Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 7. júla 1988. # Christopher Stanton a SA belge d'assurances "L'Étoile 1905" proti Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko. # Vec 143/87.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. apríla 2009. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ proti Rade Európskej únie a Komisia Európskych spoločenstiev. # Konanie - Návrh na obnovu konania - Návrh týkajúci sa uznesenia prijatého podľa článku 119 rokovacieho poriadku - Podmienky - Odvolanie - Nová skutočnosť - Neprípustnosť. # Vec C-255/06 P-REV.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 2. apríla 2009 – Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret/Rada a Komisia
      (vec C‑255/06 P‑REV)
      „Konanie – Návrh na obnovu konania – Návrh týkajúci sa uznesenia prijatého podľa článku 119 rokovacieho poriadku – Podmienky – Odvolanie – Nová skutočnosť – Neprípustnosť“
      1.                     Konanie – Obnova konania vzťahujúca sa na rozsudok – Návrh týkajúci sa uznesenia zamietajúceho odvolanie ako zjavne neprípustné
            a nedôvodné – Prípustnosť (Štatút Súdneho dvora, článok 44; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 119) (pozri bod 15)
      2.                     Konanie – Obnova konania vzťahujúca sa na rozsudok – Podmienky prípustnosti návrhu – Nová skutočnosť – Pojem (Štatút Súdneho
            dvora, článok 44; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 119) (pozri body 16, 19, 20)
      3.                     Konanie – Obnova konania vzťahujúca sa na rozsudok – Podmienky prípustnosti návrhu (Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok
            98 a článok 99 ods. 1) (pozri body 22 – 24, 26)
      Predmet

               Návrh na obnovu konania vo veci, v ktorej bolo vyhlásené uznesenie Súdneho dvora (druhá komora) z 5. júla 2007, vec C‑255/06 P
                  – Zamietnutie odvolania podaného proti rozsudku Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. marca 2006 ako čiastočne zjavne neprípustného
                  a čiastočne zjavne nedôvodného

            Výrok

                  1.

                  	Návrh na obnovu konania, ktorý podala spoločnosť Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ, sa zamieta.

                  2.

                  	Spoločnosť Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 26. mája 2016.#ZS „Ezernieki“ proti Lauku atbalsta dienests.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Poľnohospodárstvo – Európsky poľnohospodársky usmerňovací a záručný fond – Nariadenia (ES) č. 1257/1999 a 817/2004 – Podpora rozvoja vidieka – Náhrada neoprávnených platieb – Zväčšenie nahlásenej plochy počas päťročného obdobia plnenia záväzku presahujúce stanovený limit – Nahradenie pôvodného záväzku novým záväzkom – Nedodržanie povinnosti príjemcom spočívajúcej v predložení ročnej žiadosti o vyplatenie pomoci – Vnútroštátna právna úprava vyžadujúca vrátenie akejkoľvek pomoci vyplatenej na viacročné obdobie – Zásada proporcionality – Články 17 a 52 Charty základných práv Európskej únie.#Vec C-273/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
      z 26. mája 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Poľnohospodárstvo — Európsky poľnohospodársky usmerňovací a záručný fond — Nariadenia (ES) č. 1257/1999 a 817/2004 — Podpora rozvoja vidieka — Náhrada neoprávnených platieb — Zväčšenie nahlásenej plochy počas päťročného obdobia plnenia záväzku presahujúce stanovený limit — Nahradenie pôvodného záväzku novým záväzkom — Nedodržanie povinnosti príjemcom spočívajúcej v predložení ročnej žiadosti o vyplatenie pomoci — Vnútroštátna právna úprava vyžadujúca vrátenie akejkoľvek pomoci vyplatenej na viacročné obdobie — Zásada proporcionality — Články 17 a 52 Charty základných práv Európskej únie“
      Vo veci C‑273/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Augstākās tiesas Administratīvo lietu departaments (Najvyšší súd, správne kolégium, Lotyšsko) z 3. júna 2015 a doručený Súdnemu dvoru 8. júna 2015, ktorý súvisí s konaním:

         ZS „Ezernieki“

      proti

         Lauku atbalsta dienests,

      SÚDNY DVOR (ôsma komora),
      v zložení: predseda ôsmej komory D. Šváby, sudcovia J. Malenovský a M. Vilaras (spravodajca),
      generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               ZS „Ezernieki“, v zastúpení: A. Martuzāns,

               —

               lotyšská vláda, v zastúpení: I. Kalniņš a G. Bambāne, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Sauka a J. Aquilina, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia (Ú. v. ES L 160, 1999, s. 80; Mim. vyd. 03/025, s. 391), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1783/2003 z 29. septembra 2003 (Ú. v. EÚ L 270, 2003, s. 70; Mim. vyd. 03/040, s. 338) (ďalej len „nariadenie č. 1257/1999“), nariadenia Komisie (ES) č. 817/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 (Ú. v. EÚ L 153, 2004, s. 30; Mim. vyd. 03/046, s. 87), a nariadenia Komisie (ES) č. 796/2004 z 21. apríla 2004, ktoré ustanovuje podrobné pravidlá na uplatňovanie krížového plnenia, modulácie a integrovaného správneho a kontrolného systému uvedeného v nariadení Rady (ES) č. 1782/2003 z 29. septembra 2003, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá pre režimy priamej podpory v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky a ktorým sa zavádzajú niektoré režimy podpory pre poľnohospodárov (Ú. v. EÚ L 141, 2004, s. 18; Mim. vyd. 03/044, s. 243), ako aj článkov 17 a 52 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi poľnohospodárskym podnikom ZS „Ezernieki“ (ďalej len „Ezernieki“) a Lauku atbalsta dienests (Úrad na podporu vidieka, Lotyšsko) vo veci vrátenia celej agro‑environmentálnej pomoci, ktorú tomuto podniku poskytli lotyšské orgány počas päťročného obdobia plnenia záväzku, pretože neboli dodržané všetky podmienky poskytnutia uvedenej pomoci.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Nariadenie č. 1257/1999

               3

               Nariadenie č. 1257/1999 v súlade so svojím článkom 1 stanovuje rámec podpory Spoločenstva pre udržateľný rozvoj vidieka. V rámci kapitoly VI hlavy II tohto nariadenia, nazvanej „Agro‑environmentálne opatrenia a životné podmienky zvierat“, článok 22 stanovuje:
               „Podpora pre poľnohospodárske metódy navrhnuté na ochranu životného prostredia, zachovanie krajiny (agro‑environmentálne opatrenia) alebo zlepšenie životných podmienok zvierat má prispievať k dosiahnutiu cieľov spoločenstva týkajúcich sa poľnohospodárstva, životného prostredia a životných podmienok hospodárskych zvierat.
               …“

               4

               Článok 23 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje:
               „1.   Finančná podpora sa poskytne poľnohospodárom, ktorí prijmú agro‑environmentálne záväzky alebo záväzky spojené so životnými podmienkami zvierat na obdobie aspoň piatich rokov. Kde je to potrebné, určí sa dlhšie obdobie pre konkrétne druhy záväzkov vzhľadom na ich dopad na životné prostredie alebo životné podmienky zvierat.
               2.   Agro‑environmentálne záväzky a záväzky spojené so životnými podmienkami zvierat si vyžadujú viac ako používanie zvyčajnej správnej poľnohospodárskej praxe vrátane správnej praxe v oblasti chovu hospodárskych zvierat.
               Zabezpečujú služby, ktoré nie sú obsiahnuté v ostatných podporných opatreniach, ako je podpora trhu alebo kompenzačné príspevky.“

               5

               Článok 24 tohto nariadenia znie takto:
               „1.   „Podpora súvisiaca s agro‑environmentálnym záväzkom alebo so záväzkom spojeným so životnými podmienkami zvierat sa poskytuje každoročne a vypočíta sa na základe:

                        a)

                        ušlého príjmu;

                        b)

                        dodatočných nákladov vyplývajúcich z daného záväzku a

                        c)

                        potreby poskytnúť stimul.

                  Pri výpočte výšky ročnej podpory sa nesmú brať do úvahy náklady týkajúce sa investícií. Pri výpočte výšky každoročnej podpory sa môžu brať do úvahy náklady na akékoľvek nevýnosné investície potrebné na splnenie záväzku.
               2.   Maximálne sumy za rok oprávnené na podporu spoločenstva sú ustanovené v prílohe. V prípade, že sa táto podpora vypočítava na základe plochy, musia tieto sumy vychádzať z tej plochy podniku, ktorej sa týkajú agro‑environmentálne záväzky.“

               6

               Článok 37 ods. 4 nariadenia č. 1257/1999 stanovuje:
               „Členské štáty môžu ustanoviť ďalšie alebo viac obmedzujúcich podmienok na poskytovanie podpory spoločenstva na rozvoj vidieka za predpokladu, že takéto podmienky sú v súlade s cieľmi a požiadavkami ustanovenými v tomto nariadení.“

               7

               Podľa článku 93 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 1698/2005 z 20. septembra 2005 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 277, 2005, s. 1), sa nariadenie č. 1257/1999 zrušuje s účinnosťou od 1. januára 2007, ale sa naďalej uplatňuje na činnosti schválené Európskou komisiou podľa uvedeného nariadenia pred týmto dátumom.

         Nariadenie č. 817/2004

               8

               V oddiele 11 kapitoly I nariadenia č. 817/2004, nazvanej „Opatrenia na rozvoj vidieka“, článok 37 tohto nariadenia uvádza:
               „1.   Ak užívateľ zväčší plochu podniku počas obdobia, kedy platí záväzok ako podmienka pre poskytnutie pomoci, tak členské štáty môžu ustanoviť, aby sa záväzok rozšíril aj na ďalšiu plochu počas zostávajúcej doby platnosti záväzku v súlade s odsekom 2, alebo aby sa pôvodný záväzok nahradil novým v súlade s odsekom 3.
               Takáto náhrada sa môže stanoviť aj v prípadoch, ak sa zväčšila plocha v podniku, na ktorú sa vzťahuje záväzok.
               2.   Rozšírenie uvedené odseku 1 sa môže povoliť iba za nasledovných podmienok:

                        a)

                        pre dotknuté opatrenie predstavuje nesporný prínos;

                        b)

                        je opodstatnené z hľadiska charakteru záväzku, dĺžky zostávajúceho obdobia a veľkosti ďalšej plochy;

                        c)

                        neznižuje účinnosť kontrol na zabezpečenie súladu s podmienkami na poskytnutie pomoci.

                  Veľkosť ďalšej plochy uvedenej v písmene b) musí byť podstatne menšia ako pôvodná plocha, a nie väčšia ako dva hektáre.
               3.   Nový záväzok uvedený v odseku 1 sa vzťahuje na celú dotknutú plochu, a to za podmienok aspoň takých prísnych, ako sú podmienky pôvodného záväzku.“

               9

               Článok 66 v oddiele 6 kapitoly II nariadenia č. 817/2004, nazvanom „Žiadosti, kontroly a penále“, stanovuje:
               „1.   V žiadostiach o podporu pre rozvoj vidieka na plochy alebo na zvieratá, ktoré sa podávajú oddelene od žiadostí o podporu podľa článku 6 nariadenia [Komisie] (ES) č. 2419/2001 [z 11. decembra 2001 stanovujúceho podrobné pravidlá uplatňovania integrovaného správneho a kontrolného systému pre určité programy pomoci spoločenstva, zriadeného nariadením Rady (EHS) č. 3508/92 (Ú. v. ES L 327, 2001, s. 11; Mim. vyd. 03/034, s. 308),] musia byť uvedené všetky plochy a zvieratá v podniku, ktoré sú dôležité pre kontrolu žiadostí na základe daného opatrenia vrátane tých, na ktoré sa nežiada žiadna podpora.
               2.   Ak sa opatrenie na podporu rozvoja vidieka týka plôch, parcely musia byť uvedené samostatne. Počas obdobia, na ktoré sa vzťahuje daný záväzok, sa parcely, ktoré dostávajú podporu, nesmú vymeniť s výnimkou prípadov osobitne ustanovených v programovacom dokumente.
               3.   Ak je žiadosť o platbu zahrnutá do žiadosti o platbu na plochu v kontexte integrovaného administratívneho a kontrolného systému, členský štát zabezpečí, aby boli parcely, na ktoré sa vzťahujú žiadosti o podporu na rozvoj vidieka, deklarované samostatne.
               4.   Zvieratá a pozemky musia byť identifikované v súlade s článkami 18 a 20 nariadenia [(ES)] č. 1782/2003.
               5.   Ak sa jedná o podporu na viacero rokov, platby nasledujúce po platbe v roku, v ktorom bola podaná žiadosť, sa vykonajú ako odpoveď na ročnú žiadosť o platbu s výnimkou prípadov, ak členský štát zaviedol postup efektívneho ročného overovania uvedeného v článku [67] ods. 1.“

               10

               Článok 67 nariadenia č. 817/2004 stanovuje:
               „1.   Prvotné žiadosti o zapojenie sa do schémy a následné žiadosti o platbu sa skontrolujú spôsobom, ktorý zabezpečí efektívne overenie súladu s podmienkami poskytnutia podpory.
               Členské štáty stanovia vhodné metódy a prostriedky na overenie každého podporného opatrenia, ako aj osôb, ktoré budú predmetom kontrol.
               Ak je to vhodné, členské štáty využijú integrovaný administratívny a kontrolný systém zavedený nariadením (ES) č. 1782/2003.
               2.   Overovanie pozostáva z administratívnych kontrol a z kontrol na mieste.“

               11

               Článok 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 stanovuje:
               “v prípade nenáležitej platby sa na užívateľa v rámci opatrenia na rozvoj vidieka vzťahuje povinnosť vrátiť dotknutú čiastku v súlade s článkom 49 nariadenia (ES) č. 2419/2001.“

               12

               Podľa článku 64 nariadenia Komisie (ES) č. 1974/2006 z 15. decembra 2006 o podpore rozvoja vidieka prostredníctvom Európskeho poľnohospodárskeho fondu pre rozvoj vidieka (EPFRV) (Ú. v. EÚ L 368, 2006, s. 15), sa nariadenie č. 817/2004 zrušuje s účinnosťou od 1. januára 2007, ale sa naďalej uplatňuje na opatrenia schválené nariadením č. 1257/1999 pred týmto dátumom.

         Nariadenie č. 796/2004

               13

               Nariadenie č. 796/2004 zrušilo nariadenie č. 2419/2001. Podľa nariadenia č. 796/2004 sa toto nariadenie uplatňuje na žiadosti o podporu týkajúce sa hospodárskych rokov alebo prémiových období začínajúcich sa 1. januára 2005 a odkazy na nariadenie č. 2419/2001 sa považujú za odkazy na nariadenie č. 796/2004.

               14

               Keďže podľa korelačnej tabuľky, ktorá sa nachádza v prílohe III nariadenia č. 796/2004, článok 49 nariadenia č. 2419/2001 zodpovedá článku 73 nariadenia č. 796/2004, odkaz na článok 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 sa teraz vzťahuje na článok 73 nariadenia č. 796/2004.

               15

               Článok 73 nariadenia č. 796/2004 znie takto:
               „1.   Ak dôjde k vyplateniu nenáležitej platby, poľnohospodár splatí predmetnú čiastku plus úroky vypočítané podľa odseku 3.
               …
               3.   Úroky sa vypočítajú za obdobie, ktoré uplynie medzi oznámením poľnohospodárovi, že má čiastku vrátiť a splatením, alebo odpočtom.
               Úroková miera sa vypočíta podľa ustanovení vnútroštátneho práva, ale nesmie byť nižšia, než úroková miera uplatniteľná na vrátenie čiastok podľa vnútroštátnych ustanovení.
               4.   Povinnosť vrátiť platbu, ktorá je uvedená v odseku 1, sa neuplatní, ak sa platba vykonala dôsledku chyby príslušného orgánu alebo iného orgánu a ak poľnohospodár nemohol chybu odôvodnene odhaliť.
               Avšak tam, kde sa chyba týka faktických prvkov príslušných pre výpočet tejto platby, prvý pododsek sa uplatňuje len ak rozhodnutie o vrátení nebolo oznámené do 12 mesiacov od platby.
               5.   Povinnosť vrátiť uvedená v ods. 1 sa neuplatní, ak obdobie, ktoré uplynulo medzi dátumom platby podpory a dátumom prvého oznámenia príslušného orgánu príjemcovi o neoprávnenosti platby, je viac ako desať rokov.
               Ak je však obdobie uvedené v prvom pododseku limitované na štyri roky, ak príjemca konal v dobrej viere [Obdobie uvedené v prvom pododseku je však limitované na štyri roky, ak príjemca konal v dobrej viere – neoficiálny preklad].
               …“

         Lotyšské právo

               16

               Článok 53 Ministru kabineta noteikumi Nr. 221 „Kārtība, kādā tiek piešķirts valsts un Eiropas Savienibas atbalsts lauksaimniecibai un lauku attīstibai“ (nariadenie č. 221 Rady ministrov o pravidlách poskytovania pomoci štátu a Európskej únie poľnohospodárskym podnikom a na rozvoj poľnohospodárstva) z 21. marca 2006, v účinnosti do 28. apríla 2007 (ďalej len „nariadenie č. 221“), stanovuje, že ak poľnohospodár žiada o platby stanovené v uvedenom nariadení na agro‑environmentálnu pomoc, záväzky vznikajú dňom podania jeho žiadosti na Úrade na podporu vidieka. Článok 24 nariadenia č. 221 stanovuje, že poľnohospodár podá na Úrade na podporu vidieka žiadosť o platby pre agro‑environmentálnu pomoc spolu s mapou ornej pôdy vydanou Úradom na podporu vidieka, v ktorej sa vyznačí plocha ornej pôdy využívanej do 9. júna daného roka.

               17

               Článok 55 nariadenia č. 221 stanovuje, že ak v rámci žiadosti o agro‑environmentálnu pomoc dôjde k rozšíreniu záväzkov, vytvoria sa nové záväzky na päť rokov. Ak sa počas celého obdobia plnenia záväzku záväzky rozšíria do 20 %, ale nepresahujú dva hektáre pôvodného záväzku, už existujúce záväzky sa rozšíria.

               18

               Článok 58 nariadenia č. 221 stanovuje, že pri podaní žiadosti o vyplatenie agro‑environmentálnej pomoci sa poľnohospodár zaviaže, že počas celého päťročného obdobia plnenia záväzku každý rok predloží Úradu na podporu vidieka žiadosť o vyplatenie pomoci týkajúcu sa nahlásených opatrení, a tiež že nezmenší nahlásenú plochu a nezmení jej umiestnenie.

               19

               Dňa 31. marca 2010 nadobudlo účinnosť Ministru kabineta noteikumi Nr. 295 z 23. marca 2010„Noteikumi par valsts un Eiropas Savienības lauku attīstības atbalsta piešķiršanu, administrēšanu un uzraudzību vides un lauku ainavas uzlabošanai“ (nariadenie č. 295 Rady ministrov o pravidlách poskytovania, riadenia a kontroly pomoci štátu a Európskej únie na rozvoj vidieka určenej na zlepšenie stavu životného prostredia a vidieka), účinné do 20. apríla 2015 (ďalej len „nariadenie č. 295“). Toto nariadenie, ako aj nariadenie č. 221 sa vzťahujú na „agro‑environmentálne“ opatrenie vykonané v súlade s nariadením č. 1257/1999. Podľa článku 74 nariadenia č. 295 „záväzky týkajúce sa plochy alebo zvierat v rámci činnosti uvedenej v článku 3 trvajú až do skončenia obdobia plnenia záväzku v súlade s nariadením Rady ministrov č. 1002 z 30. novembra 2004 o pravidlách týkajúcich sa programového dokumentu ,plán rozvoja vidieka v Lotyšsku zameraný na vykonávanie programu rozvoja vidieka v rokoch 2004 až 2006‘“.

               20

               Článok 76 nariadenia č. 295 stanovuje, že pri podaní žiadosti o agro‑environmentálnu pomoc žiadateľ predloží Úradu na podporu vidieka každý rok počas celého päťročného obdobia plnenia záväzku žiadosť. Nemôže meniť umiestnenie plochy, na ktorú sa vzťahuje záväzok, ani zmenšiť túto plochu či znížiť počet zvierat.

               21

               Článok 84 nariadenia č. 295 stanovuje, že v prípade zániku záväzkov z dôvodu nepredloženia ročnej žiadosti o poskytnutie pomoci, zmeny umiestnenia plochy, na ktorú sa vzťahuje záväzok, zmenšenia plochy, na ktorú sa vzťahuje záväzok, alebo neohlásenia plochy, na ktorú sa vzťahuje záväzok na účely poskytnutia pomoci, príjemca pomoci vráti pomoc poskytnutú za predmetnú plochu. Ak sa plocha, na ktorú sa vzťahuje záväzok, zmenší podľa podporných opatrení stanovených v uvedenom nariadení, príspevok sa upraví podľa zmenšenej plochy, na ktorú sa vzťahuje záväzok, podľa priemeru platieb pomoci za príslušný rok, pričom sa výška poskytnutej pomoci v rámci podpornej aktivity vydelí plochou, na ktorú sa vzťahuje záväzok.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               22

               V roku 2005 Ezernieki nahlásil 10,20 hektára ornej pôdy s cieľom získať pomoc na rozvoj biologického poľnohospodárstva v rámci agro‑environmentálneho opatrenia stanoveného nariadením č. 1257/1999. V roku 2006 tento podnik na účely získania tej istej pomoci nahlásil plochu zväčšenú o 2,30 hektára, čiže 12,50 hektára. V dôsledku tohto zväčšenia začalo plynúť nové päťročné obdobie plnenia záväzku. V roku 2010 Ezernieki predložil žiadosť o platby na plochu. Nepredložil však žiadosť o poskytnutie agro‑environmentálnej pomoci, pretože sa domnieval, že päťročné obdobie plnenia záväzku sa skončilo.

               23

               Úrad na podporu vidieka 9. augusta 2011 prijal rozhodnutie, ktorým uložil podniku Ezernieki povinnosť vrátiť celú sumu agro‑environmentálnej pomoci, ktorá mu bola vyplatená vo výške 3390,04 lotyšských latsov (LVL) (približne 4800 eur). Toto rozhodnutie sa zakladalo na skutočnosti, že nahlásením zväčšenia plochy na účely získania agro‑environmentálnej pomoci v roku 2006 sa pôvodný záväzok mal chápať tak, že bol nahradený novým záväzkom na obdobie od roku 2006 do roku 2010. Keďže v roku 2010 tento podnik nepožiadal o vyplatenie uvedenej pomoci, ukončil obdobie plnenia záväzku, takže mal skôr vyplatenú pomoc vrátiť.

               24

               Ezernieki podal na Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd, Lotyšsko) žalobu o zrušenie uvedeného rozhodnutia, ktorý jej vyhovel.

               25

               Po tom, čo Úrad na podporu vidieka podal odvolanie, Administratīvā apgabaltiesa (Krajský správny súd, Lotyšsko) zamietol žalobu žalobcu vo veci samej. Tento súd totiž po prvé usúdil, že zväčšenie nahlásenej plochy o 2,30 hektára v roku 2006 na účely získania pomoci, predstavovalo pre Ezernieki vznik nových záväzkov v súvislosti s celou plochou na päťročné obdobie v súlade s článkom 55 nariadenia č. 221. Po druhé rozhodol, že nepredloženie ročnej žiadosti o poskytnutie pomoci v roku 2010 malo za následok zánik záväzkov, čo vedie k vzniku povinnosti vrátiť pomoc poskytnutú pre predmetnú plochu.

               26

               Ezernieki podal proti rozsudku Administratīvā apgabaltiesa (Krajský správny súd) kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd.

               27

               Vnútroštátny súd má pochybnosti, čo sa týka súladu povinnosti spočívajúcej vo vrátení poskytnutej pomoci s právom Únie v zmysle, ako ju vo veci samej ukladá vnútroštátna právna úprava. Tento súd sa v podstate domnieva, že povinnosť príjemcu pomoci vrátiť celú sumu vyplatenej pomoci by mohla byť neprimeraná, pretože príjemca splnil stanovené záväzky v súvislosti s väčšou časťou plochy a len nedopatrením zabudol nahlásiť zmenu plochy. Zdôrazňuje, že vec, o ktorej rozhoduje, vykazuje určité špecifiká, a to skutočnosť, že plocha bola zväčšená už v druhom roku plnenia pôvodných záväzkov, zväčšenie presahuje povolený limit 2 hektáre len o 0,3 hektára a záväzky sa počas päťročného obdobia plnili, pokiaľ ide o pôvodne nahlásenú plochu 10,20 hektára.

               28

               Augstākās Tiesas Senāts (Najvyšší súd, správne kolégium, Lotyšsko) sa domnieva, že vyriešenie sporu vo veci samej závisí od výkladu nariadení č. 1257/1999, 817/2004 a 796/2004, a preto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je uplatnenie právnych účinkov stanovených v článku 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 v súvislosti s agro‑environmentálnou pomocou poskytnutou na časť pôvodne nahlásenej plochy, v prípade ktorej boli počas piatich rokov splnené podmienky na jej poskytnutie, v súlade s cieľom nariadení č. 1257/1999 a 817/2004 a so zásadou proporcionality?

                        2.

                        Má sa článok 17 Charty v spojení s jej článkom 52 vykladať v tom zmysle, že uplatnenie právnych účinkov stanovených v článku 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 v súvislosti s agro‑environmentálnou pomocou poskytnutou na časť plochy, v prípade ktorej boli počas piatich rokov splnené podmienky na jej poskytnutie, je zlučiteľné s týmito ustanoveniami?

                        3.

                        Má sa článok 52 Charty vykladať v tom zmysle, že dovoľuje neuplatniť právne účinky, ktoré sú v zmysle nariadenia a predpisov prijatých členským štátom v súlade s týmto nariadením, záväzné, ak v konkrétnom prípade existujú určité osobitné okolnosti, v kontexte ktorých sa má príslušné obmedzenie považovať za neprimerané?

                        4.

                        Možno vzhľadom na cieľ nariadení č. 1257/1999 a 817/2004 a obmedzenia, ktoré tieto nariadenia ukladajú v súvislosti s voľnou úvahou členských štátov uložené týmto nariadením pre členské štáty, pripustiť, aby súd, ktorý rozhoduje o veci samej, neuplatnil v celom rozsahu článok 84 nariadenia č. 295 upravujúci vrátenie pomoci v prípade, ak by jeho uplatnenie za konkrétnych okolností mohlo odporovať zásade proporcionality, ako sa vykladá v právnom poriadku členského štátu?“

         O prejudiciálnych otázkach

               29

               Vnútroštátny súd sa svojimi štyrmi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýta, či vzhľadom na cieľ nariadení č. 1257/1999 a 817/2004, zásadu proporcionality a články 17 a 52 Charty, sa má článok 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej príjemca pomoci, ktorá mu bola poskytnutá ako protiplnenie za jeho agro‑environmentálne záväzky týkajúce sa viacerých rokov, musí vrátiť v celom rozsahu už vyplatenú pomoc z dôvodu, že nepredložil ročnú žiadosť o vyplatenie tejto pomoci za posledný rok päťročného obdobia plnenia svojich záväzkov jednak preto, lebo toto päťročné obdobie nahradilo predchádzajúce obdobie z dôvodu zväčšenia plochy, ktorú využíva, a jednak preto, lebo tento príjemca si ešte nesplnil svoje povinnosti v súvislosti s využívaním plochy, ktorá bola nahlásená pred týmto zväčšením.

               30

               Na úvod treba pripomenúť, že články 22 až 24 nariadenia č. 1257/1999 definujú všeobecné podmienky poskytovania podpory pre metódy poľnohospodárskej výroby vypracované najmä na účely ochrany životného prostredia. Z týchto ustanovení vyplýva, že agro‑environmentálna pomoc sa vyznačuje prijatím päťročného záväzku dotknutými poľnohospodármi spočívajúceho v uplatňovaní poľnohospodárstva rešpektujúceho životné prostredie. Ako protiplnenie za agro‑environmentálne záväzky vzťahujúce sa na obdobie piatich rokov štáty každoročne poskytujú pomoc v závislosti od ušlého príjmu alebo dodatočných z toho vyplývajúcich nákladov (rozsudky zo 4. júna 2009, JK Otsa Talu, C‑241/07, EU:C:2009:337, bod 36; z 24. mája 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, bod 30, a zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, bod 30).

               31

               Článok 66 ods. 5 nariadenia č. 817/2004 navyše stanovuje, že ak ide o podporu na viacero rokov, platby nasledujúce po platbe v roku, v ktorom bola podaná žiadosť, sa vykonajú ako odpoveď na ročnú žiadosť o platbu s výnimkou prípadov, ak členský štát zaviedol postup efektívneho ročného overovania uvedeného v článku 67 ods. 1 tohto nariadenia. Z článku 66 ods. 5 vyplýva, že okrem prípadov, keď taký vnútroštátny postup existuje, sa poľnohospodárom nič nevyplatí, kým nepodajú ročnú žiadosť o platbu. Podanie tejto ročnej žiadosti teda predstavuje podmienku oprávnenosti na poskytnutie agro‑environmentálnej pomoci v súlade s uvedenými článkami 22 až 24 (rozsudok zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, bod 32).

               32

               Význam podania ročnej žiadosti o platbu agro‑environmentálnej pomoci zdôrazňuje aj článok 67 ods. 1 nariadenia č. 817/2004, ktorý v prípade systému kontroly viacročnej podpory agro‑environmentálnych metód výroby stanovuje, že prvotné žiadosti o zapojenie sa do schémy a následné žiadosti o platbu sa skontrolujú spôsobom, ktorý zabezpečí efektívne overenie súladu s podmienkami poskytovania podpory. Podanie takejto ročnej žiadosti teda umožňuje overiť plnenie prijatých agro‑environmentálnych záväzkov. Na základe tejto ročnej žiadosti môže platobný orgán každý rok účinne overiť, či sa tieto viacročné záväzky nepretržite plnia, a prípadne pristúpiť k vyplateniu pomoci (rozsudok zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, bod 33).

               33

               Okrem toho článok 37 ods. 1 a 2 nariadenia č. 817/2004 stanovuje, že ak príjemca agro‑environmentálnej pomoci zväčší plochu svojho podniku o viac ako dva hektáre pôvodnej plochy počas obdobia, keď platí záväzok ako podmienka pre poskytnutie pomoci, pôvodný záväzok tohto príjemcu sa nahradí novým päťročným záväzkom. Článok 37 ods. 3 uvedeného nariadenia stanovuje, že tento nový záväzok sa vzťahuje na celú dotknutú plochu, a to za podmienok aspoň takých prísnych, ako sú podmienky pôvodného záväzku.

               34

               Z toho vyplýva, že dotknutá vnútroštátna právna úprava vo veci samej v rozsahu, v akom jednak požaduje, aby na základe jednej z podmienok priznania agro‑environmentálnej pomoci žiadateľ o túto pomoc počas celého päťročného obdobia plnenia záväzku podliehal povinnosti podať ročnú žiadosť o platbu, a jednak stanovuje, že nové päťročné obdobie plnenia záväzku začína v prípade podstatného zväčšenia plochy podniku o viac ako dva hektáre, než je pôvodná plocha, je zlučiteľná s uvedenými ustanoveniami práva Únie.

               35

               Vo veci samej je nesporné, že príjemca pomoci nepodal žiadosť o pomoc za posledný rok päťročného obdobia, ktoré začalo plynúť po zväčšení plochy o viac ako dva hektáre, než je pôvodná plocha. Tento príjemca pritom spĺňal podmienky na poskytnutie pomoci, pokiaľ ide o pôvodne nahlásenú plochu 10,20 hektáru.

               36

               Treba však pripomenúť, že pokiaľ ide o agro‑environmentálnu pomoc vyznačujúcu sa viacročným záväzkom, podmienky poskytovania podpory sa musia dodržiavať počas celého obdobia záväzkov, za ktoré bola táto pomoc poskytnutá (rozsudky z 24. mája 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, bod 34, a zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, bod 35).

               37

               Ak sa teda jedna z podmienok poskytnutia agro‑environmentálnej pomoci, ako je podanie ročnej žiadosti o vyplatenie pomoci požadované dotknutou vnútroštátnou úpravou vo veci samej, nedodrží čo i len raz počas celého trvania agro‑environmentálneho projektu, ktorý sa príjemca tejto pomoci zaviazal plniť, túto pomoc nemožno poskytnúť (rozsudok zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, bod 35).

               38

               Ako pritom vyplýva z článku 37 ods. 3 nariadenia č. 817/2004, po tom, čo dôjde k podstatnému zväčšeniu dotknutej plochy podniku a začne plynúť nové päťročné obdobie plnenia záväzku, príjemca pomoci musí počas celého tohto obdobia rešpektovať všetky povinnosti, ktoré z toho vyplývajú, a to pre celú plochu, ktorá bola počas piatich rokov zväčšená.

               39

               Okrem toho treba zdôrazniť, že za splnenie podmienok poskytnutia agro‑environmentálnej pomoci zodpovedá len žiadateľ o pomoc. Na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobca vo veci samej, povinnosť príslušných orgánov informovať v súvislosti s jeho povinnosťou podať žiadosť o pomoc za posledný rok plnenia záväzkov nevyplýva z nariadení č. 1257/1999 a 817/2004.

               40

               Za týchto okolností skutočnosť, že príjemca pomoci poskytnutej ako protiplnenie za plnenie jeho záväzkov len čiastočne spĺňa podmienky poskytnutia predmetnej pomoci, nemôže odôvodňovať ďalšie poskytnutie tejto pomoci.

               41

               Ako vyplýva z článku 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004, ktorý odkazuje na článok 49 nariadenia č. 2419/2001, ktorý bol nahradený článkom 73 nariadenia č. 796/2004, v prípade vylúčenia z nároku na agro‑environmentálnu pomoc z dôvodu nedodržania podmienok poskytnutia tejto pomoci, príjemca uvedenej pomoci má povinnosť vrátiť všetky už poskytnuté sumy v súvislosti s pomocou, ktorej poskytnutie bolo vylúčené (rozsudky z 24. mája 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, bod 36, a zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, bod 37).

               42

               Cieľ nariadení. č. 1257/1999 a 817/2004, zásada proporcionality, ako aj články 17 a 52 Charty svojou povahou nemôžu spochybniť tento výklad článku 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004.

               43

               V prvom rade, ako totiž vyplýva z bodov 30 až 33 tohto rozsudku, cieľom nariadení č. 1257/1999 a 817/2004 je ochrana životného prostredia. Všeobecná štruktúra systému, ktorý tieto nariadenia zaviedli, spočíva v účinnom overovaní dodržiavania záväzkov na účely poskytnutia agro‑environmentálnej pomoci a neustálom uplatňovaní agro‑environmentálnych opatrení na celej nahlásenej ploche a to počas celého päťročného obdobia plnenia záväzku.

               44

               Povinnosť vrátiť poskytnutú pomoc príjemcom, ako je žalobca vo veci samej, ktorý nedodrží všetky podmienky na poskytnutie uvedenej pomoci, prispieva k dosiahnutiu tohto cieľa.

               45

               Ďalej treba zdôrazniť, že ročné vyplácanie pomoci nemožno považovať za konečné, pretože takto vyplatená pomoc môže byť zo strany príjemcu vrátená v prípade, ak nedodrží všetky podmienky na jej vyplatenie počas celého päťročného obdobia, a to v súvislosti s celou nahlásenou plochou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. mája 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, bod 34, ako aj zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, body 36 a 37).

               46

               Nemožno preto namietať, že povinnosť vrátiť celú sumu vyplatenej pomoci v prípade nedodržania všetkých podmienok poskytnutia predmetnej pomoci je neprimeraná vo vzťahu k sledovanému cieľu z dôvodu, že príjemca pomoci dodržal záväzky, ku ktorým sa zaviazal v súvislosti s pôvodne nahlásenou plochou. Ako totiž vyplýva z bodu 41 tohto rozsudku, nedodržanie týchto podmienok robí poskytnutie a zachovanie poskytovania pomoci, a to v celej jej výške, nedôvodným a bez právneho základu.

               47

               Nakoniec treba uviesť, že povinnosť vrátiť neoprávnene vyplatenú pomoc z dôvodu, že nebola dodržaná podmienka oprávnenosti na jej vyplatenie, nemožno považovať za porušenie vlastníckeho práva, ktoré priznáva článok 17 Charty.

               48

               Zo znenia článku 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004, na základe ktorého bola sporná pomoc vyplatená žalobcovi vo veci samej, totiž vyplýva, že žalobca je povinný ju vrátiť v prípade nedodržania podmienok, ktorým toto vyplatenie podlieha (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. mája 2012, Hehenberger, C‑188/11, EU:C:2012:312, bod 34, ako aj zo 7. februára 2013, Pusts, C‑454/11, EU:C:2013:64, body 36 a 37).

               49

               Za týchto podmienok sa príjemca pomoci, ktorý má povinnosť vrátiť neoprávnene vyplatenú pomoc ako jednoduchý dôsledok nedodržania daných podmienok na jej vyplatenie, nemôže domáhať ochrany zakotvenej v článku 17 Charty.

               50

               Keďže v prejednávanej veci nejde o obmedzenie výkonu vlastníckeho práva priznaného Chartou, nie je potrebné analyzovať povinnosť vrátenia uvedenej pomoci z hľadiska článku 52 Charty.

               51

               Za týchto okolností sa článok 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 má s prihliadnutím na cieľ nariadení č. 1257/1999 a 817/2004, zásadu proporcionality, ako aj vlastnícke právo zakotvené v Charte vykladať v tom zmysle, že nebráni dotknutým ustanoveniam lotyšského práva vo veci samej, ktoré ukladajú príjemcovi vo veci samej povinnosť vrátiť celú sumu agro‑environmentálnej pomoci, ktorá jej bola neoprávnene vyplatená.

               52

               Nič to nemení na skutočnosti, že sa vnútroštátny súd v rámci svojej štvrtej otázky pýta, či je možné neuplatniť dotknutú vnútroštátnu právnu úpravu vo veci samej, ktorá bola prijatá v súlade s právom Únie, ak je jej uplatnenie v rozpore so zásadou proporcionality, ako je vykladaná v jeho vnútroštátnom právnom poriadku.

               53

               V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa zásady prednosti práva Únie nemožno pripustiť, aby predpisy vnútroštátneho práva, hoci majú právnu silu ústavy alebo ústavného zákona, ohrozovali jednotu a účinnosť práva Únie (rozsudky zo 17. decembra 1970, Internationale Handelsgesellschaft, 11/70, EU:C:1970:114, bod 3; z 13. decembra 1979, Hauer, 44/79, EU:C:1979:290, bod 14, ako aj z 15. januára 2013, Križan a i., C‑416/10, EU:C:2013:8, bod 70).

               54

               Vzhľadom na výklad prijatý v bode 46 tohto rozsudku v súvislosti so súladom povinnosti vrátiť celú agro‑environmentálnu pomoc žalobcom vo veci samej a právom Únie, konkrétne so zásadou proporcionality, vnútroštátny súd nemôže vylúčiť uplatnenie právnych účinkov stanovených dotknutou vnútroštátnou právnou úpravou vo veci samej, ktorá bola prijatá v súlade s právom Únie.

               55

               Nemožno pripustiť ani výnimku z uplatnenia ustanovení, ktoré sú v súlade s právom Únie, na základe pojmu „spravodlivé zaobchádzanie“, na ktorý vnútroštátny súd tiež odkazuje.

               56

               V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry bez toho, aby boli dotknuté osobitné prípady výslovne upravené normotvorcom Únie, právo Únie nepozná všeobecnú právnu zásadu, podľa ktorej vnútroštátny orgán nemôže uplatniť účinnú právnu normu práva Únie, pokiaľ táto právna norma predstavuje pre dotknutú osobu prísne dôsledky, ktorým by sa normotvorca Únie zjavne snažil vyhnúť, pokiaľ by predvídal tento prípad v čase vyhlásenia normy (rozsudok z 26. októbra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, bod 63 a citovaná judikatúra). Spravodlivé zaobchádzanie teda nedovoľuje odchýliť sa od uplatňovania právnych predpisov Únie, okrem prípadov predvídaných právnou úpravou Únie alebo za predpokladu, že by bol samotný právny predpis vyhlásený za neplatný (rozsudok z 26. októbra 2006, Koninklijke Coöperatie Cosun, C‑248/04, EU:C:2006:666, bod 64 citovaná judikatúra).

               57

               Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že na položené otázky treba odpovedať, že vzhľadom na cieľ nariadení č. 1257/1999 a 817/2004, zásadu proporcionality a články 17 a 52 Charty, sa má článok 71 ods. 2 nariadenia č. 817/2004 vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej príjemca pomoci, ktorá mu bola poskytnutá ako protiplnenie za jeho agro‑environmentálne záväzky týkajúce sa viacerých rokov, musí vrátiť v celom rozsahu už vyplatenú pomoc z dôvodu, že nepredložil ročnú žiadosť o vyplatenie tejto pomoci za posledný rok päťročného obdobia plnenia svojich záväzkov jednak preto, lebo toto päťročné obdobie nahradilo predchádzajúce obdobie z dôvodu zväčšenia plochy, ktorú využíva, a jednak preto, lebo tento príjemca si ešte nesplnil svoje povinnosti v súvislosti s využívaním plochy, ktorá bola nahlásená pred týmto zväčšením.

         O trovách

               58

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

                     Článok 71 ods. 2 nariadenia Komisie (ES) č. 817/2004 z 29. apríla 2004, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá na uplatňovanie nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF), sa má vzhľadom na cieľ nariadenia Rady (ES) č. 1257/1999 zo 17. mája 1999 o podpore rozvoja vidieka z Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu (EPUZF) a ktorým sa menia a rušia niektoré nariadenia, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1783/2003 z 29. septembra 2003, a nariadenia č. 817/2004, na zásadu proporcionality a články 17 a 52 Charty základných práv Európskej únie vykladať v tom zmysle, že nebráni vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, podľa ktorej príjemca pomoci, ktorá mu bola poskytnutá ako protiplnenie za jeho agro‑environmentálne záväzky týkajúce sa viacerých rokov, musí vrátiť v celom rozsahu už vyplatenú pomoc z dôvodu, že nepredložil ročnú žiadosť o vyplatenie tejto pomoci za posledný rok päťročného obdobia plnenia svojich záväzkov jednak preto, lebo toto päťročné obdobie nahradilo predchádzajúce obdobie z dôvodu zväčšenia plochy, ktorú využíva, a jednak preto, lebo tento príjemca si ešte nesplnil svoje povinnosti v súvislosti s využívaním plochy, ktorá bola nahlásená pred týmto zväčšením.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: lotyština.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. apríla 1988. # Cornelis G. Bakker proti Rijksdienst voor Werknemerspensionen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arbeidsrechtbank Antwerpen - Belgicko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 151/87.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 20. októbra 2011. # Európska komisia proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Štátna pomoc - Pomoc poskytnutá chovateľom vodných živočíchov a rybárom - Rozhodnutie, ktorým sa táto pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom - Povinnosť bezodkladne vrátiť pomoc vyhlásenú za protiprávnu a nezlúčiteľnú so spoločným trhom a informovať o tom Komisiu - Nevykonanie - Absolútna nemožnosť vykonania. # Vec C-549/09.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 20. októbra 2011 – Komisia/Francúzsko
      (vec C‑549/09)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Štátna pomoc – Pomoc poskytnutá chovateľom vodných živočíchov a rybárom – Rozhodnutie, ktorým sa táto pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom – Povinnosť bezodkladne vrátiť pomoc vyhlásenú za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom a informovať o tom Komisiu
         – Nevykonanie – Absolútna nemožnosť vykonania“

      1.                     Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Povinnosť – Povinnosť okamžite a účinne vykonať rozhodnutie Komisie
            (článok 108 ods. 2 ZFEÚ a článok 288 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 659/1999, článok 14 ods. 3) (pozri body 26 – 29, 31)
      2.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie povinnosti vymáhať protiprávnu pomoc – Prostriedky na obranu – Absolútna nemožnosť
            vykonania – Kritériá posúdenia – Ťažkosti pri výkone – Povinnosť členského štátu prijať skutočné opatrenia voči dotknutým
            podnikom a navrhnúť Komisii alternatívne riešenia umožňujúce prekonať tieto ťažkosti – Obťažnosť spojená s identifikovaním
            príjemcov, ktorá neodôvodňuje nevykonanie rozhodnutia Komisie (článok 108 ods. 2 ZFEÚ; nariadenie Rady č. 659/1999, článok
            14 ods. 3) (pozri body 33, 34, 39)
      3.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Nedodržanie rozhodnutia Komisie týkajúceho sa štátnej pomoci – Prostriedky na obranu – Spochybnenie
            zákonnosti rozhodnutia – Neprípustnosť (pozri bod 43)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s rozhodnutím Komisie 2005/239/ES
                  zo 14. júla 2004 o niektorých podporných opatreniach zavedených Francúzskom v prospech chovateľov vodných živočíchov a rybárov
                  (Ú. v. EÚ L 74, 2005, s. 49) – Povinnosť bezodkladne vrátiť pomoc vyhlásenú za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom
                  a informovať o tom Komisiu

            Výrok

                  1.

                  	Francúzska republika si tým, že v stanovenej lehote nevykonala rozhodnutie Komisie 2005/239/ES zo 14. júla 2004 o niektorých
                     podporných opatreniach zavedených Francúzskom v prospech chovateľov vodných živočíchov a rybárov, pretože príjemcom neodobrala
                     pomoc vyhlásenú článkami 2 a 3 tohto rozhodnutia za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom, nesplnila povinnosti, ktoré
                     jej vyplývajú z článku 288 štvrtého odseku ZFEÚ a článku 4 uvedeného rozhodnutia.

                  2.

                  	Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. októbra 2009.#Grundstücksgemeinschaft Busley a Cibrian Fernandez proti Finanzamt Stuttgart-Körperschaften.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemecko.#Voľný pohyb kapitálu - Nehnuteľný majetok - Daň z príjmov - Odpočítateľnosť strát z prenájmu od zdaniteľného príjmu daňovníka - Uplatnenie degresívneho odpisovania obstarávacích nákladov alebo nákladov na zhotovenie stavby - Priaznivejšie daňové zaobchádzanie vyhradené len pre nehnuteľný majetok nachádzajúci sa na vnútroštátnom území.#Vec C-35/08.

text:
      Vec C‑35/08
      Grundstücksgemeinschaft Busley a Cibrian Fernandez
      proti
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Finanzgericht Baden‑Württemberg)
      „Voľný pohyb kapitálu – Nehnuteľný majetok – Daň z príjmov – Odpočítateľnosť strát z prenájmu od zdaniteľného príjmu daňovníka – Uplatnenie degresívneho odpisovania obstarávacích nákladov alebo nákladov na zhotovenie stavby – Priaznivejšie daňové zaobchádzanie vyhradené len pre nehnuteľný majetok nachádzajúci sa na vnútroštátnom území“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb kapitálu – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť
      (Články 39 ES, 43 ES a 56 ES)
      2.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z príjmov
      (Článok 56 ES)
      1.        Na situáciu, keď fyzické osoby s bydliskom v členskom štáte a neobmedzenou daňovou povinnosťou v tomto členskom štáte nadobúdajú
         dedením dom nachádzajúci sa v inom členskom štáte, sa vzťahuje článok 56 ES. Nie je preto potrebné skúmať uplatniteľnosť článkov
         39 ES a 43 ES.

      (pozri bod 19)
      2.        Článku 56 ES odporuje právna úprava členského štátu o dani z príjmov, ktorá viaže právo fyzických osôb – rezidentov s neobmedzenou
         daňovou povinnosťou – na odpočet strát z prenájmu a árendy nehnuteľného majetku od základu dane v roku, keď tieto straty vznikli,
         ako aj na uplatnenie degresívneho odpisovania pri určovaní príjmov z takéhoto majetku na podmienku, že sa tento majetok nachádza
         na území tohto členského štátu.

      Daňová situácia fyzickej osoby s bydliskom a neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom členskom štáte, ktorá vlastní nehnuteľný
         majetok v inom členskom štáte, je totiž menej priaznivá než v prípade, keď by sa táto nehnuteľnosť nachádzala v prvom členskom
         štáte, keďže táto osoba v každom prípade nemá nárok na finančnú výhodu. Toto daňové znevýhodnenie môže odradiť takúto osobu
         tak od investovania do nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte, ako aj od ponechania si takéhoto majetku,
         ktorého je vlastníkom, čím predmetná právna úprava predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu, ktoré článok 56 ES v zásade zakazuje.

      Aj keby cieľ podpory výstavby nájomných bytových domov, aby sa uspokojil dopyt vnútroštátneho obyvateľstva po takomto bývaní,
         bol spôsobilý odôvodniť obmedzenie voľného pohybu kapitálu, nezdá sa, že by také vnútroštátne opatrenie, ktoré jednoznačne
         robí rozdiel medzi tým, či sa nájomný obytný dom nachádza v tuzemsku alebo mimo jeho územia, bolo spôsobilé zaručiť jeho splnenie.
         Namiesto toho, aby sa zameriavalo na oblasti, v ktorých je nedostatok takého bývania zvlášť výrazný, sporné vnútroštátne ustanovenie
         totiž nezohľadňuje rozdielne potreby rôznych regiónov v dotknutom členskom štáte. Okrem toho môžu byť predmetom degresívneho
         odpisovania všetky kategórie bytových nehnuteľností určených na prenájom, od bežných až po najluxusnejšie. Za týchto podmienok
         nemožno predpokladať, že súkromní investori, ktorí sú motivovaní najmä finančným ziskom, budú napĺňať údajný spoločensko-politický
         cieľ tohto ustanovenia.

      (pozri body 25 – 27, 31 – 33 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 15. októbra 2009 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Nehnuteľný majetok – Daň z príjmov – Odpočítateľnosť strát z prenájmu od zdaniteľného príjmu daňovníka – Uplatnenie degresívneho odpisovania obstarávacích nákladov alebo nákladov na zhotovenie stavby – Priaznivejšie daňové zaobchádzanie vyhradené len pre nehnuteľný majetok nachádzajúci sa na vnútroštátnom území“
      Vo veci C‑35/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Baden‑Württemberg
         (Nemecko) z 22. januára 2008 a doručený Súdnemu dvoru 31. januára 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Grundstücksgemeinschaft Busley a Cibrian Fernandez
      proti
      Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, vykonávajúci funkciu predsedu tretej komory, sudcovia P. Lindh, A. Rosas,
         U. Lõhmus (spravodajca) a A. Ó Caoimh,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. marca 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Grundstücksgemeinschaft Busley a Cibrian Fernandez, v zastúpení: R. Busley, Rechtsanwalt,
      –        Finanzamt Stuttgart‑Körperschaften, v zastúpení: H. Henzler, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      –        Dozorný orgán EZVO, v zastúpení: P. Bjørgan a L. Armati, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 18 ES a 56 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Busleyovou s pánom Cibrianom Fernandezom z dôvodu ich spoločného dedenia na
         jednej strane a na druhej strane Finanzamt Stuttgart-Körperschaften (daňový orgán so sídlom v Štutgarte s pôsobnosťou pre
         obchodné spoločnosti, ďalej len „Finanzamt“) vo veci daňového zaobchádzania v rokoch 1997 až 2003, ktoré Finanzamt stanovil
         pre príjmy z domu nachádzajúceho sa v Španielsku, ktorý uvedení žalobcovia zdedili po svojich rodičoch.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 1 ods. 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou
         zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10), stanovuje:

      „Bez toho, aby tým boli dotknuté nasledujúce ustanovenia, musia členské štáty odstrániť obmedzenia pohybu kapitálu platné
         pre tuzemcov členských štátov. Aby sa zjednodušilo vykonávanie tejto smernice, pohyb kapitálu sa klasifikuje v súlade s nomenklatúrou
         v prílohe I.“

      4        Medzi pohybmi kapitálu vymenovanými v prílohe I smernice 88/361 sú v časti XI tejto prílohy uvedené pohyby kapitálu osobnej
         povahy vrátane dedičstiev a odkazov.

       Vnútroštátna právna úprava
      5        § 2a ods. 1 zákona o dani z príjmov (Einkommensteuergesetz) v znení účinnom v rokoch 1997 až 2003 (ďalej len „EStG“) stanovuje,
         že niektoré kategórie záporných príjmov vo vzťahu k zahraničiu môžu byť vyrovnané len kladnými príjmami tej istej povahy a pochádzajúcimi
         z toho istého štátu ako uvedené záporné príjmy. Pokiaľ záporné príjmy nemôžu byť takto vyrovnané, odpočítajú sa od kladných
         príjmov tej istej povahy, ktoré daňovník dosiahne v tom istom štáte počas nasledujúcich zdaňovacích období. Odpočítanie je
         prípustné len vtedy, ak záporné príjmy nemohli byť počas predchádzajúcich zdaňovacích období zohľadnené. Medzi uvedenými kategóriami
         sa nachádzajú v bode 6 písm. a) prvej vety toho istého odseku záporné príjmy vyplývajúce z prenájmu alebo árendy nehnuteľného
         majetku alebo súboru vecí tvoriaceho hospodársky celok, ak sa nachádzajú v inom štáte.

      6        § 7 ods. 4 prvá veta EStG v súvislosti s odpismi v dôsledku opotrebovania až po úplné odpísanie stanovuje vo svojom bode 1
         ročný odpis vo výške 3 % obstarávacích nákladov alebo nákladov na zhotovenie stavby patriacej do majetku podniku a neslúžiacej
         na účely bývania, v prípade ktorej bola žiadosť o vydanie stavebného povolenia podaná po 31. marci 1985. Bod 2 tej istej vety
         upravuje ročné odpisové sadzby pre stavby nespĺňajúce tieto podmienky a najmä ročný odpis vo výške 2 % obstarávacích nákladov
         alebo nákladov na zhotovenie stavby dokončenej po 31. decembri 1924.

      7        Odlišne od ustanovení uvedeného § 7 ods. 4 je možné podľa § 7 ods. 5 prvej vety EStG uplatniť degresívne odpisovanie v prípade
         budov nachádzajúcich sa v tuzemsku, ktoré daňovník postavil alebo ktoré získal do konca kalendárneho roka, v ktorom boli dokončené.
         Podľa bodu 3 písm. a) tejto vety sa môžu z tohto titulu odpisovať v prípade stavby v zmysle § 7 ods. 4 prvej vety bodu 2 EStG,
         ktorú daňovník postavil na základe žiadosti o vydanie stavebného povolenia podanej po 28. februári 1989 a pred 1. januárom
         1996 alebo ktorú nadobudol na základe platne uzatvorenej záväznej zmluvy po 28. februári 1989 a pred 1. januárom 1996, ak
         takáto stavba slúži na bývanie, nasledujúce percentuálne sadzby obstarávacích nákladov alebo nákladov na zhotovenie stavby:

      –        v roku dokončenia a v každom z nasledujúcich troch rokov 7 %,
      –        v každom z nasledujúcich šiestich rokov 5 %,
      –        v každom z nasledujúcich šiestich rokov 2 %,
      –        v každom z nasledujúcich 24 rokov 1,25 %.
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        Žalobcovia vo veci samej sú súrodenci a obaja sú španielskymi štátnymi príslušníkmi, ktorí majú od svojho narodenia bydlisko
         v Nemecku. Počas rokov 1997 až 2003 žalobcovia poberali príjmy zo závislej pracovnej činnosti a boli v Nemecku daňovníkmi
         s neobmedzenou daňovou povinnosťou.

      9        Rodičia žalobcov vo veci samej, takisto španielski štátni príslušníci, začali v roku 1990 s výstavbou rodinného domu v Španielsku,
         ktorý bol dokončený v roku 1993. Matka žalobcov zomrela v roku 1995 a ich otec v roku 1996. Dedičské konanie sa začalo v novembri
         1996 a žalobcovia sa na základe dedenia stali ideálnymi spoluvlastníkmi („Erbengemeinschaft“) tohto domu, ale nikdy v ňom
         nebývali. Tento dom bol od 1. januára 2001 prenajatý a predaný bol v roku 2006.

      10      Žalobcovia vo svojich daňových priznaniach podávaných Finanzamt za roky 1997 až 2003 žiadali v súvislosti s predmetným domom
         jednak o uplatnenie degresívneho odpisovania stanoveného v § 7 ods. 5 EStG a jednak o neuplatnenie obmedzeného vyrovnania
         strát upraveného v § 2a ods. 1 prvej vete bode 6 písm. a) EStG. Finanzamt zamietol tieto žiadosti a uplatnil toto posledné
         uvedené ustanovenie, ako aj lineárne odpisovanie upravené v § 7 ods. 4 EStG z dôvodu, že uvedený dom sa nenachádzal v tuzemsku.

      11      Vzhľadom na to, že Finanzamt nerozhodol o sťažnostiach podaných v stanovených lehotách proti zamietavému rozhodnutiu, žalobcovia
         vo veci samej podali na vnútroštátnom súde žalobu, v ktorej tvrdia, že daňové zaobchádzanie s príjmami pochádzajúcimi z ich
         domu nachádzajúceho sa v Španielsku porušuje články 39 ES a 43 ES.

      12      Vnútroštátny súd zastáva názor, že žalobe podanej žalobcami vo veci samej nemožno vyhovieť podľa vnútroštátneho práva, keďže
         predmetný dom sa nenachádza v Nemecku. Má však určité pochybnosti, pokiaľ ide o zlučiteľnosť § 2a ods. 1 prvej vety bodu 6
         písm. a) a § 7 ods. 5 s článkom 56 ES, a spresňuje, že ak Súdny dvor určí, že také vnútroštátne ustanovenia, ako sú posledné
         uvedené ustanovenia, odporujú Zmluve ES, bude treba žalobe vyhovieť.

      13      Za týchto okolností Finanzgericht Baden-Württemberg rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto otázky:

      „1.      a)     Odporuje článku 56 ES, ak si fyzická osoba, ktorá je daňovníkom [s neobmedzenou daňovou povinnosťou] v Nemecku, nemôže od
         základu pre výpočet svojej dane z príjmov v Nemecku v roku, keď jej vznikla strata, odpočítať straty z prenájmu a árendy nehnuteľného
         majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte [Európskej únie], na rozdiel od straty z nehnuteľného majetku nachádzajúceho
         sa v tuzemsku?

               b)     Má v tomto prípade význam to, či fyzická osoba investovala do nehnuteľného majetku sama, alebo ide o porušenie práva Spoločenstva
         aj v prípade, ak sa fyzická osoba stala vlastníkom nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte v dôsledku
         dedenia?

      2.      Odporuje článku 56 ES, ak si fyzická osoba, ktorá je daňovníkom [s neobmedzenou daňovou povinnosťou] v Nemecku, pri výpočte
         príjmov z prenájmu a árendy nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte [Európskej únie] môže uplatniť len
         bežné odpisovanie, zatiaľ čo v prípade tuzemského nehnuteľného majetku by si mohla uplatniť zvýšené degresívne odpisovanie?

      3.      Sú sporné vnútroštátne ustanovenia v prípade zápornej odpovede na prvú a druhú otázku v rozpore s voľným pohybom upraveným
         v článku 18 ES?“

      14      Na pojednávaní žalobcovia vo veci samej uviedli Súdnemu dvoru, že Finanzamt im zaslal oznámenie, ktorým vyhovel ich žiadosti,
         pokiaľ ide o zohľadnenie strát z prenájmu ich domu nachádzajúceho sa v Španielsku, pričom uvedená žiadosť je predmetom prvej
         prejudiciálnej otázky. Vzhľadom na to, že vnútroštátny súd neinformoval Súdny dvor o stiahnutí tejto otázky, treba na ňu napriek
         tomu odpovedať.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      15      Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článku 56 ES odporuje
         právna úprava členského štátu o dani z príjmov, ktorá viaže právo fyzických osôb – rezidentov s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         – na odpočet strát z prenájmu a árendy nehnuteľného majetku od základu dane v roku, keď tieto straty vznikli, ako aj na uplatnenie
         degresívneho odpisovania pri určovaní príjmov z takéhoto majetku na podmienku, že sa tento majetok nachádza na území tohto
         členského štátu.

      16      Vnútroštátny súd sa tiež snaží zistiť, či sa článok 56 ES vzťahuje aj na situáciu, ako je situácia v konaní vo veci samej,
         keď sa dotknuté osoby stali vlastníkmi predmetného majetku dedením.

      17      V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že vzhľadom na to, že v Zmluve neexistuje definícia pojmu „pohyb kapitálu“ v zmysle
         článku 56 ods. 1 ES, nomenklatúra, ktorá tvorí prílohu I smernice 88/361, má indikatívnu hodnotu, aj keď táto smernica bola
         prijatá na základe článku 69 a článku 70 ods. 1 Zmluvy EHS (teraz článok 69 a článok 70 ods. 1 Zmluvy ES, zrušené Amsterdamskou
         zmluvou), keďže v súlade s tretím odsekom úvodu tejto prílohy nomenklatúra, ktorú obsahuje, nepredstavuje úplný zoznam vysvetlení
         pojmu pohyby kapitálu (pozri najmä rozsudky zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203,
         bod 22 a citovanú judikatúru, ako aj z 12. februára 2009, Block, C‑67/08, Zb. s. I‑883, bod 19).

      18      Súdny dvor pripomenul najmä to, že na dedenie, ktoré pozostáva z prechodu majetku zanechaného zosnulou osobou na jednu alebo
         viac osôb, sa vzťahuje časť XI prílohy I smernice 88/361 s názvom „Pohyby kapitálu osobnej povahy“, a rozhodol, že dedenie,
         vrátane dedenia nehnuteľného majetku, predstavuje pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ES, s výnimkou prípadov, keď sú jeho podstatné
         aspekty obmedzené na jediný členský štát (pozri najmä rozsudky z 23. februára 2006, van Hilten – van der Heijden, C‑513/03,
         Zb. s. I‑1957, body 40 až 42; z 11. septembra 2008, Arens-Sikken, C‑43/07, Zb. s. I‑6887, bod 30; z 27. januára 2009, Persche,
         C‑318/07, Zb. s. I‑359, body 26 a 27, ako aj Block, už citovaný, bod 20).

      19      Na situáciu, keď fyzické osoby s bydliskom v Nemecku a neobmedzenou daňovou povinnosťou v tomto členskom štáte nadobúdajú
         dedením dom nachádzajúci sa v Španielsku, sa teda vzťahuje článok 56 ES. Nie je preto potrebné skúmať uplatniteľnosť článkov
         39 ES a 43 ES uvádzaných žalobcami vo veci samej.

      20      Čo sa týka existencie obmedzení pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES, treba pripomenúť, že opatrenia zakázané týmto
         ustanovením zahŕňajú opatrenia, ktoré sú spôsobilé odradiť nerezidentov od investovania v členskom štáte alebo odradiť rezidentov
         uvedeného členského štátu od investovania v iných štátoch (pozri rozsudky z 25. januára 2007, Festersen, C‑370/05, Zb. s. I‑1129,
         bod 24; z 18. decembra 2007, A, C‑101/05, Zb. s. I‑11531, bod 40, ako aj z 22. januára 2009, STEKO Industriemontage, C‑377/07,
         Zb. s. I‑299, bod 23).

      21      Za opatrenia predstavujúce takéto obmedzenia možno považovať nielen vnútroštátne opatrenia, ktoré sú spôsobilé zabrániť nadobúdaniu
         nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte či obmedzovať ho, ale tiež opatrenia spôsobilé odradiť od ponechania
         si takého majetku (pozri analogicky rozsudok STEKO Industriemontage, už citovaný, bod 24 a citovanú judikatúru).

      22      Po prvé z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že na účely určenia základu dane z príjmov daňovníka v Nemecku straty pri
         príjmoch najmä z prenájmu nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v Nemecku môžu byť v celom rozsahu zohľadnené v roku, keď
         vznikli. Naopak podľa § 2a ods. 1 prvej vety bodu 6 písm. a) EStG straty z prenájmu nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa
         mimo tuzemska sú odpočítateľné len od neskorších kladných príjmov z prenájmu tohto majetku.

      23      Po druhé daňovník v Nemecku si môže podľa § 7 ods. 5 EStG uplatniť degresívne odpisovanie za podmienok stanovených týmto ustanovením
         v prípade nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v tuzemsku. Toto odpisovanie môže viesť v prvých rokoch k podstatne vyššej
         čiastke strát z prenájmu, a teda k jednoznačne nižšiemu daňovému zaťaženiu uvedeného daňovníka, než sú čiastky vyplývajúce
         z lineárneho odpisovania stanoveného v § 7 ods. 4 prvej vete bode 2 EStG, ktoré je jediným odpisovaním, ktoré môže byť uplatnené
         v prípade nehnuteľného majetku uvedeného v tomto ustanovení, pokiaľ sa nachádza mimo územia Nemecka.

      24      Záporné príjmy plynúce daňovníkovi s bydliskom v Nemecku z nehnuteľného majetku prenajímaného v inom členskom štáte môžu byť
         samozrejme v Nemecku napokon zohľadnené, pokiaľ tento nehnuteľný majetok neskôr prináša kladné príjmy. Okrem toho, ako uvádza
         Finanzamt, uplatnenie degresívneho odpisovania má za následok len odklad zdanenia prostredníctvom predčasného odpisovania.

      25      To však nič nemení na tom, že aj v prípade, že uvedený daňovník vlastní takýto nehnuteľný majetok dostatočne dlhý čas na to,
         aby odpočítal všetky straty z neskorších kladných príjmov, ako aj na to, aby odpísal všetky obstarávacie náklady alebo náklady
         na zhotovenie takejto nehnuteľnosti, nemôže, na rozdiel od daňovníka s bydliskom v Nemecku, ktorý investoval do nehnuteľného
         majetku v tomto členskom štáte, využiť okamžité zohľadnenie týchto strát ani vyššie počiatočné sadzby odpisovania a prichádza
         tak, ako zdôrazňuje Komisia Európskych spoločenstiev, o finančnú výhodu (pozri analogicky rozsudky z 12. decembra 2006, Test
         Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, Zb. s. I‑11753, body 84 a 153, ako aj z 29. marca 2007, Rewe Zentralfinanz,
         C‑347/04, Zb. s. I‑2647, bod 29).

      26      Z toho vyplýva, že daňová situácia fyzickej osoby s bydliskom a neobmedzenou daňovou povinnosťou v Nemecku, ktorá vlastní,
         ako žalobcovia vo veci samej, nehnuteľný majetok v inom členskom štáte, je menej priaznivá než v prípade, keď by sa táto nehnuteľnosť
         nachádzala v Nemecku.

      27      Toto daňové znevýhodnenie môže odradiť takúto osobu tak od investovania do nehnuteľného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom
         štáte, ako aj od ponechania si takéhoto majetku, ktorého je vlastníkom. Z toho vyplýva, že také vnútroštátne opatrenia, ako
         predmetné opatrenia vo veci samej, predstavujú obmedzenia pohybu kapitálu, ktoré článok 56 ES v zásade zakazuje.

      28      Treba však preskúmať, či uvedené opatrenia sú odôvodnené, ako tvrdí Finanzamt a nemecká vláda, takže by mohli byť prípustné,
         pod podmienkou, že sú vhodné na zabezpečenie dosiahnutia sledovaného cieľa a nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné pre jeho
         dosiahnutie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. októbra 2007, ELISA, C‑451/05, Zb. s. I‑8251, bod 79; zo 17. januára 2008,
         Komisia/Nemecko, C‑152/05, Zb. s. I‑39, bod 26, ako aj z 10. februára 2009, Komisia/Taliansko, C‑110/05, Zb. s. I‑519, bod
         59).

      29      Čo sa týka § 2a ods. 1 prvej vety bodu 6 písm. a) EStG, Finanzamt tvrdí, že toto ustanovenie je v súlade so zásadou teritoriality,
         ktorá bola uznaná Súdnym dvorom v bode 22 rozsudku z 15. mája 1997, Futura Participations a Singer (C‑250/95, Zb. s. I‑2471).

      30      Táto zásada, ktorej účelom je zaviesť do uplatňovania práva Spoločenstva potrebu zohľadniť hranice daňových právomocí členských
         štátov, však nebráni osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou v jednom členskom štáte v zohľadnení záporných príjmov z nehnuteľného
         majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte (pozri analogicky rozsudok Rewe Zentralfinanz, už citovaný, bod 69). Uvedené
         ustanovenie, podľa ktorého si žalobcovia vo veci samej, ktorí majú neobmedzenú daňovú povinnosť v Nemecku, nemôžu zohľadniť
         straty zo svojho domu nachádzajúceho sa v Španielsku, nemôže byť teda považované za naplnenie zásady teritoriality.

      31      Pokiaľ ide o § 7 ods. 5 EStG, Finanzamt, ako aj nemecká vláda tvrdia, že bod 3 písm. a) prvej vety tohto odseku má za cieľ
         podporu výstavby nájomných bytových domov, aby sa uspokojil dopyt nemeckého obyvateľstva po takomto bývaní. Podľa nich má
         tento cieľ spoločensko-politický charakter a predstavuje naliehavý dôvod všeobecného záujmu. Uvedená vláda v rámci odpovede
         na otázky položené Súdnym dvorom na pojednávaní ešte spresnila, že degresívne odpisovanie upravené v tomto ustanovení, ktoré
         bolo prijaté ako reakcia na všeobecný nedostatok tohto typu bývania v Nemecku, je možné len v prípade bytov určených na prenájom.

      32      Z tohto pohľadu aj keby uvedený cieľ bol spôsobilý odôvodniť obmedzenie voľného pohybu kapitálu, nezdá sa, že by také vnútroštátne
         opatrenie, ktoré jednoznačne robí rozdiel medzi tým, či sa nájomný obytný dom nachádza v tuzemsku alebo mimo jeho územia,
         bolo spôsobilé zaručiť jeho splnenie. Namiesto toho, aby sa § 7 ods. 5 prvá veta bod 3 písm. a) EStG zameriaval na oblasti,
         v ktorých je nedostatok takého bývania zvlášť výrazný, toto ustanovenie, ako na pojednávaní uviedli žalobcovia vo veci samej
         a Komisia, nezohľadňuje rozdielne potreby rôznych regiónov Nemecka. Okrem toho predmetom degresívneho odpisovania môžu byť
         všetky kategórie bytových nehnuteľností určených na prenájom, od bežných až po najluxusnejšie. Za týchto podmienok nemožno
         predpokladať, že súkromní investori, ktorí sú motivovaní najmä finančným ziskom, budú napĺňať údajný spoločensko-politický
         cieľ tohto ustanovenia.

      33      Na prvú a druhú otázku teda treba odpovedať, že článku 56 ES odporuje právna úprava členského štátu o dani z príjmov, ktorá
         viaže právo fyzických osôb – rezidentov s neobmedzenou daňovou povinnosťou – na odpočet strát z prenájmu a árendy nehnuteľného
         majetku od základu dane v roku, keď tieto straty vznikli, ako aj na uplatnenie degresívneho odpisovania pri určovaní príjmov
         z takéhoto majetku na podmienku, že sa tento majetok nachádza na území tohto členského štátu.

       O tretej otázke
      34      Vzhľadom na odpoveď na prvé dve otázky na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.

       O trovách
      35      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článku 56 ES odporuje právna úprava členského štátu o dani z príjmov, ktorá viaže právo fyzických osôb – rezidentov s neobmedzenou
            daňovou povinnosťou – na odpočet strát z prenájmu a árendy nehnuteľného majetku od základu dane v roku, keď tieto straty vznikli,
            ako aj na uplatnenie degresívneho odpisovania pri určovaní príjmov z takéhoto majetku na podmienku, že sa tento majetok nachádza
            na území tohto členského štátu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 8. mája 2001. # Georges Caravelis proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Vec T-182/99.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 8. júla 1999. # Hercules Chemicals NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Pokuta. # Vec C-51/92 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 12. júna 2014.#Gülay Bollacke proti K + K Klaas & Kock B. V. & Co. KG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landesarbeitsgericht Hamm.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 2003/88/ES – Organizácia pracovného času – Platená dovolenka za kalendárny rok – Peňažná náhrada v prípade úmrtia.#Vec C‑118/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 12. júna 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálna politika — Smernica 2003/88/ES — Organizácia pracovného času — Platená dovolenka za kalendárny rok — Peňažná náhrada v prípade úmrtia“
      Vo veci C‑118/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landesarbeitsgericht Hamm (Nemecko) zo 14. februára 2013 a doručený Súdnemu dvoru 14. marca 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Gülay Bollacke

      proti

         K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia E. Levits (spravodajca), M. Berger, S. Rodin a F. Biltgen,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG, v zastúpení: M. Scheier, Rechtsanwalt,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: M. Wolff a V. Pasternak Jørgensen, splnomocnené zástupkyne,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Fehér, K. Szíjjártó a K. Molnár, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: L. Christie, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci E. Dixon, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a F. Schatz, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Bollacke a bývalým zamestnávateľom jej zosnulého manžela, spoločnosťou K + K Klaas & Kock B.V. & Co. KG (ďalej len „K + K“), vo veci nároku dotknutej osoby na peňažnú náhradu za nevyčerpanú platenú dovolenku pána Bollacke za kalendárny rok v čase jeho úmrtia.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 7 smernice 2003/88 nazvaný „Ročná dovolenka [Dovolenka za kalendárny rok – neoficiálny preklad]“ znie:
               „1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku [na platenú dovolenku za kalendárny rok – neoficiálny preklad] v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
               2.   Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky [platenej dovolenky za kalendárny rok – neoficiálny preklad] nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“

               4

               Článok 15 tejto smernice pod názvom „Priaznivejšie ustanovenia“ stanovuje:
               „Táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov alebo ktoré umožňujú alebo dovoľujú uplatňovanie kolektívnych zmlúv alebo dohôd uzavretých medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu bezpečnosti a zdravia pracovníkov.“

               5

               Článok 17 uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty sa od jej jednotlivých ustanovení môžu odchýliť. Výnimku však nemožno uplatniť v prípade jej článku 7.

         Nemecké právo

               6

               § 7 ods. 4 spolkového zákona o dovolenke (Bundesurlaubsgesetz) z 8. januára 1963 (BGBl. 1963, s. 2) v znení zo 7. mája 2002 (BGBl. 2002 I, s. 1529), stanovuje:
               „Ak v dôsledku skončenia pracovného pomeru nie je možné poskytnúť dovolenku v celom rozsahu alebo čiastočne, dovolenka sa musí preplatiť.“

               7

               Podľa § 1922 ods. 1 Občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch) smrťou osoby prechádza (dedenie) jej majetok (dedičstvo) ako celok na jednu alebo viacero osôb (dedičov).

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Pani Bollacke je jedinou dedičkou svojho manžela, zamestnanca spoločnosti K + K, v ktorej pracoval od 1. augusta 1998 do 19. novembra 2010, t. j. do okamihu svojej smrti.

               9

               Pán Bollacke trpel od roku 2009 ťažkou chorobou. Počas tohto roku bol viac ako osem mesiacov práceneschopný. Práceneschopný bol aj v období od 11. októbra 2010 do svojho úmrtia.

               10

               Je zrejmé, že v čase svojho úmrtia mal pán Bollacke nárok na minimálne 140,5 dňa nevyčerpanej dovolenky za kalendárny rok.

               11

               Listom z 31. januára 2011 požiadala pani Bollacke o vyplatenie peňažnej náhrady za nevyčerpanú dovolenku. Spoločnosť K + K túto žiadosť zamietla z dôvodu pochybnosti o existencii dedičského nároku.

               12

               Súd prvého stupňa, ktorý rozhodoval o návrhu pani Bollacke, ho tiež zamietol z dôvodu, že podľa judikatúry Bundesarbeitsgericht nárok na peňažnú náhradu z titulu platenej dovolenky za kalendárny rok nevyčerpanej na konci pracovného pomeru nevzniká, ak tento pracovný pomer zanikol z dôvodu úmrtia zamestnanca. Keďže toto rozhodnutie bola napadnuté odvolaním, vnútroštátny súd si kladie otázky týkajúce sa súladu vnútroštátnej judikatúry s judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa článku 7 smernice 2003/88.

               13

               Za týchto podmienok sa Landesarbeitsgericht Hamm rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom alebo praxi členského štátu, podľa ktorých nárok na platenú minimálnu dovolenku za kalendárny rok v prípade smrti zamestnanca zanikne v celom rozsahu, to znamená, že okrem nároku na uvoľnenie z výkonu práce, ktorý sa už nemôže realizovať, zanikne aj nárok na vyplatenie peňažnej náhrady za dovolenku?

                        2.

                        Má sa článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že nárok na peňažnú náhradu za platenú dovolenku za kalendárny rok je v prípade skončenia pracovného pomeru spojený s osobou zamestnanca takým spôsobom, že tento nárok prináleží iba jemu, aby mohol ciele zotavenia a rekreácie súvisiace s poskytnutím platenej dovolenky za kalendárny rok uskutočniť aj v neskoršom čase?

                        3.

                        Má sa článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ je povinný vzhľadom na ochranu bezpečnosti a zdravia zamestnancov pri organizácii pracovného času skutočne poskytnúť zamestnancovi dovolenku do konca kalendárneho roka alebo najneskôr do uplynutia obdobia na jej prenesenie stanoveného pre pracovný pomer bez ohľadu na to, či zamestnanec požiadal o dovolenku?“

         O prejudiciálnych otázkach

               14

               Svojimi troma otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 7 smernice 2003/88 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom alebo praxi, ako sú tie vo veci samej, ktoré stanovujú, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne bez vzniku nároku na peňažnú náhradu z titulu nevyčerpanej dovolenky, ak sa pracovný pomer skončí z dôvodu úmrtia zamestnanca, a v prípade kladnej odpovede, či získanie takejto náhrady závisí od predbežnej žiadosti dotknutej osoby.

               15

               V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa musí nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok každého zamestnanca považovať za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, od ktorej sa nemožno odchýliť a ktorú príslušné vnútroštátne orgány môžu uplatňovať len v hraniciach výslovne vytýčených smernicou Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197), ktorá bola kodifikovaná smernicou 2003/88 (pozri rozsudky Schultz‑Hoff a i., C‑350/06 a C‑520/06, EU:C:2009:18, bod 22; KHS, C‑214/10, EU:C:2011:761, bod 23, ako aj Dominguez, C‑282/10, EU:C:2012:33, bod 16).

               16

               Okrem toho je potrebné jednak zdôrazniť, že článok 7 smernice 2003/88 nepatrí medzi ustanovenia, pri ktorých smernica výslovne pripúšťa odchýlku (pozri rozsudok Schultz‑Hoff a i., EU:C:2009:18, bod 24), a jednak, že táto smernica chápe nárok na dovolenku za kalendárny rok a nárok na získanie platby z tohto dôvodu ako dve zložky jediného práva.

               17

               Nakoniec Súdny dvor zdôraznil, že ak dôjde k skončeniu pracovného pomeru a už nie je možné čerpať platenú dovolenku za kalendárny rok, článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 stanovuje, že zamestnanec má nárok na peňažnú náhradu, aby sa predišlo tomu, že z dôvodu tejto nemožnosti nebude môcť využiť uvedené právo aspoň v peňažnej forme (pozri v tomto zmysle rozsudky Schultz‑Hoff a i., EU:C:2009:18, bod 56, ako aj Neidel, C‑337/10, EU:C:2012:263, bod 29).

               18

               Súdny dvor tak konštatoval, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že peňažná náhrada za nevyčerpanú platenú dovolenku za kalendárny rok sa pri skončení pracovnej zmluvy nevyplatí, ak bol zamestnanec na nemocenskej dovolenke počas celého referenčného obdobia a/alebo obdobia, kedy bolo možné preniesť dovolenky alebo ich časť, a preto nemal možnosť uplatniť svoje právo na platenú dovolenku za kalendárny rok (rozsudok Schultz‑Hoff a i., EU:C:2009:18, bod 62).

               19

               Práve z hľadiska tejto judikatúry je potrebné zistiť, či za predpokladu, že skončenie pracovného pomeru nastalo na základe smrti zamestnanca, tvorí táto skutočnosť prekážku premeny nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok na peňažnú náhradu.

               20

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že nárok na dovolenku za kalendárny rok predstavuje len jednu z dvoch zložiek základnej zásady práva sociálneho zabezpečenia Únie a že toto právo obsahuje aj nárok na získanie platby (pozri v tomto zmysle rozsudok Schultz‑Hoff a i., EU:C:2009:18, bod 60 a citovanú judikatúru).

               21

               Pojem „platená dovolenka za kalendárny rok“ použitý normotvorcom Únie najmä v uvedenom článku 7 smernice 2003/88 totiž znamená, že musí byť zachovaná odmena zamestnanca za dobu dovolenky za kalendárny rok v zmysle tejto smernice. Inými slovami, zamestnancovi musí byť vyplatená bežná odmena počas doby pracovného odpočinku (pozri v tomto zmysle rozsudky Robinson‑Steele a i., C‑131/04 a C‑257/04, EU:C:2006:177, bod 50, Schultz‑Hoff a i., EU:C:2009:18, bod 58, a Lock, C‑539/12, EU:C:2014:351, bod 16).

               22

               V záujme zabezpečenia dodržiavania tohto základného práva zamestnanca, ktoré upravuje právo Únie, nemôže Súdny dvor vykladať článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 reštriktívne, na úkor práv, ktoré zamestnancovi z tohto článku vyplývajú (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Heimann a Toltschin, C‑229/11 a C‑230/11, EU:C:2012:693, bod 23 a citovanú judikatúru, ako aj uznesenie Brandes, C‑415/12, EU:C:2013:398, bod 29 a citovanú judikatúru).

               23

               Ďalej je potrebné uviesť, ako to tvrdí aj maďarská vláda vo svojich pripomienkach, že článok 7 ods. 2 smernice 2003/88, ako ho vykladá Súdny dvor, nekladie žiadnu inú podmienku vzniku nároku na peňažnú náhradu, ako je tá vyplývajúca zo skutočnosti, že jednak sa pracovný pomer skončil a jednak zamestnanec nevyčerpal celú dovolenku za kalendárny rok, na ktorú mal nárok ku dňu skončenia pracovného pomeru.

               24

               Nakoniec je potrebné konštatovať, že získanie peňažnej náhrady v prípade skončenia pracovného pomeru smrťou zamestnanca sa zdá ako nevyhnutné na zabezpečenie potrebného účinku nároku zamestnanca na platenú dovolenku za kalendárny rok podľa smernice 2003/88.

               25

               Ak by totiž povinnosť úhrady dovolenky za kalendárny rok zanikla skončením pracovného pomeru smrťou zamestnanca, táto okolnosť by mohla mať za následok, že náhodná udalosť vymykajúca sa vplyvu tak zamestnanca, ako aj zamestnávateľa by viedla retroaktívne k strate celého samotného nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorý je upravený v článku 7 smernice 2003/88.

               26

               Z týchto dôvodov toto ustanovenie smernice 2003/88 nemožno vykladať v tom zmysle, že uvedený nárok môže zaniknúť z dôvodu smrti zamestnanca.

               27

               Okrem toho, keďže článok 7 ods. 2 smernice 2003/88 nekladie vzniku nároku na peňažnú náhradu žiadnu inú podmienku, ako je tá vyplývajúca zo skutočnosti, že pracovný pomer sa skončil, je potrebné sa domnievať, že získanie takejto náhrady nemôže byť podriadené existencii predbežnej žiadosti v tomto zmysle.

               28

               Na jednej strane je totiž tento nárok priznaný priamo uvedenou smernicou bez vykonania úkonu dotknutým zamestnancom a na druhej strane tento nárok nezávisí od iných podmienok ako tých vyslovene uvedených, takže skutočnosť, že zamestnanec nepodal predbežnú žiadosť o získanie peňažnej náhrady podľa článku 7 ods. 2 tejto smernice, nie je relevantná.

               29

               Z toho jednak vyplýva, že článok 7 smernice 2003/88 sa nemôže vykladať v tom zmysle, že smrť zamestnanca ukončujúca pracovný pomer oslobodzuje zamestnávateľa nebohého pracovníka od zaplatenia peňažnej úhrady, na ktorú by mal tento zamestnanec nárok z titulu nevyčerpanej platenej dovolenky za kalendárny rok, a jednak, že získanie takejto náhrady nemôže byť podriadené existencii predbežnej žiadosti v tomto zmysle.

               30

               Z vyššie uvedených odôvodnení vyplýva, že na položené prejudiciálne otázky je potrebné odpovedať tak, že článok 7 smernice 2003/88 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom alebo praxi, ako sú tie vo veci samej, ktoré stanovujú, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne bez vzniku nároku na peňažnú náhradu z titulu nevyčerpanej dovolenky, ak sa pracovný pomer skončí z dôvodu úmrtia zamestnanca. Získanie takejto náhrady nemôže závisieť od predbežnej žiadosti dotknutej osoby.

         O trovách

               31

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 7 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom alebo praxi, ako sú tie vo veci samej, ktoré stanovujú, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne bez vzniku nároku na peňažnú náhradu z titulu nevyčerpanej dovolenky, ak sa pracovný pomer skončí z dôvodu úmrtia zamestnanca. Získanie takejto náhrady nemôže závisieť od predbežnej žiadosti dotknutej osoby.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 26. novembra 2008. # Deepak Rajani proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ATOZ - Skoršia medzinárodná slovná ochranná známka ARTOZ - Neexistencia povinnosti predložiť dôkaz o riadnom používaní - Začatie plynutia lehoty piatich rokov - Dátum zápisu skoršej ochrannej známky - Článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94 - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 - Povinnosť odôvodnenia - Články 73 a 79 nariadenia č. 40/94 a článok 6 EDĽP. # Vec T-100/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 26. novembra 2008 – Rajani/ÚHVT – Artoz‑Papier (ATOZ)
      (vec T‑100/06)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ATOZ – Skoršia medzinárodná slovná ochranná známka ARTOZ – Neexistencia povinnosti predložiť dôkaz o riadnom používaní – Začatie plynutia lehoty piatich rokov – Dátum zápisu skoršej ochrannej známky – Článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94 – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 – Povinnosť odôvodnenia – Články 73 a 79 nariadenia č. 40/94 a článok 6 EDĽP“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej
            známky (nariadenie Rady č. 40/94, článok 43 ods. 2 a 3) (pozri body 35, 43 – 45, 49)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 65, 66)
      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 11. januára 2006 (vec R 1126/2004‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťou Artoz‑Papier AG a pánom Deepakom Rajanim

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Deepak Rajani

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka ATOZ pre služby tried 35 a 41 – prihláška č. 1319961

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Artoz‑Papier AG

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               medzinárodná slovná ochranná známka ARTOZ pre služby tried 35 a 41

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Pán Deepak Rajani je povinný nahradiť trovy konania.