      61     Nič z uvedeného nenasvedčuje tomu, že by zákonodarca Spoločenstva chcel dať posledným uvedeným článkom odlišný význam.
      62     Tento výklad potvrdzujú body 43 a 44 už citovaného rozsudku Monsanto, v ktorom Súdny dvor rozhodol, že prechodný režim zavedený
         článkom 8 ods. 2 smernice 91/414 zodpovedá riešeniu prijatému v článku 16 ods. 1 smernice 98/8.

      63     Na základe vyššie uvedeného treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 16 ods. 1 smernice 98/8 má rovnaký význam ako článok 8
         ods. 2 smernice 91/414.

       O piatej otázke
      64     Piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či preskúmaním v zmysle článku 8 ods. 3 smernice 91/414 treba rozumieť
         aj hodnotenie v zmysle článku 25d ods. 2 Bmw, na základe ktorého sa účinná látka oznamuje s tým výsledkom, že prípravky na
         ochranu rastlín obsahujúce túto účinnú látku sú povolené alebo registrované zo zákona.

      65     Stichting uvádza, že oznámenie aktívnych látok v zmysle článku 25d Bmw treba považovať za povolenie v zmysle článkov 3, 4
         a 8 smernice 91/414. Francúzska vláda uvádza, že oznámenie preskúmania prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich aktívnu
         látku podľa článku 8 ods. 2 tejto smernice musí zahŕňať nielen preskúmanie prípravkov, ktorým už bolo udelené povolenie na
         uvedenie na trh, ale aj preskúmanie nových prípravkov, ktorým nebolo udelené povolenie a ktoré obsahujú účinnú látku, ktorá
         sa používa v prípravkoch s povolením vydaným podľa tohto ustanovenia. Komisia uvádza, že rovnakým spôsobom ako preskúmanie
         prípravkov stanovené v článku 8 ods. 3 smernice 91/414 sa uskutočňuje hodnotenie účinných látok na podnet vnútroštátnych orgánov
         upravené v článku 25d Bmw. Stichting, francúzska vláda a Komisia teda dospeli k záveru, že takéto hodnotenie je preskúmaním
         a musí spĺňať požiadavky uvedeného článku 8 ods. 3.

      66     3M Nederland a i., ako aj holandská vláda naopak tvrdia, že článok 8 ods. 3 smernice 91/414 a článok 25d Bmw majú rozdielny
         predmet úpravy a rozsah pôsobnosti. Prvý z týchto článkov sa totiž uplatňuje len v prípade preskúmania prípravkov, ktoré ešte
         majú platné povolenie, čo je potvrdené v bode 34 už citovaného rozsudku Monsanto, zatiaľ čo druhý článok sa uplatňuje len
         na pesticídy, ktorým uplynula platnosť povolenia. Navyše, berúc do úvahy rozdiely v definícii pojmov „preskúmanie“ a „overovanie“,
         ani automatické predĺženie platnosti povolení, ani hodnotenie účinných látok, ktoré podľa článku 25d Bmw majú vplyv na ľudské
         zdravie a zdravie zvierat, ako aj na životné prostredie, sa nemôžu považovať za preskúmanie v zmysle článku 8 ods. 3 smernice 91/414.

      67     V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako už bolo uvedené v bode 48 tohto rozsudku, že preskúmanie v zmysle smernice 91/414
         predpokladá, že predmetnému prípravku na ochranu rastlín už bolo udelené povolenie a že toto povolenie je v okamihu preskúmania
         stále platné.

      68     Okrem toho zo znenia článku 4 ods. 5 v spojení s článkom 8 ods. 3 smernice 91/414 vyplýva, že predmetom tohto preskúmania
         nie je nové hodnotenie samotnej účinnej látky, ale skôr hodnotenie finálneho prípravku na ochranu rastlín a že k tomuto preskúmaniu
         sa pristupuje na základe iniciatívy vnútroštátnych orgánov a nie dotknutých jednotlivcov.

      69     Na piatu otázku treba odpovedať tak, že je na vnútroštátnom súde, aby posúdil, či hodnotenie upravené v článku 25d ods. 2
         Bmw zodpovedá všetkým charakteristikám preskúmania v zmysle článku 8 ods. 3 smernice 91/414, a najmä tým, ktoré sú upresnené
         v bodoch 67 a 68 tohto rozsudku.

       O šiestej otázke
      70     Šiestou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 8 ods. 3 smernice 91/414 obsahuje iba ustanovenia o oznamovaní údajov
         pred preskúmaním alebo či sa má vykladať v tom zmysle, že v ňom uvedené požiadavky majú vplyv na spôsob, akým má byť organizované
         a vykonané preskúmanie.

      71     V tejto súvislosti už bolo spomenuté v bode 47 tohto rozsudku, že podľa článku 8 ods. 3 smernice 91/414 členské štáty uplatnia
         požiadavky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b) bodoch i) až v) a písm. c) až f) tejto smernice, ak pristupujú k „skúmanie prípravkov
         na ochranu rastlín obsahujúcich aktívnu látku [preskúmaniu prípravkov na ochranu rastlín obsahujúcich účinnú látku – neoficiálny preklad]“ neuvedených v prílohe I tejto smernice, ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia tejto smernice a ešte
         pred realizáciou tohto preskúmania. Zo znenia článku 8 ods. 3 smernice 91/414 okrem toho vyplýva, že členské štáty uplatnia
         tieto požiadavky v súlade s vnútroštátnymi ustanoveniami týkajúcimi sa údajov, ktoré sa majú poskytnúť.

      72     Požiadavky uvedené v článku 4 ods. 1 písm. b) až e) smernice 91/414 sa týkajú bezpečnosti a účinnosti prípravkov na ochranu
         rastlín. Článok 4 ods. 1 písm. f) tejto smernice nariaďuje členským štátom stanoviť maximálne limity rezíduí a oznámiť ich
         Komisii, ktorá ich musí schváliť. Podľa týchto kritérií členské štáty rozhodujú o uskutočnení preskúmania prípravkov na ochranu
         rastlín (pozri v tomto zmysle rozsudok Monsanto, už citovaný, bod 39).

      73     Navyše treba konštatovať, ako uvádza generálny advokát v bode 88 svojich návrhov, že článok 8 ods. 3 smernice 91/414 neobsahuje
         žiadne ustanovenie o organizácii a vykonávaní preskúmania.

      74     Za týchto podmienok treba na šiestu otázku odpovedať tak, že článok 8 ods. 3 smernice 91/414 sa má vykladať v tom zmysle,
         že obsahuje len ustanovenia, ktoré sa týkajú poskytovania údajov pred preskúmaním.

       O prvej otázke
      75     Svojou prvou otázkou, ktorá je rozdelená na dve časti, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či majú článok 8 ods. 2 a 3 smernice
         91/414 a článok 16 ods. 1 smernice 98/8 priamy účinok po uplynutí lehôt na prebratie týchto smerníc do vnútroštátneho práva.

      76     So zreteľom na odpoveď na predchádzajúce otázky nie je potrebné odpovedať na túto prvú otázku.
      77     Podľa ustálenej judikatúry povinnosť členských štátov vyplývajúca z určitej smernice dosiahnuť výsledok stanovený touto smernicou,
         ako aj ich povinnosť prijať všetky potrebné opatrenia všeobecnej alebo osobitnej povahy na zabezpečenie plnenia tejto povinnosti
         vyplývajúca z článku 10 ES sa vzťahujú na všetky orgány týchto štátov vrátane súdnych orgánov v rozsahu ich právomocí (pozri
         najmä rozsudky z 10. apríla 1984, Von Colson a Kamann, 14/83, Zb. s. 1891, bod 26, a z 13. novembra 1990, Marleasing, C‑106/89,
         Zb. s. I‑4135, bod 8).

      78     Vnútroštátny súd je teda pri použití vnútroštátneho práva a najmä ustanovení právnej úpravy špecificky prijatej na účel splnenia
         požiadaviek smernice povinný vykladať vnútroštátne právo v čo najširšom možnom rozsahu v zmysle znenia a cieľa príslušnej
         smernice, aby dosiahol ňou stanovený výsledok, a dosiahol tak súlad s článkom 249 tretím odsekom ES (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudky Von Colson a Kamann, už citovaný, bod 26, a Marleasing, už citovaný, bod 8).

       O trovách
      79     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 16 ods. 1 smernice 98/8/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. februára 1998 o uvádzaní biocídnych výrobkov na trh
            sa má vykladať v tom zmysle, že nezakladá povinnosť „standstill“. Článok 10 druhý odsek ES a článok 249 tretí odsek ES, ako
            aj smernica 98/8 však ukladajú povinnosť, aby sa počas prechodného obdobia stanoveného v článku 16 ods. 1 tejto smernice členské
            štáty zdržali prijímania takých ustanovení, ktoré by mohli vážne ohroziť dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou.
      2.      Článok 8 ods. 2 smernice Rady 91/414/EHS z 15. júla 1991 o uvádzaní prípravkov na ochranu rastlín na trh sa má vykladať v tom
            zmysle, že ak členský štát povolí na svojom území uvedenie na trh takých prípravkov na ochranu rastlín, ktoré obsahujú účinné
            látky neuvedené v prílohe I smernice a ktoré už boli na trhu v období dvoch rokov od dátumu oznámenia uvedenej smernice, nie
            je povinný dodržať ustanovenia článku 4 alebo článku 8 ods. 3 tej istej smernice.
      3.      Článok 16 ods. 1 smernice 98/8 má rovnaký význam ako článok 8 ods. 2 smernice 91/414.
      4.      Je na vnútroštátnom súde, aby posúdil, či hodnotenie upravené v článku 25d ods. 2 zákona o pesticídoch (Bestrijdingsmiddelenwet)
            z roku 1962 zodpovedá všetkým charakteristikám preskúmania v zmysle článku 8 ods. 3 smernice 91/414.
      5.      Článok 8 ods. 3 smernice 91/414 sa má vykladať v tom zmysle, že obsahuje len ustanovenia, ktoré sa týkajú poskytovania údajov
            pred preskúmaním.
      6.      Nie je potrebné odpovedať na prvú otázku.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. februára 1989. # Star Fruit Company SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 247/87.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. októbra 1981. # Krupp Stahl AG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 275/80 a 24/81.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 20. júla 2016.#José Barroso Truta a i. proti Súdnemu dvoru Európskej únie.#Verejná služba – Zmluvní zamestnanci – Dôchodky – Článok 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku – Prevod práv na dôchodok nadobudnutých skôr podľa vnútroštátnych systémov do systému dôchodkového zabezpečenia Únie – Návrhy na započítanie odpracovaných rokov, ktoré predložil OOUPZ – Výzva na kontaktovanie administratívy na účely získania vysvetlenia a prejednania vhodnosti vykonania prevodov – Súhlas s prevodom vnútroštátnych práv na dôchodok zo strany zamestnancov bez predchádzajúceho dojednania s OOUPZ – Definitívny charakter prevodov – Dodatočné zistenie existencie pravidla o ,životnom minime‘ – Článok 77 štvrtý odsek služobného poriadku – Povinnosť náležitej starostlivosti – Údajný nedostatok informácií poskytnutých OOUPZ pri predkladaní návrhov na započítanie odpracovaných rokov – Žaloba o náhradu škody – Nedodržanie požiadaviek vzťahujúcich sa na konanie pred podaním žaloby – Neprípustnosť.#Vec F-126/15.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 10. apríla 2013.#GRP Security proti Dvoru audítorov Európskej únie.#Arbitrážna doložka – Verejné zákazky na služby – Dozorná a bezpečnostná služba budov Dvora audítorov – Žaloba o neplatnosť – Rozhodnutie o jednostrannom ukončení zmluvy a žiadosť o zaplatenie náhrady škody – Akt zmluvnej povahy – Neexistencia zmeny kvalifikácie žaloby – Neprípustnosť – Rozhodnutie o sankcii vylúčenia na obdobie troch mesiacov – Záujem na konaní – Právo na obranu – Vážne porušenie povinností – Zásada zákonnosti trestov – Zneužitie právomoci – Proporcionalita.#Vec T‑87/11.


Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 7. marca 2013.#Efir OOD proti Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno-osiguritelna praktika“ Veliko Tarnovo pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencia za prichodite.#Daň z pridanej hodnoty – Smernice 2006/112/ES – Články 62, 63, 65, 73 a 80 – Zriadenie práva stavby fyzickými osobami v prospech obchodnej spoločnosti výmenou za stavebné činnosti, ktoré táto spoločnosť vykoná v prospech uvedených fyzických osôb – Zmluva o zámene – DPH zo stavebných služieb – Zdaniteľné plnenie – Splatnosť dane – Zahrnutie do pojmu zdaniteľné plnenie tak zdaniteľných transakcií, ako aj transakcií oslobodených od dane – Uhradenie celého protiplnenia vopred – Preddavok – Základ dane pri plnení v prípade, ak protiplnenie je tvorené tovarom alebo službami – Priamy účinok.#Vec C‑19/12.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 17. novembra 2009.#Presidente del Consiglio dei Ministri proti Regione Sardegna.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Corte costituzionale - Taliansko.#Slobodné poskytovanie služieb - Článok 49 ES - Štátna pomoc - Článok 87 ES - Regionálna právna úprava zavádzajúca daň z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické účely, ktorá sa uplatňuje výlučne na prevádzkovateľov s daňovým domicilom mimo regionálneho územia.#Vec C-169/08.

text:
      Vec C‑169/08
      Presidente del Consiglio dei Ministri
      proti
      Regione Sardegna
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte costituzionale)
      „Slobodné poskytovanie služieb – Článok 49 ES – Štátna pomoc – Článok 87 ES – Regionálna právna úprava zavádzajúca daň z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia rekreačných
         plavidiel na turistické účely, ktorá sa uplatňuje výlučne na prevádzkovateľov s daňovým domicilom mimo regionálneho územia“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Slobodné poskytovanie služieb – Služby – Pojem
      (Článok 50 ES)
      2.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava
      (Článok 49 ES)
      3.        Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Selektívna povaha opatrenia
      (Článok 87 ods. 1 ES)
      1.        Pojem „služby“ v zmysle článku 50 ES znamená, že spravidla ide o poskytnutie služieb za odplatu, ktorá predstavuje hospodársku
         protihodnotu za poskytnutie služby, pričom je určená poskytovateľom služby a jej príjemcom.

      Regionálna daň z pristátia a zakotvenia, ktorá sa týka prevádzkovateľov dopravných prostriedkov, ktorí prichádzajú na územie
         regiónu, a nie dopravných podnikov, ktoré vykonávajú svoju činnosť v tomto regióne, aj keď sa netýka poskytovania dopravných
         služieb, súvisí so slobodným poskytovaním služieb. Hoci sa totiž v článku 50 treťom odseku ES spomína len aktívne slobodné
         poskytovanie služieb, v rámci ktorého poskytovateľ cestuje za príjemcom služieb, slobodné poskytovanie služieb zahŕňa aj slobodu
         príjemcov služieb, a najmä turistov, cestovať na účely prijatia týchto služieb do iného členského štátu, v ktorom sa nachádza
         poskytovateľ. Vzhľadom na to, že osoby prevádzkujúce dopravný prostriedok, ako aj osoby používajúce takýto dopravný prostriedok
         môžu využívať množstvo služieb na území dotknutého regiónu, ako sú služby poskytované na letiskách a v prístavoch, je pristátie
         či zakotvenie nevyhnutnou podmienkou na využitie uvedených služieb a regionálna daň má určitú súvislosť s uvedeným poskytnutím
         služby.

      Okrem iného regionálna daň zaťažujúca zakotvenie rekreačných pravidiel sa uplatňuje tiež na podniky, ktoré prevádzkujú takéto
         rekreačné plavidlá, a najmä na tie, ktorých podnikateľská činnosť spočíva v odplatnom poskytovaní uvedených plavidiel tretím
         osobám, sa priamo vzťahuje na poskytnutie služieb v zmysle článku 50 ES.

      Nakoniec služby, na ktoré má regionálna daň z pristátia a zo zakotvenia vplyv, môžu mať cezhraničnú povahu, keďže táto daň
         je jednak spôsobilá ovplyvniť možnosť podnikov usadených v dotknutom regióne ponúknuť služby týkajúce sa pristátia na letiskách
         a zakotvenia v prístavoch štátnym príslušníkom a podnikom usadeným v inom členskom štáte a jednak má vplyv na činnosť podnikov
         so sídlom v inom členskom štáte prevádzkujúcim rekreačné plavidlá v tomto regióne.

      (pozri body 23 – 28)
      2.        Článok 49 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni daňovej legislatíve regionálneho orgánu, ktorá stanovuje zavedenie regionálnej
         dane z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické účely, ktorá
         sa uplatňuje výlučne na fyzické a právnické osoby s daňovým domicilom mimo regionálneho územia, keďže uplatnenie tejto daňovej
         právnej úpravy má za následok, že dotknuté služby sa pre daňovníkov s daňovým domicilom mimo regionálneho územia a usadených
         v iných členských štátoch stávajú drahšími ako služby poskytované prevádzkovateľom usadeným na tomto území.

      V oblasti priamych daní síce postavenie rezidentov a nerezidentov v určitom členskom štáte nie je vo všeobecnosti porovnateľné,
         pretože je objektívne rozdielne z hľadiska zdroja ich príjmu, ako aj z hľadiska osobnej schopnosti daňovníka platiť dane alebo
         zohľadnenia jeho osobných a rodinných pomerov. Na účely porovnania postavenia daňovníkov je však dôležité zohľadniť osobitosti
         dotknutej dane. Nerovnosť zaobchádzania s rezidentmi a nerezidentmi predstavuje obmedzenie voľného pohybu osôb zakázané článkom
         49 ES, ak neexistuje žiadny rozdiel v ich objektívnom postavení vo vzťahu k dotknutému zdaneniu, ktorý by mohol byť základom
         nerovnakého zaobchádzania s rôznymi kategóriami daňovníkov.

      Také obmedzenie nemožno odôvodniť dôvodmi založenými na ochrane životného prostredia, pokiaľ uplatnenie regionálnej dane spočíva
         na rozlišovaní medzi osobami, ktoré nijako nesúvisí s týmto environmentálnym cieľom. Nemožno ho ani odôvodniť dôvodmi založenými
         na koherencii daňového systému dotknutého regiónu, pretože neuplatňovanie regionálnej dane z pristátia a zakotvenia na rezidentov
         tak nemožno považovať za kompenzáciu ostatných daní, ktorým títo rezidenti podliehajú, keďže táto daň nesleduje rovnaké ciele
         ako dane platené daňovníkmi s bydliskom v uvedenom regióne.

      (pozri body 31, 34, 35, 45, 48 – 50, bod 1 výroku)
      3.        Článok 87 ES sa má vykladať v tom zmysle, že daňová právna úprava regionálneho orgánu zavádzajúca daň z pristátia a zakotvenia,
         uplatňujúca sa na prevádzkovateľov lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a rekreačných plavidiel, sa uplatňuje výlučne
         na fyzické a právnické osoby s daňovým domicilom mimo regionálneho územia, je opatrením štátnej pomoci v prospech podnikov
         usadených na tomto území.

      Pojem pomoc môže totiž pokrývať nielen kladné plnenia ako dotácie, pôžičky alebo účasť na základnom imaní podnikov, ale tiež
         zásahy, ktoré v rozličných formách zmierňujú náklady, ktoré bežne zaťažujú rozpočet podniku a ktoré takto, aj keď nie sú dotáciou
         v presnom zmysle slova, majú rovnakú povahu a rovnaké účinky. Daňová právna úprava, podľa ktorej určité podniky dotknutej
         dani nepodliehajú, tak predstavuje štátnu pomoc, hoci nezahŕňa prevod verejných zdrojov, pretože spočíva v tom, že dotknuté
         orgány sa vzdajú daňových príjmov, ktoré by normálne mohli vyberať.

      Na účely posúdenia selektívnosti takéhoto opatrenia prijatého vnútroštátnym územnosprávnym celkom majúcim autonómne postavenie
         vo vzťahu k ústrednej vláde treba skúmať, či toto opatrenie vzhľadom na cieľ, ktorý predstavuje pre určité podniky výhodu
         oproti iným podnikom, ktoré sa v rámci právneho poriadku, kde tento celok vykonáva svoje právomoci, nachádzajú v porovnateľnej
         skutkovej a právnej situácii. Je to tak vtedy, keď vzhľadom na povahu a cieľ uvedenej dane sa všetky fyzické a právnické osoby,
         ktorým sú poskytnuté služby pristátia alebo zakotvenia v dotknutom regióne, sú v objektívne porovnateľnej situácii nezávisle
         od miesta ich bydliska alebo sídla.

      (pozri body 56, 57, 61, 63, 66, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 17. novembra 2009 (*)

      „Slobodné poskytovanie služieb – Článok 49 ES – Štátna pomoc – Článok 87 ES – Regionálna právna úprava zavádzajúca daň z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia rekreačných
         plavidiel na turistické účely, ktorá sa uplatňuje výlučne na prevádzkovateľov s daňovým domicilom mimo regionálneho územia“

      Vo veci C‑169/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Corte costituzionale
         (Taliansko) z 13. februára 2008 a doručený Súdnemu dvoru 21. apríla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Presidente del Consiglio dei Ministri
      proti
      Regione Sardegna,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot, P. Lindh a C. Toader (spravodajkyňa), sudcovia
         C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Regione Sardegna, v zastúpení: A. Fantozzi a G. Campus, avvocati,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a M. Noort, splnomocnené zástupkyne,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Mölls a E. Righini, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 2. júla 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49 ES a 87 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Presidente del Consiglio dei Ministri a Regione Sardegna v súvislosti s tým, že
         tento región zaviedol daň za pristátie lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenie rekreačných plavidiel na
         turistické účely, ktorá sa uplatňuje výlučne na prevádzkovateľov s daňovým domicilom mimo regionálneho územia.

       Vnútroštátny právny rámec
       Talianska ústava
      3        Článok 117 prvý odsek talianskej ústavy stanovuje:

      „Pri výkone zákonodarnej moci štátom a regiónmi sa dodržiava ústava a obmedzenia vyplývajúce z práva Spoločenstva a medzinárodných
         záväzkov.“

       Vnútroštátna právna úprava
      4        Článok 743 prvý odsek zákonníka o námornej a leteckej doprave (Codice della navigazione) stanovuje nasledujúcu definíciu lietadla:

      „Lietadlo je akékoľvek zariadenie určené na prepravu osôb alebo vecí vo vzduchu.“
      5        V článku 1 ods. 2 zákonníka o rekreačnej plavbe (Codice della nautica da diporto), zavedeného legislatívnym dekrétom č. 171
         (Decreto legislativo č. 171) z 18. júla 2005, je pojem rekreačná plavba definovaný nasledovne:

      „Rekreačnou plavbou sa na účely tohto zákona rozumie plavba uskutočnená na mori alebo vo vnútroštátnych vodách na športové
         alebo rekreačné účely, ktorej cieľom nie je dosiahnutie zisku.“

      6        Článok 2 ods. 1 zákona o vodnom športe sa týka obchodného využitia rekreačných plavidiel, ktoré vymedzuje takto:

      „1.      Rekreačné plavidlo sa využíva na obchodné účely, pokiaľ:
      a)      je predmetom zmluvy o nájme alebo o prenájme,
      b)      je použité na odbornú výučbu jachtingu,
      c)      je použité centrami vodných športov a potápania ako pomocné plavidlo pre účastníkov potápania na športové a rekreačné účely.
      …“
       Regionálna právna úprava
      7        Zákon regiónu Sardínia č. 4 z 11. mája 2006 o rôznych ustanoveniach o príjmoch, rekvalifikácii výdavkov, sociálnych politikách a rozvoji v znení zmien a doplnení vyplývajúcich
         z článku 3 ods. 3 zákona regiónu Sardínia č. 2 z 29. mája 2007 o ustanoveniach pre tvorbu ročného a viacročného rozpočtu regiónu
         – finančný zákon 2007 (ďalej len „regionálny zákon č. 4/2006“), obsahuje článok 4 s názvom „Miestna daň z pristátia lietadiel
         a zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické účely“, ktorý znie takto:

      „1.      Od roku 2006 sa zavádza miestna daň z pristátia lietadiel a zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické účely.
      2.      Daň sa vyberá za:
      a)      pristátie lietadiel všeobecného letectva na letiskách nachádzajúcich sa na území regiónu v zmysle článku 743 a nasl. zákonníka
         o námornej a leteckej doprave určených na súkromnú prepravu osôb v čase od 1. júna do 30. septembra,

      b)      zakotvenie rekreačných plavidiel uvedených v legislatívnom dekréte č. 171 z 18. júla 2005 (zákonník o rekreačnej plavbe) alebo
         akýchkoľvek plavidiel využívaných na účely rekreačnej plavby, ktorých dĺžka meraná podľa európskych harmonizovaných noriem
         EN/ISO/DIS 8666 v súlade s článkom 3 písm. b) uvedeného legislatívneho dekrétu presahuje 14 metrov, v prístavoch, prístaviskách
         a kotvištiach lodí nachádzajúcich sa na území regiónu a v zónach zariadených na kotvenie lodí nachádzajúcich sa v teritoriálnych
         vodách pozdĺž pobrežia Sardínie, v čase od 1. júna do 30. septembra.

      3.      Platcom dane je fyzická alebo právnická osoba s daňovým domicilom mimo územie regiónu, ktorá prevádzkuje lietadlo v zmysle
         článku 874 a nasl. zákonníka o námornej a leteckej doprave alebo rekreačné plavidlo v zmysle článku 265 a nasl. zákonníka
         o námornej a leteckej doprave.

      4.      Miestna daň podľa odseku 2 písm. a) sa platí za každé pristátie a zakotvenie, miestna daň podľa odseku 2 písm. b) sa platí
         ročne.

      …
      6.      Od dane sú oslobodené:
      a)      plavidlá kotviace z dôvodu účasti na športových regatách, na zrazoch historických lodí, monotypov lodí a prehliadok plachetníc,
         organizovaných aj na neprofesionálnej úrovni, pokiaľ ich konanie bolo zo strany organizátorov vopred oznámené námornému orgánu,
         ARASE [Agenzia della Regione autonoma della Sardegna per le entrate] musí byť informovaná o uskutočnenom oznámení pred zakotvením,

      b)      rekreačné plavidlá, ktoré kotvia v prístavných zariadeniach regiónu počas celého roka,
      c)      technická zastávka, výlučne v dĺžke nevyhnutnej na jej vykonanie.
      Spôsoby potvrdenia prípadov oslobodenia od dane stanovuje osobitné opatrenie ARASE.
      7.      Daň sa platí:
      a)      pri pristátí lietadiel podľa odseku 2 písm. a),
      b)      do 24 hodín od príchodu rekreačných plavidiel do prístavov, prístavísk, kotvíšť a zón určených na kotvenie lodí pozdĺž pobrežia
         Sardínie,

      spôsobmi stanovenými rozhodnutím ARASE.
      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        Dvoma návrhmi na začatie konania podanými na Corte costituzionale v roku 2006 a 2007 predložil Presidente del Consiglio dei
         Ministri otázky o ústavnosti týkajúce sa nielen článku 4 regionálneho zákona č. 4/2006, ale aj článkov 2 a 3 tohto zákona,
         ako aj článku 5 zákona č. 2 z 29. mája 2007 v ich pôvodnom znení, ako aj v znení ich zmien a doplnení. Všetky tieto ustanovenia
         zavádzajú regionálne dane.

      9        Pokiaľ ide o článok 4 regionálneho zákona č. 4/2006, navrhovateľ vo veci samej najmä tvrdil, že toto ustanovenie nerešpektuje
         požiadavky práva Spoločenstva, ktorým podlieha zákonodarná moc v Taliansku podľa článku 117 prvého odseku talianskej ústavy.
         Na podporu uvedených návrhov sa uvádza jednak porušenie článkov 49 ES a 81 ES v spojení s článkom 3 ods. 1 písm. g) ES, ako
         aj s článkom 10 ES, a jednak porušenie článku 87 ES.

      10      Vo svojom rozsudku č. 102 z 15. apríla 2008 Corte costituzionale po tom, ako spojil konania vo veci uvedených návrhov na začatie
         konania, rozhodol o otázkach ústavnosti predložených v návrhu na začatie konania z roku 2006 a o časti otázok predložených
         v návrhu na začatie konania z roku 2007. Pokiaľ ide o článok 4 regionálneho zákona č. 4/2006, ktorý je predmetom druhého návrhu,
         Corte costituzionale vyhlásil za neprípustné alebo nedôvodné otázky ústavnosti predložené s odkazom na iné ústavné predpisy
         než na uvedený článok 117 prvý odsek. Rozhodol teda o vyčlenení konania o tomto článku na samostatné konanie a o jeho prerušení
         až do vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora o návrhu na začatie prejudiciálneho konania podaného rozhodnutím vnútroštátneho súdu.
         Ďalej, pokiaľ ide o porušenie článku 3 ods. 1 písm. g) ES, článku 10 ES a článku 81 ES, vnútroštátny súd sa domnieval, že
         je vhodné vyhradiť si právo rozhodnúť o veci neskôr.

      11      Corte costituzionale vo svojom rozhodnutí uvádza skutočnosti týkajúce sa prípustnosti jeho návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania, jednak čo sa týka jeho postavenia súdu v zmysle článku 234 ES a jednak relevantnosti položených otázok s ohľadom
         na vyriešenie sporu, ktorý mu bol predložený.

      12      Corte costituzionale najskôr tvrdí, že pojem súd sa musí v zmysle článku 234 ES vyvodzovať z práva Spoločenstva, a nie z pojmu
         postupujúci orgán na základe vnútroštátneho práva, a že spĺňa všetky podmienky na predloženie návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania.

      13      Pokiaľ ide o relevantnosť prejudiciálnych otázok, Corte costituzionale uvádza, že v priamych návrhoch na začatie konania na
         Corte costituzionale majú ustanovenia práva Spoločenstva „úlohu včlenených noriem, ktoré by mohli byť kritériom na určenie
         súladu regionálnej právnej úpravy s článkom 117 prvým odsekom Ústavy… alebo, presnejšie, konkretizujú uplatnenie kritéria
         stanoveného v článku 117 prvom odseku Ústavy…, dôsledkom čoho môže byť zistenie protiústavnosti regionálneho ustanovenia,
         ktoré je vyhlásené za nezlučiteľné s ustanoveniami Spoločenstva“.

      14      V súvislosti s vecnou stránkou predložených otázok vnútroštátny súd zdôrazňuje, že článok 4 regionálneho zákona č. 4/2006
         patrí do pôsobnosti ustanovení Spoločenstva uvedených v bode 9 tohto rozsudku. Keďže sa uplatňuje na fyzické a právnické osoby,
         týka sa aj podnikov, ktoré prevádzkujú rekreačné plavidlá či lietadlá všeobecného letectva určené na súkromnú prepravu osôb.

      15      Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že uvedený regionálny zákon tým, že ukladá daň podnikom, ktoré nemajú daňový domicil na Sardínii,
         ich, zdá sa, diskriminuje voči podnikom, ktoré, hoci vykonávajú tú istú činnosť, nie sú povinné zaplatiť túto daň len preto,
         že majú svoj daňový domicil na Sardínii, a že v dôsledku toho, zdá sa, vedie k zvýšeniu nákladov na poskytnuté služby na úkor
         podnikov, ktoré nemajú sídlo na Sardínii.

      16      Vnútroštátny súd má navyše pochybnosti v súvislosti s odôvodneniami uvádzanými Regione Sardegna, ktoré sa zakladajú jednak
         na tom, že spoločnosti, ktoré nemajú sídlo na Sardínii, využívajú, rovnako ako podniky s daňovým domicilom v tomto regióne,
         regionálne a miestne služby vo verejnom záujme, avšak bez toho, aby na ne finančne prispievali, a jednak na nevyhnutnosti
         nahradenia zvýšených nákladov podnikov so sídlom v tomto regióne, ktoré znášajú z dôvodu geografických a hospodárskych osobitostí
         súvisiacich s ostrovnou povahou Regione Sardegna.

      17      Pokiaľ ide najmä o údajné porušenie článku 87 ES, vnútroštátny súd zdôrazňuje, že je otázne, či hospodárska konkurenčná výhoda
         vyplývajúca podnikom s daňovým domicilom na Sardínii zo skutočnosti, že nepodliehajú regionálnej dani z pristátia či zakotvenia,
         spadá pod pojem štátna pomoc vzhľadom na to, že táto výhoda nevyplýva z poskytnutia daňovej výhody, ale nepriamo z nižších
         nákladov, ktoré tieto podniky znášajú oproti podnikom so sídlom mimo regionálneho územia.

      18      Za týchto podmienok sa Corte costituzionale rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 49 ES vykladať v tom zmysle, že vylučuje uplatnenie takého ustanovenia, ako je článok 4 [regionálneho zákona
         č. 4/2006], podľa ktorého miestna daň z pristátia lietadiel na turistické účely zaťažuje jedine podniky, ktoré majú daňový
         domicil mimo územia Regione Sardegna a prevádzkujú lietadlá, ktoré používajú na prepravu osôb v rámci všeobecnej leteckej
         obchodnej dopravy?

      2.      Predstavuje uvedený článok 4 [zákona č. 4/2006] tým, že stanovuje, že miestna daň z pristátia lietadiel na turistické účely
         zaťažuje len podniky, ktoré majú daňový domicil mimo územia Regione Sardegna a prevádzkujú lietadlá používané na prepravu
         osôb v rámci všeobecnej leteckej obchodnej dopravy, štátnu pomoc podľa článku 87 ES poskytnutú podnikom, ktoré vykonávajú
         rovnakú činnosť s daňovým domicilom na území Regione Sardegna?

      3.      Má sa článok 49 ES vykladať v tom zmysle, že vylučuje uplatňovanie takého ustanovenia, ako je článok 4 [zákona č. 4/2006],
         podľa ktorého miestna daň zo zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické účely zaťažuje iba podniky s daňovým domicilom
         mimo územia Regione Sardegna, ktoré prevádzkujú rekreačné plavidlá a ich podnikateľská činnosť spočíva v poskytovaní týchto
         plavidiel tretím osobám?

      4.      Predstavuje uvedený článok 4 [zákona č. 4/2006] tým, že stanovuje, že miestna daň zo zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické
         účely zaťažuje len podniky s daňovým domicilom mimo územia Regione Sardegna, ktoré prevádzkujú rekreačné plavidlá a ich podnikateľská
         činnosť spočíva v poskytovaní týchto plavidiel tretím osobám, štátnu pomoc podľa článku 87 ES poskytnutú podnikom, ktoré vykonávajú
         rovnakú činnosť a majú daňový domicil na území Regione Sardegna?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a tretej prejudiciálnej otázke, ktoré sa týkajú článku 49 ES
      19      Svojou prvou a treťou otázkou, ktoré treba skúmať súčasne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 49 ES má vykladať
         v tom zmysle, že bráni daňovej legislatíve regionálneho orgánu, akou je článok 4 regionálneho zákona č. 4/2006, ktorá stanovuje
         zavedenie regionálnej dane z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zo zakotvenia rekreačných plavidiel
         na turistické účely, ktorá sa uplatňuje výlučne na prevádzkovateľov s daňovým domicilom mimo regionálneho územia.

       O podmienkach uplatnenia článku 49 ES
      20      Na účely odpovede na takúto otázku treba na úvod overiť, či regionálny zákon č. 4/2006 patrí do pôsobnosti slobodného poskytovania
         služieb v zmysle článku 50 ES.

      21      Ako vyplýva zo znenia článku 4 regionálneho zákona č. 4/2006, daň dotknutá vo veci samej sa uplatňuje jednak na pristátie
         lietadiel všeobecného letectva určených na prepravu osôb na turistické účely [článok 4 ods. 2 písm. a) uvedeného zákona] a jednak
         na zakotvenie rekreačných plavidiel používaných na rekreačné účely v prípade, ak dĺžka týchto plavidiel presahuje 14 metrov
         [článok 4 ods. 2 písm. b) tohto zákona].

      22      Regionálna daň z pristátia a zo zakotvenia sa teda netýka podnikov verejnej prepravy osôb a tovarov. Vnútroštátny súd zdôrazňuje,
         že táto daň sa uplatňuje najmä na podniky prevádzkujúce lietadlá, ktoré vykonávajú bezodplatnú leteckú prepravu z dôvodov
         týkajúcich sa činnosti podniku. Pokiaľ ide o rekreačné plavidlá, vnútroštátny súd okrem iného uvádza, že uvedená daň sa uplatňuje
         najmä na podniky, ktorých činnosť spočíva v odplatnom poskytnutí plavidiel tretím osobám.

      23      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora pojem „služby“ v zmysle článku 50 ES znamená, že spravidla
         ide o poskytnutie služieb za odplatu, ktorá predstavuje hospodársku protihodnotu za poskytnutie služby, pričom je určená poskytovateľom
         služby a jej príjemcom (pozri rozsudky z 27. septembra 1988, Humbel a Edel, 263/86, Zb. s. 5365, bod 17; zo 7. decembra 1993,
         Wirth, C‑109/92, Zb. s. I‑6447, bod 15, ako aj z 22. mája 2003, Freskot, C‑355/00, Zb. s. I‑5263, body 54 a 55).

      24      Z pripomienok Regione Sardegna k prejednávanej veci vyplýva, že regionálna daň z pristátia a zakotvenia sa týka prevádzkovateľov
         dopravných prostriedkov, ktorí prichádzajú na jeho územie, a nie dopravných podnikov, ktoré vykonávajú svoju činnosť v tomto
         regióne. Napriek tomu, ako uviedla generálna advokátka v bode 34 svojich návrhov, však zo samotnej okolnosti, že sa táto daň
         netýka poskytovania dopravných služieb, nemožno vyvodiť, že dotknutá daňová právna nijako nesúvisí so slobodným poskytovaním
         služieb.

      25      Z ustálenej judikatúry totiž vyplýva, že hoci sa v článku 50 treťom odseku ES spomína len aktívne slobodné poskytovanie služieb,
         v rámci ktorého poskytovateľ cestuje za príjemcom služieb, slobodné poskytovanie služieb zahŕňa aj slobodu príjemcov služieb,
         a najmä turistov, cestovať na účely prijatia týchto služieb do iného členského štátu, v ktorom sa nachádza poskytovateľ (pozri
         najmä rozsudky z 31. januára 1984, Luisi a Carbone, 286/82 a 26/83, Zb. s. 377, body 10 a 16; z 11. septembra 2007, Schwarz
         a Gootjes-Schwarz, C‑76/05, Zb. s. I‑6849, bod 36, ako aj z 11. septembra 2007, Komisia/Nemecko, C‑318/05, Zb. s. I‑6957,
         bod 65).

      26      Vo veci samej, ako uviedla generálna advokátka v bode 37 svojich návrhov, osoby prevádzkujúce dopravný prostriedok, ako aj
         osoby používajúce takýto dopravný prostriedok môžu využívať množstvo služieb na území Regione Sardegna, ako sú služby poskytované
         na letiskách a v prístavoch. V dôsledku toho je pristátie či zakotvenie nevyhnutnou podmienkou na využitie uvedených služieb
         a regionálna daň má určitú súvislosť s uvedeným poskytnutím služby.

      27      Čo sa týka regionálnej dane zaťažujúcej zakotvenie rekreačných pravidiel, treba okrem iného pripomenúť, že sa uplatňuje tiež
         na podniky, ktoré prevádzkujú takéto rekreačné plavidlá, a najmä na tie, ktorých podnikateľská činnosť spočíva v odplatnom poskytovaní
         uvedených plavidiel tretím osobám. Sardínsky zákonodarca preto regionálnym zákonom č. 4/2006 zaviedol daň, ktorá sa priamo
         vzťahuje na poskytnutie služieb v zmysle článku 50 ES.

      28      Nakoniec, ako to zdôraznila Komisia Európskych spoločenstiev, služby, na ktoré má regionálna daň z pristátia a zo zakotvenia
         vplyv, môžu mať cezhraničnú povahu, keďže táto daň je jednak spôsobilá ovplyvniť možnosť podnikov usadených na Sardínii ponúknuť
         služby týkajúce sa pristátia na letiskách a zakotvenia v prístavoch štátnym príslušníkom a podnikom usadeným v inom členskom
         štáte a jednak má vplyv na činnosť zahraničných podnikov so sídlom v inom členskom štátne ako v Talianskej republike prevádzkujúcim
         rekreačné plavidlá na Sardínii.

       O existencii obmedzenia slobodného poskytovania služieb
      29      Pokiaľ ide o otázku, či právna úprava dotknutá vo veci samej predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, treba
         na úvod pripomenúť, že v oblasti slobodného poskytovania služieb môže byť vnútroštátne daňové opatrenie narušujúce výkon tejto
         slobody zakázaným opatrením bez ohľadu na to, či ho vydal samotný členský štát alebo územnosprávny celok (pozri najmä rozsudok
         z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile, C‑544/03 a C‑545/03, Zb. s. I‑7723, bod 28 a citovanú judikatúru).

      30      V prejednávanej veci je nesporné, že regionálna daň z pristátia a zakotvenia sa uplatňuje na prevádzkovateľov lietadiel a rekreačných
         plavidiel s daňovým domicilom mimo regionálneho územia a že zdaniteľnou skutočnosťou je pristátie lietadla alebo zakotvenie
         rekreačného plavidla na tomto území. Hoci sa táto daň uplatňuje len v určitej časti členského štátu, zdaňujú sa ňou pristátia
         lietadiel a zakotvenia rekreačných plavidiel bez ohľadu na to, či tieto dopravné prostriedky prichádzajú z iného regiónu Talianska
         alebo z iného členského štátu. Za týchto okolností však regionálna povaha dane nevylučuje možnosť, že by mohla brániť slobodnému
         poskytovaniu služieb (pozri analogicky rozsudok z 9. septembra 2004, Carbonati Apuani, C‑72/03, Zb. s. I‑8027, bod 26).

      31      Uplatnenie tejto daňovej právnej úpravy má za následok, že dotknuté služby sa pre daňovníkov s daňovým domicilom mimo regionálneho
         územia a usadených v iných členských štátoch stávajú drahšími ako služby poskytované prevádzkovateľom usadeným na tomto území.

      32      Takáto právna úprava totiž spôsobuje dodatočné náklady na pristátie lietadiel a zakotvenie lodí pre ich prevádzkovateľov s daňovým
         domicilom mimo regionálneho územia a usadených v iných členských štátoch, čím vytvára výhodu pre určité kategórie podnikov
         usadených na tomto území (pozri rozsudky z 25. júla 1991, Komisia/Holandsko, C‑353/89, Zb. s. I‑4069, bod 25; z 13. decembra
         2007, United Pan‑Europe Communications Belgium a i., C‑250/06, Zb. s. I‑11135, bod 37, ako aj z 1. apríla 2008, Vláda Francúzskeho
         spoločenstva a Valónska vláda, C‑212/06, Zb. s. I‑1683, bod 50).

      33      Regione Sardegna však tvrdí, že vzhľadom na povahu a cieľ regionálnej dane z pristátia a zakotvenia, ktorý spočíva v zabezpečení
         ochrany životného prostredia, sa rezidenti a nerezidenti nenachádzajú v objektívne porovnateľnom postavení, a preto nerovnaké
         zaobchádzanie s nimi nepredstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb na základe judikatúry Súdneho dvora, a najmä
         rozsudku zo 14. februára 1995, Schumacker (C‑279/93, Zb. s. I‑225). Kým totiž rezidenti prispievajú na vytvorenie zdrojov
         určených na zachovanie, obnovu a ochranu environmentálneho bohatstva tým, že financujú činnosť Regione Sardegna prostredníctvom
         všeobecných príspevkov, a najmä daní z príjmov, ktorých pomerná časť smeruje do regionálneho rozpočtu, podniky nerezidenti
         konajú naopak ako environmentálni „príživníci“ („free riders“), keďže používajú zdroje bez toho, aby sa podieľali na nákladoch
         na uvedené činnosti.

      34      V tomto ohľade Súdny dvor síce pri rozhodovaní v oblasti priamych daní uznal, že postavenie rezidentov a nerezidentov v určitom
         členskom štáte nie je vo všeobecnosti porovnateľné, pretože je objektívne rozdielne z hľadiska zdroja ich príjmu, ako aj z hľadiska
         osobnej schopnosti daňovníka platiť dane alebo zohľadnenia jeho osobných a rodinných pomerov (pozri najmä rozsudky Schumacker,
         už citovaný, body 31 až 33, a zo 16. októbra 2008, Renneberg, C‑527/06, Zb. s. I‑7735, bod 59).

      35      Na účely porovnania postavenia daňovníkov je dôležité zohľadniť osobitosti dotknutej dane. Nerovnosť zaobchádzania s rezidentmi
         a nerezidentmi predstavuje obmedzenie voľného pohybu osôb zakázané článkom 49 ES, ak neexistuje žiadny rozdiel v ich objektívnom
         postavení vo vzťahu k dotknutému zdaneniu, ktorý by mohol byť základom nerovnakého zaobchádzania s rôznymi kategóriami daňovníkov
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Renneberg, už citovaný, bod 60).

      36      To platí aj v prípade dane dotknutej vo veci samej. Ako totiž zdôraznila Komisia, táto daň sa platí z pristátia lietadiel
         určených na súkromnú dopravu osôb a zo zakotvenia rekreačných lodí, a nie z dôvodu finančnej situácie dotknutých daňovníkov.

      37      Preto nezávisle od miesta svojho bydliska alebo sídla sa všetky fyzické a právnické osoby využívajúce dotknuté služby, na
         rozdiel od tvrdenia Regione Sardegna, nachádzajú v objektívne porovnateľnej situácii vzhľadom na uvedenú daň, ako aj na dôsledky
         na životné prostredie.

      38      Skutočnosť, že osoby podliehajúce dani na Sardínii prispievajú prostredníctvom platby všeobecnej dane, a najmä dane z príjmov,
         na činnosť Regione Sardegna týkajúcu sa ochrany životného prostredia, je irelevantná pri porovnaní situácie rezidentov a nerezidentov
         vzhľadom na regionálnu daň z pristátia a zakotvenia. Ako totiž uviedla generálna advokátka v bode 87 svojich návrhov, uvedená
         daň nemá rovnakú povahy a nesleduje rovnaké ciele ako iné dane platené sardínskymi daňovníkmi, ktoré slúžia vo všeobecnosti
         ako zdroje verejného rozpočtu, a teda na financovanie všetkých regionálnych činností.

      39      Z predchádzajúceho vyplýva, že nijaký dôkaz uvedený v spise postúpenom Súdnemu dvoru neumožňuje konštatovať, že by sa rezidenti
         a nerezidenti nenachádzali v objektívne porovnateľnej situácii vzhľadom na regionálnu daň z pristátia a zakotvenia. Daňová
         právna úprava dotknutá vo veci samej tak predstavuje obmedzenie voľného pohybu služieb v tom zmysle, že sa uplatňuje výlučne
         na tých prevádzkovateľov lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a rekreačných lodí, čo majú daňový domicil mimo regionálneho
         územia, pričom prevádzkovatelia so sídlom na tomto území tejto dani nepodliehajú.

       O prípadnom odôvodnení právnej úpravy dotknutej vo veci samej
      –       O odôvodnení založenom na požiadavkách ochrany životného prostredia a verejného zdravia
      40      Regione Sardegna tvrdí, že keby sa aj pripustilo, že regionálna daň z pristátia a zakotvenia predstavuje opatrenie obmedzujúce
         slobodné poskytovanie služieb, takáto daň je odôvodnená všeobecným záujmom, a najmä požiadavkami ochrany životného prostredia,
         ktoré možno považovať za dôvody „verejného zdravia“ výslovne uvedené v článku 46 ods. 1 ES.

      41      Táto daň má svoj základ v novej regionálnej politike ochrany životného prostredia a krajiny na území Regione Sardegna. Táto
         politika podľa Regione Sardegna predpokladá zavedenie radu poplatkov slúžiacich jednak na odradenie od nadmerného využívania
         environmentálneho a krajinného bohatstva a jednak na financovanie nákladných zásahov na obnovu pobrežných zón. Takáto daň
         navyše vychádza zo zásady „znečisťovateľ platí“, pretože sa nepriamo uplatňuje na prevádzkovateľov dopravných prostriedkov,
         ktorí sú zdrojom znečistenia.

      42      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, nezávisle od existencie objektívneho cieľa zodpovedajúceho
         naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, odôvodnenie obmedzenia základných slobôd zaručených Zmluvou ES predpokladá, že sporné
         opatrenie je vhodné na zabezpečenie dosiahnutia cieľa, ktorý sleduje, a že nepresahuje rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         sledovaného cieľa (pozri rozsudky z 30. januára 2007, Komisia/Dánsko, C‑150/04, Zb. s. I‑1163, bod 46; Vláda Francúzskeho
         spoločenstva a Valónska vláda, už citovaný, bod 55, ako aj z 5. marca 2009, UTECA, C‑222/07, Zb. s. I‑1407, bod 25). Okrem
         toho vnútroštátna legislatíva je vhodná na zabezpečenie dosiahnutia uvádzaného cieľa len vtedy, ak skutočne zodpovedá požiadavke
         jeho dosiahnutia koherentným a systematickým spôsobom (rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07, Zb. s. I‑1721, bod
         55).

      43      V prejednávanej veci treba uviesť, že hoci by dôvody uvádzané Regione Sardegna mohli predstavovať dôvod zavedenia regionálnej
         dane z pristátia a zakotvenia, nemôžu odôvodňovať spôsoby jej uplatnenia, najmä nerovnaké zaobchádzanie s tými prevádzkovateľmi,
         ktorí majú daňový domicil mimo regionálneho územia a ktorí ako jediní tejto dani podliehajú.

      44      Je totiž zjavné, že uvedené spôsoby, ktoré zavádzajú obmedzenie slobodného poskytovania služieb v zmysle článku 49 ES, sa
         nejavia ako vhodné na zabezpečenie uvedených všeobecných cieľov, ani ako nevyhnutné na ich dosiahnutie. Ako zdôraznila generálna
         advokátka v bodoch 73 a 74 svojich návrhov, pokiaľ sú súkromné lietadlá a rekreačné plavidlá pristávajúce či kotviace na Sardínii
         zdrojom znečistenia, dochádza k nemu bez ohľadu na pôvod týchto lietadiel a lodí, a najmä nesúvisí s daňovým domicilom uvedených
         prevádzkovateľov. Lietadlá a lode rezidentov totiž prispievajú k zhoršeniu životného prostredia rovnako ako lietadlá a lode
         nerezidentov.

      45      Také obmedzenie slobodného poskytovania služieb, aké vyplýva z daňovej právnej úpravy dotknutej vo veci samej, preto nemožno
         odôvodniť dôvodmi založenými na ochrane životného prostredia, pokiaľ uplatnenie zavádzanej regionálnej dane z pristátia a zakotvenia
         spočíva na rozlišovaní medzi osobami, ktoré nijako nesúvisí s týmto environmentálnym cieľom. Takéto obmedzenie nemožno odôvodniť
         ani dôvodmi verejného zdravia, keďže Regione Sardegna neposkytol nijaký dôkaz, ktorý by umožňoval konštatovať, že cieľom tejto
         právnej úpravy je chrániť verejné zdravie.

      –       O odôvodnení založenom na koherencii daňového systému
      46      Regione Sardegna vo svojich pripomienkach na odôvodnenie daňovej právnej úpravy dotknutej vo veci samej odkazuje na nevyhnutnosť
         zachovania koherencie svojho daňového systému. Keďže sa regionálna daň z pristátia a zakotvenia uplatňuje výlučne na osoby
         majúce bydlisko mimo regionálneho územia, možno ju odôvodniť skutočnosťou, že rezidenti platia iné dane, v rámci ktorých prispievajú
         na činnosť smerujúcu k zabezpečeniu ochrany životného prostredia na Sardínii.

      47      V tomto ohľade treba pripomenúť, že Súdny dvor pripustil, že nevyhnutnosť chrániť koherenciu daňového systému môže odôvodňovať
         obmedzenie výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou, avšak upresnil, že takéto odôvodnenie vyžaduje existenciu priameho
         vzťahu medzi dotknutou daňovou výhodou a kompenzáciou tejto výhody vo forme stanoveného daňového odvodu, pričom priamosť tohto
         vzťahu sa musí posúdiť s ohľadom na cieľ dotknutej právnej úpravy (pozri najmä rozsudok z 18. júna 2009, Aberdeen Property
         Fininvest Alpha, C‑303/07, Zb. s. I‑5145, body 71 a 72).

      48      Ako sa zdôraznilo v bode 38 tohto rozsudku, regionálna daň z pristátia a zakotvenia nesleduje rovnaké ciele ako dane platené
         daňovníkmi s bydliskom či sídlom na Sardínii, ktoré vo všeobecnosti slúžia ako zdroje verejného rozpočtu, a teda na financovanie
         všetkých činností Regione Sardegna. Neuplatňovanie tejto dane na uvedených rezidentov tak nemožno považovať za kompenzáciu
         ostatných daní, ktorým títo rezidenti podliehajú.

      49      Z týchto úvah vyplýva, že obmedzenie slobodného poskytovania služieb vyplývajúce z dotknutej daňovej právnej úpravy nemožno
         odôvodniť dôvodmi založenými na koherencii daňového systému Regione Sardegna.

      50      Za týchto podmienok treba na prvú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 49 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni daňovej
         legislatíve regionálneho orgánu, akou je právna úprava obsiahnutá v článku 4 regionálneho zákona č. 4/2006, ktorá stanovuje
         zavedenie regionálnej dane z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia rekreačných plavidiel na
         turistické účely, ktorá sa uplatňuje výlučne na podniky s daňovým domicilom mimo regionálneho územia.

       O druhej a štvrtej otázke, ktoré sa týkajú článku 87 ES
      51      Svojou druhou a štvrtou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 87 ES má vykladať v tom
         zmysle, že daňová právna úprava regionálneho orgánu zavádzajúca takú regionálnu daň z pristátia a zakotvenia, akou je daň
         upravená v článku 4 regionálneho zákona č. 4/2006, uplatňujúca sa výlučne na prevádzkovateľov s daňovým domicilom mimo regionálneho
         územia, je opatrením štátnej pomoci v prospech podnikov usadených na tomto území.

      52      Na úvod treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora kvalifikácia opatrenia ako štátnej pomoci v zmysle Zmluvy predpokladá,
         že všetky štyri kumulatívne podmienky uvedené v článku 87 ods. 1 ES budú splnené súčasne. Po prvé musí ísť o štátne opatrenie
         alebo o opatrenie financované zo štátnych prostriedkov, po druhé musí byť toto opatrenie spôsobilé ovplyvniť obchod medzi
         členskými štátmi, po tretie musí mať jeho príjemca z tohto opatrenia prospech a po štvrté musí toto opatrenie narušiť hospodársku
         súťaž alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže (pozri najmä rozsudok z 23. marca 2006, Enirisorse, C‑237/04, Zb. s. I‑2843,
         body 38 a 39, ako aj citovanú judikatúru).

      53      V prejednávanej veci je nesporné, že daň dotknutá vo veci samej spĺňa druhé a štvrté kritérium, pretože sa týka služieb poskytnutých
         v súvislosti s pristatím lietadiel a zakotvením rekreačných plavidiel, ktoré súvisia s obchodom vnútri Spoločenstva, a tiež
         preto, lebo takáto daň môže poskytnutím hospodárskej výhody prevádzkovateľom usadeným na Sardínii narúšať hospodársku súťaž,
         ako bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku.

      54      Otázky týkajúce sa výkladu článku 87 ES sa teda vzťahujú na uplatnenie dvoch ďalších kvalifikačných kritérií regionálnej dane
         z pristátia a zakotvenia ako štátnej pomoci. Regione Sardegna sa domnieva, že túto daň nemožno považovať za štátnu pomoc z dôvodu
         neexistencie použitia štátnych zdrojov, ako aj z dôvodu neexistencie selektívnej povahy opatrenia. Komisia vo svojich písomných
         pripomienkach dospela k záveru, že uvedená daň spĺňa kritériá uvedené v článku 87 ES.

       O použití verejných zdrojov
      55      Podľa Regione Sardegna právna úprava dotknutá vo veci samej nezahŕňa žiadnu intervenciu z regionálnych prostriedkov. Nedochádza
         k žiadnemu vzdaniu sa regionálnych príjmov, pretože podniky rezidenti už prispievajú na náklady na životné prostredie prostredníctvom
         pomernej časti príjmov vyplývajúcich z daní, ktoré platia. Regionálna daň z pristátia a zakotvenia zvyšuje tieto príjmy rozšírením
         povinnosti environmentálneho príspevku na tých, ktorí ako nerezidenti na tieto výdavky neprispievajú prostredníctvom bežného
         daňového odvodu.

      56      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora môže pojem pomoc pokrývať nielen kladné plnenia
         ako dotácie, pôžičky alebo účasť na základnom imaní podnikov, ale tiež zásahy, ktoré v rozličných formách zmierňujú náklady,
         ktoré bežne zaťažujú rozpočet podniku a ktoré takto, aj keď nie sú dotáciou v presnom zmysle slova, majú rovnakú povahu a rovnaké
         účinky (pozri najmä rozsudky z 19. septembra 2000, Nemecko/Komisia, C‑156/98, Zb. s. I‑6857, bod 25, ako aj z 1. júla 2008,
         Chronopost a La Poste/UFEX a i., C‑341/06 P a C‑342/06 P, Zb. s. I‑4777, bod 123 a citovanú judikatúru).

      57      Ako pripomenula Komisia, daňová právna úprava, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej určité podniky dotknutej
         dani nepodliehajú, predstavuje štátnu pomoc, hoci nezahŕňa prevod verejných zdrojov, pretože spočíva v tom, že dotknuté orgány
         sa vzdajú daňových príjmov, ktoré by normálne mohli vyberať (rozsudok Nemecko/Komisia, už citovaný, body 26 až 28).

      58      Okolnosť, že daňová právna úprava dotknutá vo veci samej nestanovuje poskytnutie dotácie, ale vyňatie z pôsobnosti regionálnej
         dane z pristátia pre prevádzkovateľov lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia pre prevádzkovateľov rekreačných
         plavidiel, ktorí majú daňový domicil na regionálnom území, preto umožňuje domnievať sa, že takéto vyňatie z pôsobnosti dane
         by mohlo byť štátnou pomocou.

       O selektívnosti daňovej právnej úpravy dotknutej vo veci samej
      59      Podľa Regione Sardegna rozdiel v zaobchádzaní s podnikmi rezidentmi a podnikmi nerezidentmi nepredstavuje selektívnu výhodu.
         Daňová právna úprava dotknutá vo veci samej nie je selektívna z geografického hľadiska, pretože v súlade s výkladom Súdneho
         dvora v jeho rozsudku zo 6. septembra 2006, Portugalsko/Komisia (C‑88/03, Zb. s. I‑7115), referenčný rámec, v ktorom by bolo
         potrebné posudzovať „všeobecnosť“ opatrenia, predstavuje územnosprávny celok nižšej ako štátnej úrovne, pokiaľ disponuje dostatočnou
         autonómiou. To platí v prípade veci samej, keďže Regione Sardegna disponuje autonómnymi právomocami priznanými osobitným štatútom
         so silou ústavného zákona, ktorý mu priznáva právo zavádzať vlastné dane. Okrem toho v súlade so všeobecnejšou zásadou rovnosti
         v daňovej oblasti zdaňuje uvedená právna úprava nerovnako situácie, ktoré sú de jure a de facto nerovnaké.

      60      V tomto ohľade treba pripomenúť, že z judikatúry uvádzanej žalovaným vo veci samej vyplýva, že v prípade opatrenia, ktoré
         nebolo prijaté štátnym zákonodarcom, ale orgánom pôsobiacim na nižšej ako štátnej úrovni, toto opatrenie nie je selektívne
         v zmysle článku 87 ods. 1 ES výlučne na základe skutočnosti, že poskytuje výhody len v časti vnútroštátneho územia, kde sa
         opatrenie uplatňuje (pozri rozsudky Portugalsko/Komisia, už citovaný, body 53 a 57, ako aj z 11. septembra 2008, UGT‑Rioja
         a i., C‑428/06 až C‑434/06, Zb. s. I‑6747, body 47 a 48).

      61      Z tejto judikatúry však rovnako vyplýva, že na účely posúdenia selektívnosti opatrenia prijatého vnútroštátnym územnosprávnym
         celkom majúcim autonómne postavenie vo vzťahu k ústrednej vláde, aké má Regione Sardegna, treba skúmať, či toto opatrenie
         vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje, nepredstavuje pre určité podniky výhodu oproti iným podnikom, ktoré sa v rámci právneho poriadku,
         kde uvedený celok vykonáva svoje právomoci, nachádzajú v porovnateľnej skutkovej a právnej situácii (pozri rozsudky z 8. novembra
         2001, Adria‑Wien Popeline a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Zb. s. I‑8365, bod 41, ako aj Portugalsko/Komisia,
         už citovaný, body 56 a 58).

      62      Treba preto stanoviť, či sú podniky s daňovým domicilom mimo regionálneho územia vzhľadom na vlastnosti regionálnej dane z pristátia
         a zakotvenia vo vzťahu k referenčnému právnemu rámcu v skutkovej a právnej situácii porovnateľnej so situáciou podnikov usadených
         na tomto istom území.

      63      Ako vyplýva z bodov 36 a 37 tohto rozsudku, treba konštatovať, že vzhľadom na povahu a cieľ uvedenej dane sa všetky fyzické
         a právnické osoby, ktorým sú poskytnuté služby pristátia alebo zakotvenia na Sardínii, nachádzajú, na rozdiel od tvrdení žalovaného
         vo veci samej, v objektívne porovnateľnej situácii nezávisle od miesta ich bydliska alebo sídla. Z toho vyplýva, že toto opatrenie
         nemožno považovať za všeobecné, pretože sa neuplatňuje na všetkých prevádzkovateľov lietadiel a rekreačných lodí, ktoré pristanú
         či zakotvia na Sardínii.

      64      Daňová právna úprava, akou je právna úprava sporná vo veci samej, teda predstavuje štátnu pomoc v prospech podnikov so sídlom
         na Sardínii.

      65      Vnútroštátnemu súdu prináleží, aby z tohto zistenia vyvodil primerané dôsledky.

      66      Za týchto podmienok je potrebné odpovedať na druhú a štvrtú otázku tak, že článok 87 ES sa má vykladať v tom zmysle, že daňová
         právna úprava regionálneho orgánu zavádzajúca takú daň z pristátia a zakotvenia, akou je daň dotknutá vo veci samej, ktorá
         sa uplatňuje výlučne na fyzické a právnické osoby s daňovým domicilom mimo regionálneho územia, je opatrením štátnej pomoci
         v prospech podnikov usadených na tomto území.

       O trovách
      67      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 49 ES sa má vykladať v tom zmysle, že bráni daňovej legislatíve regionálneho orgánu, akou je právna úprava obsiahnutá
            v článku 4 zákona regiónu Sardínia č. 4 z 11. mája 2006 o rôznych ustanoveniach o príjmoch, rekvalifikácii výdavkov, sociálnych
            politikách a rozvoji, v znení zmien a doplnení vyplývajúcich z článku 3 ods. 3 zákona regiónu Sardínia č. 2 z 29. mája 2007
            o ustanoveniach pre tvorbu ročného a viacročného rozpočtu regiónu – finančný zákon 2007, ktorá stanovuje zavedenie regionálnej
            dane z pristátia lietadiel určených na súkromnú prepravu osôb a zakotvenia rekreačných plavidiel na turistické účely, ktorá
            sa uplatňuje výlučne na podniky s daňovým domicilom mimo regionálneho územia.
      2.      Článok 87 ods. 1 ES sa má vykladať v tom zmysle, že daňová právna úprava regionálneho orgánu zavádzajúca takú daň z pristátia
            a zakotvenia, akou je daň dotknutá vo veci samej, ktorá sa uplatňuje výlučne na fyzické a právnické osoby s daňovým domicilom
            mimo regionálneho územia, je opatrením štátnej pomoci v prospech podnikov usadených na tomto území.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.