title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (šiesta komora) z 20. mája 2009.#VIP Car Solutions SARL proti Európskemu parlamentu.#Verejné obstarávanie služieb - Verejné obstarávanie Spoločenstva - Doprava členov Európskeho parlamentu osobnými vozidlami a mikrobusmi s vodičom počas zasadnutí v Štrasburgu - Zamietnutie ponuky uchádzača - Povinnosť odôvodnenia - Odmietnutie poskytnúť informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom - Žaloba o náhradu škody.#Vec T-89/07.

text:
         ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (šiesta komora)
      z 20. mája 2009 (
            *1
         )
      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb — Verejné obstarávanie Spoločenstvom — Doprava členov Európskeho parlamentu osobnými vozidlami a mikrobusmi s vodičom počas zasadnutí v Štrasburgu — Zamietnutie ponuky uchádzača — Povinnosť odôvodnenia — Odmietnutie poskytnúť informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom — Žaloba o náhradu škody“
      Vo veci T-89/07,

         VIP Car Solutions SARL, so sídlom v Hoenheime (Francúzsko), v zastúpení: G. Welzer a S. Leuvrey, advokáti,
      žalobkyňa,
      proti

         Európskemu parlamentu, v zastúpení: D. Petersheim a M. Ecker, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanému,
      ktorej predmetom je jednak návrh na zrušenie rozhodnutia, ktorým Parlament nezadal žalobkyni zákazku, ktorá je predmetom verejného obstarávania PE/2006/06/UTD/1 týkajúceho sa dopravy členov Európskeho parlamentu osobnými vozidlami a mikrobusmi s vodičom počas zasadnutí v Štrasburgu, a jednak návrh na náhradu škody,
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (šiesta komora),
      v zložení: predseda komory A. W. H. Meij, sudcovia V. Vadapalas (spravodajca) a E. Moavero Milanesi,
      tajomník: C. Kristensen, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. decembra 2008,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Právny rámec

               1

               Verejné obstarávanie služieb Európskym parlamentom podlieha ustanoveniam hlavy V prvej časti nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 z 25. júna 2002 o rozpočtových pravidlách, ktoré sa vzťahujú na všeobecný rozpočet Európskych spoločenstiev (Ú. v. ES L 248, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 74, ďalej len „rozpočtové nariadenie“), ako aj ustanoveniam hlavy V prvej časti nariadenia Komisie (ES, Euratom) č. 2342/2002 z 23. decembra 2002, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na vykonávanie rozpočtového nariadenia (Ú. v. ES L 357, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 145, ďalej len „vykonávacie pravidlá“). Tieto ustanovenia sa opierajú o smernice Spoločenstva z tejto oblasti, pokiaľ ide o verejné obstarávanie služieb, najmä o smernicu Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322), zmenenú a doplnenú hlavne smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/52/ES z 13. októbra 1997 (Ú. v. ES L 328, s. 1; Mim. vyd. 06/003, s. 1), ktorá bola zrušená a nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132).

               2

               Podľa článku 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia:
               „Verejný obstarávateľ oznámi uchádzačom alebo účastníkom verejnej súťaže, ktorých žiadosti alebo ponuky sú zamietnuté dôvody, pre ktoré bolo toto rozhodnutie prijaté a všetkým účastníkom verejnej súťaže, ktorých ponuky sú prípustné, a ktorí o to písomne požiadajú, charakteristiky a pomerné výhody úspešnej ponuky a meno účastníka verejnej súťaže, s ktorým sa zmluva uzatvorila.
               Niektoré podrobnosti však nemusia byť zverejnené v prípade, že ich zverejnenie by bránilo uplatneniu práva, bolo by v protiklade s verejným záujmom alebo by poškodilo oprávnené obchodné záujmy verejných alebo súkromných podnikov, alebo by obmedzovalo spravodlivú hospodársku súťaž medzi týmito podnikmi.“

               3

               Článok 149 ods. 3 vykonávacích pravidiel v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej stanovuje:
               „Pre zmluvy, ktoré inštitúcie Spoločenstva uzatvárajú na vlastný účet podľa článku 105 rozpočtového nariadenia, verejní obstarávatelia informujú každého neúspešného uchádzača alebo záujemcu simultánne a individuálne čím skôr po prijatí rozhodnutia o uzatvorení zmluvy a najneskôr do týždňa od tohto dátumu listom a faxom alebo elektronickou poštou, že ich ponuka alebo kandidatúra nebola vybraná a pre každý z týchto prípadov upresnia dôvody zamietnutia ponuky alebo kandidatúry.
               Verejní obstarávatelia zároveň s oboznámením neúspešných uchádzačov a záujemcov o zamietnutí informujú víťazného uchádzača o rozhodnutí uzavrieť zmluvu, pričom upresnia, že oznámenie o rozhodnutí nepredstavuje záväzok zo strany príslušného verejného obstarávateľa.
               Neúspešní uchádzači a záujemcovia môžu na základe písomnej žiadosti zaslanej listom, faxom alebo elektronickou poštou dostať doplňujúce informácie o dôvodoch zamietnutia a všetci uchádzači, ktorí predložili platnú ponuku, informácie o charakteristikách a výhodách vybranej ponuky, ako aj meno víťaza, bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 100 ods. 2 druhý pododsek rozpočtového nariadenia. Verejný obstarávateľ je povinný odpovedať do pätnástich kalendárnych dní od dátumu prijatia písomnej žiadosti.
               …“

         Skutkové okolnosti

               4

               Žalobkyňa VIP Car Solutions SARL je spoločnosť, ktorá prenajíma vozidlá na prepravu osôb s vodičom.

               5

               Uverejnením oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania v Dodatku k Úradnému vestníku Európskej únie zo 16. septembra 2006 (Ú. v. EÚ S 177) Parlament vyhlásil verejné obstarávanie PE/2006/06/UTD/1 týkajúce sa dopravy členov Európskeho parlamentu osobnými vozidlami a mikrobusmi s vodičom počas zasadnutí v Štrasburgu (ďalej len „verejné obstarávanie“).

               6

               Podľa bodu IV.2.1 oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania malo byť verejné obstarávanie zadané ekonomicky najvýhodnejšej ponuke, ktorá sa posudzuje podľa týchto vyvážených kritérií: cena (55%), ponúkaný vozový park (30%), uplatňované alebo existujúce opatrenia pri vozidlách, ktoré zodpovedajú požiadavkám ochrany životného prostredia (7%), sociálna politika uplatňovaná na zamestnancov (6%) a prezentácia ponuky (2%).

               7

               Lehota na prijímanie ponúk alebo žiadostí o účasť bola stanovená na 27. októbra 2006. Tri ponuky boli predložené v stanovenej lehote, medzi nimi aj ponuka žalobkyne. Komisia poverená otvorením obálok 6. novembra 2006 vyhlásila tieto tri ponuky v súlade s verejným obstarávaním.

               8

               Hodnotiaca komisia ponúk (ďalej len „hodnotiaca komisia“) 30. novembra 2006 navrhla zadať zákazku inému uchádzačovi, ako je žalobkyňa, ktorý získal celkový počet 566 bodov rozdelených takto: 290 bodov za cenu, 180 bodov za vozový park, 42 bodov za opatrenia na ochranu životného prostredia, 36 bodov za sociálnu politiku a 18 bodov za prezentáciu ponuky.

               9

               Žalobkyňa sa umiestnila na druhom mieste s celkovým počtom 504 bodov rozdelených takto: 343,5 za cenu, 135 bodov za vozový park, 0 bodov za opatrenia na ochranu životného prostredia, 18 bodov za sociálnu politiku a 8 bodov za prezentáciu ponuky.

               10

               Dňa 3. januára 2007 Parlament zadal verejné obstarávanie uchádzačovi, ktorého navrhla hodnotiaca komisia (ďalej len „úspešný uchádzač“).

               11

               Parlament 9. januára 2007 zaslal žalobkyni elektronickú poštu v tomto znení:
               „V prílohe Vám zasielame list v súvislosti s Vašou ponukou. Originál tohto list Vám bude zaslaný doporučene. Mohli by ste potvrdiť príjem tejto [elektronickej pošty?]“

               12

               Parlament uvedeným listom, priloženým v elektronickej pošte, nepodpísaným a bez dátumu, informoval žalobkyňu o rozhodnutí neprijať jej ponuku v rámci verejného obstarávania (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

               13

               Napadnuté rozhodnutie uvádza najmä:
               „Dôvody, ktoré odôvodňujú zamietnutie Vašej ponuky sú tieto: ponuka nie je z hľadiska kritérií verejného obstarávania ekonomicky najvýhodnejšia.
               Informujeme Vás, že je možné získať doplňujúce informácie o dôvode zamietnutia Vašej ponuky bez toho, aby bol tým dotknutý prípadný opravný prostriedok.
               Pokiaľ o to písomne požiadate, môžu Vám byť poskytnuté charakteristiky a výhody týkajúce sa úspešnej ponuky, ako aj meno uchádzača, ktorému bolo verejné obstarávanie zadané.
               V prípade, ak by poskytnutie informácií ohrozilo výkon práva, alebo by bolo v rozpore s verejným záujmom, alebo by poškodzovalo oprávnené obchodné záujmy štátnych alebo súkromných podnikov, alebo by poškodzovalo spravodlivú hospodársku súťaž medzi nimi, takéto informácie nemôžu byť poskytnuté…“

               14

               Žalobkyňa elektronickou poštou z 10. januára 2007 odpovedala takto:
               „Potvrdzujeme prijatie Vašej [elektronickej pošty] týkajúcej sa zamietnutia našej ponuky. Ako nám bolo z Vašej strany navrhnuté, žiadame Vás o poskytnutie charakteristík a výhod týkajúcich sa úspešnej ponuky, ako aj meno uchádzača, ktorému bola zákazka zadaná. Vzhľadom na to, že naša ponuka nebola ekonomicky najvýhodnejšia, mohli by ste nás informovať o hodinovej sadzbe, ktorú ponúkla spoločnosť, ktorá uspela [?]“

               15

               Žalobkyňa listom z 15. januára 2007 opätovne požiadala Parlament o poskytnutie charakteristík a výhod týkajúcich sa úspešnej ponuky, meno uchádzača, ktorému bola zákazka zadaná, ako aj cenu ponúknutú úspešným uchádzačom. Žalobkyňa zdôraznila, že do uvedeného dňa stále nedostala doporučený list potvrdzujúci zamietnutie jej ponuky.

               16

               Parlament listom z 23. januára 2007 odpovedal na elektronickú poštu žalobkyne z 10. januára 2007 a odkazom na článok 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia pripomenul vyvážené kritériá pre zadanie zákazky stanovené verejným obstarávaním, a následne uviedol, že:
               „Úspešná ponuka na základe všetkých vyššie uvedených kritérií získala najvyššiu známku… (566), a preto sa umiestnila na prvom mieste.
               Informujeme Vás, že aj napriek mierne nižšej cene Vaša ponuka získala len 504 bodov, na základe čoho sa umiestnila na druhom mieste.“

               17

               Parlament v tomto liste žalobkyni tiež uviedol meno uchádzača, ktorému bolo verejné obstarávanie zadané.

               18

               Parlament 24. januára 2007 zaslal žalobkyni originál listu, ktorým ju informoval o rozhodnutí zamietnuť jej ponuku.

               19

               Parlament sa 31. januára 2007 elektronickou poštou informoval u žalobkyni, či jej bol doručený tento list. Žalobkyňa v ten istý deň odpovedala elektronickou poštou negatívne.

               20

               Žalobkyňa listom z 1. marca 2007 prostredníctvom svojho advokáta zdôraznila, že v rámci verejného obstarávania ponúkla výnimočnú cenu a požiadala o poskytnutie kópie ponuky predloženej úspešným uchádzačom, aby sa dozvedela cenu, ktorú ponúkol.

               21

               Listom z 20. marca 2007 zaslaným správnej rade žalobkyne, opierajúc sa o článok 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia, Parlament túto žiadosť zamietol a dodal:
               „…Oznamujeme Vám, že 48 hodín po podpísaní zmluvy bude verejné obstarávanie uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie oznámením s doplňujúcimi informáciami, ktoré budú zahŕňať základné informácie, akými je aj zaplatená cena.
               Vieme o tom, že Vaši ‚klienti si uvedomujú, že ponúkli výnimočnú cenu‘.
               V každom prípade Vám však musíme pripomenúť, že cena nebola jediným kritériom verejného obstarávania. Kvalitatívne a funkčné kritériá majú osobitný význam pre inštitúciu, akou ja tá naša, a môžu odôvodňovať prijatie vyššej ceny.
               Naše posúdenie, ‚že aj napriek mierne nižšej cene‘ presne odráža tento aspekt verejného obstarávania; uvádzame najmä, že ak by aj ponuka Vašich klientov získala najvyššiu známku, pokiaľ ide o cenu, celkový počet známkovania urobený hodnotiacou komisiou a ktorý zohľadňoval všetky kritériá taxatívne vymedzené v súťažných podkladoch, by im nedovolil získať zákazku. Ako boli už o tom informovaní, ich ponuka získala totiž celkový počet 504 bodov oproti 566 bodom úspešného uchádzača.“

               22

               Žalobkyňa v liste z 23. marca 2007 tvrdí, že vzhľadom na to, že kritérium ceny v hodnotení ponúk predstavovalo 55%, a preto zadanie zákazky inému uchádzačovi ako jej je nemožné a že odmietnutie poskytnúť jej informáciu o cene, ktorú ponúkol úspešný uchádzač, jej bráni v overení podmienok zadania zákazky ešte pred uplynutím lehoty na podanie žaloby na Súd prvého stupňa.

               23

               Oznámenie o zadaní zákazky bolo uverejnené 7. apríla 2007 v Dodatku úradného vestníka (Ú. v. EÚ S 69). V oznámení je uvedené, že cena ponúknutá úspešným uchádzačom je 26 eur na hodinu mimo prevádzkových hodín a 37,50 eura na hodinu v rámci prevádzkových hodín.

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               24

               Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 23. marca 2007 podala túto žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

               25

               Vzhľadom na prekážku na strane sudcu, predseda Súdu prvého stupňa určil na základe článku 32 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa na doplnenie komory iného sudcu.

               26

               Súd prvého stupňa (šiesta komora) na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania stanovených v článku 64 rokovacieho poriadku vyzval účastníkov konania na predkladanie dokumentov. Účastníci konania na túto výzvu odpovedali v stanovenej lehote.

               27

               Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 9. decembra 2008.

               28

               Žalobkyňa vo svojej žalobe navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        vyhlásil žalobu za prípustnú,

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        —

                        zrušil všetky akty nasledujúce po napadnutom rozhodnutí,

                        —

                        zaviazal Parlament zaplatiť sumu 500000 eur ako náhradu škody,

                        —

                        zaviazal Parlament na náhradu jednorázových poplatkov až do výšky 5000 eur,

                        —

                        zaviazal Parlament na náhradu trov konania.

               29

               Žalobkyňa vo svojej replike navyše navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        nariadil Parlamentu uskutočniť riadne verejné obstarávanie.

               30

               Parlament vo svojom vyjadrení k žalobe navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol žalobu o neplatnosť,

                        —

                        zamietol žalobu o náhradu škody,

                        —

                        zamietol návrh zaviazať Parlament na náhradu jednorázových poplatkov až do výšky 5000 eur,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

               31

               Parlament vo svojej duplike navyše navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol návrh, ktorým mu má byť nariadené uskutočniť riadne verejné obstarávanie.

               32

               Žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na otázky Súdu prvého stupňa vzala späť žalobný návrh, ktorým navrhovala zaviazať Parlament na náhradu jednorázových poplatkov až do výšky 5000 eur, čo bolo zaznamenané v zápisnici z pojednávania.

         Právny stav

         O návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia

               33

               Žalobkyňa v podstate uvádza dva žalobné dôvody založené jednak na porušení povinnosti odôvodnenia a jednak na neoprávnenom odmietnutí poskytnúť informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
      — Tvrdenia účastníkov konania

               34

               Žalobkyňa vo svojej žalobe tvrdí, že v rámci kritérií verejného obstarávania predstavovala cena v hodnotení ponúk 55%, teda viac ako polovicu všetkých kritérií verejného obstarávania. Zdôrazňuje, že navrhla najnižšiu cenu, konkrétne 31,70 eura na hodinu. Získala však len 504 bodov oproti 566 bodom úspešného uchádzača. Žalobkyňa uvádza, že nerozumie tomuto rozdielu bodov, keďže, pokiaľ ide o cenu, ponúkla najlepšiu ponuku. Podľa nej z matematického hľadiska nemohla byť zákazka zadaná inému uchádzačovi.

               35

               Žalobkyňa vo svojej replike zdôrazňuje, že Parlament priznáva, že nesprávne spočítal celkový počet všetkých bodov, čo je dôkazom neserióznosti zo strany hodnotiacej komisie.

               36

               Pokiaľ ide o kritérium vozového parku, žalobkyňa uvádza, že Parlament svojvoľne udelil dve tretiny známok v prospech kvantity oproti jednej tretine v prospech kvality. Nikdy však nebola informovaná o tomto prerozdelení, ktoré považuje za nespravodlivé, keďže vlastníctvo vozidiel nie je dôležitejšie, ako ich kvalita. Vzhľadom na to, že uchádzači získali rovnakú známku za kritérium kvality, rozdiel bodov medzi žalobkyňou a úspešným uchádzačom by mal byť menší.

               37

               Pokiaľ ide o kritérium opatrení na ochranu životného prostredia, žalobkyňa tvrdí, že je nemožné, aby získala nulu. Podlieha totiž, ako aj úspešný uchádzač, francúzskej právnej úprave o dopravných spoločnostiach, ktoré prenajímajú vozidlá na prepravu osôb s vodičom, ktorá im ukladá povinnosť, že autá musia byť vo vynikajúcom stave z hľadiska mechanickej údržby a ročných kontrol. Všetky jej vozidlá sú však nové a vybavené filtrami pevných častíc. Rozdiel 42 bodov nemôže teda byť odôvodnený z jediného dôvodu, že uchádzač podpísal Chartu mestského úradu Paríža o neznečisťovaní.

               38

               Pokiaľ ide o kritérium sociálnej politiky, jedna z dvoch pracovných zmlúv na dobu neurčitú úspešného uchádzača je v skutočnosti zmluvou na dobu určitú s možnosťou prerušenia činnosti, alebo aj zmluvou na dočasnú prácu. Uvedená zmluva sa totiž nazýva „Zmluva na príležitostné práce na dobu neurčitú“, pričom si tieto dva výrazy odporujú. Pracovné zmluvy žalobkyne a úspešného uchádzača pritom vyplývajú zo združenia národných odborov spoločností, ktoré prenajímajú vozidlá na prepravu osôb s vodičom. Rozdiel bodov medzi oboma uchádzačmi však nie je objektívne zdôvodnený.

               39

               Nakoniec kritérium prezentácie ponuky sa týkalo spôsobu a nie obsahu. Ponuka úspešného uchádzača nemôže byť teda z hľadiska tohto kritéria „nepochybne lepšia“. Žalobkyňa bola okrem toho jediná, ktorá prezentovala svoju ponuku na DVD, navyše riadnym a náležitým spôsobom. Získala však nižšiu známku ako úspešný uchádzač.

               40

               Parlament vo svojom vyjadrení k žalobe zdôrazňuje, že ostatné kritériá na verejného obstarávania majú váhu 45%, a preto mohli ovplyvniť výsledok hodnotenia jednotlivých ponúk. Tvrdí, že pri skúmaní ponúk postupoval objektívne.

               41

               Parlament v tejto súvislosti uvádza, že hodnotiaca komisia každé kritérium známkovala od 0 do 10, pričom získaná známka bola potom vynásobená percentom podľa jednotlivých kritérií. Pokiaľ ide o dve hlavné kritériá, a to o cenu a kvantitatívne hľadisko vozového parku, hodnotiaca komisia sa na zachovanie objektívnosti rozhodla ohodnotiť známkou existujúcej zmluvy, ktorá je neutrálna vo vzťahu s verejným obstarávaním, ktoré má byť zadané, a túto prvú objektívnu známku vynásobila pomerom medzi poskytovaním služieb predchádzajúcej zmluvnej strany a poskytovaním služieb ponúknutým jednotlivými uchádzačmi.

               42

               Pokiaľ ide o známku za cenu, hodnotiaca komisia usúdila, že súčasná cena, teda 33 eur, bola posúdená ako prijateľná a udelila jej známku 6. Cena ponúknutá žalobkyňou je 31,70 eura na hodinu a 37,50 eura na hodinu ponúknutá úspešným uchádzačom, pričom mali tieto výsledky:

                        —

                        pre žalobkyňu: 33: 31,70 x 6 x 55 = 343,5 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 33: 37,5 x 6 x 55 = 290,4 bodov.

               43

               Pokiaľ ide o kritérium vozového parku, hodnotiaca komisia posúdila, že kvantitatívne hľadisko bolo prvoradé a udelila jej dve tretiny zo známky, teda 20 bodov. Známka 6 bola udelená predchádzajúcej zmluvnej strane za ponuku 60 vozidiel. Pokiaľ ide o žalobkyňu, hodnotiaca komisia brala do úvahy 70 vozidiel (60 osobných vozidiel a 10 mikrobusov) a pokiaľ ide o úspešného uchádzača, brala do úvahy 60 vozidiel. Na účely porovnania ponúk tiež zohľadnila okamžitú disponibilitu vozidiel. V tejto súvislosti bol na vozový park žalobkyne uplatnený koeficient 0,5 vzhľadom na to, že 67 zo 70 vozidiel boli prenajaté od inej spoločnosti. Toto posúdenie viedlo teda k tomuto výsledku:

                        —

                        pre žalobkyňu: 70: 60 x 6 x 0,5 x 20 = 70 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 60: 60 x 6 x 1 x 20 = 120 bodov.

               44

               Pokiaľ ide o kritérium kvality vozového parku, žalobkyňa a úspešný uchádzač získali obaja známku 10, čo viedlo, vzhľadom na vyváženosť tohto kritéria, k udeleniu týchto bodov:

                        —

                        pre žalobkyňu: 6 x 10 = 60 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 6 x 10 = 60 bodov.

               45

               Parlament priznáva, že hodnotiaca komisia nesprávne uviedla číslo 135 bodov za kritérium vozového parku. V skutočnosti to malo byť 130 bodov, čo znamená, že žalobkyňa získala celkovo 499 bodov a nie 504 bodov.

               46

               Pokiaľ ide o kritérium opatrení na ochranu životného prostredia, len úspešný uchádzač predložil dôkazy o tom, že dodržiava chartu mestského úradu Paríža o neznečisťovaní a že jeho nové vozidlá sú vybavené filtrami pevných častíc, čo viedlo k udeleniu týchto bodov:

                        —

                        pre žalobkyňu: 0 x 7 = 0 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 6 x 7 = 42 bodov.

               47

               Pokiaľ ide o kritérium sociálnej politiky, úspešný uchádzač ponúkol dva druhy pracovných zmlúv na dobu neurčitú, z toho jednu pre príležitostných zamestnancov, zatiaľ čo žalobkyňa vodičom ponúkala jedine pracovnú zmluvu na dobu určitú. Parlament na základe toho usúdil, že vzhľadom na bodovanie tohto kritéria predstavuje rozdiel medzi týmito dvoma ponukami takéto udelenie bodov:

                        —

                        pre žalobkyňu: 3 x 6 = 18 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 6 x 6 = 36 bodov.

               48

               Nakoniec, pokiaľ ide o kritérium prezentácie ponuky, ponuka úspešného uchádzača bola nepochybne lepšia, čo vzhľadom na bodovanie tohto kritéria, viedlo k udeleniu týchto bodov:

                        —

                        pre žalobkyňu: 4 x 2 = 8 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 9 x 2 = 18 bodov.

               49

               Celkový počet bodov udelených za jednotlivé ponuky bol teda takýto:

                        —

                        pre žalobkyňu: 343 + 70 + 60 + 0 + 18 + 8 = 499 bodov,

                        —

                        pre úspešného uchádzača: 290 + 120 + 60 + 42 + 36 + 18 = 566 bodov.

               50

               Parlament spresňuje, že povoľujúci úradník po overení zistil, že vozový park úspešného uchádzača sa zvýšil na 70 vozidiel, čo viedlo k udeleniu celkového počtu 586 bodov v prospech úspešného uchádzača.

               51

               Parlament vyvodzuje záver, že ponuka úspešného uchádzača predstavuje evidentnejšie kvalitatívne výhody v porovnaní s výhodami žalobkyne, pričom jej ponuka bola lepšia len, pokiaľ ide o cenu. Parlament v tejto súvislosti pripomína, že zákazka mala byť zadaná uchádzačovi, ktorí predloží ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku. Keďže nešlo o verejné obstarávanie, ktoré malo zatriediť uchádzačov podľa jediného kritéria, ktorým je cena, nemohla byť preto zákazka zadaná cenovo najnižšej ponuke.

               52

               Parlament vo svojej duplike dopĺňa, že sa zdá, že si žalobkyňa zamieňa nedostatok objektívnosti a voľnú úvahu verejného obstarávateľa, vo vzťahu ku ktorému sa má preskúmanie Súdom prvého stupňa obmedziť na overenie neexistencie zjavne nesprávneho posúdenia.

               53

               Pokiaľ ide o kritérium vozového parku, Parlament odkazom na judikatúru Súdneho dvora zdôrazňuje, že hodnotiaca komisia môže zvážiť osobitné prvky niektorého vopred určeného kritéria verejného obstarávania tak, že rozdelí medzi ne body stanovené pre toto kritérium obstarávateľom pri vypracovaní súťažných podkladov alebo v oznámení o verejnom obstarávaní, pod podmienkou, že takéto rozhodnutie po prvé nemení kritériá na zadanie zákazky určené v súťažných podkladoch alebo v oznámení o verejnom obstarávaní, po druhé neobsahuje také prvky, ktoré ak by boli známe v čase prípravy ponúk, by mohli ovplyvniť túto prípravu, a po tretie nebolo prijaté so zohľadnením prvkov, ktoré by mohli byť diskriminačné voči jednému z uchádzačov. Žalobkyňa však nepreukázala, že tieto podmienky boli v predmetnej veci splnené.

               54

               Pokiaľ ide o kritérium opatrení na ochranu životného prostredia, Parlament tvrdí, že ponuka žalobkyne neuvádzala, akým spôsobom zodpovedá týmto opatreniam, čo vysvetľuje jej nulovú známku.

               55

               Napokon, pokiaľ ide o posledné kritérium verejného obstarávania, Parlament tvrdí, že prezentácia prostredníctvom DVD nie je jediným dôvodom, aby bola ponuka považovaná za prezentovanú lepšie, ako bola prezentovaná ponuka úspešného uchádzača. Rozhodujúcim prvkom bola atraktívnosť a presvedčivý charakter ponuky, a nie spôsob prezentácie.

         — Posúdenie Súdom prvého stupňa

               56

               Najprv je potrebné pripomenúť, že Parlament, tak ako ostatné inštitúcie, disponuje širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré treba zohľadniť na účely prijatia rozhodnutia o uzavretí zmluvy v rámci verejného obstarávania. Súdne preskúmanie, ktoré sa uplatňuje na výkon tejto právomoci, je obmedzené na overenie toho, či boli dodržané predpisy upravujúce procesný postup a odôvodnenie, ako aj na správnosť zistenia skutkového stavu, neexistenciu zjavne nesprávneho posúdenia a zneužitia právomoci (pozri analogicky rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. septembra 2002, Tideland Signal/Komisia, T-211/02, Zb. s. II-3781, bod 33, a z 10. septembra 2008, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-465/04, neuverejnený v Zbierke, bod 45).

               57

               Podľa článku 1 zadávacieho postupu verejného obstarávania sa na predmetné verejné obstarávanie vzťahujú ustanovenia rozpočtového nariadenia a ich vykonávacích pravidiel.

               58

               Preto pokiaľ ide o odôvodnenie napadnutého rozhodnutia, Parlament mal v predmetnej veci uplatniť článok 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia a článok 149 ods. 3 vykonávacích pravidiel.

               59

               Z uvedených článkov, ako aj z judikatúry Súdu prvého stupňa vyplýva, že Parlament si plní svoju povinnosť odôvodnenia, pokiaľ po prvé okamžite oznámi všetkým neúspešným uchádzačom dôvody zamietnutia ich ponuky a po druhé uchádzačom, ktorí predložili prípustnú ponuku a ktorí o to výslovne žiadajú, poskytne v lehote do 15 kalendárnych dní odo dňa doručenia písomnej žiadosti charakteristiky a výhody týkajúce sa úspešnej ponuky, ako aj meno úspešného uchádzača (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok z 10. septembra 2008, rozsudok Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-465/04, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 47).

               60

               Uvedený postup je v súlade s účelom povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 253 ES, podľa ktorého je potrebné, aby z neho jasne a jednoznačne vyplývali úvahy inštitúcie, ktorá akt prijala, tak, aby jednak dotknutým osobám umožnili poznať dôvody prijatia opatrenia, aby mohli uplatniť svoje práva, a jednak príslušnému súdu umožnili preskúmať toto opatrenie (rozsudok Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-465/04, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 48).

               61

               Okrem toho je potrebné poznamenať, že, ako v predmetnej veci, ak inštitúcia Spoločenstva disponuje širokou mierou voľnej úvahy, rešpektovanie záruk poskytnutých právnym poriadkom Spoločenstva v správnych konaniach má ešte zásadnejšiu dôležitosť. Medzi tieto záruky patrí najmä povinnosť príslušnej inštitúcie dostatočným spôsobom odôvodniť svoje rozhodnutia. Len na základe toho môže súd Spoločenstva preskúmať, či skutkové a právne skutočnosti, na ktorých závisí výkon voľnej úvahy, boli naplnené (rozsudok Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Technische Universität München, C-269/90, Zb. s. I-5469, bod 14; rozsudky Súdu prvého stupňa z 5. marca 2002, Le Canne/Komisia, T-241/00, Zb. s. II-1251, body 53 a 54, a z 10. septembra 2008, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-465/04, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 54).

               62

               Je potrebné tiež pripomenúť, že požiadavka odôvodnenia musí byť posudzovaná v závislosti od okolností prípadu, najmä v závislosti od obsahu aktu a povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý na jeho objasnení môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne týka (pozri rozsudok Súdneho dvora z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C-367/95 P, Zb. s. I-1719, bod 63 a tam citovanú judikatúru).

               63

               Napokon povinnosť odôvodnenia je podstatnou formálnou náležitosťou, ktorú treba odlišovať od otázky dôvodnosti odôvodnenia, ktorá sa týka meritórnej zákonnosti sporného aktu (rozsudok Súdneho dvora z 22. marca 2001, Francúzsko/Komisia, C-17/99, Zb. s. I-2481, bod 35, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. novembra 2008, Evropaïki Dynamïki/Komisia, T-406/06, neuverejnený v Zbierke, bod 47).

               64

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že žalobkyňa vo svojej žalobe v podstate uvádza porušenie povinnosti odôvodnenia tak, že nemôže pochopiť, ako je možné, že tým, že ponúkla najnižšiu cenu a toto kritérium má v hodnotení ponúk hodnotu 55%, nezískala zákazku. Treba tiež uviesť, že Parlament vo svojich vyjadreniach k žalobe pochopil argumentáciu žalobkyne tak, že mu vytýka nedostatok odôvodnenia napadnutého rozhodnutia, ktorým zamietol zadať žalobkyni zákazku.

               65

               V každom prípade podľa ustálenej judikatúry musí odôvodnenie napadnutého rozhodnutia umožniť súdu Spoločenstva preskúmať jeho zákonnosť a poskytnúť dotknutej osobe všetky informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je rozhodnutie dôvodné. Nedostatok alebo neexistencia odôvodnenia, ktoré bránia výkonu tohto súdneho preskúmania, sú opatreniami verejného poriadku, ktoré nielen môžu, ale aj musia byť skúmané súdom Spoločenstva aj bez návrhu (rozsudok Súdneho dvora z 20. februára 1997, Komisia/Daffix, C-166/95 P, Zb. s. I-983, body 23 a 24, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. septembra 2008, Evropaïki Dynamiki/Súdny dvor, T-272/06, neuverejnený v Zbierke, body 27 a 28 a tam citovanú judikatúru).

               66

               Keďže žalobkyňa v predmetnej veci predložila prípustnú ponuku podľa článku 149 ods. 3 vykonávacích pravidiel, je potrebné na účely zistenia, či Parlament vyhovel požiadavke odôvodnenia stanovenej rozpočtovým nariadením, ako aj vykonávacími pravidlami, preskúmať nielen napadnuté rozhodnutie, ale aj list z 23. januára 2007, ktorý bol žalobkyni zaslaný ako odpoveď na jej výslovnú žiadosť o poskytnutie dodatočných informácií o rozhodnutí o zadaní predmetného verejného obstarávania.

               67

               Najprv treba však konštatovať, že Parlament v napadnutom rozhodnutí uviedol dôvody odôvodňujúce zamietnutie ponuky žalobkyne v súlade s článkom 100 ods. 2 druhým pododsekom rozpočtového nariadenia. Uviedol totiž, že ponuka žalobkyne nebola „z hľadiska kritérií verejného obstarávania ekonomicky najvýhodnejšia“.

               68

               Parlament potom vo svojom liste z 23. januára 2007 len uviedol:
               „Vybraná ponuka na základe všetkých vyššie uvedených kritérií získala najvyššiu známku… (566), a preto sa umiestnila na prvom mieste.
               Informujeme Vás, že aj napriek mierne nižšej cene Vaša ponuka získala len 504 bodov, na základe čoho sa umiestnila na druhom mieste.“

               69

               Hoci Parlament odpovedal v lehote stanovenej v článku 149 ods. 3 vykonávacích pravidiel, žalobkyni však neposkytol žiadnu informáciu o charakteristikách a výhodách týkajúcich sa úspešnej ponuky, s výnimkou toho, že cena, ktorú ponúkla, bola mierne nižšia, hoci mal povinnosť tak urobiť podľa rozpočtového nariadenia a vykonávacích predpisov.

               70

               Z takejto odpovede jasne a jednoznačne nevyplývajú úvahy Parlamentu tak, aby jednak žalobkyni umožnili poznať dôvody prijatia opatrenia na uplatnenie svojich práv, a jednak umožnili súdu preskúmať toto opatrenie.

               71

               Navyše za okolností, aké sú v predmetnej veci, bola táto informácia rovnako potrebná ako to, že cena, ktorú ponúkla žalobkyňa bola nižšia ako cena, ktorú ponúkol úspešný uchádzač a že kritérium ceny má v celkovom hodnotení ponúk hodnotu 55%. Žalobkyňa preto nemohla pochopiť, prečo jej ponuka nebola v rámci verejného obstarávania úspešná.

               72

               Je potrebné dodať, že Parlament zaslal 20. marca 2007 žalobkyni nový list, ktorým odpovedal na jej list z 1. marca 2007.

               73

               Z ustálenej judikatúry v tejto súvislosti vyplýva, že ak dotknutá inštitúcia v nadväznosti na výslovnú dodatočnú žiadosť žalobcu vo veci určitého rozhodnutia zašle pred podaním žaloby, avšak po uplynutí lehoty stanovenej v článku 149 ods. 3 vykonávacích pravidiel, list, musí byť tento list zohľadnený, aby sa zistilo, či bolo odôvodnenie v predmetnej veci dostatočné. Povinnosť odôvodnenia musí byť posudzovaná v závislosti od informácií, ktorými žalobkyňa disponovala v čase podania žaloby, pričom je však zjavné, že inštitúcia nemôže celým novým odôvodnením nahradiť odôvodnenie pôvodné (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. septembra 2008, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-465/04, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 59).

               74

               Je však potrebné konštatovať, že list z 20. marca 2007 neobsahuje informácie o charakteristikách a výhodách týkajúcich sa úspešnej ponuky. Parlament totiž len zopakoval to, čo už uviedol vo svojom liste z 23. januára 2007.

               75

               Je potrebné napokon uviesť, že Parlament uplatnil skutočnosti týkajúce sa odôvodnenia napadnutého rozhodnutia v rámci súdneho preskúmania. Parlament vo svojich vyjadreniach k žalobe detailne uvádza body udelené žalobkyni a úspešnému uchádzačovi za každé kritérium verejného obstarávania, ako aj dôvody, ktoré podľa neho odôvodňujú toto hodnotenie.

               76

               Skutočnosť, že Parlament v rámci súdneho konania poskytol dôvody uvedeného rozhodnutia, však nenahrádza nedostatok pôvodného odôvodnenia napadnutého rozhodnutia. Podľa ustálenej judikatúry možno totiž odôvodnenie uviesť po prvýkrát a dodatočne pred súdom iba za výnimočných okolností, ktoré vzhľadom na to, že neexistujú naliehavé dôvody, nie sú v predmetnej vec naplnené (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 2. júla 1992, Dansk Pelsdyravlerforening/Komisia, T-61/89, Zb. s. II-1931, bod 131, a z 24. septembra 2008, DC-Hadler Networks/Komisia, T-264/06, neuverejnený v Zbierke, bod 34).

               77

               Zo všetkého, čo bolo uvedené, vyplýva, že rozhodnutie, ktorým Parlament zamietol zadať zákazku žalobkyni, je poznačené nedostatkom odôvodnenia z hľadiska článku 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia a článku 149 ods. 3 vykonávacích predpisov.

               78

               Je preto namieste prijať prvý žalobný dôvod.

         O druhom žalobnom dôvode založenom na neoprávnenom odmietnutí poskytnúť informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom
      — Tvrdenia účastníkov konania

               79

               Žalobkyňa tvrdí, že odmietnutie poskytnúť jej informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom je neoprávnené. V prvom rade sa na cenu ponúknutú uvedeným uchádzačom nevzťahuje článok 100 ods. 2 druhý pododsek rozpočtového nariadenia. Zverejnenie ceny nepoškodzuje totiž úspešného uchádzača. Napokon v rámci transparentnosti je bežné byť oboznámený s presnými dôvodmi zamietnutia ponuky v rámci tak dôležitého verejného obstarávania.

               80

               Žalobkyňa navyše zdôrazňuje, že cena ponúknutá úspešným uchádzačom mala byť zverejnená v Dodatku úradného vestníka do 48 hodín po podpise zmluvy. Oznámenie tejto ceny nemôže predsa poškodiť oprávnené obchodné záujmy úspešného uchádzača a obmedzovať spravodlivú hospodársku súťaž.

               81

               Zamietnutie žiadosti žalobkyne zo strany Parlamentu malo tiež za následok skrátenie lehoty na podanie žaloby na Súd prvého stupňa.

               82

               Parlament odpovedá, že článok 100 ods. 2 rozpočtového nariadenia neukladá absolútnu povinnosť informovať o cene ponúknutej úspešným uchádzačom. „Charakteristiky a pomerné výhody úspešnej ponuky“ zahŕňajú totiž skôr porovnanie ponúk. Obstarávateľovi je vzhľadom na to ponechaná široká miera voľnej úvahy, pokiaľ ide o skutočnosti, o ktorých musí informovať neúspešného uchádzača.

               83

               Inak by bolo oprávnené domnievať sa, že cena je súčasťou údajov, ktorými oznámenie poškodzuje oprávnené obchodné záujmy podniku podľa článku 100 ods. 2 druhého pododseku rozpočtového nariadenia. Uvedené oznámenie má byť iba poslednou možnosťou na zverejnenie údajov. Parlament však priznáva, že cena ponúknutá úspešným uchádzačom bola uvedená v oznámení o zadaní verejného obstarávania v Dodatku úradného vestníka.

               84

               Odmietnutie poskytnúť informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom nemohlo žalobkyni zabrániť podať žalobu na Súd prvého stupňa.

               85

               Parlament v nadväznosti na otázku položenú Súdu prvého stupňa na pojednávaní rozšíril svoju argumentáciu tak, že spresnil, že verejné obstarávanie vzhľadom na námietky vznesené pred podpísaním zmluvy mohlo byť až do uverejnenia oznámenia o jeho zadaní vyhlásené za neplatné. Za tohto predpokladu neposkytnutie informácie o cene môže zabrániť tomu, aby boli ostatní uchádzači oboznámení s touto skutočnosťou ponuky úspešného uchádzača, ktorý za rovnakých podmienok môže znovu predložiť svoju ponuku.

         — Posúdenie Súdom prvého stupňa

               86

               Najprv je potrebné pripomenúť, že Parlament v nadväznosti na žiadosť žalobkyne z 10. januára 2007, ktorou žiadala, aby jej boli poskytnuté doplňujúce informácie, len uviedol, že cena ponúknutá úspešným uchádzačom bola mierne vyššia než jej. Výška tejto ceny, konkrétne 26 eur na hodinu mimo prevádzkových hodín a 37,50 eura na hodinu v rámci prevádzkových hodín, bola zverejnená v oznámení o zadaní verejného obstarávania zo 7. apríla 2007.

               87

               Podľa článku 100 ods. 2 prvého pododseku rozpočtového nariadenia Parlament však mal povinnosť na základe písomnej žiadosti oboznámiť vyradeného uchádzača o charakteristikách a výhodách úspešnej zákazky.

               88

               Parlament mal preto v nadväznosti na písomnú žiadosť žalobkyne povinnosť jej poskytnúť informáciu o cene ponúknutej úspešným uchádzačom, ktorá je jednou z charakteristík a jednou z výhod úspešnej ponuky o to viac, že za okolností, ako sú tie v predmetnej veci, toto kritérium malo v hodnotení ponúk hodnotu 55%.

               89

               Žiadne tvrdenie Parlamentu nemôže spochybniť toto konštatovanie.

               90

               Po prvé, tvrdenie, podľa ktorého je obstarávateľovi ponechaná široká miera voľnej úvahy, neodôvodňuje odmietnutie poskytnúť vyradenému uchádzačovi, ktorý písomne požiadal o poskytnutie informácie o cene ponúknutej úspešným uchádzačom. Parlament sa v tejto súvislosti nemôže uspokojiť s tvrdením, že cena nie je súčasťou charakteristík a výhod ponuky úspešného uchádzača, najmä ak, ako je uvedené vyššie, toto kritérium v predmetnej veci predstavuje v hodnotení ponúk 55%.

               91

               Po druhé, podľa článku 100 ods. 2 druhého pododseku rozpočtového nariadenia niektoré informácie nemusia byť poskytnuté v prípade, že by ich zverejnenie bránilo uplatneniu práva, bolo by v rozpore s verejným záujmom, alebo by poškodilo oprávnené obchodné záujmy verejných alebo súkromných podnikov, alebo by obmedzovalo spravodlivú hospodársku súťaž medzi týmito podnikmi. Parlament však vo svojich vyjadreniach k žalobe nevysvetľuje, akým spôsobom v predmetnej veci zverejnenie ceny ponúknutej úspešným uchádzačom poškodzuje jeho obchodné záujmy a zdôrazňuje, že výška tejto ceny bola uvedená v oznámení o zadaní verejného obstarávania.

               92

               Po tretie, tvrdenie, podľa ktorého obstarávateľ môže rozhodnúť, ako mu to dovoľuje článok 101 rozpočtového nariadenia, odstúpiť od verejného obstarávania alebo vyhlásiť verejné obstarávanie za neplatné pred podpísaním zmluvy, nemôže Parlament zbaviť za okolností, ako sú tie v predmetnej veci, povinnosti poskytnúť žalobkyni informáciu o cene ponúknutú úspešným uchádzačom. Prijatie takéhoto tvrdenia by totiž viedlo k pozbaveniu podstaty povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 100 ods. 2 prvom pododseku rozpočtového nariadenia a článku 149 ods. 3 vykonávacích pravidiel.

               93

               Za týchto podmienok je potrebné prijať druhú žalobný dôvod.

               94

               Zo všetkého, čo bolo uvedené vyplýva, že je namieste zrušiť napadnuté rozhodnutie.

         O návrhu na zrušenie aktov nasledujúcich po napadnutom rozhodnutí

               95

               Vo svojej tretej časti návrhov žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa zrušil všetky akty nasledujúce po napadnutom rozhodnutí

               96

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora uplatniteľného na Súd prvého stupňa v zmysle článku 53 prvého odseku toho istého štatútu a podľa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí každý návrh obsahovať predmet sporu a stručné vysvetlenie dôvodov návrhu. Tieto údaje musia byť dostatočne jasné a presné, aby si žalovaný mohol pripraviť svoju obranu a aby Súd prvého stupňa mohol uskutočniť súdne preskúmanie. Na zabezpečenie právnej istoty a riadnej správy súdnictva je potrebné, aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých je žaloba založená, vyplývali prinajmenšom stručne, ale logickým a zrozumiteľným spôsobom z jej samotného textu (uznesenia Súdu prvého stupňa z 28. apríla 1993, De Hoe/Komisia, T-85/92, Zb. s. II-523, bod 20, a z 11. júla 2005, Internationaler Hilfsfonds/Komisia, T-294/04, Zb. s. II-2719, bod 23).

               97

               Žalobkyňa v predmetnej veci nespresňuje, na ktoré akty sa vzťahuje tretia časť návrhov, a na podporu svojho návrhu neuvádza žiadnu argumentáciu.

               98

               Tretia časť návrhov musí byť teda zamietnutá ako neprípustná.

         O návrhu na náhradu škody

      Tvrdenia účastníkov konania

               99

               Žalobkyňa vo svojej žalobe navrhuje zaviazať Parlament na zaplatenie sumy vo výške 500000 eur ako náhradu škody.

               100

               Žalobkyňa vo svojej replike tvrdí, že spĺňa všetky podmienky na to, aby jej bolo verejné obstarávanie zadané. Parlament porušil teda všetky právne pravidlá upravujúce zadávanie verejného obstarávania, a preto je návrh žalobkyne na náhradu škody prípustný.

               101

               Pokiaľ ide o spôsobenú škodu, žalobkyňa uvádza, že vzhľadom na to, že jej nebolo verejné obstarávanie zadané, bola poškodená z hospodárskeho hľadiska.

               102

               Parlament tvrdí, že návrh na náhradu škody je neprípustný.

         Posúdenie Súdom prvého stupňa

               103

               Podľa ustálenej judikatúry musí žaloba o náhradu škody, ktorú spôsobila inštitúcia Spoločenstva, obsahovať skutočnosti, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť medzi konaním a škodou, ktorú, ako tvrdí, utrpel, ako aj povahu a rozsah tejto škody (rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. júla 1997, Guérin automobiles/Komisia, T-38/96, Zb. s. II-1223, bod 42, a z 3. februára 2005, Chiquita Brands a i./Komisia, T-19/01, Zb. s. II-315, bod 65).

               104

               V predmetnej veci je však potrebné konštatovať, že návrhu na náhradu škody obsiahnutému v žalobe, ktorý sa týka len jednej časti návrhov, chýba najpodstatnejšie upresnenie.

               105

               Hoci sa možno domnievať, že žaloba obsahuje skutočnosti, ktoré umožňujú zistiť konanie Parlamentu, ktoré mu žalobkyňa vytýka, neuvádza ani povahu a charakter spôsobenej škody, ani dôvody, pre ktoré žalobkyňa tvrdí, že existuje príčinná súvislosť medzi týmto konaním a touto škodou.

               106

               Napokon, žalobkyňa sa ani nepokúšala napraviť tento nedostatok vo svojej replike, hoci bola tak oprávnená urobiť.

               107

               Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o návrh na náhradu škody, žaloba nespĺňa podmienky stanovené v článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.

               108

               Za týchto podmienok musí byť návrh na náhradu škody vyhlásený za neprípustný.

         O návrhu nariadiť Parlamentu uskutočniť riadne verejné obstarávanie

               109

               V štádiu podania repliky žalobkyňa navrhla, aby Súd prvého stupňa nariadil Parlamentu uskutočniť riadne verejné obstarávanie.

               110

               Podľa článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku má však žalobca povinnosť vo svojej žalobe vymedziť predmet konania a uviesť žalobné návrhy. Ustanovenie článku 48 ods. 2 toho istého rokovacieho poriadku, ktoré dovoľuje, aby za určitých okolností boli uvádzané nové žalobné dôvody počas konania, nemožno v žiadnom prípade vykladať ako oprávnenie žalobcu predložiť Súdu prvého stupňa nové návrhy a zmeniť tak predmet konania (rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1992, Asia Motor France a i./Komisia, T-28/90, Zb. s. II-2285, bod 43, a z 12. júla 2001, T. Port/Rada, T-2/99, Zb. s. II-2093, bod 34; pozri tiež analogicky rozsudok Súdneho dvora z 25. septembra 1979, Komisia/Francúzsko, 232/78, Zb. s. 2729, bod 3).

               111

               Z toho vyplýva, že návrh smerujúci k tomu, aby Súd prvého stupňa nariadil Parlamentu uskutočniť riadne verejné obstarávanie, musí byť zamietnutý ako neprípustný.

               112

               Len pre úplnosť treba pripomenúť, že v rámci žaloby o neplatnosť založenej na článku 230 ES je právomoc súdu Spoločenstva obmedzená na preskúmanie zákonnosti napadnutého aktu a že podľa ustálenej judikatúry Súd prvého stupňa nemôže pri výkone svojich právomocí dávať inštitúciám Spoločenstva príkazy (rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, DSM/Komisia, C-5/93 P, Zb. s. I-4695, bod 36, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. februára 2000, ADT Projekt/Komisia, T-145/98, Zb. s. II-387, bod 83). V prípade zrušenia napadnutého aktu je však dotknutá inštitúcia povinná podľa článku 233 ES prijať opatrenia, ktoré vyžaduje výkon rozsudku vyhláseného v rámci žaloby o neplatnosť (rozsudky Súdu prvého stupňa z 27. januára 1998, Ladbroke Racing/Komisia, T-67/94, Zb. s. II-1, bod 200, a z 10. septembra 2008, Evropaïki Dynamiki/Komisia, T-465/04, už citovaný v bode 56 vyššie, bod 35).

         O trovách

               113

               Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Parlament nemal vo veci úspech, je namieste zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom žalobkyne.

               Z týchto dôvodov
               SÚD PRVÉHO STUPŇA (šiesta komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozhodnutie, ktorým Parlament nezadal VIP Car Solutions SARL zákazku, ktorá je predmetom verejného obstarávania PE/2006/06/UTD/1, sa zrušuje.

                           2.

                           V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                           3.

                           Parlament je povinný nahradiť trovy konania.

                     Meij
                     Vadapalas
                     Moavero Milanesi
                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 20. mája 2009.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. septembra 2003. # Colegio de Oficiales de la Marina Mercante Española proti Administración del Estado. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal Supremo - Španielsko. # Voľný pohyb pracovníkov. # Vec C-405/01.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 13. júla 1993. # Adrianus Thijssen proti Controledienst voor de verzekeringen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van State - Belgicko. # Sloboda usadiť sa. # Vec C-42/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 8. septembra 2015.#Trestné konanie proti Ivovi Tariccovi a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunale di Cuneao.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Trestné konanie týkajúce sa trestných činov v oblasti dane z pridanej hodnoty (DPH) – Článok 325 ZFEÚ – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca absolútne premlčacie doby, ktoré môžu viesť k beztrestnosti trestných činov – Potenciálne poškodenie finančných záujmov Európskej únie – Povinnosť vnútroštátneho súdu neuplatniť akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré by mohlo ohroziť splnenie povinností, ktoré členským štátom ukladá právo Únie.#Vec C-105/14.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑105/14,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale di Cuneo (Taliansko) zo 17. januára 2014 a doručený Súdnemu dvoru 5. marca 2014, ktorý súvisí s trestným konaním proti:
            Ivovi Tariccovi,
            Eziovi Filippimu,
            Isabelle Leonettiovej,
            Nicolovi Spagnolovi,
            Davidovi Salvonimu,
            Flaviovi Spaccaventovi,
            Gorancovi Anakievovi,
            SÚDNY DVOR (veľká komora),
            v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, L. Bay Larsen, T. von Danwitz a J.‑C. Bonichot, sudcovia, A. Arabadžiev, M. Safjan, D. Šváby, M. Berger (spravodajkyňa), A. Prechal, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund,
            generálna advokátka: J. Kokott,
            tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. marca 2015,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – G. Anakiev, v zastúpení: L. Sani, avvocato,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Salvatorelli a L. Ventrella, avvocati dello Stato,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
            – poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,
            – Európska komisia, v zastúpení: P. Rossi a R. Lyal, splnomocnení zástupcovia,
            po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 30. apríla 2015,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 101 ZFEÚ, 107 ZFEÚ a 119 ZFEÚ, ako aj článku 158 smernice 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania začatého proti I. Tariccovi, E. Filippimu, I. Leonettiovej, N. Spagnolovi, D. Salvonimu, D. Spaccaventovi a G. Anakievovi (ďalej len spolu „obvinení“) z dôvodu, že založili a zosnovali zločineckú skupinu na účely páchania rôznych trestných činov v oblasti dane z pridanej hodnoty (DPH).
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Článok 325 ZFEÚ stanovuje:
            „1. Únia a členské štáty zamedzia podvody a iné protiprávne konanie poškodzujúce finančné záujmy Únie prostredníctvom opatrení, ktoré sa prijmú v súlade s týmto článkom, čo má pôsobiť odradzujúco a tak, aby to poskytlo, v členských štátoch, inštitúciách, orgánoch, úradoch a agentúrach Únie účinnú ochranu.
            2. Členské štáty prijmú rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy.
            …“
            Dohovor o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev
            4. Podľa preambuly Dohovoru o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev, ktorý bol prijatý na základe článku K.3 Zmluvy o Európskej únii a podpísaný 26. júla 1995 v Luxemburgu (Ú. v. ES C 316, s. 48, ďalej len „Dohovor PIF“), sú zmluvné strany tohto Dohovoru, teda členské štáty Európskej únie, presvedčené, „že ochrana finančných záujmov Európskych spoločenstiev vyžaduje trestné stíhanie každého podvodného konania, ktoré poškodzuje predmetné záujmy“ a „že je nevyhnutné ukladať za tieto konania ako za trestné činy účinné, úmerné a odstrašujúce tresty bez toho, aby bolo dotknuté uplatnenie iných trestov v určitých primeraných prípadoch a stanoviť, prinajmenšom v závažných prípadoch, tresty odňatia slobody“.
            5. Článok 1 ods. 1 Dohovoru PIF stanovuje:
            „1. Na účely tohto dohovoru je podvodom poškodzujúcim finančné záujmy Európskych spoločenstiev:
            …
            b) v súvislosti s príjmami každý úmyselný čin alebo opomenutie súvisiace s
            – používaním alebo predkladaním nepravých, nesprávnych alebo neúplných výkazov alebo dokumentov, ktoré majú za následok nezákonný úbytok prostriedkov zo všeobecného rozpočtu Európskych spoločenstiev alebo z rozpočtov spravovaných Európskymi spoločenstvami alebo v ich mene;
            …“
            6. Článok 2 ods. 1 tohto Dohovoru upravuje:
            „Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, aby sa za konanie uvedené v článku 1 a za spoluúčasť, navádzanie alebo pokus o konanie uvedené v článku 1 ods. 1 ukladali účinné, úmerné a odstrašujúce tresty, ktoré by prinajmenšom v prípadoch závažného podvodu zahrnovali aj tresty odňatia slobody s možnosťou extradície, pričom za závažný podvod sa považuje podvod týkajúci sa minimálne čiastky, ktorej výšku stanoví každý členský štát. Táto minimálna čiastka nesmie presiahnuť sumu 50 000 [eur].“
            Smernica 2006/112
            7. Článok 131 smernice 2006/112 stanovuje:
            „Oslobodenia od dane ustanovené v kapitolách 2 až 9 [hlavy IX smernice 2006/112] sa uplatňujú bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia Spoločenstva a v súlade s podmienkami, ktoré členské štáty stanovia na účely zabezpečenia správneho a jednoznačného uplatňovania tohto oslobodenia od dane a na účely predchádzania akýmkoľvek možným daňovým únikom, vyhýbaniu sa dani alebo zneužitiu dane.“
            8. Článok 138 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
            „Členské štáty oslobodia od dane dodanie tovaru odoslaného alebo prepraveného do miesta určenia mimo ich územia, ale v rámci Spoločenstva predávajúcim, nadobúdateľom alebo na ich účet, uskutočnené pre inú zdaniteľnú osobu alebo nezdaniteľnú právnickú osobu konajúcu ako takú v inom členskom štáte, než je členský štát, v ktorom sa odoslanie alebo preprava tovaru začala.“
            9. Článok 158 uvedenej smernice stanovuje:
            „1. … členské štáty môžu zaviesť iný režim uskladňovania než režim colné uskladňovanie v týchto prípadoch:
            a) ak je tovar určený pre bezcolné predajne na účely dodania tovaru…;
            …
            2. Ak členské štáty uplatnia možnosť oslobodenia od dane stanovenú v odseku 1 písm. a), prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie správneho a jednoduchého uplatňovania tohto oslobodenia a na predchádzanie akýmkoľvek daňovým únikom, vyhýbaniu sa dani alebo zneužitiu dane.
            …“
            Rozhodnutie 2007/436/ES
            10. Článok 2 ods. 1 rozhodnutia Rady 2007/436/ES, Euratom zo 7. júna 2007 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 163, s. 17) znie takto:
            „Príjem z nižšie uvedeného tvorí vlastné zdroje, ktoré sa zahŕňajú do všeobecného rozpočtu Európskej únie:
            …
            b) … z uplatňovania jednotnej sadzby platnej pre všetky členské štáty na harmonizované vymeriavacie základy DPH stanovené v súlade s pravidlami Spoločenstva. …“
            Talianske právo
            11. Článok 157 talianskeho trestného zákona v znení zákona č. 251 z 5. decembra 2005 (GURI č. 285, zo 7. decembra 2005, ďalej len „trestný zákon“) o premlčaní v trestných veciach stanovuje:
            „Trestnosť činu zaniká uplynutím premlčacej doby, rovnajúcej sa hornej hranici trestu odňatia slobody stanoveného za daný trestný čin príslušným ustanovením, v každom prípade však v trvaní aspoň šesť rokov, pokiaľ ide o zločiny, a štyri roky, pokiaľ ide o prečiny, aj keby za tieto trestné činy bolo možné uložiť iba peňažnú pokutu.
            …“
            12. Článok 158 tohto trestného zákona upravuje začiatok premlčacej doby takto:
            „Premlčacia doba začína plynúť odo dňa dokonania trestného činu alebo, v prípade trestných činov v štádiu pokusu alebo pokračovacích trestných činov, odo dňa, keď sa konanie páchateľa pri pokuse trestného činu skončilo, resp. odo dňa ukončenia pokračovacieho trestného činu.
            …“
            13. Podľa článku 159 uvedeného zákona týkajúceho sa ustanovení o spočívaní premlčacej doby:
            „Premlčacia doba spočíva vo všetkých prípadoch, keď spočíva postup, trestné konanie alebo doba predbežného zadržania stanovená špeciálnym zákonným ustanovením, ako aj v týchto prípadoch:
            (1) povolenie stíhania;
            (2) postúpenie veci inému súdu;
            (3) zastavenie postupu alebo trestného konania z dôvodov prekážky účasti na pojednávaní účastníkov konania alebo obhajcov, alebo na žiadosť obvineného či jeho advokáta. …
            …
            Premlčacia doba opätovne plynie odo dňa, kedy zanikol dôvod tohto spočívania.“
            14. Článok 160 toho istého zákona upravujúci prerušenie premlčania stanovuje:
            „Premlčacia doba sa prerušuje v dôsledku rozsudku alebo trestného rozkazu.
            Premlčacia doba sa prerušuje aj na základe uznesení o osobných predbežných opatreniach… [a] uznesení o nariadení predbežného prejednania obžaloby…
            Ak bola premlčacia doba prerušená, odo dňa prerušenia začína plynúť nová premlčacia doba. V prípade, že je daných viac dôvodov prerušenia, premlčacia doba začína plynúť od neskoršieho z nich; premlčacie doby podľa článku 157 však nemožno v nijakom prípade predĺžiť nad rámec premlčacích dôb uvedených v článku 161 druhom odseku s výnimkou trestných činov stanovených v článku 51 ods. 3a a 3c trestného poriadku.“
            15. Podľa článku 161 trestného zákona týkajúceho sa účinkov spočívania a prerušenia premlčania:
            „Účinky spočívania a prerušenia premlčania sa vzťahujú na všetkých páchateľov trestného činu.
            S výnimkou stíhania trestných činov podľa článku 51 ods. 3a a 3c trestného poriadku môže prerušenie premlčacej doby viesť k jej predĺženiu nanajvýš o štvrtinu …“
            16. Článok 416 trestného zákona stanovuje, že ten, kto založí alebo zosnuje zločineckú skupinu, potrestá sa odňatím slobody až na sedem rokov. Samotná účasť v zločineckej skupine sa trestá odňatím slobody až na päť rokov.
            17. Podľa článku 2 legislatívneho nariadenia č. 74, ktorým sa stanovuje nová právna úprava daňových trestných činov v oblasti dane z príjmov a dane z pridanej hodnoty (decreto legislativo n. 74, nuova disciplina dei reati in materia di imposte sui redditi e sul valore aggiunto), z 10. marca 2000 (GURI č. 76, z 31. marca 2000, ďalej len „DL č. 74/2000“), sa podanie podvodného priznania DPH skreslením údajov hospodárskej a obchodnej evidencie použitím fiktívnych faktúr a iných podkladov potrestá trestom odňatia slobody na jeden rok a šesť mesiacov až šesť rokov. Tá istá trestná sadzba hrozí podľa § 8 DL č. 74/2000 tomu, kto vystaví fiktívne faktúry s cieľom umožniť tretím osobám nezaplatenie DPH.
            Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
            18. Obvineným sa pred Tribunale di Cuneo kladie za vinu, že v priebehu zdaňovacích období 2005 až 2009 založili a zosnovali zločineckú skupinu na účely páchania rôznych trestných činov v oblasti DPH. Vytýka sa im, že uskutočňovali podvodné právne konštrukcie typu „kolotočový podvod s DPH“ spočívajúci predovšetkým v zakladaní schránkových spoločností a vo vydávaní falošných podkladov, na základe ktorých nadobúdali majetok, v danom prípade fľaše šampanského, bez DPH. Táto operácia mala spoločnosti Planet Srl (ďalej len „Planet“) umožniť nakladať s tovarmi za nižšiu cenu, ako bola cena trhu, a mohla ju ďalej predávať svojim zákazníkom, čím na tomto trhu narušovala hospodársku súťaž.
            19. Spoločnosť Planet prijímala faktúry vystavované týmito schránkovými spoločnosťami týkajúce sa neexistujúcich operácií. Tieto spoločnosti však nepodali ročné priznanie DPH, alebo, ak ho aj podali, v každom prípade neuskutočnili príslušné platby. Spoločnosť Planet naopak zaznamenávala faktúry vystavené uvedenými schránkovými spoločnosťami vo svojom účtovníctve, pričom neoprávnene odpočítavala DPH uvedenú na týchto faktúrach, a podávala tak podvodné ročné priznania DPH.
            20. Z uznesenia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd po niekoľkých procesných prekážkach vo veci, ktorá mu bola predložená, a potom, čo zamietol početné námietky vznesené obvinenými v rámci predbežného prejednania obžaloby pred týmto súdom, vydal na jednej strane rozsudok o zastavení trestného stíhania týkajúci sa jedného z obvinených, G. Anakieva, s tým, že predmetné trestné činy boli voči nemu premlčané. Na druhej strane by mal vydať rozhodnutie o začatí hlavného konania proti ostatným obvineným a súčasne vytýčiť dátum hlavného pojednávania.
            21. Vnútroštátny súd spresňuje, že podľa článkov 2 a 8 DL č. 74/2000 je za trestné činy vytýkané obvineným stanovený trest odňatia slobody až na šesť rokov. Naproti tomu za trestný čin zločineckej skupiny, ktorý je upravený v článku 416 trestného zákona, a za ktorý môžu byť obvinení tiež uznaní vinní, sa ten, kto založí alebo zosnuje zločineckú skupinu, potrestá odňatím slobody až na sedem rokov a samotná účasť sa trestá odňatím slobody až na päť rokov. Z toho vyplýva, že pre tých, ktorí založili alebo zosnovali zločineckú skupinu je premlčacia doba sedem rokov, zatiaľ čo pre ostatných je to šesť rokov. Posledný úkon, ktorý viedol k prerušeniu premlčacej doby, bolo uznesenie o nariadení predbežného prejednania obžaloby.
            22. Napriek prerušeniu premlčania môže byť táto doba podľa článku 160 posledného odseku trestného zákona v spojení s článkom 161 tohto zákona (ďalej len „dotknuté vnútroštátne ustanovenia“) predĺžená nanajvýš na sedem rokov a šesť mesiacov, alebo v prípade zakladateľov alebo zosnovateľov zločineckej skupiny na osem rokov a deväť mesiacov odo dňa, keď nastali skutkové okolnosti trestného činu. Podľa vnútroštátneho súdu je nesporné, že všetky trestné činy sa premlčia, pokiaľ už ich premlčanie nenastalo, najneskôr 8. februára 2018, teda ešte predtým, ako sa voči obvineným bude môcť vydať konečný rozsudok. Táto skutočnosť by mohla mať za následok, že obvinení, ktorí sa údajne dopustili podvodu s DPH vo výške niekoľkých miliónov eur, by mohli ťažiť z faktickej beztrestnosti z dôvodu uplynutia premlčacej doby.
            23. Podľa vnútroštátneho súdu bol tento následok v každom prípade predvídateľný z dôvodu existencie pravidla nachádzajúceho sa v článku 160 poslednom odseku trestného zákona, ktoré v spojení s pravidlom nachádzajúcim sa v článku 161 druhom odseku tohto zákona tým, že po prerušení plynutia premlčania umožňuje predĺženie premlčacej doby iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, v skutočnosti vo väčšine prípadov trestného stíhania neprerušuje plynutie premlčania.
            24. Trestné stíhania týkajúce sa takých daňových podvodov, akých sa mali dopustiť obvinení, obvykle pozostávajú z veľmi zložitých vyšetrovaní, takže konanie trvá veľmi dlhú dobu už vo fáze predbežných vyšetrovaní. Dĺžka konania vo všetkých jeho stupňoch v týchto typoch prípadov vedúca k faktickej beztrestnosti v Taliansku nie je ojedinelým, ale štandardným prípadom. Pre orgány talianskej finančnej správy je navyše spravidla nemožné vymôcť sumu dane, ktorá bola predmetom dotknutého trestného činu.
            25. V tomto kontexte sa vnútroštátny súd domnieva, že dotknuté vnútroštátne ustanovenia nepriamo povoľujú nekalú súťaž uskutočňovanú niektorými hospodárskymi subjektmi usadenými v Taliansku v porovnaní s podnikmi usadenými v iných členských štátoch, čím porušujú článok 101 ZFEÚ. Podľa jeho názoru môžu tieto ustanovenia zvýhodňovať niektoré podniky v rozpore s článkom 107 ZFEÚ. Uvedené ustanovenia majú okrem toho v skutočnosti za následok oslobodenie od dane, ktoré nie je upravené v článku 158 ods. 2 smernice 2006/112. Napokon beztrestnosť v prospech páchateľov daňových podvodov porušuje hlavnú zásadu stanovenú v článku 119 ZFEÚ, podľa ktorej musia členské štáty zabezpečiť zdravý stav svojich verejných financií.
            26. Vnútroštátny súd sa však domnieva, že pokiaľ by bol oprávnený neuplatniť dotknuté vnútroštátne ustanovenia, bolo by v Taliansku možné zabezpečiť účinné uplatňovanie práva Únie.
            27. Za týchto podmienok Tribunale di Cuneo rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Dochádza k porušeniu ustanovenia o ochrane hospodárskej súťaže nachádzajúceho sa v článku 101 ZFEÚ tým, že článok 160 posledný odsek trestného zákona stanovuje predĺženie premlčacej doby v dôsledku prerušenia iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, a teda umožňuje premlčanie trestných činov a následne ich beztrestnosť napriek včasnému vykonaniu úkonov v rámci trestného konania?
            2. Zaviedla Talianska republika formu štátnej pomoci zakázanej článkom 107 ZFEÚ tým, že článok 160 posledný odsek trestného zákona stanovuje predĺženie premlčacej doby v dôsledku prerušenia iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, a teda zbavuje trestných následkov trestné činy, ktorých sa dopúšťajú nepoctivé hospodárske subjekty?
            3. Doplnila Talianska republika neoprávnene ďalšiu možnosť oslobodenia od dane k tým, ktoré sú taxatívne upravené v článku 158 smernice 2006/112 tým, že článok 160 posledný odsek trestného zákona stanovuje predĺženie premlčacej doby v dôsledku prerušenia iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, a teda poskytuje beztrestnosť tým, ktorí zneužívajú túto smernicu?
            4. Dochádza k porušeniu zásady zdravých verejných financií upravenej v článku 119 ZFEÚ tým, že článok 160 posledný odsek trestného zákona stanovuje predĺženie premlčacej doby v dôsledku prerušenia iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, a netrestá tak konania, ktoré tento štát pripravujú o nevyhnutné zdroje, potrebné aj na plnenie svojich záväzkov voči Európskej únii?“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prípustnosti otázok
            28. G. Anakiev, rovnako ako talianska a nemecká vláda, zastáva názor, že otázky položené vnútroštátnym súdom sú neprípustné. G. Anakiev v tejto súvislosti uvádza, že ustanovenia vnútroštátneho práva upravujúce premlčanie v prípade daňových trestných činov sa nedávno zmenili, takže úvahy vnútroštátneho súdu sú neopodstatnené. Talianska a nemecká vláda sa v podstate domnievajú, že otázky výkladu položené vnútroštátnym súdom sú čisto abstraktné a hypotetické a nemajú žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej.
            29. V tomto ohľade treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora v rámci spolupráce medzi týmto súdom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý musí niesť zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 34 a citovanú judikatúru).
            30. Z toho vyplýva, že pri otázkach týkajúcich sa práva Únie platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri najmä rozsudok Halaf, C‑528/11, EU:C:2013:342 bod 29 a citovanú judikatúru).
            31. Ako však v podstate uviedla generálna advokátka v bode 45 a nasl. svojich návrhov, v danej veci zjavne nie sú splnené podmienky, ktoré by mohli Súdny dvor viesť k odmietnutiu rozhodnúť o položených otázkach. Údaje obsiahnuté v uznesení o začatí prejudiciálneho konania totiž Súdnemu dvoru umožňujú podať vnútroštátnemu súdu užitočné odpovede. Navyše tieto údaje umožňujú dotknutým osobám v zmysle článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie užitočne sa k danej veci vyjadriť.
            32. Navyše z uznesenia o začatí prejudiciálneho konania jasne vyplýva, že otázky položené Súdnemu dvoru nie sú v žiadnom ohľade hypotetické a že existuje súvislosť s existenciou sporu vo veci samej, keďže tieto otázky sa týkajú výkladu viacerých ustanovení práva Únie, ktoré vnútroštátny súd považuje za relevantné pre následné rozhodnutie, ktoré vydá v konaní vo veci samej, predovšetkým pokiaľ ide o odovzdanie obvinených rozhodovaciemu zloženiu.
            33. Za týchto okolností musí byť návrh na začatie prejudiciálneho konania vyhlásený za prípustný.
            O tretej otázke
            34. Svojou treťou otázkou, ktorou sa treba zaoberať v prvom rade, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či taká vnútroštátna právna úprava týkajúca sa premlčania trestných činov, akou je úprava tvorená dotknutými vnútroštátnymi ustanoveniami, ktorá v rozhodnom čase, z pohľadu skutkových okolností veci samej, stanovila, že úkon, ktorý vedie k prerušeniu plynutia doby a spadá do rámca trestných stíhaní týkajúcich sa trestných činov v oblasti DPH, mal za následok predĺženie premlčacej doby iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, takže stíhané osoby mohli ťažiť z faktickej beztrestnosti, zavádza oslobodenie od DPH, ktoré nie je upravené v článku 158 smernice 2006/112. V prípade kladnej odpovede na túto otázku sa vnútroštátny súd v druhom rade pýta, či je oprávnený neuplatniť tieto ustanovenia.
            O zlučiteľnosti vnútroštátnej právnej úpravy, akou je úprava tvorená dotknutými vnútroštátnymi ustanoveniami, s právom Únie
            35. V prvom rade treba podotknúť, že hoci tretia otázka odkazuje na článok 158 smernice 2006/112, z odôvodnenia uznesenia o začatí prejudiciálneho konania jasne vyplýva, že vnútroštátny súd sa touto otázkou v podstate pýta, či taká vnútroštátna právna úprava, akou je úprava tvorená dotknutými ustanoveniami, nebráni účinnému boju proti podvodom v oblasti DPH v dotknutom členskom štáte v rozpore so smernicou 2006/112, ako aj vo všeobecnosti s právom Únie.
            36. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v oblasti DPH zo smernice 2006/112 v spojení s článkom 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ vyplýva, že členské štáty nemajú len všeobecnú povinnosť prijať všetky legislatívne a správne opatrenia, aby zabezpečili, že splatná DPH bude na ich príslušných územiach vyberaná v plnej výške, ale musia aj bojovať proti podvodom (pozri v tomto zmysle rozsudok Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 25 a citovanú judikatúru).
            37. Okrem toho článok 325 ZFEÚ ukladá členským štátom povinnosť bojovať proti protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie prostredníctvom odstrašujúcich a účinných opatrení a osobitne im ukladá povinnosť prijať rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy (pozri rozsudok Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 26 a citovanú judikatúru).
            38. Súdny dvor v tejto súvislosti zdôrazňuje, že vlastné zdroje Únie podľa článku 2 ods. 1 písm. b) rozhodnutia Rady 2007/436 zahŕňajú okrem iného príjmy pochádzajúce z uplatnenia jednotnej sadzby na harmonizovaný vymeriavací základ DPH stanovený v súlade s pravidlami Únie, existuje tak priama súvislosť medzi výberom príjmov z DPH v súlade s uplatniteľným právom Únie na jednej strane a dostupnosťou zodpovedajúceho zdroja založeného na DPH v rozpočte Únie na strane druhej, lebo akýkoľvek výpadok vo výbere týchto príjmov spôsobuje potenciálne zníženie tohto druhu zdroja finančných prostriedkov (pozri rozsudok Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 26).
            39. Členské štáty síce majú voľnosť pri výbere uplatniteľných sankcií, ktoré môžu mať formu správnych sankcií, trestných sankcií alebo môže ísť o kombináciu oboch sankcií, na účely zabezpečenia výberu príjmov z DPH v plnom rozsahu, a tým ochrany finančných záujmov Únie v súlade s ustanoveniami smernice 2006/112 a článkom 325 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 34 a citovanú judikatúru), avšak trestné sankcie môžu byť nevyhnutné v rámci účinného a odstrašujúceho boja proti niektorým závažným prípadom podvodov v oblasti DPH.
            40. Ďalej treba pripomenúť, že podľa článku 2 ods. 1 Dohovoru PIF členské štáty musia prijať nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, aby sa za konanie predstavujúce podvod poškodzujúci finančné záujmy Únie ukladali účinné, primerané a odstrašujúce tresty, ktoré by prinajmenšom v prípadoch závažného podvodu zahŕňali aj tresty odňatia slobody.
            41. Pojem „podvod“ je definovaný v článku 1 Dohovoru PIF ako „… každý úmyselný čin alebo opomenutie súvisiace s používaním alebo predkladaním nepravých, nesprávnych alebo neúplných výkazov alebo dokumentov, ktoré majú za následok nezákonný úbytok prostriedkov zo všeobecného rozpočtu [Únie] alebo z rozpočtov spravovaných [Úniou] alebo v [jej] mene“. Tento pojem tak zahrnuje príjmy pochádzajúce z uplatnenia jednotnej sadzby na harmonizovaný vymeriavací základ DPH stanovený v súlade s pravidlami Únie. Tento záver nemôže spochybniť skutočnosť, že DPH sa nevybrala priamo v mene Únie, keďže článok 1 Dohovoru PIF konkrétne nestanovuje takú podmienku, ktorá by bola v rozpore s cieľom tohto Dohovoru, ktorým je posilnenie boja proti podvodom poškodzujúcim finančné záujmy Únie.
            42. V danom prípade z uznesenia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátna právna úprava stanovuje trestné sankcie za trestné činy, ktoré sú predmetom trestného stíhania v konaní vo veci samej, a síce predovšetkým za založenie a zosnovanie zločineckej skupiny s cieľom páchať trestné činy v oblasti DPH, ako aj za podvody v tej istej oblasti vo výške niekoľkých miliónov eur. Treba konštatovať, že také trestné činy predstavujú závažný podvod poškodzujúci finančné záujmy Únie.
            43. Zo všetkých úvah uvedených v bodoch 37 a 39 až 41 tohto rozsudku vyplýva, že členské štáty musia zabezpečiť, aby sa za také prípady závažného podvodu ukladali predovšetkým účinné a odstrašujúce tresty. Opatrenia prijaté v tejto súvislosti musia byť navyše rovnaké ako opatrenia, ktoré členské štáty prijímajú v rámci boja proti podvodom rovnakého stupňa závažnosti, ktoré poškodzujú ich vlastné finančné záujmy.
            44. Vnútroštátnemu súdu teda prináleží pri zohľadnení všetkých relevantných právnych a skutkových okolností overiť, či uplatniteľné vnútroštátne ustanovenia umožňujú ukladať účinné a odstrašujúce tresty za prípady závažných podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie.
            45. V tejto súvislosti treba spresniť, že ani vnútroštátny súd, ani dotknuté osoby, ktoré podali pripomienky Súdnemu dvoru, nespochybnili odstrašujúci charakter trestných sankcií uvedených daných súdom, a síce trest odňatia slobody až na sedem rokov, ani zlučiteľnosť okolností, že v talianskom práve je stanovená premlčacia doba pre skutočnosti zakladajúce trestný čin podvodu, ktorý poškodzuje finančné záujmy Únie, s právom Únie.
            46. Ako však vyplýva z uznesenia o začatí prejudiciálneho konania, dotknuté vnútroštátne ustanovenia majú preto, že v prípade prerušenia plynutia premlčania z niektorého z dôvodov uvedených v článku 160 trestného zákona zavádzajú pravidlo, podľa ktorého dĺžka premlčacej doby nemôže byť v žiadnom prípade predĺžená viac ako o štvrtinu svojej pôvodnej dĺžky, s prihliadnutím na zložitosť a dĺžku trestných konaní vedúcich k prijatiu konečného rozsudku, za následok neutralizáciu časového účinku dôvodu, ktorý viedol k prerušeniu plynutia premlčania.
            47. V prípade, že vnútroštátny súd dospeje k záveru, že uplatnenie vnútroštátnych ustanovení týkajúcich sa prerušenia premlčania by malo za následok, že skutkové okolnosti zakladajúce trestný čin závažného podvodu nebudú v značnom počte prípadov potrestané, pretože tieto skutkové okolnosti sa premlčia skôr, ako sa bude môcť konečným rozhodnutím uložiť trest stanovený zákonom, treba konštatovať, že opatrenia stanovené vnútroštátnym právom v rámci boja proti podvodom a iným nelegálnym činnostiam poškodzujúcim finančné záujmy Únie, nemožno považovať za účinné a odstrašujúce, čo je nezlučiteľné s článkom 325 ods. 1 ZFEÚ, článkom 2 ods. 1 Dohovoru PIF, ako aj smernicou 2006/112 v spojení s článkom 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ.
            48. Vnútroštátnemu súdu okrem toho prináleží overiť, či sa dotknuté vnútroštátne ustanovenia uplatňujú v prípadoch podvodov v oblasti DPH rovnako ako v prípadoch podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Talianskej republiky, ako to požaduje článok 325 ods. 2 ZFEÚ. Nie je to tak, predovšetkým ak článok 161 druhý odsek trestného zákona stanovuje dlhšiu premlčaciu dobu, pokiaľ ide o skutkové okolností porovnateľnej povahy a závažnosti, ktoré poškodzujú finančné záujmy Talianskej republiky. Ako však poznamenala Európska komisia na pojednávaní na Súdnom dvore, čo musí overiť vnútroštátny súd, talianske právo predovšetkým nestanovuje žiadnu absolútnu premlčaciu dobu, pokiaľ ide o trestné činy týkajúce sa zosnovania zločineckej skupiny na účely páchania trestných činov v oblasti spotrebnej dane z tabakových výrobkov.
            O následkoch prípadnej nezlučiteľnosti dotknutých vnútroštátnych ustanovení s pravom Únie a úlohe vnútroštátneho súdu
            49. V prípade, ak by vnútroštátny súd dospel k záveru, že dotknuté vnútroštátne ustanovenia nespĺňajú požiadavky vyplývajúce z práva Únie týkajúce sa účinných a odstrašujúcich opatrení prijímaných v rámci bola proti podvodom v oblasti DPH, má povinnosť zabezpečiť plný účinok týchto noriem, pričom v prípade potreby neuplatní uvedené ustanovenia, a neutralizuje tak následok uvedený v bode 46 tohto rozsudku bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom (pozri v tomto zmysle rozsudky Berlusconi a i., C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, EU:C:2005:270, bod 72 a citovanú judikatúru, ako aj Kücükdeveci, C‑555/07, EU:C:2010:21, bod 51 a citovanú judikatúru).
            50. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že povinnosť členských štátov bojovať proti protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie prostredníctvom odstrašujúcich a účinných opatrení, ako aj ich povinnosť prijímať rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich tieto záujmy, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy, sú povinnosťami uloženými predovšetkým primárnym právom Únie, konkrétne článkom 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
            51. Tieto ustanovenia primárneho práva Únie ukladajú členským štátom povinnosť dosiahnuť presne vymedzený výsledok, pričom táto povinnosť nie je viazaná žiadnou podmienkou týkajúcou sa uplatnenie pravidla, ktoré sa v nich nachádza, a ktoré je uvedené v predchádzajúcom bode.
            52. Ustanovenia článku 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ tak majú podľa zásady prednosti práva Únie vo vzťahu k vnútroštátnemu právu členských štátov za následok stratu použiteľnosti každého ustanovenia vnútroštátneho predpisu, ktoré je s nimi v rozpore (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok ANAFE, C‑606/10, EU:C:2012:348, bod 73 a citovanú judikatúru).
            53. Treba dodať, že ak sa má vnútroštátny súd rozhodnúť neuplatniť dotknuté vnútroštátne ustanovenia, musí tiež zabezpečiť, aby sa rešpektovali základné práva dotknutých osôb. Týmto osobám by sa tak totiž mohli uložiť tresty, ktorým by sa s najväčšou pravdepodobnosťou vyhli, pokiaľ by sa tieto ustanovenia vnútroštátneho práva uplatnili.
            54. V tejto súvislosti sa viaceré dotknuté osoby, ktoré podali pripomienky Súdnemu dvoru, odvolávali na článok 49 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ktorý zakotvuje zásady zákonnosti a primeranosti trestných činov a trestov, podľa ktorých predovšetkým nikoho nemožno odsúdiť za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho alebo medzinárodného práva trestným činom.
            55. S výhradou overenia vnútroštátnym súdom by však neuplatnenie dotknutých vnútroštátnych ustanovení viedlo iba k tomu, že by nedošlo ku skráteniu premlčacej doby v rámci prebiehajúceho trestného konania, umožnilo by sa účinné stíhanie trestných činov a v prípade potreby by sa zabezpečila rovnosť zaobchádzania medzi trestami ukladanými na ochranu finančných záujmov Únie a trestami ukladanými na ochranu finančných záujmov Talianskej republiky. Také neuplatnenie vnútroštátneho práva by neznamenalo porušenie práv obvinených, ktoré sú zaručené článkom 49 Charty.
            56. Neuplatnenie vnútroštátneho práva by totiž nijako neviedlo k odsúdeniu obvinených za konanie alebo opomenutie, ktoré v čase, keď bolo spáchané, nebolo podľa vnútroštátneho práva trestným činom (pozri analogicky rozsudok Niselli, C‑457/02, EU:C:2004:707, bod 30), ani k uplatneniu trestu, ktorý nebol v uvedenej dobe stanovený predpismi tohto práva. Skutkové okolnosti vytýkané obvineným v konaní vo veci samej naopak v dobe ich spáchania zakladali ten istý trestný čin a bolo možné za ne ukladať tie isté tresty, ako sú stanovené v súčasnosti.
            57. Tento záver potvrdzuje aj judikatúra Európskeho súdu pre ľudské práva týkajúca sa článku 7 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950, ktorý zakotvuje práva zodpovedajúce právam zaručeným článkom 49 Charty. Podľa tejto judikatúry totiž predĺženie premlčacej doby a jej okamžité uplatnenie nenarušuje práva zaručené článkom 7 uvedeného Dohovoru, keďže toto ustanovenie nemožno vykladať tak, že bráni predĺženiu premlčacích dôb, ak sa vytýkané skutkové okolnosti nikdy nepremlčali (pozri v tomto zmysle rozsudok ESĽP Coëme a i. v. Belgicko, č. 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 a 33210/96, § 149, ESĽP 2000‑VII; rozsudok ESĽP zo 17. septembra 2009, Scoppola v. Taliansko (č. 2), č. 10249/03, § 110 a citovanú judikatúru a rozsudok ESĽP z 20. septembra 2011, OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Ruská federácia, č. 14902/04, § 563, 564 a 570, ako aj citovanú judikatúru).
            58. S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že taká vnútroštátna právna úprava týkajúca sa premlčania trestných činov, akou je úprava tvorená dotknutými vnútroštátnymi ustanoveniami, ktorá v rozhodnom čase, z pohľadu skutkových okolností veci samej, stanovila, že úkon, ktorý vedie k prerušeniu plynutia doby a spadá do rámca trestných stíhaní týkajúcich sa závažných podvodov v oblasti DPH, mal za následok predĺženie doby iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, môže ohroziť splnenie záväzkov uložených členským štátom článkom 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ, ak by táto vnútroštátna právna úprava v značnom počte prípadov závažných podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie bránila uloženiu účinných a odstrašujúcich trestov, alebo pokiaľ by stanovila dlhšie premlčacie doby pre prípady podvodov poškodzujúcich finančné záujmy dotknutého členského štátu, než pre prípady podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. Vnútroštátny súd je povinný poskytnúť plný účinok článku 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ tak, že podľa potreby upustí od uplatnenia ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré by dotknutému štátu mohli brániť v dodržiavaní povinností, ktoré mu ukladá článok 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
            O prvej, druhej a štvrtej otázke
            59. Svojou prvou, druhou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či taká právna úprava premlčania trestných činov spáchaných v oblasti DPH, akou je právna úprava stanovená dotknutými vnútroštátnymi ustanoveniami v ich znení v rozhodnom čase z hľadiska skutočností v konaní vo veci samej, sa môže posudzovať s prihliadnutím na články 101 ZFEÚ, 107 ZFEÚ a 119 ZFEÚ.
            60. Pokiaľ ide po prvé o článok 101 ZFEÚ, tento zakazuje všetky dohody medzi podnikateľmi a zosúladené postupy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi a ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci vnútorného trhu. Ako to v podstate uviedla generálna advokátka v bode 60 svojich návrhov, prípadne nedostatočné uplatnenie vnútroštátnych ustanovení trestného práva v oblasti DPH však nemá nevyhnutný vplyv na prípadné zosúladené správania medzi podnikmi odporujúce článku 101 ZFEÚ v spojení s článkom 4 ods. 3 Zmluvy o EÚ.
            61. Pokiaľ ide po druhé o zákaz štátnej pomoci upravený v článku 107 ZFEÚ, treba pripomenúť, že opatrenie, ktorým orgány verejnej moci priznajú určitým podnikom oslobodenie od dane, ktoré síce nepredstavuje prevod štátnych prostriedkov, ale stavia príjemcu do finančnej situácie, ktorá je výhodnejšia ako situácia iných daňovníkov, tak predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ (pozri najmä rozsudok P, C‑6/12, EU:C:2013:525, bod 18 a citovanú judikatúru).
            62. Neúčinný a/alebo neodstrašujúci účinok trestov stanovených v oblasti DPH síce môže dotknutým podnikom eventuálne zabezpečiť finančnú výhodu, v prejednávanej veci však neprichádza do úvahy uplatnenie článku 107 ZFEÚ, keďže všetky operácie podliehajú režimu DPH a za všetky trestné činy spáchané v oblasti DPH sa ukladajú tresty, bez ohľadu na zvláštne prípady, v ktorých by mohla právna úprava premlčania zbaviť niektoré trestné činy trestnoprávnych následkov.
            63. Po tretie, pokiaľ ide o článok 119 ZFEÚ, toto ustanovenie vo svojom odseku 3 uvádza ako jednu z hlavných zásad, ktoré by mali určovať činnosť členských štátov v rámci zavádzania hospodárskej a menovej politiky, zásadu, podľa ktorej majú členské štáty zabezpečiť zdravé verejné financie.
            64. Treba však uviesť, že otázka, či dotknuté ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré môžu viesť k beztrestnosti niektorých trestných činov v oblasti DPH, v súlade s uvedenou zásadou zdravých verejných financií, nespadá do pôsobnosti článku 119 ZFEÚ, keďže táto otázka len veľmi nepriamo súvisí s touto povinnosťou členských štátov.
            65. Za týchto podmienok treba na prvú, druhú a štvrtú položenú otázku odpovedať, že taká právna úprava premlčania trestných činov spáchaných v oblasti DPH, akou je právna úprava stanovená dotknutými vnútroštátnymi ustanoveniami v ich znení v rozhodnom čase z hľadiska skutočností v konaní vo veci samej, sa nemôže posudzovať s prihliadnutím na články 101 ZFEÚ, 107 ZFEÚ a 119 ZFEÚ.
            O trovách
            66. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
            1. Taká vnútroštátna právna úprava týkajúca sa premlčania trestných činov, akou je úprava tvorená článkom 160 posledným odsekom trestného zákona v znení zákona č. 251 z 5. decembra 2005 v spojení s článkom 161 tohto zákona, ktorá v rozhodnom čase, z pohľadu skutkových okolností veci samej, stanovila, že úkon, ktorý vedie k prerušeniu plynutia doby a spadá do rámca trestných stíhaní týkajúcich sa závažných podvodov v oblasti dane z pridanej hodnoty, mal za následok predĺženie doby iba o štvrtinu jej pôvodnej dĺžky, môže ohroziť splnenie záväzkov uložených členským štátom článkom 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ, ak by táto vnútroštátna právna úprava v značnom počte prípadov závažných podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Európskej únie bránila uloženiu účinných a odstrašujúcich trestov, alebo pokiaľ by stanovila dlhšie premlčacie doby pre prípady podvodov poškodzujúcich finančné záujmy dotknutého členského štátu, než pre prípady podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Európskej únie, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. Vnútroštátny súd je povinný poskytnúť plný účinok článku 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ tak, že podľa potreby upustí od uplatnenia ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré by dotknutému štátu mohli brániť v dodržiavaní povinností, ktoré mu ukladá článok 325 ods. 1 a 2 ZFEÚ.
            2. Taká právna úprava premlčania trestných činov spáchaných v oblasti dane z pridanej hodnoty, akou je právna úprava stanovená článkom 160 posledným odsekom trestného zákona v znení zákona č. 251 z 5. decembra 2005 v spojení s článkom 161 tohto zákona, sa nemôže posudzovať s prihliadnutím na články 101 ZFEÚ, 107 ZFEÚ a 119 ZFEÚ.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 30. mája 1995. # Monique Saby proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-556/93.