title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 3. júna 2010.#Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid proti Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal Supremo - Španielsko.#Smernica 93/13/EHS - Spotrebiteľské zmluvy - Zmluvné podmienky definujúce hlavný predmet zmluvy - Súdne preskúmanie ich nekalej povahy - Vylúčenie - Prísnejšie vnútroštátne ustanovenia na účely zaručenia zvýšenej ochrany spotrebiteľa.#Vec C-484/08.

text:
      Vec C‑484/08
      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      proti
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc)
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal Supremo)
      „Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Zmluvné podmienky definujúce hlavný predmet zmluvy – Súdne preskúmanie ich nekalej povahy – Vylúčenie – Prísnejšie vnútroštátne ustanovenia, ktorých cieľom je zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13
      (Smernica Rady 93/13, článok 4 ods. 2 a článok 8)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13
      (Smernica Rady 93/13, článok 4 ods. 2 a článok 8)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13
      [Článok 2 ES, článok 3 ods. 1 písm. g) ES a článok 4 ods. 1 ES; smernica Rady 93/13, článok 4 ods. 2 a článok 8]
      1.        Článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách spoločne definujú všeobecné
         kritériá umožňujúce posúdiť nekalú povahu zmluvných podmienok podliehajúcich ustanoveniam smernice. V tejto istej perspektíve
         článok 4 ods. 2 smernice slúži výlučne na stanovenie spôsobov a rozsahu vecného preskúmania zmluvných podmienok, ktoré neboli
         individuálne dohodnuté a ktoré opisujú základné plnenia zmlúv uzavretých medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
         Z toho vyplýva, že zmluvné podmienky, ktorých sa týka tento článok 4 ods. 2, patria do oblasti upravenej smernicou, a článok
         8 tejto smernice sa tak uplatňuje aj na uvedený článok 4 ods. 2.

      (pozri body 33 – 35)
      2.        Článok 4 ods. 2 a článok 8 smernice 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa musia vykladať v tom zmysle,
         že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ktorá umožňuje súdne preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich
         sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo primeranosti medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými
         v protihodnote na strane druhej, aj keď sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne.

      Vnútroštátna práva úprava totiž tým, že povolila možnosť úplného súdneho preskúmania nekalej povahy takých zmluvných podmienok,
         akými sú podmienky dotknuté v článku 4 ods. 2 uvedenej smernice v rámci zmluvy uzavretej medzi predajcom alebo dodávateľom
         a spotrebiteľom, umožňuje v súlade s článkom 8 smernice zaručiť spotrebiteľovi vyššiu úroveň účinnej ochrany, než je úroveň
         ochrany stanovená smernicou.

      (pozri body 42 – 44, bod 1 výroku)
      3.        Článok 2 ES, článok 3 ods. 1 písm. g) ES a článok 4 ods. 1 ES nebránia takému výkladu článku 4 ods. 2 a článku 8 smernice
         93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, podľa ktorého členské štáty môžu prijať vnútroštátnu právnu úpravu
         umožňujúcu súdne preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo primeranosti
         medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej, aj keď sú tieto
         podmienky formulované jasne a zrozumiteľne.

      Pokiaľ ide o článok 2 ES a článok 4 ods. 1 ES, stačí konštatovať, že tieto ustanovenia upravujú ciele a všeobecné zásady,
         ktoré sa nevyhnutne uplatňujú v spojení s jednotlivými kapitolami Zmluvy určenými na vykonanie týchto zásad a cieľov. Tieto
         ustanovenia teda nemôžu samy osebe zakladať členským štátom jasné a bezpodmienečné právne povinnosti.

      Rovnako ani článok 3 ods. 1 písm. g) ES nemôže sám osebe ukladať členským štátom právne povinnosti. Toto ustanovenie sa totiž
         obmedzuje na stanovenie cieľa, ktorý však musí byť spresnený v ostatných ustanoveniach Zmluvy, najmä v tých ustanoveniach,
         ktoré sa týkajú pravidiel hospodárskej súťaže.

      (pozri body 46, 47, 49, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 3. júna 2010 (*)

      „Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Zmluvné podmienky definujúce hlavný predmet zmluvy – Súdne preskúmanie ich nekalej povahy – Vylúčenie – Prísnejšie vnútroštátne ustanovenia, ktorých cieľom je zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov“
      Vo veci C‑484/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal Supremo (Španielsko)
         z 20. októbra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 10. novembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
      proti
      Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc),
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda komory A. Tizzano (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu prvej komory, sudcovia E. Levits, C. Toader,
         M. Ilešič a J.‑J. Kasel,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. septembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid, v zastúpení: M. Merola, avvocato, a J. Cadarso Palau, abogado,
      –        Asociación de Usuarios de Servicios Bancarios (Ausbanc), v zastúpení: J. Rodríguez Teijeiro, procuradora, L. Pineda Salido
         a M. Mateos Ferres, abogados,

      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones a M. Muñoz Pérez, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, H. Almeida a P. Contreiras, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Gippini Fournier a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 29. októbra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 2 a článku 8 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993
         o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288, ďalej len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid (ďalej len „Caja de Madrid“) a Asociación
         de Usuarios de Servicios Bancarios (španielske združenie užívateľov bankových služieb, ďalej len „Ausbanc“) v súvislosti so
         zákonnosťou zmluvnej podmienky zavedenej Caja de Madrid do úverových zmlúv s variabilnou úrokovou sadzbou uzatváraných s jej
         zákazníkmi a určených na nákup bývania.

       Právny rámec
       Právna úprava únie
      3        Dvanáste a devätnáste odôvodnenie smernice uvádzajú:

      „keďže podľa súčasného stavu vnútroštátne právne predpisy umožňujú plánovať len čiastočné zosúladenie; keďže najmä zmluvné
         podmienky, ktoré neboli individuálne dohodnuté podliehajú tejto smernici; keďže členské štáty by mali mať možnosť výberu,
         so zreteľom na zmluvu [EHS], poskytnúť spotrebiteľom vysokú úroveň ochrany prostredníctvom vnútroštátnych ustanovení, ktoré
         sú prísnejšie ako ustanovenia tejto smernice;

      …
      keďže na účely tejto smernice sa hodnotenie nekalého charakteru netýka podmienok, ktoré popisujú hlavný predmet zmluvy ani
         vzťah kvalita/cena tovaru alebo dodávaných služieb; keďže hlavný predmet zmluvy a vzťah cena/kvalita môže byť napriek tomu
         braný do úvahy pri hodnotení primeranosti [hodnotení nekalej povahy – neoficiálny preklad] ostatných podmienok…“

      4        Článok 3 smernice stanovuje:

      „1.      Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery [dobrej viery –
         neoficiálny preklad] spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.

      2.      Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred [vopred vypracovaná – neoficiálny preklad] a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu podmienky, najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou
         zmluvou.

      Skutočnosť, že určité aspekty podmienky alebo jedna konkrétna podmienka boli individuálne dohodnuté, nevylučuje uplatňovanie
         tohto článku na zvyšok zmluvy, ak celkové hodnotenie zmluvy naznačuje, že aj napriek tomu ide o predbežne formulovanú štandardnú
         zmluvu.

      Keď predajca alebo dodávateľ vznesie námietku, že štandardná podmienka bola individuálne dohodnutá, musí o tom podať dôkaz.
      3.      Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé.“
      5        Článok 4 smernice znie takto:

      „1.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 7, nekalosť zmluvných podmienok sa hodnotí so zreteľom na povahu tovaru alebo
         služieb, na ktoré bola zmluva uzatvorená a na všetky okolnosti súvisiace s uzatvorením zmluvy, v dobe uzatvorenia zmluvy a na
         všetky ostatné podmienky zmluvy alebo na inú zmluvu, od ktorej závisí.

      2.      Hodnotenie nekalej povahy podmienok sa nevzťahuje ani k definícii hlavného predmetu zmluvy ani na primeranú cenu a úhradu
         na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom [na primeranosť medzi cenou a odmenou na jednej strane
         a tovarmi a službami dodávanými v protihodnote – neoficiálny preklad] na druhej strane, pokiaľ tieto podmienky sú [jasné a – neoficiálny preklad] zrozumiteľné.“

      6        Článok 8 smernice stanovuje:

      „Členské štáty môžu prijať alebo si ponechať najprísnejšie opatrenia kompatibilné [prísnejšie ustanovenia zlučiteľné – neoficiálny preklad] so zmluvou v oblasti obsiahnutej [upravenej – neoficiálny preklad] touto smernicou s cieľom zabezpečenia maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa.“

       Vnútroštátna právna úprava
      7        V španielskom práve bola ochrana spotrebiteľov pred nekalými podmienkami najprv zabezpečená zákonom č. 26/1984 o ochrane spotrebiteľov
         a užívateľov (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) z 19. júla 1984 (BOE č. 176 z 24. júla 1984).

      8        Zákon č. 26/1984 bol zmenený a doplnený zákonom č. 7/1998 o všeobecných zmluvných podmienkach (Ley 7/1998 sobre Condiciones
         Generales de la Contratación) z 13. apríla 1998 (BOE č. 89 zo 14. apríla 1998), ktorý smernicu prebral do vnútroštátneho právneho
         poriadku.

      9        Zákon 7/1998 však do vnútroštátneho právneho poriadku neprebral článok 4 ods. 2 smernice.

       Skutkové okolnosti a prejudiciálne otázky
      10      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že úverové zmluvy s variabilnou úrokovou sadzbou určené na nákup bývania uzavreté
         medzi Caja de Madrid a jej zákazníkmi obsahujú vopred vypracovanú písomnú zmluvnú podmienku, podľa ktorej sa nominálna úroková
         sadzba stanovená zmluvou, ktorá sa pravidelne mení v závislosti od dohodnutého referenčného indexu, mala už od svojej prvej
         zmeny zaokrúhliť o štvrtinu percenta vyššie (ďalej len „ustanovenie o zaokrúhľovaní“).

      11      Dňa 28. júla 2000 podala Ausbanc žalobu s cieľom najmä donútiť Caja de Madrid zrušiť zmluvnú podmienku o zaokrúhľovaní uvedených
         úverových zmlúv, ako aj ukončiť jej používanie do budúcnosti. Rozhodnutím z 11. septembra 2001 Juzgado de Primera Instancia
         de Madrid žalobe vyhovel, lebo sa domnieval, že podmienka o zaokrúhľovaní bola nekalej povahy, a teda neplatná, v súlade s vnútroštátnou
         právnou úpravou, ktorou sa prebrala smernica.

      12      Caja de Madrid podala odvolanie proti tejto žalobe na Audiencia Provincial de Madrid, ktorý 10. októbra 2002 vyhlásil rozsudok,
         kde prvostupňový rozsudok potvrdil.

      13      Dňa 27. novembra 2002 Caja de Madrid podala dovolanie proti tomuto rozsudku na Tribunal Supremo.

      14      Podľa Tribunal Supremo by zmluvná podmienka o zaokrúhľovaní mohla predstavovať základnú zložku takej úverovej zmluvy, akou
         je zmluva dotknutá vo veci samej. Keďže však článok 4 ods. 2 smernice vylučuje, aby sa posúdenie nekalej povahy týkalo zmluvnej
         podmienky týkajúcej sa predovšetkým predmetu zmluvy, taká podmienka, akou je podmienka dotknutá vo veci samej, by v zásade
         nemala byť predmetom posudzovania jej nekalej povahy.

      15      Tribunal Supremo však takisto uvádza, že keďže Španielske kráľovstvo neprebralo do svojho právneho poriadku uvedený článok
         4 ods. 2, podľa španielskej právnej úpravy podlieha dotknutá zmluva takémuto posúdeniu v plnom rozsahu.

      16      Za týchto okolností Tribunal Supremo rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 8 [smernice] vykladať v tom zmysle, že členský štát môže vo svojej právnej úprave v prospech spotrebiteľa stanoviť
         kontrolu nekalej povahy takých podmienok, ktoré článok 4 ods. 2 [smernice] z uvedenej kontroly vylučuje?

      2.      V dôsledku uvedeného bráni článok 4 ods. 2 v spojení s článkom 8 [smernice] tomu, aby členský štát stanovil vo svojom právnom
         poriadku v prospech spotrebiteľov kontrolu nekalej povahy podmienok, ktoré sa vzťahujú na ‚definíciu hlavného predmetu zmluvy‘
         alebo ‚na primeranú cenu a úhradu na jednej strane, ako aj tovar alebo služby dodávané výmenným spôsobom [na primeranosť medzi
         cenou a odmenou na jednej strane a tovarmi a službami dodávanými v protihodnote – neoficiálny preklad] na druhej strane‘, aj keď sú formulované jasne a zrozumiteľne?

      3.      Je v súlade s článkom 2 ES, článkom 3 ods. 1 písm. g) ES a článkom 4 ods. 1 ES taký výklad článku 8 a článku 4 ods. 2 [smernice],
         ktorý umožňuje členskému štátu súdnu kontrolu nekalej povahy podmienok v spotrebiteľských zmluvách vypracovaných jasne a zrozumiteľne,
         ktoré definujú hlavný predmet zmluvy alebo primeranosť medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami či tovarmi dodávanými
         v protihodnote na druhej strane?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      17      Ausbanc, španielska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev namietajú proti prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania z dôvodu, že nie je užitočný na účely vyriešenia sporu, ktorý bol predložený vnútroštátnemu súdu. V tomto ohľade uvádzajú,
         že zmluvná podmienka o zaokrúhľovaní dotknutá vo veci samej sa netýka hlavného predmetu zmluvy, ale je jej vedľajšou súčasťou,
         takže článok 4 ods. 2 smernice sa na spor vo veci samej neuplatňuje.

      18      V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry má v rámci konania podľa článku 267 ZFEÚ, ktoré
         je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, výlučne vnútroštátny súd právomoc zistiť
         a posúdiť skutkový stav veci, ako aj vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo. Rovnako prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu,
         ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti
         veci posúdil tak nevyhnutnosť, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú
         výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri rozsudky z 12. apríla 2005, Keller, C‑145/03, Zb. s. I‑2529,
         bod 33; z 18. júla 2007, Lucchini, C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 43, ako aj z 11. septembra 2008, Eckelkamp a i., C‑11/07,
         Zb. s. I‑6845, body 27 a 32).

      19      Z tohto dôvodu, hoci Súdny dvor zároveň rozhodol, že za výnimočných okolností mu prináleží skúmať podmienky, za akých sa naň
         vnútroštátny súd obrátil s cieľom preveriť svoju právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80,
         Zb. s. 3045, bod 21, a z 19. novembra 2009, Filipiak, C‑314/08, Zb. s. I‑11049, bod 41), odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej
         otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, možno predovšetkým len vtedy, ak je zjavné, že ustanovenie práva Únie podliehajúce
         výkladu Súdneho dvora nemožno uplatniť (pozri rozsudky z 5. decembra 1996, Reisdorf, C‑85/95, Zb. s. I‑6257, bod 16, a z 1. októbra
         2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Zb. s. I‑9021, bod 43).

      20      V tomto prípade to však tak nie je.

      21      Vo svojom rozhodnutí o začatí prejudiciálneho konania si totiž Tribunal Supremo kladie otázku týkajúcu sa rozsahu povinností
         prislúchajúcich členským štátom na základe smernice, pokiaľ ide o rozsah súdneho preskúmania nekalej povahy určitých zmluvných
         podmienok, na ktoré sa podľa samotného Tribunal Supremo vzťahuje článok 4 ods. 2 smernice.

      22      Hoci s týmto posúdením Tribunal Supremo nesúhlasia všetci účastníci konania, nezdá sa – prinajmenšom nie zjavne – že by sa
         uvedené ustanovenie smernice nemohlo uplatniť vo veci samej.

      23      Za týchto podmienok treba konštatovať, že Súdny dvor má právomoc rozhodnúť o prejudiciálnych otázkach, ktoré mu predložil
         vnútroštátny súd, a že návrh na začatie prejudiciálneho konania preto treba vyhlásiť za prípustný.

       O veci samej
       O prvej a druhej otázke
      24      Svojimi prvými dvoma otázkami, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 4 ods. 2
         a článok 8 smernice bránia tomu, aby členský štát vo svojom právnom poriadku upravil v prospech spotrebiteľov preskúmanie
         nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo primeranosti medzi cenou a odmenou
         na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej, aj keď sú tieto podmienky formulované
         jasne a zrozumiteľne.

      25      Caja de Madrid tvrdí, že článok 8 smernice neumožňuje členským štátom zaviesť prostredníctvom opatrení na prebratie alebo
         zachovať v prípade neexistencie týchto opatrení vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá je v rozpore s článkom 4 ods. 2 smernice.
         Toto ustanovenie totiž kogentným spôsobom vymedzuje rozsah pôsobnosti systému ochrany stanoveného smernicou, čím sa vylučuje
         akákoľvek možnosť štátov, aby sa od nej odchýlili, a to aj v prípade stanovenia vnútroštátnej právnej úpravy výhodnejšej pre
         spotrebiteľov.

      26      Ostatné dotknuté osoby, ktoré predložili pripomienky, naopak tvrdia, že článok 4 ods. 2 a článok 8 smernice takejto možnosti
         nebránia. Domnievajú sa totiž, že prijatie a zachovanie podobnej vnútroštátnej právnej úpravy spadá pod možnosť členských
         štátov zaviesť v oblasti spravovanej smernicou prísnejšie mechanizmy ochrany spotrebiteľov.

      27      S cieľom odpovedať na položené otázky treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry systém ochrany zavedený smernicou vychádza
         z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide tak
         o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky vopred pripravené
         predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol ovplyvniť ich obsah (rozsudky z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat
         Editores, C‑240/98 až C‑244/98, Zb. s. I‑4941, bod 25, ako aj z 26. októbra 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Zb. s. I‑10421,
         bod 25).

      28      Napriek tomu, ako výslovne uvádza dvanáste odôvodnenie smernice, táto smernica uskutočnila len čiastočné a minimálne zosúladenie
         vnútroštátnych právnych úprav týkajúcich sa nekalých podmienok, pričom priznala členským štátom možnosť zaručiť spotrebiteľovi
         vyššiu úroveň ochrany, než je úroveň stanovená smernicou.

      29      Článok 8 smernice teda výslovne stanovuje členským štátom možnosť „prijať alebo si ponechať najprísnejšie opatrenia kompatibilné
         [prísnejšie ustanovenia zlučiteľné – neoficiálny preklad] so zmluvou v oblasti obsiahnutej [upravenej – neoficiálny preklad]... smernicou s cieľom zabezpečenia maximálneho stupňa ochrany spotrebiteľa“.

      30      Ide teda o overenie, či sa pôsobnosť článku 8 smernice vzťahuje na celú oblasť upravenú touto smernicou, čiže aj na jej článok
         4 ods. 2, alebo je toto ustanovenie, ako to tvrdí Caja de Madrid, vylúčené z pôsobnosti uvedeného článku 8.

      31      V tomto ohľade však treba konštatovať, že článok 4 ods. 2 smernice len stanovuje, že „hodnotenie nekalej povahy“ sa netýka
         zmluvných podmienok uvedených v tomto ustanovení smernice, pokiaľ sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne.

      32      Zo samotného znenia článku 4 ods. 2 smernice teda vyplýva, že toto ustanovenie, ako uviedla generálna advokátka v bode 74
         svojich návrhov, nemožno považovať za ustanovenie upravujúce vecnú pôsobnosť smernice. Naopak zmluvné podmienky, ktorých sa
         týka uvedený článok 4 ods. 2 a ktoré patria do oblasti upravenej smernicou, sa vymykajú posúdeniu ich nekalej povahy len v rozsahu,
         v akom sa vnútroštátny súd na základe preskúmania jednotlivých prípadov domnieva, že boli predajcom alebo dodávateľom formulované
         jasne a zrozumiteľne.

      33      Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že článok 3 ods. 1 a článok 4 ods. 1 smernice spoločne definujú všeobecné kritériá
         umožňujúce posúdiť nekalú povahu zmluvných podmienok podliehajúcich ustanoveniam smernice (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. mája
         2002, Komisia/Švédsko, C‑478/99, Zb. s. I‑4147, body 11 a 17, ako aj z 1. apríla 2004, Freiburger Kommunalbauten, C‑237/02,
         Zb. s. I‑3403, body 18, 19 a 21).

      34      V tejto istej perspektíve článok 4 ods. 2 smernice slúži, ako to uviedla generálna advokátka v bode 75 svojich návrhov, výlučne
         na stanovenie spôsobov a rozsahu vecného preskúmania zmluvných podmienok, ktoré neboli individuálne dohodnuté a ktoré opisujú
         základné plnenia zmlúv uzavretých medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.

      35      Z toho vyplýva, že zmluvné podmienky, ktorých sa týka tento článok 4 ods. 2, patria do oblasti upravenej smernicou, a článok
         8 tejto smernice sa tak uplatňuje aj na uvedený článok 4 ods. 2.

      36      Takýto záver nemôžu spochybniť ani tvrdenia Caja de Madrid, podľa ktorých najmä z rozsudku z 10. mája 2001, Komisia/Holandsko
         (C‑144/99, Zb. s. I‑3541) vyplýva, že článok 4 ods. 2 smernice má pre členské štáty kogentnú a záväznú povahu, takže sa nemôžu
         odvolávať na článok 8 smernice s cieľom prijať do svojich vnútroštátnych právnych poriadkov alebo v nich zachovať také ustanovenia,
         ktoré by mohli zmeniť jeho pôsobnosť.

      37      V tomto ohľade treba uviesť, že tieto tvrdenia vyplývajú z nesprávneho výkladu uvedeného rozsudku. V dotknutom rozsudku Súdny
         dvor rozhodol, že Holandské kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice, nie však z dôvodu, že neprebralo
         jej článok 4 ods. 2, ale výlučne preto, lebo zabezpečilo jej neúplne prebratie, takže vnútroštátna právna úprava nebola schopná
         dosiahnuť výsledky sledované týmto ustanovením.

      38      Uvedená právna úprava totiž vylučuje akúkoľvek možnosť súdneho preskúmania zmluvných podmienok definujúcich hlavné plnenia
         v zmluvách uzavretých medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, aj keby vyhotovenie týchto podmienok bolo nejasné
         a nezrozumiteľné, takže spotrebiteľ by sa vôbec nemohol dovolávať nekalej povahy zmluvnej podmienky týkajúcej sa definície
         hlavného predmetu zmluvy a primeranosti medzi cenou a dodávanými službami či tovarom.

      39      Z už citovaného rozsudku Komisia/Holandsko tak nijako nemožno vyvodiť, že by sa Súdny dvor domnieval, že článok 4 ods. 2 smernice
         predstavoval kogentné a záväzné ustanovenie, ktoré malo byť ako také povinne prebraté členskými štátmi. Súdny dvor sa naopak
         obmedzil na rozhodnutie, že na účely konkrétneho zaručenia cieľov ochrany spotrebiteľov sledovaných smernicou, musí byť akékoľvek
         prebratie uvedeného článku 4 ods. 2 úplné, aby sa zákaz posúdenia nekalej povahy zmluvných podmienok týkal výlučne tých podmienok,
         ktoré sú formulované jasne a zrozumiteľne.

      40      Z uvedeného vyplýva, že členským štátom nemožno brániť, aby v celej oblasti spravovanej smernicou, vrátane jej článku 4 ods. 2,
         zachovali alebo prijali prísnejšie pravidlá, než sú pravidlá stanovené smernicou, pokiaľ smerujú k zabezpečeniu vyššej úrovne
         ochrany spotrebiteľov.

      41      Pokiaľ však ide o španielsku právnu úpravu dotknutú vo veci samej, treba uviesť, že zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva,
         že zákon 7/1998 do vnútroštátneho práva neprebral článok 4 ods. 2 smernice.

      42      Z toho vyplýva, ako to uviedol Tribunal Supremo, že v španielskom právnom poriadku môže vnútroštátny súd za každých okolností
         posúdiť v rámci sporu týkajúceho sa zmluvy uzavretej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom nekalú povahu zmluvnej
         podmienky, ktorá nebola individuálne dohodnutá a ktorá sa týka najmä hlavného predmetu uvedenej zmluvy, a to aj za predpokladu,
         že táto podmienka bola vopred formulovaná predajcom alebo dodávateľom jasne a zrozumiteľne.

      43      Za týchto okolností treba konštatovať, že španielska práva úprava dotknutá vo veci samej tým, že povolila možnosť úplného
         súdneho preskúmania nekalej povahy takých zmluvných podmienok, akými sú podmienky dotknuté v článku 4 ods. 2 smernice v rámci
         zmluvy uzavretej medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom, umožňuje v súlade s článkom 8 smernice zaručiť spotrebiteľovi
         vyššiu úroveň účinnej ochrany, než je úroveň ochrany stanovená smernicou.

      44      V duchu týchto úvah treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že články 4 ods. 2 a 8 smernice sa musia vykladať v tom zmysle,
         že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá umožňuje súdne preskúmanie
         nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo primeranosti medzi cenou a odmenou
         na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej, aj keď sú tieto podmienky formulované
         jasne a zrozumiteľne.

       O tretej otázke
      45      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článok 2 ES, článok 3 ods. 1 písm. g) ES a článok 4 ods. 1 ES bránia takému
         výkladu článku 4 ods. 2 a článku 8 smernice, podľa ktorého členské štáty môžu prijať vnútroštátnu právnu úpravu umožňujúcu
         súdne preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo primeranosti medzi
         cenou a odmenou na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej, aj keď sú tieto podmienky
         formulované jasne a zrozumiteľne.

      46      Pokiaľ ide o článok 2 ES a článok 4 ods. 1 ES, stačí konštatovať, že podľa ustálenej judikatúry tieto ustanovenia upravujú
         ciele a všeobecné zásady, ktoré sa nevyhnutne uplatňujú v spojení s jednotlivými kapitolami Zmluvy ES určenými na vykonanie
         týchto zásad a cieľov. Tieto ustanovenia teda nemôžu samy osebe ukladať členským štátom jasné a bezpodmienečné právne povinnosti
         (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o článok 2 ES, rozsudok z 24. januára 1991, Alsthom Atlantique, C‑339/89, Zb. s. I‑107,
         bod 9, a pokiaľ ide o článok 4 ods. 1 ES, rozsudok z 3. októbra 2000, Échirolles Distribution, C‑9/99, Zb. s. I‑8207, bod
         25).

      47      Rovnako ani článok 3 ods. 1 písm. g) ES nemôže sám osebe ukladať členským štátom právne povinnosti. Toto ustanovenie sa totiž
         obmedzuje, ako to už Súdny dvor mal možnosť objasniť, na stanovenie cieľa, ktorý však musí byť spresnený v ostatných ustanoveniach
         Zmluvy, najmä v tých ustanoveniach, ktoré sa týkajú pravidiel hospodárskej súťaže (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. novembra
         1983, Michelin, 322/81, Zb. s. 3461, bod 29, a Alsthom Atlantique, už citovaný, bod 10).

      48      Navyše treba konštatovať, že skutočnosti uvedené v rozhodnutí vnútroštátneho súdu neumožňujú Súdnemu dvoru jasne vymedziť
         ustanovenia Zmluvy týkajúce sa pravidiel hospodárskej súťaže, ktorých výklad by bol užitočný na účely vyriešenia sporu vo
         veci samej.

      49      V duchu všetkých týchto úvah je potrebné odpovedať na tretiu otázku tak, že článok 2 ES, článok 3 ods. 1 písm. g) ES a článok
         4 ods. 1 ES nebránia takému výkladu článku 4 ods. 2 a článku 8 smernice, podľa ktorého členské štáty môžu prijať vnútroštátnu
         právnu úpravu umožňujúcu súdne preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy
         alebo primeranosti medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej,
         aj keď sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne.

       O trovách
      50      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 4 ods. 2 a článok 8 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa
            musia vykladať v tom zmysle, že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej,
            ktorá umožňuje súdne preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo
            primeranosti medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej, aj
            keď sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne.
      2.      Článok 2 ES, článok 3 ods. 1 písm. g) ES a článok 4 ods. 1 ES nebránia takému výkladu článku 4 ods. 2 a článku 8 smernice
            93/13, podľa ktorého členské štáty môžu prijať vnútroštátnu právnu úpravu umožňujúcu súdne preskúmanie nekalej povahy zmluvných
            podmienok týkajúcich sa definície hlavného predmetu zmluvy alebo primeranosti medzi cenou a odmenou na jednej strane a službami
            či tovarmi poskytnutými v protihodnote na strane druhej, aj keď sú tieto podmienky formulované jasne a zrozumiteľne.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 23. septembra 2011. # Vion NV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva PASSION FOR BETTER FOOD - Absolútny dôvod zamietnutia - Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti - Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-251/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 23. septembra 2011 – Vion/ÚHVT (PASSION FOR BETTER FOOD)
      (vec T‑251/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva PASSION FOR BETTER FOOD – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť [nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)] (pozri body 18,
         19, 27, 28)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 25. apríla 2008 (vec R 562/2007‑4) týkajúcemu sa zápisu slovného
                  označenia PASSION FOR BETTER FOOD ako ochrannej známky Spoločenstva

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Vion NV je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. júna 2014.#TDC A/S proti Teleklagenævnet.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Østre Landsret.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Elektronické komunikačné siete a služby – Smernica 2002/19/ES – Článok 2 písm. a) – Prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov – Články 5, 8, 12 a 13 – Právomoc národných regulačných orgánov – Povinnosť týkajúca sa prístupu a používania špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov – Podnik s významným vplyvom na konkrétnom trhu – Osobitná prípojka, ktorá spája rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa – Primeranosť povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov – Smernica 2002/21/ES – Článok 8 – Všeobecné ciele pri uskutočňovaní úloh národných regulačných orgánov.#Vec C‑556/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 19. júna 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Elektronické komunikačné siete a služby — Smernica 2002/19/ES — Článok 2 písm. a) — Prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov — Články 5, 8, 12 a 13 — Právomoc národných regulačných orgánov — Povinnosť týkajúca sa prístupu a používania špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov — Podnik s významným vplyvom na konkrétnom trhu — Osobitná prípojka, ktorá spája rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa — Primeranosť povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov — Smernica 2002/21/ES — Článok 8 — Všeobecné ciele pri uskutočňovaní úloh národných regulačných orgánov“
      Vo veci C‑556/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Østre Landsret (Dánsko) z 26. novembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 3. decembra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         TDC A/S

      proti

         Teleklagenævnet,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader a E. Jarašiūnas (spravodajca),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               TDC A/S, v zastúpení: R. Offersen, advokat,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: V. Pasternak Jørgensen, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Pinborg, advokat,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a T. Materne, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: J.‑S. Pilczer a D. Colas, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Nicolae, G. Braun a H. Støvlbæk, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. januára 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2, 8 a 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a pridružených prostriedkov (prístupová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 7; Mim. vyd. 13/029, s. 323), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, s. 37, ďalej len „prístupová smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou TDC A/S (ďalej len „TDC“), telekomunikačným operátorom, a Teleklagenævnet (Rada pre sťažnosti v oblasti telekomunikácií) týkajúceho sa povinnosti inštalovať na žiadosť iného operátora elektronických komunikačných sietí osobitné prípojky umožňujúce prístup koncových používateľov k sieti z optických vláken.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 1 ods. 1 prístupovej smernice uvádza:
               „V rámci stanovenom smernicou [Európskeho parlamentu a Rady] 2002/21/ES [zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349), zmenenou a doplnenou smernicou 2009/140 (ďalej len ‚rámcová smernica‘),] harmonizuje táto smernica spôsob, akým členské štáty regulujú prístup a prepojenie elektronických komunikačných sietí a pridružených prostriedkov. Cieľom je vytvorenie regulačného rámca, v súlade s vnútornými trhovými princípmi, pre vzťahy medzi poskytovateľmi sietí a služieb, ktorých výsledkom bude udržateľná hospodárska súťaž, interoperabilita elektronických komunikačných služieb a prospech zákazníka“.

               4

               Článok 2 písm. a) a b) prístupovej smernice stanovuje:
               „Na účely tejto smernice platia vymedzenia pojmov stanovené v článku 2 [rámcovej smernice].
               Platia taktiež tieto vymedzenia pojmov:

                        a)

                        ‚prístup‘ znamená sprístupnenie zariadení a/alebo služieb inému podniku za vymedzených podmienok, a to buď na výhradnom, alebo nevýhradnom základe, na účely poskytovania elektronických komunikačných služieb, a to aj keď sa používajú na poskytovanie služieb informačnej spoločnosti alebo služieb vysielania. Zahŕňa okrem iného prístup k sieťovým prvkom a pridruženým prostriedkom, ktorý môže zahŕňať pripojenie zariadenia pevnými alebo inými prostriedkami (zahŕňa najmä prístup k účastníckemu vedeniu a zariadeniam a službám potrebným na poskytovanie služieb cez účastnícke vedenie), prístup k fyzickej infraštruktúre vrátane budov, káblovodov a stožiarov, prístup k príslušným softvérovým systémom vrátane systémov podpory prevádzky, prístup k informačným systémom alebo databázam na predobjednávky, obstarávanie, objednávky, podávanie žiadostí o údržbu a opravu, ako aj na účely vyúčtovania, prístup k prevodu čísel alebo systémom ponúkajúcim rovnocennú funkciu, prístup k pevným a mobilným sieťam, najmä k službám roamingu, prístup k systémom podmieneného prístupu pre služby digitálnej televízie, prístup k službám virtuálnej siete;

                        b)

                        ‚prepojenie‘ znamená fyzické a logické spojenie verejných komunikačných sietí používaných tým istým alebo iným podnikom s cieľom umožniť komunikáciu používateľov jedného podniku s používateľmi toho istého alebo iného podniku, alebo na prístup k službám poskytovaný[m] iným podnikom. Služby môžu byť poskytované zainteresovanými stranami alebo inými stranami, ktoré majú prístup k sieti. Prepojenie je špecifickým typom prístupu zavedeným medzi operátormi verejnej siete“.

               5

               Článok 5 prístupovej smernice s názvom „Právomoc a zodpovednosť národných regulačných orgánov vzhľadom na prístup a prepojenie“ stanovuje:
               „1.   Národné regulačné orgány [(ďalej len ‚NRO‘)] pri plnení cieľov stanovených v článku 8 [rámcovej smernice] podporujú a prípadne zabezpečujú v súlade s ustanoveniami tejto smernice primeraný prístup, prepojenie a interoperabilitu služieb, pričom svoje povinnosti vykonávajú spôsobom, ktorý podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž, efektívne investície a inovácie a poskytuje maximálny prospech pre koncových používateľov.
               [NRO] majú najmä, a bez toho, aby boli dotknuté opatrenia, ktoré môžu byť [prijaté – neoficiálny preklad] vo vzťahu k podnikom s významným vplyvom na trhu podľa článku 8, možnosť uložiť:

                        a)

                        v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prepojenia koniec‑koniec, povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým používateľom, v odôvodnených prípadoch vrátane povinnosti prepojiť ich siete, ak ešte nie sú prepojené;

                  …“

               6

               Článok 8 prístupovej smernice s názvom „Uloženie, zmena a doplnenie alebo zrušenie povinností“ je formulovaný takto:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, aby [NRO] mali právomoc uložiť povinnosti uvedené v článkoch 9 až 13a.
               2.   Ak je operátor určený ako operátor s významným vplyvom na konkrétnom trhu, na základe výsledku analýzy trhu, vykonanej v súlade s článkom 16 [rámcovej smernice], [NRO] primerane uložia povinnosti stanovené v článkoch 9 až 13 tejto smernice.
               …
               4.   Povinnosti uložené v súlade s týmto článkom vychádzajú z povahy zisteného problému, sú primerané a oprávnené vzhľadom na ciele stanovené v článku 8 [rámcovej smernice]…
               …“

               7

               Článok 12 prístupovej smernice s nadpisom „Povinnosť prístupu a používania špecifických zariadení siete“ stanovuje:
               „1.   [NRO] môže v súlade s ustanoveniami článku 8 uložiť operátorom povinnosti týkajúce sa splnenia primeraných žiadostí o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov, medzi iným v situáciách, keď [NRO] usúdi, že odmietnutie prístupu alebo neprimerané okolnosti a podmienky s podobným vplyvom by brzdili nástup udržateľného, konkurenčne orientovaného trhu na maloobchodnej úrovni, alebo by neboli v záujme koncových užívateľov.
               …
               2.   Ak [NRO] zvažujú uloženie povinností uvedených v odseku 1, a najmä ak posudzujú, či by uloženie takýchto povinností bolo primerané z hľadiska cieľov stanovených v článku 8 [rámcovej smernice], zohľadňujú predovšetkým tieto faktory:

                        a)

                        technickú a ekonomickú životaschopnosť používania alebo inštalovania konkurenčných zariadení vzhľadom na mieru vývoja na trhu, berúc do úvahy povahu a typ daného prepojenia a/alebo prístupu vrátane životnosti iných prístupových produktov z vyššej úrovne distribučného reťazca, ako napríklad prístup ku káblovodom;

                        b)

                        uskutočniteľnosť poskytnutia navrhovaného prístupu vzhľadom na dostupnú kapacitu;

                        c)

                        počiatočnú investíciu vlastníka zariadenia, berúc do úvahy všetky uskutočnené verejné investície a riziká spojené s touto investíciou;

                        d)

                        potrebu dlhodobej ochrany hospodárskej súťaže, pričom sa osobitná pozornosť venuje ekonomicky efektívnej hospodárskej súťaži v oblasti infraštruktúry;

                  …“

               8

               Článok 13 prístupovej smernice s názvom „Povinnosť kontroly cien a účtovania nákladov“ stanovuje:
               „1.   [NRO] môže v súlade s ustanoveniami článku 8 uložiť povinnosti týkajúce sa návratnosti nákladov a kontroly cien vrátane povinností týkajúcich sa nákladovej orientácie cien a povinností týkajúcich sa systémov účtovania nákladov za poskytovanie špecifických typov prepojenia a/alebo prístupu v situáciách, keď analýza trhu ukazuje, že nedostatok efektívnej hospodárskej súťaže znamená, že dotknutý operátor by mohol na škodu koncových užívateľov držať ceny na neprimerane vysokej úrovni alebo by mohol uplatňovať stláčanie marže. S cieľom podporovať investície operátora vrátane investícií do sietí novej generácie [NRO] zohľadňujú investície uskutočnené operátorom a umožňujú mu primeranú mieru návratnosti adekvátneho vloženého kapitálu, berúc do úvahy všetky riziká špecifické pre konkrétny nový sieťový investičný projekt.
               …“

               9

               Článok 2 písm. da) rámcovej smernice definuje koncový bod siete (NTP) ako „fyzický bod, v ktorom sa účastníkovi poskytuje prístup k verejnej komunikačnej sieti“.

               10

               Článok 8 ods. 1 rámcovej smernice stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia, aby [NRO] pri vykonávaní regulačných úloh uvedených v tejto smernici a špecifických smerniciach, uskutočnili všetky zodpovedajúce opatrenia zamerané na dosiahnutie cieľov stanovených v odsekoch 2, 3, a 4. Takéto opatrenia musia byť primerané týmto cieľom.
               …“

               11

               Článok 8 ods. 2 rámcovej smernice uvádza:
               „Národné regulačné orgány podporujú súťaž pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí, elektronických komunikačných služieb a pridružených prostriedkov a služieb okrem iného tým, že:
               …

                        b)

                        zabezpečia, aby nedošlo k narušeniu alebo obmedzeniu hospodárskej súťaže v odvetví elektronických komunikácií, ako aj pri prenose obsahu;

                  …“

               12

               Článok 8 ods. 5 rámcovej smernice je formulovaný takto:
               „[NRO] pri plnení cieľov politiky uvedených v odsekoch 2, 3 a 4 uplatňujú objektívne, transparentné, nediskriminačné a primerané regulačné zásady tým, že okrem iného:
               …

                        d)

                        podporujú efektívne investície do novej a zdokonaľovanej infraštruktúry a jej inovácie aj tým, že zabezpečujú, aby sa vo všetkých prístupových povinnostiach náležite zohľadnilo riziko, ktoré znášajú investičné spoločnosti, a umožňujú rôzne dohovory o spolupráci investorov a strán, ktoré sa snažia získať prístup, aby sa diverzifikovalo riziko investovania, pričom sa zabezpečí zachovanie konkurencieschopnosti na trhu a zásada nediskriminácie;

                  …“

         Dánske právo

               13

               § 40 zákona č. 780 z 28. júna 2007 o hospodárskej súťaži a spotrebiteľských veciach na telekomunikačnom trhu (Lov om konkurrence‑ og forbrugerforhold på telemarkedet) v znení uplatniteľnom na konanie vo veci samej (ďalej len „zákon z roku 2007“) uvádza:
               „Právna úprava týkajúca sa prepojenia sa vzťahuje na tieto oblasti:

                        1°)

                        prístup alebo sprístupnenie zariadení alebo služieb inému operátorovi na účely poskytovania elektronických komunikačných služieb

                  …
               Prístup alebo sprístupnenie zariadení alebo služieb podľa prvého odseku bodu 1 vyššie zahŕňa najmä prístup:

                        1°)

                        k prvkom siete, vrátane uvoľneného prístupu k účastníckemu vedeniu a pridruženým prostriedkom, ako aj pripojeniu zariadení,

                  …“

               14

               § 51 zákona z roku 2007 stanovuje:
               „IT‑ og Telestyrelsen [(Riaditeľstvo pre informačné technológie a telekomunikácie)] uloží operátorom s významným vplyvom na trhu podľa § 84d jednu alebo viaceré povinnosti uvedené v treťom odseku nižšie, s výhradou ustanovení § 76a.
               …
               Povinnosti uložené podľa prvého a druhého odseku vyššie budú založené na povahe konštatovaných problémov a budú primerané a odôvodnené s prihliadnutím na ciele uvedené v § 1. IT‑ og Telestyrelsen určí na každom individuálnom trhu rozsah povinností a akékoľvek požiadavky v súvislosti s kvalitou služieb prepojenia, ku ktorým sú operátori s významným vplyvom na trhu povinní poskytnúť prístup podľa § 51 tretieho odseku bodu 1 vyššie. …
               Pri posúdení primeranosti v zmysle štvrtého odseku vyššie IT‑ og Telestyrelsen vezme do úvahy najmä:

                        1°)

                        uskutočniteľnosť poskytnutia navrhovaného prepojenia vzhľadom na dostupnú kapacitu,

                        2°)

                        rozsah počiatočnej investície vlastníka zariadenia, berúc do úvahy riziká existujúce pri uskutočňovaní investície,

                        3°)

                        prípadne relevantné práva duševného vlastníctva.“

               15

               Zákon z roku 2007 bol nahradený zákonom č. 169 o elektronických komunikačných sieťach a službách (lov nr. 169 om elektroniske kommunikationsnet og –tjenester) z 3. marca 2011 (ďalej len „zákon č. 169/2011“). Tento zákon nadobudol účinnosť 25. mája 2011.

               16

               § 41 zákona č. 169/2011 stanovuje:
               „V súvislosti s rozhodnutiami prijatými IT‑ og Telestyrelsen podľa § 40 prvého odseku úrad uloží operátorom s významným vplyvom na trhu podľa § 40 jednu alebo viaceré povinnosti. V každom jednotlivom rozhodnutí IT‑ og Telestyrelsen určí povahu a rozsah takých povinností.
               Povinnosti v zmysle prvého odseku môžu zahŕňať:

                        1°)

                        sieťový prístup…

                        2°)

                        nediskrimináciu…

                        3°)

                        transparentnosť…

                        4°)

                        oddelené vedenie účtovníctva…

                        5°)

                        kontrolu cien…

                        6°)

                        funkčné oddelenie…

                  V osobitných prípadoch môže IT‑ og Telestyrelsen so súhlasom Európskej komisie uložiť operátorovi s významným vplyvom na trhu iné povinnosti, než sú povinnosti uvedené v druhom odseku vyššie.
               …“

               17

               § 42 zákona č. 169/2011 je formulovaný takto:
               „Povinnosť prístupu znamená povinnosť operátora s významným vplyvom na trhu ponúkať skutočný alebo virtuálny sieťový prístup k určitým častiam prvkov jeho siete, jeho služieb a pridružených prostriedkov.
               V tejto súvislosti operátor môže byť povinný splniť primerané žiadosti o uzavretie alebo zmenu dohôd o sieťovom prístupe. Táto povinnosť môže zahŕňať:

                        1°)

                        poskytnutie prístupu k špecifikovaným sieťovým prvkom vrátane prístupu k neaktívnym sieťovým prvkom, uvoľneného prístupu k účastníckemu vedeniu, najmä aby sa umožnilo poskytovanie služieb predvýberu alebo výberu operátorov a ponuky na ďalší predaj účastníckej linky,

                  …
               Pri určovaní povinnosti sieťového prístupu IT‑ og Telestyrelsen vezme do úvahy najmä tieto skutočnosti:

                        1°)

                        technickú a ekonomickú životaschopnosť používania alebo inštalovania konkurenčných zariadení vzhľadom na mieru vývoja na trhu, berúc do úvahy povahu a typ daného sieťového prístupu a prepojenia,

                        2°)

                        uskutočniteľnosť poskytnutia navrhovaného sieťového prístupu vzhľadom na dostupnú kapacitu,

                        3°)

                        počiatočnú investíciu vlastníka zariadenia, berúc do úvahy všetky uskutočnené verejné investície a riziká spojené s touto investíciou,

                        4°)

                        potrebu dlhodobej ochrany hospodárskej súťaže, pričom sa osobitná pozornosť venuje ekonomicky efektívnej hospodárskej súťaži v oblasti infraštruktúry.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               18

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že TDC je operátor s významným vplyvom na trhu, konkrétne na veľkoobchodnom trhu so širokopásmovým pripojením prostredníctvom sietí medených káblov, káblovej televízie (koaxiálnych káblov) a optických káblov.

               19

               Po konštatovaní problémov hospodárskej súťaže na trhu IT‑ og Telestyrelsen rozhodnutím z 3. novembra 2010 podľa vtedy platného zákona z roku 2007 uložilo TDC viacero povinností, medzi iným povinnosť splniť primerané žiadosti o širokopásmový prístup prostredníctvom jej siete optických káblov. Táto povinnosť zahŕňala najmä inštaláciu osobitných prípojok na vzdialenosť maximálne 30 metrov na spojenie koncového užívateľa so sieťou optických káblov, ktorá je určená na poskytovanie vysokorýchlostného prístupu.

               20

               TDC napadla toto rozhodnutie pred Teleklagenævnet, ktorá rozhodnutím z 20. júna 2011 v podstate potvrdila napadnuté rozhodnutie. Teleklagenævnet zastávala názor, že povinnosť splniť primerané žiadosti o prístup je primeraná v tom zmysle, že je nevyhnutná, vhodná a dostatočná na zabezpečenie efektívnej hospodárskej súťaže. Navyše, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, zdôraznila, že v súlade s článkom 7 ods. 3 rámcovej smernice IT‑ og Telestyrelsen zaslalo návrh svojho rozhodnutia z 3. novembra 2010 Komisii, ktorá sa vo svojej konzultačnej odpovedi týkajúcej sa tohto návrhu nevyjadrila k napadnutým aspektom tejto povinnosti.

               21

               Dňa 12. augusta 2011 TDC podala žalobu proti rozhodnutiu Teleklagenævnet z 20. júna 2011 na Retten på Frederiksberg (Prvostupňový súd vo Frederiksbergu), ktorý ju vzhľadom na vzniknuté zásadné otázky postúpil Østre Landsret (Východný krajský súd).

               22

               Pred Østre Landsret TDC uvádzala, že povinnosť inštalovať osobitné prípojky k sieti optických káblov uložená zo strany IT‑ og Telestyrelsen predstavuje povinnosť vytvárať novú infraštruktúru, hoci podľa názoru TDC sa pojem „prístup“ podľa prístupovej smernice nevzťahuje na inštalovanie takej infraštruktúry. Dodáva, že táto povinnosť predstavuje značné finančné bremeno, takže nerešpektuje zásadu primeranosti stanovenú v článku 8 ods. 1 tej istej smernice.

               23

               Teleklagenævnet uvádza, že v Dánsku na predmetnom trhu, kde sa po prvé práve rozvíja sieť z optických káblov a po druhé na rozdiel od iných sietí (medených, koaxiálnych) táto sieť nie je pripojená bezprostredne ku koncovému užívateľovi, existujú problémy týkajúce sa hospodárskej súťaže. Podľa jej názoru povinnosť inštalovať osobitné prípojky nepredstavuje povinnosť vytvoriť novú infraštruktúru, ale technické prispôsobenie už existujúcej optickej siete. Domnieva sa, že podľa článkov 8 a 12 prístupovej smernice IT‑ og Telestyrelsen má právomoc uložiť operátorom s významným vplyvom na trhu povinnosť splniť primerané žiadosti iných operátorov o prepojenie, aj keď si to v určitých prípadoch môže vyžadovať úpravy siete v podobe obmedzených výkopových prác. Poznamenáva, že ak je takáto povinnosť uložená, posúdenie primeranosti zamýšľaných opatrení sa vykoná s prihliadnutím na význam počiatočných investícií vlastníka zariadenia.

               24

               V návrhu na začatie prejudiciálneho konania Østre Landsret uvádza, že predmetom konania vo veci samej je rozsah povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup k optickej sieti TDC. Konkrétnejšie, podľa uvedeného súdu kľúčovou otázkou, ktorá vzniká, je, či pri uplatnení zákona z roku 2007 a prístupovej smernice táto povinnosť môže mať za dôsledok, že na žiadosť konkurenčného telekomunikačného operátora musí TDC inštalovať osobitné prípojky spájajúce jej optickú sieť s koncovým užívateľom, čo si môže vyžadovať výkopové práce na vzdialenosť do 30 metrov.

               25

               Za týchto podmienok Østre Landsret rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa pojem ‚prístup‘ definovaný v článku 2 písm. a) [prístupovej] smernice vykladať v tom zmysle, že zahŕňa inštaláciu osobitných prípojok spájajúcich rozvádzač v prístupovej sieti s ukončovacou časťou v objekte koncového užívateľa? Závisí odpoveď na túto otázku od skutočnosti, že maximálna dĺžka takých osobitných prípojok nepresahuje 30 metrov?

                        2.

                        Vzťahuje sa formulácia ‚prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov‘ uvedená v článku 12 predmetnej smernice v spojení s [jej] článkami 2 a 8 na montáž osobitnej prípojky s maximálnou dĺžkou 30 metrov spájajúcej rozvádzač v prístupovej sieti s ukončovacou časťou v objekte koncového užívateľa?

                        3.

                        Ak prístupová povinnosť spočíva napríklad v povinnosti inštalácie osobitných prípojok spájajúcich rozvádzač v prístupovej sieti s ukončovacou časťou v objekte koncového užívateľa, je pre odpoveď na prvú a druhú otázku relevantné, že vlastník elektronickej komunikačnej siete musí vynaložiť investície, ktoré značne prekračujú obstarávacie náklady elektronickej komunikačnej siete, ku ktorej sa musí poskytnúť prístup?

                        4.

                        Je pre odpoveď na tretiu otázku relevantné, že vlastník môže získať späť náklady na inštaláciu osobitných prípojok prostredníctvom uloženej povinnosti cenovej regulácie?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               26

               Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 2 písm. a) a články 8 a 12 prístupovej smernice majú vykladať tak, že NRO je oprávnený uložiť telekomunikačnému operátorovi s významným vplyvom na konkrétnom trhu na základe povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov, ktorých je vlastníkom, povinnosť inštalovať na žiadosť konkurenčných operátorov osobitnú prípojku s dĺžkou nepresahujúcou 30 metrov spájajúcu rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa.

               27

               Na účel odpovede na tieto otázky treba pripomenúť právomoc, ktorú prístupová smernica udeľuje NRO, uložiť operátorom povinnosť splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov a následne vyložiť pojem „prístup a umožnenie používania špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov“ predtým, ako sa preskúmajú podmienky, ktoré musia byť splnené na to, aby takéto povinnosti bolo možné uložiť.

               28

               Na úvod, pokiaľ ide o právomoc NRO uložiť povinnosť splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov, treba pripomenúť, že podľa článku 8 ods. 2 prístupovej smernice, ak je operátor určený ako operátor s významným vplyvom na konkrétnom trhu na základe výsledku analýzy trhu vykonanej v súlade s článkom 16 rámcovej smernice, NRO sú oprávnené uložiť mu povinnosti stanovené v článkoch 9 až 13 prístupovej smernice.

               29

               Medzi týmito povinnosťami figurujú povinnosti uvedené v článku 12 ods. 1 prvom pododseku prístupovej smernice, podľa ktorých NRO môže v súlade s ustanoveniami článku 8 tej istej smernice uložiť operátorom povinnosti týkajúce sa splnenia primeraných žiadostí o prístup a používanie špecifických prvkov siete a príslušných zariadení, najmä v situáciách, keď NRO usúdi, že odmietnutie prístupu alebo neprimerané okolnosti a podmienky s podobným vplyvom by brzdili nástup udržateľného, konkurenčne orientovaného trhu na maloobchodnej úrovni alebo by neboli v záujme koncových užívateľov.

               30

               V dôsledku toho tento článok 12 v spojení s článkom 8 prístupovej smernice udeľuje NRO právomoc uložiť operátorom s významným vplyvom na konkrétnom trhu povinnosť splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov ich siete a príslušných zariadení.

               31

               V nadväznosti na to, pokiaľ ide o pojem „prístup k špecifickým prvkom siete a príslušným zariadeniam“ v zmysle článku 12 ods. 1 prístupovej smernice, treba poznamenať, že podľa článku 2 písm. a) tejto smernice pojem „prístup“ znamená sprístupnenie zariadení a/alebo služieb inému podniku za vymedzených podmienok, a to buď na výhradnom, alebo nevýhradnom základe, na účely poskytovania elektronických komunikačných služieb, a to aj keď sa používajú na poskytovanie služieb informačnej spoločnosti alebo služieb vysielania. Toto ustanovenie spresňuje, že „prístup“ zahŕňa najmä prístup k sieťovým prvkom a pridruženým prostriedkom, ktorý môže zahŕňať pripojenie zariadenia pevnými alebo inými prostriedkami, vrátane prístupu k účastníckemu vedeniu, ako aj zariadeniam a službám potrebným na poskytovanie služieb cez účastnícke vedenie, prístup k fyzickej infraštruktúre vrátane budov, káblovodov, stožiarov a prístup k pevným a mobilným sieťam, najmä k službám roamingu.

               32

               Zo znenia tohto ustanovenia teda vyplýva jednak, že pojem „prístup“ zahŕňa vykonanie úprav umožňujúcich sprístupnenie zariadení a/alebo služieb inému podniku na účely poskytovania elektronických komunikačných služieb, ako to uvádza generálny advokát v bodoch 17 a 18 svojich návrhov, a jednak, že zoznam foriem prístupu, ktoré sú tam uvedené, nie je vyčerpávajúci.

               33

               Článok 2 písm. a) prístupovej smernice však nespresňuje, či prístup v zmysle tohto ustanovenia môže zahŕňať osobitnú prípojku medzi rozvádzačom v prístupovej sieti a koncovým bodom siete u koncového používateľa, ktorá je potrebná na poskytnutie prístupu k existujúcej sieti.

               34

               Za týchto okolností na účely výkladu pojmu „prístup k špecifickým prvkom siete a príslušným zariadeniam“ v zmysle článku 12 ods. 1 prístupovej smernice treba preskúmať pojem „prístup“ uvedený v článku 2 písm. a) tejto smernice vzhľadom na jej štruktúru a ciele, ktoré sleduje.

               35

               Pokiaľ ide o štruktúru prístupovej smernice, postačuje poznamenať, že tá vo svojom článku 2 písm. b) definuje prepojenie ako fyzické a logické spojenie verejných komunikačných sietí používaných tým istým alebo iným podnikom s cieľom umožniť komunikáciu užívateľov jedného podniku s užívateľmi toho istého alebo iného podniku alebo na prístup k službám poskytovaným iným podnikom.

               36

               Článok 5 ods. 1 druhý pododsek písm. a) prístupovej smernice, ktorý sa týka právomoci a zodpovednosti NRO vzhľadom na prístup a prepojenie, uvádza, že NRO môžu v rozsahu potrebnom na zabezpečenie prepojenia koniec – koniec uložiť povinnosti podnikom, ktoré kontrolujú prístup ku koncovým užívateľom, v odôvodnených prípadoch vrátane povinnosti prepojiť ich siete, ak ešte nie sú prepojené.

               37

               Z týchto ustanovení vyplýva, že pojem „prístup“ v zmysle tejto smernice môže zahŕňať prispôsobenie existujúcej siete umožňujúce realizovať prepojenie medzi touto sieťou a koncovým užívateľom.

               38

               Pokiaľ ide o ciele prístupovej smernice, jej článok 1 ods. 1 uvádza, že jej cieľom je vytvorenie „regulačného rámca, v súlade s vnútornými trhovými princípmi, pre vzťahy medzi poskytovateľmi sietí a služieb, ktorých výsledkom bude udržateľná hospodárska súťaž, interoperabilita elektronických komunikačných služieb a prospech zákazníka“.

               39

               Článok 8 ods. 1 rámcovej smernice uvádza, že NRO pri vykonávaní svojich regulačných úloh uvedených v rámcovej smernici, ako aj v špecifických smerniciach, a teda najmä v prístupovej smernici, musia uskutočniť všetky zodpovedajúce opatrenia zamerané na dosiahnutie cieľov stanovených v tomto článku, ktoré spočívajú v podpore hospodárskej súťaže pri poskytovaní elektronických komunikačných sietí a služieb, podpore rozvoja vnútorného trhu a podpore záujmov občanov Únie.

               40

               Na dosiahnutie cieľov uvedených v článku 8 rámcovej smernice majú NRO v rámci právomocí a zodpovednosti, ktoré im udeľuje článok 5 ods. 1 prvý pododsek prístupovej smernice, zabezpečiť v súlade s ustanoveniami tejto smernice primeraný prístup a prepojenie a interoperabilitu služieb, pričom svoje povinnosti majú vykonávať spôsobom, ktorý podporuje efektívnosť, udržateľnú hospodársku súťaž, efektívne investície a inovácie a poskytuje maximálny prospech pre koncových užívateľov.

               41

               V súvislosti s týmto článkom 5 ods. 1 prístupovej smernice Súdny dvor rozhodol, že z jeho znenia vyplýva, že úlohou NRO je zabezpečiť primeraný prístup a prepojenie a interoperabilitu služieb prostriedkami, ktoré nie sú taxatívne vymenované (rozsudok TeliaSonera Finland, C‑192/08, EU:C:2009:696, bod 58).

               42

               Treba konštatovať, že povinnosť splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov, ktorú možno uložiť operátorom s významným vplyvom na trhu, nie sú definované taxatívne, ale majú ich stanoviť NRO v každom jednotlivom prípade vzhľadom na ciele uvedené v článku 8 rámcovej smernice.

               43

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že pojem „prístup k špecifickým prvkom siete a príslušným zariadeniam“ v zmysle článku 2 písm. a) a článku 12 ods. 1 prístupovej smernice môže zahŕňať inštalovanie osobitných prípojok spájajúcich rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového používateľa.

               44

               Pokiaľ ide nakoniec o podmienky umožňujúce NRO uložiť operátorovi s významným vplyvom na trhu povinnosť splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a príslušných zariadení treba poznamenať, že článok 8 ods. 4 prístupovej smernice uvádza, že povinnosti uložené zo strany NRO tomuto druhu operátorov majú vychádzať z povahy zisteného problému a byť primerané a oprávnené vzhľadom na ciele stanovené v článku 8 ods. 1 rámcovej smernice, pripomenuté v bode 39 tohto rozsudku.

               45

               Z toho vyplýva, že NRO môžu uložiť operátorovi s významným vplyvom na trhu na základe povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a príslušných zariadení povinnosť inštalovať na žiadosť konkurenčných operátorov osobitnú prípojku spájajúcu rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa, pokiaľ táto povinnosť vychádza z povahy zisteného problému a je primeraná a oprávnená vzhľadom na ciele stanovené v článku 8 ods. 1 rámcovej smernice.

               46

               V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa Teleklagenævnet si TDC z dôvodu osobitného spôsobu rozširovania jej optickej siete môže vybrať, kedy možno domácnosti pripojiť, čo jej udeľuje určitú konkurenčnú výhodu pri získavaní nových klientov na maloobchodnej úrovni, pretože noví klienti sú spoločnosti TDC zmluvne zaviazaní minimálne počas šesťmesačného obdobia. Účelom povinnosti TDC nainštalovať osobitné prípojky je teda zabezpečiť, aby konkurenční operátori mali rovnaké postavenie ako TDC a mohli používať jej sieť v oblastiach, kde je rozvinutá, vo vzťahu ku koncovým užívateľom, ktorí ešte nie sú pripojení. Inštalácia takýchto prípojok je nevyhnutnou podmienkou na to, aby konkurenční operátori TDC mohli získavať klientov s cieľom ponúkať im služby poskytované prostredníctvom optických káblov za podmienok spravodlivej hospodárskej súťaže s TDC.

               47

               Vzhľadom na tieto skutočnosti prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či povinnosť uložená TDC zo strany NRO inštalovať osobitné prípojky s dĺžkou nepresahujúcou 30 metrov spájajúce rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa vychádza z povahy zisteného problému a je primeraná a oprávnená vzhľadom na ciele stanovené v článku 8 ods. 1 rámcovej smernice.

               48

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvú a druhú otázku odpovedať, že článok 2 písm. a) a články 8 a 12 prístupovej smernice sa majú vykladať tak, že NRO je oprávnený uložiť telekomunikačnému operátorovi s významným vplyvom na konkrétnom trhu na základe povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov povinnosť inštalovať na žiadosť konkurenčných operátorov osobitnú prípojku s dĺžkou nepresahujúcou 30 metrov spájajúcu rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa, ak táto povinnosť vychádza z povahy zisteného problému a je primeraná a oprávnená vzhľadom na ciele stanovené v článku 8 ods. 1 rámcovej smernice, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.

         O tretej a štvrtej otázke

               49

               Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 8 a 12 prístupovej smernice v spojení s jej článkom 13 majú vykladať v tom zmysle, že ak NRO zamýšľa uložiť operátorovi, ktorý je vlastníkom telekomunikačnej siete, inštalovanie osobitných prípojok s cieľom spojiť koncového užívateľa s touto sieťou, musí zohľadniť počiatočnú investíciu vykonanú predmetným operátorom a existenciu kontroly cien umožňujúcej vrátenie nákladov inštalácie.

               50

               V tejto súvislosti treba poznamenať, že podľa článku 12 ods. 2 písm. a) až d) prístupovej smernice, ak NRO zvažujú uloženie povinností uvedených v odseku 1 tohto článku, a najmä ak posudzujú, či by uloženie takýchto povinností bolo primerané z hľadiska cieľov stanovených v článku 8 rámcovej smernice, zohľadňujú predovšetkým technickú a ekonomickú životaschopnosť používania alebo inštalovania konkurenčných zariadení vzhľadom na mieru vývoja na trhu, vrátane povahy a typu daného prepojenia a/alebo prístupu, uskutočniteľnosť poskytnutia navrhovaného prístupu vzhľadom na dostupnú kapacitu s cieľom posúdiť primeranosť povinností uložených operátorom s významným vplyvom na trhu, počiatočnú investíciu vykonanú vlastníkom zariadení, berúc do úvahy všetky uskutočnené verejné investície a riziká spojené s touto investíciou a potrebu dlhodobej ochrany hospodárskej súťaže, pričom sa osobitná pozornosť venuje ekonomicky efektívnej hospodárskej súťaži v oblasti infraštruktúry.

               51

               Pokiaľ ide o článok 13 ods. 1 prístupovej smernice, ten stanovuje, že NRO môže uložiť povinnosti týkajúce sa návratnosti nákladov a kontroly cien vo vzťahu k podnikom s významným vplyvom na konkrétnom trhu za poskytovanie špecifických typov prepojenia a/alebo prístupu, keď analýza trhu ukazuje, že dotknutý operátor by pri absencii účinnej hospodárskej súťaže mohol na škodu koncových užívateľov držať ceny na neprimerane vysokej úrovni alebo by mohol uplatňovať stláčanie marže. S cieľom podporovať investície operátora vrátane investícií do sietí novej generácie NRO zohľadňujú investície uskutočnené operátorom a umožňujú mu primeranú mieru návratnosti adekvátneho vloženého kapitálu, berúc do úvahy všetky riziká špecifické pre konkrétny nový sieťový investičný projekt.

               52

               Okrem toho článok 8 ods. 5 rámcovej smernice tiež spresňuje, že s cieľom presadzovať ciele spočívajúce v podpore hospodárskej súťaže, podpore rozvoja vnútorného trhu a podpore záujmov občanov Únie NRO uplatňujú objektívne, nediskriminačné a primerané regulačné zásady. Medzi týmito zásadami figuruje v bode d) tohto ustanovenia podpora efektívnych investícií do novej a zdokonaľovanej infraštruktúry a jej inovácie aj tým, že sa zabezpečí, aby sa vo všetkých prístupových povinnostiach náležite zohľadnilo riziko, ktoré znášajú investičné spoločnosti, a umožnili sa rôzne dohovory o spolupráci investorov a strán, ktoré sa snažia získať prístup, aby sa diverzifikovalo riziko investovania, pričom sa zabezpečí zachovanie konkurencieschopnosti na trhu a zásada nediskriminácie.

               53

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že ako to generálny advokát poznamenal v bodoch 37 a 38 svojich návrhov, NRO musia v rámci skúmania primeranosti zamýšľanej povinnosti vo vzťahu k cieľom uvedeným v článku 8 ods. 1 rámcovej smernice prihliadať medzi inými faktormi na počiatočnú investíciu vlastníka zariadenia a existenciu systému kontroly cien. Ak teda zamýšľajú uložiť mu, aby na základe povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a príslušných zariadení prispôsobil existujúcu sieť tak, aby umožňovala realizovať prepojenie medzi touto sieťou a koncovým užívateľom, musia zohľadniť náklady tohto prispôsobenia.

               54

               Zo súhrnu týchto úvah vyplýva, že na tretiu a štvrtú otázku treba odpovedať, že články 8 a 12 prístupovej smernice v spojení s jej článkom 13 sa majú vykladať v tom zmysle, že ak NRO zamýšľa uložiť telekomunikačnému operátorovi s významným vplyvom na konkrétnom trhu povinnosť inštalovať osobitné prípojky s cieľom spojiť koncového užívateľa s touto sieťou, musí zohľadniť počiatočnú investíciu vykonanú predmetným operátorom a existenciu kontroly cien umožňujúcej vrátenie nákladov inštalácie.

         O trovách

               55

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 2 písm. a) a články 8 a 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/19/ES zo 7. marca 2002 o prístupe a prepojení elektronických komunikačných sietí a pridružených prostriedkov (prístupová smernica), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/140/ES z 25. novembra 2009, sa majú vykladať tak, že národný regulačný orgán je oprávnený uložiť telekomunikačnému operátorovi s významným vplyvom na konkrétnom trhu na základe povinnosti splniť primerané žiadosti o prístup a používanie špecifických prvkov siete a pridružených prostriedkov povinnosť inštalovať na žiadosť konkurenčných operátorov osobitnú prípojku s dĺžkou nepresahujúcou 30 metrov spájajúcu rozvádzač v prístupovej sieti a koncový bod siete u koncového užívateľa, ak táto povinnosť vychádza z povahy zisteného problému a je primeraná a oprávnená vzhľadom na ciele stanovené v článku 8 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica), zmenenej a doplnenej smernicou 2009/140, čo prislúcha posúdiť vnútroštátnemu súdu.

                           2.

                           Články 8 a 12 smernice 2002/19, zmenenej a doplnenej smernicou 2009/140, v spojení s jej článkom 13 sa majú vykladať v tom zmysle, že ak národný regulačný orgán zamýšľa uložiť telekomunikačnému operátorovi s významným vplyvom na konkrétnom trhu povinnosť inštalovať osobitné prípojky s cieľom spojiť koncového užívateľa s touto sieťou, musí zohľadniť počiatočnú investíciu vykonanú predmetným operátorom a existenciu kontroly cien umožňujúcej vrátenie nákladov inštalácie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: dánčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. novembra 1986. # Jean Victor Becker proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník. # Vec 232/85.