title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 22. septembra 2011.#Belgické kráľovstvo proti Deutsche Post AG a DHL International.#Odvolanie - Žaloba o neplatnosť - Štátna pomoc - Článok 88 ods. 3 ES - Nariadenie (ES) č. 659/1999 - Rozhodnutie Komisie o nevznesení námietok - Pojem ‚pochybnosti‘ - Služby všeobecného hospodárskeho záujmu.#Vec C-148/09 P.

text:
      Vec C‑148/09 P
      Belgické kráľovstvo
      proti
      Deutsche Post AG
      a
      DHL International
      „Odvolanie – Žaloba o neplatnosť – Štátna pomoc – Článok 88 ods. 3 ES – Nariadenie (ES) č. 659/1999 – Rozhodnutie Komisie o nevznesení námietok – Pojem ‚pochybnosti‘ – Služby všeobecného hospodárskeho záujmu“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie konštatujúce
            zlučiteľnosť štátnej pomoci so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania – Žaloba dotknutých osôb
            v zmysle článku 88 ods. 2 ES – Prípustnosť – Podmienky
      [Článok 88 ods. 2 ES a článok 230 štvrtý odsek ES; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 1 písm. h), článok 4 ods. 3 a článok
            6 ods. 1]
      2.        Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie Komisie konštatujúce
            zlučiteľnosť štátnej pomoci so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania – Žaloba dotknutých osôb
            v zmysle článku 88 ods. 2 ES – Určenie predmetu žaloby
      [Článok 88 ods. 2 ES a článok 230 štvrtý odsek ES; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 1 písm. h), článok 4 ods. 3 a článok
            6 ods. 1]
      3.        Pomoc poskytovaná štátmi – Plánovaná pomoc – Preskúmanie Komisiou – Fáza predbežného preskúmania a kontradiktórna fáza – Zlučiteľnosť
            pomoci so spoločným trhom – Ťažkosti s posúdením – Povinnosť Komisie začať kontradiktórne konanie – Pojem pochybnosti – Objektívna
            povaha
      (Článok 88 ods. 2 ES; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 4 ods. 3, 4 a 5 a článok 6 ods. 1)
      1.        V oblasti štátnej pomoci závisí zákonnosť rozhodnutia Komisie o nevznesení námietok založeného na článku 4 ods. 3 nariadenia
         č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 88 ES od otázky, či existujú pochybnosti o zlučiteľnosti
         pomoci so spoločným trhom. Keďže takéto pochybnosti musia viesť k začatiu konania vo veci formálneho zisťovania, na ktorom
         sa môžu zúčastniť dotknuté osoby uvedené v článku 1 písm. h) uvedeného nariadenia, treba konštatovať, že akejkoľvek dotknutej
         osoby v zmysle tohto posledného ustanovenia sa takéto rozhodnutie priamo a osobne týka. Osoby, v ktorých prospech sa uplatňujú
         procesné záruky stanovené v článku 88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999, totiž môžu presadiť ich dodržanie
         len vtedy, keď majú možnosť napadnúť rozhodnutie o nevznesení námietok na súde Únie.

      (pozri bod 54)
      2.        Pokiaľ sa v oblasti štátnej pomoci žalobca domáha zrušenia rozhodnutia Komisie nezačať konanie vo veci formálneho zisťovania,
         môže uvádzať akékoľvek žalobné dôvody, ktoré môžu preukázať, že posúdenie informácií a skutočností, ktoré mala Komisia k dispozícii
         počas fázy predbežného preskúmania oznámeného opatrenia, museli vyvolať pochybnosti o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom.
         Použitie takýchto tvrdení preto nemôže mať za následok zmenu predmetu žaloby ani podmienok prípustnosti. Naopak, existencia
         pochybností o tejto zlučiteľnosti je práve dôkazom, ktorý sa musí predložiť na preukázanie toho, že Komisia bola povinná začať
         konanie vo veci formálneho zisťovania stanovené v článku 88 ods. 2 ES, ako aj v článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho
         podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 88 ES.

      Súdu Únie neprináleží, aby žalobu žalobcu spochybňujúcu výlučne dôvodnosť rozhodnutia o posúdení pomoci samého osebe vykladal
         tak, že v skutočnosti má za cieľ chrániť procesné práva, ktoré žalobcovi vyplývajú z článku 88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1
         nariadenia č. 659/1999, pokiaľ žalobca výslovne neuviedol žalobný dôvod sledujúci tento cieľ. V takom prípade by totiž výklad
         žalobného dôvodu viedol k rekvalifikácii predmetu žaloby.

      (pozri body 55, 58)
      3.        Z článku 4 ods. 4 nariadenia č. 659/1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku 88 ES vyplýva, že ak Komisia
         po predbežnom preskúmaní konštatuje, že napadnuté opatrenie vyvoláva pochybnosti o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom,
         je povinná prijať rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania stanoveného v článku 88 ods. 2 ES a článku 6
         ods. 1 uvedeného nariadenia.

      Keďže pojem pochybnosti uvedený v článku 4 ods. 4 nariadenia č. 659/1999 má objektívnu povahu, ich existenciu treba hľadať
         nielen v okolnostiach, za ktorých bol napadnutý akt prijatý, ale aj na základe posúdení, o ktoré sa opierala Komisia.

      Pokiaľ ide o dĺžku trvania a okolnosti predbežného preskúmania, hoci je nepopierateľné, že dĺžka presahujúca dvojmesačnú lehotu
         stanovenú v článku 4 ods. 5 nariadenia č. 659/1999, ako ani množstvo žiadostí o poskytnutie informácií zaslaných dotknutému
         členskému štátu samy osebe neumožňujú dospieť k záveru, že Komisia mala začať konanie vo veci formálneho zisťovania, nič to
         nemení na tom, že tieto skutočnosti môžu byť dôkazmi, že Komisia mohla mať pochybnosti v súvislosti so zlučiteľnosťou dotknutej
         pomoci so spoločným trhom.

      (pozri body 77, 79, 81)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 22. septembra 2011 (*)

      „Odvolanie – Žaloba o neplatnosť – Štátna pomoc – Článok 88 ods. 3 ES – Nariadenie (ES) č. 659/1999 – Rozhodnutie Komisie o nevznesení námietok – Pojem ‚pochybnosti‘ – Služby všeobecného hospodárskeho záujmu“
      Vo veci C‑148/09 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 24. apríla 2009,
      Belgické kráľovstvo, v zastúpení: C. Pochet a T. Materne, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Meyers, advocaat,

      odvolateľ,
      ďalší účastníci konania:
      Deutsche Post AG, so sídlom v Bonne (Nemecko), v zastúpení: T. Lübbig a J. Sedemund, Rechtsanwälte,

      DHL International, so sídlom v Diegeme (Belgicko), v zastúpení: T. Lübbig a J. Sedemund, Rechtsanwälte,

      žalobkyne v prvostupňovom konaní,
      Európska komisia, v zastúpení: B. Martenczuk a D. Grespan, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, E. Levits (spravodajca) a M. Safjan,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. septembra 2010,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 2. decembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Belgické kráľovstvo, ktoré podporuje Európska komisia, sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych
         spoločenstiev z 10. februára 2009, Deutsche Post a DHL International/Komisia (T‑388/03, Zb. s. II‑199, ďalej len „napadnutý
         rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie Komisie z 23. júla 2003 o nevznesení námietok po fáze predbežného
         preskúmania podľa článku 88 ods. 3 ES proti viacerým opatreniam, ktoré prijali belgické orgány v prospech La Poste SA, belgického
         verejnoprávneho poštového podniku [K(2003) 2508 v konečnom znení, ďalej len „sporné rozhodnutie“].

       Právny rámec
      2        Z odôvodnenia č. 2 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku
         [88] Zmluvy o ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) vyplýva, že cieľom tohto nariadenia je kodifikovať a posilniť
         ustálený postup Komisie, ktorý vypracovala a zaviedla na uplatňovanie článku 88 ES v súlade s judikatúrou Súdneho dvora.

      3        Článok 1 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „Na účely tohto nariadenia:
      …
      h)      ‚zainteresovaná strana‘ bude znamenať akýkoľvek členský štát a akúkoľvek osobu, podnikateľa alebo združenie podnikateľov,
         ktorých záujmy možno ovplyvniť poskytnutím pomoci, najmä príjemca pomoci, konkurujúci si podnikatelia a obchodné združenia.“

      4        Článok 4 toho istého nariadenia nazvaný „Predbežné preskúmanie oznámenia a rozhodnutí Komisie“ v odsekoch 2 až 4 stanovuje:

      „2.      Keď Komisia po predbežnom preskúmaní zistí, že úradne oznámené opatrenie nepredstavuje pomoc, zaznamená toto zistenie formou
         rozhodnutia.

      3.      Keď Komisia po predbežnom preskúmaní zistí, že nevznikli žiadne pochybnosti o zlučiteľnosti oznamovaného opatrenia so spoločným
         trhom, pokým spadá do rámca článku [87 ods. 1] zmluvy, rozhodne, že opatrenie je zlučiteľné so spoločným trhom (ďalej sa označuje
         len ako ‚rozhodnutie, ktoré nevyvolalo námietky‘). Rozhodnutie bude špecifikovať, ktorá výnimka zo zmluvy sa použila.

      4.      Keď Komisia po predbežnom preskúmaní zistí, že vznikli pochybnosti, čo sa týka zlučiteľnosti oznamovaného opatrenia so spoločným
         trhom, rozhodne o začatí konania podľa článku [88 ods. 2] zmluvy (ďalej sa označuje len ako ‚rozhodnutie o začatí konania
         vo veci formálneho zisťovania‘).“

      5        Podľa článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999:

      „Rozhodnutie začať konať vo veci formálneho zisťovania zhrnie príslušné záležitosti faktov a práva, bude zahrnovať predbežné
         zhodnotenie Komisie, ktoré sa týka charakteru pomoci navrhovaného opatrenia a vysvetlí pochybnosti, čo sa týka jeho zlučiteľnosti
         so spoločným trhom. Rozhodnutím sa vyzve daný členský štát a iné zainteresované strany, aby predložili pripomienky v rámci
         predpísaného obdobia, ktoré by za normálnej situácie nemalo presahovať jeden mesiac. V riadne odôvodnených prípadoch Komisia
         môže predĺžiť predpísané obdobie.“

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      6        La Poste SA (ďalej len „La Poste“) bola v roku 1992 zmenená na verejnoprávnu akciovú spoločnosť, ale naďalej zostala prevádzkovateľom
         všeobecnej poštovej služby v Belgicku a musela plniť osobitné povinnosti v rámci služieb všeobecného hospodárskeho záujmu
         (ďalej len „SVHZ“). Pravidlá kompenzácie dodatočných čistých nákladov na SVHZ sú stanovené v zmluve o výkone správy uzatvorenej
         s belgickým štátom.

      7        Odvetvie expresných balíkov predstavuje 4 % obratu spoločnosti La Poste, čo zodpovedá 18 %-nému podielu na trhu v tomto odvetví.
         Deutsche Post AG (ďalej len „Deutsche Post“) a jej belgická dcérska spoločnosť DHL International majú podiel na tomto trhu
         vo výške 35 až 45 %.

      8        Listom z 3. decembra 2002 belgické orgány oznámili Komisii plán zvýšenia základného imania spoločnosti La Poste o 297,5 milióna
         eur.

      9        Dňa 22. júla 2003 žalobkyne požiadali Komisiu o informácie týkajúce sa stavu konania vo veci preskúmania oznámeného opatrenia
         s cieľom prípadne vstúpiť do tohto konania.

      10      Dňa 23. júla 2003 Komisia po ukončení fázy predbežného preskúmania podľa článku 88 ods. 3 ES prijala sporné rozhodnutie, lebo
         dospela k záveru, že oznámené zvýšenie základného imania nepredstavuje štátnu pomoc.

       Konanie pred Komisiou a sporné rozhodnutie
      11      V nadväznosti na tri pracovné stretnutia s belgickými orgánmi, ako aj na rozsiahlejšiu korešpondenciu Komisia konštatovala,
         že zvýšenie základného imania oznámené týmito orgánmi je zlúčiteľné so spoločným trhom.

      12      V tejto súvislosti Komisia najprv preskúmala šesť neoznámených opatrení, ktoré La Poste využívala od jej premeny na nezávislý
         verejnoprávny podnik, pretože sa domnievala, že podmieňujú zákonnosť oznámeného zvýšenia základného imania.

      13      Prvé opatrenie spočívalo v oslobodení od dane z príjmov právnických osôb. Keďže La Poste vykázala v rokoch 1992 až 2002 celkovú
         čistú stratu 238,4 milióna eur, Komisia sa domnievala, že toto oslobodenie neviedlo k nijakému prevodu štátnych prostriedkov.

      14      Druhé opatrenie spočívalo v prevode nehnuteľností nevyhnutných na výkon služieb vo verejnom záujme v prospech La Poste, čo
         bolo protihodnotou za zmenu účelového určenia rezervy na dôchodky vo výške 100 miliónov eur vytvorenej spoločnosťou La Poste.
         Komisia konštatovala, že toto opatrenie pre La Poste nepredstavovalo nijakú výhodu.

      15      Tretie opatrenie spočívalo vo využití štátnej záruky na dohodnuté úvery. Keďže Komisia konštatovala, že La Poste nikdy túto
         záruku nevyužila, domnievala sa, že nešlo o štátnu pomoc.

      16      Štvrté opatrenie spočívalo v oslobodení od dane z nehnuteľností pre nehnuteľnosti slúžiace na výkon služieb vo verejnom záujme.
         Komisia sa domnievala, že toto opatrenie možno považovať za štátnu pomoc.

      17      Piate opatrenie spočívalo v nadmernej kompenzácii finančných služieb všeobecného záujmu v období rokov 1992 až 1997. Komisia
         sa domnievala, že toto opatrenie možno považovať za štátnu pomoc.

      18      Šieste opatrenie spočívalo v dvoch zvýšeniach základného imania v celkovej výške 62 miliónov eur, ku ktorým došlo v marci
         a decembri 1997 a ktoré boli určené na vyrovnanie nedostatočnej kompenzácie SVHZ. Komisia sa domnievala, že toto opatrenie
         možno považovať za štátnu pomoc.

      19      Pokiaľ ide o štvrté, piate a šieste neoznámené opatrenie, ako aj oznámené opatrenie, Komisia dospela k záveru, že aj keby
         tieto opatrenia obsahovali prvky pomoci, sú v súlade so spoločným trhom podľa článku 86 ods. 2 ES, lebo neobsahujú nadmernú
         kompenzáciu čistých dodatočných nákladov SVHZ.

      20      Komisia nakoniec uviedla, že oznámené opatrenie, ktoré spočíva vo zvýšení základného imania o 297,5 milióna eur, predstavuje
         nižšiu sumu než historická nadmerná kompenzácia čistých dodatočných nákladov činností SVHZ, takže nie je „štátnou pomocou“
         v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      21      Žalobkyne podali žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia, pričom na jej podporu uviedli sedem žalobných dôvodov. Komisia
         vzniesla námietku neprípustnosti, ktorú zakladala na nedostatku aktívnej legitimácie žalobkýň a nedostatku ich záujmu na konaní.

      22      Uznesením Súdu prvého stupňa z 15. decembra 2004 bolo konanie o námietke neprípustnosti spojené s konaním vo veci samej.

      23      Pokiaľ ide o prípustnosť, Súd prvého stupňa postupne preskúmal aktívnu legitimáciu a záujem žalobkýň na konaní.

      24      Po prvé uviedol, že osoby, v ktorých prospech stanovuje článok 88 ods. 2 ES procesné záruky, môžu dosiahnuť ich dodržanie
         len vtedy, ak majú možnosť napadnúť na súde Únie rozhodnutie Komisie prijaté na základe odseku 3 tohto článku o vyhlásení
         pomoci za zlučiteľnú so spoločným trhom bez začatia konania vo veci formálneho zisťovania.

      25      V bode 43 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa zdôraznil, že osobami, v ktorých prospech sa uplatňujú tieto záruky, sú dotknuté
         osoby v zmysle článku 88 ods. 2 ES, teda najmä podniky konkurujúce prijímateľom spornej pomoci.

      26      Po tom, čo Súd prvého stupňa pripomenul, že aktívnu legitimáciu možno v tomto kontexte priznať, len ak sa dotknuté osoby svojimi
         žalobami domáhajú ochrany ich procesných záruk, a nie v prípade, že spochybňujú dôvodnosť rozhodnutia prijatého na základe
         článku 88 ods. 3 ES, vykonal analýzu žalobných dôvodov žalobkýň a konštatoval, že ide o dva druhy žalobných dôvodov.

      27      Pokiaľ ide o žalobné dôvody, ktorými bola napadnutá dôvodnosť sporného rozhodnutia, Súd prvého stupňa v bode 49 napadnutého
         rozsudku uviedol, že žalobkyne nepreukázali, že pomoc, ktorá je predmetom sporného rozhodnutia, zásadným spôsobom narušila
         ich konkurenčné postavenie na trhu. Vzhľadom na to konštatoval, že žalobkyne nemajú aktívnu legitimáciu na to, aby spochybnili
         dôvodnosť sporného rozhodnutia.

      28      Čo sa týka žalobných dôvodov, na základe ktorých sa dovolávali ochrany ich procesných záruk, Súd prvého stupňa v bode 52 napadnutého
         rozsudku rozhodol, že žalobkyne ako priame konkurenčné spoločnosti La Poste majú postavenie dotknutých osôb v zmysle článku
         88 ods. 2 ES. V tejto súvislosti Súd prvého stupňa na jednej strane v bode 55 napadnutého rozsudku charakterizoval druhý žalobný
         dôvod ako žalobný dôvod, ktorým žalobkyne výslovne tvrdia, že prijatím napadnutého rozhodnutia boli porušené ich procesné
         práva. Na druhej strane v bode 56 uvedeného rozsudku konštatoval, že tretí, štvrtý, piaty a siedmy žalobný dôvod obsahujú
         skutočnosti na podporu druhého žalobného dôvodu. V dôsledku toho konštatoval aktívnu legitimáciu žalobkýň, ako aj prípustnosť
         druhého žalobného dôvodu a tvrdení uvedených na jeho podporu.

      29      Po druhé Súd prvého stupňa v bode 62 napadnutého rozsudku rozhodol, že žalobkyne ako dotknuté osoby v zmysle článku 88 ods. 2 ES
         majú záujem na zrušení sporného rozhodnutia, lebo takéto zrušenie ukladá Komisii povinnosť začať konanie vo veci formálneho
         zisťovania.

      30      Súd prvého stupňa preto zamietol námietku neprípustnosti podanú Komisiou.

      31      Pokiaľ ide o vecnú stránku, Súd prvého stupňa po tom, čo pripomenul, že pojem vážne ťažkosti, za ktorých prítomnosti Komisia
         musí v rámci preskúmania opatrenia pomoci začať konanie vo veci formálneho zisťovania, je objektívnej povahy, v bodoch 96
         až 107 napadnutého rozsudku poukázal na niekoľko indícií svedčiacich o takýchto vážnych ťažkostiach počas preskúmania opatrenia
         pomoci, a síce na dĺžku trvania a okolnosti preskúmania, nedostatočné a neúplné preskúmanie a na obsah sporného rozhodnutia.

      32      Po prvé Súd prvého stupňa najprv skonštatoval, že medzi oznámením oznámenej pomoci a prijatím sporného rozhodnutia uplynulo
         sedem mesiacov, čiže oveľa dlhšia lehota, než je dvojmesačná lehota stanovená na vykonanie predbežného preskúmania v zmysle
         článku 4 ods. 5 nariadenia č. 659/1999.

      33      Konanie ďalej zahŕňalo tri stretnutia belgických orgánov a Komisie, ako aj rôzne žiadosti o poskytnutie informácií, pri ktorých
         Komisia nezabudla zdôrazniť zložitosť spisu a široký rozsah šetrenia, ktorý musí zabezpečiť, pričom si uvedomovala, že zlučiteľnosť
         oznámeného opatrenia závisí od zlučiteľnosti šiestich opatrení, ktoré neboli oznámené.

      34      Súd prvého stupňa nakoniec v bode 103 napadnutého rozsudku zdôraznil, že Komisia váhala v súvislosti s voľbou právneho základu
         na prijatie sporného rozhodnutia medzi prístupom založeným na článku 87 ES a prístupom založeným na článku 86 ods. 2 ES.

      35      Súd prvého stupňa v bode 106 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že konanie vedené Komisiou jasne prekročilo to, čo bežne
         predstavuje prvé preskúmanie uskutočnené v rámci ustanovení článku 88 ods. 3 ES.

      36      Po druhé Súd prvého stupňa overoval, či skutočnosti týkajúce sa obsahu sporného rozhodnutia môžu tiež byť dôkazmi svedčiacimi
         o tom, že Komisia sa pri skúmaní dotknutých opatrení stretla s vážnymi ťažkosťami.

      37      Za týchto okolností Súd prvého stupňa skonštatoval, že Komisia druhé neoznámené opatrenie poskytnuté v prospech spoločnosti
         La Poste, čiže zmenu účelového určenia rezervy na dôchodky, nedostatočne preskúmala, lebo nemala k dispozícii podklady potrebné
         na posúdenie výhody vyplývajúcej z bezplatného poskytnutia nehnuteľností zo strany Belgicka.

      38      Súd prvého stupňa navyše po tom, čo pripomenul, že podľa bodu 93 rozsudku z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium
         Magdeburg (C‑280/00, Zb. s. I‑7747), ktorý bol vyhlásený po prijatí sporného rozhodnutia, Komisia mala skúmať, či náklady
         na SVHZ kompenzované štátom sú rovnaké, alebo nižšie než náklady priemerného dobre riadeného podniku (kritérium „benchmarking“),
         skonštatoval, že k takémuto overeniu v prejednávanej veci nedošlo. Preto dospel k záveru, že preskúmanie oznámeného opatrenia
         bolo neúplné.

      39      V dôsledku toho Súd prvého stupňa zrušil sporné rozhodnutie.

       Konanie pred Súdnym dvorom
      40      Belgické kráľovstvo, ktoré podporuje Komisia, navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok a
      –        zaviazal Deutsche Post a DHL International na náhradu trov konania.
      41      Deutsche Post a DHL International navrhujú, aby Súdny dvor:

      –        zamietol odvolanie a
      –        zaviazal Belgické kráľovstvo, ako aj Komisiu na náhradu trov konania.
       O odvolaní
      42      Belgické kráľovstvo na podporu svojho odvolania uvádza tri odvolacie dôvody založené po prvé na nesprávnej kvalifikácii okolností
         v prejednávanej veci, po druhé na skutočnosti, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, a po tretie
         na porušení zásady právnej istoty. Komisia, ktorá podporuje Belgické kráľovstvo v jeho návrhoch, okrem toho uvádza samostatný
         odvolací dôvod, v ktorom tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil článok 230 štvrtý odsek ES.

      43      V prvom rade treba preskúmať odvolacie dôvody, na základe ktorých Belgické kráľovstvo a Komisia spochybňujú posúdenie prípustnosti
         žaloby, ktorá bola podaná v prvostupňovom konaní, Súdom prvého stupňa, ako aj niektorých žalobných dôvodov, ktoré prijal.

       O druhom odvolacom dôvode a samostatnom odvolacom dôvode Komisie
       Tvrdenia účastníkov konania
      44      Belgická vláda tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v prvostupňovom konaní vyhlásil
         štvrtý a siedmy žalobný dôvod za prípustné, hoci žalobkyne týmito žalobnými dôvodmi spochybnili dôvodnosť sporného rozhodnutia.

      45      Podľa Komisie Súd prvého stupňa tým, že vyhlásil žalobu žalobkýň za prípustnú, pretože sa dovolávali ochrany procesných záruk,
         ktoré vyvodzujú z článku 88 ods. 2 ES, porušil článok 230 štvrtý odsek ES. Tento návrh totiž nie je obsiahnutý ani v jednom
         zo žalobných dôvodov žalobkýň, takže Súdnemu dvoru na základe toho prináleží zrušiť napadnutý rozsudok aj bez návrhu.

      46      Navyše Súd prvého stupňa takto prejudikoval otázku zákonnosti spornej pomoci.

      47      Deutsche Post a DHL International v prvom rade poukazujú na neprípustnosť samostatného odvolacieho dôvodu Komisie.

      48      Pokiaľ ide o vecnú stránku, žalobkyne uvádzajú, že Súd prvého stupňa iba zohľadnil všetky skutočnosti relevantné pre posúdenie
         prípadnej existencie vážnych ťažkostí. Okrem toho sa Komisia dopustila nesprávneho posúdenia, keď konštatovala, že žalobný
         dôvod týkajúci sa ochrany procesných práv nebol uplatnený v prvostupňovom konaní. Žalobkyne v tejto súvislosti uvádzajú rôzne
         časti svojej žaloby, ktoré poukazujú na túto otázku.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      –       Prípustnosť samostatného odvolacieho dôvodu Komisie
      49      Súdny dvor musí v prvom rade preskúmať prípustnosť samostatného odvolacieho dôvodu Komisie založeného na porušení článku 230
         štvrtého odseku ES Súdom prvého stupňa.

      50      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 56 ods. 2 Štatútu Súdneho dvora môže odvolanie na Súdny dvor podať ktorýkoľvek
         účastník konania, ktorý v konaní na Všeobecnom súde bol vo svojich návrhoch len čiastočne úspešný alebo nebol vôbec úspešný.
         Keďže Komisia bola v konaní na Súde prvého stupňa žalovanou, môže podľa článku 115 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora
         podať vyjadrenie k odvolaniu v lehote dvoch mesiacov od doručenia odvolania v súlade s požiadavkami odseku 2 tohto článku,
         ako aj článku 16 tohto poriadku.

      51      Z toho vyplýva, že samostatný odvolací dôvod Komisie treba vyhlásiť za prípustný.

      –       O veci samej
      52      Pokiaľ ide o vecnú stránku, Komisia tvrdí, že došlo k porušeniu článku 230 štvrtého odseku ES, pretože Súd prvého stupňa tým,
         že na základe tvrdení uvedených v žalobe umelo vytvoril žalobný dôvod založený na porušení procesných práv, prekvalifikoval
         žalobu v prvostupňovom konaní, ktorou bola spochybnená dôvodnosť sporného rozhodnutia. Belgické kráľovstvo tiež uvádza, že
         žalobkyne vo svojom štvrtom a siedmom žalobnom dôvode spochybnili len dôvodnosť uvedeného rozhodnutia, takže Súd prvého stupňa
         nesprávne vyhlásil tieto žalobné dôvody za prípustné.

      53      V prvom rade, pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na porušení podmienok článku 230 štvrtého odseku ES, treba najprv pripomenúť,
         že článok 4 nariadenia č. 659/1999 stanovuje fázu predbežného preskúmania oznámenej pomoci, ktorej cieľom je umožniť Komisii
         utvoriť si prvotný názor na zlučiteľnosť dotknutej pomoci so spoločným trhom. Na záver tejto fázy Komisia konštatuje, že toto
         opatrenie buď nepredstavuje pomoc, alebo patrí do pôsobnosti článku 87 ods. 1 ES. V tomto poslednom prípade opatrenie buď
         nevyvoláva pochybnosti o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom, alebo ich naopak vyvoláva (rozsudok z 24. mája 2011, Komisia/Kronoply
         a Kronotex, C‑83/09 P, Zb. s. I‑4441, bod 43).

      54      V prejednávanej veci je sporným rozhodnutím rozhodnutie o nevznesení námietok zakladajúce sa na článku 4 ods. 3 nariadenia
         č. 659/1999, ktorého zákonnosť závisí od otázky, či existujú pochybnosti o zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom. Keďže
         takéto pochybnosti musia viesť k začatiu konania vo veci formálneho zisťovania, na ktorom sa môžu zúčastniť dotknuté osoby
         uvedené v článku 1 písm. h) nariadenia č. 659/1999, treba konštatovať, že akejkoľvek dotknutej osoby v zmysle tohto posledného
         ustanovenia sa takéto rozhodnutie priamo a osobne týka. Osoby, v ktorých prospech sa uplatňujú procesné záruky stanovené v článku
         88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999, totiž môžu presadiť ich dodržanie len vtedy, keď majú možnosť napadnúť
         rozhodnutie o nevznesení námietok na súde Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Kronoply a Kronotex, už citovaný, bod 47
         a citovanú judikatúru).

      55      Pokiaľ sa žalobca domáha zrušenia rozhodnutia o nevznesení námietok, v podstate napáda skutočnosť, že rozhodnutie vydané Komisiou
         v súvislosti so spornou pomocou bolo prijaté bez toho, aby táto inštitúcia začala konanie vo veci formálneho zisťovania, čím
         porušila jeho procesné práva. Na to, aby žalobca uspel so svojím návrhom na zrušenie, môže uvádzať akékoľvek žalobné dôvody,
         ktoré môžu preukázať, že posúdenie informácií a skutočností, ktoré mala Komisia k dispozícii počas fázy predbežného preskúmania
         oznámeného opatrenia, museli vyvolať pochybnosti o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom. Použitie takýchto tvrdení preto
         nemôže mať za následok zmenu predmetu žaloby ani podmienok prípustnosti. Naopak, existencia pochybností o tejto zlučiteľnosti
         je práve dôkazom, ktorý sa musí predložiť na preukázanie toho, že Komisia bola povinná začať konanie vo veci formálneho zisťovania
         stanovené v článku 88 ods. 2 ES, ako aj v článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 (pozri rozsudok Komisia/Kronoply a Kronotex,
         už citovaný, bod 59).

      56      Vzhľadom na tieto zásady treba preskúmať posúdenie Súdom prvého stupňa v prípade prípustnosti žalobných dôvodov žaloby o neplatnosť.

      57      V prejednávanej veci Súd prvého stupňa v bode 45 napadnutého rozsudku konštatoval, že druhý žalobný dôvod sa zakladá na porušení
         ustanovení článku 88 ods. 3 ES, pretože Komisia sa rozhodla nezačať konanie stanovené v článku 88 ods. 2 ES, hoci mala vážne
         ťažkosti pri posúdení zlučiteľnosti štátnej pomoci so spoločným trhom.

      58      Súd prvého stupňa teda z právneho hľadiska správne v bode 54 napadnutého rozsudku uviedol, že súdu Únie neprináleží, aby žalobu
         žalobcu spochybňujúcu výlučne dôvodnosť rozhodnutia o posúdení pomoci samého osebe vykladal tak, že v skutočnosti má za cieľ
         chrániť procesné práva, ktoré žalobcovi vyplývajú z článku 88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999, pokiaľ žalobca
         výslovne neuviedol žalobný dôvod sledujúci tento cieľ. V takom prípade by totiž výklad žalobného dôvodu viedol k rekvalifikácii
         predmetu žaloby (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. novembra 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall a i./Komisia, C‑176/06 P, bod
         25, ako aj Komisia/Kronoply a Kronotex, už citovaný, bod 55).

      59      Za týchto podmienok Súd prvého stupňa v bode 55 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že žalobkyne vo svojom druhom žalobnom
         dôvode výslovne tvrdili, že prijatím sporného rozhodnutia boli porušené ich procesné práva, ktoré im vyplývajú z článku 88
         ods. 2 ES.

      60      Súd prvého stupňa sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia.

      61      Na jednej strane totiž nie je spochybnené, že predmet žaloby žalobkýň v prvostupňovom konaní skutočne sleduje zrušenie rozhodnutia
         Komisie o nezačatí konania vo veci formálneho zisťovania stanoveného v článku 88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999.

      62      Na druhej strane, hoci žaloba v prvostupňovom konaní neuvádza zvlášť jasným spôsobom žalobné dôvody žalobkýň, a to konkrétne
         žalobný dôvod jednoznačne identifikovateľný ako sledujúci ochranu procesných práv, ktoré im vyplývajú z článku 88 ods. 2 ES
         a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999, nič to nemení na skutočnosti, že podľa toho istého znenia tejto žaloby žalobkyne
         tvrdia, že nezačatím konania vo veci formálneho zisťovania im bolo zabránené uplatniť procesné záruky, ktoré im tieto ustanovenia
         priznávajú, a tiež uvádzajú argumenty smerujúce k preukázaniu, že Komisia mala začať konanie, ktoré je v nich upravené.

      63      Za týchto okolností Súd prvého stupňa mohol bez toho, aby porušil článok 230 štvrtý odsek ES, správne konštatovať, že žaloba
         obsahovala žalobný dôvod, na základe ktorého sa žalobkyne dovolávali ochrany procesných práv vyplývajúcich z článku 88 ods. 2 ES
         a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999.

      64      V druhom rade Súdu prvého stupňa nemožno vytýkať, že pri druhom žalobnom dôvode zohľadnil skutočnosti uvedené v žalobe v prvostupňovom
         konaní, na základe ktorých sa žalobkyne snažili preukázať, že Komisia mala pri posudzovaní zlučiteľnosti napadnutých opatrení
         so spoločným trhom určité pochybnosti.

      65      Súd prvého stupňa v tejto súvislosti v bode 45 napadnutého rozsudku zdôraznil, že žalobkyne vo štvrtom a siedmom žalobnom
         dôvode tvrdili, že preskúmanie opatrení, ktoré predstavovali napadnuté opatrenia, zo strany Komisie bolo nedostatočné a neúplné.
         Po tom, čo Súd prvého stupňa v bode 52 napadnutého rozsudku rozhodol, že žalobkyne ako priame konkurenčné spoločnosti La Poste
         na trhu s doručovaním expresných balíkov mali len aktívnu legitimáciu konať ako dotknuté osoby v zmysle článku 88 ods. 2 ES
         a článku 1 písm. h) nariadenia č. 659/1999, z právneho hľadiska správne v bode 69 napadnutého rozsudku konštatoval, že najmä
         štvrtý a siedmy žalobný dôvod mohol preskúmať len v rozsahu, v akom sa snažia preukázať, že Komisia mala začať konanie vo
         veci formálneho zisťovania.

      66      Za týchto okolností nemožno Súdu prvého stupňa tiež vytýkať, že vyhlásil za prípustné žalobné dôvody, na základe ktorých žalobkyne
         tvrdia, že Komisia sa dopustila neprávneho posúdenia, keď konštatovala, že skúmané opatrenia nepredstavujú štátnu pomoc. Súd
         prvého stupňa práve naopak tieto žalobné dôvody výslovne v bode 67 napadnutého rozsudku vyhlásil za neprípustné.

      67      Druhý odvolací dôvod Belgického kráľovstva, ako aj samostatný odvolací dôvod Komisie, teda treba zamietnuť ako nedôvodné.

       O prvom a treťom odvolacom dôvode
       Tvrdenia účastníkov konania
      68      Belgické kráľovstvo svojím prvým odvolacím dôvodom tvrdí, že Súd prvého stupňa nesprávne kvalifikoval okolnosti tohto prípadu.

      69      Pokiaľ ide o okolnosti, za ktorých sa uskutočnilo konanie o preskúmaní, referenčná dvojmesačná lehota, z ktorej vychádzal
         Súd prvého stupňa, je iba orientačná, takže jej presiahnutie nemôže automaticky znamenať, že Komisia sa stretla s vážnymi
         ťažkosťami. Komisia dodáva, že za daných okolností tohto prípadu dĺžka predbežného preskúmania nebola neprimeraná.

      70      Okrem toho podľa Belgického kráľovstva Súd prvého stupňa nezisťoval vzťah medzi širokým rozsahom šetrenia, ktoré si vyžadovalo
         skúmanie napadnutých opatrení, ani jeho zjavnú zložitosť a existenciu vážnych ťažkostí. Podľa Komisie ťažkosti spočívajúce
         v skutkových okolnostiach nevyhnutne nevyvolávajú vážne ťažkosti.

      71      Belgické kráľovstvo nakoniec zdôrazňuje, že nerozhodnosť, pokiaľ ide o právny základ, svedčí skôr o možnostiach voľby Komisie
         pri ukončení konania vo veci než o vážnych ťažkostiach. Komisia fakticky tvrdí, že konečné rozhodnutie by bolo rovnaké bez
         ohľadu na právny základ.

      72      Pokiaľ ide o obsah sporného rozhodnutia, Belgické kráľovstvo zastáva názor, že Súd prvého stupňa analýzou dostatočného preskúmania
         napadnutých opatrení dospel z vecnej stránky k inému záveru ako Komisia. Z takéhoto rozdielu však nemožno vyvodzovať existenciu
         vážnych ťažkostí. V každom prípade takáto okolnosť nemôže viesť ku konštatovaniu, že preskúmanie vykonané Komisiou bolo neúplné.

      73      Belgické kráľovstvo a Komisia okrem toho v treťom odvolacom dôvode tvrdia, že Súd prvého stupňa porušil zásadu právnej istoty
         tým, že štvrté kritérium stanovené v už citovanom rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg uplatnil so spätným
         účinkom.

      74      Okrem toho Komisia v tejto súvislosti dodáva, že skúmanie kritéria nazývaného „benchmarking“ vyplývajúceho z už citovaného
         rozsudku Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg nie je v rámci skúmania ochrany procesných práv stanovených v článku
         88 ods. 2 ES relevantné.

      75      Deutsche Post a DHL International sa vo všeobecnosti domnievajú, že konania o preskúmaní, ktoré Komisia uskutočňuje v súvislosti
         s privatizáciou štátnych poštových podnikov, majú spravidla podobu konania vo veci formálneho zisťovania. Tieto opatrenia
         sa totiž vyznačujú zložitými skutkovými okolnosťami, ktoré nevyhnutne spôsobujú vážne ťažkosti.

      76      Žalobkyne v prvom rade najmä pripomínajú, že počas konania o preskúmaní Komisia sama zdôraznila zložitosť veci, ktorá jej
         bola predložená. Belgické kráľovstvo navyše neodpovedalo na konštatovania Súdu prvého stupňa, podľa ktorých Komisia nedisponovala
         všetkými informáciami o skutkových okolnostiach potrebnými na preskúmanie prevodu nehnuteľností a zmeny účelového určenia
         rezervy na dôchodky. Žalobkyne napokon pripomínajú, že „benchmarking“ v prípade nákladov na SVHZ v zmysle štvrtého kritéria
         stanoveného už citovaným rozsudkom Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg zodpovedal v tom čase očakávaniu najmä zo
         strany Komisie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      77      V prvom rade treba pripomenúť, že z článku 4 ods. 4 nariadenia č. 659/1999 vyplýva, že ak Komisia po predbežnom preskúmaní
         konštatuje, že napadnuté opatrenie vyvoláva pochybnosti o jeho zlučiteľnosti so spoločným trhom, je povinná prijať rozhodnutie
         o začatí konania vo veci formálneho zisťovania stanoveného v článku 88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1 uvedeného nariadenia (pozri
         rozsudok Komisia/Kronoply a Kronotex, už citovaný, bod 46).

      78      V prejednávanej veci je sporným rozhodnutím rozhodnutie o nevznesení námietok zakladajúce sa na článku 4 ods. 3 nariadenia
         č. 659/1999, ktorého zákonnosť závisí od otázky, či existujú pochybnosti o zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom.

      79      Keďže pojem „pochybnosti“ uvedený v článku 4 ods. 4 nariadenia č. 659/1999 má objektívnu povahu, ich existenciu treba hľadať
         nielen v okolnostiach, za ktorých bol napadnutý akt prijatý, ale aj na základe posúdení, o ktoré sa opierala Komisia (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 2. apríla 2009, Bouygues a Bouygues Télécom/Komisia, C‑431/07 P, Zb. s. I‑2665, point 63).

      80      V prejednávanej veci Súd prvého stupňa najprv v bodoch 96 až 107 napadnutého rozsudku preskúmal dĺžku trvania a okolnosti
         predbežného preskúmania. V rámci skúmania skutočností týkajúcich sa obsahu sporného rozhodnutia Súd prvého stupňa jednak v bodoch
         108 až 110 uvedeného rozsudku ďalej konštatoval nedostatočné preskúmanie zmeny účelového určenia rezervy na dôchodky a jednak
         v bodoch 111 až 117 toho istého rozsudku neúplnosť skúmania nákladov na SVHZ. Súd prvého stupňa nakoniec v bode 118 napadnutého
         rozsudku dospel k záveru, že všetky tieto skutočnosti sú objektívnymi a zhodnými dôkazmi, ktoré potvrdzujú, že Komisia mala
         začať konanie vo veci formálneho zisťovania.

      81      Pokiaľ ide po prvé o dĺžku trvania a okolnosti predbežného preskúmania, hoci je nepopierateľné, že dĺžka presahujúca dvojmesačnú
         lehotu stanovenú v článku 4 ods. 5 nariadenia č. 659/1999, ako ani množstvo žiadostí o poskytnutie informácií zaslaných belgickým
         orgánom samy osebe neumožňujú dospieť k záveru, že Komisia mala začať konanie vo veci formálneho zisťovania, nič to nemení
         na tom, ako zdôraznil Súd prvého stupňa v bode 106 napadnutého rozsudku, že tieto skutočnosti môžu byť dôkazmi, že Komisia
         mohla mať pochybnosti v súvislosti so zlučiteľnosťou dotknutej pomoci so spoločným trhom.

      82      V tejto súvislosti treba najmä uviesť, že Komisia mala na účely vyhlásenia zlučiteľnosti oznámeného opatrenia so spoločným
         trhom preskúmať zlučiteľnosť šiestich neoznámených opatrení prijatých v rokoch 1992 až 1997.

      83      Po druhé, pokiaľ ide o obsah sporného rozhodnutia, Súd prvého stupňa najmä tvrdí, že je dôkazom nedostatočného preskúmania
         napadnutých opatrení.

      84      Súd prvého stupňa teda v bode 109 napadnutého rozsudku konštatoval, že Komisia prijala sporné rozhodnutie bez toho, aby disponovala
         podkladmi, ktoré by jej umožnili posúdiť výhodu získanú bezplatným poskytnutím budov za zmenu účelového určenia rezervy na
         dôchodky.

      85      V tejto súvislosti zo sporného rozhodnutia vyplýva, že La Poste na účely krytia dôchodkových dávok zamestnancov pri svojej
         transformácii na samostatný podnik v roku 1992 vytvorila rezervu vo výške 100 miliónov eur, ktorá bola zrušená v roku 1997.
         Protihodnota za túto rezervu spočívala v prevedení nehnuteľností nevyhnutných na výkon služieb vo verejnom záujme.

      86      Za týchto okolností Súd prvého stupňa mohol z právneho hľadiska správne konštatovať, že Komisia mala belgické orgány požiadať
         o spresnenia, najmä pokiaľ ide o hodnotu nehnuteľností, ktoré Belgický štát bezplatne poskytol spoločnosti La Poste.

      87      Súdu prvého stupňa totiž nemožno vytýkať, že konštatoval, že takáto okolnosť môže byť dôkazom toho, že Komisia mohla mať pochybnosti
         v súvislosti so zlučiteľnosťou napadnutého opatrenia so spoločným trhom. Nie je preto vylúčené, že v závislosti od hodnoty
         poskytnutých nehnuteľností La Poste z tohto prevodu získala podstatnú ekonomickú výhodu, ktorá predstavuje štátnu pomoc. Na
         to, aby bolo možné s určitosťou preukázať opak, Komisia mala mať prinajmenšom k dispozícii ohodnotenie finančnej výhody, ktorú
         pre La Poste toto poskytnutie nehnuteľností predstavuje.

      88      Pokiaľ ide o tretí odvolací dôvod založený na vytýkanom porušení zásady právnej istoty, treba uviesť, ako vyplýva aj z bodov
         81 a 87 tohto rozsudku, že analýza okolností prijatia, ako aj obsahu sporného rozhodnutia, ktorú Súd prvého stupňa vykonal,
         ukázala pochybnosti, ktoré Komisia mohla mať v súvislosti so zlučiteľnosťou oznámeného opatrenia so spoločným trhom, pričom
         ide o pochybnosti, ktoré postačujú na potvrdenie záveru, že Komisia mala začať konanie vo veci formálneho zisťovania stanovené
         v článku 88 ods. 2 ES a článku 6 ods. 1 nariadenia č. 659/1999.

      89      Za týchto okolností nie je potrebné tento odvolací dôvod preskúmať.

      90      Z uvedených úvah vyplýva, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný a tretí odvolací dôvod ako neúčinný.

      91      Odvolanie treba preto zamietnuť v celom rozsahu.

       O trovách
      92      Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe článku 118 toho istého rokovacieho poriadku
         na konanie o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
         zmysle navrhnuté. Keďže Belgické kráľovstvo a Komisia nemali úspech vo svojich dôvodoch, je namieste zaviazať ich na náhradu
         trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Belgické kráľovstvo, ako aj Európska komisia sú povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. marca 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Rakúskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 79/409/EHS - Ochrana voľne žijúcich vtákov - Crex crex, chrapkáč poľný - Osobitne chránené územie národného chráneného územia Lauteracher Ried - Vyňatie území Soren a Gleggen-Köblern - Smernica 92/43/EHS - Udržiavanie prirodzených biotopov - Voľne žijúce živočíchy a rastliny - Konanie týkajúce sa stavebného plánu alebo stavebného projektu - Konanie o určení trasy rýchlostnej komunikácie - Konanie o posudzovaní vplyvov na životné prostredie - Vady konania v súvislosti so stavebným projektom spolkovej rýchlostnej komunikácie S 18 v Rakúsku - Časová pôsobnosť smernice 92/43. # Vec C-209/04.

text:
      Vec C‑209/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Rakúskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 79/409/EHS – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Crex crex, chrapkáč poľný – Osobitne chránené územie národnej chránenej krajinnej oblasti Lauteracher Ried – Vyňatie území Soren a Gleggen‑Köblern – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov – Voľne žijúce živočíchy a rastliny – Konanie týkajúce sa stavebného plánu alebo stavebného projektu – Konanie o určení trasy rýchlostnej komunikácie – Konanie o posudzovaní vplyvov na životné prostredie – Vady konania v súvislosti so stavebným projektom spolkovej rýchlostnej komunikácie S 18 v Rakúsku – Časová pôsobnosť smernice 92/43“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Životné prostredie – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Smernica 79/409 – Výber a ohraničenie osobitne chránených území
      (Smernica Rady 79/409, článok 4 ods. 1 a 2, a smernica Rady 92/43, článok 6 ods. 4)
      2.        Životné prostredie – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Smernica 92/43 – Časová pôsobnosť
      (Smernica Rady 92/43, článok 6 ods. 3 a 4)
      1.        Pri výbere území, ktoré sú pre zatriedenie do osobitne chránených území najvhodnejšie podľa článku 4 ods. 1 a 2 smernice 79/409
         o ochrane voľne žijúceho vtáctva, sa priestor pre voľnú úvahu členských štátov netýka toho, že zatriedia do osobitne chránených
         území tie územia, ktoré sa im zdajú z ornitologických hľadísk najvhodnejšie, ale len uplatnenia týchto hľadísk na určenie
         území, ktoré sú najvhodnejšie pre ochranu druhov uvedených v prílohe I.

      Okrem toho pri výbere a ohraničení takého územia členské štáty nesmú zohľadňovať ekonomické požiadavky, a to ani z dôvodov
         všeobecného záujmu, ktorý má prednosť pred cieľmi ochrany prírody uvedenými v smernici o ochrane vtáctva, ani z naliehavých
         dôvodov vyššieho verejného záujmu, ako sú uvedené v článku 6 ods. 4 prvom pododseku smernice 92/43 o ochrane prirodzených
         biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín.

      (pozri body 33, 40)
      2.        Zásada, podľa ktorej sa projekty, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie, musia podrobiť posudzovaniu vplyvov
         na životné prostredie, neplatí v prípade, ak dátum formálneho podania žiadosti o povolenie projektu je pred dátumom uplynutia
         lehoty na prebratie smernice.

      Toto formálne kritérium je jediné kritérium, ktoré je v súlade so zásadou právnej istoty a umožňuje zachovať praktickú účinnosť
         smernice. Dôvodom tejto úvahy je, že smernica, akou je smernica 92/43 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov
         a rastlín, je zameraná v širokej miere na rozsiahlejšie projekty, ktorých uskutočnenie je často časovo náročné. Nebolo by
         vhodné, aby konania, ktoré sú už na vnútroštátnej úrovni zložité a ktoré boli formálne začaté pred uplynutím lehoty na prebratie
         uvedenej smernice, boli dodatočne zaťažené a spomalené špecifickými požiadavkami smernice a aby boli ovplyvnené už vzniknuté
         situácie.

      (pozri body 56, 57)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 23. marca 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 79/409/EHS – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Crex crex, chrapkáč poľný – Osobitne chránené územie národnej chránenej krajinnej oblasti Lauteracher Ried – Vyňatie území Soren a Gleggen-Köblern – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov – Voľne žijúce živočíchy a rastliny – Konanie týkajúce sa stavebného plánu alebo stavebného projektu – Konanie o určení trasy rýchlostnej komunikácie – Konanie o posudzovaní vplyvov na životné prostredie – Vady konania v súvislosti so stavebným projektom spolkovej rýchlostnej komunikácie S 18 v Rakúsku – Časová pôsobnosť smernice 92/43“
      Vo veci C‑209/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 12. mája 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a B. Schima, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Rakúskej republike, v zastúpení: E. Riedl a J. Müller, ako aj K. Humer, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen, P. Kūris (spravodajca), G. Arestis a J. Klučka,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. októbra 2005,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 27. októbra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor vyslovil, že Rakúska republika si nesplnila svoje
         povinnosti vyplývajúce jej z článku 4 ods. 1 a 2 smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva
         (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 15/001, s. 98), zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 97/49/ES z 29. júla 1997 (Ú. v. ES
         L 223, s. 9, ďalej len „smernica o ochrane vtáctva“) a z článku 6 ods. 4 v spojení s článkom 7 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája
         1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES L 206, s. 7; Mim. vyd. 15/002, s. 102,
         ďalej len „smernica o biotopoch“), a to tým, že:

      –        nezaradila do národnej chránenej krajinnej oblasti Lauteracher Ried (ďalej len „Lauteracher Ried“), zatriedenej ako osobitné
         chránené územie (ďalej len „OCHÚ“) oblasti Soren a Gleggen-Köblern, ktoré podľa vedeckých kritérií patria spoločne s vykázaným
         OCHÚ Lauteracher Ried čo do počtu a plochy k najvhodnejším oblastiam v zmysle článku 4 ods. 1 a 2 smernice o ochrane vtáctva,
         a

      –        pri schválení plánu výstavby spolkovej rýchlostnej komunikácie S 18 pri Bodensee (ďalej len „s 18“) nedodržala presne a úplne
         požiadavky, ktoré v zmysle článku 6 ods. 4 smernice o biotopoch platia v prípade uskutočňovania plánu aj napriek tomu, že
         existuje negatívny výsledok posúdenia dosahov plánu pre životné prostredie.

       Právny rámec
       Akty o pristúpení Rakúskej republiky k Európskej únii
      2        Akt o podmienkach pristúpenia Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho kráľovstva a o úpravách zmlúv, na ktorých
         je založená Európska únia (Ú. v. ES C 241, 1994, s. 21, a Ú. v. ES L 1, 1995, s. 1, ďalej len „akt o pristúpení“) bol podpísaný
         24. júna 1994 a nadobudol účinnosť 1. januára 1995.

      3        Podľa článku 2 aktu o pristúpení sú „odo dňa pristúpenia… ustanovenia pôvodných zmlúv a akty prijaté orgánmi pred pristúpením
         záväzné pre nové členské štáty a v týchto štátoch plati[a] za podmienok stanovených v týchto zmluvách a v tomto akte“.

      4        Článok 168 aktu o pristúpení uvádza:

      „Nové členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na to, aby odo dňa pristúpenia dosiahli súlad s ustanoveniami smerníc a rozhodnutí
         v zmysle článku 189 zmluvy o ES a článku 161 zmluvy o Euratom a s odporúčaniami a rozhodnutiami v zmysle článku 14 zmluvy
         o ESUO, pokiaľ v zozname prílohy XIX alebo v ktoromkoľvek inom ustanovení tohto aktu nie je stanovená iná lehota.“

       Smernica o ochrane vtáctva
      5        Smernica o ochrane vtáctva sa podľa jej článku 1 ods. 1 vzťahuje na „ochranu všetkých druhov voľne žijúceho vtáctva prirodzene
         sa vyskytujúceho na európskom území členských štátov, pre ktoré platí zmluva. Zahŕňa ochranu, starostlivosť a kontrolu týchto
         druhov a stanovuje pravidlá ich využívania.“

      6        Chrapkáč poľný (crex crex) je druhom, ktorý bol doplnený smernicou Komisie 85/411/EHS z 25. júla 1985 o zmene smernice 79/409 (Ú. v. ES L 233, s. 33)
         do prílohy I smernice o ochrane vtáctva (ďalej len „príloha I“).

      7        Článok 4 smernice o ochrane vtáctva upravuje:

      „1.      Druhy uvedené v prílohe 1 sú predmetom zvláštnych opatrení týkajúcich sa ochrany ich biotopov, aby sa zabezpečilo ich prežitie
         a rozmnožovanie v areáli ich rozšírenia.

       V tejto súvislosti sa venuje pozornosť:
      a)      druhom, ktorým hrozí vyhynutie;
      b)      druhom citlivým na špecifické zmeny biotopov;
      c)      druhom, ktoré sú považované za vzácne vzhľadom na ich malú početnosť alebo obmedzené rozšírenie v danej oblasti;
      d)      iným druhom, ktoré vyžadujú zvláštnu pozornosť z dôvodov špecifického charakteru ich biotopov.
      Ako podklady na vyhodnotenie sa berú do úvahy trendy a kolísanie početnosti populácií.
      Členské štáty klasifikujú najmä podľa počtu a veľkosti najvhodnejšie územia ako osobitne chránené územia na zachovanie týchto
         druhov, berúc do úvahy požiadavky na ich ochranu v geografických oblastiach mora a pevniny, kde platí táto smernica.

      2.      Členské štáty urobia podobné opatrenia pre pravidelne sa vyskytujúce sťahovavé druhy, ktoré nie sú uvedené v prílohe 1, berúc
         do úvahy potrebu ich ochrany v geografických oblastiach mora a pevniny, kde platí táto smernica, čo sa týka oblastí ich hniezdenia,
         preperovania a zimovania a miest odpočinku na ich migračných trasách. …

      …
      4.      Čo sa týka ochrany oblastí uvedených vyššie v odsekoch 1 a 2, členské štáty podniknú náležité kroky na zabránenie znečistenia
         alebo poškodzovania biotopov alebo akýchkoľvek rušivých vplyvov pôsobiacich na vtáctvo, pokiaľ by boli vážne vzhľadom na ciele
         tohto článku. Členské štáty sa takisto budú snažiť zabrániť znečisteniu alebo poškodzovaniu biotopov mimo týchto chránených
         území.“

       Smernica o biotopoch
      8        Článok 6 ods. 3 a 4 prvý pododsek smernice o biotopoch uvádza:

      „3.      Akýkoľvek plán alebo projekt, ktorý priamo nesúvisí so správou lokality alebo nie je potrebný pre ňu, ale môže pravdepodobne
         významne ovplyvniť túto lokalitu, či už samotne, alebo v spojení s inými plánmi alebo projektmi, podlieha primeranému odhadu
         jeho dosahov na danú lokalitu z hľadiska cieľov ochrany lokality. Na základe výsledkov zhodnotenia dosahov na lokalitu a podľa
         ustanovení odseku 4 príslušné vnútroštátne orgány súhlasia s plánom alebo projektom iba po presvedčení sa, že nepriaznivo
         neovplyvní integritu príslušnej lokality, a v prípade potreby po získaní stanoviska verejnosti.

      …
      4.      Ak sa aj napriek negatívnemu odhadu dosahov na lokalitu a pri neexistencii alternatívnych riešení plán alebo projekt musí
         realizovať z dôvodov vyššieho verejného záujmu, vrátane záujmov sociálnej a ekonomickej povahy, členský štát prijme všetky
         kompenzačné opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, že celková koherencia sústavy Natura 2000 bude ochránená. O prijatých
         kompenzačných opatreniach informuje Komisiu.“

      9        Článok 7 smernice o biotopoch uvádza:

      „Záväzky vyplývajúce z článku 6 ods. 2, 3 a 4 tejto smernice nahradia akékoľvek záväzky vyplývajúce z prvej vety článku 4
         ods. 4 smernice 79/409/EHS, pokiaľ ide o územia klasifikované podľa článku 4 ods. 1 alebo podobne uznané podľa článku 4 ods. 2
         uvedenej smernice, a to odo dňa vykonania tejto smernice alebo oznámenia, alebo uznania členským štátom podľa smernice 79/409/EHS,
         ak je tento druhý dátum neskorší.“

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      10      Lauteracher Ried sa nachádza v krajine Vorarlbersko. Po pristúpení Rakúskej republiky k Európskej únii oznámila rakúska vláda
         Komisii prvýkrát 7. júna 1995 zatriedenie tejto chránenej krajinnej oblasti do OCHÚ a predložila potom doplňujúce podklady.
         Územia Soren a Gleggen-Köblern nepatria do hraníc tohto OCHÚ.

      11      Konanie o určení trasy pre stavebný projekt cesty S 18 bolo začaté v roku 1992. Po rokovaní 29. apríla 1992 s oblastnou správou
         Dornbirn bol projekt úplne prepracovaný, aby sa vyhovelo znaleckému posudku úradného znalca pre ochranu prírody a krajiny
         spolkovej krajiny Vorarlbersko. Územné konanie týkajúce sa tohto projektu a vypočutia účastníkov konania s cieľom stanoviť
         priebeh tejto cesty bolo začaté 8. marca 1994 na základe Bundesstraßengesetz 1971 (spolkový zákon o cestách z roku 1971).
         Bolo ukončené stanovením trasy nariadením spolkového ministra pre hospodárske záležitosti z 8. apríla 1997. Rakúske orgány
         dospeli v tomto štádiu vypracovania projektu k záveru, že neexistuje náhradná trasa pre S 18.

      12      Konanie o vydaní stavebného povolenia pre túto cestu sa začalo 27. januára 1999. Rozhodnutím zo 6. júla 2001 Bezirkshauptmannschaft
         Bregenz a Dornbirn povolil stavebný projekt S 18 podľa práva krajiny Vorarlbersko. Berúc do úvahy uvedené, nariadením spolkového
         ministra pre hospodárske záležitosti nemohlo toto rozhodnutie stanoviť žiadnu inú trasu ako tú, ktorá bola určená.

      13      Toto rozhodnutie bolo napadnuté odvolaním na Landesregierung Vorarlberg. Tento potvrdil 21. februára 2003 pôvodné rozhodnutie,
         ktorého výkon Verwaltungsgerichtshof odložil 29. augusta 2003. Realizácia stavebného projektu cesty S 18 je momentálne zastavená.

       Konanie pred podaním žaloby
      14      Ako reakciu na sťažnosť Komisia poslala rakúskym orgánom 12. novembra 2001 list týkajúci sa nedostatočného zatriedenia z ornitologického
         hľadiska OCHÚ Lauteracher Ried, z hľadiska obávaných negatívnych vplyvov stavebného projektu cesty S 18 na chrapkáča poľného
         a na ostatné populácie vtáctva v tejto oblasti, ktoré majú byť chránené, ako aj z hľadiska ďalších otázok súvisiacich s ochranou
         tohto územia.

      15      Po preskúmaní odpovede rakúskej vlády zaslanej Komisii 1. februára 2002 zaslala Komisia 27. júna 2002 Rakúskej republike písomnú
         výzvu. Keďže vysvetlenia rakúskej vlády Komisiu neuspokojili, Komisia vydala 11. júla 2003 odôvodnené stanovisko, v ktorom
         vyzvala členský štát, aby prijal potrebné opatrenia na to, aby bolo odôvodnenému stanovisku vyhovené v priebehu dvoch mesiacov
         po jeho doručení.

      16      Keďže Komisia nepovažovala argumenty Rakúskej republiky uvedené v jej písomnej odpovedi z 26. septembra 2003 na odôvodnené
         stanovisko za presvedčivé a vychádzala z pokračujúceho namietaného porušovania zmluvy, podala predmetnú žalobu.

       O žalobe
      17      Komisia opiera svoju žalobu o dva dôvody. Po prvé vyčíta Rakúskej republike, že nedodržala článok 4 ods. 1 a 2 smernice o ochrane
         vtáctva v súvislosti s konaním na výber a klasifikáciu OCHÚ. Po druhé uvádza, že pri povolení stavebného projektu cesty S 18
         nesplnila požiadavky článku 6 ods. 4 smernice o biotopoch.

       O prvom žalobnom dôvode týkajúcom sa nedodržania článku 4 ods. 1 a 2 smernice o ochrane vtáctva
       Argumentácia účastníkov konania
      18      Na základe svojho prvého žalobného dôvodu Komisia tvrdí, že súčasné zatriedenie a ohraničenie OCHÚ Lauteracher Ried nezodpovedá
         požiadavkám ochrany a trvalého zachovania druhov vtáctva, ktoré sa na tomto území vyskytujú, hlavne chrapkáča poľného, ako
         aj ďalších sťahovavých vtákov hniezdiacich na lúkach. Podľa Komisie, aby boli splnené požiadavky článku 4 ods. 1 a 2 smernice
         o ochrane vtáctva, musí byť rozsah tohto OCHÚ rozšírený na územia Soren a Gleggen-Köblern.

      19      Najskôr Komisia uvádza na podporu svojho dôvodu, že rozhodujúcim kritériom na ohraničenie OCHÚ je výskyt chránených druhov
         vtáctva. Podľa vedeckých informácií a výsledkov pozorovaní vykonaných v rokoch 2000 až 2002 sú menované časti území nielen
         územiami výskytu, ale aj časťou hlavného územia rozmnožovania chrapkáča poľného a iných sťahovavých vtákov hniezdiacich na
         lúkach. Treba zdôrazniť aj to, že lúky v mieste a v okolí miesta Lauteracher Ried ponúkajú jednotný, svojou štruktúrou zvlášť
         vhodný biotop pre ochranu vtáctva a sú využívané totožnými populáciami vtákov. Dodáva, že chrapkáč poľný vyskytujúci sa v údolí
         Porýnia nachádzajúcom sa v krajine Vorarlbersko tvorí populáciu vtákov, ktorá je vo vzájomnom úzkom kontakte.

      20      Ďalej Komisia tvrdí, že povinnosť označiť ako OCHÚ všetky územia, ktoré sa ukazujú byť z ornitologického hľadiska najvhodnejšími,
         sa neobmedzuje na ich prvé vyhlásenie. Cieľ ochrany ohrozených druhov si navyše vyžaduje opätovne preskúmať vyhlásenie vo
         svetle nových vedeckých poznatkov a v prípade potreby vykonať nové ohraničenie existujúcich OCHÚ.

      21      Konečne skutočnosť, že Rakúska republika zatriedila do chránenej oblasti územia Bangs a Matschels, ktoré ležia takisto v krajine
         Vorarlbersko a majú zabezpečiť ochranu chrapkáča poľného, nemení nič na povinnosti členského štátu urobiť tak aj v prípade
         území Soren a Gleggen-Köblern hraničiacich s vyhláseným OCHÚ.

      22      Rakúska republika uvádza, že súčasné ohraničenie OCHÚ Lauteracher Ried zodpovedá v optimálnej miere požiadavkám smernice o ochrane
         vtáctva na ochranu a zachovanie chrapkáča poľného a druhov sťahovavého vtáctva pravidelne sa vyskytujúcich v údolí Porýnia
         krajiny Vorarlbersko.

      23      Je toho názoru, že si splnila povinnosti vyplývajúce jej zo smernice o ochrane vtáctva tým, že ohraničila uvedené OCHÚ spolu
         s chráneným územím flóry, fauny, biotopu a vtáctva Bangs a Matschels a tým vyhlásila OCHÚ a uznala, že takéto územia údolia
         Rýnu nachádzajúce sa v krajine Vorarlbersko sú najvhodnejšie pre ochranu chrapkáča poľného, ako aj pravidelne sa vyskytujúcich
         druhov sťahovavého vtáctva uvedených v prílohe I vzhľadom na počet a plochu.

      24      Rakúska republika upresňuje, že ohraničenie OCHÚ sa zakladalo na vedeckých dôkazných materiáloch, ktoré boli k dispozícii
         v čase výberu a vykázania tohto územia, ktoré sú judikatúrou Súdneho dvora uznávané ako spoľahlivé a ktoré viedli k identifikácii
         len tohto územia ako najdôležitejšieho lúčneho miesta hniezdenia v krajine Vorarlbersko.

      25      Rakúska republika dodáva, že pri zatriedení tohto územia vychádzala len z ornitologických aspektov alebo z aspektov ochrany
         prírody, ktoré sa dali vyvodiť z článku 4 ods. 1 a 2 smernica o ochrane vtáctva. V tejto súvislosti tvrdí, že nedotknuté prirodzené
         územie nevyhnutné pre rozvoj chrapkáča poľného sa sústreďuje v OCHÚ Lauteracher Ried, ale že tento celok nezasahuje do trávnych
         lúk území Soren a Gleggen-Köblern.

      26      Podľa Rakúskej republiky treba pri určovaní najvhodnejších území skúmať viac kritérií, najmä okolnosť, že sa na určitom území
         alebo na časti územia vyskytujú vtáky oboch kategórií. Toto však nie je samo osebe rozhodujúce pre splnenie požiadaviek smernice
         o ochrane vtáctva. Na to, aby územie patrilo k najvhodnejším v zmysle smernice, musí toto územie spĺňať súčasne ešte aj ďalšie
         ornitologické parametre, prípadne parametre ochrany prírody. Treba tiež preskúmať a hodnotiť, či je toto územie vhodné z hľadiska
         plochy a z kvantitatívneho hľadiska, ako aj z hľadiska stavu, v akom sa toto územie a jeho okolie nachádza. V tejto súvislosti
         sa myslí na už existujúce zásahy do určitého územia rekreačnými aktivitami, zúrodňovaním alebo inými okolnosťami a zhoršenie
         stavu biotopu, ktorý z toho vyplýva. Podľa názoru uvedeného členského štátu vzhľadom na už existujúce zásahy a obmedzenia,
         ako aj súčasnú kvalitu oboch území Soren a Gleggen-Köblern tieto nezodpovedajú rozhodujúcim kritériám smernice o ochrane vtáctva
         pre identifikáciu ako OCHÚ.

      27      Rakúska republika poukazuje v tejto súvislosti na to, že v rámci posudzovania plošnej vhodnosti územia môže hrať úlohu aspoň
         nepriame zohľadnenie ekonomických a sociálnych záujmov a zdôrazňuje, že pri zásahoch do právnej sféry jednotlivcov je tomu
         tak.

      28      Podľa Rakúskej republiky výčitka, že Rakúska republika mala OCHÚ Lauteracher Ried dodatočne zmeniť a stále prispôsobovať,
         nemá žiadny právny základ. Takáto povinnosť by mohla byť ťažko zlučiteľná so zásadou zákonnosti úradného postupu a mohla by
         byť v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora.

      29      Okrem toho Rakúska republika upresňuje, že aj keď územia Soren a Gleggen‑Köblern nepatria k najvhodnejším územiam v zmysle
         článku 4 ods. 1 štvrtého pododseku smernice o ochrane vtáctva, napriek tomu sa vzťahuje na ne ochrana. V rámci odvolacieho
         konania o stavebnom projekte cesty S 18 totiž boli podriadené ochrane stanovenej v odseku 4 druhej vete tohto článku.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      30      Pre rozhodnutie tohto sporu treba najprv poukázať na zásady, ktoré sa týkajú povinností členských štátov súvisiacich s výberom
         a zatriedením OCHÚ podľa smernice o ochrane vtáctva.

      31      Podľa článku 4 ods. 1 štvrtého pododseku tejto smernice musia členské štáty zatriediť do OCHÚ podľa počtu a rozlohy najvhodnejšie
         územia na zachovanie chránených druhov uvedených v prílohe I. Pritom musia vziať do úvahy potrebu ochrany týchto druhov v geografických
         oblastiach mora a pevniny, kde platí táto smernica. Podľa ods. 2 tohto článku musia prijať podobné opatrenia pre pravidelne
         sa vyskytujúce sťahovavé druhy, ktoré nie sú uvedené v prílohe I, čo sa týka oblastí ich rozmnožovania, preperovania a zimovania
         a miest odpočinku na ich migračných trasách.

      32      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zaväzuje článok 4 ods. 1 a 2 smernice o ochrane vtáctva členské štáty k tomu, aby
         dali OCHÚ právom chránené postavenie, ktoré je spôsobilé zabezpečiť najmä prežitie a rozmnožovanie druhov vtáctva uvedených
         v prílohe I, ako aj rozmnožovanie, preperovanie a zimovanie pravidelne sa vyskytujúcich druhov sťahovavého vtáctva neuvedených
         v prílohe I (pozri rozsudok z 18. marca 1999, Komisia/Francúzsko, C‑166/97, Zb. s. I‑1719, bod 21 a tam citovanú judikatúru).

      33      Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že priestor pre voľnú úvahu členských štátov pri výbere území, ktoré sú pre zatriedenie do
         OCHÚ najvhodnejšie, sa netýka toho, že zatriedia tie územia do OCHÚ, ktoré sa im zdajú z ornitologických hľadísk najvhodnejšie,
         ale len uplatnenia týchto hľadísk na určenie území, ktoré sú najvhodnejšie pre ochranu druhov uvedených v prílohe I (pozri
         najmä rozsudok z 19. mája 1998, Komisia/Holandsko, C‑3/96, Zb. s. I‑3031, bod 61).

      34      Ďalej treba pripomenúť, že podľa výsledkov vedeckých štúdií a jedného pozorovania, ktoré predložila Komisia v priebehu konania
         a ktoré rakúska vláda nespochybnila, v rokoch 2000 až 2002 boli pozorovaní 4 alebo 5, 4 a 3 volajúce samce chrapkáča poľného
         v OCHÚ Lauteracher Ried, ktoré má plochu 580 hektárov. Výsledky pozorovaní na územiach Soren a Gleggen-Köblern, ktoré majú
         64 a 352 hektárov, boli so 4, 2 a 3 pozorovanými vtákmi len o málo nižšie.

      35      Okrem toho, ako Komisia takisto uviedla bez toho, že by si protirečila, v roku 2001 sťahovavé vtáky druhov močiarnica mekotavá
         (gallinago gallinago), cíbik chochlatý (vanellus vanellus) a hvizdák veľký (numenius arquata) sa dokonca vo veľkom počte rozmnožovali na oboch územiach, ktoré rakúske orgány neoznačili ako OCHÚ. Počet hniezdiacich
         párov dosahoval v OCHÚ Lauteracher Ried 3 až 5 pri močiarniciach mekotavých, 11 alebo 12 pri cíbikoch chochlatých a 3 pri
         hvizdákoch veľkých. Na územiach Soren a Gleggen-Köblern dosahoval ich počet 3 a 3 alebo 4 pri močiarniciach mekotavých, 6
         a 9 pri cíbikoch chochlatých a 1 (pravdepodobne) a 8 pri hvizdákoch veľkých.

      36      Z toho vyplýva, ako to uviedla generálna advokátka v bode 32 svojich návrhov, že územia Soren a Gleggen-Köblern sú tak pre
         chrapkáča poľného, ako aj pre druhy sťahovavého vtáctva neuvedené v prílohe I ako močiarnica mekotavá, cíbik chochlatý a hvizdák
         veľký prinajmenšom porovnateľne významné ako územia v rámci OCHÚ Lauteracher Ried. Okrem toho sa počty posledných menovaných
         druhov sťahovavého vtáctva, ako boli uvedené rakúskou vládou v štandardnom dotazníku, dosiahnú len vtedy, keď sa zohľadnia
         aj plochy mimo menovaného OCHÚ.

      37      Pokiaľ ide o tvrdenia rakúskej vlády, že územia Soren a Gleggen-Köblern vzhľadom na už existujúce zásahy a obmedzenia, ako
         aj na súčasný stav a kvalitu týchto miest nie sú najvhodnejšími územiami pre ochranu vyššie uvedených druhov vtáctva, stačí
         poukázať na to, že na nich, ako to bolo uvedené v bodoch 34 a 35 vyššie, bol na menšej ploche, ako má menované OCHÚ, objavený
         obdobný počet hniezdiaceho vtáctva.

      38      Treba teda konštatovať, že územia Soren a Gleggen-Köblern patria podľa ornitologických kritérií z rovnakého dôvodu ako OCHÚ
         Lauteracher Ried podľa počtu a veľkosti k najvhodnejším územiam pre zatriedenie ako OCHÚ podľa článku 4 ods. 1 a 2 smernice
         o ochrane vtáctva.

      39      Toto zistenie nemôže byť spochybnené ani tvrdením rakúskej vlády, podľa ktorého sa pri nevyhnutnom posudzovaní vlastností
         územia, ktoré má byť zatriedené do OCHÚ, musia zohľadniť aspoň nepriamo ekonomické a sociálne záujmy.

      40      Podľa judikatúry Súdneho dvora totižto nesmie členský štát pri výbere a ohraničení OCHÚ zohľadňovať ekonomické požiadavky,
         a to ani z dôvodov všeobecného záujmu, ktorý má prednosť pred cieľmi ochrany prírody uvedenými v smernici o ochrane vtáctva,
         ani z naliehavých dôvodov vyššieho verejného záujmu, ako sú uvedené v článku 6 ods. 4 prvom pododseku smernice o biotopoch
         (pozri najmä rozsudok z 11. júla 1996, Royal Society for the Protection of Birds, C‑44/95, Zb. s. I‑3805, body 31 a 42).

      41      Pokiaľ ide o tvrdenie rakúskej vlády, že výsledky pozorovaní na mieste neumožňujú vyvodiť záver, že územia Soren a Gleggen-Kölbern
         sú vhodné pre zachovanie druhov vtáctva, ktoré majú byť chránené, treba konštatovať, že toto tvrdenie nemôže vedecky zdôvodniť
         nezatriedenie týchto území do OCHÚ. Naopak zatriedenie týchto území ako OCHÚ musí zabezpečiť stav zachovania chrapkáča poľného,
         druhu uvedeného v prílohe I, ako aj iných druhov pravidelne sa vyskytujúceho sťahovavého vtáctva v súlade s cieľmi smernice
         o ochrane vtáctva.

      42      Nemožno prijať argumentáciu rakúskej vlády, že tvrdenie Komisie, podľa ktorého má byť OCHÚ Lauteracher Ried zmenené a stále
         prispôsobované, je nesprávne, lebo takáto požiadavka nemá právny základ.

      43      Treba konštatovať totižto, že aj keď je nepochybné, že povinnosť zatriediť najvhodnejšie územia pre vytvorenie OCHÚ nadobudla
         svoj plný účinok pre Rakúsku republiku 1. januára 1995 jej pristúpením k Európskej únii, nezaniká táto povinnosť týmto dňom.
         Ani smernica o ochrane vtáctva, ani znenie jej článku 4 totiž neobsahujú ani v najmenšom zmienku o tom, že by boli účinky
         povinnosti prebrať túto smernicu menovaným dňom vyčerpané. Navyše, ako uviedla aj generálna advokátka v bode 39 svojich návrhov,
         nebolo by vôbec zlučiteľné s cieľom účinnej ochrany vtáctva nechrániť územia výnimočné pre zachovanie druhov, ktoré majú byť
         chránené, len preto, že sa ich výnimočná vhodnosť ukázala až po prebratí smernice o ochrane vtáctva.

      44      Pokiaľ ide o tvrdenie rakúskej vlády, že vychádzala zo štúdie vypracovanej v roku 1995 Umweltbundesamtom (Spolkový úrad na
         ochranu životného prostredia) v spolupráci s BirdLife nazvanej Important Bird Areas in Österreich ako jedinej spoľahlivej inventarizácie a vedeckého hodnotenia v dobe výberu a zatriedenia Lauteracher Ried ako OCHÚ, stačí
         konštatovať, že povinnosť zatriedenia, ako to správne uvádza Komisia, nie je obmedzená na stav vedeckých poznatkov v určitej
         dobe.

      45      Zo spisu totiž vyplýva, že sú k dispozícii ďalšie ornitologické štúdie a znalecké posudky vedeckého charakteru, ako aj novšie
         výsledky pozorovaní ako tie, na základe ktorých bolo zatriedenie Lauteracher Ried ako OCHÚ. Na základe týchto podkladov, ktorých
         správnosť Rakúska republika nepopiera, by teda malo byť znova preskúmané zatriedenie tohto OCHÚ.

      46      Nemožno súhlasiť s Rakúskou republikou, že tým, že zatriedila ako chránené územie Bangs a Matschels, kde sa chrapkáč poľný
         tiež vyskytuje, by bola zbavená povinnosti zatriediť územia Soren a Gleggen-Köblern ako OCHÚ.

      47      Ako Súdny dvor už rozhodol, členské štáty sú povinné zatriediť ako OCHÚ všetky oblasti, ktoré sa ukážu byť z ornitologických
         hľadísk najvhodnejšími na zachovanie spomenutých druhov (pozri najmä rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 62).

      48      Nakoniec, pokiaľ ide o argument Rakúskej vlády týkajúci sa skutočnosti, že na oblasti Soren a Gleggen-Köblern sa vzťahuje
         určitá ochrana, stačí poukázať na to, že článok 4 ods. 1 smernice o ochrane vtáctva zaväzuje členské štáty zatriediť ako OCHÚ
         tie územia, ktoré sú podľa počtu a rozlohy najvhodnejšie na zachovanie druhov uvedených v prílohe I a že túto povinnosť nemožno
         obísť prijatím iných zvláštnych ochranných opatrení (rozsudok Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 55).

      49      S prihliadnutím na predchádzajúce úvahy treba vyvodiť záver, že prvý žalobný dôvod, ktorý uviedla Komisia, je opodstatnený.

       O druhom žalobnom dôvode týkajúcom sa nedodržania požiadaviek článku 6 ods. 4 smernice o biotopoch
      50      Na základe svojho druhého žalobného dôvodu Komisia tvrdí, že Rakúska republika si nesplnila povinnosti vyplývajúce z ustanovení
         článku 6 ods. 4 v spojení s článkom 7 smernice o biotopoch pri povoľovaní stavebného projektu cesty S 18 vzhľadom na požiadavky
         na ochranu biotopov stanovených pre OCHÚ Lauteracher Ried.

      51      Komisia predovšetkým zdôrazňuje, že sa pred májom 2000 neuskutočnilo žiadne konkrétne a podrobné preskúmanie v súlade s cieľmi
         smernice o ochrane vtáctva. Tvrdí, že napriek tomu, že posudzovanie vplyvov na životné prostredie v máji 2000 viedlo k negatívnemu
         stanovisku úradného znalca krajiny Vorarlbersko kvôli vplyvom stavebného projektu cesty S 18 na OCHÚ, nebola vypracovaná žiadna
         štúdia na preskúmanie, či prichádzajú do úvahy náhradné riešenia pre trasu tejto cesty. Komisia ďalej zdôrazňuje, že po vydaní
         stavebného povolenia 6. júla 2001 nebola bezprostredne informovaná o všetkých kompenzačných opatreniach prijatých na odstránenie
         negatívnych vplyvov tejto stavby. Nakoniec Komisia tvrdí, že navyše nie je preukázané, že všetky kompenzačné opatrenia nevyhnutné
         na zaručenie celkovej koherencie Natura 2000 boli skutočne prijaté.

      52      Rakúska republika popiera všetky dôvody, na ktorých Komisia zakladá svoj druhý žalobný dôvod.

       O časovej pôsobnosti smernice o biotopoch
      53      Keďže sa určité skutkové okolnosti týkajúcej sa stavebného projektu cesty S 18 odohrali pred pristúpením Rakúskej republiky
         k Európskej únii, ako to vyplýva z bodu 11 tohto rozsudku, treba pred rozhodnutím o údajnom porušení smernice o biotopoch
         preskúmať, či je táto smernica uplatniteľná na skutkové okolnosti sporu, ktoré viedli k podaniu žaloby Komisiou.

      54      V tomto smere je nepochybné, že stavebný projekt cesty S 18 vznikol v roku 1992. Konanie bolo prerušené a 8. marca 1994 sa
         v ňom pokračovalo, keď bol projekt na základe spolkového zákona o cestách z roku 1971 formálne predstavený a podrobený konaniu
         na jeho posúdenie na základe zákona o spolkových cestách z roku 1971.

      55      Okrem toho zo spisu vyplýva, že celkový spolkový odborný znalecký posudok bol zverejnený ešte v priebehu toho istého roku,
         čiže pred pristúpením Rakúskej republiky k Európskej únii 1. januára 1995.

      56      Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že zásada, podľa ktorej sa projekty, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie,
         musia podrobiť posudzovaniu vplyvov na životné prostredie, neplatí v prípade, ak dátum formálneho podania žiadosti o povolenie
         projektu je pred dátumom uplynutia lehoty na prebratie smernice [pozri, pokiaľ ide o smernicu Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985
         o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. ES L 175, s. 40), rozsudky z 11. augusta
         1995, Komisia/Nemecko, C‑431/92, Zb. s. I‑2189, body 29 a 32, ako aj z 18. júna 1998, Gedeputeerde Staten van Noord-Holland,
         C‑81/96, Zb. s. I‑3923, bod 23].

      57      Súdny dvor sa totižto domnieva, že toto formálne kritérium je jediné kritérium, ktoré je v súlade so zásadou právnej istoty
         a umožňuje zachovať praktickú účinnosť smernice. Dôvodom tejto úvahy je, že smernica, akou je smernica o biotopoch, je zameraná
         v širokej miere na rozsiahlejšie projekty, ktorých uskutočnenie je často časovo náročné. Nebolo by vhodné, aby konania, ktoré
         sú už na vnútroštátnej úrovni zložité a ktoré boli formálne začaté pred uplynutím lehoty na prebratie uvedenej smernice, boli
         dodatočne zaťažené a spomalené špecifickými požiadavkami smernice a aby boli ovplyvnené už vzniknuté situácie (pozri analogicky
         rozsudok Gedeputeerde Staten van Noord-Holland, už citovaný, body 23 a 24).

      58      Tak totiž smernica 85/337, ako aj smernica o biotopoch sa týkajú posudzovania vplyvov určitých verejných a súkromných projektov
         na životné prostredie. V oboch prípadoch sa konanie o uvedenom posudzovaní uskutočňuje pred konečným rozhodnutím o projekte.
         Výsledky tohto posudzovania musia byť zohľadnené pri rozhodovaní o projekte, ktorý môže byť na základe týchto výsledkov zmenený.
         Jednotlivé štádiá skúmania projektu sú navzájom natoľko prepojené, že predstavujú zložitú operáciu. Okolnosť, že obsah určitých
         predpisov je odlišný, nemôže toto posúdenie spochybniť. Z toho vyplýva, že pre posúdenie žalobného dôvodu je rozhodujúci dátum,
         keď bol projekt formálne predstavený, teda ten, ktorý je uvedený vyššie v bode 54 tohto rozsudku.

      59      Ďalej treba pripomenúť, že podľa ustanovení aktu o pristúpení sú práva a povinnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva uplatniteľné,
         až na výnimky, bezprostredne od pristúpenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. januára 2002, Weidacher, C‑179/00, Zb. s. I‑501,
         bod 18).

      60      Z aktu o pristúpení vyplýva, že povinnosti vyplývajúce zo smernice o biotopoch sú pre Rakúsku republiku účinné od 1. januára
         1995 a tomuto členskému štátu nebola poskytnutá nijaká výnimka ani prechodné obdobie.

      61      Treba teda konštatovať, že konanie o povolenie stavebného projektu cesty S 18 formálne začalo pred pristúpením Rakúskej republiky
         k Európskej únii.

      62      Z toho vyplýva, že v súlade s judikatúrou citovanou v bode 56 vyššie povinnosti vyplývajúce zo smernice o biotopoch sa na
         Rakúsku republiku nevzťahovali a že stavebný projekt cesty S 18 nepodliehal podmienkam stanoveným touto smernicou.

      63      Vzhľadom na uvedené treba rozhodnúť, že druhý žalobný dôvod Komisie nie je opodstatnený.

      64      Treba teda konštatovať, že Rakúska republika si nesplnila svoje povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 4 ods. 1 a 2 smernice
         o ochrane vtáctva tým, že nezaradila do OCHÚ Lauteracher Ried oblasti Soren a Gleggen-Köblern, ktoré podľa vedeckých kritérií
         patria z rovnakého dôvodu ako OCHÚ Lauteracher Ried čo do počtu a plochy k najvhodnejším oblastiam v zmysle menovaných ustanovení
         tejto smernice.

       O trovách
      65      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. V súlade s článkom 69 ods. 3 uvedeného rokovacieho poriadku však Súdny dvor môže rozdeliť
         náhradu trov konania medzi účastníkov konania alebo rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy
         konania, ak účastníci nemali úspech len v časti predmetu konania alebo z výnimočných dôvodov. Keďže Komisia a Rakúska republika
         mali úspech len v časti svojich dôvodov, je opodstatnené rozhodnúť tak, že každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné
         trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rakúska republika si tým, že nezaradila do osobitne chráneného územia národnej chránenej krajinnej oblasti Lauteracher Ried
            oblasti Soren a Gleggen-Köblern, ktoré podľa vedeckých kritérií patria z rovnakého dôvodu ako toto osobitné chránené územie
            čo do počtu a plochy k najvhodnejším oblastiam podľa článku 4 ods. 1 a 2 smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane
            voľne žijúceho vtáctva, zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 97/49/ES z 29. júla 1997, nesplnila svoje povinnosti, ktoré
            jej vyplývajú z tejto smernice.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Komisia Európskych spoločenstiev a Rakúska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.