title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 17. októbra 2013.#Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE) a i. proti Ypourgos Anaptyxis a Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Symvoulio tis Epikrateias.#Smernica 2002/92/ES – Sprostredkovanie poistenia – Vylúčenie činností vykonávaných poisťovňou alebo zamestnancom konajúcim na jej zodpovednosť – Možnosť uvedeného zamestnanca príležitostne vykonávať činnosti sprostredkovania poistenia – Odborné požiadavky.#Vec C‑555/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 17. októbra 2013 (
            *1
         )
      „Smernica 2002/92/ES — Sprostredkovanie poistenia — Vylúčenie činností vykonávaných poisťovňou alebo zamestnancom konajúcim na jej zodpovednosť — Možnosť uvedeného zamestnanca príležitostne vykonávať činnosti sprostredkovania poistenia — Odborné požiadavky“
      Vo veci C‑555/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias (Grécko) z 29. augusta 2011 a doručený Súdnemu dvoru 3. novembra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE),

         Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis (SPATE),

         Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon (PSAS),

         Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon (SEMA),

         Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon (PSSAS)

      proti

         Ypourgos Anaptyxis,

         Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič (spravodajca), sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. júna 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE), Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis (SPATE), Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon (PSAS), Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon (SEMA) a Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon (PSSAS), v zastúpení: A. K. Sinis, dikigoros,

               —

               Ypourgos Anaptyxis, v zastúpení: N. Amiralis, splnomocnený zástupca,

               —

               Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados, v zastúpení: C. Theodorou a C. Synodinos, dikigoroi,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: M. Germani, F. Dedousi, G. Karipsiades a N. Amiralis, splnomocnení zástupcovia,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a L. Van den Broeck, splnomocnené zástupkyne,

               —

               cyperská vláda, v zastúpení: N. Kyriakou, splnomocnený zástupca,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: I. Zervas, K.‑Ph. Wojcik a N. Yerrell, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. septembra 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bodu 3 druhého odseku smernice 2002/92/ES Európskeho parlamentu a Rady z 9. decembra 2002 o sprostredkovaní poistenia (Ú. v. ES L 9, 2003, s. 3; Mim. vyd. 06/004, s. 330).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi viacerými profesijnými združeniami v oblasti sprostredkúvania poistenia, konkrétne Enosi Epangelmation Asfaliston Ellados (EEAE) (Grécky zväz poisťovateľov), Syllogos Asfalistikon Praktoron N. Attikis (SPATE) (Asociácia poisťovacích agentov regiónu Attiki), Panellinios Syllogos Asfalistikon Symvoulon (PSAS) (Panhelénska asociácia poisťovacích poradcov), Syndesmos Ellinon Mesiton Asfaliseon (SEMA) (Helénsky zväz sprostredkovateľov poistenia) a Panellinios Syndesmos Syntoniston Asfalistikon Symvoulon (PSSAS) (Panhelénsky zväz koordinátorov poisťovacích poradcov) (ďalej spolu len „EEAE a i.“), a Ypourgos Anaptyxis (minister rozvoja) a Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados (Federácia gréckych poisťovacích asociácií) vo veci žaloby o čiastočnú neplatnosť vyhlášky štátneho tajomníka ministerstva rozvoja K3‑8010 z 8. augusta 2007, ktorá určuje podmienky osvedčovania praxe, schopností a všeobecných, obchodných a odborných znalostí sprostredkovateľov poistenia.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 6 až 9 smernice 2002/92 znejú takto:

                        „(6)

                        sprostredkovatelia poistenia a zaistenia by mali mať možnosť využívať slobodu usadiť sa a slobodu poskytovať služby, ktoré sú zakotvené v zmluve;

                        (7)

                        neschopnosť sprostredkovateľov poistenia voľne pôsobiť v rámci celého spoločenstva bráni riadnemu fungovaniu jednotného trhu s poistením;

                        (8)

                        koordinácia vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa odborných požiadaviek na osoby, ktoré začínajú vykonávať a vykonávajú činnosť sprostredkovania poistenia, a ich zápisu môže preto prispieť jednak k dobudovaniu jednotného trhu finančných služieb a jednak k zlepšeniu ochrany spotrebiteľov v tejto oblasti;

                        (9)

                        rôzne kategórie osôb alebo inštitúcií, ako sú agenti, makléri a prevádzkovatelia ‚bancassurance‘, môžu distribuovať poistné produkty. Rovnosť zaobchádzania medzi prevádzkovateľmi a ochrana spotrebiteľa si vyžadujú, aby sa na všetky tieto osoby alebo inštitúcie vzťahovala táto smernica“.

               4

               Článok 1 ods. 1 smernice 2002/92 stanovuje:
               „Táto smernica stanovuje pravidlá pre začatie a vykonávanie činností sprostredkovania poistenia a zaistenia fyzickými a právnickými osobami, ktoré sú usadené v niektorom členskom štáte, alebo ktoré sa tam chcú usadiť.“

               5

               Podľa článku 2 bodov 3 a 5 smernice 2002/92:
               „Na účely tejto smernice:
               …

                        3.

                        ‚sprostredkovaním poistenia‘ sú činnosti spočívajúce v ponúkaní, navrhovaní alebo vykonávaní iných prípravných prác vedúcich k uzavretiu zmlúv o poistení alebo v uzatváraní takýchto zmlúv alebo v spolupôsobení pri správe a plnení takýchto zmlúv, najmä v prípade poistnej udalosti.

                  Tieto činnosti sa nepovažujú za sprostredkovanie poistenia, ak ich vykonáva poisťovňa alebo zamestnanec poisťovne, ktorý koná na zodpovednosť poisťovne.
               …

                        5.

                        ‚sprostredkovateľom poistenia‘ je každá fyzická alebo právnická osoba, ktorá za odmenu začína vykonávať alebo vykonáva činnosť sprostredkovania poistenia“.

               6

               Článok 4 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
               „Sprostredkovatelia poistenia a zaistenia musia disponovať vhodnými znalosťami a schopnosťami stanovenými členským štátom pôvodu sprostredkovateľa.
               Členský štát pôvodu môže upraviť požadované podmienky, pokiaľ ide o znalosti a schopnosti v súlade s činnosťou sprostredkovania poistenia a zaistenia a distribuovaných produktov, najmä ak sprostredkovanie poistenia nie je hlavnou odbornou činnosťou sprostredkovateľa. V takýchto prípadoch môže tento sprostredkovateľ vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia, len ak sprostredkovateľ poistenia, ktorý spĺňa podmienky tohto článku, alebo poisťovňa preberie plnú zodpovednosť za jeho konanie.
               …
               Členské štáty nemusia uplatňovať podmienky uvedené v prvom pododseku tohto odseku na všetky fyzické osoby pracujúce v podniku, ktoré vykonávajú činnosť sprostredkovania poistenia alebo zaistenia. Členské štáty zabezpečia, aby primeraný počet osôb v rámci riadiacich orgánov takých podnikov zodpovedných za sprostredkovanie vo vzťahu k poisťovacím produktom a všetky ostatné osoby priamo zainteresované na sprostredkovaní poistenia alebo zaistenia preukázali znalosti a schopnosti potrebné pre vykonávanie svojich povinností.“

               7

               Článok 12 uvedenej smernice vymenúva informácie, ktoré sprostredkovateľ poistenia pred uzavretím každej prvej poistnej zmluvy a v prípade potreby pri zmene, doplnení alebo predĺžení tejto zmluvy poskytne zákazníkovi, ako je jeho totožnosť a adresa, register, do ktorého bol zapísaný, a spôsob overenia jeho zápisu, ako aj či má v danej poisťovni priamu alebo nepriamu účasť väčšiu ako 10 % hlasovacích práv alebo základného imania.

         Grécke právo

      Prezidentský dekrét č. 190/2006

               8

               Ustanovenia smernice 2002/92 boli do gréckeho práva prebraté prezidentským dekrétom č. 190/2006, ktorý vo svojom článku 2 ods. 3 prvom a druhom pododseku stanovuje:
               „‚Sprostredkovaním poistenia‘ je akákoľvek činnosť spočívajúca v ponúkaní, navrhovaní alebo vo vykonávaní prípravných prác vedúcich k uzavretiu zmlúv o poistení, v uzatváraní takýchto zmlúv alebo v spolupôsobení pri správe a plnení takýchto zmlúv, najmä v prípade poistnej udalosti.
               Tieto činnosti sa nepovažujú za sprostredkovanie poistenia, ak ich vykonáva poisťovňa alebo zamestnanec poisťovne, ktorý je k nej viazaný pracovnou zmluvou a koná na zodpovednosť poisťovne…“

               9

               Článok 4 prezidentského dekrétu č. 190/2006 uvádza doklady, ktoré musí predložiť záujemca na účely zápisu do osobitného registra ako sprostredkovateľ poistenia alebo zaistenia. Odsek 1 bod A písm. e) tohto článku stanovuje, že na účely tohto zápisu sa musia predložiť aj „doklady preukazujúce, že [dotknutá osoba] má všeobecné obchodné alebo odborné znalosti“.

         Zákon č. 3557/2007

               10

               Prezidentský dekrét č. 190/2006 bol zmenený a doplnený zákonom č. 3557/2007.

               11

               Článok 15 ods. 2 zákona č. 3557/2007 doplnil po druhom pododseku článku 2 ods. 3 prezidentského dekrétu č. 190/2006 nový pododsek s nasledujúcim znením:
               „Výnimočne môže [zamestnanec] poisťovne v zmysle predchádzajúceho pododseku vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia bez toho, aby sa na neho vzťahovali ustanovenia tohto dekrétu, pokiaľ súhrn jeho hrubých ročných príjmov pochádzajúcich z týchto činností neprekročí sumu 5000 (päťtisíc) eur“.

               12

               Článok 11 ods. 3 písm. b) zákona č. 3557/2007 v súvislosti s dokladmi uvedenými v článku 4 prezidentského dekrétu č. 190/2006 stanovuje:
               „Vyhláškou ministra rozvoja, vydanou do 30 dní odo dňa uverejnenia tohto zákona, sa spresnia doklady, ktoré preukazujú všeobecné obchodné alebo odborné znalosti uchádzačov o postavenie sprostredkovateľa poistenia alebo zaistenia, zmluvne viazaných sprostredkovateľov poistenia alebo zaistenia, [zamestnancov] poisťovní, [zamestnancov] podnikov sprostredkujúcich poistenie alebo zaistenie, ako aj prípady, keď majú tieto osoby povinnosť ďalej sa vzdelávať.“

         Vyhláška K3-8010 z 8. augusta 2007

               13

               Vyhláška K3-8010 z 8. augusta 2007 bola prijatá na základe článku 11 ods. 3 písm. b) zákona č. 3557/2007.

               14

               Paragraf XI uvedenej vyhlášky stanovuje:
               „[Zamestnanec] poisťovne môže vykonávať činnosti sprostredkovania poistenia bez toho, aby sa naňho vzťahovala povinnosť zápisu do príslušnej obchodnej komory, ak jeho hrubé ročné príjmy pochádzajúce z týchto činností v podobe provízie neprekročia súhrnne sumu 5000 (päťtisíc) eur.
               Ak jeho hrubé ročné príjmy pochádzajúce z týchto činností uvedenú sumu prekročia, [zamestnanec] sa musí zapísať do príslušnej obchodnej komory podľa podmienok platných pre zápis do zvolenej kategórie sprostredkovania poistenia.
               Postavenie [zamestnanca] poisťovne je nezlučiteľné s postavením poisťovacieho poradcu.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               15

               EEAE a i. sú profesijné združenia, ktorých cieľom je ochrana profesijných a finančných záujmov ich členov, ktorí vykonávajú činnosť v oblasti sprostredkovania poistenia ako slobodné povolanie a nie ako zamestnanci podnikov. Dňa 29. októbra 2007 podali EEAE a i. na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, žalobu o čiastočnú neplatnosť vyhlášky K3-8010 z 8. augusta 2007. Svojou žalobou sa najmä domáhali, že § XI tejto vyhlášky nie je v súlade s ustanoveniami smernice 2002/92, keďže za určitých podmienok povoľuje zamestnancom poisťovne vykonávať činnosti sprostredkovania poistenia bez toho, aby mali kvalifikáciu vyžadovanú článkom 4 ods. 1 uvedenej smernice.

               16

               Tento súd má výhrady k dôvodnosti žaloby smerujúcej k zrušeniu § XI vyhlášky K3‑8010 z 8. augusta 2007. Podľa tohto súdu totiž platí, že pokiaľ grécky zákonný rámec vykladaný v súlade so smernicou 2002/92 umožňuje zaručiť, aby zamestnanec poisťovne, ktorý príležitostne vykonáva činnosti sprostredkovania, konal pri týchto činnostiach vždy na zodpovednosť a pod dohľadom podniku, ktorý mu zabezpečuje aj nevyhnutné vzdelávanie, treba požiadavky obsiahnuté v ustanoveniach uvedenej smernice považovať za splnené bez ohľadu na vzťah, ktorý existuje medzi dotknutým zamestnancom a jeho podnikom pri výkone tejto činnosti.

               17

               Vzhľadom na to, že s týmto názorom zrejme nesúhlasí žiadny iný senát uvedeného vnútroštátneho súdu, Symvoulio tis Epikrateias rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok [2 bod] 3 druhý odsek smernice 2002/92… vykladať v tom zmysle, že umožňuje zamestnancovi poisťovne, ktorý nemá kvalifikáciu vyžadovanú v článku 4 ods. 1 [tejto] smernice, príležitostne a nie ako súčasť svojho hlavného zamestnania vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia aj vtedy, keď nekoná v rámci vzťahu podriadenosti, ktorý ho spája s touto poisťovňou, pričom treba spresniť, že táto poisťovňa v každom prípade dohliada na jeho konanie, alebo sa treba domnievať, že [uvedená] smernica takúto činnosť umožňuje len vtedy, ak sa vykonáva v rámci vzťahu podriadenosti?“

         O prejudiciálnej otázke

               18

               Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia článku 2 bodu 3 druhého odseku v spojení s článkom 4 ods. 1 smernice 2002/92 majú vykladať v tom zmysle, že umožňujú zamestnancovi poisťovne, ktorý nemá kvalifikáciu vyžadovanú podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice, príležitostne a nie ako súčasť svojho hlavného zamestnania vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia, keď nekoná v rámci vzťahu podriadenosti, ktorý ho spája s touto poisťovňou, ale táto poisťovňa v každom prípade dohliada na jeho konanie.

               19

               EEAE a i., ako aj belgická a rakúska vláda sa domnievajú, že článok 2 bod 3 druhý odsek smernice 2002/92 sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnanec poisťovne, ktorý nemá kvalifikáciu stanovenú v článku 4 ods. 1 tejto smernice, nemôže príležitostne vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia. Omospondia Asfalistikon Syllogon Ellados, ako aj grécka a cyperská vláda naproti tomu tvrdia, že takýto zamestnanec môže takéto činnosti vykonávať. Európska komisia tvrdí, že uvedený článok 2 bod 3 druhý odsek pokrýva činnosti vykonávané zamestnancom poisťovne, ktorý koná na zodpovednosť poisťovne, nezávisle od druhu zmluvy, ktorá ho s touto poisťovňou spája.

               20

               Najprv je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z článku 2 bodu 3 druhého odseku smernice 2002/92, činnosti, ktoré by boli v zmysle prvého odseku tohto ustanovenia kvalifikované ako sprostredkovanie poistenia, sa za takú činnosť nepovažujú, ak ich vykonáva poisťovňa alebo zamestnanec poisťovne, ktorý koná na jej zodpovednosť.

               21

               Na účely posúdenia rozsahu výnimky stanovenej v tomto ustanovení treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je na účely výkladu ustanovenia práva Únie potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri rozsudok z 19. júla 2012, A, C‑33/11, bod 27 a citovanú judikatúru).

               22

               Pokiaľ ide o pojem zamestnanec uvedený v článku 2 bode 3 druhom odseku, treba konštatovať, že činnosti zamestnanca poisťovne sú z rozsahu pôsobnosti smernice 2002/92 vylúčené len vtedy, ak tento zamestnanec „koná na zodpovednosť“ tejto poisťovne.

               23

               Formulácia „koná na zodpovednosť“ poisťovne použitá v tomto ustanovení predpokladá nielen to, že táto poisťovňa môže byť zaviazaná aktmi svojich zamestnancov, ktorí konajú, ako to spresnil generálny advokát v bode 45 návrhov, v mene a na účet poisťovne, ale tiež znamená, že táto poisťovňa môže niesť zodpovednosť za ich činnosti.

               24

               Ak však zamestnanec poisťovne vykonáva činnosti sprostredkovania poistenia mimo rámca vzťahu podriadenosti, ktorý ho spája s touto poisťovňou, v zásade sa musí považovať za osobu, ktorá nekoná na zodpovednosť tejto poisťovne, ale za osobu, ktorá koná ako sprostredkovateľ poistenia v zmysle článku 2 bodu 5 smernice 2002/92, v dôsledku čoho musí spĺňať požiadavky uvedené v článku 4 tejto smernice. Okolnosť, že poisťovňa vykonáva nad jeho činnosťami určitý dohľad, nie je dostatočná na vyňatie uvedeného sprostredkovateľa z povinnosti spĺňať uvedené odborné požiadavky stanovené v tejto smernici.

               25

               Tento výklad vyplýva nielen zo znenia smernice 2002/92, ale je tiež v súlade tak s cieľom článku 2 bodu 3 druhého odseku tejto smernice, ako aj s cieľmi uvedenej smernice posudzovanými ako celok.

               26

               Pokiaľ ide o cieľ uvedeného článku 2 ods. 3 druhého odseku, je potrebné konštatovať, že týmto ustanovením sa z rozsahu pôsobnosti tejto smernice vylučujú iba poisťovacie činnosti, v rámci ktorých ponúkajú a predávajú služby klientom priamo poisťovne alebo ich zamestnanci, a nie tie, v rámci ktorých sa tieto služby ponúkajú prostredníctvom sprostredkovateľa.

               27

               Pokiaľ ide o účel smernice 2002/92 ako celok, treba zdôrazniť, že táto smernica sleduje, ako je tiež uvedené v jej odôvodneniach 6 až 8, dvojaký cieľ, a to jednak dotvorenie a riadne fungovanie jednotného trhu s poistením odstránením prekážok slobody usadiť sa a slobody poskytovať služby a jednak zlepšenie ochrany spotrebiteľov v tejto oblasti.

               28

               Výklad umožňujúci určitej skupine osôb ponúkať sprostredkovateľské služby, hoci nespĺňajú podmienky upravené v článku 4 ods. 1 smernice 2002/92, by tento dvojaký cieľ ohrozil.

               29

               Na jednej strane by prijatie takéhoto výkladu smernice 2002/92 vytvorilo zreteľné rozdiely medzi sprostredkovateľmi konajúcimi na jednotnom trhu s poistením, pokiaľ by sprostredkovatelia mohli bez ohľadu na to, či tieto podmienky spĺňajú, vykonávať činnosti sprostredkovania pre tie isté typy poistných zmlúv. Tento výklad by bol okrem toho v rozpore s cieľom zabezpečiť, ako to vyplýva z odôvodnenia 9 smernice 2002/92, rovnosť zaobchádzania so všetkými kategóriami sprostredkovateľov poistenia.

               30

               Na druhej strane by takýto výklad nemohol zabezpečiť zvýšenú úroveň ochrany spotrebiteľov na trhu s poistením, teda poistencov. Nemožno sa domnievať, že zamestnanci poisťovne, ktorí sa venujú priamemu predaju poistných služieb v rámci tejto poisťovne, majú v každom prípade vhodné znalosti a schopnosti, ktoré sú potrebné na jednotlivé sprostredkovanie poistenia, a že môžu tiež zaručiť kvalitu takéhoto sprostredkovania. Nemožno sa domnievať ani to, že takíto zamestnanci sú bez týchto znalostí a schopností spôsobilí svojim klientom pri prijatí, doplnení alebo obnove ich poistnej zmluvy poskytnúť informácie stanovené v článku 12 smernice 2002/92.

               31

               Napokon, na rozdiel od toho, čo tvrdila grécka vláda na pojednávaní, takýto výklad nespochybňuje obsah článku 4 ods. 1 štvrtého pododseku tejto smernice. Hoci toto ustanovenie nepochybne stanovuje, že členské štáty nemusia uplatňovať odborné požiadavky na všetky fyzické osoby pracujúce v podniku, ktoré vykonávajú činnosť sprostredkovania poistenia, ostáva skutočnosťou, že toto ustanovenie upravuje situáciu podnikov, ktoré samy vykonávajú sprostredkovanie poistenia, a nie situáciu poisťovní, ktoré vykonávajú priamy predaj poistných služieb.

               32

               Zo všetkých uvedených úvah vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať, že ustanovenia článku 2 bodu 3 druhého odseku v spojení s článkom 4 ods. 1 smernice 2002/92 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia zamestnancovi poisťovne, ktorý nemá kvalifikáciu vyžadovanú podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice, príležitostne a nie ako súčasť svojho hlavného zamestnania vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia, keď nekoná v rámci vzťahu podriadenosti, ktorý ho spája s touto poisťovňou, ale táto poisťovňa v každom prípade dohliada na jeho konanie.

         O trovách

               33

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Ustanovenia článku 2 bodu 3 druhého odseku v spojení s článkom 4 ods. 1 smernice 2002/92/ES Európskeho parlamentu a Rady z 9. decembra 2002 o sprostredkovaní poistenia sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia zamestnancovi poisťovne, ktorý nemá kvalifikáciu vyžadovanú podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice, príležitostne a nie ako súčasť svojho hlavného zamestnania vykonávať činnosť sprostredkovania poistenia, keď nekoná v rámci vzťahu podriadenosti, ktorý ho spája s touto poisťovňou, ale táto poisťovňa v každom prípade dohliada na jeho konanie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: gréčtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 5. mája 2011.#Ze Fu Fleischhandel GmbH (C-201/10) a Vion Trading GmbH (C-202/10) proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Hamburg - Nemecko.#Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 - Ochrana finančných záujmov Európskej únie - Článok 3 - Vrátenie vývozných náhrad - Tridsaťročná premlčacia doba - Pravidlo premlčania, ktoré je súčasťou všeobecného občianskeho práva členského štátu - ,Analogické uplatnenie‘ - Zásada právnej istoty - Zásada legitímnej dôvery - Zásada proporcionality.#Spojené veci C-201/10 a C-202/10.

text:
      Spojené veci C‑201/10 a C‑202/10
      Ze Fu Fleischhandel GmbH
      a
      Vion Trading GmbH
      proti
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Finanzgericht Hamburg)
      „Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Článok 3 – Vrátenie vývozných náhrad – Tridsaťročná premlčacia doba – Pravidlo premlčania, ktoré je súčasťou všeobecného občianskeho práva členského štátu – ,Analogické uplatnenie‘ – Zásada právnej istoty – Zásada legitímnej dôvery – Zásada proporcionality“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Vlastné zdroje Európskej únie – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Únie – Konanie o nezrovnalostiach – Premlčacia doba
            – Uplatniteľnosť dlhších vnútroštátnych premlčacích dôb
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 3 ods. 3)
      2.        Vlastné zdroje Európskej únie – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Únie – Konanie o nezrovnalostiach – Premlčacia doba
            – Uplatniteľnosť dlhších vnútroštátnych premlčacích dôb
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 3 ods. 1 prvý pododsek a článok 3 ods. 3)
      3.        Vlastné zdroje Európskej únie – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Únie – Konanie o nezrovnalostiach – Premlčacia doba
            – Uplatniteľnosť dlhších vnútroštátnych premlčacích dôb
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 3 ods. 1 prvý pododsek a článok 3 ods. 3)
      1.        Zásade právnej istoty v zásade neodporuje, keď v kontexte ochrany finančných záujmov Európskej únie definovanej nariadením
         č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev a pri uplatnení článku 3 ods. 3 tohto nariadenia vnútroštátne
         orgány a súdy členského štátu uplatňujú na spory týkajúce sa vrátenia neoprávnene poskytnutých vývozných náhrad analogicky
         premlčaciu dobu vychádzajúcu z vnútroštátneho ustanovenia všeobecného práva, ale len pod podmienkou, že také uplatnenie vyplýva
         zo súdnej praxe dostatočne predvídateľnej, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

      (pozri bod 35, bod 1 výroku)
      2.        Zásade proporcionality odporuje, aby sa v rámci možnosti, ktorú členským štátom ponúka článok 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95
         o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, uplatňovala tridsaťročná premlčacia doba na spory týkajúce sa vrátenia
         neoprávnene získaných vývozných náhrad.

      So zreteľom na cieľ ochrany finančných záujmov Únie, pre ktorý normotvorca Únie považuje štvorročnú, či dokonca trojročnú
         premlčaciu dobu za dobu, ktorá je už sama osebe dostatočná na to, aby sa vnútroštátnym orgánom umožnilo stíhať nezrovnalosť
         poškodzujúcu finančné záujmy a dosiahnuť prijatie opatrenia, ako je vrátenie neoprávnene získanej výhody, poskytnúť uvedeným
         orgánom tridsaťročnú premlčaciu dobu ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na správu s náležitou starostlivosťou.

      (pozri body 43, 47, bod 2 výroku)
      3.        V situácii, ktorá spadá do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev,
         odporuje zásade právnej istoty, aby dlhšia premlčacia doba v zmysle článku 3 ods. 3 tohto nariadenia mohla vyplývať z premlčacej
         doby vo všeobecnom práve skrátenej prostredníctvom judikatúry tak, aby jej uplatnenie bolo v súlade so zásadou proporcionality,
         keďže za takých okolností je v každom prípade uplatniteľná štvorročná premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku
         nariadenia č. 2988/95.

      (pozri body 50, 54, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 5. mája 2011 (*)

      „Nariadenie (ES, Euratom) č. 2988/95 – Ochrana finančných záujmov Európskej únie – Článok 3 – Vrátenie vývozných náhrad – Tridsaťročná premlčacia doba – Pravidlo premlčania, ktoré je súčasťou všeobecného občianskeho práva členského štátu – ,Analogické uplatnenie‘ – Zásada právnej istoty – Zásada legitímnej dôvery – Zásada proporcionality“
      V spojených veciach C‑201/10 a C‑202/10,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Finanzgericht Hamburg
         (Nemecko) z 12. februára 2010 a doručené Súdnemu dvoru 26. apríla 2010, ktoré súvisia s konaniami:

      Ze Fu Fleischhandel GmbH (C‑201/10),

      Vion Trading GmbH (C‑202/10)

      proti
      Hauptzollamt Hamburg‑Jonas,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader (spravodajkyňa) a A. Prechal,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. februára 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Ze Fu Fleischhandel GmbH, v zastúpení: D. Ehle, Rechtsanwalt,
      –        Vion Trading GmbH, v zastúpení: K. Landry a G. Schwendinger, Rechtsanwälte,
      –        Európska komisia, v zastúpení: G. von Rintelen a M. Vollkommer, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 3 odsekov 1 a 3 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95
         z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340),
         ako aj zásad proporcionality a právnej istoty.

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci sporu Ze Fu Fleischhandel GmbH a Vion Trading GmbH (ďalej len „žalobkyne vo veci samej“)
         proti Hauptzollamt Hamburg‑Jonas (ďalej len „Hauptzollamt“), ktorého predmetom sú vývozné náhrady.

       Právny rámec
       Právo Európskej únie
      3        Podľa tretieho odôvodnenia nariadenia č. 2988/95 „sa… treba brániť vo všetkých oblastiach činom, ktoré poškodzujú finančné
         záujmy spoločenstiev“.

      4        Piate odôvodnenie nariadenia stanovuje:

      „… protiprávne konanie a správne opatrenia a sankcie, ktoré sa naň vzťahujú, sú ustanovené v odvetvových predpisoch v súlade
         s týmto nariadením“.

      5        Článok 1 toho istého nariadenie upravuje:

      „1.      Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol
         a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva.

      2.      ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho
         subjektu, dôsledkom čoho je, alebo by bolo, poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných,
         buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou
         výdajovou položkou.“

      6        Článok 3 ods. 1 a 3 nariadenia č. 2988/95 stanovujú:

      „1.      Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však
         môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.

      V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila.
         …

      Premlčacia doba sa prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená, a týka sa vyšetrovania
         alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou. Premlčacia doba začína plynúť znova po každom akte prerušenia.

      …
      3.      Členské štáty si zachovávajú možnosť uplatňovať… dlhšie doby… ako tie, ktoré sú ustanovené v odsekoch 1…“
      7        Článok 4 ods. 1 a 4 tohto nariadenia znejú:

      „1.      Je všeobecným pravidlom, že pri akejkoľvek nezrovnalosti sa neprávom získaná výhoda odníme:
      –        povinnosťou zaplatiť alebo vrátiť dlžné alebo neprávom získané sumy,
      …
      4.      Opatrenia ustanovené v tomto článku sa nepovažujú za tresty.“
       Vnútroštátne právo
      8        Podľa údajov Finanzgericht Hamburg v čase skutkových okolností vo veci samej neexistovalo v Nemecku nijaké osobitné ustanovenie
         o premlčacích dobách uplatniteľných na správne spory týkajúce sa neprávom poskytnutých výhod. Nemecké správne i súdne orgány
         však „analogicky“ uplatňovali tridsaťročnú premlčaciu dobu všeobecného práva, ktorú stanovuje § 195 nemeckého Občianskeho
         zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“). Od roku 2002 sa však táto premlčacia doba všeobecného práva v zásade
         skrátila na tri roky.

       Konania vo veci samej a konanie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania v spojených veciach C‑278/07 až C‑280/07
      9        Počas roka 1993 žalobkyne vo veciach samých dali colne odbaviť hovädzie mäso na vývoz do Jordánska a na základe ich žiadosti
         im boli poskytnuté preddavky na vývozné náhrady. V rámci kontrol uskutočnených začiatkom roka 1998 sa zistilo, že zásielky
         boli v skutočnosti prepravené do Iraku v colnom režime tranzit alebo v režime opätovného vývozu.

      10      Za týchto podmienok Hauptzollamt rozhodnutím z 13. októbra 1999 požiadal o vrátenie predmetných vývozných náhrad.

      11      Žalobkyne vo veciach samých, ako aj Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb GmbH & Co podali žaloby proti uvedeným
         rozhodnutiam na Finanzgericht Hamburg. Ten svojím rozhodnutím z 21. apríla 2005 vyhovel žalobám z dôvodu, že pravidlo premlčania,
         ako je stanovené v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95, bráni predmetným vráteniam vývozných náhrad, pretože
         sa požadovali až o viac než štyri roky po sporných vývozných operáciách.

      12      Hauptzollamt podal proti týmto rozhodnutiam opravné prostriedky „Revision“ na Bundesfinanzhof.

      13      Predovšetkým s konštatovaním, že vytýkané nezrovnalosti sa vzťahujú na obdobie pred prijatím nariadenia č. 2988/95, Bundesfinanzhof
         rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho konania o prejudiciálnych otázkach, ktoré
         boli rovnako naformulované v troch veciach C‑278/07 až C‑280/07:

      „1.      Má sa uplatniť premlčacia doba upravená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku prvej vete nariadenia… č. 2988/95… aj v prípade,
         ak k nezrovnalosti došlo alebo sa nezrovnalosť skončila predtým, než nariadenie č. 2988/95 nadobudlo účinnosť?

      2.      Má sa vôbec premlčacia doba upravená v tomto ustanovení uplatniť na správne opatrenia, akým je aj vymáhanie vývoznej náhrady
         poskytnutej v dôsledku nezrovnalostí?

      V prípade kladných odpovedí na tieto dve otázky:
      3.      Môžu sa dlhšie doby podľa článku 3 ods. 3 nariadenia… č. 2988/95 uplatniť aj v tom prípade, ak ich tento členský štát vo svojom
         práve stanovil už pred prijatím tohto nariadenia? Môžu sa takéto doby použiť aj v prípade, ak neboli stanovené v osobitnom
         ustanovení upravujúcom vymáhanie vývoznej náhrady alebo vo všeobecnom ustanovení upravujúcom správne opatrenia, ale vyplývali
         zo všeobecného pravidla (všeobecného práva) dotknutého členského štátu, ktoré sa vzťahovalo na všetky prípady premlčania,
         ktoré nie sú upravené osobitnými ustanoveniami?“

      14      Na základe týchto návrhov na začatie prejudiciálneho konania bol vyhlásený rozsudok Súdneho dvora z 29. januára 2009, Josef
         Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb (C‑278/07 až C‑280/07, Zb. s. I‑457), v ktorom Súdny dvor rozhodol:

      „1.      Premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia… č. 2988/95… sa uplatňuje na administratívne opatrenia,
         ako je vymáhanie vývoznej náhrady neoprávnene poskytnutej vývozcovi z dôvodu nezrovnalostí, ktoré tento vývozca spáchal.

      2.      V situáciách, ako sú situácie vo veciach samých, premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95:
      –        sa uplatňuje na nezrovnalosti, ku ktorým došlo pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia,
      –        začína plynúť od dátumu, keď došlo k predmetnej nezrovnalosti.
      3.      Dlhšie premlčacie doby, ktoré môžu členské štáty uplatniť podľa článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, môžu vyplývať z ustanovení
         všeobecného práva platných pred prijatím tohto nariadenia.“

       Vývoj, ktorý nastal v konaniach vo veciach samých a prejudiciálne otázky v týchto prejednávaných veciach
      15      Rozsudkom zo 7. júla 2009 zrušil Bundesfinanzhof rozsudok Finanzgericht Hamburg z 21. apríla 2005 a vrátil mu vec na ďalšie
         konanie s odôvodnením, že nárok na vrátenie nebol premlčaný, pretože § 195 BGB sa má „analogicky“ uplatňovať až do konca roku
         2001. Tento súd odmietol argumentáciu žalobkýň vo veciach samých, podľa ktorej, ak sa má „analogicky“ uplatniť premlčacia
         doba, má to byť desaťročná doba platná pre daňovú oblasť, a nie tridsaťročná premlčacia doba stanovená v BGB.

      16      K rozsudku, ktorý vydal Bundesfinanzhof, uviedol Finanzgericht Hambourg nasledujúce:

      „Bundesfinanzhof rozhodol, že § 195 BGB v znení platnom do konca roku 2001 (ďalej len ‚§ 195 BGB v starom znení‘) má byť použitý
         analogicky. Nevyjadril sa už k otázke, či vymáhaním vývoznej náhrady v dobe takmer 30 rokov od jej poskytnutia sa poruší zásada
         právnej istoty. V takomto prípade by totiž mohol spôsobom v súlade s ústavným právom alebo právom Spoločenstva v rámci výkonu
         svojej krajnej sudcovskej právomoci (Notkompetenz) skrátiť neprimerane dlhú dobu stanovenú vnútroštátnym právom na primeranú
         dĺžku. Nepovažoval za potrebné skúmať a rozhodnúť s konečnou platnosťou o otázke, či by sa musela v rámci výkonu takej krajnej
         sudcovskej právomoci doba stanovená v § 195 BGB v starom znení skrátiť, alebo aspoň či by sa musela analogickým uplatnením
         tohto ustanovenia určiť v súlade so zásadami právnej istoty a právneho zmieru kratšia doba pre premlčanie práva na vrátenie
         vývoznej náhrady poskytnutej neoprávnene v dôsledku nezrovnalosti. Taká doba totiž v nijakom prípade nemôže byť skrátená natoľko,
         aby právo colnej správy na vrátenie bolo premlčané už v okamihu vydania napadnutého rozhodnutia.“

      17      Vnútroštátny súd súhlasí s právnym názorom generálnej advokátky Sharpston, ktorý formulovala v návrhoch v už citovanej veci
         Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb, a domnieva sa, že jednak „analogické“ uplatnenie pravidla o premlčaní vychádzajúce
         z BGB na žiadosti o vrátenie vývozných náhrad je v rozpore so zásadou právnej istoty a jednak, že uplatnenie tridsaťročnej
         premlčacej doby na taký spor porušuje zásadu proporcionality, keďže je neprimeraná.

      18      Tento vnútroštátny súd nesúhlasí najmä s výkladom, ktorý poskytol Bundesfinanzhof k už citovanému rozsudku Josef Vosding Schlacht‑,
         Kühl‑ und Zerlegebetrieb a ktorý vyhlásil Súdny dvor na základe jeho návrhu. Bundesfinanzhof totiž z tohto rozsudku vyvodzuje,
         že Súdny dvor svojím „výrečným mlčaním“ o otázke, či „analogické“ uplatnenie občianskoprávneho pravidla na spory o vrátenie
         neoprávnene získaných vývozných náhrad spadá do pôsobnosti článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, v zásade toto uplatnenie
         akceptoval a nemal vzhľadom na zásady právnej istoty a proporcionality ani výhrady, aby sa pravidlo tridsaťročnej premlčacej
         lehoty uplatnilo takýmto spôsobom. Finanzgericht však zastáva názor, že Súdny dvor nemal nijaký dôvod preskúmať alebo zaoberať
         sa týmito aspektmi vo svojom prejudiciálnom rozhodnutí, pretože Bundesfinanzhof z tohto hľadiska nepoložil žiadnu jasne definovanú
         otázku.

      19      Vnútroštátny súd takisto dospel k tomuto názoru:

      „V rozsudku zo 7. júla 2009, už citovanom, si [Bundesfinanzhof] priznal krajnú právomoc, ktorá ho oprávňuje, aby ako quasi zákonodarca prostredníctvom sudcovskej tvorby práva znížil 30‑ročnú premlčaciu dobu na primeranú dobu. Aká je presná dĺžka
         v Nemecku platnej premlčacej doby na základe analogicky použitého § 195 BGB v starom znení, nie je v súčasnosti známe, pretože
         sa nedá zistiť alebo predvídať, či, a prípadne v akom rozsahu, Bundesfinanzhof túto krajnú právomoc v budúcnosti použije.
         Podľa tejto judikatúry je jasné iba to, že premlčacia doba podľa analogicky uplatneného § 195 BGB v starom znení je minimálne
         6 a v mimoriadnych prípadoch najviac 30 rokov. Premlčacia doba platná v Nemecku sa podľa tejto judikatúry v súlade s analogicky
         uplatneným a prípadne prostredníctvom sudcovskej tvorby práva zmeneným § 195 BGB v starom znení nachádza niekde v rámci tohto
         časového intervalu 24 rokov.“

      20      Za týchto podmienok sa Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru návrh na začatie prejudiciálneho
         konania o týchto otázkach:

      „1.      Porušuje analogické uplatnenie ustanovenia § 195 BGB o premlčaní v znení platnom do konca roku 2001 na právo na vrátenie neoprávnene
         poskytnutej vývoznej náhrady zásadu právnej istoty zakotvenú právom Európskej únie?

      2.      Porušuje uplatnenie tridsaťročnej premlčacej doby podľa § 195 BGB na žiadosť o vrátenie neoprávnene poskytnutej vývoznej náhrady
         zásadu proporcionality zakotvenú právom Európskej únie?

      3.      V prípade kladnej odpovede na otázku č. 2 porušuje uplatnenie dlhšej vnútroštátnej premlčacej doby v zmysle článku 3 ods. 3
         nariadenia… č. 2988/95, stanovenej na základe sudcovskej tvorby práva v rámci priznanej krajnej právomoci v individuálnom
         prípade, zásadu právnej istoty zakotvenú právom Európskej únie?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      21      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či zásade právnej istoty odporuje, ak v kontexte ochrany finančných
         záujmov Únie definovanej nariadením č. 2988/95 „dlhšia“ premlčacia doba v zmysle článku 3 ods. 3 tohto nariadenia vyplýva
         z „analogického“ uplatnenia premlčacej doby podľa vnútroštátneho ustanovenia všeobecného práva na vrátenie neoprávnene poskytnutých
         vývozných náhrad.

      22      Najskôr treba konštatovať, ako uviedol aj vnútroštátny súd, že Súdny dvor v rámci tretej prejudiciálnej otázky položenej v spojených
         veciach C‑278/07 až C‑280/07, už citovaných, sa v podstate zaoberal otázkou, či „dlhšia“ premlčacia doba v zmysle článku 3
         ods. 3 nariadenia č. 2988/95 môže vyplývať zo všeobecného ustanovenia všeobecného práva platného pred týmto nariadením. Súdnemu
         dvoru však neboli výslovne položené otázky o predmete teraz prejednávanej prejudiciálnej otázky týkajúcej sa spôsobov uplatnenia
         takého ustanovenia, v danom prípade „analogického“ uplatnenia ustanovenia všeobecného práva na špecifické spory v súvislosti
         s vrátením vývozných náhrad, nie na základe rozhodnutia vnútroštátneho zákonodarcu, ale na základe judikatúry.

      23      V situácii, aká je vo veci samej, v ktorej k nezrovnalostiam vytýkaným hospodárskym subjektom došlo v roku 1993 počas platnosti
         vnútroštátneho pravidla o tridsaťročnej premlčacej dobe, sa právo vnútroštátnych orgánov vymáhať sumy neoprávnene získané
         z dôvodu týchto nezrovnalostí v prípade neexistencie aktu prerušenia premlčalo v priebehu roka 1997 na základe uplatnenia
         pravidla štvorročnej premlčacej doby stanovenej v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95, ale len pod podmienkou,
         že členský štát, v ktorom došlo k nezrovnalostiam, nevyužil možnosť, ktorú mu ponúka článok 3 ods. 3 tohto nariadenia (pozri
         rozsudok Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., už citovaný, body 36 a 38).

      24      Prijatím nariadenia č. 2988/95, a osobitne jeho článku 3 ods. 1 prvého pododseku, však normotvorca Únie zamýšľal vytvoriť
         všeobecné pravidlo o premlčaní uplatniteľné v danej oblasti a jeho prostredníctvom mienil jednak určiť minimálnu premlčaciu
         dobu uplatňovanú vo všetkých členských štátoch a jednak sa vzdať možnosti vymáhať sumy neoprávnene získané z rozpočtu Únie
         po uplynutí štyroch rokov od okamihu, keď došlo k nezrovnalosti týkajúcej sa sporných platieb (rozsudok Josef Vosding Schlacht‑,
         Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., už citovaný, bod 27).

      25      Keďže normotvorca Únie výslovne stanovil, že členské štáty môžu uplatňovať premlčacie doby dlhšie, ako je minimálna doba štyroch
         rokov, treba konštatovať, že nemienil zjednotiť doby uplatniteľné v tejto oblasti, a že v dôsledku toho nadobudnutie účinnosti
         nariadenia č. 2988/95 nemalo za následok, že členské štáty boli povinné skrátiť na štyri roky premlčacie doby, ktoré uplatňovali
         v minulosti, keď v tejto oblasti neexistovala predchádzajúca právna úprava Únie.

      26      V rámci možnosti stanovenej v článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95 si členské štáty ponechávajú širokú mieru voľnej úvahy,
         pokiaľ ide o stanovenie dlhších premlčacích dôb, ktoré zamýšľajú uplatňovať v prípade nezrovnalostí poškodzujúcich finančné
         záujmy Únie (rozsudok z 22. decembra 2010, Corman, C‑131/10, Zb. s. I‑14199, bod 54).

      27      Nariadenie č. 2988/95 totiž nestanovuje nijaký mechanizmus informovania alebo oznamovania týkajúci sa využitia možnosti stanoviť
         dlhšie premlčacie doby členskými štátmi podľa jeho článku 3 ods. 3. Na úrovni Únie tak nebola stanovená nijaká forma kontroly,
         ani pokiaľ ide o dlhšie premlčacie doby uplatňované členskými štátmi podľa tohto ustanovenia, ani pokiaľ ide o odvetvia, v ktorých
         sa členské štáty rozhodli tieto doby uplatňovať (rozsudky Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., už citovaný,
         bod 45, ako aj Corman, už citovaný, bod 55).

      28      Vo veci samej, ako uviedol vnútroštátny súd, nemecké súdy po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 2988/95 naďalej uplatňovali
         na konania týkajúce sa vrátenia výhod neoprávnene získaných hospodárskymi subjektmi tridsaťročnú premlčaciu dobu vyplývajúcu
         z § 195 BGB.

      29      Tým, že Súdny dvor odpovedal na tretiu otázku, ktorú položil Bundesfinanzhof v už citovaných veciach C‑278/07 až C‑280/07
         tak, že dlhšie premlčacie doby, ktoré môžu členské štáty zachovať podľa článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, môžu vyplývať
         z ustanovení všeobecného práva platných pred prijatím tohto nariadenia, Súdny dvor nepriamo, ale nutne potvrdil tomuto súdu,
         že členské štáty môžu uplatňovať tieto dlhšie doby na základe všeobecného ustanovenia stanovujúceho dlhšiu premlčaciu dobu
         ako štyri roky prostredníctvom judikatúry v oblasti vrátenia neoprávnene získaných výhod, teda praxe, ktorú nemecké súdy kvalifikujú
         ako „analogické“ uplatnenie.

      30      Taká prax je z hľadiska práva Únie a najmä článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95 v zásade prípustná (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Josef Vosding Schlacht‑, Kühl‑ und Zerlegebetrieb a i., už citovaný, bod 47). Je však nutné, aby táto prax dodržiavala
         všeobecné zásady tohto práva, medzi ktoré patrí aj zásada právnej istoty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 2010,
         SGS Belgium a i., C‑367/09, Zb. s. I‑10761, bod 40).

      31      K tomuto aspektu žalobkyne vo veci samej predovšetkým tvrdia, že potom, ako v nemeckom právnom poriadku nadobudlo platnosť
         pravidlo o všeobecnej premlčacej dobe a nastal priamy účinok stanovený v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95,
         zaplnilo sa miesto chýbajúceho osobitného pravidla v danej oblasti v tomto právnom poriadku a vnútroštátne orgány a súdy už
         nemali dôvod a pre neexistenciu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá by im to ukladala, ani nemohli pokračovať v „analogickom“
         uplatňovaní pravidla o všeobecnej premlčacej dobe vychádzajúcej z BGB na stíhanie „nezrovnalosti“ v zmysle tohto nariadenia.

      32      Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že v súvislosti so stíhaním nezrovnalosti ohrozujúcej finančné záujmy Únie, ktoré vedie
         k správnemu opatreniu, ako je povinnosť hospodárskeho subjektu vrátiť neoprávnene získané vývozné náhrady, zásada právnej
         istoty vyžaduje, aby daňová situácia hospodárskeho subjektu vzhľadom na jeho práva a povinnosti vo vzťahu k vnútroštátnemu
         orgánu nemohla byť donekonečna spochybniteľná (pozri analogicky rozsudok z 21. januára 2010, Alstom Power Hydro, C‑472/08,
         Zb. s. I‑623, bod 16), a preto sa má na stíhanie takejto nezrovnalosti uplatňovať premlčacia doba, ktorá je vopred stanovená
         s cieľom splniť svoju úlohu zaručiť právnu istotu (pozri rozsudky z 15. júla 1970, ACF Chemiefarma/Komisia, 41/69, Zb. s. 661,
         bod 19, ako aj z 11. júla 2002, Marks & Spencer, C‑62/00, Zb. s. I‑6325, bod 39). Z toho vyplýva, že akékoľvek analogické
         uplatnenie premlčacej doby musí byť pre dotknuté osoby dostatočne predvídateľné (pozri analogicky rozsudok z 24. marca 2009,
         Danske Slagterier, C‑445/06, Zb. s. I‑2119, bod 34).

      33      Pre hospodársky subjekt je určite ľahšie určiť premlčaciu dobu uplatniteľnú na stíhanie nezrovnalosti, ktorej sa dopustil,
         pokiaľ dobu a jej uplatnenie v oblasti, do ktorej táto nezrovnalosť spadá, vnútroštátny zákonodarca stanovil v ustanovení
         osobitne uplatniteľnom v dotknutej oblasti. Pokiaľ však, ako sa javí vo veciach samých, vnútroštátny zákonodarca neprijal
         osobitné ustanovenie uplatniteľné v oblasti, ako je vrátenie neoprávnene získaných vývozných náhrad poškodzujúcich rozpočet
         Únie, zásade právnej istoty v zásade neodporuje, aby správne a súdne orgány pokračovali – v súlade so svojou minulou súdnou
         praxou, ktorú hospodársky subjekt pozná – v analogickom uplatňovaní premlčacej doby všeobecného charakteru stanovenej v ustanovení
         patriacom do občianskeho práva, ktorá je dlhšia ako štvorročná doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia
         č. 2988/95.

      34      Také uplatnenie je však len vtedy v súlade zo zásadou právnej istoty, pokiaľ vychádza zo súdnej praxe, ktorá je dostatočne
         predvídateľná. V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že Súdnemu dvoru neprislúcha v rámci tohto prejudiciálneho konania určiť,
         či takáto súdna prax existuje.

      35      S ohľadom na uvedené treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať, že za okolností, aké sú vo veciach samých, zásade právnej
         istoty v zásade neodporuje, keď v kontexte ochrany finančných záujmov Európskej únie definovanej nariadením č. 2988/95 a pri
         uplatnení článku 3 ods. 3 tohto nariadenia vnútroštátne orgány a súdy členského štátu uplatňujú na spory týkajúce sa vrátenia
         neoprávnene poskytnutých vývozných náhrad „analogicky“ premlčaciu dobu vychádzajúcu z vnútroštátneho ustanovenia všeobecného
         práva, ale len pod podmienkou, že také uplatnenie vyplýva zo súdnej praxe dostatočne predvídateľnej, čo prináleží overiť vnútroštátnemu
         súdu.

       O druhej prejudiciálnej otázke
      36      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v rámci využitia možnosti, ktorú článok 3 ods. 3 nariadenia
         č. 2988/95 priznáva členským štátom, zásade proporcionality neodporuje uplatnenie tridsaťročnej premlčacej doby na spory týkajúce
         sa vrátenia neoprávnene získaných vývozných náhrad.

      37      Ako vyplýva z bodov 26 a 30 tohto rozsudku, aj keď si členské štáty v rámci možnosti stanovenej v článku 3 ods. 3 nariadenia
         č. 2988/95 zachovali širokú mieru voľnej úvahy pri stanovení dlhších premlčacích dôb, ktoré chcú uplatňovať v prípade nezrovnalosti
         poškodzujúcej finančné záujmy Únie, musia pritom dodržiavať všeobecné zásady práva Únie, konkrétne zásadu proporcionality.

      38      Pokiaľ ide o „dlhšiu“ vnútroštátnu premlčaciu dobu v zmysle článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, nesmie táto doba zjavne
         presahovať hranice toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa ochrany finančných záujmov Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok
         zo 17. marca 2011, AJD Tuna, C‑221/09, Zb. s. I‑1655, bod 79 a citovanú judikatúru).

      39      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že dlhšie premlčacie doby, ktoré členské štáty uplatňujú na základe článku 3 ods. 3 nariadenia
         č. 2988/95, sú v jednotlivých členských štátoch veľmi rozdielne a závisia prevažne od právnych tradícií týchto štátov, ako
         aj od vnímania časových úsekov v ich právnych poriadkoch potrebných a dostatočných na to, aby správne orgány riadne stíhali
         nezrovnalosti poškodzujúce vnútroštátne verejné orgány a rozpočet.

      40      Okrem toho skutočnosť, že v rámci možnosti stanovenej v tomto ustanovení členský štát stanoví kratšie premlčacie doby, ako
         sú doby stanovené iným členským štátom, neznamená, že posledné uvedené doby sú neprimerané (pozri analogicky rozsudky z 11. septembra
         2008, Komisia/Nemecko, C‑141/07, Zb. s. I‑6935, bod 51, ako aj z 25. februára 2010, Müller Fleisch, C‑562/08, Zb. s. I‑1391,
         bod 45).

      41      Takisto treba pripomenúť, že nie je vylúčené, že pravidlo tridsaťročnej premlčacej doby vyplývajúce z ustanovenia občianskeho
         práva sa môže javiť ako potrebné a primerané najmä v rámci sporov medzi súkromnými subjektmi so zreteľom na cieľ sledovaný
         uvedeným pravidlom a definovaný vnútroštátnym zákonodarcom.

      42      Posúdenie takého pravidla premlčacej doby je z hľadiska zásady proporcionality v každom prípade odlišné, pokiaľ sa toto pravidlo
         „analogicky“ používa na účely dosiahnutia cieľa odlišného od cieľa, ktorý viedol k prijatiu pravidla vnútroštátnym zákonodarcom,
         v prejednávanom prípade vo veciach samých na účely dosiahnutia cieľa definovaného normotvorcom Únie.

      43      Z tohto aspektu sa so zreteľom na cieľ ochrany finančných záujmov Únie, pre ktorý normotvorca Únie považuje štvorročnú, či
         dokonca trojročnú premlčaciu dobu za dobu, ktorá je už sama osebe dostatočná na to, aby sa vnútroštátnym orgánom umožnilo
         stíhať nezrovnalosť poškodzujúcu finančné záujmy a dosiahnuť prijatie opatrenia, ako je vrátenie neoprávnene získanej výhody,
         zdá, že poskytnúť uvedeným orgánom tridsaťročnú premlčaciu dobu ide nad rámec toho, čo je nevyhnutné na správu s náležitou
         starostlivosťou.

      44      Treba však uviesť, že správnemu orgánu pri preskúmaní správnosti platieb, ktoré on sám vykonal a ktoré zaťažujú rozpočet Únie,
         prislúcha všeobecná povinnosť náležitej starostlivosti, pretože členské štáty majú povinnosť všeobecnej starostlivosti podľa
         článku 4 ods. 3 ZEÚ, čo znamená, že musia promptne prijať opatrenia na odstránenie nezrovnalosti (pozri analogicky rozsudok
         z 13. novembra 2001, Francúzsko/Komisia, C‑277/98, Zb. s. I‑8453, bod 40).

      45      Za takých podmienok dať členským štátom možnosť poskytnúť uvedeným správnym orgánom na ich úkony takú dlhú dobu, akú ponúka
         pravidlo tridsaťročnej premlčacej doby, by mohlo určitým spôsobom podporovať vnútroštátne orgány v ich nečinnosti pri stíhaní
         „nezrovnalosti“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 2988/95, a hospodárske subjekty by jednak boli vystavené počas dlhého obdobia
         právnej neistote a jednak riziku, že po uplynutí tak dlhej doby už nebudú schopné predložiť dôkazy o správnosti sporných úkonov.

      46      V každom prípade treba zdôrazniť, že ak by sa štvorročná premlčacia doba, aká je upravená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku
         nariadenia č. 2988/95, mohla z pohľadu vnútroštátnych orgánov zdať príliš krátka na to, aby mohli stíhať zložitejšie nezrovnalosti,
         vnútroštátny zákonodarca môže vždy v rámci možnosti stanovenej v odseku 3 uvedeného článku prijať pravidlo o dlhšej premlčacej
         dobe prispôsobené takému druhu nezrovnalostí.

      47      S ohľadom na uvedené treba na druhú otázku odpovedať tak, že za okolností, aké sú vo veciach samých, odporuje zásade proporcionality,
         aby sa v rámci možnosti, ktorú členským štátom ponúka článok 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, uplatňovala tridsaťročná premlčacia
         doba na spory týkajúce sa vrátenia neoprávnene získaných vývozných náhrad.

       O tretej otázke
      48      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, ak sa uplatňovanie tridsaťročnej premlčacej doby
         na stíhanie „nezrovnalosti“ v zmysle článku 1 nariadenia č. 2988/95 bude zdať ako neprimerané z hľadiska cieľa ochrany finančných
         záujmov, odporuje zásade právnej istoty, keď vnútroštátny súd môže rozhodnúť o zúžení rozsahu pravidla tridsaťročnej premlčacej
         doby, v prejednávanom prípade na desať rokov, namiesto toho, aby uplatnil pravidlo o štvorročnej premlčacej dobe stanovenej
         v článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95.

      49      Nedá sa vylúčiť, že v situácii, v akej vnútroštátne súdy nemajú k dispozícii nijaké uplatniteľné pravidlo o premlčaní, snažia
         sa vykladať pravidlo tridsaťročnej premlčacej doby v tom zmysle, že ju skrátia, aby vyhoveli požiadavkám práva Únie.

      50      V situácii, akou je situácia vo veciach samých, ktorá spadá do rozsahu pôsobnosti nariadenia č. 2988/95, treba konštatovať,
         že v prípade neexistencie vnútroštátnej právnej úpravy, ktorú by bolo možné legálne uplatniť a ktorá by stanovila dlhšiu premlčaciu
         dobu, článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95 stanovuje štvorročnú premlčaciu dobu a tento článok zostáva priamo uplatniteľný
         v členských štátoch, vrátane oblasti vývozných náhrad za poľnohospodárske výrobky (pozri rozsudok z 24. júna 2004, Handlbauer,
         C‑278/02, Zb. s. I‑6171, bod 35).

      51      Za okolností, za ktorých sa uplatnenie premlčacej doby všeobecného práva na spory týkajúce sa vrátenia neoprávnene získaných
         vývozných náhrad pred nadobudnutím účinnosti nariadenia č. 2988/95 javí ako neprimerané vzhľadom na cieľ ochrany finančných
         záujmov Únie, treba od takého pravidla upustiť a má sa uplatniť všeobecná premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom
         pododseku nariadenia č. 2988/95, ako vyplýva aj z bodu 34 už citovaného rozsudku Josef Vosding Schlacht-, Kühl- und Zerlegebetrieb
         a i., keďže sa vzťahuje aj na nezrovnalosti, ku ktorým došlo pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, a začína plynúť
         odo dňa, keď došlo k predmetnej nezrovnalosti.

      52      Ak by sa v takej situácii malo vnútroštátnemu súdu umožniť, aby v kontexte nariadenia č. 2988/95 skrátil dovtedy uplatňovanú
         premlčaciu dobu na dosiahnutie úrovne, ktorá by bola v súlade so zásadou proporcionality, hoci má v každom prípade k dispozícii
         pravidlo o premlčaní vyplývajúce z práva Únie, ktoré je priamo uplatniteľné v jeho právnom poriadku, tak by sa porušili zásady,
         podľa ktorých jednak premlčacia doba musí byť stanovená vopred, aby splnila svoju úlohu zaručiť právnu istotu (pozri rozsudky
         ACF Chemiefarma/Komisia, už citovaný, bod 19, ako aj Marks & Spencer, už citovaný, bod 39), a jednak každé „analogické“ uplatnenie
         premlčacej doby musí byť pre dotknuté subjekty dostatočne predvídateľné (pozri analogicky rozsudok Danske Slagterier, už citovaný,
         bod 34).

      53      V takej situácii, ako sa aj pripomenulo v bode 46 tohto rozsudku, vnútroštátny zákonodarca môže vždy v rámci možnosti stanovenej
         článku 3 v odseku 3 nariadenia č. 2988/95 prijať pravidlo o dlhšej premlčacej dobe.

      54      So zreteľom na uvedené treba na tretiu otázku odpovedať, že za okolností, aké sú vo veciach samých, odporuje zásade právnej
         istoty, aby „dlhšia“ premlčacia doba v zmysle článku 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95 mohla vyplývať z premlčacej doby vo všeobecnom
         práve skrátenej prostredníctvom judikatúry tak, aby jej uplatnenie bolo v súlade so zásadou proporcionality, keďže za takých
         okolností je v každom prípade uplatniteľná štvorročná premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia
         č. 2988/95.

       O trovách
      55      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Za okolností, aké sú vo veciach samých, zásade právnej istoty v zásade neodporuje, keď v kontexte ochrany finančných záujmov
            Európskej únie definovanej nariadením Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych
            spoločenstiev a pri uplatnení článku 3 ods. 3 tohto nariadenia vnútroštátne orgány a súdy členského štátu uplatňujú na spory
            týkajúce sa vrátenia neoprávnene poskytnutých vývozných náhrad „analogicky“ premlčaciu dobu vychádzajúcu z vnútroštátneho
            ustanovenia všeobecného práva, ale len pod podmienkou, že také uplatnenie vyplýva zo súdnej praxe dostatočne predvídateľnej,
            čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
      2.      Za okolností, aké sú vo veciach samých, odporuje zásade proporcionality, aby sa v rámci možnosti, ktorú členským štátom ponúka
            článok 3 ods. 3 nariadenia č. 2988/95, uplatňovala tridsaťročná premlčacia doba na spory týkajúce sa vrátenia neoprávnene
            získaných vývozných náhrad.
      3.      Za okolností, aké sú vo veciach samých, odporuje zásade právnej istoty, aby „dlhšia“ premlčacia doba v zmysle článku 3 ods. 3
            nariadenia č. 2988/95 mohla vyplývať z premlčacej doby vo všeobecnom práve skrátenej prostredníctvom judikatúry tak, aby jej
            uplatnenie bolo v súlade so zásadou proporcionality, keďže za takých okolností je v každom prípade uplatniteľná štvorročná
            premlčacia doba stanovená v článku 3 ods. 1 prvom pododseku nariadenia č. 2988/95.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 12. novembra 1981. # Amministrazione delle finanze dello Stato proti Srl Meridionale Industria Salumi a iní ; Ditta Italo Orlandi & Figlio a Ditta Vincenzo Divella proti Amministrazione delle finanze dello Stato. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Corte suprema di Cassazione - Taliansko. # Spojené veci 212 až 217/80.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 10. septembra 2008.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Verejné zmluvy na poskytnutie služieb - Verejné obstarávanie Spoločenstvom - Poskytovanie informačných služieb a súvisiace služby spojené s informačnými systémami Generálneho riaditeľstva pre rybárstvo - Zamietnutie ponuky uchádzača - Povinnosť odôvodnenia.#Vec T-465/04.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 10. septembra 2008 – Evropaïki Dynamiki/Komisia
      (vec T‑465/04)
      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Verejné obstarávanie Spoločenstvom – Poskytovanie informačných služieb a súvisiace služby spojené s informačnými systémami Generálneho riaditeľstva pre rybárstvo
         – Zamietnutie ponuky uchádzača – Povinnosť odôvodnenia“

      1.                     Žaloba o neplatnosť – Právomoc súdu Spoločenstva – Návrhy smerujúce k tomu, aby bol inštitúcii udelený príkaz – Neprípustnosť
            (články 230 ES a 233 ES) (pozri bod 35)
      2.                     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Voľná úvaha inštitúcií – Súdne
            preskúmanie – Hranice (pozri bod 45)
      3.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie o neprijatí ponuky v rámci postupov verejného obstarávania
            služieb (článok 253 ES; nariadenie Rady č. 1605/2002, článok 100 ods. 2; nariadenie Komisie č. 2342/2002, článok 149) (pozri
            body 47 – 50, 54, 55, 59, 76 – 80)
      Predmet

         Návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie z 15. septembra 2004, ktorým sa neprijala ponuka predložená žalobcom v súvislosti s verejným
                  obstarávaním na poskytnutie informačných služieb a na súvisiace služby spojené s informačnými systémami Generálneho riaditeľstva

               „ :

               Rybárstvo
               “ :

                a ktorým sa uzaviera zmluva s vybraným uchádzačom
            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie Komisie o zamietnutí ponuky predloženej Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis
                     kai Tilematikis AE a o uzavretí zmluvy s vybraným uchádzačom v rámci verejného obstarávania „FISH/2004/02“ sa zrušuje.

                  2.

                  	Komisia znáša všetky trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. januára 1986. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Vec 270/83.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. decembra 2004. # José Martí Peix SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Rybolov - Finančná pomoc Spoločenstva - Zníženie pomoci - Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 - Články 1 a 3 - Premlčanie. # Vec C-226/03 P.

text:
      Vec C‑226/03 P
      José Martí Peix SA
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Rybolov – Finančná pomoc Spoločenstva – Zníženie pomoci – Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 – Články 1 a 3 – Premlčanie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Nariadenie o ochrane finančných záujmov Spoločenstva – Pokračujúca nezrovnalosť
            – Premlčacia doba – Akt prerušenia
      (Nariadenie Rady č. 2988/95, článok 1 ods. 2 a článok 3 ods. 1 pododseky 2 a 3)
      2.        Odvolanie – Dôvody – Odôvodnenie rozsudku postihnuté porušením práva Spoločenstva – Výrok založený na iných právnych dôvodoch
            – Zamietnutie
      1.        Podľa článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev nezrovnalosť predpokladá
         porušenie ustanovenia práva Spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho subjektu.

      V prípadoch, v ktorých opomenutie zakladajúce porušenie ustanovenia práva Spoločenstva trvá, je nezrovnalosť „pokračujúca“
         v zmysle druhého pododseku článku 3 ods. 1 toho istého nariadenia. Zodpovedajúca premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď
         sa nezrovnalosť skončila.

      Lehota sa prerušuje listom Komisie, ktorý sa týkal najmä vyšetrovania nezrovnalosti a zníženia finančnej pomoci, keďže tento
         list je aktom vyšetrovania v zmysle článku 3 ods. 1 tretieho pododseku.

       (pozri body 16 – 18, 30)
      2.        Ak v odôvodnení rozsudku Súdu prvého stupňa došlo k porušeniu práva Spoločenstva, ale jeho výrok sa napriek tomu javí ako
         dôvodný z iných právnych dôvodov, musí byť odvolanie zamietnuté.

      (pozri bod 29)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 2. decembra 2004 (*)

      „Odvolanie – Rybolov – Finančná pomoc Spoločenstva – Zníženie pomoci – Nariadenie Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 – Články 1 a 3 – Premlčanie“
      Vo veci C‑226/03 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 22. mája 2003,
      José Martí Peix SA, so sídlom v Huelva (Španielsko), v zastúpení: J.–R. García‑Gallardo Gil-Fournier a D. Domínguez Pérez, advokáti,

      odvolateľ,
      ďalší účastník konania je:
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: S. Pardo Quintillán, splnomocnená zástupkyňa, a J. Guerra Fernández, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑P. Puissochet a N. Colneric (spravodajkyňa),
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M. Múgica Azarmendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. júna 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili účastníci konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. septembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Vo svojom odvolaní spoločnosť José Martí Peix SA (ďalej len „odvolateľ“) navrhuje zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych
         spoločenstiev z 13. marca 2003, José Martí Peix SA/Komisia (T‑125/01, Zb. s. II‑865, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým
         bola zamietnutá jeho žaloba o neplatnosť podaná proti rozhodnutiu Komisie z 19. marca 2001, ktorým bola znížená pomoc poskytnutá
         žiadateľovi v roku 1991 na projekt založenia spoločného španielsko‑angolského rybárskeho podniku a ktorým mu bolo uložené,
         aby Komisii nahradil sumu 639 520 EUR (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

       Právny rámec
      2        Článok 44 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 4028/86 z 18. decembra 1986 o opatreniach Spoločenstva na zlepšenie a prispôsobenie
         štruktúr v sektore rybolovu a akvakultúry [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 376, s. 7) stanovuje:

      „Počas doby, na ktorú sa poskytuje pomoc Spoločenstva, orgány alebo agentúry vymenované na tento účel členským štátom posielajú
         Komisii na požiadanie všetky nosné dokumenty a všetky dokumenty preukazujúce, že sú splnené finančné alebo iné podmienky stanovené
         pre každý projekt. Komisia môže rozhodnúť o pozastavení, znížení alebo zrušení poskytovania pomoci v konaní uskutočnenom podľa
         článku 47:

      –        ak projekt nie je uskutočňovaný podľa plánu, alebo
      –        ak nie sú splnené určité podmienky, ktoré boli pre neho stanovené, alebo
      –        ak príjemca, v rozpore s údajmi uvedeným v jeho žiadosti a obsiahnutými v rozhodnutí o poskytnutí pomoci, nezačal činnosť
         do 1 roka od dátumu doručenia rozhodnutia alebo pred uplynutím tejto doby neposkytol dostatočnú zábezpeku, že projekt bude
         uskutočnený, alebo

      –        ak príjemca neukončil činnosť do dvoch rokov od začatia projektu, s výnimkou prípadov vyššej moci.
      Rozhodnutie sa oznamuje dotknutému členskému štátu a príjemcovi.
      Komisia podnikne kroky k náhrade súm, ktoré boli a sú vyplatené neoprávnene.“[neoficiálny preklad]

      3        Článok 1 a 3 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev
         (Ú. v. ES L 312, s. 1) stanovuje:

      „Článok 1
      1.      Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol
         a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo spoločenstva.

      2.      ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho
         subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných,
         buď zmenšením, alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene spoločenstiev alebo neoprávnenou
         výdajovou položkou.

      ...
      Článok 3
      1.      Premlčacia doba konania je štyri roky od času spáchania nezrovnalosti uvedenej v článku 1 ods. 1. Odvetvové predpisy však
         môžu ustanoviť kratšie obdobie, ktoré však nesmie byť kratšie ako tri roky.

      V prípade pokračujúcej alebo opakujúcej sa nezrovnalosti, premlčacia doba začína plynúť odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila.
         V prípade mnohoročných programov plynie premlčacia doba až do úplného skončenia programu.

      Premlčacia doba sa prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená, a týka sa vyšetrovania
         alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou. Premlčacia doba začína plynúť znova po každom akte prerušenia.

      Premlčanie sa však stane účinným najneskôr v deň, keď vyprší dvojnásobok premlčacej doby [Premlčanie však nastane najneskôr
         v deň, keď uplynie doba rovnajúca sa dvojnásobku premlčacej doby] bez toho, aby príslušný orgán uložil sankciu, s výnimkou
         prípadu, keď bolo správne konanie prerušené v zmysle článku 6 ods. 1.

      ...“
       Skutkové okolnosti
      4        Skutkové okolnosti, ktoré boli základom žaloby podanej na Súd prvého stupňa, sú opísané v bodoch 11 až 34 napadnutého rozsudku
         takto:

      „11.      V októbri 1991 predložila spoločnosť José Martí Peix SA (ďalej len ‚žalobca‘) prostredníctvom španielskych orgánov Komisii
         žiadosť o poskytnutie finančnej pomoci Spoločenstva podľa nariadenia č. 4028/86 na projekt založenia spoločného španielsko‑angolského
         rybárskeho podniku. Tento projekt počítal s prevodom troch plavidiel, Pondal, Periloja a Sonia Rosal, na účel vykonávania
         rybolovných činností do vlastníctva spoločného podniku založeného žalobcom, portugalskou spoločnosťou Iberpesca – Sociedades
         de Pesca Ltda a angolským partnerom Empromar N´Gunza.

      12.      Rozhodnutím zo 16. decembra 1991 (ďalej len ‚rozhodnutie o poskytnutí pomoci‘) poskytla Komisia projektu uvedenému v predchádzajúcom
         bode (projekt SM/ESP/17/91, ďalej len ‚projekt‘) pomoc Spoločenstva v maximálnej sume 1 349 550 ECU. Toto rozhodnutie stanovilo,
         že Španielske kráľovstvo poskytne nad rámec pomoci Spoločenstva ďalšiu pomoc vo výške 269 910 ECU.

      13.      V novembri 1992 bol založený a zapísaný do registra v Luande (Angola) spoločný podnik s obchodným menom Ibermar Empresa de
         Pesca Ltda. V decembri 1992 boli tri plavidlá spoločného podniku zaregistrované v prístave Luanda.

      14.      Rozhodnutím z 12. mája 1993 Komisia v odpovedi na žiadosť žalobcu prijala rozhodnutie o zmene rozhodnutia o poskytnutí pomoci.
         Zmena mala podobu nahradenia partnera tretieho štátu, Empromar N´Gunza, spoločnosťou Marang, Pesca and Industrias de Pesca
         Ltda.

      15.      Dňa 18. mája 1993 bola Komisii prostredníctvom španielskych orgánov doručená žiadosť o výplatu prvej splátky pomoci, datovaná
         10. mája 1993. K žiadosti bol priložený súbor dokumentov a potvrdení týkajúcich sa založenia spoločného podniku, registrácie
         plavidiel v prístave Luanda, ich výmazu z registra Spoločenstva a získania potrebných rybárskych licencií.

      16.      Dňa 24. júna 1993 vyplatila Komisia 80 % pomoci.
      17.      Dňa 20. mája 1994 poslal žalobca španielskym orgánom žiadosť o výplatu zostávajúcej časti pomoci. K tejto žiadosti priložil
         prvú pravidelnú správu o činnosti týkajúcu sa obdobia od 20. apríla 1993 do 20. apríla 1994. V tejto správe sa okrem iného
         uvádzalo:

      ‚Naše dlhodobé ciele sa zmenili v dôsledku potopenia sa plavidla Pondal 20. júla 1993. Okamžite sme požiadali angolské orgány
         zodpovedné za rybolov o jeho nahradenie iným plavidlom z našej flotily, ale do času vyhotovenia tejto správy sme povolenie
         na túto náhradu ešte nedostali...‘.

      18.      Komisii bola žiadosť uvedená v bode 17 doručená 7. septembra 1994 a Komisia vyplatila zostávajúcu časť pomoci 14. septembra
         1994.

      19      Dňa 6. novembra 1995 bola Komisii doručená druhá pravidelná správa o činnosti s dátumom 19. júna 1995 týkajúca sa obdobia
         od 20. mája 1994 do 20. mája 1995. Táto správa sa zmieňovala o potopení sa plavidla Pondal 20. júla 1993 a opisovala problémy,
         ku ktorým došlo v súvislosti s nahradením tohto plavidla v dôsledku neochoty angolských orgánov.

      20.      Z dôvodu, že Komisii nebola doručená tretia pravidelná správa o činnosti, požiadala Komisia listom z 20. decembra 1996 o informáciu
         španielske orgány, ktoré odpovedali listom z 22. januára 1997 v tom zmysle, že požadovaná správa sa práve vyhotovuje.

      21.      Dňa 20. februára 1997 bol španielskym orgánom doručený list žalobcu s dátumom 31. januára 1997, v ktorom žalobca popisoval
         problémy pri riadení spoločného podniku spôsobené požiadavkami zo strany angolského partnera a na základe týchto problémov
         požadoval zmenu tretej krajiny pre plavidlá Periloja a Sonia Rosal. V tomto liste žalobca zároveň oznámil prevod týchto dvoch
         plavidiel do spoločného podniku Peix Camerún SARL a požiadal o povolenie predložiť tretiu pravidelnú správu o činnosti už
         v súvislosti s týmto podnikom.

      22.      Listom zo 4. februára 1997 doručeným Komisii 5. marca 1997 jej španielske orgány poslali požiadavky žalobcu spolu s príslušnou
         dokumentáciou a vyhlásili, že pokiaľ sa ich týka, s týmito požiadavkami súhlasia.

      23.      Dňa 4. apríla 1997 odpovedala Komisia španielskym orgánom, že tretia pravidelná správa o činnosti mala byť predložená v septembri
         1996 a že v dôsledku toho musí táto správa nadväzovať na predchádzajúce správy a nesmie byť predložená v novej perspektíve
         navrhnutej žalobcom.

      24.      Listom z 18. júna 1997 požiadala Komisia španielske orgány, aby čím skôr poslali tretiu pravidelnú správu o činnosti.
      25.      V septembri 1997 bola Komisii doručená tretia pravidelná správa o činnosti vzťahujúca sa na obdobie od 20. mája 1995 do 20. mája
         1996. Táto správa obsahovala opis správania angolského partnera, ktoré bránilo vykonávaniu bežných rybolovných činností. V správe
         sa uvádzalo, že k poslednej vykládke rýb z Angoly došlo v marci 1995 a že s prihliadnutím na problémy vyplývajúce zo spomenutého
         správania sa partneri Spoločenstva rozhodli predať svoje podiely v spoločnom podniku angolskému partnerovi a spätne odkúpiť
         plavidlá, ktoré boli prevedené do projektu. Správa sa zmieňovala o tom, že po tejto spätnej kúpe boli plavidlá žalobcom prevedené
         do nigérijského prístavu, v ktorom boli až do roku 1996 podrobované opravám.

      26.      Listom zo 6. marca 1998 žalobca v odpovedi na požiadavku španielskych orgánov z 26. februára 1998 podal vysvetlenia týkajúce
         sa uskutočňovania projektu. V tomto liste žalobca uviedol, že plavidlá spoločného podniku opustili angolské vody počas prvého
         štvrťroka 1995. Dokumenty priložené k tomuto listu preukazovali, že majitelia lodí so sídlom v Spoločenstve predali svoje
         podiely v spoločnom podniku angolskému partnerovi 3. februára 1995.

      27.      Listom z 26. júna 1998 požiadala Komisia španielske orgány o poskytnutie informácie týkajúce sa stavu projektu. V odpovedi
         na tento list odoslali španielske orgány 2. júla 1998 Komisii list žalobcu zo 6. marca 1998.

      Konanie pred podaním žaloby
      28.      V liste z 26. júla 1999 adresovanom odvolateľovi a španielskym orgánom generálny riaditeľ Generálneho riaditeľstva Komisie
         pre rybolov (DG XIV) Cavaco oznámil, že v súlade s článkom 44 ods. 1 nariadenia č. 4028/86 sa Komisia rozhodla znížiť pomoc
         pôvodne poskytnutú projektu z dôvodu, že v rozpore s požiadavkami ustanovenými v tomto nariadení a v nariadení č. 1956/91
         spoločný podnik nevyužíval rybolovné zdroje tretej krajiny uvedenej v rozhodnutí o poskytnutí pomoci po dobu troch rokov.
         Pokiaľ ide o plavidlo Pondal, generálny riaditeľ v liste konštatoval, že z dokumentov doručených Komisii bolo možné vyvodiť,
         že plavidlo vykonávalo činnosť od 20. apríla do 20. júla 1993, keď sa potopilo, teda tri mesiace, čo odôvodňuje zníženie pomoci
         v rozsahu 160 417 ECU. Napriek tomu, ako dodal, výpočet Komisie závisí od získania dôkazov preukazujúcich, že toto potopenie
         predstavovalo prípad vyššej moci. Pokiaľ ide o plavidlá Periloja a Sonia Rosal, uviedol, že informácie dostupné Komisii ukazujú,
         že tieto dve plavidlá vykonávali svoju činnosť v angolských vodách v mene spoločného podniku od 20. apríla 1993 do 20. apríla
         1994 a od 20. mája 1994 do 3. februára 1995, čo bol dátum, keď žalobca predal svoj podiel v spoločnom podniku, teda počas
         celkovej doby 21 mesiacov, čo odôvodňuje zníženie pomoci v rozsahu 114 520 ECU. Plánované celkové zníženie sa z tohto dôvodu
         rovnalo sume 274 937 ECU, ktorej náhradu zamýšľala Komisia požadovať od odvolateľa, ktorému bola celá suma pomoci vyplatená
         vopred. List uvádzal, že ak odvolateľ v lehote 30 dní neprejaví formálny súhlas s navrhovaným riešením, Komisia bude pokračovať
         v konaní o znížení pomoci.

      29.      Dňa 5. októbra 1999 poslal odvolateľ Komisii svoje poznámky k jej listu z 26. júla 1999. V podstate poskytoval informácie,
         ktorými sa usiloval preukázať, že potopenie plavidla Pondal bolo prípadom vyššej moci, a uvádzal, že sa toto plavidlo pokúšal
         nahradiť iným plavidlom zo svojej flotily, ale pre správanie angolských orgánov sa mu to nepodarilo. Pokiaľ ide o plavidlá
         Periloja a Sonia Rosal, odvolateľ vysvetľoval, že problémy spôsobené angolským partnerom ho prinútili previesť činnosť týchto
         plavidiel do kamerunských vôd. Upresnil, že táto zmena bola oznámená španielskym orgánom v januári 1997. Zdôraznil, že formálne
         požiadavky na založenie a činnosť spoločného podniku boli splnené a že činnosti tohto podniku boli zamerané na prednostné
         zásobovanie trhu Spoločenstva.

      30.      Dňa 9. novembra 1999 sa konalo stretnutie Komisie a odvolateľa.
      31.      Po tomto stretnutí poslal odvolateľ 18. februára 2000 Komisii vyjadrenie, v ktorom sa dovolával premlčania vo vzťahu ku skutočnostiam
         vytýkaným Komisiou, a namietal, že Komisia svojím konaním porušila zásadu náležitej starostlivosti a riadneho úradného postupu.

      32.      V liste z 25. mája 2000 adresovanom odvolateľovi a španielskym orgánom generálny riaditeľ Generálneho riaditeľstva Komisie
         pre rybolov Smidt uviedol, že z preštudovania dokumentov predložených odvolateľom 5. októbra 1999 vyplýva, že k potopeniu
         plavidla Pondal došlo 13. januára 1993 a nie 20. júla 1993 ako odvolateľ informoval Komisiu a že za týchto okolností neexistencia
         akejkoľvek zmienky o tomto potopení v žiadosti o vyplatenie prvej splátky pomoci predloženej odvolateľom v máji 1993 a vyhlásenie
         obsiahnuté v prvej a druhej pravidelnej správe o činnosti spoločného podniku, v zmysle ktorého došlo k potopeniu 20. júla
         2003, sú takou nezrovnalosťou, ktorá opodstatňuje zrušenie poskytovania časti pomoci vzťahujúcej sa na predmetné plavidlo.
         Z dôvodu, že táto časť pomoci sa rovnala sume 525 000 ECU, pričom pokiaľ ide o ďalšie dve plavidlá patriace k spoločnému podniku,
         Komisia potvrdila svoje stanovisko vyjadrené 26. júla 1999, obsahoval tento list návrh celkovej sumy zníženia pomoci vo výške
         639 520 ECU. V liste boli tiež vyjadrené námietky Komisie týkajúce sa tvrdení odvolateľa o premlčaní navrhovaných opatrení
         zníženia a náhrady pomoci. Uvádzalo sa v ňom, že ak odvolateľ do 30 dní neoznámi svoj súhlas s navrhovaným riešením, ani neposkytne
         informácie, ktoré by mohli zaručiť zmenu stanoviska Komisie, Komisia bude pokračovať v konaniach o znížení pomoci a jej náhradu.

      33.      Dňa 10. júla 2000 poslal odvolateľ Komisii svoje pripomienky k jej listu z 25. mája 2000. V podstate uviedol, že plavidlo
         Pondal sa potopilo 13. januára 1993, ale že až do 20. júla 1993 nebolo vymazané z angolského registra, čo vysvetľuje, prečo
         nebolo potopenie spomenuté v žiadosti o výplatu prvej splátky pomoci, ako aj odkaz na dátum 20. júla 1993 obsiahnutý v prvej
         pravidelnej správe o činnosti. Pokiaľ ide o ďalšie dve plavidlá, odvolateľ trval na tom, že je preukázané, že zmenu tretej
         krajiny oznámil španielskym orgánom v januári 1997. Tiež tvrdil, že v tejto veci konal v dobrej viere.

      34.      Dňa 19. marca 2001 prijala Komisia rozhodnutie o znížení pomoci poskytnutej projektu na sumu 710 030 eur a nariadila odvolateľovi,
         aby jej nahradil sumu vo výške 639 520 eur...“

       Napadnutý rozsudok
      5        Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. júna 2001 podal odvolateľ proti Komisii žalobu o neplatnosť napadnutého
         rozhodnutia podľa článku 230 ES.

      6        Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa žalobu zamietol ako nedôvodnú.

      7        V bodoch 81 až 95 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa preskúmal žalobný dôvod založený na článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95
         a vychádzajúci z uplynutia premlčacej doby:

      „81.      Po prvé, pokiaľ ide o potopenie plavidla Pondal, je potrebné poznamenať, že nezrovnalosť správne zistená v napadnutom rozhodnutí
         spočívala v skutočnosti, že odvolateľ najprv toto potopenie zatajil a následne vo vzťahu k nemu oznámil nesprávny dátum. Konania,
         ktoré sú odvolateľovi vytýkané v súvislosti s potopením plavidla Pondal, je potrebné považovať za pokračujúcu nezrovnalosť
         v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95, pretože boli čo do svojej podstaty rovnaké, to znamená,
         že išlo o porušenie povinnosti odvolateľa poskytovať informácie a konať lojálne. Z tohto dôvodu je v súlade s uvedeným ustanovením
         nevyhnutné rozhodnúť, že pokiaľ ide o nezrovnalosť týkajúcu sa plavidla Pondal, začala premlčacia doba plynúť ‚odo dňa, keď
         sa nezrovnalosť skončila‘.

      82.      V tomto ohľade, hoci odvolateľ vo svojej prvej pravidelnej správe o činnosti spoločného podniku zaslanej španielskym orgánom
         20. mája 1994 nepochybne uviedol, že došlo k potopeniu plavidla Pondal, na pojednávaní pripustil, že to bolo až jeho vyjadrenie
         z 5. októbra 1999 obsahujúce jeho pripomienky k listu Komisie z 26. júla 1999, v ktorom po prvýkrát informoval Komisiu o presnom
         dátume potopenia, ktorým je dátum 13. január 1993 a nie 20. júl 1993, ako to uvádzal predtým. Za týchto okolností je nevyhnutné
         rozhodnúť, že nezrovnalosť spojená s porušením povinnosti poskytovať informácie a konať lojálne, ktorej sa odvolateľ dopustil,
         pokiaľ ide o potopenie plavidla Pondal, skončila 5. októbra 1999. Odvolateľ sa za týchto okolností nemôže vo vzťahu ku skutočnostiam
         zisteným v napadnutom rozhodnutí týkajúcom sa tohto plavidla dovolávať premlčania.

      ...
      91.      ... Pokiaľ ide o plavidlá Periloja a Sonia Rosal, vytýkané skutočnosti je potrebné považovať za pokračujúcu nezrovnalosť v zmysle
         článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95, pretože pokračovali až do 20. mája 1996, čo je dátum, ktorý podľa
         tretej pravidelnej správy o činnosti spoločného podniku označuje koniec povinného trojročného obdobia činnosti stanoveného
         pre tento podnik a zároveň dátum, keď nezrovnalosť definitívne nadobudla podobu tvrdenú v napadnutom rozhodnutí, a to nevykonávanie
         činnosti pomocou týchto dvoch plavidiel v angolských vodách po dobu 15 z 36 mesiacov tvoriacich vyššie uvedené obdobie. Za
         týchto podmienok začala štvorročná premlčacia doba v súlade s uvedeným ustanovením nariadenia č. 2988/95 plynúť odo dňa, keď
         sa nezrovnalosť skončila‘, v tomto prípade od 20. mája 1996.

      92.      Podľa článku 3 ods. 1 tretieho pododseku nariadenia č. 2988/95 sa premlčacia doba prerušuje pri akomkoľvek akte príslušného
         orgánu, o ktorom je daná osoba upovedomená a týka sa vyšetrovania alebo právneho konania v súvislosti s nezrovnalosťou.

      93.      V prejednávanej veci poslala Komisia 26. júla 1999 odvolateľovi list, v ktorom ho informovala o začatí konania o znížení pomoci
         súvisiaceho s nezrovnalosťami týkajúcimi sa okrem iného činnosti plavidiel Periloja a Sonia Rosal. Z článku 44 ods. 1 nariadenia
         č. 4028/86... je zrejmé, že Komisia je príslušným orgánom na zníženie pomoci poskytnutej na základe tohto nariadenia vo význame
         ustanovenia uvedeného v predchádzajúcom bode. Okrem toho, list z 26. júla 1999 je potrebné považovať, ako uvádza sám odvolateľ...,
         za list, ktorý sa vzťahuje na konania týkajúce sa týchto nezrovnalostí. Za týchto okolností sa musí zároveň považovať za akt,
         v dôsledku ktorého sa prerušuje premlčacia doba v zmysle tretieho pododseku článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95.

      94.      V dôsledku toho, dokonca aj v prípade, ak by na základe doslovného výkladu článku 3 ods. 1 prvého pododseku nariadenia č. 2988/95
         štvorročná premlčacia doba uvedená v tomto ustanovení začala plynúť, pokiaľ ide o pokračujúcu nezrovnalosť, odo dňa, keď táto
         nezrovnalosť skončila, dokonca aj keď sa príslušný orgán o tejto nezrovnalosti dozvedel až neskôr, odoslanie listu z 26. júla
         1999 pred uplynutím štvorročnej doby, ktorá začala plynúť 20. mája 1996, túto dobu prerušilo a spôsobilo plynutie novej štvorročnej
         premlčacej doby od 26. júla 1999. Z uvedeného vyplýva, že v čase, keď bolo prijaté napadnuté rozhodnutie, neboli skutočnosti
         zakladajúce nezrovnalosť, pokiaľ ide o plavidlá Periloja a Sonia Rosal, premlčané.

      95.      S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy musí byť žalobný dôvod vychádzajúci z premlčania zamietnutý.“
       Návrhy účastníkov konania a dôvod zrušenia
      8        Odvolateľ navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        vyslovil, že odvolanie je prípustné,
      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania, ktoré vznikli v konaní pred Súdnym dvorom a Súdom prvého stupňa.
      9        Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        odvolanie sčasti zamietol ako zjavne neprípustné alebo subsidiárne ako nedôvodné,
      –        v zostávajúcej časti odvolanie zamietol ako nedôvodné,
      –        subsidiárne, ak bude odvolací dôvod uplatnený odvolateľom uznaný za dôvodný, aby rozhodol, že tvrdenia obsiahnuté v piatej
         časti vyjadrenia Komisie [neuplatniteľnosť článku 3 nariadenia č. 2988/95 na nezrovnalosti v prejednávanej veci] sú opodstatnené,
         a zamietol žalobu o neplatnosť ako nedôvodnú,

      –        zaviazal odvolateľa na náhradu trov konania v oboch stupňoch.
      10      Na podporu svojho odvolania uplatňuje odvolateľ jediný odvolací dôvod vychádzajúci z nesprávneho výkladu pojmu „pokračujúca
         nezrovnalosť“ uvedeného v  článku 3 ods. 1 druhom pododseku nariadenia č. 2988/95.

       O odvolaní
      11      V konaní pred Súdom prvého stupňa odvolateľ trval na tom, že napadnuté rozhodnutie musí byť zrušené z dôvodu, že v čase jeho
         prijatia uplynula premlčacia doba, pokiaľ ide o skutočnosti, na ktorých bolo založené zníženie poskytnutej pomoci.

      12      Vo svojom odvolaní odvolateľ tvrdí, že v bodoch 81 a 91 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa zamietol tento žalobný dôvod,
         pričom dospel k záveru, že správanie, ktoré sa odvolateľovi vytýka, je potrebné považovať za pokračujúcu nezrovnalosť v zmysle
         druhého pododseku článku 3 ods. 1 nariadenia č. 2988/95.

      13      Tento jediný odvolací dôvod možno rozdeliť do dvoch častí, z ktorých prvá sa týka situácie plavidla Pondal a druhá situácie
         plavidiel Sonia Rosal a Periloja.

      14      Je vhodné ako prvú preskúmať druhú časť odvolacieho dôvodu.

       O druhej časti odvolacieho dôvodu: plavidlá Sonia Rosal a Periloja
      15      V súvislosti s druhou časťou odvolacieho dôvodu trvá odvolateľ na tom, že nezrovnalosť, ku ktorej došlo odchodom plavidiel
         Sonia Rosal a Periloja z Angoly, nie je pokračujúca v zmysle pojmu „pokračujúcej nezrovnalosti“ uvedeného v  článku 3 ods. 1
         druhom pododseku nariadenia č. 2988/95, ale jednorázová, a že okamihom, od ktorého začala plynúť premlčacia doba, bol február
         1995, keď tieto plavidlá opustili angolské vody.

      16      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 2 nariadenia č. 2988/95 nezrovnalosť predpokladá porušenie ustanovenia
         práva Spoločenstva vyplývajúce z „konania alebo opomenutia“ hospodárskeho subjektu.

      17      V prípadoch, v ktorých opomenutie zakladajúce porušenie ustanovenia práva Spoločenstva trvá, je nezrovnalosť „pokračujúca“
         v zmysle článku 3 ods. 1 druhého pododseku nariadenia č. 2988/95.

      18      Súd prvého stupňa v bode 91 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že skutočnosti tvrdené vo vzťahu k plavidlám Periloja a Sonia
         Rosal sa musia považovať za pokračujúcu nezrovnalosť v zmysle uvedeného ustanovenia a že štvorročná premlčacia doba začala
         plynúť „odo dňa, keď sa nezrovnalosť skončila“, v tomto prípade od 20. mája 1996.

      19      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v časti B prílohy 1 k nariadeniu Komisie (EHS) č. 1956/91, ktorým sa stanovujú
         podrobné pravidlá na vykonanie nariadenia č. 4028/86 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 181, 1991, s. 1) je pozornosť žiadateľa o poskytnutie finančnej pomoci Spoločenstva upriamená na skutočnosť,
         že poskytnutie tejto pomoci je závislé predovšetkým od toho, či je spoločný podnik určený na využívanie rybolovných zdrojov
         nachádzajúcich sa vo vodách dotknutej tretej krajiny.

      20      Z napadnutého rozsudku je zrejmé, že odvolateľ sa zaviazal v súlade s požiadavkami ustanovenými v rozhodnutí o poskytnutí
         pomoci vnímanými v kontexte použiteľnej právnej úpravy využívať s plavidlami Periloja a Sonia Rosal zdroje angolských vôd
         po dobu troch rokov, to znamená do 20. mája 1996.

      21      Z tohto dôvodu nemôže odvolateľ tvrdiť, že k nezrovnalosti došlo len vo februári 1995. V skutočnosti, hoci nezrovnalosť naozaj
         začala v čase, keď predmetné plavidlá opustili Angolu, pokračovala až do uplynutia doby troch rokov.

      22      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že druhá časť odvolacieho dôvodu musí byť zamietnutá.

       O prvej časti odvolacieho dôvodu: plavidlo Pondal
      23      V súvislosti s prvou časťou odvolacieho dôvodu uplatňuje odvolateľ dve tvrdenia.

      24      Po prvé tvrdí, že k získaniu informácie majúcej za následok zrušenie finančnej pomoci došlo po neplatnom vyšetrovaní začatom
         viac ako štyri roky po tom, čo nastala nezrovnalosť, teda potopenie plavidla, a po druhé, že premlčacia doba týkajúca sa oznámenia
         nepravdivej informácie uplynula.

       O druhom tvrdení
      25      Vo svojom druhom tvrdení, ktorým je vhodné zaoberať sa ako prvým, odvolateľ trvá na tom, že oznámenie nesprávnej informácie
         by sa malo považovať za jediné porušenie, ku ktorému došlo v deň oznámenia. Dies a quo nie je preto deň, keď Komisia chybu zistila.

      26      Toto tvrdenie je správne. Napadnuté rozhodnutie bolo skutočne prijaté na základe článku 44 ods. 1 nariadenia č. 4028/86. Ako
         možno vyvodiť z napadnutého rozhodnutia v spojení s listom z 26. júla 1999, na ktorý odkazuje, Komisia znížila pomoc pôvodne
         poskytnutú projektu odvolateľa z dôvodu, že nedodržal podmienky stanovené v rozhodnutí o poskytnutí pomoci a uplatniteľnej
         právnej úprave Spoločenstva tým, že nevyužíval rybolovné zdroje Angoly po dobu troch rokov. Komisia v tomto rozhodnutí len
         okrajovo poznamenala, že neoznámenie skutočnosti, že 13. januára 1993 došlo k potopeniu plavidla Pondal, teda v čase žiadosti
         o prvú splátku pomoci 10. mája 1993, je vážnym porušením.

      27      Rovnako ako v prípade plavidiel Sonia Rosal a Periloja, pokračovala nezrovnalosť týkajúca tretieho pravidla tvoriaceho časť
         projektu až do konca doby troch rokov, teda do 20. mája 1996, ktorý je z tohto dôvodu dies a quo.
      28      Z tohto dôvodu sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa v bodoch 81 a 82 napadnutého rozsudku
         domnieval, že vo vzťahu k plavidlu Pondal začala premlčacia doba plynúť od 5. októbra 1999.

      29      Napriek uvedenému, ak aj v odôvodnení rozsudku Súdu prvého stupňa došlo k porušeniu práva Spoločenstva, jeho výroková časť
         sa napriek tomu javí ako dôvodná z iných právnych dôvodov, preto musí byť odvolanie zamietnuté (rozsudky z 9. júna 1992, Lestelle/Komisia,
         C‑30/91 P, Zb. s. I‑3755, bod 28; z 13. júla 2000, Salzgitter/Komisia, C‑210/98 P, Zb. s. I‑5843, bod 58, a z 10. decembra
         1992, Komisia/Camar a Tico, C‑312/00 P, Zb. s. I‑11355, bod 57).

      30      V tejto súvislosti bol list Komisie z 26. júla 1999 aktom vyšetrovania, ako to uznal aj odvolateľ v bode 47 svojho odvolania.
         Tento list bol osobitne zameraný na vyšetrovanie nezrovnalosti a zníženie pomoci v závislosti od podrobností týkajúcich sa
         potopenia plavidla Pondal. Tento list tak prerušil plynutie premlčacej doby s dôsledkom, že k premlčaniu vyšetrovania nedošlo.

      31      Na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľ, nemožno trvať na tom, že nezrovnalosťou je poskytnutie nesprávnej informácie a že
         v dôsledku toho je dies a quo 20. máj 1996, dátum, keď odvolateľ informoval španielske orgány o potopení plavidla Pondal. Ako je zrejmé z bodu 28 tohto
         rozsudku, táto informácia nie je na účely založenia nezrovnalosti opodstatňujúcej napadnuté rozhodnutie podstatná.

      32      Rovnako nemožno tvrdiť, že stačí, že okolnosti uvedené príjemcom pomoci skutočne existujú a možno ich preskúmať. Aj za predpokladu,
         že v prejednávanej veci Komisia porušila svoju povinnosť starostlivosti, nezačala premlčacia doba plynúť pred dátumom, keď
         zanikla povinnosť využívať angolské rybolovné zdroje na strane odvolateľa.

      33      Z tohto dôvodu nemožno potvrdiť dôvodnosť druhého tvrdenia.

       O prvom tvrdení
      34      Pokiaľ ide o prvé tvrdenie, postačuje konštatovať, že je založené na mylnom predpoklade. V skutočnosti, ako bolo uvedené v bode
         26 tohto rozsudku, je podstatnou nezrovnalosťou nevyužívanie rybolovných zdrojov Angoly počas troch rokov s plavidlom Pondal
         alebo s náhradným plavidlom, a nie potopenie sa plavidla, ku ktorému došlo dokonca pred začatím uskutočňovania projektu.

      35      Za týchto okolností nie je potrebné rozhodovať o prípustnosti tohto tvrdenia, ktoré bolo Komisiou spochybnené.

      36      V dôsledku toho musí byť prvá časť odvolacieho dôvodu zamietnutá.

      37      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie musí byť zamietnuté.

       O trovách
      38      Podľa článku 122 prvého odseku rokovacieho poriadku ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania. Podľa
         článku 69 ods. 2 toho istého rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe jeho článku 118 účastník
         konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia
         navrhla zaviazať José Martí Peix SA na náhradu trov konania a tento nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať
         ho na náhradu trov odvolacieho konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      José Martí Peix SA je povinný nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 31. mája 1979. # Frederick H. Newth proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 156/78.