title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. septembra 2011. # Bell & Ross BV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Odvolanie - Podpísaný originál žaloby doručený po lehote - Odstraniteľná vada. # Vec C-426/10 P.

text:
      Vec C‑426/10 P
      Bell & Ross BV
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Odvolanie – Podpísaný originál žaloby doručený po lehote – Odstrániteľná vada“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Odvolanie – Dôvody – Dôvod uvedený prvýkrát v konaní o odvolaní – Dôvod týkajúci sa podmienok podania žaloby na Všeobecný
            súd – Napadnuté uznesenie prijaté bez vypočutia účastníkov konania – Prípustnosť
      (Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 111)
      2.        Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Nepredloženie podpísaného originálu žaloby pred uplynutím lehoty
            – Neprípustnosť
      (Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 44 ods. 6)
      3.        Konanie – Lehoty na podanie žaloby – Preklúzia – Prípad nepredvídateľnej okolnosti alebo vyššej moci – Pojem – Ospravedlniteľný
            omyl – Pojem
      (Štatút Súdneho dvora, článok 45 druhý odsek)
      1.        V rámci odvolania proti uzneseniu Všeobecného súdu prijatému na základe článku 111 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu,
         ktorý nevyžaduje, aby boli účastníci konania pred prijatím takéhoto rozhodnutia vypočutí, navrhovateľovi nemožno vytýkať,
         že v žalobe neuviedol tvrdenia týkajúce sa podmienok jej podania. Za týchto okolností predmetom odvolacieho dôvodu založeného
         na porušení bodu 57 písm. b) Praktických pokynov pre účastníkov konania pred Všeobecným súdom teda nie je zmena predmetu konania
         na Všeobecnom súde, a preto je prípustný.

      (pozri bod 37)
      2.        Nepredloženie podpísaného originálu žaloby nepatrí medzi odstrániteľné vady v zmysle článku 44 ods. 6 Rokovacieho poriadku
         Všeobecného súdu. Žaloba, ktorú advokát nepodpísal, je preto dotknutá vadou, ktorá môže mať za následok neprípustnosť žaloby
         v okamihu uplynutia procesných lehôt a nemôže byť odstránená. Striktné uplatnenie týchto procesných pravidiel zodpovedá požiadavke
         právnej istoty a potrebe vyhnúť sa akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti.

      (pozri body 42, 43)
      3.        Pokiaľ ide o lehotu na podanie žaloby, pojem ospravedlniteľný omyl treba vykladať striktne a môže sa týkať len výnimočných
         okolností, keď dotknutá inštitúcia konala takým spôsobom, ktorý mohol sám osebe alebo v rozhodujúcej miere vyvolať pochopiteľný
         zmätok v úsudku jednotlivca, ktorý konal v dobrej viere a preukázal všetku starostlivosť vyžadovanú od bežne informovaného
         subjektu.

      Pojem náhoda zahŕňa objektívnu zložku týkajúcu sa neobvyklých okolností nezávislých od vôle hospodárskeho subjektu a subjektívnu
         zložku obsahujúcu povinnosť dotknutej osoby zabezpečiť sa proti následkom neobvyklej udalosti prijatím vhodných opatrení bez
         toho, aby priniesla neprimerané obete. Dotknutá osoba musí osobitne dávať veľký pozor na priebeh začatého konania a zvlášť
         preukázať, že sa usilovala o dodržanie stanovených lehôt.

      Za prípravu, kontrolu a overenie podaní, ktoré sa majú doručiť kancelárii, zodpovedá advokát dotknutého účastníka konania.
         Nie je teda možné uznať, že skutočnosť, že zámenu medzi originálom a kópiami žaloby možno pripísať zásahu tretej osoby, teda
         podniku, ktorý navrhovateľ poveril vyhotovením kópií, a aj ostatné okolnosti, na ktoré poukazuje, sú výnimočnými okolnosťami
         alebo neobvyklými udalosťami nezávislými od navrhovateľa, ktoré by v jeho prípade mohli odôvodniť ospravedlniteľný omyl alebo
         náhodu.

      (pozri body 47, 48, 50)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 22. septembra 2011 (*)

      „Odvolanie – Podpísaný originál žaloby doručený po lehote – Odstrániteľná vada“
      Vo veci C‑426/10 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 24. augusta 2010,
      Bell & Ross BV, so sídlom v Zoetermeeri (Holandsko), v zastúpení: S. Guerlain, advokát,

      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard‑Monguiral, splnomocnený zástupca,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      Klockgrossisten i Norden AB, so sídlom v Upplands Väsby (Švédsko),

      vedľajší účastník konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Rosas, U. Lõhmus, A. Ó Caoimh a P. Lindh (spravodajkyňa),
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 9. júna 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojím odvolaním sa spoločnosť Bell & Ross BV (ďalej len „Bell & Ross“) domáha zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej
         únie z 18. júna 2010, Bell & Ross/ÚHVT (T‑51/10, ďalej len „napadnuté uznesenie“), ktorým Všeobecný súd zamietol jej žalobu
         o neplatnosť rozhodnutia tretieho odvolacieho senátu ÚHVT z 27. októbra 2009 (vec R 1267/2008‑3), týkajúceho sa konania o neplatnosť
         medzi spoločnosťami Klockgrossisten i Norden AB a Bell & Ross BV ako zjavne neprípustnú z dôvodu, že bola podaná oneskorene.

       Právny rámec
       Štatút Súdneho dvora
      2        Článok 21 druhý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie stanovuje najmä, že k návrhu sa v prípade potreby doloží právny
         akt, ktorého zrušenie sa požaduje. Ak tento doklad nebude priložený k návrhu, „tajomník požiada navrhovateľa, aby [ho] predložil
         v primeranej lehote; návrh nemožno zamietnuť z toho dôvodu, že požadované doklady boli predložené až po uplynutí lehoty stanovenej
         pre podanie žaloby“.

      3        Článok 45 Štatútu Súdneho dvora znie takto:

      „Rokovací poriadok stanoví osobitné lehoty zohľadňujúce vzdialenosti.
      Uplynutie lehoty nebude na ujmu práva, ak dotknutá strana preukáže existenciu náhody alebo vyššej moci.“
       Rokovací poriadok Všeobecného súdu
      4        Článok 43 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje:

      „1.      Originál každého podania musí byť podpísaný splnomocneným zástupcom alebo advokátom účastníka konania.
      Všeobecnému súdu sa predkladá originál a všetky prílohy v ňom uvedené spolu s piatimi kópiami určenými Všeobecnému súdu a po
         jednej kópii pre každého účastníka konania. Správnosť týchto kópií potvrdzuje účastník konania, ktorý ich predkladá.

      …
      6.      … deň, keď bola kópia podpísaného originálneho podania… doručená kancelárii faxom alebo inými technickými komunikačnými prostriedkami
         dostupnými Všeobecnému súdu, [sa] považuje za deň doručenia podania na účely zachovania procesných lehôt za predpokladu, že
         podpísaný originál podania spolu s prílohami a kópiami uvedenými v odseku 1 druhom pododseku sa predloží kancelárii najneskoršie
         do desiatich dní po tejto skutočnosti. Na túto desaťdňovú lehotu sa článok 102 ods. 2 nepoužije.

      …“
      5        Článok 44 tohto rokovacieho poriadku stanovuje:

      „…
      3.      Advokát, ktorý poskytuje právnu pomoc účastníkovi konania alebo ktorý ho zastupuje v konaní pred Všeobecným súdom, musí v kancelárii
         Všeobecného súdu uložiť osvedčenie o tom, že je oprávnený zastupovať v konaní pred súdnym orgánom v niektorom členskom štáte
         alebo v štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o EHP.

      4.      Ak je to potrebné, k návrhu sa prikladajú dokumenty uvedené v článku 21 druhom odseku Štatútu.
      5.      Ak je navrhovateľ právnickou osobou podľa súkromného práva, k návrhu tiež prikladá:
      a)      zakladateľskú listinu, spoločenskú zmluvu alebo aktuálny výpis z obchodného registra alebo registra združení alebo akýkoľvek
         iný dôkaz o svojej existencii ako právnickej osoby;

      b)      doklad o tom, že splnomocnenie udelené jej advokátovi bolo vystavené osobou na to oprávnenou.
      5a.      K návrhu podanému na základe arbitrážnej doložky obsiahnutej v súkromnoprávnej alebo verejnoprávnej zmluve uzatvorenej Úniou
         alebo v jej mene… sa priloží kópia zmluvy, ktorá obsahuje túto doložku.

      6.      Ak návrh nespĺňa náležitosti ustanovené v odsekoch 3 až 5 tohto článku, tajomník určí navrhovateľovi primeranú lehotu na odstránenie
         vád návrhu alebo na predloženie vyššie uvedených listín. Ak v určenej lehote nedôjde k odstráneniu vád návrhu alebo predloženiu
         požadovaných listín, Všeobecný súd rozhodne, či nesplnenie formálnych náležitostí má za následok neprípustnosť návrhu na konanie.“

       Pokyny pre tajomníka Všeobecného súdu
      6        Článok 7 Pokynov pre tajomníka Súdu prvého stupňa z 5. júla 2007 (Ú. v. EÚ L 232, s. 1, ďalej len „pokyny pre tajomníka“)
         stanovuje:

      „1.      Tajomník dohliada na súlad písomností vložených do spisu s ustanoveniami štatútu, rokovacieho poriadku a s Praktickými pokynmi
         účastníkom konania prijatými Všeobecným súdom, ako aj s týmito pokynmi.

      V prípade potreby môže stanoviť účastníkom konania lehotu na odstránenie formálnych vád doručených písomností.
      Doručenie vyjadrenia sa oddiali v prípade nedodržania ustanovení rokovacieho poriadku uvedených v bodoch 55 a 56 Praktických
         pokynov pre účastníkov konania.

      Nedodržanie ustanovení prevzatých do bodov 57 a 59 Praktických pokynov pre účastníkov konania v závislosti od jednotlivého
         prípadu oddiali alebo môže oddialiť doručenie vyjadrenia.

      …
      3.      Bez toho, aby boli dotknuté jednak ustanovenia článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku o doručovaní písomností faxom alebo akýmkoľvek
         iným technickým komunikačným prostriedkom[,]… tajomník prijme len originál písomnosti podpísaný advokátom alebo splnomocneným
         zástupcom účastníka konania.

      …“
       Praktické pokyny pre účastníkov konania
      7        Praktické pokyny Všeobecného súdu pre účastníkov konania vo svojom znení z 5. júla 2007 (Ú. v. EÚ L 232, s. 7, ďalej len „praktické
         pokyny pre účastníkov konania“) vo svojom oddiele B s názvom „Podávanie podaní“ stanovujú najmä:

      „…
      7.      Na konci podania je podpísaný advokát alebo splnomocnený zástupca príslušného účastníka konania. V prípade viacerých právnych
         zástupcov stačí, ak podanie podpíše jeden z nich.

      …
      9.      Na všetky kópie podaní predložených účastníkmi konania podľa článku 43 ods. 1 druhého pododseku rokovacieho poriadku musí
         advokát alebo splnomocnený zástupca dotknutého účastníka konania uviesť ním podpísanú poznámku potvrdzujúcu správnosť kópie.“

      8        V bodoch 55 až 59 oddielu F praktických pokynov pre účastníkov konania s názvom „Odstránenie vád podaní“ sa spresňujú podmienky,
         za ktorých možno odstrániť vady návrhu.

      9        Podľa uvedeného bodu 55, ak návrh nespĺňa tieto náležitosti stanovené v článku 44 ods. 3 až 5 Rokovacieho poriadku Všeobecného
         súdu, stanoví sa primeraná lehota na odstránenie vád:

      „a)      predloženie osvedčenia advokáta…;
      b)      dôkaz o existencii ako právnickej osoby…;
      c)      splnomocnenie…;
      d)      doklad o tom, že splnomocnenie udelené advokátovi bolo vystavené osobou na to oprávnenou…;
      e)      predloženie napadnutého aktu (žaloba o neplatnosť)…“
      10      Bod 56 praktických pokynov pre účastníkov konania stanovuje:

      „Vo veciach duševného vlastníctva, v ktorých sa namieta zákonnosť rozhodnutia odvolacieho senátu ÚHVT, sa návrh, ktorý nespĺňa
         tieto náležitosti stanovené v článku 132 rokovacieho poriadku, nedoručí ďalšiemu/ďalším účastníkom konania a stanoví sa primeraná
         lehota na odstránenie vád:

      a)      mená účastníkov konania pred odvolacím senátom a adresy, ktoré uviedli na účely doručovania v priebehu tohto konania (článok
         132 ods. 1 prvý pododsek rokovacieho poriadku);

      b)      deň doručenia rozhodnutia odvolacieho senátu (článok 132 ods. 1 druhý pododsek rokovacieho poriadku);
      c)      v prílohe napadnuté rozhodnutie (článok 132 ods. 1 druhý pododsek rokovacieho poriadku).“
      11      Bod 57 týchto pokynov stanovuje najmä:

      „Ak návrh nespĺňa tieto formálne náležitosti, s doručením návrhu sa počká a stanoví sa primeraná lehota na odstránenie vád:
      …
      b)      originálny podpis advokáta alebo splnomocneného zástupcu na konci návrhu (bod 7 praktických pokynov);
      …
      o)      predloženie overených kópií návrhu (článok 43 ods. 1 druhý pododsek rokovacieho poriadku; bod 9 praktických pokynov).“
      12      Bod 58 praktických pokynov pre účastníkov konania stanovuje, že ak návrh nespĺňa formálne náležitosti týkajúce sa určenia
         adresy na doručovanie, predloženia osvedčenia pre dodatočného advokáta, zhrnutia dôvodov a prekladu príloh do jazyka konania,
         návrh sa doručí a stanoví sa primeraná lehota na odstránenie vád.

      13      Napokon bod 59 stanovuje zásadu alebo možnosť v závislosti od prípadu odstrániť vadu, ak počet strán návrhu presahuje počet
         strán stanovený v týchto praktických pokynoch, ako aj odloženie doručenia návrhu v takomto prípade.

       Okolnosti predchádzajúce konaniu
      14      Návrhom, ktorý bol zaslaný kancelárii Všeobecného súdu faxom 22. januára 2010, odvolateľka podala žalobu proti rozhodnutiu
         tretieho odvolacieho senátu z 27. októbra 2009. Táto žaloba bola doručená kancelárii pred uplynutím lehoty na podanie návrhu,
         25. januára 2010.

      15      Listom z 28. januára 2010 odvolateľka uviedla, že kancelárii Všeobecného súdu zaslala originál žaloby zaslanej faxom 22. januára
         2010 a jej prílohy, ako aj sedem súborov osvedčených kópií týchto listín a dokumenty požadované článkom 44 ods. 3 až 5 Rokovacieho
         poriadku Všeobecného súdu.

      16      Dňa 2. februára 2010 sa kancelária kontaktovala s odvolateľkou, pričom ju upozornila, že originál žaloby nemôže byť s istotou
         identifikovaný medzi dokumentmi doručenými 1. februára 2010.

      17      Listom z 3. februára 2010 advokát navrhovateľky zaslal kancelárii rovnopis návrhu, ktorý mal vo svojom spise, pričom uviedol:

      „Vzhľadom na to, že som presvedčený, že som vám už zaslal originál dokumentu so súborom fotokópií, neviem vám povedať, či
         je pripojený dokument originál. Podľa mňa ide o kópiu, ktorú sme si ponechali v spise. Preverte to, prosím, a informujte ma
         o výsledku tohto preverovania.“

      18      Dňa 5. februára 2010 kancelária Všeobecného súdu odvolateľke oznámila, že dospela k záveru, že tento dokument je originál,
         lebo po pretretí podpisu navlhčenou handričkou sa čierny atrament mierne rozpil.

      19      Kancelária Všeobecného súdu teda zaregistrovala návrh 5. februára 2010, to znamená po uplynutí desaťdňovej lehoty na podanie
         návrhu, ktorá plynula od zaslania návrhu faxom v súlade s článkom 43 ods. 6 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.

      20      Listom z 12. februára 2010 odvolateľka odôvodnila podanie podpísaného originálu návrhu po uplynutí uvedenej desaťdňovej lehoty
         ospravedlniteľným omylom.

      21      Všeobecný súd návrh nedoručil ÚHVT.

       Napadnuté uznesenie
      22      Napadnutým uznesením Všeobecný súd žalobu zamietol ako zjavne neprípustnú na základe článku 111 svojho rokovacieho poriadku.

      23      Všeobecný súd pripomenul, že článok 43 ods. 6 jeho rokovacieho poriadku stanovuje desaťdňovú lehotu na doručenie originálu
         podania zaslaného faxom. Vzhľadom na túto dodatočnú lehotu mal byť originál žaloby doručený kancelárii pred uplynutím tejto
         lehoty do 1. februára 2010. Keďže originál žaloby došiel 5. februára 2010, k doručeniu žaloby došlo oneskorene bez toho, aby
         akýkoľvek ospravedlniteľný omyl mohol umožniť odchýliť sa od lehoty na podanie žaloby, a to z týchto dôvodov:

      „15.      Návrh bol doručený do kancelárie Všeobecného súdu faxom 22. januára 2010, teda pred uplynutím lehoty na podanie žaloby.
      16.      V každom prípade podľa článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku sa deň, keď bola kópia podpísaného originálneho podania doručená
         do kancelárie Všeobecného súdu faxom, považuje na účely zachovania procesných lehôt za deň doručenia podania za predpokladu,
         že podpísaný originál podania sa predloží kancelárii najneskôr do desiatich dní po tejto skutočnosti.

      17.      V prejednávanej veci teda navrhovateľka 1. februára 2010 predložila kancelárii Všeobecného súdu sedem neosvedčených kópií
         žaloby. Podpísaný originál žaloby došiel kancelárii Všeobecného súdu 5. februára 2010, teda po uplynutí desaťdňovej lehoty
         stanovenej v článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku. V súlade s týmto ustanovením treba teda na účely zachovania lehoty na
         podanie žaloby zohľadniť len deň podania originálu podpísanej žaloby, teda 5. február 2010. Preto je potrebné dospieť k záveru,
         že žaloba bola doručená po lehote [uznesenie Súdu prvého stupňa z 28. apríla 2008, PubliCare Marketing Communications/ÚHVT
         (Publicare), T‑358/07, neuverejnené v Zbierke, bod 13].

      18.      Navrhovateľka vo svojom liste z 12. februára 2010 poukazuje na existenciu ospravedlniteľného omylu na účely odchýlenia sa
         od predmetnej lehoty.

      19.      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že pokiaľ ide o lehotu na podanie návrhu, treba pojem ospravedlniteľný omyl vykladať
         striktne a môže sa týkať len výnimočných okolností, za ktorých najmä dotknutý orgán konal tak, že toto konanie by samo osebe
         alebo v dostatočnej miere mohlo vyvolať akceptovateľný omyl v úsudku dobromyseľnej osoby podliehajúcej súdnej právomoci, ktorá
         preukázala všetku náležitú starostlivosť vyžadovanú od bežne uvedomelého subjektu (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. mája
         1991, Bayer/Komisia, T‑12/90, Zb. s. II‑219, bod 29, a uznesenie Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2006, MMT/Komisia, T‑392/05,
         neuverejnené v Zbierke, bod 36 a tam citovanú judikatúru).

      20.      V prejednávanej veci navrhovateľka tvrdí, že keďže na zabezpečenie požadovaných kópií využila poskytovateľa služieb, nepredloženie
         podpísaného originálu žaloby môže vysvetliť len tým, že pri príprave spisu predloženého kancelárii Všeobecného súdu došlo
         k zámene medzi kópiami a podpísaným originálom žaloby, ktorý vrátil poskytovateľ služieb.

      21.      Okrem toho uvádza, že zvyčajne podpisuje čiernym atramentom, keďže neexistuje pravidlo, ktoré by nariaďovalo používanie atramentu
         inej farby.

      22.      Z toho vyplýva, že vzhľadom na kvalitu kópií bolo mimoriadne náročné odlíšiť podpísaný originál od kópie, keďže originálny
         podpis mal rovnakú farbu ako kópia.

      23.      Navrhovateľka takisto tvrdí, že skutočnosť, že sa kancelária Všeobecného súdu musela pokúsiť o rozmazanie atramentu na podpise
         tak, že ho pretrela navlhčenou handričkou na účely rozoznania podpísaného originálu žaloby, predstavuje starostlivosť, ktorú
         navrhovateľka nemôže vyžadovať systematicky.

      24.      Navrhovateľka napokon dodáva, že bod 57 písm. o) praktických pokynov… pre účastníkov konania…, ktorý umožňuje v primeranej
         lehote odstrániť vady návrhov, ktoré nespĺňajú niektoré formálne náležitosti, povoľuje predloženie chýbajúcich osvedčených
         kópií návrhu, takže táto skutočnosť môže oslabiť starostlivosť navrhovateľov, pokiaľ ide o nevyhnutnosť odlíšiť podpísaný
         originál návrhu od jeho kópií.

      25.      Navrhovateľka však vzhľadom na predchádzajúce skutočnosti nepreukázala existenciu výnimočných okolností ani nepredložila dôkaz
         o náležitej starostlivosti vyžadovanej od bežne uvedomelého subjektu v zmysle judikatúry citovanej v bode 19 vyššie.

      26.      Sama totiž pripúšťa, že sa dopustila zámeny pri príprave spisu určeného na doručenie kancelárii Všeobecného súdu.
      27.      Okrem toho sa nezdá, že by náročnosť odlíšiť podpísaný originál žaloby od jej kópií nemohla byť prekonaná použitím akejkoľvek
         metódy umožňujúcej zaobchádzať s podpísaným originálom žaloby oddelene, aby sa tak zabránilo tomu, že k doručeniu tohto originálu
         do kancelárie Všeobecného súdu dôjde po uplynutí desaťdňovej lehoty stanovenej v článku 43 ods. 6 rokovacieho poriadku.

      28.      Okrem toho treba konštatovať, že na jednej strane skutočnosť, že v tejto lehote nie je do kancelárie Všeobecného súdu doručený
         originál návrhu, nie je uvedená medzi prípadmi odstránenia vád návrhov stanovenými v bodoch 55 až 59 praktických pokynov…
         pre účastníkov konania a na druhej strane bod 57 písm. o) uvedených pokynov umožňuje v záujme navrhovateľov odložiť posúdenie
         podmienok prípustnosti podania stanovených v článku 43 ods. 1 druhom pododseku rokovacieho poriadku, ktoré vykoná Všeobecný
         súd, pričom tieto podmienky zahŕňajú odlíšenie podpísaného originálu žaloby od jeho kópií. Z toho vyplýva, že možnosť odstránenia
         vád návrhu stanovená vo vyššie uvedenom bode 57 písm. o) nemôže mať za následok oslabenie pozornosti navrhovateľov, pokiaľ
         ide o nevyhnutnosť odlíšiť podpísaný originál žaloby od jeho kópií.

      29.      V každom prípade navrhovateľke prináležalo odlíšiť podpísaný originál žaloby od jeho kópií.
      30.      Zo všetkých uvedených skutočností vyplýva, že žaloba je podaná oneskorene a že ju treba zamietnuť ako zjavne neprípustnú bez
         toho, aby bolo potrebné doručiť ju ÚHVT.“

       Návrhy účastníkov konania
      24      Svojím odvolaním spoločnosť Bell & Ross navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnuté uznesenie,
      –        konštatoval, že žaloba o neplatnosť vo veci T‑51/10 je prípustná, a v dôsledku toho vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol
         vo veci samej, a

      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania týkajúcich sa odvolania a konania na prvom stupni.
      25      ÚHVT navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zamietol odvolanie a
      –        zaviazal navrhovateľku na náhradu trov konania.
       O odvolaní
      26      Na podporu svojho odvolania navrhovateľka uvádza šesť odvolacích dôvodov.

       O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 111 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu
      27      Navrhovateľka tvrdí, že v rozpore s článkom 111 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu generálny advokát nebol vypočutý.

      28      V odpovedi na tento odvolací dôvod treba zdôrazniť, že hoci je pravda, že článok 111 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu,
         na ktorom je napadnuté uznesenie založené, stanovuje vypočutie generálneho advokáta, článok 2 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku
         spresňuje, že ustanovenia o generálnom advokátovi „sa uplatnia len v prípade, že bol sudca určený za generálneho advokáta“.
         V prejednávanej veci však nebol v konaní na Všeobecnom súde žiadny sudca určený za generálneho advokáta.

      29      Vzhľadom na to treba tento odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.

       O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 43 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu
       Argumentácia účastníkov konania
      30      Navrhovateľka Všeobecnému súdu vytýka, že sa dopustil nesprávneho výkladu článku 43 svojho rokovacieho poriadku, keďže sa
         domnieval, že žaloba bola doručená po lehote. Zdôrazňuje, že na rozdiel od okolností, ktoré viedli k vydaniu už citovaného
         uznesenia Súdu prvého stupňa PubliCare Marketing Communications/ÚHVT (Publicare), ktoré je uvedené v bode 17 napadnutého uznesenia,
         kancelária dostala sedem vyhotovení žaloby pred uplynutím lehoty na podanie žaloby. Navrhovateľka tvrdí, že relevantnou otázkou
         je otázka identifikácie pôvodnej žaloby. Uvedený článok 43 nijako nespresňuje spôsoby podpisu žaloby (farba, typ pera atď.).
         Test navlhčenou handričkou, ktorý použil Všeobecný súd, je sporný, pretože niektoré druhy atramentu sa nerozmazávajú. V napadnutom
         uznesení teda Všeobecný súd bez toho, aby uviedol spôsob, ktorý mu umožnil odlíšiť originál od kópie, doplnil podmienky, ktoré
         nie sú uvedené v článku 43 jeho rokovacieho poriadku.

      31      ÚHVT sa domnieva, že tento odvolací dôvod je zjavne nedôvodný.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      32      Na rozdiel od toho, čo tvrdí navrhovateľka, z napadnutého uznesenia nevyplýva nijaká osobitná požiadavka, pokiaľ ide o spôsob
         podpisu žaloby alebo dôkazy umožňujúce potvrdiť originálny podpis, ktorý musí byť na nej uvedený.

      33      Okrem toho nie je spochybnené, že vyhotovenie žaloby, ktoré došlo kancelárii po uplynutí lehoty na podanie žaloby, obsahovalo
         originálny podpis advokáta.

      34      Vzhľadom na to tento odvolací dôvod nie je dôvodný.

       O treťom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 7 ods. 1 pokynov pre tajomníka a bodu 57 písm. b) praktických pokynov
            pre účastníkov konania
       Argumentácia účastníkov konania
      35      Navrhovateľka tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keďže nepriznal možnosť odstrániť vady žaloby
         v súlade s článkom 7 ods. 1 pokynov pre tajomníka a bodom 57 písm. b) praktických pokynov pre účastníkov konania.

      36      ÚHVT sa domnieva, že tento odvolací dôvod nie je prípustný, keďže navrhovateľka sa nedomáhala porušenia bodu 57 písm. b) praktických
         pokynov pre účastníkov konania. Vzhľadom na to ÚHVT tvrdí, že tento odvolací dôvod nie je dôvodný.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      37      Pokiaľ ide o prípustnosť tohto odvolacieho dôvodu, treba uviesť, že napadnuté uznesenie bolo prijaté na základe článku 111
         Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ktorý nevyžaduje, aby boli účastníci konania pred prijatím takéhoto rozhodnutia vypočutí.
         Vzhľadom na tieto okolnosti navrhovateľke nemožno vytýkať, že v žalobe neuviedla tvrdenia týkajúce sa podmienok jej podania.
         Predmetom tretieho odvolacieho dôvodu teda nie je zmena predmetu konania na Všeobecnom súde. Preto je prípustný.

      38      Vo veci samej je potrebné uviesť, že v bode 17 napadnutého uznesenia Všeobecný súd konštatoval, že podpísaný originál žaloby
         bol kancelárii Všeobecného súdu doručený po uplynutí lehoty. Všeobecný súd okrem iného konštatoval v bode 28 tohto uznesenia,
         že nedoručenie podpísaného originálu žaloby v stanovených lehotách nie je uvedené medzi prípadmi, keď je možné odstrániť vady
         návrhov, uvedenými v bodoch 55 až 59 praktických pokynov pre účastníkov konania.

      39      Je nesporné, že originál žaloby bol doručený kancelárii Všeobecného súdu až po uplynutí lehoty na podanie žaloby.

      40      Článok 43 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu pritom vyžaduje, aby bol predložený originál každého podania podpísaný
         advokátom účastníka konania.

      41      Podľa článku 43 ods. 6 tohto rokovacieho poriadku sa deň, keď bola kópia podpísaného originálneho podania doručená kancelárii
         faxom, považuje za deň doručenia podania na účely zachovania procesných lehôt za predpokladu, že podpísaný originál podania
         sa predloží kancelárii najneskoršie do desiatich dní po tejto skutočnosti.

      42      Nepredloženie podpísaného originálu žaloby nepatrí medzi odstrániteľné vady v zmysle článku 44 ods. 6 Rokovacieho poriadku
         Všeobecného súdu. Žaloba, ktorú advokát nepodpísal, je preto dotknutá vadou, ktorá môže mať za následok neprípustnosť žaloby
         v okamihu uplynutia procesných lehôt a nemôže byť odstránená (pozri v tomto zmysle uznesenie z 27. novembra 2007, Diy‑Mar
         Insaat Sanayi ve Ticaret a Akar/Komisia, C‑163/07 P, Zb. s. I‑10125, body 25 a 26).

      43      Treba zdôrazniť, že striktné uplatnenie týchto procesných pravidiel zodpovedá požiadavke právnej istoty a potrebe vyhnúť sa
         akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti. V súlade s článkom 45 druhým odsekom štatútu
         Súdneho dvora sa od procesných lehôt môže odchýliť iba za celkom výnimočných okolností, v prípade existencie náhody alebo
         vyššej moci (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 26. novembra 1985, Cockerill‑Sambre/Komisia, 42/85, Zb. s. 3749, bod 10,
         a uznesenie z 8. novembra 2007, Belgicko/Komisia, C‑242/07 P, Zb. s. I‑9757, bod 16).

      44      Vzhľadom na to tento odvolací dôvod nie je dôvodný.

       O štvrtom a piatom odvolacom dôvode založenom na ospravedlniteľnom omyle alebo na náhode
       Argumentácia účastníkov konania
      45      Navrhovateľka poukazuje na ospravedlniteľný omyl. Uvádza, že vzhľadom na to, že objem požadovaných kópií (spolu 2 651 strán)
         bol značný, musela využiť externého poskytovateľa služieb. Tento poskytovateľ zabudol do zásielky Všeobecného súdu zahrnúť
         jednu písomnosť, pričom sa toto pochybenie podarilo včas napraviť advokátovi. Zámena medzi originálom a kópiami vyplynula
         z výnimočných a vonkajších okolností, ktoré možno pripísať opomenutiu zo strany poskytovateľa služieb. Navrhovateľka sa domnieva,
         že konala v dobrej viere a s náležitou starostlivosťou. Všetky dokumenty odovzdané kancelárii boli podpísané a doručené v lehotách.
         Navrhovateľka takisto tvrdí, že zámena medzi originálom a kópiami vyplýva z neobvyklých okolností, ktoré nemohla ovplyvniť,
         čiže predstavuje náhodu, a to zámenu medzi originálom a kópiami zo strany poskytovateľa služieb a predloženie neúplnej prílohy
         zo strany toho istého poskytovateľa. Navrhovateľka použila všetky prostriedky na odstránenie týchto problémov.

      46      ÚHVT sa domnieva, že pojem ospravedlniteľný omyl sa týka len výnimočných okolností, za ktorých najmä dotknutá inštitúcia konala
         spôsobom, ktorý mohol sám osebe alebo v rozhodujúcej miere vyvolať pochopiteľný zmätok v úsudku jednotlivca. Rozlíšenie medzi
         originálom a kópiou má pritom podstatný význam. Navrhovateľka mala jasne odlíšiť originál od kópií napríklad tak, že by dala
         originál podpísať perom s modrým atramentom. Ak by konala rýchlejšie, odstránenie vady by bolo možné vykonať v lehote na podanie
         žaloby. ÚHVT sa domnieva, že zámenu medzi originálom a kópiami možno pripísať navrhovateľke.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      47      Všeobecný súd v bode 19 napadnutého uznesenia správne uviedol, že pokiaľ ide o lehotu na podanie žaloby, pojem ospravedlniteľný
         omyl treba vykladať striktne a môže sa týkať len výnimočných okolností, keď dotknutá inštitúcia konala takým spôsobom, ktorý
         mohol sám osebe alebo v rozhodujúcej miere vyvolať pochopiteľný zmätok v úsudku jednotlivca, ktorý konal v dobrej viere a preukázal
         všetku starostlivosť vyžadovanú od bežne informovaného subjektu.

      48      Pojem náhoda zahŕňa objektívnu zložku týkajúcu sa neobvyklých okolností nezávislých od vôle hospodárskeho subjektu a subjektívnu
         zložku obsahujúcu povinnosť dotknutej osoby zabezpečiť sa proti následkom neobvyklej udalosti prijatím vhodných opatrení bez
         toho, aby priniesla neprimerané obete. Dotknutá osoba musí osobitne dávať veľký pozor na priebeh začatého konania a zvlášť
         preukázať, že sa usilovala o dodržanie stanovených lehôt (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. decembra 1994, Bayer/Komisia,
         C‑195/91 P, Zb. s. I‑5619, bod 32, a uznesenie Belgicko/Komisia, už citované, bod 17).

      49      Navrhovateľka tvrdí, že zámenu medzi originálom a kópiami žaloby možno pripísať zásahu tretej osoby, teda podniku, ktorému
         zverila vyhotovenie veľkého počtu kópií potrebných na podanie návrhu na začatie konania.

      50      Ako zdôraznila generálna advokátka v bode 89 svojich návrhov, za prípravu, kontrolu a overenie podaní, ktoré sa majú doručiť
         kancelárii, zodpovedá advokát dotknutého účastníka konania. Nie je teda možné uznať, že skutočnosť, že zámenu medzi originálom
         a kópiami žaloby možno pripísať zásahu tretej osoby, teda podniku, ktorý navrhovateľka poverila vyhotovením kópií, a aj ostatné
         okolnosti, na ktoré poukazuje, sú výnimočnými okolnosťami alebo neobvyklými udalosťami nezávislými od navrhovateľky, ktoré
         by v jej prípade mohli odôvodniť ospravedlniteľný omyl alebo náhodu.

      51      Štvrtý a piaty odvolací dôvod teda nie sú dôvodné.

       O šiestom odvolacom dôvode založenom na porušení zásad proporcionality a legitímnej dôvery
       Argumentácia účastníkov konania
      52      Navrhovateľka tvrdí, že Všeobecný súd tým, že vyhlásil žalobu za neprípustnú, hoci bolo sedem vyhotovení žaloby s podpisom
         advokáta doručených v stanovených lehotách, porušil zásady proporcionality a legitímnej dôvery. Tak pokyny pre tajomníka (článok
         7), ako aj praktické pokyny pre účastníkov konania [bod 57 písm. b)] umožňujú odstránenie vady žaloby, aby na nej mohol byť
         uvedený originálny podpis advokáta.

      53      ÚHVT zdôrazňuje, že právo na účinnú súdnu ochranu nie je dotknuté striktným uplatňovaním procesných lehôt a ostatných podstatných
         formálnych náležitostí. Neprípustnosť z dôvodu oneskoreného doručenia žaloby nie je ani v rozpore s uvedeným právom, ani nie
         je neprimeraná. Bod 57 písm. b) praktických pokynov pre účastníkov konania nemôže zo svojej podstaty založiť legitímne očakávanie
         týkajúce sa odstránenia vady žaloby, na ktorej nie je uvedený originálny podpis, a nemôže sa nijakým spôsobom odchyľovať od
         jasnej požiadavky uvedenej v článku 43 ods. 6 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      54      Keďže originál žaloby nebol predložený v požadovanej lehote, žaloba navrhovateľky nebola prípustná.

      55      Tento záver nie je dotknutý tým, že navrhovateľka poukazuje na zásadu proporcionality. Ako už totiž bolo uvedené v bode 43
         tohto rozsudku, striktné uplatnenie procesných pravidiel zodpovedá požiadavke právnej istoty a potrebe vyhnúť sa akejkoľvek
         diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti.

      56      Pokiaľ ide o údajné porušenie zásady legitímnej dôvery, treba pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že právo odvolávať
         sa na uvedenú zásadu sa vzťahuje na každú dotknutú osobu v situácii, keď inštitúcia Únie spôsobila vznik dôvodných očakávaní.
         Okrem toho sa nik nemôže dovolávať porušenia tejto zásady, pokiaľ mu administratíva neposkytla konkrétne záruky (rozsudok
         z 24. novembra 2005, Nemecko/Komisia, C‑506/03, bod 58). Rovnako, pokiaľ je pozorný a obozretný hospodársky subjekt schopný
         predvídať prijatie opatrenia Spoločenstva spôsobilého ovplyvniť jeho záujmy, nemôže sa v prípade prijatia tohto opatrenia
         dovolávať tejto zásady [rozsudok z 11. marca 1987, Van den Bergh en Jurgens a Van Dijk Food Products (Lopik)/EHS, 265/85,
         Zb. s. 1155, bod 44].

      57      V prejednávanom prípade stačí konštatovať, že navrhovateľka na podporu svojho odvolania neuviedla nijakú skutočnosť, na základe
         ktorej by bolo možné dospieť k záveru, že Všeobecný súd jej poskytol konkrétne záruky, pokiaľ ide o nezávadnosť jej žaloby.

      58      Z toho vyplýva, že šiesty odvolací dôvod nie je dôvodný.

      59      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie musí byť v celom rozsahu zamietnuté ako nedôvodné.

       O trovách
      60      Podľa článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 uvedeného
         rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle
         navrhnuté.

      61      Keďže ÚHVT navrhol zaviazať odvolateľku na náhradu trov konania a odvolateľka nemala vo svojich dôvodoch úspech, je opodstatnené
         zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Bell & Ross je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 25. októbra 2007.#Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 1 proti Porto Antico di Genova SpA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Commissione tributaria regionale di Genova - Taliansko.#Štrukturálne fondy - Nariadenie (EHS) č. 4253/88 - Článok 21 ods. 3 druhý pododsek - Zákaz zrážok - Výpočet zdaniteľného príjmu - Zohľadnenie poskytnutých subvencií Spoločenstva.#Vec C-427/05.

text:
      Vec C‑427/05
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      proti
      Porto Antico di Genova SpA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Commissione tributaria regionale di Genova)
      „Štrukturálne fondy – Nariadenie (EHS) č. 4253/88 – Článok 21 ods. 3 druhý pododsek – Zákaz zrážok – Výpočet zdaniteľného príjmu – Zohľadnenie poskytnutých subvencií Spoločenstva“
      Abstrakt rozsudku
      Hospodárska a sociálna súdržnosť – Štrukturálna pomoc – Financovanie Spoločenstvom – Poskytnutie finančnej pomoci
      (Nariadenie Rady č. 4253/88, zmenené a doplnené nariadením č. 2082/93, článok 21 ods. 3 druhý pododsek)
      Článok 21 ods. 3 druhý pododsek nariadenia Rady č. 4253/88, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88, pokiaľ ide o koordináciu
         činností rozličných štrukturálnych fondov navzájom na jednej strane a ich činností s operáciami Európskej investičnej banky
         a ďalšími existujúcimi finančnými nástrojmi na druhej strane, zmeneného a doplneného nariadením Rady č. 2082/93, sa má vykladať
         v tom zmysle, že nie je v rozpore s ním taká vnútroštátna daňová právna úprava, ktorá zohľadňuje subvencie poskytnuté zo štrukturálnych
         fondov Spoločenstva na účely výpočtu zdaniteľného príjmu. Zrážky alebo zadržania, ktorých účinkom je zníženie sumy subvencií
         Spoločenstva vyplatenej príjemcovi, ktoré nemajú priamu a vnútornú súvislosť s týmito subvenciami, totiž nebránia účinnému
         uplatňovaniu mechanizmu zriadeného nariadením č. 4253/88.

      Okrem toho rozdiely existujúce medzi príjemcami štrukturálnych fondov z dôvodu zdaňovania sumy pomoci Spoločenstva v rôznych
         sadzbách v členských štátoch nemožno považovať za také, že by bola nimi porušená zásada rovnosti zaobchádzania. Nato, aby
         to tak bolo, je totiž potrebné, aby situácia príjemcov pomoci Spoločenstva bola porovnateľná. Nie je to však tak, pretože
         títo príjemcovia dostávajú takúto pomoc v socio-ekonomickom kontexte, ktorý je vlastný každému členskému štátu, a keďže nedošlo
         k harmonizácii na úrovni Spoločenstva v oblasti stanovenia zdaniteľného príjmu, stále pretrvávajú v tejto oblasti objektívne
         rozdiely medzi právnymi úpravami členských štátov, čo nevyhnutne spôsobuje takéto rozdiely medzi uvedenými príjemcami.

      (pozri body 18 – 21 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 25. októbra 2007 (*)

      „Štrukturálne fondy – Nariadenie (EHS) č. 4253/88 – Článok 21 ods. 3 druhý pododsek – Zákaz zrážok – Výpočet zdaniteľného príjmu – Zohľadnenie poskytnutých subvencií Spoločenstva“
      Vo veci C‑427/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Commissione tributaria
         regionale di Genova (Taliansko) z 31. januára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 1. decembra 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1
      proti
      Porto Antico di Genova SpA,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia G. Arestis (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, E. Juhász a J. Malenovský,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. februára 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Porto Antico di Genova SpA, v zastúpení: I. Vigliotti, avvocato,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Massella Ducci Teri, avvocato dello
         Stato,

      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.‑C. Gracia, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan a N. O’Hanlon, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Aston, SC,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a P. van Ginneken, splnomocnení zástupcovia,
      –        švédska vláda, v zastúpení: A. Kruse, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. White, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci J. Stratford, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a L. Flynn, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Colabianchi,
         avvocato,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. mája 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu článku 21 ods. 3 druhého pododseku nariadenia Rady (EHS)
         č. 4253/88 z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS) č. 2052/88, pokiaľ ide o koordináciu činností rozličných
         štrukturálnych fondov navzájom na jednej strane a ich činností s operáciami Európskej investičnej banky a ďalšími existujúcimi
         finančnými nástrojmi na druhej strane [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 374, s. 1), zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2082/93 z 20. júla 1993 (Ú. v. ES L 193, s. 20,
         ďalej len „nariadenie č. 4253/88“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci konania medzi Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 1 (daňový úrad Janov 1, ďalej len
         „Agenzia“) a spoločnosťou Porto Antico di Genova SpA (ďalej len „Porto Antico“) po tom, ako bola zamietnutá žiadosť Porto
         Antico podaná s cieľom vrátenia súm, ktoré Porto Antico zaplatil za rok 2000 na daň z príjmu právnických osôb a regionálnu
         daň z podnikania.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Znenie článku 21 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 4253/88 s názvom „Platby“ je nasledujúce:

      „Platby konečným príjemcom sa uskutočnia bez akejkoľvek zrážky alebo zadržania platby, ktoré by mohli znížiť sumu finančnej
         pomoci, na ktorú majú nárok.“ [neoficiálny preklad]

       Vnútroštátna právna úprava
      4        Článok 55 ods. 3 dekrétu prezidenta Talianskej republiky č. 917 z 22. decembra 1986 (riadny dodatok GURI č. 302 z 31. decembra
         1986, ďalej len „prezidentský dekrét č. 917/86“) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, stanovoval:

      „Nasledujúce položky sa považujú za mimoriadny príjem:
      a)      …
      b)      príjem, v hotovosti alebo ako naturálie, získaný ako príspevok alebo dar s výnimkou platieb, na ktoré sa odkazuje v bodoch
         e) a f) článku 53 ods. 1, a platieb za nákup odpisovateľného majetku bez ohľadu na spôsob financovania. Tieto položky príjmu
         sa považujú za zisk buď v daňovom roku, v ktorom boli nadobudnuté, alebo v rovnomernom pomere v daňovom roku, v ktorom boli
         nadobudnuté, a nasledujúcich daňových rokoch, najneskôr však do nasledujúcich štyroch daňových rokov. …“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      5        Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pokiaľ ide o daň z príjmu právnických osôb a regionálnu daň z podnikania, Porto
         Antico zahrnul v súlade s článkom 55 ods. 3 písm. b) prezidentského dekrétu č. 917/86 do svojho daňového priznania za rok
         2000 granty získané zo štrukturálnych fondov Spoločenstva a regiónu Liguria v rámci programovacieho obdobia 1994 – 1999.

      6        Porto Antico, keďže sa domnieval, že sa dopustil omylu, keď zohľadnil uvedené granty pri výpočte svojho zdaniteľného príjmu
         za rok 2000, 22. apríla 2002 podal námietku Agenzia, v ktorej žiadal vrátenie súm, ktoré táto spoločnosť podľa svojho názoru
         zaplatila neprávom. V tejto námietke uviedol, že článok 55 ods. 3 písm. b) prezidentského dekrétu č. 917/86 bol v rozpore
         s ustanoveniami článku 21 ods. 3 druhým pododsekom nariadenia č. 4253/88.

      7        Z dôvodu, že Agenzia nereagovala, čo sa rovnalo implicitnému rozhodnutiu zamietajúcemu námietku Porto Antico, podal Porto
         Antico žalobu na Commissione tributaria provinciale di Genova, ktorý rozsudkom z 10. apríla 2003 žalobe vyhovel a nariadil
         vrátenie súm, ktoré táto spoločnosť zaplatila neprávom.

      8        Agenzia 10. marca 2004 podala odvolanie proti uvedenému rozsudku na Commissione tributaria regionale di Genova. Tento súd,
         zaoberajúc sa zlučiteľnosťou článku 55 ods. 3 písm. b) prezidentského dekrétu č. 917/86 s nariadením č. 4253/88, považoval
         za potrebné prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je článok 55 [prezidentského dekrétu č. 917/86] (v znení platnom v roku 2000), podľa ktorého sa na účely určenia zdaniteľného
         príjmu zohľadňujú príspevky Spoločenstva, zlučiteľný s ustanovením článku 21 ods. 3 [druhého pododseku] nariadenia [č. 4253/88]…?

      2.      V prípade určenia nezlučiteľnosti, vzťahuje sa táto nezlučiteľnosť len na priznané prostriedky poskytované a vyplácané orgánmi
         Spoločenstva alebo tiež na prostriedky uvedené v JPD (Jednotný programový dokument) vyplácané vnútroštátnymi orgánmi?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      9        Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 21 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 4253/88
         vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s ním taká vnútroštátna daňová právna úprava, akou je článok 55 ods. 3 písm. b) prezidentského
         dekrétu č. 917/86, ktorá zohľadňuje subvencie poskytnuté zo štrukturálnych fondov Spoločenstva na účely určenia zdaniteľného
         príjmu.

      10      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, členské
         štáty ju musia vykonávať v súlade s právom Spoločenstva (rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493, bod
         16 a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 19). Vnútroštátna právna úprava najmä nesmie brániť fungovaniu
         mechanizmu zriadenému nariadením č. 4253/88 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. marca 1981, Irish Creamery Milk Suppliers
         Association a i., 36/80 a 71/80, Zb. s. 735, bod 15).

      11      V tejto súvislosti článok 21 ods. 3 druhý pododsek uvedeného nariadenia stanovuje, že „platby konečným príjemcom sa uskutočnia
         bez akejkoľvek zrážky alebo zadržania platby, ktoré by mohli znížiť sumu finančnej pomoci, na ktorú majú nárok.“ [neoficiálny preklad]

      12      Zo znenia tohto ustanovenia jasne vyplýva, že uvedené ustanovenie neumožňuje žiadnu zrážku zo subvencií priznaných príjemcom
         zo štrukturálnych fondov. Je potrebné skonštatovať, že to isté znenie nevylučuje, aby príjem, ktorého súčasťou sú tieto subvencie
         na základe prezidentského dekrétu č. 917/86, bol predmetom zdanenia.

      13      Je potrebné uviesť, že Súdny dvor sa už vyslovil k dosahu článku 21 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 4253/88, v kontexte
         súm vyplatených vo forme pomoci z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), sekcie „usmernenia“.
         Rozhodol totiž, že zákaz zrážok stanovený v uvedenom ustanovení sa nemôže vykladať čisto formálne v tom zmysle, že sa uplatňuje
         len na skutočne vykonané zrážky pri platbách a preto zákaz akejkoľvek zrážky sa musí nevyhnutne rozšíriť na všetky poplatky,
         ktoré majú priamu a vnútornú súvislosť s poukázanými sumami (pozri rozsudok z 5. októbra 2006, Komisia/Portugalsko, C‑84/04,
         Zb. s. I‑9843, bod 35).

      14      Z toho vyplýva, že na účely určenia, či je v rozpore s článkom 21 ods. 3 druhým pododsekom nariadenia č. 4253/88 taká právna
         úprava, o akú ide vo veci samej, je potrebné preskúmať, či daňová zrážka stanovená prezidentským dekrétom č. 917/86 má priamu
         a vnútornú súvislosť s vyplatením subvencií poskytnutých štrukturálnymi fondmi Spoločenstva.

      15      V predmetnom prípade, ako uviedol generálny advokát v bode 28 svojich návrhov, suma subvencií Spoločenstva vyplatená Porto
         Antico sa stala súčasťou aktív tejto spoločnosti a prípadne spolu s inými príjmami sa zohľadňuje pri výpočte základu dane
         z príjmu, čo znamená, že táto suma podlieha všeobecnému daňovému režimu zriadenému uvedeným prezidentským dekrétom, rovnako
         ako všetky ostatné príjmy Porto Antico.

      16      Je potrebné skonštatovať, že zdanenie stanovené prezidentským dekrétom č. 917/86 je nezávislé od existencie sumy subvencií
         Spoločenstva vyplatených Porto Antico. Uvedené zdanenie nezodpovedá zrážke špecificky spojenej s finančným príspevkom, ktorý
         dostala táto spoločnosť, ale uplatňuje sa nerozdielne na všetky príjmy tejto spoločnosti.

      17      V dôsledku toho nemožno tvrdiť, že by daňová zrážka vo veci samej, ako ju upravuje uvedený prezidentský dekrét, predstavovala
         zrážku alebo zadržanie v zmysle článku 21 ods. 3 druhého pododseku nariadenia č. 4253/88, znižujúcu sumy vyplatené zo štrukturálnych
         fondov Spoločenstva, ktorá by mala priamu a vnútornú súvislosť s uvedenými sumami, aj keď je možné, ako uvádza Porto Antico,
         určiť presne sumu vnútroštátnej dane zaťažujúcu tieto sumy.

      18      Z toho vyplýva, že zrážky alebo zadržania, ktorých účinkom je zníženie sumy subvencií Spoločenstva vyplatenej príjemcovi,
         ktoré nemajú priamu a vnútornú súvislosť s týmito subvenciami, ako sú tie, ktoré vyplývajú z daňovej zrážky stanovenej prezidentským
         dekrétom č. 917/86, nebránia účinnému uplatňovaniu mechanizmu zriadeného nariadením č. 4253/88, a preto realizácia takýchto
         zrážok alebo zadržaní nie je v rozpore s týmto mechanizmom.

      19      Okrem toho je potrebné dodať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Porto Antico, pokiaľ ide o rozdiely existujúce medzi príjemcami
         štrukturálnych fondov z dôvodu zdaňovania sumy pomoci Spoločenstva v rôznych sadzbách v členských štátoch, nemožno usúdiť,
         že by bola týmito rozdielmi porušená zásada rovnosti zaobchádzania, ktorá vyžaduje, aby sa s porovnateľnými situáciami nezaobchádzalo
         rozdielne, pokiaľ to nie je objektívne odôvodnené (pozri najmä rozsudky z 12. júla 2001, Jippes a i., C‑189/01, Zb. s. I‑5689,
         bod 129 a z 12. septembra 2006, Laserdisken, C‑479/04, Zb. s. I‑8089, bod 68).

      20      Nato, aby to tak bolo, je totiž potrebné, aby situácia príjemcov pomoci Spoločenstva bola porovnateľná. Nie je to však tak,
         pretože títo príjemcovia dostávajú takúto pomoc v socio-ekonomickom kontexte, ktorý je vlastný každému členskému štátu, a keďže
         nedošlo k harmonizácii na úrovni Spoločenstva v oblasti stanovenia zdaniteľného príjmu, stále pretrvávajú v tejto oblasti
         objektívne rozdiely medzi právnymi úpravami členských štátov, čo nevyhnutne spôsobuje takéto rozdiely medzi uvedenými príjemcami.

      21      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 21 ods. 3 druhý pododsek nariadenia č. 4253/88
         sa má vykladať v tom zmysle, že nie je v rozpore s ním taká vnútroštátna daňová právna úprava, akou je článok 55 ods. 3 písm. b)
         prezidentského dekrétu č. 917/86, ktorá zohľadňuje subvencie poskytnuté zo štrukturálnych fondov Spoločenstva na účely výpočtu
         zdaniteľného príjmu.

       O druhej otázke
      22      Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku položenú vnútroštátnym súdom.

       O trovách
      23      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Článok 21 ods. 3 druhý pododsek nariadenia Rady (EHS) č. 4253/88 z 19. decembra 1988, ktorým sa vykonáva nariadenie (EHS)
            č. 2052/88, pokiaľ ide o koordináciu činností rozličných štrukturálnych fondov navzájom na jednej strane a ich činností s operáciami
            Európskej investičnej banky a ďalšími existujúcimi finančnými nástrojmi na druhej strane [neoficiálny preklad], zmeneného a doplneného nariadením Rady (EHS) č. 2082/93 z 20. júla 1993, sa má vykladať v tom zmysle, že nie je v rozpore
            s ním taká vnútroštátna daňová právna úprava, akou je článok 55 ods. 3 písm. b) dekrétu č. 917 prezidenta Republiky z 22. decembra
            1986, ktorá zohľadňuje subvencie poskytnuté zo štrukturálnych fondov Spoločenstva na účely výpočtu zdaniteľného príjmu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 21. decembra 2016.#Masco Denmark ApS a Damixa ApS proti Skatteministeriet.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vestre Landsret.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sloboda usadiť sa – Vnútroštátna právna úprava v oblasti podkapitalizovaných dcérskych spoločností – Zahrnutie príjmov z úrokov z úveru zaplatených zahraničnou dcérskou spoločnosťou, ktorej bola poskytnutá pôžička, do zdaniteľného príjmu spoločnosti, ktorá pôžičku poskytla – Oslobodenie od dane pre príjmy z úrokov zaplatených dcérskou spoločnosťou rezidentom, ktorej bola poskytnutá pôžička – Vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi – Nevyhnutnosť zabrániť daňovým únikom.#Vec C-593/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 21. decembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sloboda usadiť sa — Vnútroštátna právna úprava v oblasti podkapitalizovaných dcérskych spoločností — Zahrnutie príjmov z úrokov z úveru zaplatených zahraničnou dcérskou spoločnosťou, ktorej bola poskytnutá pôžička, do zdaniteľného príjmu spoločnosti, ktorá pôžičku poskytla — Oslobodenie od dane pre príjmy z úrokov zaplatených dcérskou spoločnosťou rezidentom, ktorej bola poskytnutá pôžička — Vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi — Nevyhnutnosť zabrániť daňovým únikom“
      Vo veci C‑593/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vestre Landsret (Odvolací súd pre Západný región, Dánsko) zo 16. decembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 19. decembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Masco Denmark ApS,

         Damixa ApS

      proti

         Skatteministeriet,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, sudcovia E. Juhász, C. Vajda (spravodajca), K. Jürimäe a C. Lycourgos,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. marca 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Masco Denmark ApS a Damixa ApS, v zastúpení: J. Krogsøe, advokat,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: C. Thorning, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci S. Horsbøl Jensen, advokat,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Clausen a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 12. mája 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49 a 54 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťami Masco Denmark ApS a Damixa ApS na jednej strane a Skatteministeriet (Ministerstvo financií, Dánsko) na druhej strane, ktorého predmetom je rozhodnutie vnútroštátneho daňového orgánu o zahrnutí úrokov z pôžičky zaplatených dlhujúcou dcérskou spoločnosťou so sídlom v Nemecku do zdaniteľného príjmu materskej spoločnosti so sídlom v Dánsku, ktorá poskytla pôžičku, ak tieto úroky nemožno odpočítať zo zdaniteľného základu tejto dcérskej spoločnosti podľa nemeckej právnej úpravy v oblasti podkapitalizácie.

         Právny rámec

         Dánske právo

               3

               Dánske spoločnosti majú v zásade povinnosť zaplatiť daň z príjmov plynúcich z úrokov v súlade s § 4 písm. e) Lov om Indkomst‑ og Formueskat til Staten (zákon o dani z príjmov vyberanej štátom).

               4

               Podľa § 6 písm. e) uvedeného zákona majú dánske spoločnosti vo všeobecnosti nárok na odpočítanie nákladov na úroky.

               5

               Nárok spoločností na odpočítanie nákladov na úroky je však obmedzený v prípade podkapitalizácie v súlade s § 11 Lov om indkomstbeskatning af aktieselskaber m.v. (zákon o dani z príjmov právnických osôb, ďalej len „SEL“). Odsek 1 tohto § 11, v znení uplatniteľnom na zdaňovacie obdobia dotknuté vo veci samej, stanovuje:
               „Ak spoločnosť alebo združenie

                        (1)

                        spadá pod ustanovenia § 1 ods. 1 bodov 1 až 2 a, 2 d až 2 g a 3 a až 5b [teda je dánskym daňovým rezidentom];

                        (2)

                        má dlh voči právnickej osobe uvedenej v ustanoveniach § 2 ods. 1 [lov om påligningen af indkomstskat til staten ou ligningsloven (zákon o vyrubení štátnej dane z príjmov][to znamená dlh voči spoločníkom alebo spoločnostiam tej istej skupiny, ďalej len ‚kontrolovaný dlh‘];

                        (3)

                        a ak pôžičky a dlhy uvedenej spoločnosti alebo skupina (dlh) na konci zdaňovacieho obdobia prevyšujú vlastné imanie spoločnosti štvornásobne,

                  úroky a kurzové straty týkajúce sa časti presahujúcej kontrolovaný dlh nemožno odpočítať… Úvery od tretích osôb, za ktoré ovládajúci spoločníci alebo spoločnosti tej istej skupiny poskytli priamo alebo nepriamo záruky, sa považujú za kontrolovaný dlh. Právo na odpočet je priznané vtedy, ak spoločnosť alebo skupina preukáže, že podobné podmienky financovania možno získať medzi nezávislými stranami. Odpočet je vylúčený len vtedy, ak kontrolovaný dlh presiahne 10 miliónov [dánskych korún (DKK) (približne 1344528 eur)]. Okrem toho sa vylúčenie odpočtu vzťahuje len na tú časť kontrolovaného dlhu, ktorá by sa mohla zmeniť na vlastné imanie, tak, aby pomer dlhu k vlastnému imaniu na konci zdaňovacieho obdobia predstavoval 4:1.“

               6

               Pravidlá týkajúce sa podkapitalizácie boli zavedené zákonom č. 432 z 26. júna 1998 a uplatňovali sa len vtedy, ak veriteľ nebol daňovým rezidentom v Dánsku. Zákonom č. 221 z 31. marca 2004 (ďalej len „zákon, ktorým sa mení SEL“) však boli novelizované ustanovenia § 11 SEL, v dôsledku čoho sa odvtedy táto právna úprava uplatňuje aj v situáciách, keď tak dlžník, ako aj veriteľ sú daňovými rezidentmi v Dánsku.

               7

               Pri tejto príležitosti bol zavedený § 11 ods. 6 SEL. Toto ustanovenie má nasledujúce znenie:
               „Príjmy z úrokov a kurzové výnosy sa nezahŕňajú do výpočtu zdaniteľného príjmu zdaniteľných osôb [spoločností a stálych prevádzkarní zahraničných spoločností], ak dlžník nemá nárok na odpočet príslušných súm podľa odseku 1…“

               8

               Z prípravných prác k zákonu, ktorým sa mení SEL, vyplýva, že „v dôsledku toho, že na dánske spoločnosti sa odteraz budú uplatňovať obmedzenia nároku na odpočet, navrhuje sa na oplátku, aby spoločnosti, ktoré podliehajú zdaneniu v Dánsku, mali nárok na daňové oslobodenie v súvislosti s príjmami z úrokov získanými od dlžníkov, ktorí podľa nových pravidiel nemôžu tieto úroky odpočítať, rovnako ako Dánsko nezdaňuje spoločnosti sídliace v iných členských štátoch, pokiaľ ide o takéto získané príjmy z úrokov“.

         Nemecké právo

               9

               Nemecká právna úprava v oblasti podkapitalizácie uplatniteľná v zdaňovacom období rokov 2005 a 2006 sa nachádzala v § 8a Körperschaftsteuergesetz (zákon o dani z príjmov právnických osôb). Podľa tohto ustanovenia spoločnosť je považovaná za podkapitalizovanú, pokiaľ suma požičaného kapitálu prevyšuje vlastné imanie o viac ako 1,5‑krát. V takomto prípade spoločnosť nemôže odpočítať náklady na úroky z úverov, okrem prípadu, ak spoločnosť preukáže, že úverové zmluvy mohli byť uzatvorené s tretím osobami za rovnakých podmienok.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               10

               Damixa je dánska spoločnosť špecializujúca sa na výrobu a predaj vodovodných batérií. V zdaňovacom období v rokov 2005 a 2006 bola Damixa dcérskou spoločnosťou spoločnosti Masco Denmark, pričom na nemeckom trhu Damixa pôsobila prostredníctvom svojej nemeckej dcérskej spoločnosti Damixa Armaturen, ktorej bola 100 % vlastníkom.

               11

               Po viacerých výrazne stratových rokoch sa Damixa Armaturen v rokoch 2005 a 2006 nachádzala v značných finančných ťažkostiach. Jej kumulované straty predstavovali k 31. decembru 2005 sumu 28 miliónov eur, čo malo za následok záporné vlastné imanie vo výške 22,8 milióna eur. K 31. decembru 2006 predstavovali kumulované straty tejto dcérskej spoločnosti sumu 30,9 milióna eur, zatiaľ čo záporné vlastné imanie dosahovalo hodnotu 25,8 milióna eur.

               12

               Straty spoločnosti Damixa Armaturen boli financované prevažne úvermi od spoločnosti Damixa. Dlh spoločnosti Damixa Armaturen voči spoločnosti Damixa dosahoval na konci zdaňovacích období rokov 2005 a 2006 výšku 24,8 milióna eur, resp. 27,7 milióna eur.

               13

               Damixa poskytla úvery pri základnej úrokovej sadzbe zvýšenej o 0,5 percentuálneho bodu. Úroky teda dosahovali v jednotlivých dotknutých zdaňovacích obdobiach sumy 3935980 DKK (približne 529203 eur) a 5648765 DKK (približne 759492 eur).

               14

               Damixa Armaturen nevykonala odpočítanie nákladov na tieto úroky vo svojich daňových výsledkoch v Nemecku z dôvodu, že predstavujú neodpočítateľný rozdelený zisk podľa nemeckej právnej úpravy obmedzujúcej nárok na odpočet v prípade podkapitalizácie.

               15

               Damixa vo svojom daňovom priznaní neuviedla v zdaniteľných výsledkoch tieto produkty, teda príjmy z úrokov, keďže zastávala názor, že dánske predpisy o zdaňovaní príjmov z úrokov sú v rozpore s právom Únie.

               16

               Rozhodnutím z 1. apríla 2008 dánsky daňový orgán konštatoval, že úroky získané z úverov, ktoré Damixa poskytla spoločnosti Damixa Armaturen v rokoch 2005 a 2006, musia byť zahrnuté do zdaniteľného príjmu spoločnosti Damixa.

               17

               Toto rozhodnutie bolo napadnuté odvolaním podaným na Landsskatteretten (Národná daňová komisia, Dánsko), ktorá toto odvolanie zamietla rozhodnutím zo 16. decembra 2011.

               18

               Dňa 15. marca 2012 Masco Denmark a Damixa podali proti tomuto zamietavému rozhodnutiu žalobu na Retten i Odense (súd v Odense, Dánsko) a následne odvolanie proti rozsudku o zmietnutí, ktorý vydal tento súd, na Vestre Landsret (Odvolací súd pre západný región, Dánsko).

               19

               Masco Denmark a Damixa pred vnútroštátnym súdom uviedli, že predmetné dánske predpisy sú v rozpore s článkom 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ, keďže nerešpektujú slobodu usadiť sa, a že toto nerešpektovanie nie je odôvodnené. V tejto súvislosti uviedli, že oslobodenie upravené v § 11 ods. 6 SEL sa uplatňuje iba v prípade, ak má dcérska spoločnosť, ktorá získala úver, svoje sídlo v Dánsku.

               20

               Tento názor spochybňuje ministerstvo financií, ktoré sa domnieva, že predmetná právna úprava je v súlade s ustanoveniami práva Únie. Podľa jeho názoru Damixa Armaturen nemohla odpočítať zo svojho daňového výsledku úroky, ktoré zaplatila, na základe nemeckých daňových predpisov. Rovnako sa domnieva, že daňové znevýhodnenie dotknuté vo veci samej vyplýva zo súbežného výkonu daňových právomocí Dánskym kráľovstvom a Spolkovou republikou Nemecko.

               21

               Za týchto okolností Vestre Landsret (Odvolací súd pre západný región) rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
               „Bráni článok 43 ES v spojení s článkom 48 ES (zmenený, teraz články 49 a 54 ZFEÚ) tomu, aby členský štát nepriznal spoločnosti, ktorá je rezidentom, oslobodenie príjmu z úrokov od dane, ak si prepojená spoločnosť v rámci tej istej skupiny so sídlom v inom členskom štáte v zmysle predpisov (o aké ide v prejednávanej veci) o obmedzení odpočtu úrokov v prípadoch podkapitalizácie, nemôže dané náklady na úroky v príslušnom členskom štáte odpočítať z dane, ak tento členský štát prizná spoločnosti, ktorá je rezidentom, oslobodenie príjmu z úrokov od dane v prípadoch, keď si prepojená spoločnosť so sídlom v tom istom členskom štáte nemôže takéto náklady na úroky odpočítať v zmysle vnútroštátnych predpisov (o aké ide v prejednávanej veci) o obmedzení odpočtu úrokov v prípadoch podkapitalizácie?“

         O prejudiciálnej otázke

               22

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, akou je dotknutá úprava vo veci samej, ktorá priznáva spoločnosti rezidentovi daňové oslobodenie pre príjmy z úrokov zaplatených dcérskou spoločnosťou v rozsahu, v akom táto dcérska spoločnosť nemohla vykonať odpočet zodpovedajúcich nákladov na úroky v dôsledku predpisov obmedzujúcich právo na odpočet úrokov zaplatených v prípade podkapitalizácie, ktorá však vylučuje takéto daňové oslobodenie v prípade, ak dcérska spoločnosť má sídlo v inom členskom štáte.

               23

               Je potrebné pripomenúť, že sloboda usadiť sa, ktorú článok 49 ZFEÚ priznáva štátnym príslušníkom Únie, zahŕňa v súlade s článkom 54 ZFEÚ aj právo spoločností, ktoré sú založené podľa právnej úpravy členského štátu a majú sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v rámci Únie, vykonávať svoju činnosť v inom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. februára 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 30 a citovanú judikatúru).

               24

               Hoci ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa slobody usadiť sa majú za cieľ zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom členskom štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov, rovnako bránia tomu, aby členský štát pôvodu bránil usadeniu spoločnosti založenej v súlade s jeho právnou úpravou v inom členskom štáte, najmä prostredníctvom dcérskej spoločnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, bod 21 a citovanú judikatúru).

               25

               Sloboda usadiť sa je porušená, ak podľa daňového režimu členského štátu spoločnosť rezident, ktorá má dcérsku spoločnosť v inom členskom štáte, podlieha rozdielnemu nevýhodnejšiemu daňovému zaobchádzaniu v porovnaní so spoločnosťou rezidentom, ktorá má dcérsku spoločnosť v prvom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, bod 22 a citovanú judikatúru).

               26

               V prejednávanej veci je potrebné konštatovať, že daňové oslobodenie, akým je dotknuté oslobodenie vo veci samej, priznané vnútroštátnou právnou úpravou spoločnosti rezidentovi pre príjmy z úrokov zaplatených dcérskou spoločnosťou rezidentom v rozsahu, v akom táto dcérska spoločnosť nemohla vykonať odpočet zodpovedajúcich nákladov na úroky v dôsledku vnútroštátnych predpisov obmedzujúcich právo na odpočet úrokov zaplatených v prípade podkapitalizácie, predstavuje daňovú výhodu.

               27

               Vylúčenie takejto výhody pre tuzemskú materskú spoločnosť, pokiaľ ide o úroky, ktoré tejto spoločnosti zaplatila dcérska spoločnosť so sídlom v inom členskom štáte, v rozsahu, v akom tieto úroky nemožno odpočítať od zdaniteľného príjmu tejto dcérskej spoločnosti podľa právnej úpravy tohto členského štátu v oblasti podkapitalizácie, môže urobiť výkon slobody usadiť sa pre materskú spoločnosť menej atraktívnym tým, že ju odradí od zakladania dcérskych spoločností v iných členských štátoch.

               28

               Takéto rozdielne zaobchádzanie, ktoré v prejednávanej veci vyplýva iba z dánskych právnych predpisov, je prípustné iba vtedy, ak sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo ak je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu (rozsudok zo 6. októbra 2015, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, bod 30 a citovaná judikatúra).

               29

               Po prvé je potrebné určiť, či dotknuté situácie sú objektívne porovnateľné. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že porovnateľnosť cezhraničnej situácie s vnútroštátnou situáciou sa musí skúmať s prihliadnutím na cieľ, ktorý sledujú dotknuté vnútroštátne ustanovenia (rozsudok zo 6. októbra 2015, Finanzamt Linz, C‑66/14, EU:C:2015:661, bod 31 a citovaná judikatúra).

               30

               Z prípravných prác k zákonu, ktorým sa mení SEL, spomenutých v bode 8 tohto rozsudku, vyplýva, že predmetné daňové oslobodenie bolo zavedené s cieľom zabrániť tomu, aby materským spoločnostiam sídliacim v Dánsku boli zdaňované príjmy z úrokov zaplatených dcérskymi spoločnosťami z titulu úverov, ak dcérske spoločnosti nemôžu čiastočne alebo vôbec vykonať odpočet zodpovedajúcich nákladov na tieto úroky v dôsledku pravidiel obmedzujúcich nárok na odpočet úrokov zaplatených v prípade podkapitalizácie.

               31

               V dôsledku toho treba konštatovať, že situácia na jednej strane materskej spoločnosti rezidenta, ktorá poskytla úver dcérskej spoločnosti rezidentovi podliehajúcej právnym predpisom v oblasti podkapitalizácie a na druhej strane materskej spoločnosti rezidenta, ktorá poskytla úver zahraničnej dcérskej spoločnosti, ktorá podlieha právnym predpisom v členskom štáte, v ktorom podlieha zdaneniu, sú s ohľadom na uvedený cieľ porovnateľné. V obidvoch týchto situáciách totiž príjmy z úrokov zaplatených materskej spoločnosti môžu byť predmetom hospodárskeho dvojitého zdanenia alebo reťazového zdanenia, čomu má predmetná právna úprava zabrániť.

               32

               Po druhé je potrebné preskúmať, či takéto rozdielne zaobchádzanie je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

               33

               Aby bolo toto rozdielne zaobchádzanie odôvodnené, musí byť vhodné na dosiahnutie sledovaného cieľa a nesmie prekračovať rámec nevyhnutný na jeho dosiahnutie (rozsudok z 25. februára 2010, X Holding, C‑337/08, EU:C:2010:89, bod 26 a citovaná judikatúra).

               34

               Dánske kráľovstvo sa domnieva, že predmetné rozdielne zaobchádzanie je odôvodnené tak nevyhnutnosťou zabezpečiť vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, ako aj nevyhnutnosťou zabrániť daňovým únikom.

               35

               Pokiaľ ide o nevyhnutnosť zabezpečiť vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, táto požiadavka môže odôvodniť rozdielne zaobchádzanie v prípade, ak je cieľom skúmaného režimu predchádzanie konaniu, ktoré by mohlo ohroziť právo členského štátu vykonávať svoju daňovú právomoc vo vzťahu k činnostiam uskutočňovaným na jeho území (rozsudok z 21. februára 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 41 a citovaná judikatúra).

               36

               Zachovanie rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi si pritom vyžaduje, aby sa na hospodársku činnosť spoločností usadených v jednom z týchto štátov uplatňovali len daňové normy tohto štátu, a to tak v súvislosti s príjmami, ako aj v súvislosti so stratami (rozsudok z 21. februára 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 42 a citovaná judikatúra).

               37

               Ak by sa totiž spoločnostiam dala možnosť zvoliť si, či ich straty budú zohľadnené v členskom štáte ich usadenia alebo v inom členskom štáte, citeľne by sa tým ohrozilo vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, keďže by v týchto dvoch štátoch boli upravené daňové základy až do výšky presunutých strát (rozsudok z 21. februára 2013, A, C‑123/11, EU:C:2013:84, bod 43).

               38

               V prejednávanej veci treba konštatovať, že právna úprava členského štátu, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá obmedzuje predmetné daňové oslobodenie iba na úroky zaplatené dcérskou spoločnosťou rezidentom, je spôsobilá zabezpečiť vyvážené rozdelenie daňovej právomoci medzi dotknutými členskými štátmi. Priznaním spoločnosti rezidentovi, ktorá poskytla úver dcérskej spoločnosti sídliacej v inom členskom štáte, daňového oslobodenia všetkých príjmov z úrokov zaplatených jej dcérskou spoločnosťou, ktorá ich nemohla odpočítať v dôsledku právnych predpisov tohto iného členského štátu v oblasti podkapitalizácie, sa členský štát, v ktorom sídli materská spoločnosť, totiž vzdá – na základe voľby vykonanej týmito spoločnosťami, ktoré sú vzájomne prepojené – svojej právomoci zdaňovať príjmy z úrokov získaných touto materskou spoločnosťou podľa pravidiel v oblasti podkapitalizácie, ktoré prijal členský štát sídla dcérskych spoločností, čomu má predmetná vnútroštátna právna úprava práve za cieľ zabrániť.

               39

               Právna úprava, akou je dotknutá úprava vo veci samej, však ide nad rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné.

               40

               Je pravda, že sloboda usadiť sa nemôže byť chápaná v tom zmysle, že členský štát je povinný prispôsobiť svoje daňové pravidlá predpisom druhého členského štátu, aby za každých okolností zaručil také zdanenie, pri ktorom sa vyrovnajú všetky rozdiely vyplývajúce z vnútroštátnych daňových úprav, keďže rozhodnutia, ktoré spoločnosť prijme v súvislosti s vytvorením svojich obchodných štruktúr v zahraničí, pre ňu môžu byť v jednotlivých prípadoch viac alebo menej nevýhodné (rozsudok z 23. októbra 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee‑Seniorenheimstatt, C‑157/07, EU:C:2008:588, bod 50 a citovaná judikatúra).

               41

               V kontexte prejednávanej veci nemôže byť účinkom článku 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ uloženie povinnosti členskému štátu, v ktorom má sídlo materská spoločnosť, ktorá poskytla úver dcérskej spoločnosti sídliacej v inom členskom štáte, aby išiel nad rámec daňového oslobodenia v prospech tejto materskej spoločnosti v prípade nákladov na úroky, ktoré nemohli byť odpočítané dcérskou spoločnosťou, ak sa uplatnili právne predpisy prvého členského štátu v oblasti podkapitalizácie. Tieto články teda nemôže mať za následok uloženie povinnosti členskému štátu, v ktorom má sídlo uvedená materská spoločnosť, vykonať daňové oslobodenie v prospech tejto spoločnosti do výšky určenej daňovým systémom iného členského štátu, keďže v opačnom prípade by bola daňová autonómia prvého členského štátu obmedzená výkonom daňovej právomoci druhého členského štátu (pozri analogicky rozsudok z 30. júna 2011, Meilicke a i., C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 33, ako aj citovanú judikatúru).

               42

               Treba však zdôrazniť, že ak členský štát uplatňuje systém zamedzenia alebo obmedzenia reťazového alebo dvojitého hospodárskeho zdanenia v prípade dividend, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti rezidenti, musí zabezpečiť rovnosť zaobchádzania s dividendami, ktoré rezidentom vyplácajú spoločnosti nerezidenti (rozsudok z 30. júna 2011, Meilicke a i., C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 29 a citovaná judikatúra).

               43

               V kontexte sporu vo veci samej, ktorý sa týka materskej spoločnosti členského štátu, ktorej dcérska spoločnosť má sídlo v inom členskom štáte, ktorý uplatňuje prísnejšie pravidlá v oblasti podkapitalizácie, priznanie daňového oslobodenia zo strany členským štátom, v ktorom sa nachádza sídlo materskej spoločnosti, pre príjmy z úrokov zaplatených touto dcérskou spoločnosťou do výšky sumy, ktorú táto spoločnosť nemohla odpočítať podľa právnych predpisov tohto iného členského štátu v oblasti podkapitalizácie, nespochybňuje vyvážené rozdelenie daňovej právomoci a predstavuje opatrenie menej obmedzujúce slobodu usadiť sa ako opatrenie stanovené dotknutou právnou úpravou vo veci samej (pozri analogicky rozsudky z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 52, ako aj z 30. júna 2011, Meilicke a i., C‑262/09, EU:C:2011:438, bod 32).

               44

               Pokiaľ ide o cieľ zabrániť daňovým únikom, treba zdôrazniť, že na to, aby mohol argument založený na tomto odôvodnení uspieť, osobitným účelom takéhoto opatrenia musí byť zamedzenie konania, ktoré spočíva vo vytvorení čisto umelých konštrukcií zbavených hospodárskej reality s cieľom vyhnúť sa zvyčajne splatnej dani zo zisku dosiahnutého na základe činností vykonaných na vnútroštátnom území (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 2015, Timac Agro Deutschland, C‑388/14, EU:C:2015:829, bod 42 a citovanú judikatúru).

               45

               V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že predmetná právna úprava nesleduje osobitný účel spočívajúci v odstránení daňovej výhody vyplývajúcej z čisto umelých konštrukcií, ktorých cieľom bolo obísť dánsku právnu úpravu, ale táto právna úprava vylučuje všeobecne z pôsobnosti každú tuzemskú spoločnosť, ktorá z akéhokoľvek dôvodu poskytla úver podkapitalizovanej dcérskej spoločnosti sídliacej v inom členskom štáte (pozri analogicky rozsudok z 12. decembra 2002, Lankhorst‑Hohorst, C‑324/00, EU:C:2002:749, bod 37 a citovanú judikatúru).

               46

               Okrem toho zo spisu, ktorý má k dispozícii Súdny dvor, podľa všetkého vyplýva, že úvery poskytnuté spoločnosťou Damixa mali primárne za cieľ financovať straty spoločnosti Damixa Armaturen, ktorá sa nachádzala v dotknutom období v značných finančných problémoch, a teda nemali a priori povahu čisto umelých konštrukcií vytvorených z výlučne daňových dôvodov.

               47

               Za týchto okolnosti je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá priznáva spoločnosti rezidentovi daňové oslobodenie pre príjmy z úrokov zaplatených dcérskou spoločnosťou rezidentom v rozsahu, v akom táto dcérska spoločnosť nemohla vykonať odpočet zodpovedajúcich nákladov na úroky v dôsledku pravidiel obmedzujúcich právo na odpočet úrokov zaplatených v prípade podkapitalizácie, ktorá však vylučuje daňové oslobodenie vyplývajúce z uplatnenia vlastnej právnej úpravy v oblasti podkapitalizácie v prípade, ak dcérska spoločnosť má sídlo v inom členskom štáte.

         O trovách

               48

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 49 ZFEÚ v spojení s článkom 54 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, akou je dotknutá úprava vo veci samej, ktorá priznáva spoločnosti rezidentovi daňové oslobodenie pre príjmy z úrokov zaplatených dcérskou spoločnosťou rezidentom v rozsahu, v akom táto dcérska spoločnosť nemohla vykonať odpočet zodpovedajúcich nákladov na úroky v dôsledku pravidiel obmedzujúcich právo na odpočet úrokov zaplatených v prípade podkapitalizácie, ktorá však vylučuje daňové oslobodenie vyplývajúce z uplatnenia vlastnej právnej úpravy v oblasti podkapitalizácie v prípade, ak dcérska spoločnosť má sídlo v inom členskom štáte.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	* Jazyk konania: dánčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 12. júla 2001. # Banatrading GmbH proti Rade Európskej únie. # Žaloba o náhradu škody. # Vec T-3/99.