title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 31. januára 2017.#Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides proti Mostafovi Lounanimu.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d'État (Belgicko).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Azyl – Smernica 2004/83/ES – Minimálne ustanovenia pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov – Článok 12 ods. 2 písm. c) a článok 12 ods. 3 – Vylúčenie z priznania postavenia utečenca – Pojem ‚činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov‘ – Rozsah – Riadiaci člen teroristickej organizácie – Odsúdenie za trestný čin podieľania sa na činnostiach teroristickej skupiny – Individuálne preskúmanie.#Vec C-573/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 31. januára 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti — Azyl — Smernica 2004/83/ES — Minimálne ustanovenia pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov — Článok 12 ods. 2 písm. c) a článok 12 ods. 3 — Vylúčenie z priznania postavenia utečenca — Pojem ‚činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov‘ — Rozsah — Riadiaci člen teroristickej organizácie — Odsúdenie za trestný čin podieľania sa na činnostiach teroristickej skupiny — Individuálne preskúmanie“
      Vo veci C‑573/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko) z 13. novembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 11. decembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides

      proti

         Mostafovi Lounanimu,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda K. Lenaerts, predsedovia komôr M. Ilešič, L. Bay Larsen, J. L. da Cruz Vilaça, E. Juhász, M. Berger a E. Regan, sudcovia A. Rosas (spravodajca), A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, K. Jürimäe a C. Lycourgos,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. februára 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides, v zastúpení: E. Derriks, avocat,

               —

               M. Lounani, v zastúpení: C. Marchand a D. Alamat, avocats,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: C. Pochet, M. Jacobs a S. Vanrie, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci D. Matray, C. Piront a N. Schynts, avocats,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: M. Michelogiannaki, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: A. Rubio González a L. Banciella Rodríguez‑Miñón, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: F.‑X. Bréchot a D. Colas, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Salvatorelli, avvocato dello Stato,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér a M. M. Tátrai, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: M. Holt, S. Brandon a V. Kaye, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci D. Blundell, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 31. mája 2016,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 ods. 2 písm. c) a článku 12 ods. 3 smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany (Ú. v. EÚ L 304, 2004, s. 12; Mim. vyd. 19/007, s. 96).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Commissaire général aux réfugiés et aux apatrides (Generálny komisár pre utečencov a osoby bez štátnej príslušnosti, ďalej len „generálny komisár“) a pánom Mostafom Lounanim, marockým štátnym príslušníkom, ktorý sa týkal uplatnenia dôvodu vylúčenia z priznania postavenia utečenca na M. Lounaniho na základe činov, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

      Charta Organizácie Spojených národov

               3

               Podľa článku 1 bodov 1 a 3 Charty Organizácie Spojených národov podpísanej v San Franciscu (Spojené štáty) 26. júna 1945:
               „Ciele Organizácie Spojených národov sú tieto:

                        1.

                        Zachovať medzinárodný mier a bezpečnosť a pre tento cieľ robiť účinné kolektívne opatrenia, aby sa predišlo ohrozeniu mieru, odstránilo sa jeho ohrozenie a potlačil každý útočný čin alebo iné porušenie mieru, a v zhode so zásadami spravodlivosti a medzinárodného práva uskutočňovať mierovými prostriedkami úpravu alebo riešenie sporov alebo situácií, ktoré by mohli viesť k porušeniu mieru.

                  …

                        3.

                        Uskutočňovať medzinárodnú spoluprácu riešením medzinárodných problémov hospodárskeho, sociálneho, kultúrneho alebo humanitného rázu podporovaním a posilňovaním úcty k ľudským právam a základným slobodám pre všetkých bez rozdielu rasy, pohlavia, jazyka alebo náboženstva“.

         Ženevský dohovor

               4

               Dohovor o právnom postavení utečencov, podpísaný v Ženeve 28. júla 1951 [Zbierka zmlúv Spojených národov, zv. 189, s. 150, č. 2545 (1954)], vstúpil do platnosti 22. apríla 1954. Bol doplnený Protokolom týkajúcim sa právneho postavenia utečencov, ktorý bol uzatvorený v New Yorku 31. januára 1967 a nadobudol platnosť 4. októbra 1967 (ďalej len „Ženevský dohovor“).

               5

               Článok 1 Ženevského dohovoru po tom, ako definuje v časti A na účely tohto dohovoru najmä pojem „utečenec“, v časti F stanovuje:
               „Ustanovenia tohto dohovoru sa nevzťahujú na žiadnu osobu, u ktorej sú vážne dôvody domnievať sa, že
               …

                        c)

                        je vinná za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov.“

         Rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov

               6

               Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada)“ prijala 28. septembra 2001 rezolúciu 1373 (2001), ktorej preambula potvrdzuje najmä „potrebu bojovať všetkými prostriedkami v súlade s Chartou OSN proti hrozbe, ktorú teroristické činy predstavujú pre svetový mier a bezpečnosť“.

               7

               V bode 3 písm. f) a g) uvedenej rezolúcie sa všetky štáty vyzývajú, aby na jednej strane „v súlade s relevantnými ustanoveniami vnútroštátneho a medzinárodného práva, vrátane medzinárodných štandardov ľudských práv, vykonali primerané opatrenia pred priznaním štatútu utečenca s cieľom uistiť sa, že žiadateľ o azyl neplánoval, nenapomáhal a nepodieľal sa na páchaní teroristických činov“ a na druhej strane, „v súlade s medzinárodným právom zabezpeči[li], aby štatút utečenca nezneužívali osoby páchajúce, organizujúce alebo uľahčujúce teroristické činy“.

               8

               V bode 5 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada vyhlasuje, že „činy, metódy a praktiky terorizmu sú v rozpore s cieľmi a princípmi Organizácie Spojených národov a že aj vedomé financovanie, plánovanie a podnecovanie teroristických činov je v rozpore s cieľmi a princípmi Organizácie Spojených národov“.

               9

               Dňa 12. novembra 2001 Bezpečnostná rada prijala rezolúciu 1377 (2001), v ktorej bode 5 „zdôrazňuje, že činy medzinárodného terorizmu sú v rozpore s cieľmi a princípmi uvedenými v Charte Organizácie Spojených národov a že financovanie, plánovanie a príprava činov medzinárodného terorizmu, ako aj ak[á]koľvek forma podpory v tejto súvislosti, sú v tiež rozpore s cieľmi a princípmi uvedenými [v tejto Charte]“.

               10

               Dňa 14. septembra 2005 Bezpečnostná rada prijala rezolúciu 1624 (2005), v ktorej najmä pripomenula, že „všetky štáty musia bezpodmienečne spolupracovať v rámci boja s terorizmom, a to v súlade s povinnosťami, ktoré im vyplývajú z medzinárodného práva s cieľom nájsť, odmietnuť poskytnúť azyl a odsúdiť… každú osobu, ktorá podporuje, napomáha, sa podieľa alebo sa pokúsi o účasť na financovaní, plánovaní, príprave alebo uskutočnení teroristických činov, alebo poskytne útočisko ich páchateľom“.

               11

               V bode 1 svojej rezolúcie 1624 (2005) Bezpečnostná rada vyzýva „všetky štáty na prijatie potrebných a vhodných opatrení v súlade s povinnosťami, ktoré im vyplývajú z medzinárodného práva na to, aby:

                        a)

                        postavili mimo zákon podnecovanie spáchať teroristické činy;

                        b)

                        predchádzali takémuto podnecovaniu;

                        c)

                        odmietli poskytnúť azyl každej osobe, u ktorej sú k dispozícii overené a relevantné informácie o existencii vážnych dôvodov domnievať sa, že sa dopustil takéhoto podnecovania“.

               12

               Rezolúcia 2178 (2014), ktorú Bezpečnostná rada prijala 24. septembra 2014, so svojom bode 5 potvrdzuje, že „členské štáty musia… predchádzať a potláčať činnosti náboru, organizovania, prevozu alebo vybavenia osôb, ktoré sa presunuli do iného štátu ako ich štát pobytu alebo štátnej príslušnosti s úmyslom dopustiť sa, plánovať alebo pripraviť teroristické činy, alebo s úmyslom sa podieľať sa na nich alebo poskytnúť alebo získať výcvik určený na spáchanie teroristického činu, vrátane financovania cestovných nákladov a činností týchto osôb“.

               13

               V bode 6 tejto rezolúcie Bezpečnostná rada pripomína, že:
               „… v rezolúcii 1373 (2001) sa rozhodlo, že všetky členské štáty zabezpečia, aby každá osoba, ktorá sa podieľa na financovaní, plánovaní, príprave alebo páchaní teroristických činov alebo na podporovaní teroristických činov, bola postavená pred súd, a že všetky štáty zabezpečia, aby vnútroštátna legislatíva a ostatné právne predpisy umožňovali kvalifikovať ako trestné činy a primerane podľa závažnosti týchto trestných činov stíhať a trestať:
               …

                        c)

                        úmyselné plánovanie ich štátnymi príslušníkmi alebo na ich území ciest osôb, ktoré sa presúvajú do iného štátu ako ich štátu pobytu alebo štátnej príslušnosti s úmyslom dopustiť sa, plánovať alebo pripraviť teroristické činy, alebo s úmyslom sa na nich podieľať alebo poskytnúť alebo získať výcvik určený na spáchanie teroristického činu, alebo podieľať sa na iných činnostiach, ktoré napomáhajú týmto činom, vrátane náboru osôb,

                  …“.

         Právo Únie

      Smernica 2004/83

               14

               V zmysle odôvodnenia 3 smernice 2004/83 Ženevský dohovor predstavuje základný kameň pre medzinárodný právny režim na ochranu utečencov.

               15

               Odôvodnenia 16, 17 a 22 tejto smernice stanovujú:

                        „(16)

                        Mali by sa stanoviť minimálne pravidlá pre definíciu a obsah postavenia utečenca s cieľom usmernenia príslušných vnútroštátnych orgánov členských štátov pri uplatňovaní Ženevského dohovoru.

                        (17)

                        Potrebné je zaviesť spoločné kritériá pre uznanie žiadateľov o azyl ako utečencov v zmysle článku 1 Ženevského dohovoru.

                  …

                        (22)

                        Činy, ktoré sú v rozpore s účelmi a zásadami Organizácie Spojených národov, sú vysvetlené v preambule a článkoch 1 a 2 Charty Organizácie Spojených národov a sú okrem iného, začlenené v rezolúciách Organizácie Spojených národov týkajúcich sa opatrení na boj proti [medzinárodnému] terorizmu, ktoré vyhlasujú, že ‚činy, metódy a praktiky terorizmu sú v rozpore s účelmi a zásadami Organizácie Spojených národov’ a že ‚vedomé financovanie, plánovanie a podnecovanie teroristických činov, je v rozpore s účelmi a zásadami Organizácie Spojených národov‘“.

               16

               Článok 12 smernice 2004/83, nazvaný „Vylúčenie“, uvedený v kapitole III, ktorá sa nazýva „Oprávnenie stať sa utečencom [Predpoklady na priznanie postavenia utečenca – neoficiálny preklad]“, stanovuje vo svojich odsekoch 2 a 3:
               „2.   Štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátneho občianstva sú vylúčení zo získania postavenia utečenca tam, kde existujú vážne dôvody domnievať sa, že:
               …

                        c)

                        je vinný za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, ako sú uvedené v preambule a článkoch 1 a 2 Charty Organizácie Spojených národov.

                  3.   Odsek 2 sa uplatňuje na osoby, ktoré podnecujú alebo sa inak podieľajú na páchaní trestných činov alebo činov uvedených v tomto dokumente.“

         Rámcové rozhodnutie 2002/475/SVV

               17

               Podľa odôvodnenia 6 rámcového rozhodnutia Rady 2002/475/SVV z 13. júna 2002 o boji proti terorizmu (Ú. v. ES L 164, 2002, s. 3; Mim. vyd. 19/006, s. 18):
               „Definícia teroristického trestného činu by sa mala zosúladiť vo všetkých členských štátoch, vrátane tých trestných činov, ktoré sa týkajú teroristických skupín. Navyše je potrebné stanoviť tresty a sankcie pre fyzické a právnické osoby, ktoré spáchali alebo sú zodpovedné za spáchanie takýchto trestných činov, ktoré odrážajú závažnosť takýchto trestných činov.“

               18

               Článok 1 tohto rámcového rozhodnutia, nazvaný „Teroristické trestné činy a základné práva a princípy“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Každý členský štát prijme potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby sa úmyselné činy uvedené nižšie v bodoch a) až i), definované ako trestné činy podľa vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré vzhľadom na ich povahu alebo kontext môžu vážne poškodiť krajinu alebo medzinárodnú organizáciu…:
               …

                        a)

                        útoky na životy osôb, ktoré môžu spôsobiť smrť,

                        b)

                        [vážne ‑ neoficiálny preklad] útoky na fyzickú integritu osoby;

                        c)

                        únosy alebo branie rukojemníka;

                        d)

                        spôsobenie značného poškodenia vládneho alebo verejného zariadenia, dopravného systému, infraštruktúry,…;

                        e)

                        únos/obsadenie lietadiel, lodí…;

                        f)

                        výroba, vlastnenie, získanie, preprava, dodávka alebo použitie zbraní, výbušnín…;

                        g)

                        uvoľnenie nebezpečných látok alebo spôsobenie požiaru, záplav alebo výbuchov, ktorých následkom je ohrozenie ľudského života;

                        h)

                        zasahovanie do alebo prerušenie dodávok vody, elektriny alebo akéhokoľvek iného základného prírodného zdroja…;

                        i)

                        vyhrážanie sa spáchaním niektorého z činov uvedených v bodoch a) až h).“

               19

               Článok 2 uvedeného rámcového rozhodnutia, nazvaný „Trestné činy týkajúce sa teroristických skupín“, stanovuje:
               „1.   Na účely tohto rámcového rozhodnutia výraz ‚teroristická skupina‘ znamená: štruktúrovanú skupinu viac ako dvoch osôb zriadenú na určité obdobie a konajúcu s úmyslom páchať teroristické trestné činy. ‚Štruktúrovaná skupina‘ znamená skupinu, ktorá nie je vytvoren[á] náhodne na okamžité spáchanie trestného činu a ktorá nemusí mať formálne definované úlohy pre svojich členov, stálu členskú základňu alebo vyvinutú štruktúru.
               2.   Každý členský štát prijme potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby nasledujúce medzinárodné činy bol[i] považované za trestné:

                        a)

                        riadenie teroristickej skupiny;

                        b)

                        účasť [na] činnostiach teroristickej skupiny, vrátane poskytovania informácií alebo materiálnych zdrojov, alebo akékoľvek financovanie jej činností s uvedomovaním si skutočnosti, že takáto účasť prispeje k zločineckej činnosti tejto teroristickej skupiny“.

               20

               Články 3 a 4 rámcového rozhodnutia 2002/475 boli zmenené a doplnené rámcovým rozhodnutím 2008/919/SVV (Ú. v. EÚ L 330, 2008, s. 21), ktorého odôvodnenie 10 uvádza, že „Vymedzenie teroristických trestných činov vrátane činov spojených s teroristickými činnosťami by sa malo vo všetkých členských štátoch ešte viac zblížiť, aby zahŕňal[o] verejné podnecovanie k páchaniu teroristického trestného činu, nábor osôb na terorizmus a výcvik na terorizmus, ak boli spáchané úmyselne“.

               21

               Článok 3 rámcového rozhodnutia 2002/475, zmenený a doplnený rámcovým rozhodnutím 2008/919, s názvom „Trestné činy spojené s teroristickými aktivitami“ v odsekoch 1 a 2 uvádza:
               „1.   Na účely tohto rámcového rozhodnutia:
               …

                        b)

                        ‚nábor na terorizmus‘ znamená žiadanie inej osoby, aby spáchala jeden z trestných činov uvedených v článku 1 ods. 1 písm. a) až h) alebo v článku 2 ods. 2;

                  …
               2.   Každý členský štát prijme nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie toho, aby trestné činy spojené s teroristickými aktivitami zahŕňali tieto úmyselné činy:
               …

                        b)

                        nábor na terorizmus;

                  …

                        f)

                        vystavenie falošných administratívnych dokumentov s cieľom spáchať jeden z činov uvedených v článku 1 ods. 1 písm. a) až h) a článku 2 ods. 2 písm. b).“

               22

               Článok 4 rámcového rozhodnutia 2002/475, zmenený a doplnený rámcovým rozhodnutím 2008/919, sa týka podnecovania, napomáhania alebo navádzania a pokus o spáchanie niektorých trestných činov uvedených v článku 1 až 3 uvedeného rámcového rozhodnutia 2002/475.

         Belgické právo

               23

               Článok 55/2 loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon č. 55/2 z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení a vyhostení cudzincov) (Moniteur belge z 31. decembra 1980, s. 14584), uvádza:
               „Cudzinec je vylúčený z postavenia utečenca, pokiaľ sa naň vzťahuje článok 1 časť D, E alebo F Ženevského dohovoru. Týka sa to aj osôb, ktoré podnecujú na spáchanie trestných činov alebo konania uvedeného v článku 1 časť F Ženevského dohovoru, alebo osôb, ktoré sa na takýchto činoch akýmkoľvek spôsobom podieľajú“.

               24

               Loi du 19 décembre 2003 relative aux infractions terroristes (zákon z 19. decembra 2003 o teroristických trestných činoch) (Moniteur belge z 29. decembra 2003, s. 61689) vložil na účely prebratia rámcového rozhodnutia 2002/475 do belgického práva do hlavy II code pénal (trestný zákon) oddiel Ib, nazvaný „Teroristické trestné činy“, ktorý obsahoval články 137 až 141b tohto zákona.

               25

               Článok 137 code pénal (trestný zákon), v znení zákona z 19. decembra 2003 (ďalej len „zmenený trestný zákon“), vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Teroristický trestný čin je trestný čin stanovený v odsekoch 2 a 3, ktorý vzhľadom na svoju povahu alebo kontext môže vážne poškodiť krajinu alebo medzinárodnú organizáciu a je spáchaný úmyselne, s cieľom vážne zastrašovať obyvateľstvo alebo neoprávnene naliehať na vládu alebo medzinárodnú organizáciu, aby vykonala alebo sa zdržala vykonania akéhokoľvek činu, alebo vážne destabilizovať alebo poškodiť základné politické, ústavné, hospodárske alebo sociálne štruktúry krajiny alebo medzinárodnej organizácie.“

               26

               Článok 139 prvý odsek zmeneného trestného zákona stanovuje:
               „Teroristickou skupinou sa rozumie štruktúrovaná skupina viac ako dvoch osôb zriadená na určité obdobie a konajúca s úmyslom páchať teroristické trestné činy uvedené v článku 137.“

               27

               Článok 140 zmeneného trestného zákona, ktorý zodpovedá článku 2 rámcového rozhodnutia 2002/475, stanovuje:
               „1.   Ktokoľvek, kto sa podieľa na činnostiach teroristickej skupiny, vrátane poskytovania informácií alebo materiálnych zdrojov, alebo akékoľvek financovanie jej činností s uvedomovaním si skutočnosti, že takáto účasť prispeje k páchaniu trestnému činu teroristickej skupiny, potrestá sa odňatím slobody na päť rokov až desať rokov a na zaplatenie pokuty od sto eur do päťtisíc eur.
               2.   Každý riadiaci člen teroristickej skupiny sa potrestá odňatím slobody na pätnásť rokov až dvadsať rokov a na zaplatenie pokuty od tisíc eur do dvestotisíc eur.“

         Skutkový stav sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky

               28

               Mostafa Lounani odišiel v roku 1991 z Maroka do Nemecka, kde podal žiadosť o azyl, ktorá bola zamietnutá. V roku 1997 prišiel do Belgicka, kde sa odvtedy zdržiaval nelegálne.

               29

               Rozsudkom zo 16. februára 2006 uložil Tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel, Belgicko) M. Lounanimu, na základe najmä článku 140 zmeneného trestného zákona, trest odňatia slobody v trvaní šiestich rokov za podieľanie sa na činnostiach teroristickej skupiny, že sa ako riadiaci člen podieľal na činnostiach teroristickej skupiny, konkrétne belgickej bunky „groupe islamique des combattants marocains“ (Islamská skupina marockých bojovníkov, ďalej len „GICM“), ako aj za účasť v zločineckej skupine, falšovanie listín a používanie sfalšovaných listín a nelegálny pobyt.

               30

               Tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel) vychádzal pri vynášaní rozsudku odsudzujúceho M. Lounaniho za podieľanie sa na činnosti teroristickej skupiny zo skutkových okolností, ktoré boli v návrhu na začatie prejudiciálneho konania zhrnuté takto: „logistická podpora terorizmu najmä prostredníctvom hmotných alebo intelektuálnych služieb“; „falšovanie pasov“ a „nelegálne obchodovanie s pasmi“; „aktívna účasť na organizácii postupu vysielania dobrovoľníkov do Iraku“. V rozsudku zo 16. februára 2006 bolo nelegálne obchodovanie s pasmi kvalifikované najmä ako „čin zahŕňajúci podieľanie sa na činnosti bunky, ktorá poskytuje logistickú podporu teroristickému hnutiu“.

               31

               Dňa 16. marca 2010 M. Lounani požiadal belgické orgány o azyl, pričom uviedol, že má obavu z prenasledovania v prípade návratu do svojej krajiny pôvodu, kedže hrozí, že marocké orgány ho budú v dôsledku jeho odsúdenia v Belgicku považovať za radikálneho a džihádistického islamistu. Táto žiadosť o azyl bola 8. decembra 2010 predmetom rozhodnutia generálneho komisára, v ktorom sa M. Lounanimu zamietlo priznanie postavenia utečenca na základe článku 55/2 loi du 15 décembre 1980 sur l’accès au territoire, le séjour, l’établissement et l’éloignement des étrangers (zákon z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usadení a vyhostení cudzincov) a článku 1 časti F písm. c) Ženevského dohovoru.

               32

               M. Lounani podal 24. decembra 2010 proti tomuto rozhodnutiu žalobu o neplatnosť na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory, Belgicko). Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) rozsudkom z 13. januára 2011 uvedené rozhodnutie zrušila a vrátila spis generálnemu komisárovi s odôvodnením, že v ňom chýbajú podstatné náležitosti, bez ktorých nemôže rozhodnúť o potvrdení alebo zmene toho istého rozhodnutia bez toho, aby sa vykonalo dodatočné dokazovanie.

               33

               Generálny komisár prijal 2. februára 2011 nové rozhodnutie, v ktorom vylúčil, aby sa M. Lounanimu priznalo postavenia utečenca. Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory), ktorá rozhodovala o žalobe o neplatnosť tohto nového rozhodnutia podanej 18. februára 2011 rozsudkom z 3. marca 2011 uvedené rozhodnutie zrušila a vrátila spis generálnemu komisárovi s tvrdením, že generálny komisár nevykonal skutočné dodatočné dokazovanie.

               34

               Generálny komisár prijal 24. mája 2011 tretie rozhodnutie, v ktorom vylúčil, aby sa M. Lounanimu priznalo postavenia utečenca. M. Lounani podal 14. júna 2011 na Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) žalobu smerujúcu k zmene tohto rozhodnutia a na priznanie postavenia utečenca. Rozsudkom z 1. júla 2011 Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) rozhodla, že M. Lounanimu postavenie utečenca prináleží.

               35

               Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko), na ktorú bol proti tomuto rozsudku podaný správny kasačný opravný prostriedok, rozsudkom z 13. júla 2012 uvedený rozsudok zrušila a vrátila vec Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory), ktorá rozhodovala v inom zložení.

               36

               V konaní po vrátení veci Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) rozhodla, že skutočnosti vytýkané priamo M. Lounanimu nepredstavujú teroristické trestné činy ako také, pretože Tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel) so svojom rozsudku zo 16. februára 2006 odsúdil M. Lounaniho za jeho členstvo v teroristickej skupine bez toho, aby mu vytýkal spáchanie alebo účasť na teroristickom čine, ako to je stanovené v článku 137 zmeneného trestného zákona. Tiež nie je preukázaný ani len náznak konkrétneho skutku GICM predstavujúceho tento druh trestného činu, ani existencia osobného konania M. Lounaniho, ktoré by pri páchaní takého skutku zakladalo jeho individuálnu zodpovednosť.

               37

               Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) na základe svojho názoru, že tým, že žiadne činy, za ktoré bol M. Lounani odsúdený, nie sú dostatočne závažné na to, aby ich bolo možné označiť za „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“ podľa článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83, zmenila rozsudkom z 12. februára 2013 rozhodnutie generálneho komisára z 24. mája 2011 a priznala M. Lounanimu postavenie utečenca.

               38

               Generálny komisár podal proti tomuto rozsudku správny kasačný opravný prostriedok na Conseil d État (Štátna rada).

               39

               Za týchto podmienok Conseil d’État (Štátna rada) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 vykladať tak, že nevyhnutným predpokladom uplatnenia dôvodu vylúčenia uvedeného v tomto ustanovení je, že žiadateľ o azyl bol odsúdený za spáchanie jedného z teroristických trestných činov uvedených v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475?

                        2.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku možno skutočnosti, aké…obžalovanému pripisuje rozsudok Tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel) zo 16. februára 2006 a pre ktoré bol obžalovaný odsúdený za účasť v teroristickej organizácii, považovať za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, v zmysle článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83?

                        3.

                        Postačuje v rámci skúmania vylúčenia žiadateľa o medzinárodnú ochranu z dôvodu jeho účasti v teroristickej organizácii jeho odsúdenie ako riadiaceho člena teroristickej organizácie s konštatovaním, že žiadateľ o medzinárodnú ochranu nespáchal, nepokúsil sa o spáchanie ani nehrozil spáchaním teroristického činu, na to, aby bolo možné konštatovať existenciu podnecovania alebo podieľania sa v zmysle článku 12 ods. 3 smernice 2004/83, ktoré možno pripísať žiadateľovi, alebo je potrebné vykonať individuálne preskúmanie skutkových okolností veci a preukázať podieľanie sa na spáchaní teroristického trestného činu alebo podnecovanie teroristického trestného činu vymedzeného v článku 1 rámcového rozhodnutia 2002/475?

                        4.

                        Musí sa podnecovanie alebo podieľanie sa v zmysle článku 12 ods. 3 smernice 2004/83 v rámci skúmania vylúčenia žiadateľa o medzinárodnú ochranu z dôvodu jeho účasti v teroristickej organizácii, prípadne ako riadiaceho člena, týkať spáchania teroristického trestného činu vymedzeného v článku 1 rámcového rozhodnutia 2002/475, alebo sa môže týkať účasti v teroristickej skupine v zmysle článku 2 uvedeného rámcového rozhodnutia?

                        5.

                        Je v oblasti terorizmu možné vylúčenie medzinárodnej ochrany uvedené v článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 v prípade, ak nedošlo k spáchaniu, podnecovaniu alebo podieľaní sa na mimoriadne krutom násilnom čine, aký je uvedený v článku 1 rámcového rozhodnutia 2002/475?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               40

               Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 vykladať v tom zmysle, že na uplatnenie dôvodu vylúčenia z priznania postavenia utečenca uvedeného v tomto ustanovení je nevyhnutné, aby žiadateľ o medzinárodnú ochranu bol odsúdený za spáchanie jedného z teroristických trestných činov uvedených v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475.

               41

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z odôvodnení 3, 16 a 17 smernice 2004/83 vyplýva, že Ženevský dohovor predstavuje základný kameň pre medzinárodný právny režim na ochranu utečencov a že ustanovenia tejto smernice, ktoré sa týkajú podmienok priznania postavenia utečenca, ako aj obsahu tohto postavenia, boli prijaté s cieľom pomôcť príslušným orgánom členských štátov pri uplatňovaní tohto dohovoru, opierajúc sa o spoločné pojmy a kritériá (rozsudok z 2. decembra 2014, A a i., C‑148/13 až C‑150/13, EU:C:2014:2406, bod 45).

               42

               Ustanovenia smernice 2004/83 je preto potrebné vykladať vzhľadom na jej celkovú štruktúru a cieľ pri súčasnom rešpektovaní Ženevského dohovoru a iných relevantných zmlúv, na ktoré odkazuje článok 78 ods. 1 ZFEÚ (rozsudky z 9. novembra 2010, B a D, C‑57/09 a C‑101/09, EU:C:2010:661, bod 78, ako aj z 2. decembra 2014, A a i., C‑148/13 až C‑150/13, EU:C:2014:2406, bod 46).

               43

               V tejto súvislosti článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 v podstate zodpovedá článku 1 časti F písm. c) Ženevského dohovoru, ktorý stanovuje, že ustanovenia tohto dohovoru sa nevzťahujú na žiadnu osobu, u ktorej sú vážne dôvody domnievať sa, že je vinná za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov.

               44

               Článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 presnejšie odkazuje na činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, „ako sú uvedené v preambule a článkoch 1 a 2 Charty Organizácie Spojených národov“.

               45

               V zmysle odôvodnenia 22 smernice 2004/83 tak činy, ktoré sú v rozpore s účelmi a zásadami Organizácie Spojených národov, uvedené v článku 12 ods. 2 písm. c) tejto smernice, sú okrem iného začlenené „v rezolúciách Organizácie Spojených národov týkajúcich sa ‚opatrení na boj proti [medzinárodnému] terorizmu‘, ktoré vyhlasujú, že ‚činy, metódy a praktiky terorizmu sú v rozpore s účelmi a zásadami Organizácie Spojených národov‘ a že ‚vedomé financovanie, plánovanie a podnecovanie [na vykonanie] teroristických činov, je v rozpore s účelmi a zásadami Organizácie Spojených národov‘“.

               46

               Medzi rezolúciami sa nachádza rezolúcia Bezpečnostnej rady 1377 (2001), z ktorej vyplýva, že s cieľmi a princípmi uvedenými v Charte OSN sú v rozpore nielen „činy medzinárodného terorizmu“, ale aj „financovanie, plánovanie a príprava činov medzinárodného terorizmu, ako aj ak[á]koľvek forma podpory v tejto súvislosti“.

               47

               Okrem toho z rezolúcie Bezpečnostnej rady 1624 (2005) možno vyvodiť, že činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov sa neobmedzujú iba na „činy, metódy a praktiky terorizmu“. Bezpečnostná rada v nej totiž štáty vyzýva, aby v rámci boja s terorizmom, v súlade s povinnosťami, ktoré im vyplývajú z medzinárodného práva, odmietli poskytnúť azyl a odsúdili „každú osobu, ktorá podporuje, napomáha, podieľa sa alebo sa pokúsi o účasť na financovaní, plánovaní, príprave alebo uskutočnení teroristických činov, alebo poskytne útočisko ich páchateľom“. Okrem toho táto rezolúcia vo svojom bode 1 písm. c) vyzýva štáty, aby odmietli poskytnúť azyl každej osobe, u ktorej sú k dispozícii overené a relevantné informácie o existencii vážnych dôvodov domnievať sa, že sa dopustila podnecovania na spáchanie teroristického činu alebo činov.

               48

               Vyplýva z toho, že pojem „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“, ktorý sa nachádza v článku 1 časť F písm. c) Ženevského dohovoru a v článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83, nemožno vykladať tak, že sa obmedzuje na páchanie teroristických činov, ako sú uvedené v rezolúciách Bezpečnostnej rady (ďalej len „teroristické činy“).

               49

                  A fortiori, v rozpore s tým, čo tvrdí M. Lounani, tento pojem sa nemôže vykladať tak, že sa uplatňuje iba na teroristické trestné činy uvedené v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475, a teda ani tak, že vyžaduje odsúdenie v trestnom konaní za takýto trestný čin.

               50

               V tejto súvislosti treba uviesť, že účelom rámcového rozhodnutia 2002/475, ako to vyplýva aj z jeho odôvodnenia 6, je zosúladenie definície teroristického trestného činu vo všetkých členských štátoch, vrátane tých trestných činov, ktoré sa týkajú teroristických skupín.

               51

               Ako pripomenula Európska komisia, rámcové rozhodnutie 2002/475 na tento účel vymenováva rôzne činy, ktoré môžu spadať pod všeobecný pojem terorizmu, a rozdeľuje ich do štyroch kategórii trestných činov, a to „teroristické trestné činy“ (článok 1), „trestné činy týkajúce sa teroristických skupín“ (článok 2), „trestné činy spojené s teroristickými aktivitami“ (článok 3) a nakoniec podnecovanie, napomáhanie alebo navádzanie a pokus o trestný čin (článok 4).

               52

               Ak by normotvorca Únie mal v úmysle obmedziť pôsobnosť článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 a obmedziť pojem „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“ iba na trestné činy vymenované v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475, mohol tak bez problémov urobiť tak, že by tieto trestné činy výslovne vymenoval, alebo by na ne odkázal v tomto rámcovom rozhodnutí.

               53

               Článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 pritom neodkazuje ani na rámcové rozhodnutie 2002/475, hoci v čase prípravy tohto článku 12 ods. 2 písm. c) existovalo, ani na žiadny iný nástroj Európskej únie prijatý v súvislosti s bojom proti terorizmu.

               54

               Na prvú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 sa má vykladať v tom zmysle, že na uplatnenie dôvodu vylúčenia z priznania postavenia utečenca uvedeného v tomto ustanovení nie je nevyhnutné, aby žiadateľ o medzinárodnú ochranu bol odsúdený za spáchanie jedného z teroristických trestných činov uvedených v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475.

         O druhej a tretej otázke

      O prípustnosti

               55

               Generálny komisár a belgická vláda tvrdia, že tretia otázka, tak ako ju formuloval vnútroštátny súd, nie je prípustná, a to na jednej strane preto, lebo dostatočne neuvádza dôvody, pre ktoré sa tento súd domnieva, že odpoveď na túto otázku je potrebná na vyriešenie sporu vo veci samej, a na druhej strane preto, lebo odpoveď na túto otázku nebude na vyriešenie tohto sporu vôbec užitočná. V prejednávanej veci bol totiž M. Lounani odsúdený podľa článku 140 zmeneného trestného zákona nielen ako riadiaci člen teroristickej organizácie, ale aj za iné trestné činy, stíhané podľa belgického práva, ktoré boli spáchané s teroristickým úmyslom.

               56

               Z tohto hľadiska je potrebné pripomenúť, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátneho súdu len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (rozsudky zo 14. apríla 2016, Polkomtel, C‑397/14, EU:C:2016:256, bod 37; zo 6. septembra 2016, Petruhhin, C‑182/15, EU:C:2016:630, bod 20, a z 13. októbra 2016, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej a Petrotel, C‑231/15, EU:F:2016:769, bod 16).

               57

               To však nie je prípad tejto veci.

               58

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vnútroštátny súd položil druhú a tretiu otázku v rámci správneho kasačného opravného prostriedku podaného proti rozsudku z 12. februára 2013, v ktorom Conseil du contentieux des étrangers (Rada pre cudzinecké spory) zastávala názor, že skutočnosti osobitne vytýkané obžalovanému v spore vo veci samej neboli dostatočne závažné, aby sa mohli kvalifikovať ako „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“ v zmysle článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83. Podľa tohto rozsudku totiž skutočnosť, že tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel) odsúdil M. Lounaniho za podieľanie sa na činnostiach teroristickej skupiny, a to aj ako riadiaceho člena tejto skupiny, bez toho, aby bol odsúdený za teroristické trestné činy ako také, nepostačuje na rozhodnutie, že existujú na ťarchu dotknutej osoby vážne dôvody domnievať sa, že je vinná za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov.

               59

               V tejto súvislosti sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či činy, za ktoré bol M. Lounani odsúdený, možno samy osebe považovať za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov v zmysle článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83, a v prípade, že nie, či odsúdenie M. Lounaniho ako riadiaceho člena teroristickej skupiny postačuje na rozhodnutie, že existujú vážne dôvody domnievať sa, že bol podnecovateľ činov, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, alebo že sa na nich inak podieľal v zmysle článku 12 ods. 3 tejto smernice.

               60

               Rozhodnutie vnútroštátneho súdu tak jasne uvádza, že vnútroštátny súd sa snaží určiť, v akom rozsahu účasť na činnostiach teroristickej skupiny, za ktorú bol M. Lounani odsúdený, môže odôvodniť uplatnenie dôvodu vylúčenia stanoveného v článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83, a v tejto súvislosti sa pýta, či odsúdenie za účasť na činnostiach takejto skupiny ako riadiaci člen môže viesť k vylúčeniu z priznania postavenia utečenca na základe ustanovení článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 v spojení s článkom 12 ods. 3 tejto smernice.

               61

               Tretia otázka je preto prípustná.

         O veci samej

               62

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 12 ods. 2 písm. c) a článok 12 ods. 3 smernice 2004/83 sa majú vykladať v tom zmysle, že také činy, zahŕňajúce účasť na činnostiach teroristickej skupiny, za aké bol odsúdený obžalovaný vo veci samej, môžu byť príčinou vylúčenia stanovenou týmito ustanoveniami, hoci dotknutá osoba nespáchala, nepokúsila sa o spáchanie ani sa nevyhrážala, že spácha teroristický čin.

               63

               Pokiaľ ide o činy, za ktoré bol M. Lounani odsúdený v trestnom konaní, z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že toto odsúdenie je založené najmä na článku 140 zmeneného trestného zákona, pričom tento článok prebral do belgického práva článok 2 rámcového rozhodnutia 2002/475, ktorý definuje trestné činy týkajúce sa teroristických skupín, a vo svojom odseku 2 písm. b) uvádza účasť na činnostiach teroristickej skupiny.

               64

               Tribunal correctionnel de Bruxelles (Trestný súd Brusel) vo svojom rozsudku zo 16. februára 2006 nato, aby mohol M. Lounaniho za tento trestný čin odsúdiť, konkrétne uviedol, že dotknutá osoba sa ako riadiaci člen podieľala na činnostiach belgickej bunky GICM, pričom tejto skupine poskytovala logistickú podporu najmä prostredníctvom hmotných alebo intelektuálnych služieb, vydávala falošné pasy a nelegálne obchodovala s pasmi, a aktívne sa podieľala na organizácii postupu vysielania dobrovoľníkov do Iraku.

               65

               Neprišlo tak ku konštatovaniu, že M. Lounani sa osobne podieľal na teroristických činoch, ani že podnecoval na spáchanie takýchto činov alebo sa zúčastnil ich výkonu.

               66

               Z relevantných rezolúcií Bezpečnostnej rady, ako to bolo uvedené v bode 48 tohto rozsudku, však vyplýva, že pojem „činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov“ sa neobmedzuje na teroristické činy.

               67

               Treba osobitne uviesť, že v rezolúcii Bezpečnostnej rady 2178 (2014) Bezpečnostná rada uviedla, že je „hlboko znepokojená silnou a zväčšujúcou sa hrozbou zo strany cudzích teroristických bojovníkov, jednotlivcov, ktorí sa presunú do iného štátu ako ich štát pobytu alebo štátnej príslušnosti s úmyslom dopustiť sa, plánovať alebo pripraviť teroristické činy“, a vyjadrila svoje znepokojenie nad sieťami organizovanými teroristickými subjektmi, ktoré umožňujú, aby sa medzi štátmi presúvali bojovníci rôznych štátnych príslušností a zdroje, ktoré potrebujú.

               68

               Medzi opatreniami, ktoré treba prijať proti tomuto javu, musia štáty zabezpečiť, aby predchádzali a potláčali činnosti náboru, organizovania, prevozu alebo vybavenia osôb, ktoré sa presúvajú do iného štátu ako ich štát pobytu alebo štátnej príslušnosti s úmyslom najmä dopustiť sa, plánovať alebo pripraviť teroristické činy.

               69

               Z toho vyplýva, že uplatnenie vylúčenia z priznania postavenia utečenca stanovené v článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 sa nemôže obmedziť na skutočných páchateľov teroristických činov, ale môže zahŕňať aj jednotlivcov poskytujúcich činnosti náboru, organizovania, prevozu alebo vybavenia osôb, ktoré sa presúvajú do iného štátu ako ich štát pobytu alebo štátnej príslušnosti s úmyslom najmä dopustiť sa, plánovať alebo pripraviť teroristické činy.

               70

               Okrem toho z ustanovení článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 v spojení s článkom 12 ods. 3 tejto smernice vyplýva, že vylúčenie z priznania postavenia utečenca stanovené v prvom z týchto ustanovení sa rovnako uplatňuje na osoby, u ktorých sú vážne dôvody domnievať sa, že boli podnecovateľmi činov, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, alebo že sa na nich inak podieľali. Vzhľadom na to, čo bolo uvedené v bodoch 48 a 66 tohto rozsudku, uplatnenie týchto spojených ustanovení nevyžaduje, aby bol žiadateľ o medzinárodnú ochranu podnecovateľom teroristického činu alebo sa na ňom inak podieľal.

               71

               V tejto súvislosti Komisia správne uviedla, že účasť na činnostiach teroristickej skupiny môže zahŕňať širokú škálu konaní s rôznym stupňom závažnosti.

               72

               Za týchto podmienok príslušný orgán dotknutého členského štátu môže uplatniť článok 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83 až po tom, ako v každom jednotlivom prípade vykoná posúdenie konkrétnych jemu známych skutočností, s cieľom určiť, či existujú vážne dôvody domnievať sa, že sa na činy spáchané dotknutou osobou, ktorá by ináč spĺňala kritériá na priznanie postavenia utečenca, vzťahuje tento dôvod vylúčenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. novembra 2010, B a D, C‑57/09 a C‑101/09, EU:C:2010:661, body 87 a 94).

               73

               Pokiaľ ide o otázku, či činy, akými sú činy, za ktoré bol stíhaný M. Lounani, môžu patriť medzi činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov v zmysle článku 12 ods. 2 písm. c) smernice 2004/83, podnecujú na spáchanie takýchto činov alebo sa na nich inak podieľajú v zmysle článku 12 ods. 3 tejto smernice, konečné posúdenie žiadosti o medzinárodnú ochranu prináleží príslušným vnútroštátnym orgánom, ktoré môže preskúmať vnútroštátny súd.

               74

               Z informácií, ktoré treba zohľadniť, treba uviesť, že vnútroštátne rozhodnutie uvádza, že M. Lounani bol riadiacim členom teroristickej skupiny medzinárodného rozsahu, ktorá bola 10. októbra 2002 zapísaná na zoznam Spojených národov, ktorý uvádza niektoré osoby a subjekty, na ktoré sa vzťahujú sankcie, a ktorá na tomto zozname zostala aj po jeho aktualizácii. Jeho činnosti logistickej podpory pri výkone činnosti tejto skupiny majú medzinárodný rozmer, keďže sa podieľal na falšovaní pasov a pomohol dobrovoľníkom, ktorí mali záujem odcestovať do Iraku.

               75

               Takéto činy môžu odôvodniť vylúčenie priznania postavenia utečenca.

               76

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako bolo zdôraznené v bodoch 12, 13 a 67 až 69 tohto rozsudku, že rezolúcie Bezpečnostnej rady, najmä rezolúcia 2178 (2014) vo svojom bode 5 a bode 6 písm. c) medzi činnosťami, ktoré majú štáty potlačovať v rámci boja proti medzinárodnému terorizmu, označila úmyselné organizovanie ciest osôb, ktoré sa presúvajú do iného štátu ako ich štátu pobytu alebo štátnej príslušnosti s úmyslom dopustiť sa, plánovať alebo pripraviť teroristické činy.

               77

               Aj keby sa preukázala okolnosť, že skupina, ktorej riadiacim členom bol M. Lounani, sa nedopustila teroristického činu, alebo že dobrovoľníci, ktorí mali záujem odcestovať do Iraku a ktorým táto skupina pomohla, sa nakoniec nedopustili takýchto činov, nie je v každom prípade takej povahy, aby vylúčila, že by sa činy M. Lounaniho mohli považovať za činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov. V súvislosti s tým, čo bolo uvedené v bodoch 41 až 54 a 66 až 70 tohto rozsudku, to isté platí aj o skutočnosti, na ktorú odkázal vnútroštátny súd vo svojej tretej otázke, že M. Lounani nespáchal, nepokúsil sa o spáchanie ani nehrozil spáchaním teroristického činu v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/475. Z tých istých dôvodov uplatnenie článku 12 ods. 3 smernice 2004/83 nevyžaduje, aby bolo preukázané, že M. Lounani podnecoval na spáchanie takéhoto činu alebo že sa na ňom inak podieľal.

               78

               Okrem toho okolnosť, že M. Lounani bol odsúdený súdmi členského štátu za účasť na činnostiach teroristickej skupiny a že toto odsúdenie sa stalo právoplatné, má v rámci individuálneho posúdenia, ktoré musí vykonať príslušný orgán, osobitný význam.

               79

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 12 ods. 2 písm. c) a článok 12 ods. 3 smernice 2004/83 sa majú vykladať v tom zmysle, že také činy zahŕňajúce podieľanie sa na činnostiach teroristickej skupiny, za aké bol odsúdený obžalovaný vo veci samej, môžu byť príčinou vylúčenia z priznania postavenia utečenca, hoci sa nepreukázalo, že dotknutá osoba spáchala, pokúsila sa o spáchanie alebo sa vyhrážala, že spácha teroristický čin. Na účely individuálneho posúdenia skutočností, ktoré umožnia posúdiť, či existujú vážne dôvody domnievať sa, že osoba spáchala činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, podnecovala na spáchanie takýchto činov alebo že sa na nich inak podieľala, okolnosť, že táto osoba bola odsúdená súdmi členského štátu za podieľanie sa na činnostiach teroristickej skupiny, má osobitný význam, rovnako ako konštatovanie, že uvedená osoba bola riadiacim členom tejto skupiny, bez toho, aby bolo potrebnú preukázať, že táto istá osoba sama podnecovala na spáchanie teroristického činu alebo sa na ňom inak podieľala.

         O štvrtej a piatej otázke

               80

               Vzhľadom na odpoveď na prvé tri otázky nie je potrebné odpovedať na štvrtú a piatu otázku.

         O trovách

               81

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                        1.

                           Článok 12 ods. 2 písm. c) smernice Rady 2004/83/ES z 29. apríla 2004 o minimálnych ustanoveniach pre oprávnenie a postavenie štátnych príslušníkov tretej krajiny alebo osôb bez štátneho občianstva ako utečencov alebo osôb, ktoré inak potrebujú medzinárodnú ochranu, a obsah poskytovanej ochrany, sa má vykladať v tom zmysle, že na uplatnenie dôvodu vylúčenia z priznania postavenia utečenca uvedeného v tomto ustanovení nie je nevyhnutné, aby žiadateľ o medzinárodnú ochranu bol odsúdený za spáchanie jedného z teroristických trestných činov uvedených v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/475/SVV z 13. júna 2002 o boji proti terorizmu.

                        2.

                           Článok 12 ods. 2 písm. c) a článok 12 ods. 3 smernice 2004/83 sa majú vykladať v tom zmysle, že také činy zahŕňajúce podieľanie sa na činnostiach teroristickej skupiny, za aké bol odsúdený obžalovaný vo veci samej, môžu byť príčinou vylúčenia z priznania postavenia utečenca, hoci sa nepreukázalo, že dotknutá osoba spáchala, pokúsila sa o spáchanie alebo sa vyhrážala, že spácha taký teroristický čin, aký je spresnený v rezolúciách Bezpečnostnej rady Spojených národov. Na účely individuálneho posúdenia skutočností, ktoré umožnia posúdiť, či existujú vážne dôvody domnievať sa, že osoba spáchala činy, ktoré sú v rozpore s cieľmi a zásadami Organizácie Spojených národov, podnecovala na spáchanie takýchto činov alebo že sa na nich inak podieľala, okolnosť, že táto osoba bola odsúdená súdmi členského štátu za podieľanie sa na činnostiach teroristickej skupiny, má osobitný význam, rovnako ako konštatovanie, že uvedená osoba bola riadiacim členom tejto skupiny, bez toho, aby bolo potrebné preukázať, že táto istá osoba sama podnecovala na spáchanie teroristického činu alebo sa na ňom inak podieľala.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) zo 16. júna 2015.#Portugalská republika proti Európskej komisii.#EPUZF – Záručná sekcia – EPZF a EPFRV – Výdavky vylúčené z financovania – Nedostatky v systéme identifikácie poľnohospodárskych parciel a geografickom informačnom systéme (SIPA‑SIG) pri vykonávaní kontrol na mieste a pri výpočte sankcií (hospodárske roky 2005 až 2007).#Vec T-3/11.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1959. # Acciaieria Ferriera di Roma (F.E.R.A.M.) proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 23/59.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 10. júla 2009.#Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev.#EPUZF - Záručná sekcia - Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom - Surový tabak - Povinnosť odôvodnenia - Článok 7 ods. 4 nariadenia (ES) č. 1258/1999.#Vec T-373/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 10. júla 2009 – Taliansko/Komisia
      (vec T‑373/05)
      „EPUZF – Záručná sekcia – Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom – Surový tabak – Povinnosť odôvodnenia – Článok 7 ods. 4 nariadenia (ES) č. 1258/1999“
      1.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah (pozri body 50, 51)
      2.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Zúčtovanie výdavkov (pozri body 65 – 67)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie 2005/579/ES z 20. júla 2005, ktorým sa z financovania Spoločenstva vylučujú
                  niektoré výdavky uskutočnené členskými štátmi v rámci záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného
                  fondu (EPUZF) (Ú. v. EÚ L 199, s. 84), v rozsahu, v akom vylučuje niektoré výdavky vynaložené Talianskou republikou v odvetví
                  surového tabaku

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 29. októbra 2015. # NetMed Sàrl proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-21/14.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. novembra 2015.#Verein für Konsumenteninformation proti A1 Telekom Austria AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Gerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2002/22/ES – Elektronické komunikačné siete a služby – Práva užívateľov – Právo užívateľov odstúpiť od zmluvy bez sankcií – Úprava poplatkov vyplývajúca zo zmluvných podmienok – Zvýšenie poplatku v prípade zvýšenia spotrebiteľskej ceny.#Vec C-326/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 26. novembra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2002/22/ES — Elektronické komunikačné siete a služby — Práva užívateľov — Právo užívateľov odstúpiť od zmluvy bez sankcií — Úprava poplatkov vyplývajúca zo zmluvných podmienok — Zvýšenie poplatku v prípade zvýšenia spotrebiteľskej ceny“
      Vo veci C‑326/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) z 28. apríla 2014 a doručený Súdnemu dvoru 7. júla 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Verein für Konsumenteninformation

      proti

         A1 Telekom Austria AG,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia J. Malenovský a M. Safjan (spravodajca), A. Prechal a K. Jürimäe,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. apríla 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Verein für Konsumenteninformation, v zastúpení: S. Langer, Rechtsanwalt,

               —

               A1 Telekom Austria AG, v zastúpení: M. Hasberger, Rechtsanwalt,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: J. Van Holm a M. Jacobs, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Braun a L. Nicolae, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. júla 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 20 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby) (Ú. v. ES L 108, s. 51; Mim. vyd. 13/029, s. 367), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/136/ES z 25. novembra 2009 (Ú. v. EÚ L 337, s. 11) (ďalej len „smernica 2002/22“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Verein für Konsumenteninformation (Združenie pre informovanie spotrebiteľov, ďalej len „združenie“) a spoločnosťou A1 Telekom Austria AG (ďalej len „A1 Telekom Austria“), ktorého predmetom je používanie údajne nezákonných doložiek v zmluvách, ktoré táto spoločnosť uzavrela so spotrebiteľmi.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2002/22

               3

               Odôvodnenia 30 a 49 smernice 2002/22 znejú:

                        „(30)

                        zmluvy sú významným nástrojom užívateľov a zákazníkov slúžiacim na zabezpečenie minimálnej úrovne transparentnosti informácií a právnej istoty. … Predovšetkým spotrebitelia by mali požívať minimálnu úroveň právnej istoty z hľadiska ich zmluvných vzťahov s ich priamymi poskytovateľmi telefónnych služieb tak, aby boli v zmluve špecifikované zmluvné podmienky, kvalita služieb, podmienky ukončenia zmluvy a služby, kompenzačné opatrenia a riešenie sporu. … Opatrenia na zabezpečenie transparentnosti cien, taríf a podmienok zvýšia schopnosť zákazníkov optimalizovať svoj výber a takto plne využívať výhody súťaže;

                  …

                        (49)

                        táto smernica by mala zabezpečiť prvky ochrany spotrebiteľa, vrátane jasných zmluvných podmienok a riešenia sporov a tarifnú transparentnosť pre spotrebiteľov. …“

               4

               Článok 1 tejto smernice, ktorý sa nachádza v kapitole 1 tejto smernice nazvanej „Rozsah pôsobnosti, ciele a vymedzenia pojmov“, stanovuje:
               „1.   V rámci smernice 2002/21/ES [Európskeho parlamentu a Rady zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349)] sa táto smernica vzťahuje na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb koncovým užívateľom. Cieľom je zaručiť dostupnosť kvalitných verejne dostupných služieb v celom Spoločenstve prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a výberu a zaoberať sa okolnosťami, za ktorých sa potreby koncových užívateľov na trhu dostatočne neuspokojujú. Táto smernica obsahuje aj ustanovenia, ktoré sa týkajú určitých aspektov koncových zariadení, vrátane ustanovení, ktorých účelom je uľahčiť prístup užívateľom so zdravotným postihnutím.
               2.   Táto smernica zakladá práva koncových užívateľov a zodpovedajúce povinnosti podnikov poskytujúcich verejne dostupné elektronické komunikačné siete a služby. So zreteľom na zabezpečenie poskytovania univerzálnej služby v prostredí otvorených a konkurenčných trhov táto smernica vymedzuje minimálny súbor služieb špecifikovanej kvality, ku ktorým majú všetci koncoví užívatelia prístup za prijateľné ceny, na základe špecifických vnútroštátnych podmienok, bez deformácie hospodárskej súťaže. …“

               5

               Kapitola IV uvedenej smernice, nazvaná „Záujmy a práva koncových užívateľov“, obsahuje okrem iného článok 20 tejto smernice, ktorý stanovuje:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, aby spotrebitelia a ďalší koncoví užívatelia, ktorí si objednajú služby poskytujúce pripojenie k verejnej komunikačnej sieti a/alebo verejne dostupné elektronické komunikačné služby a ktorí si tak želajú, mali právo uzatvoriť zmluvu s jedným podnikom alebo viacerými podnikmi poskytujúcimi takéto pripojenie a/alebo služby. V uvedenej zmluve sa v jasnej, úplnej a ľahko prístupnej forme uvedú aspoň:
               …

                        d)

                        podrobnosti o cenách a tarifách vrátane prostriedkov, ktorými možno získať aktualizované informácie o všetkých platných tarifách a údržbárskych poplatkoch, ponúkané spôsoby platby a všetky rozdiely v nákladoch súvisiace so spôsobom platby;

                  …
               2.   Členské štáty zabezpečia účastníkom právo odstúpiť od zmluvy bez sankcií v prípade oznámenia úprav [zmien – neoficiálny preklad] zmluvných podmienok, ktoré navrhol podnik poskytujúci elektronické komunikačné siete a/alebo služby. Účastníci dostanú vopred primerané oznámenie minimálne mesiac pred takými zmenami a v rovnakom čase sú informovaní o svojich právach týkajúcich sa odstúpenia od takej zmluvy bez pokuty v prípade, že neakceptujú nové podmienky. Členské štáty zabezpečia, aby národné regulačné orgány mohli stanoviť formát uvedených oznámení.“

               6

               Podľa článku 21 ods. 1 tej istej smernice:
               „Členské štáty zabezpečia, aby národné regulačné orgány mohli podnikom poskytujúcim verejné elektronické komunikačné siete a/alebo verejne dostupné elektronické komunikačné služby uložiť povinnosť uverejňovať transparentné, porovnateľné, primerané a aktuálne informácie o platných cenách a tarifách, o akýchkoľvek poplatkoch spojených s ukončením zmluvy a o štandardných podmienkach súvisiacich s prístupom k službám poskytovaným koncovým užívateľom a spotrebiteľom a s ich využívaním v súlade s prílohou II. Tieto informácie sa musia uverejniť v jasnej, zrozumiteľnej a ľahko dostupnej podobe. Národné regulačné orgány môžu stanoviť ďalšie požiadavky týkajúce sa spôsobu, akým sa predmetné informácie majú uverejňovať.“

         Rakúske právo

               7

               Ustanovenia § 25 zákona o telekomunikáciách z roku 2003 (Telekommunikationsgesetz 2003, BGBl. I, 70/2003, ďalej len „telekomunikačný zákon“) znejú takto:
               „1.   Prevádzkovatelia komunikačných sietí a služieb sú povinní vypracovať všeobecné obchodné podmienky, v ktorých budú vymedzené okrem iného ponúkané služby a pravidlá určovania poplatkov za tieto služby. Všeobecné obchodné podmienky a pravidlá určovania poplatkov musia byť pred začatím poskytovania služieb oznámené regulačnému orgánu a vhodným spôsobom zverejnené.
               2.   Zmeny všeobecných obchodných podmienok a pravidiel určovania poplatkoch je potrebné pred nadobudnutím ich platnosti oznámiť regulačnému orgánu a vhodným spôsobom ich zverejniť. Pre zmeny, ktoré účastníkom neprinášajú výhradne výhody, platí dvojmesačná lehota na oznámenie a zverejnenie. Ustanoveniami tohto zákona nie sú dotknuté ustanovenia zákona o ochrane spotrebiteľa…, ani občianskeho zákonníka.
               3.   Podstatný obsah zmien, ktoré spotrebiteľovi neprinášajú výhradne výhody, je potrebné oznámiť účastníkovi najneskôr mesiac pred nadobudnutím ich platnosti písomne, napríklad označením na pravidelne vystavovanej faktúre. Zároveň je potrebné upozorniť účastníka na okamih nadobudnutia platnosti týchto zmien a na to, že až do tohto okamihu je oprávnený odstúpiť od zmluvy bez toho, aby mu vznikli dodatočné náklady. … Zmeny všeobecných obchodných podmienok a ustanovení o poplatkoch prevádzkovateľov komunikačných sietí a služieb, ktoré sú nevyhnutné výlučne v dôsledku nariadenia vydaného regulačným orgánom na základe tohto ustanovenia a ktoré neprinášajú užívateľom výhradne výhody, neoprávňujú účastníka na odstúpenie od zmluvy bez sankcií.
               …
               5.   Ustanovenia o poplatkoch musia obsahovať aspoň:
               …

                        (2)

                        údaje o spôsoboch, ktorými je možné získať aktuálne informácie o všetkých uplatňovaných sadzbách a poplatkoch za prevádzku a údržbu,

                  …“

               8

               Spolkový zákon o štatistických údajoch z roku 2000 (Bundesstatistikgesetz 2000, BGBl. I, 163/1999) stanovuje, že Rakúsky štatistický úrad (Statistik Österreich), je poverený okrem iného zostavovaním indexov spotrebiteľských cien.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               9

               Združenie je podľa rakúskych právnych predpisov oprávnené podávať žaloby o zdržanie sa používania všeobecných obchodných podmienok, ktoré sú v rozpore so zákonnými zákazmi alebo dobrými mravmi.

               10

               Spoločnosť A1 Telekom Austria, poskytovateľ telekomunikačných služieb v Rakúsku, používa všeobecné obchodné podmienky vo svojich vzťahoch so spotrebiteľmi.

               11

               Tieto obchodné podmienky okrem iného stanovujú, že „ak je v ustanoveniach o poplatkoch alebo v individuálnej dohode dojednaná indexácia“, potom „A1 [Telekom Austria] je oprávnená zvýšiť poplatky na nasledujúci kalendárny rok v súlade so zvýšením ročného indexu spotrebiteľských cien“ a súčasne je „povinná zohľadniť zníženie [tohto] indexu a znížiť uvedené poplatky v súlade so znížením indexu. A1 [Telekom Austria] písomne informuje zákazníkov o týchto zmenách“.

               12

               V zmysle uvedených všeobecných obchodných podmienok „ak… nie sú zákazníci zmenami výhradne zvýhodnení, oznámi A1 [Telekom Austria]… tieto zmeny – pokiaľ by tieto zmeny nemali platiť iba pre budúcich zákazníkov – dva mesiace pred nadobudnutím ich platnosti. Podstatný obsah… zmien, ktorými zákazníci nie sú výhradne zvýhodnení… sa oznámi… zákazníkovi písomne, napríklad označením na faktúre, a to najneskôr mesiac pred nadobudnutím ich platnosti. Oznámenie o podstatnom obsahu zmien zahŕňa poučenie o práve odstúpiť od zmluvy bez sankcií a o výpovednej lehote.“

               13

               Uvedené všeobecné obchodné podmienky navyše stanovujú, že „úpravy poplatkov na základe dohodnutej indexácie neoprávňujú na mimoriadne odstúpenie od zmluvy“.

               14

               Združenie podalo na Handelsgericht Wien (Obchodný súd, Viedeň) žalobu, v ktorej požadovalo, aby sa A1 Telekom Austria zdržala používania spomenutých doložiek vo všeobecných obchodných podmienkach.

               15

               Podľa názoru združenia môže byť totiž zvýšenie poplatkov zo strany spoločnosti A1 Telekom Austria zákonné iba v vtedy, ak sa spotrebiteľovi v tejto súvislosti poskytne mimoriadne právo odstúpiť od zmluvy.

               16

               Po tom, čo Handelsgericht Wien (Obchodný súd, Viedeň) vyhovel žalobe združenia rozsudkom z 25. októbra 2012, A1 Telekom Austria napadla tento rozsudok odvolaním na Oberlandesgericht Wien (Vyšší spolkový súd, Viedeň).

               17

               Oberlandesgericht Wien (Vyšší spolkový súd, Viedeň) rozsudkom zo 16. mája 2013 čiastočne zmenil uvedený rozsudok. Tak združenie, ako aj A1 Telekom Austria, podali proti tomuto rozsudku Oberlandesgericht Wien opravný prostriedok „Revision“ na vnútroštátny súd.

               18

               Keďže sa Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) domnieval, že rozhodnutie sporu vo veci samej závisí od výkladu ustanovení smernice 2002/22, rozhodol konanie prerušiť a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

         O prejudiciálnej otázke

               19

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 20 ods. 2 smernice 2002/22 vykladať v tom zmysle, že úprava poplatkov za poskytovanie služieb týkajúcich sa elektronických telekomunikačných sietí a služieb, ktorá sa vykoná na základe doložky o úprave poplatkov obsiahnutej vo všeobecných obchodných podmienkach uplatňovaných spoločnosťou poskytujúcou tieto služby – pričom táto doložka stanovuje, že uvedená úprava závisí od objektívneho indexu spotrebiteľských cien zostaveného verejným orgánom – predstavuje „zmenu zmluvných podmienok“ v zmysle tohto ustanovenia, ktorá by priznávala užívateľovi právo odstúpiť od zmluvy bez sankcií.

               20

               Na úvod treba uviesť, že cieľom smernice 2002/22 je vytvoriť harmonizovaný regulačný rámec, ktorý by v oblasti elektronických komunikácií zaručoval poskytovanie univerzálnej služby, t. j. minimálneho súboru služieb všetkým koncovým užívateľom za prijateľné ceny. Podľa článku 1 ods. 1 tejto smernice je jedným z jej cieľov zaručiť dostupnosť kvalitných verejne prístupných služieb v celej Európskej únii prostredníctvom účinnej hospodárskej súťaže a výberu (pozri v tomto zmysle rozsudok Base a i., C‑389/08, EU:C:2010:584, bod 32, ako aj citovanú judikatúru).

               21

               Ustanovenia kapitoly IV smernice 2002/22 sú zamerané na ochranu záujmov a práv koncových užívateľov.

               22

               V odôvodnení 30 tejto smernice normotvorca Únie uviedol, že zmluvy týkajúce sa služieb poskytujúcich pripojenie k verejnej komunikačnej sieti alebo verejne dostupných elektronických komunikačných služieb sú významným nástrojom užívateľov a zákazníkov slúžiacim na zabezpečenie minimálnej úrovne transparentnosti informácií a právnej istoty. V odôvodnení 49 tejto smernice normotvorca rovnako poukázal na tarifnú transparentnosť pre spotrebiteľov. Práve v tomto kontexte článok 20 ods. 1 písm. d) uvedenej smernice stanovuje, že v uvedenej zmluve sa v jasnej, úplnej a ľahko prístupnej forme uvedú okrem iného podrobnosti o cenách a tarifách vrátane prostriedkov, ktorými možno získať aktualizované informácie o všetkých platných tarifách a poplatkoch za prevádzku.

               23

               Ďalej podľa článku 21 ods. 1 smernice 2002/22 členské štáty zabezpečia, aby národné regulačné orgány mohli podnikom prevádzkujúcim verejné elektronické komunikačné siete a/alebo verejne dostupné elektronické komunikačné služby uložiť povinnosť zverejňovať transparentné, porovnateľné, primerané a aktuálne informácie o platných cenách a tarifách, o akýchkoľvek poplatkoch spojených s ukončením zmluvy a o štandardných podmienkach súvisiacich s prístupom k službám poskytovaným uvedenými podnikmi koncovým užívateľom a spotrebiteľom. Tieto informácie sa musia uverejniť v jasnej, úplnej a ľahko dostupnej podobe.

               24

               Článok 20 ods. 2 tejto smernice navyše ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť účastníkom právo odstúpiť od zmluvy bez sankcií v prípade oznámenia zmien zmluvných podmienok, ktoré navrhol podnik poskytujúci elektronické komunikačné služby. Členské štáty musia zabezpečiť, aby účastníci boli informovaní v rozumnom čase, najneskôr mesiac pred takými zmenami, a aby v rovnakom čase boli informovaní o práve odstúpiť od zmluvy bez sankcií v prípade, že neakceptujú nové podmienky.

               25

               S ohľadom na tieto ustanovenia je potrebné poukázať na to, že normotvorca Únie uznal, že podniky poskytujúce elektronické komunikačné služby môžu mať legitímny záujem na úprave cien a poplatkov za svoje služby (pozri analogicky rozsudok RWE Vertrieb, C‑92/11, EU:C:2013:180, bod 46).

               26

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z položenej otázky v prejednávanej veci vyplýva, že sporná doložka obsiahnutá vo všeobecných obchodných podmienkach spoločnosti A1 Telekom Austria stanovuje, že úprava poplatkov je závislá od objektívneho indexu spotrebiteľských cien v kalendárnom roku zostavovaného vereným orgánom, ktorým je Rakúsky štatistický úrad.

               27

               Z toho vyplýva, že keďže sa takto zmluvne stanovená úprava poplatkov opiera o zrozumiteľnú, presnú a verejne prístupnú metódu indexácie, ktorá vyplýva z rozhodnutí a mechanizmov vo verejnej oblasti, nemôže stavať koncových užívateľov do odlišnej situácie, akou je situácia vyplývajúca zo zmluvy, ktorej obsah sa riadi všeobecnými obchodnými podmienkami obsahujúcimi spornú doložku.

               28

               V dôsledku uvedeného úpravu poplatkov, vykonanú uvedeným spôsobom, nemožno kvalifikovať ako zmenu zmluvných podmienok v zmysle článku 20 ods. 2 smernice 2002/22.

               29

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 20 ods. 2 smernice 2002/22 sa má vykladať v tom zmysle, že úprava poplatkov za poskytovanie služieb týkajúcich sa elektronických telekomunikačných sietí a služieb, ktorá sa vykoná na základe doložky o úprave poplatkov obsiahnutej vo všeobecných obchodných podmienkach uplatňovaných spoločnosťou poskytujúcou tieto služby – pričom táto doložka stanovuje, že uvedená úprava závisí od objektívneho indexu spotrebiteľských cien zostaveného verejným orgánom, – nepredstavuje „zmenu zmluvných podmienok“ v zmysle tohto ustanovenia, ktorá by priznávala užívateľovi právo odstúpiť od zmluvy bez sankcií.

         O trovách

               30

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 20 ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/22/ES zo 7. marca 2002 o univerzálnej službe a právach užívateľov týkajúcich sa elektronických komunikačných sietí a služieb (smernica univerzálnej služby), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/136/ES z 25. novembra 2009, sa má vykladať v tom zmysle, že úprava poplatkov za poskytovanie služieb týkajúcich sa elektronických telekomunikačných sietí a služieb, ktorá sa vykoná na základe doložky o úprave poplatkov obsiahnutej vo všeobecných obchodných podmienkach uplatňovaných spoločnosťou poskytujúcou tieto služby – pričom táto doložka stanovuje, že uvedená úprava závisí od objektívneho indexu spotrebiteľských cien zostaveného verejným orgánom, – nepredstavuje „zmenu zmluvných podmienok“ v zmysle tohto ustanovenia, ktorá by priznávala užívateľovi právo odstúpiť od zmluvy bez sankcií.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: nemčina.