title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 9. júna 2009.#NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Žaloba o neplatnosť - Štátna pomoc - Nariadenie (ES) č. 659/1999 - Sťažnosť konkurenta - Listy Komisie sťažovateľovi - Existujúca pomoc - Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou - Neprípustnosť.#Vec T-152/06.

text:
         ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      z 9. júna 2009 (
            *1
         )
      „Žaloba o neplatnosť — Štátna pomoc — Nariadenie (ES) č. 659/1999 — Sťažnosť konkurenta — Listy Komisie sťažovateľovi — Existujúca pomoc — Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou — Neprípustnosť“
      Vo veci T-152/06,

         NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB, so sídlom v Štokholme (Švédsko), v zastúpení: M. Merola a L. Armati, advokáti,
      žalobca,
      proti

         Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: T. Scharf, splnomocnený zástupca,
      žalovanej,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia údajne obsiahnutého v listoch Komisie z 24. marca a 28. apríla 2006 adresovaných NDSHT, ktoré sa týkali sťažnosti v súvislosti so štátnou pomocou, ktorú mesto Štokholm údajne protiprávne poskytlo spoločnosti Stockholm Visitors Board AB (vec CP 178/04 — Údajná štátna pomoc v prospech SVB AB),
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka komory V. Tiili, sudcovia F. Dehousse a I. Wiszniewska-Białecka (spravodajkyňa),
      tajomník: C. Kantza, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. júla 2008,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Žalobca NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB je spoločnosť založená podľa švédskeho práva, ktorá vykonáva činnosť cestovnej kancelárie v Štokholme prostredníctvom svojej internetovej stránky. Ponúka globálne služby zahrnujúce rezerváciu hotelových izieb a turistickú kartu nazývanú „Stockholm à la carte“, ktorá jej držiteľom umožňuje využívať viacero služieb a infraštruktúru v meste Štokholm, ako napríklad múzeá a mestskú dopravu. Bola založená v roku 2001 po tom, ako z Destination Stockholm AB (DSAB) vystúpili súkromné subjekty.

               2

               DSAB bola založená v roku 1980 rozhodnutím mesta Štokholm a rady grófstva Štokholm. DSAB bolo partnerstvom tvoreným súkromnými podnikateľmi zo sektora cestovného ruchu a mestom Štokholm prostredníctvom mestskej nadácie Stockholm Information Services (SIS) (ďalej len „nadácia SIS“). Išlo o dcérsku spoločnosť vo väčšinovom vlastníctve nadácie SIS, ktorá zase bola založená v roku 1978, aby pôsobila v oblasti turistickej propagácie mesta Štokholm, a ktorá bola kontrolovaná a financovaná spoločne mestom Štokholm a grófstvom Štokholm. Od roku 1980 DSAB poskytovala v Štokholme ubytovanie v hoteloch za znížené ceny a celý súbor služieb súvisiacich s cestovným ruchom najmä prostredníctvom karty nazývanej „Stockholm Card“.

               3

               V roku 2001, po tom, ako z DSAB vystúpili súkromné subjekty, štokholmské orgány rozhodli o reorganizácii DSAB, v rámci ktorej došlo k prepojeniu jej zostávajúce činnosti s činnosťou nadácie SIS. Dňa 1. januára 2002 DSAB zmenila názov a stala sa z nej Stockholm Visitors Board AB (ďalej len „SVB“), spoločnosť, ktorá je vo vlastníctve mesta Štokholm prostredníctvom rôznych dcérskych spoločností. Od roku 2002 bola SVB poverená poskytovaním turistických informácií a propagáciou štokholmského regiónu, čo sú činnosti, ktoré predtým vykonávala nadácia SIS. V súvislosti s činnosťou poskytovania turistických informácií SVB vykonáva aj obchodnú činnosť, ktorá pozostáva najmä zo služby rezervácie hotelových izieb a predaja „Stockholm Card“, ktorá poskytuje bezplatný prístup do turistických zaujímavostí a infraštruktúry mesta Štokholm.

               4

               Dňa 23. septembra 2004 žalobca odovzdal Komisii informácie o ročných dotáciách, ktoré mesto Štokholm poskytlo SVB na roky 2003, 2004 a 2005, a tvrdil, že tieto dotácie sú štátnou pomocou, ktorú Švédske kráľovstvo poskytlo v rozpore s článkom 88 ods. 3 ES. Štátnou pomocou, tak ako bola opísaná v sťažnosti a v neskorších pripomienkach predložených žalobcom, mali byť ročné rozpočtové úvery mesta Štokholm v prospech SVB, pravidelné krytie strát SVB jej materskou spoločnosťou pred zdanením a zvýhodnený prístup k verejnej infraštruktúre, ako napríklad k platenému parkovisku spravovanému mestom Štokholm.

               5

               V sťažnosti žalobca tvrdil, že vzhľadom na absenciu garancie, že neexistuje nadmerná kompenzácia za činnosť v oblasti verejných informácií, môžu byť sumy, ktoré mesto Štokholm udelilo SVB, použité na financovanie jej obchodných aktivít, ktoré vykonáva nad rámec turisticko-informačnej činnosti v konkurencii s inými vnútroštátnymi a medzinárodnými podnikmi, čím narušuje hospodársku súťaž. Keďže Komisia túto pomoc neschválila, mala by byť považovaná za protiprávnu a nezlučiteľnú so spoločným trhom.

               6

               Žalobca doplnil svoju sťažnosť o stanoviská, v ktorých podrobne opísal históriu, organizáciu a činnosť SVB a požiadal Komisiu o prijatie predbežných opatrení na základe článku 11 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88] ES (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339) až do vydania rozhodnutia o zlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom, aby sa tak predišlo vzniku podstatných a nenapraviteľných škôd na strane žalobkyne.

               7

               Komisia preskúmala sťažnosť prostredníctvom žiadostí o informácie zaslaným švédskym orgánom, ako aj prostredníctvom výmeny korešpondencie a na stretnutiach so zástupcami týchto orgánov a žalobkyne. Švédske orgány zaslali Komisii informácie obsahujúce najmä detailný opis vývoja činností v oblasti turistickej propagácie mesta Štokholm od 30. rokov. Odovzdali tiež Komisii zoznam aktov prijatých mestom Štokholm na vykonanie reorganizácie, ktorej tieto činnosti podliehali, finančné informácie týkajúce sa každej činnosti nadácie SIS a DSAB za rozpočtové roky 1995 až 2001, ako aj informácie týkajúce sa príspevkov, ktoré mesto Štokholm priznalo SVB počas rozpočtových rokov 2002, 2003 a 2004 a odhady týchto príspevkov na rozpočtový rok 2005.

               8

               Dňa 24. marca 2006 riaditeľ riaditeľstva „Štátna pomoc 1: Kohézia a konkurencieschopnosť“ Generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž Komisie, ktorý bol poverený spisom (ďalej len „riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom“) zaslal žalobcovi list v tomto znení:
               „EURÓPSKA KOMISIA
               GR Hospodárska súťaž
               Štátna pomoc 1: Kohézia a konkurencieschopnosť
               Riaditeľ…
               Predmet: CP 178/2004 — Údajná štátna pomoc v prospech SVB AB
               …
               Týmto reagujem na Vaše listy z 23. septembra 2004, 22. decembra 2004, 10. januára 2005, 19. apríla 2005 a 14. februára 2006 týkajúce sa sťažnosti uvedenej v predmete toho listu.
               Chcel by som Vás informovať, že na základe dostupných informácií príslušné útvary generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž dospeli k záveru, že neexistujú dostatočné dôvody na pokračovanie v skúmaní Vašej sťažnosti. Ako viete, od dotknutého členského štátu sme získali veľké množstvo informácií prostredníctvom korešpondencie a na spoločných stretnutiach. Všetky skutkové okolnosti boli predmetom dôkladného skúmania a boli analyzované. K sťažnosti Vášho klienta bolo pristupované so všetkou vážnosťou a urobili sme všetko, čo bolo v našich silách s cieľom identifikovať porušenie článku 87 ods. 1 ES.
               Z našej analýzy vyplýva, že činnosť súvisiaca so ‚Stockholm Card‘ a s rezerváciou hotelových izieb (s výnimkou parkovacích miest zahrnutých v ‚Stockholm Card‘) je vykonávaná za trhových podmienok. Táto činnosť teda nie je financovaná štátnou pomocou v zmysle článku 87 ods. 1 ES. Pokiaľ ide o bezplatné využívanie určitých parkovacích miest, je možné tvrdiť, že obchod nie je ovplyvnený, a aj keby to tak bolo, táto pomoc bola zahrnutá v ‚Stockholm Card‘ dávno predtým, ako Švédsko vstúpilo do Európskej únie v roku 1995, a predstavovala by teda existujúcu pomoc. Okrem toho, od 1. januára 2006 už táto služba nie je v ‚Stockholm Card‘ zahrnutá.
               Pokiaľ ide o ostatnú činnosť (poskytovanie turistických informácií), zdá sa, že tá spadá pod ustanovenia upravujúce služby vo všeobecnom hospodárskom záujme (SVHZ). Nezdá sa, že by tu existovali krížové dotácie v prospech podnikateľskej činnosti. Aj za predpokladu, že by kompenzácia za SVHZ bola kvalifikovaná ako štátna pomoc, táto už bola tak či tak za rovnakých podmienok poskytovaná dávno pred rokom 1995, a predstavovala by preto existujúcu pomoc.
               Skrátka, z nášho hĺbkového preskúmania tejto sťažnosti vyplýva, že tu ide o existujúcu, a nie protiprávnu pomoc, ktorá je v každom prípade zlučiteľná so spoločným trhom. Keďže nie je potrebné začať konanie o potrebných opatreniach podľa článku 88 ods. 1 ES, nemáme v úmysle prijať v tejto veci žiadne ďalšie opatrenie.
               V každom prípade by som chcel upriamiť Vašu pozornosť na skutočnosť, že ak ste na rozdiel od našich útvarov presvedčený, že bola poskytnutá protiprávna pomoc, článok 87 ods. 1 ES má priamy účinok a zakladá práva jednotlivcov, ktoré musia vnútroštátne súdy chrániť. Na tieto súdy sa preto môžete obrátiť v tejto veci.
               …“

               9

               Listom z 5. apríla 2006 žalobca informoval Komisiu, že z listu z 24. marca 2006 vyvodzuje, že preskúmanie financovania, ktoré mesto Štokholm poskytlo SVB, priviedlo Komisiu k zamietnutiu jeho sťažnosti a prijatiu rozhodnutia o nevznesení námietok voči údajnej pomoci podľa článku 13 a článku 4 ods. 2 a 3 nariadenia č. 659/1999. Žalobca žiadal Komisiu o zaslanie kópie tohto rozhodnutia v zmysle článku 20 toho istého nariadenia.

               10

               Listom z 28. apríla 2006 (ďalej spolu s listom z 24. marca 2006 len „napadnuté listy“), riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom žalobcovi odpovedal takto:
               „EURÓPSKA KOMISIA
               GR Hospodárska súťaž
               Štátna pomoc 1: Kohézia a konkurencieschopnosť
               Riaditeľ …
               Predmet: CP 178/2004 — Údajná štátna pomoc v prospech SVB AB
               …
               Týmto reagujem na Váš list z 5. apríla 2006 týkajúci sa pomoci uvedenej v predmete tohto listu.
               Ako som vysvetlil v liste z 24. marca 2006, útvary Komisie dospeli k záveru, že neexistujú dostatočné dôvody na pokračovanie v skúmaní Vašej sťažnosti. Z informácií, ktoré švédske orgány poskytli v korešpondencii a na spoločných stretnutiach, totiž vyplýva, že opatrenia, ktoré uvádzate v sťažnosti, nepredstavujú protiprávnu štátnu pomoc.
               Nemôžeme Vám preto poskytnúť rozhodnutie Komisie v zmysle článku 20 nariadenia č. 659/1999, ako ste o to požiadali vo Vašom liste.
               …“

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               11

               Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 6. júna 2006 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

               12

               Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 1. septembra 2006 Komisia vzniesla námietku neprípustnosti podľa článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa.

               13

               Žalobca 9. novembra 2006 predložil svoje pripomienky k námietke neprípustnosti.

               14

               Uznesením Súdu prvého stupňa z 15. marca 2007 bolo konanie o námietke neprípustnosti spojené s konaním vo veci samej s tým, že o trovách konania sa rozhodne v konaní vo veci samej.

               15

               Komisia 3. mája 2007 podala svoje vyjadrenie k žalobe.

               16

               Žalobca sa listom z 28. júna 2007 vzdal možnosti podať repliku.

               17

               Vzhľadom na to, že zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo zmenené, sudkyňa spravodajkyňa bola pridelená k prvej komore, ktorej bola z tohto dôvodu táto vec pridelená.

               18

               Na základe správy sudkyne spravodajkyne Súd prvého stupňa (prvá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania.

               19

               Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Súd prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 1. júla 2008. Súd prvého stupňa vyzval Komisiu, aby predložila určité dokumenty v lehote dvoch týždňov. Komisia predložila tieto dokumenty 11. júla 2008. Listom zo 6. augusta 2008 žalobca predložil svoje pripomienky k týmto dokumentom.

               20

               Dňa 23. januára 2009 Súd prvého stupňa rozhodol o ukončení ústnej časti konania.

               21

               Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol námietku neprípustnosti a vyhlásil, že žaloba je prípustná,

                        —

                        zrušil rozhodnutie obsiahnuté v napadnutých listoch,

                        —

                        nariadil Komisii začať konanie vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES,

                        —

                        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

               22

               Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol žalobu ako neprípustnú alebo nedôvodnú,

                        —

                        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

         Právny stav

         Tvrdenia účastníkov konania

               23

               Komisia tvrdí, že napadnuté listy nepredstavujú rozhodnutie Komisie, ani spolu, ani každý osobitne, a nie sú preto napadnuteľnými aktmi. Žaloba je preto neprípustná.

               24

               Po prvé, napadnuté listy svojím obsahom nezodpovedajú rozhodnutiu. Podľa judikatúry nestačí, že orgán Spoločenstva zaslal list ako odpoveď na žiadosť, aby mohol byť tento list považovaný za rozhodnutie v zmysle článku 230 ES. V liste z 24. marca 2006 sa uvádza, že príslušné útvary generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž Komisie, a nie Komisia alebo člen Komisie zodpovedný za hospodársku súťaž, dospeli k záveru o nepokračovaní vyšetrovania. V liste z 28. apríla 2006 sa v odpovedi na žiadosť žalobcu výslovne uvádza, že neexistuje rozhodnutie Komisie, ktoré by mu mohlo byť oznámené. Komisia nevydala konečné stanovisko. V žalobe žalobca navyše viackrát uvádza absenciu konečného stanoviska Komisie. Cieľom napadnutých listov bolo informovať žalobcu, že útvary Komisie nenašli dostatočné dôvody na vydanie rozhodnutia vo veci alebo na pokračovanie v skúmaní údajnej štátnej pomoci. Skutočnosť, že útvary Komisie v snahe o transparentnosť predstavili svoje úvahy k danej veci, nebráni tomu, aby boli napadnuté listy považované za informácie v zmysle článku 20 nariadenia č. 659/1999.

               25

               Argument žalobcu, že nezáleží na tom, v akej forme bolo údajné rozhodnutie prijaté, je v predmetnom prípade irelevantné, keďže žalobca by musel preukázať, že napadnuté listy svojím obsahom zodpovedajú rozhodnutiu. Keďže však napadnuté listy nemali žiadne právne účinky na postavenie žalobcu, nemožno ich kvalifikovať ako rozhodnutie. Okrem toho napadnuté listy neuvádzajú právny základ, boli zaslané útvarmi generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž a nie Komisiou ako zborovým orgánom alebo členom Komisie splnomocneným na tieto účely a boli adresované žalobcovi a nie Švédskemu kráľovstvu. To sú doplňujúce informácie nasvedčujúce tomu, že napadnuté listy, či už samostatne alebo spoločne, neobsahujú rozhodnutie Komisie.

               26

               Po druhé Komisia tvrdí, že neprijala ani rozhodnutie, ani konečné stanovisko. V napadnutých listoch Komisia neuviedla, že prijala rozhodnutie v zmysle článku 13 alebo článku 4 nariadenia č. 659/1999. Skutočnosť, že žalobca v liste z 5. apríla 2006 žiada Komisiu, aby mu zaslala rozhodnutie, nasvedčuje tomu, že list z 24. marca 2006 nepovažoval za rozhodnutie. List z 28. apríla 2006 sa obmedzil na informovanie žalobcu, že mu nemôže byť poskytnuté žiadne rozhodnutie. Kombinácia týchto listov, z ktorých ani jeden nie je rozhodnutím, nemôže predstavovať rozhodnutie. Komisia tvrdí, že za predpokladu, že by sa vec týkala protiprávnej pomoci, neprijala žiadne z rozhodnutí podľa článku 4 nariadenia č. 659/1999 a že navyše s konečnou platnosťou nepotvrdila, že sporné opatrenia sú existujúcou pomocou. Útvary Komisie sa zastavili v štádiu konania, ktoré predchádza štádiu, v ktorom si Komisia musí vybrať prijatie rozhodnutia. Keďže sa zdá, že žalobca implicitne pripúšťa nečinnosť Komisie, za predpokladu, že Komisia mala povinnosť konať, mal žalobca podať žalobu na nečinnosť.

               27

               Po tretie Komisia uvádza, že aktmi alebo rozhodnutiami, proti ktorým možno podať žalobu o neplatnosť v zmysle článku 230 ES, sú len opatrenia so záväznými právnymi účinkami, ktoré môžu mať vplyv na záujmy žalobcu tým, že podstatne zasiahnu do jeho právneho postavenia. Keďže neexistovalo rozhodnutie Komisie, právne postavenie žalobcu sa zaslaním napadnutých listov nezmenilo.

               28

               Žalobca sa domnieva, že námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou treba zamietnuť. Z judikatúry vyplýva, že list zaslaný sťažovateľovi, v ktorom sa uvádza konečné stanovisko Komisie v oblasti štátnej pomoci, predstavuje rozhodnutie, aj keď nebolo určené dotknutému členskému štátu. Vyhlásenie, že útvary Komisie dospeli k záveru, že neexistujú dostatočné dôvody na pokračovanie v skúmaní sťažnosti, predstavuje konečné rozhodnutie, ktorým Komisia odmietla začať konanie vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES a vec odložila. Napadnuté listy preto predstavujú napadnuteľný akt v zmysle článku 230 ES.

               29

               Žalobca tvrdí, že podľa judikatúry je na zistenie, či akt vyvoláva záväzné právne účinky a či teda môže byť predmetom žaloby o neplatnosť, potrebné preskúmať jeho obsah. Nezáleží na tom, v akej forme bol akt prijatý. Napadnuté listy pritom spoločne alebo každý osobitne obsahujú konečné stanovisko Komisie k sťažnosti žalobcu a majú účinky na jeho právne postavenie. Ako priamy konkurent spoločnosti — príjemcu údajnej pomoci by bol žalobca kvalifikovaný ako zainteresovaná strana v zmysle článku 1 písm. h) nariadenia č. 659/1999 a boli by mu priznané procesné záruky stanovené v článku 88 ods. 2 ES a v článku 6 nariadenia č. 659/1999, ak by bolo začaté konanie vo veci formálneho zisťovania.

               30

               Podľa žalobcu sa všetky argumenty Komisie týkajúce sa neprípustnosti žaloby týkajú výlučne formy a nie obsahu napadnutých listov a žiaden z nich nie je relevantný. Po prvé, skutočnosť, že napadnuté listy boli zaslané riaditeľom útvaru generálneho riaditeľstva pre hospodársku súťaž Komisie, je bezvýznamný. Vzhľadom na absenciu výhrady, že napadnuté listy vyjadrujú len osobný názor ich autorov, musia byť tieto listy chápané tak, že uvádzajú stanovisko Komisie, a teda môžu byť predmetom žaloby.

               31

               Po druhé, Komisia nemôže tvrdiť, že skutočnosť, že napadnuté listy neboli adresované členskému štátu, nasvedčuje tomu, že nepredstavujú rozhodnutie Komisie. Žalobca pripomína, že podľa judikatúry list adresovaný sťažovateľovi, v ktorom sa uvádza konečné stanovisko Komisie k štátnej pomoci, môže byť predmetom žaloby o neplatnosť. V opačnom prípade by bol žalobca zbavený akejkoľvek možnosti napadnúť konečné stanovisko k jeho sťažnosti a Komisia by mohla obísť svoje povinnosti podľa nariadenia č. 659/1999.

               32

               Po tretie, to, že Komisia odmietla žalobcovi zaslať kópiu rozhodnutia, potvrdzuje, že list z 24. marca 2006 predstavuje konečné stanovisko Komisie. Keďže žalobca nemohol získať ďalšie odôvodnenie, jediným možným prostriedkom nápravy bolo napadnúť rozhodnutie obsiahnuté v napadnutých listoch. Okrem toho, opatrné formulácie použité v napadnutých listoch nasvedčujú tomu, že Komisia mala pochybnosti, pokiaľ ide o kvalifikovanie a zlučiteľnosť sporných opatrení, a tieto pochybnosti ju mali priviesť k začatiu konania vo veci formálneho zisťovania. Komisia sa neuspokojila s tým, že potvrdila, že neexistujú dostatočné dôvody na vydanie rozhodnutia vo veci, ako by to urobila v prípade neformálneho oznámenia na základe článku 20 ods. 2 nariadenia č. 659/1999. Z obsahu napadnutých listov napriek opatrným formuláciám jasne vyplýva, že Komisia ako odpoveď na sťažnosť žalobcu vydala jasné a konečné stanovisko.

               33

               Okrem toho napadnuté listy nemožno považovať za prípravné akty, keďže ich obsah naznačuje, že Komisia nemá v pláne prijať ďalšie opatrenia v rámci skúmania pomoci uvedenej v sťažnosti. Procesné záruky priznané sťažovateľom v oblasti štátnej pomoci by sa stali úplne zbytočnými, ak by Komisia požívala imunitu len na základe použitia opatrných formulácií vo svojich rozhodnutiach.

               34

               A napokon tvrdenie Komisie, že pri neexistencii rozhodnutia mal žalobca podať žalobu na nečinnosť, musí byť v predmetnom prípade zamietnuté. Z judikatúry vyplýva, že takúto žalobu nemožno podať, ak existuje jasné a výslovné stanovisko Komisie k sťažnosti. Keďže články 230 ES a 232 ES predstavujú jeden a ten istý právny prostriedok, napadnúť treba akt, ktorý obsahuje stanovisko Komisie, a preto je táto žaloba o neplatnosť primeraným spôsobom konania.

         Posúdenie Súdom prvého stupňa

               35

               Podľa ustálenej judikatúry na to, aby bol list považovaný za rozhodnutie v zmysle článku 230 ES, a teda napadnuteľný žalobou o neplatnosť, nestačí, že tento list bol zaslaný inštitúciou Spoločenstva adresátovi ako odpoveď na jeho žiadosť (rozsudky Súdu prvého stupňa z 22. mája 1996, AITEC/Komisia, T-277/94, Zb. s. II-351, bod 50, a z 22. októbra 1996, CSF a CSME/Komisia, T-154/94, Zb. s. II-1377, bod 51; uznesenie Súdu prvého stupňa z 5. novembra 2003, Kronoply/Komisia, T-130/02, Zb. s. II-4857, bod 42).

               36

               Podľa ustálenej judikatúry tiež môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES len opatrenia so záväznými právnymi účinkami, ktoré môžu ovplyvniť záujmy žalobcu tým, že podstatným spôsobom zmenia jeho právne postavenie (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9; rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. apríla 2006, Deutsche Bahn/Komisia, T-351/02, Zb. s. II-1047, bod 35, a uznesenie Kronoply/Komisia, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 43).

               37

               Pri posudzovaní, či určitý akt alebo rozhodnutie má takéto účinky, treba vychádzať z jeho podstaty (uznesenie Kronoply/Komisia, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 44). Naopak forma, v akej je akt alebo rozhodnutie prijaté, je v zásade z hľadiska prípustnosti žaloby o neplatnosť bezvýznamná (pozri v tomto zmysle rozsudok IBM/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie, bod 9).

               38

               V tejto súvislosti je namieste pripomenúť, že hoci adresátom rozhodnutia, ktorým sa končí skúmanie zlučiteľnosti pomoci so Zmluvou ES v zmysle článku 4 nariadenia č. 659/1999, je vždy členský štát, oznámenie adresované sťažovateľovi môže odzrkadľovať obsah takéhoto rozhodnutia, aj keď rozhodnutie nebolo zaslané dotknutému členskému štátu (uznesenie Súdu prvého stupňa z 30. septembra 1999, UPS Europe/Komisia, T-182/98, Zb. s. II-2857, bod 38).

               39

               Na úvod je potrebné pripomenúť si režim uplatniteľný na sťažnosti v oblasti štátnej pomoci, ako ho stanovuje nariadenie č. 659/1999.

               40

               Keď Komisia na základe článku 10 ods. 1 nariadenia č. 659/1999 preskúma informácie týkajúce sa údajnej protiprávnej pomoci, článok 13 toho istého nariadenia jej ukladá, pokiaľ ide o protiprávnu pomoc, aby ukončila fázu predbežného skúmania prijatím rozhodnutia na základe článku 4 toho istého nariadenia.

               41

               Mimo tejto možnosti vydať rozhodnutie podľa článku 4 nariadenia č. 659/1999 nemá Komisia v prípade, keď sú jej predložené informácie týkajúce sa prípadnej existencie štátnej pomoci, inú voľbu, ako informovať zainteresované strany podľa článku 20 ods. 2 druhej vety toho istého nariadenia, že „existujú nedostatočné dôvody na zaujatie stanoviska k prípadu“ (rozsudok Deutsche Bahn/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie, bod 43).

               42

               Z judikatúry vyplýva, že pri posudzovaní, či list zaslaný sťažovateľovi ako odpoveď na jeho sťažnosť predstavuje napadnuteľný akt, Súd prvého stupňa musí podľa podstaty napadnutého aktu určiť, či je tento akt rozhodnutím v zmysle článku 4 nariadenia č. 659/1999 alebo len neformálnym oznámením podľa článku 20 ods. 2 druhej vety nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Deutsche Bahn/Komisia, už citovaný v bode 36 vyššie, bod 44).

               43

               Z konania o sťažnostiach v oblasti štátnej pomoci, tak ako ho upravuje nariadenie č. 659/1999, a najmä jeho článok 20 ods. 2, vyplýva, že hoci Komisia má povinnosť bezodkladne preskúmať informácie týkajúce sa údajnej protiprávnej pomoci, ktoré jej tretia strana oznámila prostredníctvom sťažnosti, nie je pri každej sťažnosti povinná prijať rozhodnutie v zmysle článku 4 uvedeného nariadenia.

               44

               Povinnosť Komisie prijať rozhodnutie ako odpoveď na sťažnosť sa týka len prípadu stanoveného v článku 13 nariadenia č. 659/1999. Článok 20 ods. 2 druhá veta toho istého nariadenia stanovuje, že Komisia sa môže obmedziť na to, že sťažovateľa listom informuje, že neexistujú dostatočné dôvody na prijatie rozhodnutia vo veci. O taký prípad ide najmä vtedy, keď sa článok 13 nariadenia č. 659/1999 nemôže použiť, pretože sťažnosť sa v skutočnosti netýka protiprávnej, ale existujúcej pomoci.

               45

               Aby bolo možné určiť, či je táto žaloba prípustná, je potrebné preskúmať, či z podstaty napadnutých listov vyplýva, že ich možno považovať za rozhodnutie v zmysle článku 4 nariadenia č. 659/1999, ktorého adresátom je v skutočnosti dotknutý členský štát a ktoré ovplyvňuje záujmy žalobcu tým, že podstatným spôsobom mení jeho právne postavenie.

               46

               V prvom rade je potrebné analyzovať obsah napadnutých listov.

               47

               V liste z 24. marca 2006 riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom informoval žalobcu, že sa domnieva, že neexistujú dostatočné dôvody na pokračovanie v skúmaní jeho sťažnosti. Zdôraznil, že sťažnosť dôkladne preskúmal.

               48

               Hneď na úvod je potrebné uviesť, že keď riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom v prvej časti tretieho odseku listu z 24. marca 2006 uviedol, že činnosť súvisiaca so „Stockholm Card“ (s výnimkou parkovacích miest) a s rezerváciou hotelových izieb sa vykonáva za trhových podmienok, konštatoval, že táto činnosť nie je financovaná dotáciami ohlásenými v sťažnosti. Tým však neoznámil, že dotácie ohlásené v sťažnosti nespĺňajú podmienky potrebné na to, aby boli kvalifikované ako štátna pomoc v zmysle článku 87 ES. Z tejto prvej časti tretieho odseku listu z 24. marca 2006 teda nemožno vyvodiť, že Komisia potvrdila, že dotácie ohlásené v sťažnosti v tejto súvislosti nie sú štátnou pomocou.

               49

               Ďalej, v druhej časti tretieho odseku listu z 24. marca 2006 riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom uviedol, že je možné tvrdiť, že bezplatné využívanie určitých parkovacích miest zo strany SVB nemá vplyv na obchod a že v každom prípade táto pomoc bola zahrnutá v „Stockholm Card“ pred rokom 1995, to znamená pred vstupom Švédskeho kráľovstva do Európskej únie, a predstavuje teda existujúcu pomoc. V štvrtom odseku listu z 24. marca 2006 upresnil, že ostatná činnosť SVB zdá sa spadá pod ustanovenia upravujúce služby vo všeobecnom hospodárskom záujme a že v prípade, že by ich financovanie bolo štátnou pomocou, táto pomoc bola poskytovaná za rovnakých podmienok dávno pred rokom 1995 a predstavovala by preto existujúcu pomoc. Z toho vyplýva, že keďže sa riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom domnieval, že pomoc ohlásená v sťažnosti je existujúcou pomocou, nepristúpil k hlbšiemu skúmaniu kvalifikovania štátnej pomoci.

               50

               Napokon riaditeľ útvaru poverený spisom v rámci zhrnutia uviedol, že z preskúmania sťažnosti vyplynulo, že ohlásené opatrenia predstavujú existujúcu, a nie protiprávnu pomoc.

               51

               V liste z 28. apríla 2006, ktorý bol odpoveďou na list žalobcu z 5. apríla 2006, riaditeľ útvaru Komisie poverený spisom pripomenul, že opatrenia ohlásené v sťažnosti nepredstavujú protiprávnu pomoc, a žalobcovi preto nie je možné poslať rozhodnutie na základe článku nariadenia č. 659/1999.

               52

               Z listu z 28. apríla 2006, ako aj z podstaty listu z 24. marca 2006 teda vyplýva, že Komisia sa po predbežnom preskúmaní informácií, ktoré jej poskytol dotknutý členský štát, domnievala, že opatrenia ohlásené v sťažnosti nepredstavujú protiprávnu pomoc v zmysle článku 1 písm. f) nariadenia č. 659/1999. V napadnutých listoch sa Komisia uspokojila s tým, že žalobcu informovala, že z prvého predbežného preskúmania vyplynulo, že pomoc ohlásená v sťažnosti predstavuje existujúcu pomoc, na ktorú sa vzťahuje postup podľa článku 88 ods. 1 ES.

               53

               Okrem toho je potrebné zdôrazniť, že aj keby Komisia v prvej časti tretieho odseku listu z 24. marca 2006 potvrdila, že činnosť súvisiaca so „Stockholm Card“ a s rezerváciou hotelových izieb je financovaná dotáciami ohlásenými v sťažnosti, nič by to nezmenilo na jej závere, že tieto dotácie predstavujú existujúcu pomoc vzhľadom na to, že boli poskytované už v období pred rokom 1995.

               54

               Z podstaty napadnutých listov teda vyplýva, že Komisia sa rozhodla nepodniknúť vo vzťahu k sťažnosti ďalšie kroky z dôvodu, že sporná pomoc predstavuje existujúcu pomoc.

               55

               V tejto súvislosti Komisia na pojednávaní nemohla platne tvrdiť, že nemohla rozumieť napadnutým listom a že z listu z 24. marca 2006, ktorý obsahuje vágne formulácie, vyplýva, že jej útvar neuviedol žiadny dôvod na nepokračovanie v skúmaní sťažnosti.

               56

               Po druhé treba preskúmať, či napadnuté listy vzhľadom na to, že kvalifikujú pomoc ohlásenú v sťažnosti ako existujúcu pomoc, môžu byť pokladané za rozhodnutie, ktoré ovplyvňuje záujmy žalobcu tým, že podstatným spôsobom ovplyvňuje jeho právne postavenie.

               57

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v oblasti existujúcej pomoci prináleží iniciatíva iba Komisii (rozsudok Súdneho dvora z 9. augusta 1994, Namur-Les assurances du crédit, C-44/93, Zb. s. I-3829, bod 11). V rámci právomoci priebežného skúmania existujúcej pomoci nemôže byť Komisia prostredníctvom sťažnosti zaviazaná adresovať členskému štátu odporúčanie potrebných opatrení podľa článku 18 nariadenia č. 659/1999 (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 22. októbra 1996, Salt Union/Komisia, T-330/94, Zb. s. II-1475, body 33 až 35).

               58

               Okrem toho z judikatúry vyplýva, že ak informácie, ktoré poskytol členský štát, umožňujú dospieť k predbežnému záveru, že je pravdepodobné, že sporné opatrenia predstavujú existujúcu pomoc, Komisia sa musí týmito opatreniami zaoberať v procesnom rámci upravenom v článku 88 ods. 1 a 2. Naopak, ak informácie poskytnuté členským štátom neumožňujú dospieť k tomuto predbežnému záveru alebo ak členský štát neposkytne žiadne informácie v tomto ohľade, Komisia sa musí týmito opatreniami zaoberať v procesnom rámci upravenom v odsekoch 2 a 3 toho istého článku (rozsudok Súdneho dvora z 10. mája 2005, Taliansko/Komisia, C-400/99, Zb. s. I-3657, bod 55).

               59

               Navyše je potrebné zdôrazniť, že konanie v oblasti existujúcej štátnej pomoci zakotvené v článkoch 17 až 19 nariadenia č. 659/1999 nepočíta so žiadnym rozhodnutím adresovaným dotknutému členskému štátu, ktoré by mohla Komisia prijať na záver fázy predbežného skúmania.

               60

               Z toho vyplýva, že sťažovateľ nemôže Komisiu prostredníctvom jej adresovanej sťažnosti prinútiť, aby posúdila zlučiteľnosť existujúcej pomoci. Keď sa Komisia po prvom preskúmaní domnieva, že sťažnosť sa netýka protiprávnej, ale existujúcej pomoci, nemá povinnosť prijať rozhodnutie v zmysle článku 4 nariadenia č. 659/1999 určené dotknutému členskému štátu a nemôže byť nútená začať konanie podľa článku 88 ods. 1 ES.

               61

               V predmetnom prípade treba pripomenúť, že Komisia v napadnutých listoch dospela k záveru, že pomoc ohlásená v sťažnosti je existujúcou pomocou. Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že článok 13 nariadenia č. 659/1999 týkajúci sa protiprávnej pomoci nebol použiteľný, Komisia nemohla prijať rozhodnutie v zmysle článku 4 nariadenia č. 659/1999. Na sťažnosť žalobcu preto mohla reagovať jedine tak, že ho v súlade s článkom 20 ods. 2 druhou vetou nariadenia č. 659/1999 informovala, že neexistujú dostatočné dôvody na prijatie rozhodnutia vo veci.

               62

               Navyše z napadnutých listov vyplýva, že predbežné preskúmanie pomoci ohlásenej v sťažnosti priviedlo Komisiu k záveru, že je potrebné použiť postup podľa článku 88 ods. 1 ES, keďže ide o existujúcu pomoc. Preto na rozdiel od toho, čo tvrdí, žalobca, napadnuté listy nie sú rozhodnutím o odložení veci z dôvodu, že dotácie nepredstavujú štátnu pomoc.

               63

               Okrem toho na rozdiel od tvrdení žalobcu napadnuté listy nepredstavujú ani odmietnutie začatia konania vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES. Je totiž nutné konštatovať, že Komisia ani nemohla začať toto konanie, keďže prvotné preskúmanie, ktoré vykonala, odhalilo, že sporná pomoc je existujúcou pomocou (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 5. októbra 1994, Taliansko/Komisia, C-47/91, Zb. s. I-4635, bod 24, a rozsudok CSF a CSME/Komisia, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 49).

               64

               Je potrebné doplniť, že by bolo v rozpore s hospodárnosťou konania o preskúmaní štátnej pomoci domnievať sa, že keď Komisia informuje sťažovateľa, že jeho sťažnosť sa týka existujúcej pomoci, nevyhnutne prijíma rozhodnutie podľa článku 4 nariadenia č. 659/1999. Takéto riešenie by znamenalo, že keď je Komisii predložená sťažnosť týkajúca sa existujúcej pomoci, má táto inštitúcia povinnosť preskúmať jej zlučiteľnosť s vnútorným trhom. Ako však bolo uvedené v bode 57 vyššie, na základe článku 88 ods. 1 ES iniciatíva pri začatí konania v rámci priebežného skúmania existujúcej pomoci prislúcha výlučne Komisii.

               65

               Preto bolo z právneho hľadiska v poriadku, že Komisia, domnievajúc sa, že pomoc ohlásená v sťažnosti je existujúcou pomocou, v liste z 28. apríla 2006 uviedla, že sťažovateľovi nemôže zaslať kópiu rozhodnutia v zmysle článku 4 nariadenia č. 659/1999, tak ako to od nej žiadal v liste z 5. apríla 2006.

               66

               Navyše je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry môže byť schéma existujúcej pomoci naďalej vykonávaná, pokiaľ Komisia nekonštatovala jej nezlučiteľnosť so spoločným trhom (rozsudok Súdneho dvora z 15. marca 1994, Banco Exterior de España, C-387/92, Zb. s. I-877, bod 20, a uznesenie Súdu prvého stupňa z 2. júna 2003, Forum 187/Komisia, T-276/02, Zb. s. II-2075, bod 48).

               67

               Z judikatúry tiež vyplýva, že keď sa Komisia rozhodne zaoberať sa určitou pomocou v rámci priebežného skúmania existujúcej pomoci, právny stav sa nemení až do prípadnej akceptácie návrhov vhodných opatrení dotknutým členským štátom alebo do prijatia konečného rozhodnutia Komisie (rozsudok Súdneho dvora z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia, C-400/99, Zb. s. I-7303, bod 61).

               68

               Keďže napadnuté listy kvalifikujú pomoc ohlásenú v sťažnosti ako existujúcu pomoc, nemajú znaky rozhodnutia so záväznými právnymi účinkami, ktoré by mohli ovplyvniť záujmy žalobcu.

               69

               Tento záver nie je spochybnený ani informáciou obsiahnutou v liste z 24. marca 2006, že pomoc ohlásená v sťažnosti a kvalifikovaná ako existujúca pomoc „by v každom prípade bola zlučiteľná so spoločným trhom“. Ako totiž Komisia ďalej uviedla v tomto liste, chcela sťažovateľa informovať, že nemá v úmysle začať konanie podľa článku 88 ods. 1 ES, čo podľa judikatúry uvedenej v bode 57 vyššie spadá do jej výlučného práva iniciatívy. Okrem toho na základe judikatúry uvedenej v bode 66 vyššie takáto informácia nemá záväzné právne účinky, ktoré by mohli ovplyvniť záujmy žalobcu.

               70

               Z uvedených skutočností vyplýva, že napadnuté listy treba považovať za neformálne informovanie, ako je zakotvené v článku 20 ods. 2 druhej vete nariadenia č. 659/1999, ktorého obsah nie je odrazom rozhodnutia v zmysle článku 4 toho istého nariadenia. Napadnuté listy preto nie sú napadnuteľným aktom v zmysle článku 230 ES.

               71

               Je potrebné pripomenúť, že v rámci dohľadu nad dodržiavaním povinností ktoré členských štátom vyplývajú z článkov 87 ES a 88 ES, plnia vnútroštátne súdy a Komisia odlišné, vzájomne sa doplňujúce úlohy. Úlohou vnútroštátneho súdu je chrániť práva, ktoré prislúchajú jednotlivcom na základe priameho účinku zákazu stanoveného v článku 88 ods. 3 tretej vete ES. Na vnútroštátny súd teda môže byť podaný návrh smerujúci k určeniu protiprávnosti štátnej pomoci a nariadeniu jej vrátenia.

               72

               Neprípustnosť tejto žaloby preto neoberá žalobcu o možnosť predložiť súdu na preskúmanie zákonnosť spornej pomoci. Vnútroštátne súdy sú totiž povinné zabezpečiť, aby došlo k vyvodeniu všetkých dôsledkov z porušenia článku 88 ods. 3 poslednej vety ES v súlade s ich vnútroštátnym právom, a to tak v súvislosti s platnosťou aktov na vykonanie opatrení pomoci, ako aj v súvislosti s vymáhaním finančných podpôr poskytnutých v rozpore s týmto ustanovením (rozsudky Súdneho dvora z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, C-354/90, Zb. s. I-5505, bod 12, a z 12. februára 2008 CELF a ministre de la Culture et de la Communication, C-199/06, Zb. s. I-469, bod 41).

               73

               Ďalej, návrh žalobcu, aby Súd prvého stupňa uložil Komisii povinnosť začať konanie vo veci formálneho zisťovania, je neprípustný, keďže v zmysle ustálenej judikatúry sa právomoc súdu Spoločenstva v rámci konania o žalobe o neplatnosť podľa článku 230 ES obmedzuje na preskúmanie zákonnosti napadnutého aktu a Súd prvého stupňa nemôže v rámci výkonu svojej právomoci uložiť povinnosť inštitúcii Spoločenstva (rozsudok Súdneho dvora z 8. júla 1999, DSM/Komisia, C-5/93 P, Zb. s. I-4695, bod 36, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 24. februára 2000, ADT Projekt/Komisia, T-145/98, Zb. s. II-387, body 83 a 84).

               74

               Zo všetkých uvedených skutočností vyplýva, že žaloba je v celom rozsahu neprípustná.

         O trovách

               75

               Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie.

               Z týchto dôvodov
               SÚD PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta ako neprípustná.

                           2.

                           NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB je povinný nahradiť trovy konania.

                     Tiili
                     Dehousse
                     Wiszniewska-Białecka
                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. júna 2009.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 26. októbra 1995. # S. E. Klaus proti Bestuur van de Nieuwe Algemene Bedrijfsvereniging. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Amsterdam - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-482/93.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. marca 1997. # Ayse Süzen proti Zehnacker Gebäudereinigung GmbH Krankenhausservice. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arbeitsgericht Bonn - Nemecko. # Vec C-13/95.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 15. júla 1997. # R proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-187/95.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 14. apríla 1994. # Ballast Nedam Groep NV proti Belgische Staat. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Raad van State - Belgicko. # Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-389/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (plénum) z 23. marca 2004. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec C-233/02.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (plénum)
      z 23. marca 2004 (*)

      „Usmernenia o regulačnej spolupráci a transparentnosti uzatvorené so Spojenými štátmi americkými – Neexistencia záväzného charakteru“
      Vo veci C‑233/02,
      Francúzska republika, v zastúpení: R. Abraham, G. de Bergues a P. Boussaroque, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: P. J. Kuijper a A. van Solinge, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: J. Collins, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Hoskins, barrister, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je zrušenie rozhodnutia, ktorým Komisia uzatvorila so Spojenými štátmi americkými dohodu o usmerneniach o regulačnej
         spolupráci a transparentnosti,

      SÚDNY DVOR (plénum)
      v zložení: V. Skouris, predseda, P. Jann, C. W. A. Timmermans (spravodajca), C. Gulmann a J. N. Cunha Rodrigues, predsedovia
         komôr, A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric a S. von Bahr, sudcovia,

      generálny advokát: S. Alber,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na správu sudcu spravodajcu,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. septembra 2003,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Žalobou podanou do kancelárie Súdneho dvora 21. júna 2002 sa Francúzska republika v súlade s článkom 230 ES domáhala zrušenia
         rozhodnutia, ktorým Komisia Európskych spoločenstiev uzatvorila so Spojenými štátmi americkými dohodu s názvom „Usmernenia
         o regulačnej spolupráci a transparentnosti“ (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“ alebo „usmernenia“).

       Právny a skutkový rámec
       Zmluva
      2        V hlave IX tretej časti Zmluvy ES s nadpisom „Spoločná obchodná politika“ sa nachádza článok 133 ods. 1 až 4 ES, ktorý stanovuje:

      „1.      Spoločná obchodná politika vychádza z jednotných zásad, najmä vo vzťahu k zmenám colných sadzieb, uzatváraniu colných a obchodných
         dohôd, zjednocovaniu liberalizačných opatrení, vývoznej politiky a opatrení na ochranu obchodu, napríklad opatrenia v prípade
         dumpingu a dotácií.

      2.      Komisia predkladá Rade návrhy na vykonávanie spoločnej obchodnej politiky.
      3.      Ak je potrebné dojednať dohody s jedným alebo viacerými štátmi alebo medzinárodnými organizáciami, Komisia predloží Rade odporúčania
         a tá splnomocní Komisiu na začatie potrebných rokovaní.

      Komisia vedie tieto rokovania v rámci usmernení, ktoré môže Rada na tento účel vydať, pričom sa o nich radí s osobitným výborom
         zriadeným Radou na pomoc Komisii pri plnení tejto úlohy.

      Uplatnia sa pritom ustanovenia článku 300.
      4.      Pri výkone právomocí priznaných týmto článkom sa Rada uznáša kvalifikovanou väčšinou.“
      3        Podľa článku 300 ods. 1 až 3 ES:

      „1.      Ak sa podľa tejto zmluvy predpokladá uzavretie dohôd medzi Spoločenstvom a jedným alebo viacerými štátmi alebo medzinárodnými
         organizáciami, Komisia predloží odporúčania Rade, ktorá oprávni Komisiu, aby zahájila nevyhnutné rokovania. Komisia vedie
         tieto rokovania poradami s osobitnými výbormi menovanými Radou, aby pomáhali v tejto úlohe v rámci smerníc, ktoré jej Rada
         môže vydať.

      Rada sa pri výkone právomocí, ktorými je poverená podľa tohto odseku, uznáša kvalifikovanou väčšinou, s výnimkou prípadov,
         keď prvý pododsek odseku 2 stanovuje, že sa Rada uznáša jednomyseľne.

      2.      V závislosti na právomociach, ktorými je v tejto oblasti poverená Komisia, o podpise, ktorý môže byť sprevádzaný rozhodnutím
         o predbežnom uplatňovaní pred nadobudnutím platnosti a o uzatvorení dohôd, rozhoduje Rada kvalifikovanou väčšinou na návrh
         Komisie. Rada sa uznáša jednomyseľne, ak sa dohoda týka oblasti, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžaduje jednomyseľnosť,
         alebo ak ide o dohody uvedené v článku 310.

      …
      3.      Rada uzatvára dohody po porade s Európskym parlamentom, okrem dohôd uvedených v článku 133 ods. 3 vrátane prípadov, kedy dohody
         pokrývajú oblasť, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžadujú postupy uvedené v článku 251 alebo 252. …“

       Vyhlásenie o transatlantickom hospodárskom partnerstve medzi Európskou úniou a Spojenými štátmi americkými
      4        Počas samitu v Londýne 18. mája 1998 Európska únia a Spojené štáty americké (ďalej len „partneri“) prijali vyhlásenie o transatlantickom
         hospodárskom partnerstve.

      5        V bode 10 tohto vyhlásenia partneri naznačili, že sústredia svoje úsilie na odstránenie prekážok, ktoré majú významný dopad
         na transatlantický obchod a investície, a to najmä prekážok regulačnej povahy, ktoré obmedzujú možnosti vstupu na trhy tovarov
         alebo služieb.

      6        V bode 17 uvedeného vyhlásenia partneri uviedli svoj zámer:

      –        zaviesť čo najskôr plán určujúci spoločné bilaterálne, ako aj multilaterálne oblasti, ku ktorému bude pripojený časový harmonogram
         na účel dosiahnutia konkrétnych výsledkov,

      –        uskutočniť všetky kroky potrebné na rýchle zavedenie tohto plánu vrátane všetkých poverení na začatie rokovaní.
      7        V poznámke nachádzajúcej sa v spodnej časti vyhlásenia je uvedené, že nič z toho, čo je v ňom uvedené, nezakladá rokovací
         mandát Európskej únie.

       Akčný plán týkajúci sa transatlantického hospodárskeho partnerstva
      8        Partneri prijali akčný plán týkajúci sa transatlantického hospodárskeho partnerstva, ktorý schválila Rada Európskej únie 9. novembra
         1998 (ďalej len „akčný plán“). V tejto súvislosti Rada poverila Komisiu, aby začala rokovania s cieľom uzavrieť bilaterálne
         dohody so Spojenými štátmi americkými, a to najmä v oblasti technických prekážok obchodu (tlačová správa Rady č. 12560/98
         z 9. novembra 1998).

      9        V tretej časti akčného plánu, ktorá je venovaná bilaterálnym činnostiam, sa nachádza bod 3.1 týkajúci sa technických prekážok
         obchodu s tovarmi. V bode 3.1.1 uvedeného plánu s nadpisom „Regulačná spolupráca“ je stanovené, že partneri prijmú rôzne opatrenia,
         medzi ktoré patria najmä:

      –        stanovenie a vykonanie jednotne vymedzených všeobecných zásad/usmernení s cieľom zaistiť účinnú regulačnú spoluprácu,
      –        spoločná analýza otázok, ktoré vyplynuli zo vzájomnej dohody, medzi ktoré patrí najmä prístup k príslušným regulačným konaniam
         z hľadiska transparentnosti a účasti verejnosti – vrátane možnosti všetkých dotknutých strán účinne prispieť k týmto konaniam
         a vyjadriť sa na nich primeraným spôsobom,

      –        na základe tejto analýzy identifikácia prostriedkov na zlepšenie vzájomného prístupu k regulačným konaniam každého partnera
         a jednotné vymedzenie všeobecných zásad/usmernení týkajúcich sa týchto konaní pri rešpektovaní nezávislosti regulačných orgánov
         každého partnera.

       Usmernenia
       Rokovanie o usmerneniach
      10      Rokovania o usmerneniach medzi príslušnými útvarmi Komisie a ich kolegami pracujúcimi v službách amerického obchodného zástupcu
         a ministerstva obchodu boli začaté v júli 1999.

      11      V priebehu rokovaní útvary Komisie trvali na tom, aby usmernenia nezakladali v medzinárodnej rovine žiadne práva a povinnosti
         Európskeho spoločenstva a Spojených štátov amerických.

      12      Usmernenia boli dokončené vo februári 2002 prostredníctvom oznámenia, ku ktorému došlo medzi rokujúcimi na strane útvarov
         Komisie a ich americkými kolegami. K dokumentu nebol pripojený nijaký podpis.

      13      Tento text bol oznámený Komisii, ktorá ho na svojom zasadnutí 9. apríla 2002 zobrala na vedomie. Text nebol uverejnený v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

       Správa útvarov Komisie z 9. apríla 2002 týkajúca sa usmernení
      14      Dňa 9. apríla 2002 útvary Komisie predložili výboru, ktorý bol zriadený podľa článku 133 ods. 3 ES, správu obsahujúcu v prílohe
         text usmernení v jeho konečnom znení z 13. februára 2002.

      15      Útvary Komisie v tejto správe uvádzajú najmä:

      „Akčný plán, ktorý bol prijatý v rámci transatlantického hospodárskeho partnerstva (THP), obsahuje obojstranný záväzok vypracovať
         v spolupráci s americkými správnymi orgánmi usmernenia na regulačnú spoluprácu a transparentnosť. O týchto usmerneniach sme
         rokovali od konca roka 1999. V minulosti sme Vás pri viacerých príležitostiach, naposledy v januári 2001, informovali o napredovaní
         týchto rokovaní. Je mi cťou oznámiť Vám, že na úrovni expertov sme s obchodným zástupcom Spojených štátov dospeli k dohode
         o znení priloženého textu.“

      16      Z textu uvedenej správy vyplynulo na jednej strane, že partneri budú uplatňovať usmernenia tak, ako je to v nich naznačené,
         dobrovoľne, v súlade s pravidlami a politikami, ktoré každý z partnerov dodržiava, a na druhej strane, že tieto usmernenia
         nie sú medzinárodnou dohodou, ale skôr výsledkom, ktorý by mal byť predložený na budúcom samite Európskej únie a Spojených
         štátov amerických a ku ktorému dospeli príslušné útvary každého z partnerov.

       Znenie usmernení
      17      Znenie usmernení sa skladá zo šiestich častí: úvod (I), ciele (II), pôsobnosť (III), operatívne prvky týkajúce sa spolupráce
         v oblasti regulácie (IV), operatívne prvky týkajúce sa transparentnosti (V) a procesné aspekty usmernení (VI).

      18      V časti I usmernení sa poukazuje na súvislosť, v ktorej boli tieto usmernenia prijaté, a to najmä na transatlantické hospodárske
         partnerstvo a jeho akčný plán.

      19      V časti II uvedených usmernení sa uvádza, že medzi ciele týchto usmernení patrí zlepšenie spolupráce medzi regulačnými orgánmi
         partnerov a podpora transparentnosti vo vzťahu k verejnosti v rámci tvorby právnych predpisov, a to na účel zníženia a vyriešenia
         obchodného napätia medzi partnermi a zjednodušenia obchodu s tovarmi. Z tohto dôvodu podľa článku 4 písm. a) usmernení patrí
         medzi ciele spolupráce najmä zlepšenie plánovania a vypracovávania návrhov právnych predpisov, kvality a úrovne právnych predpisov,
         zmenšenie alebo odstránenie rozdielov medzi právnymi predpismi prostredníctvom systematického dialógu medzi regulačnými orgánmi
         a podľa písm. b) toho istého článku zabezpečenie lepšej predvídateľnosti v rámci tvorby právnych predpisov prostredníctvom
         výmeny informácií. Pokiaľ ide o transparentnosť, cieľom podľa písm. d) uvedeného článku je najprv podporiť účasť verejnosti
         na procese tvorby právnych predpisov tým, že verejnosti bude umožnený prístup k pracovným dokumentom, príslušným analýzam
         a údajom, a tým, že všetkým dotknutým stranám, tak vnútroštátnym, ako aj zahraničným, bude priznaná možnosť poskytnúť v prípade
         potreby pripomienky k návrhom právnych predpisov, ďalej podľa písm. f) tohto článku poskytnúť verejnosti vysvetlenia a informácie
         týkajúce sa rôznych dôvodov, ktoré viedli k prijatiu právnych predpisov, a napokon podľa písm. g) toho istého článku zlepšiť
         informovanosť verejnosti vo vzťahu k cieľom a účinkom návrhov právnych predpisov, ako aj kladný postoj verejnosti voči prijatým
         právnym predpisom.

      20      V časti III usmernení je stanovené, že pôsobnosť usmernení sa vzťahuje na tvorbu právnych predpisov technickej povahy, ktoré
         sú uvedené v dohode o technických prekážkach obchodu Svetovej obchodnej organizácie. Upresňuje sa, že týmto dokumentom upravená
         normotvorná činnosť spočíva v príprave technických právnych predpisov, ktoré majú byť predložené ako legislatívne návrhy.
         V článku 7 usmernení sa uvádza, že regulačné orgány uvedené v tomto dokumente sú jednak orgány americkej federálnej vlády
         a jednak útvary Komisie, pričom zámerom uvedených orgánov je uplatňovať tieto usmernenia „na základe čo najširšej dobrovoľnosti“.

      21      V časti IV usmernení, ktorá upravuje operatívne prvky týkajúce sa spolupráce v oblasti regulácie, sa v článkoch 10 a 12 nachádzajú
         ustanovenia o výmene informácií a o vzájomnej konzultácii, a to najmä pokiaľ ide o plánované alebo pripravované právne predpisy.
         Usmernenia obsahujú v článku 11 ustanovenia o zhromažďovaní a analýze údajov týkajúcich sa problémov umožňujúcich zdôvodniť
         regulačný zásah, ako aj ustanovenia týkajúce sa stanovenia priorít v rámci riešenia týchto problémov, v článku 13 príslušné
         ustanovenia o koordinácii výskumných a rozvojových programov na účely regulácie, v článku 14 ustanovenia týkajúce sa porovnania
         a priblíženia regulačných metód a prístupov, v článku 15 ustanovenia týkajúce sa analýzy možností odstránenia zbytočných rozdielov
         medzi technickými právnymi predpismi prostredníctvom vyhľadávania zosúladených alebo kompatibilných riešení alebo v jednotlivých
         prípadoch prostredníctvom vzájomných uznávaní a v článku 16 ustanovenia týkajúce sa skúmania vykonávania právnych predpisov.

      22      Pokiaľ ide o operatívne prvky týkajúce sa transparentnosti, v časti V usmernení sú stanovené podrobnosti o predbežnom informovaní
         a konzultovaní s verejnosťou zo strany príslušných orgánov v priebehu procesu plánovania a tvorby technických predpisov. Uvádza
         sa najmä, že regulačné orgány by mali poskytnúť informácie o prebiehajúcich a plánovaných činnostiach týkajúcich sa tvorby
         právnych predpisov, ktoré by mali byť prekonzultované s verejnosťou, umožniť verejnosti vyjadriť sa v dostatočnom čase k návrhom
         právnych predpisov, poskytnúť všetky príslušné s tým súvisiace informácie a vysvetlenia, zohľadniť pripomienky a poskytnúť
         vysvetlenia v súvislosti so spôsobom spracovania týchto pripomienok.

      23      Napokon v časti VI usmernení, ktorá je venovaná procesným aspektom, sú stanovené opatrenia v súvislosti s vykonaním a rozpracovaním
         usmernení. Predovšetkým v článku 18 týchto usmernení sa uvádza, že uvedené vykonanie, ako aj pokrok dosiahnutý vo vzťahu k uvedeným
         návrhom právnych predpisov budú predmetom priebežného posudzovania pracovnou skupinou pre oblasť technických prekážok vytvorenou
         v rámci transatlantického hospodárskeho partnerstva. Podľa článku 19 tých istých usmernení budú obe strany spolupracovať na
         účely identifikácie oblastí spolupráce medzi regulačnými orgánmi. V článku 20 usmernení je stanovené, že na oboch stranách
         sa bude pokračovať v ich úsilí stanoviť prostriedky zlepšenia transparentnosti v rámci príslušného regulačného procesu, budú
         sa skúmať spôsoby zlepšenia prístupu verejnosti k regulačným konaniam a bude sa pokračovať v informovaní verejnosti. Podľa
         článku 21 tých istých usmernení orgány poverené kontrolou súladu a orgány poverené tvorbou štandardov budú pri výklade technických
         právnych predpisov podporované, aby postupovali podľa usmernení o transparentnosti. Článok 22 tých istých usmernení spresňuje,
         že obe strany vynaložia na účel prvotného uplatnenia týchto usmernení snahu s cieľom identifikovať návrhy konkrétnych právnych
         predpisov.

       O prípustnosti žaloby
      24      Komisia uvádza dve námietky neprípustnosti. Na jednej strane tvrdí, že ako orgán a kolégium nikdy nevyjadrila svoj súhlas
         s tým, aby bola viazaná usmerneniami, ktoré navyše predstavujú len administratívnu dohodu uzavretú na úrovni útvarov. Preto
         neexistuje žiaden akt Komisie, ktorý by mohol byť predmetom žaloby o neplatnosť.

      25      Na druhej strane Komisia, za predpokladu, že by mohla byť viazaná usmerneniami, zároveň poukazuje na to, že uvedené usmernenia
         nepredstavujú napadnuteľný akt, keďže nemôžu byť považované za akt obsahujúci alebo vyvolávajúci právne účinky.

      26      V tejto súvislosti sa Súdny dvor domnieva, že vzhľadom na okolnosti vo veci samej nie je potrebné rozhodovať o námietkach
         neprípustnosti, ktoré vzniesla Komisia, keďže návrhy Francúzskej republiky musia byť v každom prípade z vecného hľadiska zamietnuté.

       O veci samej
      27      Francúzska vláda uvádza dva žalobné dôvody na podporu svojej žaloby, z ktorých prvý sa zakladá na nedostatku právomoci Komisie
         na prijatie napadnutého aktu a druhý sa zakladá na porušení výlučnej právomoci legislatívnej iniciatívy, ktorú Komisii zveruje
         Zmluva.

       O prvom žalobnom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      28      Vo svojom prvom žalobnom dôvode francúzska vláda tvrdí, že Komisia nemala právomoc prijať napadnutý akt, keďže usmernenia
         sú právne záväznou medzinárodnou dohodou, ktorej uzavretie spadá do právomoci Rady, ako to vyplýva z prerozdelenia právomocí
         stanoveného v článku 300 ES (rozsudok z 9. augusta 1994, Francúzsko/Komisia, C‑327/91, Zb. s. I‑3641).

      29      Podľa francúzskej vlády, napriek niektorým opatrným formuláciám nachádzajúcim sa v usmerneniach, majú tieto usmernenia úplnú
         a vykonateľnú povahu, pričom sú v nich presne vymedzené sledované ciele, akčný rámec a opatrenia, ktoré majú byť prijaté na
         účel dosiahnutia stanovených cieľov. Z toho vyplýva, že tieto usmernenia predstavujú právny nástroj, ktorý bol dostatočne
         vypracovaný na to, aby zaväzoval subjekty medzinárodného práva, a ktorý sú tieto subjekty povinné dodržiavať. Súdny dvor totiž
         v tejto súvislosti rozhodol, že dohoda obsahujúca „normu“, t. j. pravidlo správania, ktoré sa týka oblasti určenej a stanovenej
         prostredníctvom jednoznačných formulácií a ktoré je pre účastníkov záväzné, má taký charakter (stanovisko 1/75 z 11. novembra
         1975, Zb. s. 1355 a 1360).

      30      V rámci súboru atribútov, ktoré vedú alebo nevedú k prisúdeniu povahy medzinárodnej dohody, sú dôležité úvahy o obsahu dohody,
         a preto pre takéto posúdenie nebude napríklad rozhodujúca skutočnosť, že Komisia pravidelne oznamovala svojim partnerom, že
         usmernenia nepredstavujú medzinárodnú dohodu, alebo aj skutočnosť, že samotní partneri boli o tom presvedčení.

      31      Podľa francúzskej vlády usmernenia obsahujú prinajmenšom záväzok strán spolupracovať, čo potvrdzuje najmä skutočnosť, že podľa
         bodu 18 uvedených usmernení bude ich uplatňovanie, ako aj dosiahnutý pokrok v rámci niektorých návrhov právnych predpisov
         priebežne kontrolovaný spoločnou pracovnou skupinou, alebo to potvrdzuje aj okolnosť, že zmluvné strany v článku 22 týchto
         usmernení uvádzajú, že na účel prvotného uplatnenia usmernení vynaložia úsilie na identifikáciu návrhov konkrétnych právnych
         predpisov.

      32      Komisia sa naopak domnieva, že usmernenia nepredstavujú právne záväznú medzinárodnú dohodu, čo potvrdzuje analýza úmyslu zmluvných
         strán, ktorý v medzinárodnom práve predstavuje jediné rozhodujúce kritérium na účely určenia existencie prípadného záväzného
         účinku.

      33      V predmetnej veci úmysel nebyť právne zaviazaný vyplýva v prvom rade zo znenia usmernení. V tejto súvislosti je rozhodujúca
         skutočnosť, že v článku 7 usmernení sa uvádza, že tieto usmernenia budú uplatňované na základe dobrovoľnosti, alebo aj okolnosť,
         že úkony, ktoré zamýšľajú zmluvné strany slobodne uskutočniť, sú vyjadrené skôr použitím anglických pojmov „should“ a „will“
         než použitím pojmu „shall“.

      34      Tento úmysel ďalej vyplýva z niektorých prvkov štruktúry usmernení, ako je neexistencia záverečných ustanovení týkajúcich
         sa podpisu, nadobudnutia platnosti, možností zmien a doplnení, vypovedania alebo riešenia sporov.

      35      Uvedený úmysel napokon vyplýva z kontextu, v ktorom boli prijaté usmernenia, keďže Komisia v tejto súvislosti poukázala na
         to, že ani transatlantické hospodárske partnerstvo, ani jeho akčný plán nezakladajú rámec, ktorý by umožňoval prijatie zmlúv
         alebo iných právne záväzných nástrojov, pričom história rokovaní potvrdzuje, že obe strany nemali úmysel stanoviť „práva a povinnosti“.
         Najmä z tohto dôvodu neboli usmernenia nikdy oznámené Kongresu Spojených štátov, čo by sa vyžadovalo v prípade záväznej medzinárodnej
         dohody.

      36      Podľa Komisie z judikatúry Súdneho dvora okrem iného vyplýva, že Komisia nemá iba právomoc uzavierať záväzné medzinárodné
         zmluvy (rozsudok Francúzsko/Komisia, už citovaný).

      37      Vzhľadom na to, že usmernenia predstavujú praktickú dohodu o spolupráci bez záväzných právnych účinkov, Komisia z toho vyvodila,
         že má úplnú právomoc uzatvoriť s americkými orgánmi taký dokument.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      38      Na úvod treba uviesť, že francúzska vláda sa vo svojom prvom žalobnom dôvode obmedzila na tvrdenie, že usmernenia mali byť
         v súlade s ustanoveniami článku 300 ES uzatvorené Radou, a nie Komisiou, keďže podľa francúzskej vlády predstavujú záväznú
         dohodu.

      39      Francúzska vláda naopak vôbec neuviedla, že akt, ktorý vykazuje vlastnosti usmernení, musí, aj keď nie je záväzný, spadať
         do výlučnej právomoci Rady. Nie je preto nutné, aby Súdny dvor rozšíril predmet žaloby, na základe ktorej vo veci koná.

      40      Treba spresniť, že tento rozsudok nemôže byť vykladaný tak, že prijal tézu presadzovanú Komisiou, podľa ktorej skutočnosť,
         že taký akt ako usmernenia nie je záväzný, stačí na to, aby bola založená právomoc tejto inštitúcie na jeho prijatie. Stanovenie
         podmienok, za ktorých môže dôjsť k prijatiu aktu, však vyžaduje, pokiaľ teda ide o akt smerujúci k zníženiu rizík napätých
         situácií vyplývajúcich z existencie technických prekážok obchodovania s tovarmi, aby bolo riadne zohľadnené rozdelenie právomocí
         a inštitucionálna rovnováha, ktoré boli zavedené Zmluvou v oblasti spoločnej obchodnej politiky.

      41      V tejto súvislosti je potrebné najmä podotknúť, že tak transatlantické hospodárske partnerstvo, ako aj akčný plán boli schválené
         Radou, pričom zo správy z 9. apríla 2002, ktorú predložila Komisia výboru zriadenému podľa článku 133 ods. 3 ES, vyplýva,
         že uvedený výbor bol pravidelne informovaný o vývoji rokovaní o príprave usmernení útvarmi Komisie.

      42      Vzhľadom na predchádzajúce upresnenia treba poukázať na to, že úmysel strán, ako oprávnene tvrdí Komisia, v zásade predstavuje
         rozhodujúcu podmienku na účely určenia záväznej alebo nezáväznej povahy usmernení.

      43      Ako uviedol generálny advokát v bodoch 56 a 57 svojich návrhov, úmysel v tomto prípade jasne vyplýva zo samotného znenia usmernení,
         pretože ich článok 7 stanovuje, že účelom tohto dokumentu je zavedenie usmernení, ktoré budú v súlade s „úmyslom“ regulačných
         orgánov federálnej vlády Spojených štátov amerických a útvarov Komisie „uplatňované na základe dobrovoľnosti“. Za týchto podmienok
         a bez toho, aby bolo treba zisťovať osobitný zmysel, ktorý by prípadne mohlo mať uprednostnenie použitia pojmov „should“ alebo
         „will“ pred pojmom „shall“ v medzinárodnej dohode, ktorú uzavrelo Spoločenstvo, stačí konštatovať, že z uvedeného spresnenia
         vyplýva, že prijatím usmernení nemali zmluvné strany úmysel prijať záväzky, ktorými by boli právne viazané.

      44      Ako uviedla Komisia bez toho, aby to francúzska vláda poprela, vývoj rokovaní okrem iného potvrdzuje, že úmysel zmluvných
         strán neuzavrieť záväzky, ktoré by voči nim mali obligatórny charakter, bol v priebehu fázy rokovaní o usmerneniach viackrát
         výslovne zopakovaný.

      45      Z toho vyplýva, že usmernenia nepredstavujú záväznú dohodu, a preto sa na ne nevzťahuje článok 300 ES.

      46      Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že prvý žalobný dôvod nie je dôvodný.

       O druhom žalobnom dôvode
      47      Vo svojom druhom žalobnom dôvode francúzska vláda tvrdí, že usmernenia sú v rozpore so Zmluvou, keďže zasahujú do voľného
         výkonu výlučného práva Komisie predkladať v rámci legislatívneho procesu Spoločenstva návrhy a tak zasahujú do tohto legislatívneho
         procesu ako celku.

      48      Na jednej strane Komisia musí v rámci fázy legislatívneho procesu, ktorá jej prináleží, vziať usmernenia do úvahy, čím tak
         tieto usmernenia vymedzujú rozsah právomoci predkladať návrhy, ktorý jej bol zverený.

      49      Na druhej strane toto vymedzenie právomoci Komisie predkladať návrhy má dopad na legislatívny proces Spoločenstva, pretože
         povaha návrhov Komisie podmieňuje mieru rozhodovacieho priestoru Rady, ktorá sa predovšetkým môže odkloniť od týchto návrhov
         iba jednomyseľne.

      50      V tejto súvislosti treba v prvom rade pripomenúť, že v rámci skúmania prvého žalobného dôvodu bolo uvedené, že usmernenia
         nemajú záväzný charakter. Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdí francúzska vláda, usmernenia nemohli založiť povinnosti
         Komisie, keďže tá vykonáva svoju právomoc legislatívnej iniciatívy.

      51      V druhom rade, ako Komisia a vláda Spojeného kráľovstva správne tvrdia, právomoc legislatívnej iniciatívy zahŕňa možnosti
         začať predbežné rokovania a získať potrebné informácie pred predložením príslušných návrhov. Preto nemožno tvrdiť najmä to,
         že samotná okolnosť, že taký akt ako usmernenia dáva priestor takým možnostiam, môže mať dopad na výkon právomoci iniciatívy
         zo strany Komisie.

      52      Z uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod nie je dôvodný.

      53      Žaloba teda nie je dôvodná v žiadnom zo svojich dôvodov, a preto je opodstatnené ju zamietnuť.

       O trovách
      54      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Francúzsku republiku na náhradu trov konania a Francúzska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (plénum)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.

               Skouris

               Jann

               Timmermans

               Gulmann

               Cunha Rodrigues

               La Pergola

               Puissochet

               Schintgen

               Macken

               Colneric

                     von Bahr

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 23. marca 2004.

               Súdny tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     V. Skouris

         * Jazyk konania: francúzština.