title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 23. marca 2006.#Mülhens GmbH & Co. KG proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec C-206/04 P.

text:
      Vec C‑206/04 P
      Mülhens GmbH & Co. KG
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Pravdepodobnosť zámeny – Slovná ochranná známka ZIRH – Námietka majiteľa ochrannej známky Spoločenstva SIR“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      2.        Odvolanie – Dôvody – Nesprávne posúdenie skutkového stavu – Neprípustnosť – Preskúmanie Súdnym dvorom posúdenia skutkových
            okolností predložených Súdu prvého stupňa – Vylúčenie s výnimkou skreslenia
      (Článok 225 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 58 prvý odsek)
      1.        Pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva
         medzi dvoma označeniami, ktoré si nie sú podobné z vizuálneho a koncepčného hľadiska, ale sú si podobné v niektorých krajinách
         z auditívneho hľadiska, nemôže byť vylúčené, že samotná auditívna podobnosť ochranných známok by mohla spôsobiť pravdepodobnosť
         zámeny v zmysle uvedeného ustanovenia. Existencia takejto pravdepodobnosti však musí byť skonštatovaná v rámci celkového posúdenia,
         pokiaľ ide o koncepčnú, vizuálnu a auditívnu podobnosť predmetných označení. V tejto súvislosti je posúdenie prípadnej auditívnej
         podobnosti iba jedným z príslušných faktorov v rámci uvedeného celkového posúdenia, takže pravdepodobnosť zámeny nemusí existovať
         nevyhnutne vždy, keď sa preukáže iba samotná auditívna podobnosť medzi dvoma označeniami.

      Z uvedeného celkového posúdenia okrem toho vyplýva, že koncepčné a vizuálne rozdiely medzi dvoma označeniami môžu neutralizovať
         auditívnu podobnosť medzi nimi, ak aspoň jedno z týchto označení má z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti jasný a vymedzený
         význam, takže táto verejnosť je ho schopná okamžite zachytiť.

      (pozri body 19 – 22, 35)
      2.        Z článku 225 ods. 1 druhého pododseku ES a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora totiž vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje
         len na právne otázky. Súd prvého stupňa je preto výlučne príslušný na konštatovanie a posúdenie relevantného skutkového stavu,
         ako aj na posúdenie dôkazných prostriedkov. Posúdenie tohto skutkového stavu a dôkazných prostriedkov s výnimkou prípadu ich
         skreslenia teda nezakladá právnu otázku podliehajúcu ako takú preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolania.

      (pozri body 28, 41)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 23. marca 2006 (*)

      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Pravdepodobnosť zámeny – Slovná ochranná známka ZIRH – Námietka majiteľa ochrannej známky Spoločenstva SIR“
      Vo veci C‑206/04 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 6. mája 2004,
      Mülhens GmbH & Co. KG, so sídlom v Kolíne (Nemecko), v zastúpení: T. Schulte-Beckhausen a C. Musiol, Rechtsanwälte,

      odvolateľ,
      ďalší účastníci konania:
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: S. Laitinen a A. von Mühlendahl, splnomocnení zástupcovia,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      Zirh International Corp., so sídlom v NewYorku (Spojené štáty), v zastúpení: L. Kouker, Rechtsanwalt,

      vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues, M. Ilešič (spravodajca) a E. Levits,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. októbra 2005,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. novembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojím odvolaním Mülhens GmbH & Co. KG navrhuje zrušiť rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 3. marca 2004,
         Mülhens/ÚHVT – Zirh International (ZIRH) (T‑355/02, Zb. s. II‑791, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zamietol
         jeho žalobu o neplatnosť rozhodnutia druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory)
         (ÚHVT) z 1. októbra 2002 (vec R-247/2001-3), zamietajúceho námietku podanú odvolateľom proti prihláške slovného označenia
         „ZIRH“ (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

       Právny rámec
      2        Článok 8 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1;
         Mim. vyd. 17/001, s. 146) stanovuje:

      „Na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky, ochranná známka, o zápis ktorej sa žiada, nebude zapísaná:
      …
      b)      ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na
         ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť výmeny [zámeny – neoficiálny preklad] zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť výmeny [zámeny
         – neoficiálny preklad] zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou.“

      3        Článok 8 ods. 2 tohto nariadenia stanovuje:

      „Na účely odseku 1 sa pod pojmom ,skoršie ochranné známky‘ rozumie:
      a)      ochranné známky nasledujúcich druhov s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky
         spoločenstva, berúc do úvahy prípadne uplatnené právo prednosti vzhľadom na tieto ochranné známky:

      …
      i)      ochranné známky spoločenstva…
      …“
      4        Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 má v podstate identické znenie ako článok 4 ods. 1 písm. b) prvej smernice Rady
         89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40,
         1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92).

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      5        Zirh International Corp. (ďalej len „Zirh Corp.“) podal na ÚHVT 21. septembra 1999 prihlášku slovného označenia „ZIRH“ ako
         ochrannej známky Spoločenstva pre tovary a služby, ktoré patria do tried 3, 5 a 42 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom
         triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len „Niceská dohoda“).

      6        Dňa 24. mája 2000 odvolateľ podal na základe článku 42 nariadenia č. 40/94 námietku proti zápisu ochrannej známky pre všetky
         tovary a služby uvedené v prihláške. Táto námietka sa zakladala na existencii skoršej ochrannej známky Spoločenstva, a to
         zmiešaného označenia, slovného a obrazového, pozostávajúceho zo slovného prvku „SIR“ doplneného heraldickým obrazom, ktoré
         bolo zapísané pre tovary, ktoré patria do triedy 3 v zmysle Niceskej dohody, a zodpovedajú tomuto opisu: „Parfuméria, éterické
         oleje, kozmetické prípravky, vlasové vody, prípravky na čistenie zubov, mydlá“ (ďalej len „skoršia ochranná známka“).

      7        Táto námietka bola zamietnutá rozhodnutím námietkového oddelenia ÚHVT z 29. júna 2001, ktoré okrem iného dospelo k záveru,
         že hoci sú predmetné tovary a služby uvádzané na trh cez tie isté distribučné kanály alebo na tých istých predajných miestach,
         rozdiely medzi dvomi ochrannými známkami zjavne prevažujú nad auditívnou podobnosťou, ktorá môže existovať medzi týmito ochrannými
         známkami v niektorých z úradných jazykov Európskej únie, takže neexistuje pravdepodobnosť zámeny medzi uvedenými ochrannými
         známkami.

      8        Odvolateľ podal 10. júla 2001 odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na druhý odvolací senát ÚHVT, ktorý v spornom rozhodnutí
         zamietol toto odvolanie a potvrdil rozhodnutie námietkového oddelenia, ktorého odôvodnenie si osvojil.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      9        Odvolateľ návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 4. decembra 2002 podal žalobu proti spornému rozhodnutiu, v ktorej
         navrhoval zrušenie tohto rozhodnutia na základe jediného žalobného dôvodu, a to rozporu s definíciou pravdepodobnosti zámeny
         v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      10      Súd prvého stupňa najprv pripomenul v bodoch 33 až 43 napadnutého rozsudku príslušné ustanovenia a vhodnú judikatúru v oblasti
         pravdepodobnosti zámeny so skoršou ochrannou známkou.

      11      Súd prvého stupňa ďalej pristúpil k posúdeniu príslušných faktorov ako celku, pričom vzal do úvahy najmä rozlišujúce a prevládajúce
         prvky, a na základe toho dospel k záveru, že auditívna podobnosť existujúca medzi predmetnými ochrannými známkami je vo veľkej
         miere neutralizovaná. Súd prvého stupňa sa vyjadril takto:

      „44      Pokiaľ ide o vizuálne porovnanie kolidujúcich ochranných známok, je potrebné skonštatovať, po prvé, že hoci slovné prvky týchto
         dvoch ochranných známok majú spoločné druhé a tretie použité písmeno, teda písmená ,ir‘, obsahujú nezanedbateľné vizuálne
         rozdiely. Prvé písmená, čiže ,s‘ a ,z‘, sú totiž odlišné. Okrem toho uvedené slovné prvky sa skladajú z rôzneho počtu písmen,
         keďže v prihlasovanej ochrannej známke po písmenách ,ir‘ nasleduje písmeno ,h‘. Navyše, slovné označenie skoršej ochrannej
         známky je doplnené heraldickým obrazom, kým prihlasovaná ochranná známka sa skladá výlučne zo slovného označenia napísaného
         normálnym písmom. Pri vizuálnom posudzovaní predmetných označení ako celku preto existencia osobitných prvkov každého označenia
         spôsobuje, že celkový dojem každého označenia je odlišný.

      45      Pokiaľ ide o fonetickú podobnosť, ÚHVT nepopiera, že slovné prvky obsiahnuté v dvoch ochranných známkach obsahujú v niektorých
         úradných jazykoch Európskej únie podobnosti. Tak ako totiž správne uviedol ÚHVT v bode 26 svojho vyjadrenia k žalobe, v mnohých
         členských štátoch sa skoršia ochranná známka veľmi pravdepodobne bude vyslovovať po anglicky, pretože ,sir‘ je renomovaný
         anglický pojem, ktorý je zrejme známy aj neanglofónnej verejnosti. Hoci prihlasovaná ochranná známka sa môže v určitých jazykoch
         vysloviť rôznymi spôsobmi, je potrebné usúdiť, ako to pripúšťa ÚHVT, že predmetné ochranné známky sú aspoň v anglofónnych
         krajinách a v Španielsku foneticky podobné vzhľadom na to, že príslušné rozdiely medzi anglickou a španielskou výslovnosťou
         nie sú osobitne výrazné. Z fonetického hľadiska sa preto musia ochranné známky považovať za podobné v týchto krajinách.

      46      Pokiaľ ide o koncepčné porovnanie kolidujúcich označení, žalobca nepopiera posúdenie ÚHVT v tejto súvislosti. Tak ako totiž
         ÚHVT správne uvádza, neexistuje koncepčná podobnosť vzhľadom na to, že sa zdá byť pravdepodobné, že priemerný spotrebiteľ
         členských krajín pomyslí na anglické slovo ,sir‘ z dôvodu, že tento pojem je v Európe veľmi známy. Keďže pojem ,zirh‘ nemá
         zjavný význam v žiadnom z jedenástich úradných jazykov Európskej únie, široká verejnosť bude vnímať slovo ,zirh‘ ako neologizmus.
         Je preto potrebné skonštatovať, že z koncepčného hľadiska neexistuje podobnosť medzi dvoma ochrannými známkami.

      47      V dôsledku toho je potrebné skonštatovať, že neexistuje podobnosť medzi ochrannými známkami SIR a ZIRH ani z vizuálneho, ani
         z koncepčného hľadiska. Z fonetického hľadiska sú predmetné ochranné známky podobné v niektorých krajinách. V tejto súvislosti
         je potrebné poznamenať, že podľa judikatúry nemožno vylúčiť, že aj samotná fonetická podobnosť ochranných známok môže vytvárať
         pravdepodobnosť zámeny [rozsudok [Súdneho dvora z 22. júna 1999,] Lloyd Schuhfabrik Meyer, [C‑342/97, Zb. s. I‑3819], bod 28,
         a rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. januára 2003, Mystery Drinks/ÚHVT – Karlsberg Brauerei (MYSTERY), T‑99/01, Zb. s. II‑43,
         bod 42].

      48      Ako však už bolo uvedené vyššie v bodoch 39 a 42, je potrebné vykonať celkové posúdenie všetkých príslušných faktorov daného
         prípadu založené na celkovom dojme, ktorý predmetné ochranné známky vytvárajú, so zohľadnením najmä ich rozlišujúcich a prevládajúcich
         prvkov.

      49      Podľa judikatúry Súdu prvého stupňa totiž fonetické podobnosti môžu byť neutralizované koncepčnými rozdielmi, ktoré oddeľujú
         predmetné ochranné známky. Takáto neutralizácia si vyžaduje, aby aspoň jedna z ochranných známok mala z pohľadu príslušnej
         skupiny verejnosti jasný a vymedzený význam, takže táto verejnosť je ho schopná okamžite zachytiť (rozsudok [Súdu prvého stupňa
         zo 14. októbra 2003, Phillips-Van Heusen/ÚHVT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Zb. s. II‑4335], bod 54).

      50      V danom prípade je to tak, pokiaľ ide slovný prvok skoršej ochrannej známky SIR, ako sa aj uvádza v bode 46. Túto analýza
         nevyvracia skutočnosť, že toto slovné označenie neoznačuje žiadnu vlastnosť tovarov, pre ktoré bol vykonaný zápis tejto ochrannej
         známky. Táto skutočnosť totiž nebráni príslušnej skupine verejnosti, aby si hneď uvedomila význam tohto slovného prvku skoršej
         ochrannej známky. Na to, aby sa vo veľkej miere neutralizovali existujúce fonetické podobnosti medzi týmito ochrannými známkami,
         postačí, že jedna z predmetných ochranných známok má uvedený význam a druhá ochranná známka nemá takýto význam alebo má len
         úplne odlišný význam (pozri v tomto zmysle rozsudok BASS, [už citovaný], bod 54).

      51      V danom prípade je táto neutralizácia potvrdená skutočnosťou, že ochranné známky SIR a ZIRH obsahujú takisto vizuálne rozdiely.
         V tomto kontexte je potrebné uviesť, tak ako to ÚHVT vhodne poznamenal, že stupeň fonetickej podobnosti medzi dvoma ochrannými
         známkami má zníženú dôležitosť v prípade tovarov, ktoré sú uvádzané na trh takým spôsobom, že príslušná skupina verejnosti
         si zvyčajne pri nákupe všimne ochrannú známku, ktorá ich označuje takisto vizuálne (pozri v tomto zmysle rozsudok BASS, [už
         citovaný], bod 55).

      52      Na rozdiel od toho, čo uvádza žalobca, je to tak v prípade predmetných tovarov. Tvrdenia žalobcu, podľa ktorých sa predaj
         tovarov, na ktoré sa vzťahuje skoršia ochranná známka, nedeje výlučne na základe ich vizuálneho aspektu a podľa ktorých dôležitým
         kanálom uvádzania tovarov žalobcu na trh sú parfumérie, kaderníctva a salóny krásy, totiž nevyvracajú tento záver.

      53      V tejto súvislosti je dôležité poznamenať, že žalobca žiadnym spôsobom nepreukázal, že jeho tovary sú zvyčajne uvádzané na
         trh takým spôsobom, že verejnosť nemôže vizuálne vnímať ochrannú známku. Žalobca sa uspokojil s tvrdením, že existuje tradičný
         kanál uvádzania na trh prostredníctvom parfumérií, kaderníctiev a salónov krásy, takže tovar si spotrebiteľ nemôže vziať priamo,
         ale iba prostredníctvom predavača.

      54      Hoci by sa aj predpokladalo, že parfumérie, kaderníctva a salóny krásy by mohli predstavovať dôležité kanály uvádzania tovarov
         žalobcu na trh, je nesporné, že aj v týchto miestach sú tovary vo všeobecnosti prezentované v regáloch, takže je možné, aby
         ich spotrebitelia vizuálne posúdili. Hoci nie je vylúčené, že predmetné tovary by sa mohli predávať takisto na základe slovnej
         objednávky, nemožno túto možnosť považovať za zvyčajný spôsob uvádzania týchto tovarov na trh.“

      12      Súd prvého stupňa preto dospel v bode 55 napadnutého rozsudku k záveru, že stupeň podobnosti medzi predmetnými ochrannými
         známkami nie je dostatočne vysoký na to, aby bolo možné usúdiť, že príslušná skupina verejnosti sa môže domnievať, že predmetné
         tovary pochádzajú od jedného podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené, a preto zamietol odvolateľovu
         žalobu.

       Odvolanie
      13      Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok, ako aj sporné rozhodnutie a zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
         Na podporu svojho odvolania uvádza jediný dôvod zložený z dvoch častí, založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94. V každej z týchto častí sú uvedené dve rôzne výhrady.

      14      ÚHVT a Zirh Corp. navrhujú odvolanie zamietnuť a zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania.

       O prvej časti jediného odvolacieho dôvodu (pravdepodobnosť zámeny)
       Prvá výhrada
      –       Argumentácia účastníkov konania
      15      Odvolateľ uvádza, že čiastočná podobnosť a čiastočná zhodnosť medzi predmetnými tovarmi a službami na jednej strane a auditívna
         podobnosť medzi predmetnými ochrannými známkami na druhej strane vedú k záveru, že existuje pravdepodobnosť zámeny medzi týmito
         ochrannými známkami. Podľa odvolateľa, ktorý sa odvoláva v tejto súvislosti na bod 28 už citovaného rozsudku Lloyd Schuhfabrik
         Meyer, článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 znamená, že zjavná podobnosť v jednom zo zmyslových kritérií preukazuje
         existenciu pravdepodobnosti zámeny. V danom prípade táto pravdepodobnosť vyplýva z auditívnej podobnosti.

      16      ÚHVT nepopiera analýzu odvolateľa, pokiaľ ide o podobnosť ochranných známok. Uvádza však, že dosah už citovaného rozsudku
         Lloyd Schuhfabrik Meyer spočíva iba v pripustení možnosti, že auditívna podobnosť postačuje na preukázanie pravdepodobnosti
         zámeny.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      17      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa siedmeho odôvodnenia nariadenia č. 40/94 posúdenie pravdepodobnosti zámeny závisí
         od mnohých prvkov, medzi ktoré patrí najmä známosť ochrannej známky na trhu, asociácia, ktorú si s ňou možno vytvoriť vo vzťahu
         k používanému alebo zapísanému označeniu, stupeň podobnosti medzi ochrannou známkou a označením a medzi označenými tovarmi
         alebo službami.

      18      Existencia pravdepodobnosti zámeny z pohľadu verejnosti sa musí teda posudzovať celkovo, berúc do úvahy všetky príslušné prvky
         daného prípadu (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o smernicu 89/104, rozsudky z 11. novembra 1997, SABEL, C‑251/95, Zb. s. I‑6191,
         bod 22, a z 22. júna 2000, Marca Mode, C‑425/98, Zb. s. I‑4861, bod 40).

      19      Takéto celkové posúdenie, pokiaľ ide o vizuálnu, auditívnu alebo koncepčnú podobnosť predmetných ochranných známok, musí byť
         založené na celkovom dojme, akým tieto ochranné známky pôsobia, berúc do úvahy najmä ich rozlišujúce a prevládajúce prvky
         (pozri najmä, pokiaľ ide o smernicu 89/104, rozsudky SABEL, už citovaný, bod 23, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný, bod
         25).

      20      V tejto súvislosti Súd prvého stupňa po tom, ako posúdil celkový dojem, akým pôsobia dve predmetné označenia, v bode 47 napadnutého
         rozsudku skonštatoval, že tieto označenia si nie sú podobné z vizuálneho a koncepčného hľadiska, ale že na druhej strane uvedené
         označenia majú podobnosť z auditívneho hľadiska v niektorých krajinách, nevylučujúc, že samotná táto podobnosť by mohla spôsobiť
         pravdepodobnosť zámeny.

      21      Nemožno vylúčiť, že samotná auditívna podobnosť ochranných známok môže spôsobiť pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94 (pozri, pokiaľ ide o smernicu 89/104, rozsudok Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný, bod 28).
         Je však potrebné pripomenúť, že existencia takejto pravdepodobnosti musí byť skonštatovaná v rámci celkového posúdenia, pokiaľ
         ide o koncepčnú, vizuálnu a auditívnu podobnosť medzi predmetnými označeniami. V tejto súvislosti je posúdenie prípadnej auditívnej
         podobnosti iba jedným z príslušných faktorov v rámci uvedeného celkového posúdenia.

      22      Z bodu 28 už citovaného rozsudku Lloyd Schuhfabrik Meyer preto nemožno vyvodiť, že existuje pravdepodobnosť zámeny vždy, keď
         sa preukáže iba samotná auditívna podobnosť medzi dvoma označeniami.

      23      Súd prvého stupňa teda správne posúdil celkový dojem, akým pôsobia predmetné dve označenia, pokiaľ ide o ich prípadnú koncepčnú,
         vizuálnu a auditívnu podobnosť v rámci celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny.

      24      Z toho vyplýva, že prvá výhrada prvej časti jediného odvolacieho dôvodu musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

       Druhá výhrada
      –       Argumentácia účastníkov konania
      25      Podľa odvolateľa postačuje auditívna podobnosť na preukázanie existencie pravdepodobnosti zámeny, ak tovary označené predmetnými
         ochrannými známkami nie sú kupované výlučne na základe zrakového vnemu. Pokiaľ ide o predmetné tovary, spotrebitelia nemajú
         možnosť obslúžiť sa sami v mnohých obchodoch, kde musia o ne teda výslovne žiadať. Navyše, tieto tovary sú veľmi často kupované
         telefonicky. Podľa odvolateľa spotrebiteľ, ktorý má vo všetkých týchto prípadoch iba fonetický vnem ochrannej známky „SIR“,
         nepozná vizuálne vlastnosti tovarov označených touto ochrannou známkou.

      26      Podľa ÚHVT nie je auditívna podobnosť v danom prípade rozhodujúca, pretože predmetné tovary sú zvyčajne kupované na základe
         zrakového vnemu. ÚHVT sa totiž domnieva, že tieto tovary sú uvádzané na trh takým spôsobom, že príslušná skupina verejnosti
         pri nákupe vníma ochrannú známku tak, že uvedené tovary označuje vizuálnym spôsobom. Preto hoci je možné ústne odkázať na
         predmetné tovary, ÚHVT dospel k záveru, že distribučný kanál vyžadujúci ústnu žiadosť nie je typickou alebo priemerne sa vyskytujúcou
         situáciou pri nákupe týchto tovarov. V dôsledku toho usúdil, že v danom prípade neexistuje žiadna pravdepodobnosť zámeny v zmysle
         článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      27      Pokiaľ ide o druhú výhradu formulovanú odvolateľom týkajúcu sa vplyvu spôsobov uvádzania predmetných tovarov na trh, je potrebné
         skonštatovať, že odvolanie v skutočnosti navrhuje, aby Súdny dvor nahradil posúdenie skutkových okolností Súdom prvého stupňa
         svojím posúdením.

      28      Rozhodnutie Súdu prvého stupňa obsiahnuté v bodoch 52 až 54 napadnutého rozsudku, podľa ktorého predmetné tovary sú vo všeobecnosti
         uvádzané na trh spôsobom, ktorý umožňuje ich vizuálne skúmanie príslušnou skupinou verejnosti, predstavuje posúdenie skutkových
         okolností, ktorého preskúmanie nemôže Súdny dvor v rámci odvolania vykonať. Z článku 225 ods. 1 druhého pododseku ES a článku
         58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora totiž vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje len na právne otázky. Súd prvého stupňa je
         preto výlučne príslušný na konštatovanie a posúdenie relevantného skutkového stavu, ako aj na posúdenie dôkazných prostriedkov.
         Posúdenie tohto skutkového stavu a dôkazných prostriedkov s výnimkou prípadu ich skreslenia teda nezakladá právnu otázku podliehajúcu
         ako takú preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolania (pozri rozsudok z 15. septembra 2005, BioID/ÚHVT, C‑37/03 P, Zb. s. I-7975,
         bod 43 a tam citovanú judikatúru).

      29      Keďže odvolateľ nepoukázal na žiadne skreslenie skutkových okolností a dôkazných prostriedkov predložených Súdu prvého stupňa,
         je potrebné zamietnuť druhú výhradu prvej časti jediného odvolacieho dôvodu ako neprípustnú.

      30      Z týchto dôvodov je potrebné skonštatovať, že pokiaľ ide o prvú časť jediného odvolacieho dôvodu, Súd prvého stupňa sa nedopustil
         nesprávneho posúdenia dosahu článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      31      Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvá časť jediného odvolacieho dôvodu musí byť zamietnutá ako sčasti nedôvodná a sčasti neprípustná.

       O druhej časti jediného odvolacieho dôvodu (neutralizácia auditívnej podobnosti)
       Prvá výhrada
      –       Argumentácia účastníkov konania
      32      Odvolateľ uvádza, že východiskový bod odôvodnenia Súdu prvého stupňa tak, ako je vyjadrený v bodoch 48 a 49 napadnutého rozsudku,
         je mylný. Podľa odvolateľa totiž auditívna podobnosť nemôže byť neutralizovaná vizuálnymi a koncepčnými rozdielmi.

      33      ÚHVT uvádza, že ak Súdny dvor uznáva odôvodnenie Súdu prvého stupňa v rozsudku Phillips-Van Heusen/ÚHVT – Pash Textilvertrieb
         und Einzelhandel (BASS) (už citovaný, bod 54), podľa ktorého sú koncepčné a vizuálne rozdiely oddeľujúce dve ochranné známky
         takej povahy, že neutralizujú auditívne podobnosti, ak aspoň jedna z týchto ochranných známok má z pohľadu príslušnej skupiny
         verejnosti jasný a vymedzený význam, takže táto verejnosť je ho schopná okamžite zachytiť, mal by ho použiť v tejto veci.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      34      Tak ako už bolo pripomenuté v bode 19 tohto rozsudku, celkové posúdenie, pokiaľ ide o vizuálnu, auditívnu alebo koncepčnú
         podobnosť predmetných ochranných známok, musí byť založené na celkovom dojme, akým tieto ochranné známky pôsobia, berúc do
         úvahy najmä ich rozlišujúce a prevládajúce prvky.

      35      Z uvedeného celkového posúdenia vyplýva, že koncepčné a vizuálne rozdiely medzi dvoma označeniami môžu neutralizovať auditívnu
         podobnosť medzi nimi, ak aspoň jedno z týchto označení má z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti jasný a vymedzený význam,
         takže táto verejnosť je ho schopná okamžite zachytiť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. januára 2006, Ruiz-Picasso a i./ÚHVT,
         C‑361/04 P, Zb. s. I-643, bod 20).

      36      Súd prvého stupňa preto po tom, ako správne uviedol v bodoch 48 a 49 napadnutého rozsudku, že celkové posúdenie zahŕňa takisto
         posúdenie rozlišujúcich a prevládajúcich prvkov predmetných označení a že auditívnu podobnosť možno neutralizovať koncepčnými
         rozdielmi medzi uvedenými označeniami, mohol bez toho, aby nesprávne posúdil dosah článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94,
         rozhodnúť, že stupeň podobnosti medzi predmetnými označeniami nie je dostatočne vysoký na to, aby bolo možné usúdiť, že príslušná
         skupina verejnosti sa môže domnievať, že predmetné tovary pochádzajú od jedného podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré
         sú ekonomicky prepojené.

      37      Z toho vyplýva, že prvá výhrada druhej časti jediného odvolacieho dôvodu musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

       Druhá výhrada
      –       Argumentácia účastníkov konania
      38      Odvolateľ uvádza, že podstatný význam ochrannej známky „SIR“ je jasný iba v prípade, že táto ochranná známka sa vysloví po
         anglicky. Jej výslovnosť v každom inom úradnom jazyku Európskej únie nemá žiadny zmysel a predstavuje čisto fantazijné označenie.
         Preto podľa odvolateľa Súd prvého stupňa nemohol usúdiť, že v danom prípade má jedna z predmetných ochranných známok jasný
         a vymedzený význam, aby rozhodol, že auditívna podobnosť je neutralizovaná koncepčnými a vizuálnymi rozdielmi oddeľujúcimi
         tieto ochranné známky. Súd prvého stupňa sa preto dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 8 ods. 1 písm. b)
         nariadenia č. 40/94.

      39      ÚHVT uvádza, že obrazová ochranná známka „SIR“ má jasný a vymedzený význam v zmysle rozsudku Súdu prvého stupňa, Phillips-Van
         Heusen/ÚHVT – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS) (už citovaný, bod 54). Preto sa Súd prvého stupňa nedopustil nesprávneho
         právneho posúdenia pri výklade článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      40      Pokiaľ ide o druhú výhradu voči posúdeniu koncepčných a vizuálnych rozdielov predmetných označení formulovanú odvolateľom,
         je potrebné skonštatovať, že odvolanie v skutočnosti navrhuje, aby Súdny dvor nahradil posúdenie skutkových okolností Súdom
         prvého stupňa svojím posúdením.

      41      V tejto súvislosti stačí uviesť, že rozhodnutie Súdu prvého stupňa obsiahnuté v bodoch 50 a 51 napadnutého rozsudku, podľa
         ktorého koncepčné a vizuálne rozdiely medzi predmetnými označeniami neutralizujú ich auditívnu podobnosť, predstavuje posúdenie
         skutkových okolností, ktorého preskúmanie nemôže Súdny dvor v rámci odvolania vykonať. Z článku 225 ods. 1 druhého pododseku
         ES a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora totiž vyplýva, že odvolanie sa obmedzuje len na právne otázky. Súd prvého
         stupňa je preto výlučne príslušný na konštatovanie a posúdenie relevantného skutkového stavu, ako aj na posúdenie dôkazných
         prostriedkov. Posúdenie tohto skutkového stavu a dôkazných prostriedkov s výnimkou prípadu ich skreslenia teda nezakladá právnu
         otázku podliehajúcu ako takú preskúmaniu Súdnym dvorom v rámci odvolania (pozri rozsudok BioID/ÚHVT, už citovaný, bod 43 a tam
         citovanú judikatúru).

      42      Keďže odvolateľ nepoukázal na žiadne skreslenie skutkových okolností a dôkazných prostriedkov predložených Súdu prvého stupňa,
         je potrebné odmietnuť druhú výhradu druhej časti jediného odvolacieho dôvodu ako neprípustnú.

      43      Z týchto dôvodov je potrebné skonštatovať, že pokiaľ ide o druhú časť jediného odvolacieho dôvodu, Súd prvého stupňa sa nedopustil
         nesprávneho posúdenia dosahu článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      44      Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhá časť jediného odvolacieho dôvodu musí byť zamietnutá ako sčasti nedôvodná a sčasti neprípustná.

      45      Keďže žiadna z častí jediného dôvodu uvedeného odvolateľom na podporu jeho odvolania nie je dôvodná, odvolanie je potrebné
         zamietnuť.

       O trovách
      46      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 uvedeného rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže ÚHVT a Zirh Corp. navrhli zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a odvolateľ nemal úspech vo svojom dôvode, je
         opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Mülhens GmbH & Co. KG je povinný nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. novembra 2014.#Mario Vital Pérez proti Ayuntamiento de Oviedo.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo nº 4 de Oviedo.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Charta základných práv Európskej únie – Článok 21 – Smernica 2000/78/ES – Článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 – Diskriminácia na základe veku – Vnútroštátne ustanovenie – Podmienka prijatia príslušníkov miestnej polície do zamestnania – Určenie vekovej hranice maximálne 30 rokov – Odôvodnenia.#Vec C‑416/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 13. novembra 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálna politika — Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní — Charta základných práv Európskej únie — Článok 21 — Smernica 2000/78/ES — Článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 — Diskriminácia na základe veku — Vnútroštátne ustanovenie — Podmienka prijatia príslušníkov miestnej polície do zamestnania — Určenie vekovej hranice maximálne 30 rokov — Odôvodnenia“
      Vo veci C‑416/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo (Španielsko) zo 16. júla 2013 a doručený Súdnemu dvoru 23. júla 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Mario Vital Pérez

      proti

         Ayuntamiento de Oviedo,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu druhej komory, sudcovia J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev a J. L. da Cruz Vilaça (spravodajca),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               M. Vital Pérez, v zastúpení: M. Noval Pato a I. Fernández‑Jardón Fernández, abogados,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: M. J. García‑Valdecasas Dorrego a L. Banciella Rodríguez‑Miñon, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a R. Coesme, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Lozano Palacios a D. Martin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. júla 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 ods. 2, článku 4 ods. 1 a článku 6 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES L 303, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79), ako aj článku 21 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi M. Vital Pérezom a Ayuntamiento de Oviedo (mesto Oviedo, ďalej len „Ayuntamiento“) vo veci rozhodnutia tohto Ayuntamiento schváliť oznámenie o vyhlásení výberového konania, ktoré vyžaduje, aby uchádzači o pracovné miesta príslušníkov miestnej polície neboli starší ako 30 rokov.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 18, 23 a 25 smernice 2000/78 stanovujú:

                        „(18)

                        Táto smernica nevyžaduje, aby najmä ozbrojené sily a polícia, väzenská stráž alebo záchranné služby robili nábor alebo zamestnávali osoby, ktoré nemajú požadované schopnosti na výkon všetkých úloh, ktoré od nich možno vyžadovať s ohľadom na oprávnený cieľ zachovania operačnej pripravenosti takýchto služieb.

                  …

                        (23)

                        Za veľmi obmedzených okolností možno odôvodniť rozdielne zaobchádzanie, keď charakteristika súvisiaca s… vekom… je základnou a rozhodujúcou požiadavkou povolania a keď je cieľ oprávnený a požiadavka primeraná…

                  …

                        (25)

                        Zákaz diskriminácie z dôvodu veku je dôležitou súčasťou napĺňania cieľov stanovených v zásadách zamestnanosti a pri podpore rozmanitosti pracovných síl. Avšak rozdielne zaobchádzanie v súvislosti s vekom možno za určitých okolností odôvodniť, a preto si vyžaduje osobitné predpisy, ktoré môžu byť v závislosti od situácie v členských štátoch rôzne. Bezpodmienečne preto treba rozlišovať medzi rozdielnym zaobchádzaním, ktoré je odôvodnené najmä oprávnenými cieľmi v oblasti politiky zamestnanosti, trhu práce a odbornej prípravy a diskrimináciou, ktorá sa musí zakázať.“

               4

               Podľa článku 1 smernice 2000/78 je jej účelom ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch uplatňovanie zásady rovnosti zaobchádzania.

               5

               Článok 2 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.
               2.   Na účely odseku 1:

                        a)

                        o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;

                  …“

               6

               Článok 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78 spresňuje:
               „V rámci právomocí delegovaných na spoločenstvo sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:

                        a)

                        podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatnej zárobkovej činnosti alebo povolaniu, vrátane kritérií výberu a podmienok náboru, bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie, vrátane postupu v zamestnaní“.

               7

               Článok 4 ods. 1 tej istej smernice uvádza:
               „Bez ohľadu na článok 2 ods. 1 a 2 môžu členské štáty stanoviť, že rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1, nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých dotknutých pracovných činnosti alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí skutočnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná.“

               8

               Článok 6 smernice 2000/78 stanovuje:
               „1.   Bez ohľadu na článok 2 ods. 2 členské štáty môžu stanoviť, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou, ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, vrátane zákonnej politiky zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.
               Takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu okrem iného zahrňovať:
               …

                        c)

                        stanovenie hornej vekovej hranice uchádzačov, ktorá vyplýva z osobitných požiadaviek odbornej prípravy pre obsadzované miesto alebo z nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku.

                  …“

         Španielske právo

               9

               V Španielsku každá zo 17 autonómnych oblastí prijala zákony alebo iné právne predpisy týkajúce sa štatútu miestnej polície, ktoré sa líšia, pokiaľ ide o maximálny vek na prístup k tomuto povolaniu. Zatiaľ čo niektoré zákony stanovujú vek 30 rokov alebo viac, iné vôbec neupravujú vekovú hranicu.

               10

               Článok 18 ods. 6 zákona autonómnej oblasti Astúrske kniežatstvo č. 2/2007 o koordinácii miestnych polícií (Ley 2/2007 de Coordinación de las Policías Locales de la Comunidad Autonóma del Principado de Asturias) z 23. marca 2007 (BOE č. 169 zo 16. júla 2007) takto spresňuje úlohy príslušníkov miestnej polície:
               „Pomoc občanom, ochrana osôb a majetku, zatýkanie a zadržiavanie páchateľov trestných činov, preventívne hliadky, riadenie dopravy a ďalšie úlohy, ktoré im pridelia ich nadriadení.“

               11

               Článok 32 písm. b) tohto zákona ako všeobecnú podmienku prijatia do zboru miestnej polície najmä stanovuje:
               „…

                        b)

                        mať aspoň 18 rokov a nebyť starší ako 30 rokov.“

               12

               Zákon č. 2/2007 bol prijatý na základe právomoci, ktorú španielska Ústava priznáva autonómnym oblastiam v rámci organického zákona č. 2/1986 o bezpečnostných silách a zboroch (Ley Orgánica 2/1986 de Fuerzas y Cuerpos de Seguridad) z 13. marca 1986 (BOE č. 63 zo 14. marca 1986).

               13

               Článok 11 ods. 1 organického zákona č. 2/1986 stanovuje pre bezpečnostné sily a zbory štátu tieto úlohy:
               „Úlohou bezpečnostných síl a zložiek štátu je chrániť slobodný výkon práv a slobôd a zabezpečiť bezpečnosť občanov plnením týchto úloh:

                        a)

                        dbať na dodržiavanie zákonov a všeobecne záväzných právnych predpisov výkonom príkazov, ktoré dostanú od nadriadených v rámci ich príslušných právomocí;

                        b)

                        pomáhať osobám a chrániť ich a zabezpečiť ochranu a dohľad nad majetkom, ktorý je ohrozený bez ohľadu na príčinu tohto ohrozenia;

                        c)

                        strážiť a ochraňovať verejné zariadenia a budovy, ktoré si to vyžadujú;

                        d)

                        zabezpečiť ochranu a bezpečnosť významných osôb;

                        e)

                        zachovávať a prípadne znovu obnovovať poriadok a verejnú bezpečnosť;

                        g)

                        vyšetrovať trestné činy a odhaľovať a stíhať ich páchateľov, zaistiť nástroje, predmety a dôkazy trestných činov a dať ich k dispozícii sudcovi alebo príslušnému súdu a vypracovať relevantné technické správy a posudky;

                        f)

                        predchádzať trestným činom;

                        h)

                        zhromažďovať, prijímať a analyzovať všetky informácie, ktoré by mohli mať význam pre poriadok a verejnú bezpečnosť, a študovať, plánovať a vykonávať metódy a techniky prevencie trestnej činnosti;

                        i)

                        spolupracovať so službami civilnej ochrany v prípade vážneho nebezpečenstva, katastrofy alebo verejnej kalamity v súlade s podmienkami stanovenými v právnej úprave o civilnej ochrane.“

               14

               Článok 53 ods. 1 organického zákona č. 2/1986, ktorý upravuje úlohy stanovené pre zbory miestnej polície, znie:
               „Zbory miestnej polície vykonávajú tieto úlohy:

                        a)

                        chránia orgány a miestne orgány a zabezpečujú dohľad alebo stráženie ich budov a zariadení;

                        b)

                        riadia cestnú premávku v centre miest a zabezpečujú signalizáciu v súlade s pravidlami cestnej premávky;

                        c)

                        vyhotovujú protokoly o dopravných nehodách, ku ktorým došlo v centre miest;

                        d)

                        plnia úlohy správnej polície, pokiaľ ide o nariadenia, vyhlášky a iné mestské právne predpisy, ktoré patria do ich právomoci;

                        e)

                        zúčastňujú sa na úlohách justičnej polície…;

                        f)

                        poskytujú pomoc v prípade nehôd, katastrofy alebo verejnej kalamity tým, že sa v súlade s právnymi predpismi zúčastňujú na vypracovaní plánov civilnej ochrany;

                        g)

                        vedú preventívne akcie a všemožne sa snažia zabrániť spáchaniu trestných činov…;

                        h)

                        vykonávajú dohľad nad verenými priestormi a na požiadanie spolupracujú s bezpečnostnými silami a zložkami štátu a s políciou autonómnych oblastí pri ochrane manifestácií a pri zachovávaní poriadku pri veľkých zhromaždeniach;

                        i)

                        na požiadanie spolupracujú pri riešení súkromných konfliktov.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               15

               Dňa 8. apríla 2013 podal pán Vital Pérez na vnútroštátny súd žalobu proti rozhodnutiu Ayuntamiento zo 7. marca 2013, ktorým sa schválili osobitné požiadavky a podmienky oznámenia o vyhlásení výberového konania na pätnásť voľných pracovných miest príslušníkov miestnej polície.

               16

               Pán Vital Pérez spochybňuje zákonnosť bodu 3.2 tohto oznámenia, ktorý vyžaduje, aby uchádzači nemali viac ako 30 rokov. Podľa žalobcu vo veci samej táto požiadavka porušuje jeho základné právo na prístup k verejným funkciám za rovných podmienok upravené v španielskej Ústave a v smernici 2000/78.

               17

               Pán Vital Pérez žiada zrušenie uvedeného bodu 3.2 z dôvodu, že obsahuje podmienku, ktorá nie je ani dôvodná, ani opodstatnená, pretože primeraná fyzická kondícia na výkon úloh je zaručená previerkami fyzickej zdatnosti požadovanými v oznámení o vyhlásení výberového konania. Uvádza totiž, že v súlade s bodom 3.5 tohto oznámenia musia uchádzači „disponovať fyzickými a psychickými predpokladmi potrebnými na vykonávanie danej funkcie a na zloženie previerok fyzickej zdatnosti“ špecifikovaných v oznámení o vyhlásení výberového konania dotknutom vo veci samej.

               18

               Pán Vital Pérez uvádza, že jednotlivé dekréty alebo zákony autonómnych oblastí buď nestanovujú žiadnu vekovú hranicu (Andalúzia, Aragónsko, Baleárske ostrovy, Kastílsko‑La Mancha, Katalánsko, Kanárske ostrovy alebo Extremadura) alebo ju stanovujú na 35 rokov (Baskicko) alebo na 36 rokov (Galícia a Valencia).

               19

               Ayuntamiento tvrdí, že stanovením takejto vekovej podmienky iba uplatnilo zákon č. 2/2007. Okrem toho vychádzalo z článku 6 smernice 2000/78 na účely odôvodnenia tohto opatrenia a v každom prípade Súdny dvor už rozhodol v prospech uvedenej podmienky v rozsudku Wolf (C‑229/08, EU:C:2010:3).

               20

               Vnútroštátny súd, ktorý poukazuje na to, že Tribunal Supremo vo svojich rozsudkoch z 21. marca a 17. októbra 2011 zrušil právne ustanovenie, ktoré upravovalo vylúčenie uchádzačov, ktorí majú viac ako 30 rokov, zo všeobecného výberového konania na obsadenie pracovných miest inšpektorov národného policajného zboru, sa domnieva, že veková podmienka dotknutá vo veci samej nemusí spĺňať kritérium proporcionality. Tento súd totiž uvádza, že existujú menej reštriktívne metódy, než je stanovenie hornej vekovej hranice, ktoré umožňujú dosiahnuť stanovený cieľ, a to, že u príslušníkov miestnej polície sa vyžaduje osobitná fyzická kondícia pri výkone ich povolania. Práve uskutočnenie náročných fyzických previerok tak predstavuje osobitnú podmienku oznámenia o vyhlásení výberového konania.

               21

               Tento súd sa tiež domnieva, že podmienky fyzickej spôsobilosti vyžadované na prijatie príslušníkov miestnej polície nemožno porovnávať s „mimoriadne náročnými fyzickými schopnosťami“ vyžadovanými v prípade hasičov z dôvodu odlišnej povahy ich úloh, takže rozsudok Wolf (EU:C:2010:3) sa nemôže priamo uplatniť na predmetnú vec.

               22

               Za týchto podmienok Juzgado de lo Contencioso‑Administrativo no 4 de Oviedo (Správny súd č. 4 v Oviede) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bránia článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78… a článok 21 ods. 1 [Charty], ktoré zakazujú akúkoľvek diskrimináciu na základe veku, takému ustanoveniu v súvislosti s výberovým konaním na miestnej úrovni, ktorým sa výslovne uplatňuje regionálny zákon členského štátu týkajúci sa hornej vekovej hranice 30 rokov na obsadenie pozície príslušníka miestnej polície?“

         O prejudiciálnej otázke

         Úvodná pripomienka

               23

               V rámci tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na výklad tak článku 21, Charty ako aj ustanovení smernice 2000/78.

               24

               Treba pripomenúť, že Súdny dvor uznal existenciu zásady zákazu diskriminácie na základe veku, ktorú treba považovať za všeobecnú zásadu práva Únie, pričom v oblasti zamestnania a povolania bola spresnená v smernici 2000/78 (rozsudky Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 21, ako aj Prigge a i., C‑447/09, EU:C:2011:573, bod 38).

               25

               Z toho vyplýva, že ak je na Súdny dvor položená prejudiciálna otázka, ktorej predmetom je výklad všeobecnej zásady nediskriminácie na základe veku, ako je upravená v článku 21 Charty, ako aj výklad ustanovení smernice 2000/78 v rámci sporu medzi jednotlivcom a orgánom verejnej moci, tento súd skúma otázku iba vzhľadom na túto smernicu (pozri v tomto zmysle rozsudok Tyrolean Airways Tiroler Luftfahrt, C‑132/11, EU:C:2012:329, body 21 až 23).

         O prejudiciálnej otázke

               26

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78 majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje maximálny vek na prijatie príslušníkov miestnej polície do zamestnania na 30 rokov.

               27

               S cieľom odpovedať na položenú otázku treba skúmať, či taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice 2000/78, a v prípade, že áno, či obsahuje rozdielne zaobchádzanie na základe veku, ktoré by mohlo byť z hľadiska uvedenej smernice prípadne považované za odôvodnené.

               28

               Predovšetkým treba zdôrazniť, že tak z názvu a preambuly, ako aj z obsahu a účelu smernice 2000/78 vyplýva, že má stanoviť všeobecný rámec, aby bola každému zaistená rovnosť zaobchádzania „v zamestnaní a povolaní“ tým, že sa mu ponúkne účinná ochrana proti diskriminácii z niektorého z dôvodov uvedených v jej článku 1, medzi ktoré patrí aj vek (rozsudky Hütter, C‑88/08, EU:C:2009:381, bod 33, ako aj Georgiev, C‑250/09 a C‑268/09, EU:C:2010:699, bod 26).

               29

               Pokiaľ ide konkrétnejšie o uplatnenie tejto smernice v kontexte veci samej, treba konštatovať, že z článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice vyplýva, že sa vzťahuje na všetky osoby tak vo verejnom, ako i v súkromnom sektore, vrátane verejných orgánov najmä vo vzťahu k podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatnej zárobkovej činnosti alebo povolaniu, vrátane kritérií výberu a podmienok náboru, bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie.

               30

               Článok 32 písm. b) zákona č. 2/2007 sa stanovením, že osoby staršie ako 30 rokov nemôžu byť prijaté do zboru miestnej polície, dotýka podmienok prístupu týchto pracovníkov k zamestnaniu. Právnu úpravu takejto povahy preto treba považovať za právnu úpravu zavádzajúcu pravidlá týkajúce sa prístupu k zamestnaniu vo verejnom sektore v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice 2000/78.

               31

               Z toho vyplýva, že táto smernica sa uplatňuje na situáciu, ako je tá, ktorá viedla k sporu prejednávanému vnútroštátnym súdom.

               32

               Pokiaľ ide o otázku, či právna úprava dotknutá vo veci samej zavádza rozdielne zaobchádzanie na základe veku, treba pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 smernice 2000/78 „sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1“ tejto smernice. Jej článok 2 ods. 2 písm. a) spresňuje, že na účely odseku 1 o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 tej istej smernice zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza s inou osobou.

               33

               V predmetnej veci má článok 32 písm. b) zákona č. 2/2007 za následok, že sa s niektorými osobami zaobchádza nepriaznivejšie, ako sa v porovnateľnej situácii zaobchádza s inými osobami iba z dôvodu, že prekročili vek 30 rokov. Právna úprava tejto povahy zjavne zavádza rozdielne zaobchádzanie priamo založené na veku v zmysle ustanovení článku 1 v spojení s článkom 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/78.

               34

               Ďalej treba preskúmať, či takéto rozdielne zaobchádzanie môže byť odôvodnené vzhľadom na článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 smernice 2000/78.

               35

               Pokiaľ ide v prvom rade o článok 4 ods. 1 smernice 2000/78, treba uviesť, že podľa samotného znenia tohto ustanovenia „rozdiel v zaobchádzaní, ktorý je založený na charakteristike súvisiacej s niektorým z dôvodov podľa článku 1 [tejto smernice], nie je diskrimináciou, keď pre povahu určitých pracovných činností alebo kontext, v ktorom sa vykonávajú, táto charakteristika tvorí skutočnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie, pod podmienkou, že cieľ je oprávnený a požiadavka je primeraná“.

               36

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že základnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie nepredstavuje dôvod, na ktorom sa zakladá rozdiel v zaobchádzaní, ale charakteristika súvisiaca s týmto dôvodom (pozri rozsudky Wolf, EU:C:2010:3, bod 35, ako aj Prigge a i., EU:C:2011:573, bod 66).

               37

               Podľa ustálenej judikatúry je pritom osobitná fyzická spôsobilosť charakteristikou, ktorá sa spája s vekom (rozsudky Wolf, EU:C:2010:3, bod 41, ako aj Prigge a i., EU:C:2011:573, bod 67).

               38

               V predmetnej veci z článku 18 ods. 6 zákona č. 2/2007 vyplýva, že úlohy príslušníkov miestnej polície zahŕňajú najmä pomoc občanom, ochranu osôb a majetku, zatýkanie a zadržiavanie páchateľov trestných činov, preventívne hliadky a riadenie dopravy.

               39

               Hoci je pravda, že niektoré z týchto úloh, ako napríklad pomoc občanom alebo riadenie dopravy, zjavne nevyžadujú náročnú fyzickú námahu, nič to nemení na skutočnosti, že úlohy súvisiace s ochranou osôb a majetku, zatýkaním a zadržiavaním páchateľov trestných činov, ako aj preventívne hliadky môžu vyžadovať využitie fyzickej sily.

               40

               Povaha týchto posledných uvedených úloh zahŕňa osobitnú fyzickú spôsobilosť, keďže fyzické nedostatky pri výkone týchto úloh môžu mať významné následky nielen pre samotných príslušníkov polície a pre tretie osoby, ale aj pre zachovanie verejného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok Prigge a i., EU:C:2011:573, bod 67).

               41

               Z toho vyplýva, že disponovanie osobitnými fyzickými schopnosťami možno považovať za „skutočnú a rozhodujúcu požiadavku“ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78 na výkon zamestnania príslušníka miestnej polície.

               42

               Pokiaľ ide o cieľ sledovaný právnou úpravou dotknutou vo veci samej, španielska vláda uviedla, že zákon č. 2/2007 tým, že stanovil vekovú hranicu 30 rokov pre prístup do zboru miestnej polície, má za cieľ zaručiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie tohto policajného zboru zabezpečením, že novoprijatí príslušníci budú spôsobilí vykonávať ťažšie úlohy z hľadiska fyzickej spôsobilosti počas relatívne dlhého obdobia ich kariéry.

               43

               V tejto súvislosti treba uviesť, že odôvodnenie 18 smernice 2000/78 spresňuje, že táto smernica nevyžaduje, aby polícia robila nábor alebo zamestnávala osoby, ktoré nemajú požadované schopnosti na výkon všetkých úloh, ktoré od nich možno vyžadovať s ohľadom na oprávnený cieľ zachovania operačnej pripravenosti takýchto služieb.

               44

               Zdá sa teda, že snaha zabezpečiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie služieb polície tvorí oprávnený cieľ v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 2000/78 (pozri v tomto zmysle rozsudok Wolf, EU:C:2010:3, bod 39).

               45

               Treba však skúmať, či stanovením takejto vekovej hranice vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej zaviedla primeranú požiadavku, to znamená, či táto hranica je vhodná na dosiahnutie sledovaného cieľa a či nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné.

               46

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa odôvodnenia 23 smernice 2000/78 rozdiel v zaobchádzaní možno odôvodniť za „veľmi obmedzených okolností“, keď charakteristika súvisiaca najmä s vekom tvorí skutočnú a rozhodujúcu požiadavku na zamestnanie.

               47

               Okrem toho v rozsahu, v akom umožňuje odchýliť sa od zásady nediskriminácie, treba článok 4 ods. 1 uvedenej smernice vykladať doslovne (rozsudok Prigge a i., EU:C:2011:573, bod 72).

               48

               V tejto súvislosti treba overiť, či vzhľadom na to, čo sa uviedlo v bodoch 39 až 41 tohto rozsudku, sa osobitné fyzické schopnosti vyžadované na výkon úloh príslušníka miestnej polície nevyhnutne spájajú s určitou vekovou skupinou a nemožno sa s nimi stretnúť u osôb, ktoré prekročili určitú vekovú hranicu.

               49

               Na účely tohto overenia treba zohľadniť nasledujúce skutočnosti.

               50

               Po prvé z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že existuje zjavný rozdiel medzi zákonmi autonómnych oblastí týkajúcimi sa príslušníkov miestnej polície, pokiaľ ide o určenie hornej vekovej hranice na prístup k tomuto povolaniu. Niektoré zákony ju totiž stanovujú na 30 rokov alebo viac (35 rokov, 36 rokov alebo 40 rokov), zatiaľ čo iné autonómne oblasti neupravili nijakú vekovú hranicu.

               51

               Po druhé španielska vláda vo svojej odpovedi na písomnú otázku Súdneho dvora potvrdila, že podmienka týkajúca sa hornej vekovej hranice 30 rokov na prístup k funkcii príslušníka národnej polície – ktorej úlohy určené v článku 11 zákona č. 2/1986 sú podobné úlohám miestnej polície – bola zrušená.

               52

               Po tretie treba uviesť, že v rozsudku Wolf (EU:C:2010:3, bod 44) Súdny dvor dospel k záveru o primeranosti opatrenia spočívajúceho v stanovení hornej vekovej hranice na prijatie do strednej technickej služby hasičov na 30 rokov, keďže takáto hranica sa ukázala ako nevyhnutná na zabezpečenie operačnej pripravenosti a riadneho fungovania dotknutej služby.

               53

               Súdny dvor však k tomuto záveru dospel až po konštatovaní na základe jemu predložených vedeckých údajov, že niektoré úlohy zverené členom strednej technickej služby hasičov, akými sú boj proti požiarom, si vyžadovali „mimoriadne vysokú“ fyzickú spôsobilosť a že len veľmi málo zamestnancov starších ako 45 rokov bolo fyzicky spôsobilých na výkon takejto činnosti. Podľa Súdneho dvora prijatie do zamestnania v pokročilom veku by malo za následok, že veľké množstvo zamestnancov by nemohlo byť zaradené na úlohy z fyzického hľadiska najnamáhavejšie. Takéto prijatie do zamestnania rovnako nedovoľuje, aby boli takto prijatí zamestnanci zaradení na tieto úlohy na dostatočne dlhú dobu. Nakoniec riadna organizácia zboru hasičov z povolania si pre strednú technickú službu vyžaduje koreláciu medzi fyzicky namáhavými miestami nevhodnými pre starších zamestnancov a menej fyzicky namáhavými miestami vhodnými pre týchto zamestnancov (rozsudok Wolf, EU:C:2010:3, body 41 a 43).

               54

               Podľa zistení vnútroštátneho súdu vzhľadom na úlohy príslušníkov miestnej polície, ako sú opísané v bode 38 tohto rozsudku, schopnosti, ktorými musia disponovať títo príslušníci, aby boli spôsobilí splniť niektoré z týchto úloh, nie sú vždy porovnateľné s „mimoriadne vysokými“ fyzickými spôsobilosťami systematicky vyžadovanými od hasičov najmä v prípade boja proti požiarom.

               55

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že ako sa uviedlo v bode 17 tohto rozsudku, bod 3.5 oznámenia o vyhlásení výberového konania na pracovné miesta príslušníkov miestnej polície Ayuntamiento stanovuje, že uchádzači musia disponovať „fyzickými a psychickými predpokladmi potrebnými na vykonávanie danej funkcie a na zloženie previerok fyzickej zdatnosti“ špecifikovaných v tomto oznámení. Ide o náročné a vylučujúce previerky fyzickej zdatnosti, ktoré podľa vnútroštátneho súdu umožňujú dosiahnuť cieľ, že u príslušníkov miestnej polície sa vyžaduje osobitná fyzická kondícia pri výkone ich povolania, menej donucujúcim spôsobom, ako je určenie hornej vekovej hranice.

               56

               Okrem toho nijaká okolnosť vyplývajúca zo spisu predloženého Súdnemu dvoru ani z písomných pripomienok, ktoré mu boli predložené, neumožňuje tvrdiť, že cieľ zabezpečiť operačnú pripravenosť a riadne fungovanie zboru príslušníkov miestnej polície si vyžaduje zachovať určité usporiadanie vekovej štruktúry v rámci tohto zboru, podľa ktorej by sa do zamestnania prijímali výlučne zamestnanci, ktorí neprekročili vek 30 rokov.

               57

               Z týchto úvah vyplýva, že stanovením takejto vekovej hranice upravil zákon č. 2/2007 neprimeranú požiadavku.

               58

               V dôsledku toho sa má článok 4 ods. 1 smernice 2000/78 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ako je dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje maximálny vek na prijatie príslušníkov miestnej polície do zamestnania na 30 rokov.

               59

               Pokiaľ ide v druhom rade o článok 6 ods. 1 smernice 2000/78, treba uviesť, že toto ustanovenie stanovuje, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou, ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, spojeným najmä s politikou zamestnanosti, trhom práce a odbornou prípravou, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné. Druhý pododsek písm. c) toho istého odseku, na ktorý vnútroštátny súd výslovne odkazuje vo svojej otázke, stanovuje, že takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu zahŕňať „stanovenie hornej vekovej hranice uchádzačov, ktorá vyplýva z osobitných požiadaviek odbornej prípravy pre obsadzované miesto alebo z nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku“.

               60

               Treba preto preskúmať, či podmienka týkajúca sa hornej vekovej hranice 30 rokov na prístup k funkcii príslušníka miestnej polície, ako vyplýva z článku 32 písm. b) zákona č. 2/2007, je odôvodnená oprávneným cieľom v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2000/78 a či prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.

               61

               Vo veci samej zákon č. 2/2007 neobsahuje nijaký odkaz na ciele, ktoré sleduje vo svojom článku 32 písm. b).

               62

               Ako však už Súdny dvor rozhodol, z článku 6 ods. 1 smernice 2000/78 nemožno vyvodiť, že skutočnosť, že dotknuté právne predpisy nespresňujú sledovaný cieľ, automaticky vylučuje, že by tieto právne predpisy mohli byť na základe tohto ustanovenia odôvodnené. Pokiaľ však takéto spresnenie chýba, je dôležité, aby iné okolnosti vychádzajúce zo všeobecného kontextu dotknutého opatrenia umožňovali identifikáciu cieľa, ktorý je v jeho pozadí, na účely súdneho preskúmania tak jeho oprávnenosti, ako aj primeranosti a nevyhnutnosti prostriedkov použitých na dosiahnutie tohto cieľa (rozsudky Palacios de la Villa, C‑411/05, EU:C:2007:604, body 56 a 57, ako aj Komisia/Maďarsko, C‑286/12, EU:C:2012:687, bod 58).

               63

               V tejto súvislosti treba najskôr uviesť, že hoci španielska vláda poukázala na vyrovnanú vekovú štruktúru ako na cieľ dotknutého opatrenia, zo skutočností nachádzajúcich sa v spise predloženom Súdnemu dvoru nevyplýva, že toto opatrenie má za cieľ podporiť prijímanie nových zamestnancov. Nemožno ho teda považovať za spôsobilé podporiť ciele politiky zamestnanosti v zmysle článku 6 ods. 1 smernice 2000/78.

               64

               Z úvah formulovaných vnútroštátnym súdom, ktorý je jediný príslušný vykladať uplatniteľnú vnútroštátnu právnu úpravu, však vzhľadom na prípadné uplatnenie článku 6 ods. 1 smernice 2000/78 vo veci samej vyplýva, že podmienka vekovej hranice upravená zákonom č. 2/2007 je založená na požiadavke odbornej prípravy vyžadovanej pre obsadzované miesto a na nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku alebo preradením na inú pracovnú činnosť.

               65

               V rozsahu, v akom sa tieto ciele nachádzajú v článku 6 ods. 1 druhom pododseku písm. c) smernice 2000/78, sú spôsobilé odôvodniť „objektívne a primerane“„v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov“, ako to stanovuje tento článok 6 ods. 1, rozdiel v zaobchádzaní na základe veku.

               66

               Ešte treba overiť, či sú prostriedky použité na realizáciu týchto cieľov primerané a nevyhnutné.

               67

               V tomto ohľade treba zdôrazniť, že členské štáty disponujú širokou mierou voľnej úvahy pri výbere opatrení spôsobilých dosiahnuť ciele, ktoré sledujú v oblasti sociálnej politiky a zamestnanosti. Táto miera voľnej úvahy však nemôže zbaviť podstaty vykonanie zásady zákazu diskriminácie na základe veku (rozsudky Age Concern England, C‑388/07, EU:C:2009:128, bod 51, a Ingeniørforeningen i Danmark, C‑499/08, EU:C:2010:600, bod 33).

               68

               Pokiaľ ide v prvom rade o cieľ týkajúci sa odbornej prípravy vyžadovanej pre obsadzované miesto príslušníka miestnej polície, z bodu 7 oznámenia o vyhlásení výberového konania schváleného Ayuntamiento vyplýva, že uchádzači, ktorí vo výberovom konaní uspeli, musia pred nástupom do služby absolvovať obdobie „selektívnej prípravy“, ktorého dĺžku určuje regionálne školiace stredisko miestnych policajných zborov alebo Ayuntamiento.

               69

               Článok 36 zákona č. 2/2007, jediné ustanovenie tohto zákona, ktorého predmetom je príprava príslušníkov miestnej polície, iba stanovuje, že škola pre verejnú bezpečnosť Astúrskeho kniežatstva „zabezpečuje prípravu…, povyšovanie a špecializáciu“ členov zborov miestnej polície bez toho, aby nejako spresňovalo podrobnosti o dotknutom vzdelávaní.

               70

               Nijaká okolnosť predložená Súdnemu dvoru tak neumožňuje dospieť k záveru, že veková hranica na prijatie do zamestnania je primeraná a nevyhnutná vzhľadom na cieľ zabezpečiť prípravu dotknutých príslušníkov.

               71

               Pokiaľ ide v druhom rade o cieľ zabezpečiť primeranú dobu zamestnania pred odchodom do dôchodku, treba najskôr uviesť, že na základe informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom je vek odchodu príslušníkov miestnej polície do dôchodku stanovený na 65 rokov. Aj keď vnútroštátny súd odkazuje tiež na preradenie na inú pracovnú činnosť vo veku 58 rokov, ide o možnosť ponúknutú príslušníkom miestnej polície na ich žiadosť, ktorá nemá vplyv na vek odchodu do dôchodku.

               72

               Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ako je tá dotknutá vo veci samej, stanovujúca maximálny vek prijatia do zamestnania pre príslušníkov miestnej polície na 30 rokov, nemôže byť považovaná za nevyhnutnú s cieľom zabezpečiť pre týchto príslušníkov primeranú dobu zamestnania pred odchodom do dôchodku v zmysle článku 6 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78. Skutočnosť, že „normálny“ vek odchodu do dôchodku vyplývajúci zo všeobecného systému sociálneho zabezpečenia je stanovený na 67 rokov, je v tejto súvislosti irelevantná.

               73

               Preto rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z ustanovenia, akým je článok 32 písm. b) zákona č. 2/2007, nemožno odôvodniť v zmysle článku 6 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78.

               74

               Za týchto podmienok treba odpovedať na položenú otázku tak, že článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 písm. c) smernice 2000/78 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje maximálny vek na prijatie príslušníkov miestnej polície do zamestnania na 30 rokov.

         O trovách

               75

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                     Článok 2 ods. 2, článok 4 ods. 1 a článok 6 ods. 1 písm. c) smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje maximálny vek na prijatie príslušníkov miestnej polície do zamestnania na 30 rokov.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: španielčina.