title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 1. decembra 2005.#Ewald Burtscher proti Josef Stauderer.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko.#Sloboda pohybu kapitálu - Článok 56 ES - Vyhlásenie o nadobudnutí stavebných pozemkov - Neplatnosť transakcie so spätnou účinnosťou v prípade oneskoreného podania vyhlásenia nadobúdateľom.#Vec C-213/04.

text:
      Vec C‑213/04
      Ewald Burtscher
      proti
      Josef Stauderer
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof)
      „Sloboda pohybu kapitálu – Článok 56 ES – Vyhlásenie o nadobudnutí stavebných pozemkov – Neplatnosť transakcie so spätnou účinnosťou v prípade oneskoreného podania vyhlásenia nadobúdateľom“
      Návrhy prednesené 29. septembra 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 1. decembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Súlad rozhodnutia vnútroštátneho súdu s vnútroštátnymi pravidlami organizácie
            a súdnych konaní vnútroštátneho práva vrátane pravidiel týkajúcich sa medzinárodnej právomoci – Overenie neprislúchajúce Súdnemu
            dvoru
      (Článok 234 ES; dohovor z 27. septembra 1968)
      2.     Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia pri nadobudnutí nehnuteľného majetku – Režim vyhlásenia o nadobudnutí nehnuteľného majetku
            – Neplatnosť transakcie so spätnou účinnosťou v prípade oneskoreného podania vyhlásenia – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Neexistencia
            – Porušenie zásady proporcionality
      (Článok 56 ods. 1 ES)
      1.     V rámci konania uvedeného v článku 234 ES neprináleží Súdnemu dvoru preverovať, či rozhodnutie vnútroštátneho súdu bolo prijaté
         v súlade s vnútroštátnymi pravidlami organizácie a súdnych konaní.

      Nepatrí ďalej do právomoci Súdneho dvora preskúmať ani to, či bol spor predložený vnútroštátnemu súdu v súlade s pravidlami
         súdnej právomoci uvedenými v dohovore z 27. septembra 1968 o súdnej právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných
         veciach, jedine že by podmienky uplatnenia uvedených pravidiel boli samotným predmetom prejudiciálnej otázky.

      Súdny dvor sa musí pridŕžať rozhodnutia pochádzajúceho z vnútroštátneho súdu členského štátu, pokiaľ nie je zahrnuté do rámca
         vnútroštátnych prostriedkov právnej ochrany eventuálne upravovaných vnútroštátnym právom.

      (pozri body 30 – 32)
      2.     Článku 56 ods. 1 ES odporuje uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti nadobudnutia vlastníctva nehnuteľnosti, podriaďujúc
         účinnosť prevodov predloženiu vyhlásenia nadobúdateľom, podľa ktorej samotné oneskorené predloženie požadovaného vyhlásenia
         o nadobudnutí spôsobuje neplatnosť predmetného prevodu nehnuteľnosti so spätnou účinnosťou.

      Je pravda, že režim predchádzajúcich vyhlásení, ak je sprevádzaný primeranými právnymi nástrojmi, môže efektívne zriadiť proporcionálne
         opatrenie so sledovaným cieľom všeobecného záujmu, ktorého cieľom v zmysle územného plánu je udržať trvalú populáciu a autonómnu
         aktivitu v porovnaní s turistickým sektorom zavedením obmedzení zriaďovania sekundárnych bydlísk v určenej geografickej zóne.
         Neplatnosť prevodu nehnuteľnosti so spätným účinkom však nie je proporcionálna, pokiaľ k nej dochádza automaticky po uplynutí
         lehoty na predloženie požadovaného vyhlásenia bez ohľadu na dôvody oneskorenia jeho podania a teda radikálnym spôsobom spochybňuje,
         bezdôvodne pritom porušujúc základné uplatniteľné pravidlá, zmluvu vyjadrujúcu vôľu zmluvných strán, preto nemôže zodpovedať
         požiadavke právnej istoty, čo je osobitne dôležité v oblasti nadobúdania nehnuteľností.

      (pozri body 46, 52 – 56, 62 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 1. decembra 2005 (*)

      „Sloboda pohybu kapitálu – Článok 56 ES – Vyhlásenie o nadobudnutí stavebných pozemkov – Neplatnosť transakcie so spätnou účinnosťou v prípade oneskoreného podania vyhlásenia nadobúdateľom“
      Vo veci C‑213/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakúsko) z 29. apríla 2004 a doručený Súdnemu dvoru 19. mája 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Ewald Burtscher
      proti
      Josef Stauderer,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (spravodajca), S. von Bahr a U. Lõhmus,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. júla 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       E. Burtscher, v zastúpení: G. Lins a T. Lins, Rechtsanwälte,
      –       J. Stauderer, v zastúpení: W. Weh, Rechtsanwalt,
      –       rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl a S. Pfanner, splnomocnení zástupcovia,
      –       španielska vláda, v zastúpení: E. Braquehais Conesa, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Braun a H. Støvlbaek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 29. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 56 ES.
      2       Táto prejudiciálna otázka vyplynula zo žaloby podanej pánom Burtscherom, vlastníkom budovy a pozemku nachádzajúcich sa v obci
         Sonntag s cieľom nariadiť vypratanie týchto nehnuteľností pánom Staudererom, dlhodobým nájomcom týchto nehnuteľností, ktorý
         si nárokuje právo na ich nadobudnutie.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3       Článok 56 ods. 1 ES znie:
      „V rámci ustanovení tejto kapitoly sú zakázané všetky obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a medzi členskými
         štátmi a tretími krajinami.“

       Rakúska právna úprava
      4       Zákon o revízii Spolkovej ústavy (Bundes-Verfassungsgesetznovelle, BGBl. 276/1992) z 5. júna 1992 umožnil spolkovým krajinám
         zaviesť administratívne kontroly prevodov nehnuteľností, ktoré sa týkajú stavebných pozemkov.

      5       Podľa článku VII zákona z roku 1974 o revízii Spolkovej ústavy (Bundes-Verfassungsgesetznovelle 1974, BGBl. 444/1974) bolo
         spolkovým krajinám umožnené zavádzať administratívne obmedzenia prevodov nehnuteľností vo všeobecnom záujme zachovania, posilnenia
         alebo vytvorenia životaschopnej vrstvy poľnohospodárov.

      6       Pokiaľ ide o spolkovú krajinu Vorarlbersko, zákon o prevodoch nehnuteľností (Vorarlberger Grundverkehrsgesetz, LGBl. 61/1993)
         z 23. septembra 1993 v zmenenom a doplnenom znení (LGBl. 29/2000, ďalej len „VGVG“) stanovuje v § 7 nazvanom „Nadobúdanie
         nepodliehajúce povoleniu, vyhlásenie“:

      „1.      Nadobudnutie zastavaných pozemkov v súlade s § 6 ods. 1 nepodlieha povoleniu príslušného orgánu v oblasti prevodov nehnuteľností,
         ak nadobúdateľ predloží komisii spolkovej krajiny pre prevody nehnuteľností alebo obci, na ktorej území sa pozemok nachádza,
         vyhlásenie vyhotovené v súlade s odsekmi 2 až 4.

      2.      Nadobúdateľ vyhlasuje, že
      a)      pozemok je zastavaný;
      b)      je rakúskym občanom alebo – v prípade, ak nejde o fyzickú osobu, – sa nepovažuje za cudzinca v súlade s § 2 ods. 4 body b)
         až d), alebo že spĺňa jednu z podmienok uvedených v § 3 ods. 1 a 2, a že

      c)      k nadobudnutiu došlo alebo nedošlo s cieľom zriadiť rekreačný objekt.
      3.      Nadobúdateľ vo vyhlásení predloží informácie preukazujúce jeho identitu a občianstvo alebo informácie, z ktorých vyplýva,
         že nie je považovaný za cudzinca v súlade s § 2 ods. 4 body b) až d) alebo že je asimilovaný v súlade s § 3. Dôkazy je potrebné
         predložiť v maximálnej možnej miere.

      …“
      7       § 17 VGVG znie:
      „1.      Žiadosť o povolenie od príslušného orgánu v oblasti prevodov nehnuteľností sa podáva písomne. Žiadosť musí obsahovať informácie
         a potrebné dokumenty pre rozhodnutie, najmä tie, ktoré sa týkajú účelu nadobudnutia práva, ako aj overenú kópiu dokladov potvrdzujúcich
         právo nadobúdateľa.

      2.      Žiadosť je možné podať aj pred uzavretím zmluvy, ktoré predstavuje základ nadobudnutia podliehajúceho povoleniu. V žiadosti
         sa uvedú, ak je to potrebné, podstatné body plánovaného prevodu a podpíšu ju všetky zmluvné strany. Ak je právnym základom
         zmluva, žiadosť o povolenie je potrebné podať, alebo vyhlásenie predložiť, do troch mesiacov od uzavretia zmluvy.

      …“
      8       § 29 VGVG stanovuje:
      „1.      Ak povolenie alebo vyhlásenie požadované podľa tohto zákona nebolo poskytnuté, predmetný prevod nemôže byť vykonaný; najmä
         právo nemôže byť zapísané do registra nehnuteľností. Uvedená transakcia však zmluvné strany zaväzuje.

      2.      Ak je súhlas zamietnutý alebo dva roky po uplynutí lehoty stanovenej v § 17 ods. 2 poslednej vete nebola podaná žiadosť o povolenie,
         alebo vyhlásenie uvedené v § 7 nebolo predložené, prevod je neplatný so spätnou účinnosťou.“

      9       Podľa § 32 VGVG:
      „1.      Ak je prevod, pri ktorom je povolenie odmietnuté, neplatné z dôvodu odmietnutia povolenia alebo uplynutia lehoty stanovenej
         v § 29 ods. 2, predávajúci môže odmietnuť vrátiť plnenie kupujúcemu, ak nevedel alebo nebol povinný vedieť, že úkon podlieha
         povoleniu alebo vyhláseniu v súlade s § 7 alebo že podmienky týkajúce sa povolenia alebo vydania vyhlásenia neboli splnené.

      2.      Ak dôjde k zrušeniu prevodu, predávajúci môže požadovať výmaz zapísaných práv, ktoré neboli nadobudnuté, v dobrej viere v účinnosť
         práva výmazu v súlade s § 31 ods. 5, najmä po oznámení v zmysle § 31 ods. 2.

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      10     Pán Burtscher vlastní stavebný pozemok v obci Sonntag, ktorý nadobudol od svojej matky roku 1995.
      11     Pán Stauderer, nemecký štátny príslušník, sa dohodol roku 1974 s rodičmi pána Burtschera, vtedy vlastníkmi tohto pozemku,
         že odkúpi tento pozemok za cenu 250 000 ATS. Pán Stauderer od tohto dátumu vykonal podstatné rekonštrukčné práce na nehnuteľnosti.
         Túto nehnuteľnosť odvtedy používa ako rekreačný objekt.

      12     Roku 1975 rodičia pána Burtschera a pán Stauderer uzatvorili súčasne dve zmluvy. Na jednej strane bola podpísaná „nájomná
         zmluva“ na obdobie 99 rokov bez možnosti výpovede. Táto zmluva, ktorá stanovovala, že práva a povinnosti, ktoré obsahovala,
         budú prevzaté príslušnými nástupcami jednotlivých zmluvných strán, stanovila vyplácanie mesačného nájomného vo výške 291 ATS,
         ako aj zálohy na nájomné vo výške 350 000 ATS. Tou istou zmluvou sa nájomca zaviazal znášať všetky náklady vrátane daňových,
         spojených s užívaním nehnuteľnosti. Na druhej strane bola uzatvorená zmluva, podľa ktorej keby nájomca získal možnosť nehnuteľnosť
         odkúpiť, v čom mu bránila vtedy platná právna úprava, prenajímatelia boli povinní mu ju predať za cenu 350 000 ATS.

      13     Pri prevedení uvedenej nehnuteľnosti na pána Burtschera roku 1995 ten vyhlásil, že preberá všetky práva a povinnosti vyplývajúce
         z nájomnej zmluvy uzavretej medzi jeho rodičmi a pánom Staudererom.

      14     Rozhodnutím z 12. júla 1994 obec Sonntag zakázala pánovi Staudererovi používať predmetnú nehnuteľnosť ako rekreačný objekt.
         Opierajúc sa o ustanovenia zákona, ktorý mení a dopĺňa zákon o územnom plánovaní spolkovej krajiny Vorarlberg (Vorarlberger
         Raumplanungsgesetznovelle, LGBl. 27/1993), usúdila, že vyššie uvedená nájomná zmluva má tie isté účinky ako kúpno-predajná
         zmluva a že bola uzatvorená na to, aby sa obišli právne ustanovenia vzťahujúce sa na nadobúdanie nehnuteľností cudzincami.

      15     Pán Stauderer podal námietku proti tomuto rozhodnutiu, ktorú Bezirkshauptmannschaft (správny orgán kantonu) zamietol. Žaloba
         podaná dotknutou osobou na Verwaltungsgerichtshof bola takisto zamietnutá.

      16     Pán Burtscher 11. septembra 2000 požiadal Bezirksgericht Bludenz (Tribunál kantonu Bludenz), aby nariadil pánovi Staudererovi
         vypratať predmetný pozemok, uvádzajúc, že zmluvy uzatvorené roku 1975 boli protiprávne, a teda postihnuté neplatnosťou ab initio. Žalovaný navrhol zamietnuť žalobu, odvolávajúc sa na práva vyplývajúce z uvedených zmlúv.

      17     Tento návrh na vypratanie bol zamietnutý Bezirksgericht, ale žalobca podal odvolanie na Landesgericht Feldkirch, ktorý zrušil
         rozhodnutie prvého stupňa a vrátil vec Bezirksgericht. Oberster Gerichtshof zamietol žalobu podanú proti uvedenému rozhodnutiu
         Landesgericht Feldkirch.

      18     Tak Landesgericht, ako aj Oberster Gerichtshof rozhodli, že úkony, ktorých cieľom je obchádzať zákon, musia podliehať pravidlám
         vzťahujúcim sa na úkon, ktorý bol v skutočnosti zamýšľaný, a ich účinky pozastavené, až kým uvedené pravidlá nebudú dodržané.
         Nové ustanovenia upravujúce nadobúdanie zastavaných pozemkov, prijaté po podpísaní dohody o Európskom hospodárskom priestore
         z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3), nevyžadujú od nadobúdateľov, aby získali predchádzajúce povolenie od príslušného
         orgánu v oblasti prevodov nehnuteľností. Od nadobudnutia platnosti VGVG vo verzii uverejnenej v LGBl. 61/1993 nadobúdatelia
         musia iba predložiť v lehote dvoch rokov vyhlásenie uvedenému orgánu v súlade s § 7 ods. 2 VGVG s tým, že ak tak neurobia,
         prevod bude so spätnou účinnosťou neplatný.

      19     Landesgericht, ako aj Oberster Gerichtshof z toho vyvodili v danom prípade, že vzhľadom na to, že pán Stauderer nepredložil
         toto vyhlásenie v lehote dvoch rokov plynúcich najneskôr od nadobudnutia platnosti VGVG, vo verzii uvedenej v LGB1. 29/2000,
         zmluvy z roku 1975 sa musia považovať za neplatné a že preto pán Stauderer musí vypratať dané nehnuteľnosti.

      20     V rámci druhého konania Bezirksgericht stanovil výšku výdavkov vynaložených pánom Staudererom na tomto pozemku na 38 280,57
         eur a nariadil mu vypratať nehnuteľnosť ako protiplnenie za vyplatenie tejto sumy. Landesgericht potvrdil tento rozsudok a vyhlásil,
         že proti jeho rozsudku už nemožno podať riadne opravné prostriedky. Usúdil, že toto druhé konanie sa obmedzilo iba na sumu,
         ktorá má byť vrátená ako bezdôvodné obohatenie, v ktorom nevznikli podstatné právne otázky.

      21     Pán Stauderer podal mimoriadne dovolanie na Oberster Gerichtshof. Uviedol, že analýza vykonaná týmto súdom v jeho prvom rozsudku
         nebola záväzná vzhľadom na nedávnu judikatúru Súdneho dvora. Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 15. mája 2003, Salzmann (C‑300/01,
         Zb. s. I‑4899), že režim predchádzajúcich povolení zriadený VGVG bol v rozpore so slobodou pohybu kapitálu, ktorá je zaručená
         článkom 56 ods. 1 ES. Ten istý záver vyplýva aj vo vzťahu k sankcii neplatnosti prevodu, ktorá je stanovená v režime predchádzajúceho
         vyhlásenia v § 7 ods. 2 VGVG.

      22     Oberster Gerichtshof spresňuje, že zákon, ktorý zmenil a doplnil VGVG a bol uverejnený v BGBl. 29/2000, umožnil, pokiaľ ide
         o rekreačné objekty, možnosť nadobudnúť zastavané pozemky vyhlásením. Uvádza, že takýto postup na rozdiel od režimu predchádzajúcich
         povolení má za cieľ informovať príslušné orgány o nadobudnutí nehnuteľnosti. Uvádza pritom, že pán Stauderer predložil požadované
         vyhlásenie až v januári 2003, po uplynutí lehoty dvoch rokov, ktorú mal k dispozícii, a že sankcia neplatnosti prevodu sa
         vzťahuje takisto na oneskorené vyhlásenie. Žiadna skutočnosť totiž neumožňuje domnievať sa, že rakúsky zákonodarca chcel obmedziť
         sankciu neplatnosti na prípady, keď bolo zamietnuté povolenie alebo keď nebol vykonaný žiadny úkon voči príslušným orgánom.

      23     Vnútroštátny súd uvádza, že v rámci prvého konania usúdil vzhľadom na rozsudok z 1. júna 1999, Konle (C‑302/97, Zb. s. I‑3099),
         že právna úprava ako VGVG, upravujúca režim vyhlásení a možných sankcií a ktorá môže viesť až k zákazu prevodu, nebola v rozpore
         so slobodou pohybu kapitálu, keďže podmienky zákazu boli dostatočne určené týmto zákonom tak, aby bola vylúčená možnosť akejkoľvek
         diskriminácie vo vzťahu k zahraničnému nadobúdateľovi.

      24     Uvedený súd sa však domnieva, že už citovaný rozsudok Salzmann vydaný odvtedy Súdnym dvorom, ktorý musí vziať do úvahy, by
         mohol túto analýzu spochybniť. Vyjadruje najmä pochybnosti o proporcionálnom charaktere ustanovení § 29 ods. 2 VGVG, ktoré
         sankcionujú porušenie formálneho pravidla stratou práva.

      25     Za týchto okolností Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Je potrebné vykladať článok 56 ES v tom zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava [VGVG], podľa ktorej v rámci nadobúdania
         nehnuteľnosti právnym aktom skutočnosť, že dôjde mimo stanovenej lehoty k predloženiu vyhlásenia nadobúdateľa, že pozemok
         je zastavaný, že nadobudnutie sa neuskutočnilo s cieľom zriadiť tam rekreačný objekt a že je rakúskym občanom, alebo sa s ním
         musí zaobchádzať rovnako ako s rakúskym občanom, spôsobuje neplatnosť prevodu so spätnou účinnosťou?“

       O prípustnosti
       Argumentácia žalovaného vo veci samej
      26     Pán Stauderer uvádza, že prejudiciálna otázka je neprípustná z viacerých dôvodov.
      27     Po prvé rakúske súdne orgány nemajú právomoc rozhodovať vo veci samej, keďže článok 16 Dohovoru z 27. septembra 1968 o súdnej
         právomoci a výkone rozhodnutí v občianskych a obchodných veciach [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 299, 1972, s. 32), zmeneného a doplneného Zmluvou o pristúpení Dánskeho kráľovstva, Írska a Spojeného kráľovstva
         Veľkej Británie a Severného Írska z 9. októbra 1978 (Ú. v. ES L 304, s. 1, a zmenený a doplnený text – s. 77), Zmluvou o pristúpení
         Helénskej republiky z 25. októbra 1982 (Ú. v. ES L 388, s. 1), Zmluvou o pristúpení Španielskeho kráľovstva a Portugalskej
         republiky z 26. mája 1989 (Ú. v. ES L 285, s. 1) a Zmluvou o pristúpení Rakúskej republiky, Fínskej republiky a Švédskeho
         kráľovstva z 29. novembra 1996 (Ú. v. ES C 15, 1997, s. 1) (ďalej len „Bruselský dohovor“) sa nemôže uplatniť na daný prípad.

      28     Ďalej uvedená prejudiciálna otázka nie je relevantná. Režim vyhlásení o nadobudnutí upravený v § 7 ods. 2 VGVG, ktorý sa rozšíril
         roku 2000 na rekreačné objekty, sa nevzťahuje na zahraničných nadobúdateľov. § 3 ods. 2 VGVG stanovuje totiž, že „v prípade,
         že dôjde k nadobudnutiu s cieľom zriadiť rekreačný objekt, nevyplýva z voľného pohybu kapitálu žiadna výnimka z pravidiel
         upravujúcich prevody nehnuteľností s cudzincami“. Pán Stauderer teda nemohol v žiadnom prípade mať prospech z režimu vyhlásení
         a predložiť požadované vyhlásenie.

      29     Napokon od 1. júna 2004 bol tento postup zrušený. Keďže vnútroštátny súd musí rozhodovať na základe práva účinného v čase,
         v ktorom vydáva svoj rozsudok vo veci samej, prejudiciálna otázka je bezpredmetná.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      30     Pokiaľ ide o údajný nedostatok právomoci vnútroštátneho súdu, je potrebné pripomenúť, že neprináleží Súdnemu dvoru preverovať,
         či rozhodnutie vnútroštátneho súdu bolo prijaté v súlade s vnútroštátnymi pravidlami organizácie a súdnych konaní (pozri rozsudky
         zo 14. januára 1982, Reina, 65/81, Zb. s. 33, body 7 a 8, z 20. októbra 1993, Balocchi, C‑10/92, Zb. s. I‑5105, body 16 a 17,
         a z 11. júla 1996, SFEI a i., C‑39/94, Zb. s. I‑3547, bod 24).

      31     Nepatrí ďalej do právomoci Súdneho dvora preskúmať ani to, či bol spor predložený vnútroštátnemu súdu v súlade s pravidlami
         súdnej právomoci uvedenými v Bruselskom dohovore, jedine že by podmienky uplatnenia uvedených pravidiel boli samotným predmetom
         prejudiciálnej otázky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júna 1997, Celestini, C‑105/94, Zb. s. I‑2971, bod 20).

      32     Súdny dvor sa musí pridŕžať rozhodnutia pochádzajúceho z vnútroštátneho súdu členského štátu, pokiaľ nie je zahrnuté do rámca
         vnútroštátnych prostriedkov právnej ochrany eventuálne upravovaných vnútroštátnym právom (rozsudky Reina, už citovaný, bod
         7; Balocchi, už citovaný, bod 17, a SFEI a i., už citovaný, bod 24).

      33     Pokiaľ ide o iné dôvody neprípustnosti uvádzané pánom Staudererom založené na vnútroštátnej právnej úprave, je potrebné pripomenúť
         na jednej strane, že podľa článku 234 ES Súdny dvor je oprávnený rozhodovať vo forme prejudiciálnej otázky o otázkach práva
         Spoločenstva, ktoré mu predloží súdny orgán jedného z členských štátov. Cieľom tohto konania nie je výklad vnútroštátnych
         zákonných ustanovení alebo vnútroštátnej právnej úpravy. Prípadné nepresnosti uvedené v popise predmetných vnútroštátnych
         ustanovení, ktorého sa dopustil vnútroštátny súd v rozhodnutí, ktorým kladie prejudiciálnu otázku, nemôže pozbaviť Súdny dvor
         právomoci odpovedať na prejudiciálnu otázku položenú týmto súdom (pozri najmä rozsudok z 30. apríla 1986, Asjes a i., 209/84
         až 213/84, Zb. s. 1425, bod 12).

      34     Na druhej strane, tak ako Súdny dvor stále rozhoduje, prináleží v zásade samotným vnútroštátnym súdom, aby posúdili vzhľadom
         na osobitosti každej veci tak potrebu prejudiciálnej otázky, ako aj jej relevantnosť (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky
         z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99, Zb. s. I‑2157, bod 25, a Salzmann, už
         citovaný, bod 30).

      35     Z toho vyplýva, že pri otázkach položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento
         vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých presnosť neprináleží Súdnemu dvoru preverovať, platí prezumpcia relevantnosti
         (pozri rozsudky zo 7. septembra 1999, Beck a Bergdorf, C‑355/97, Zb. s. I‑4977, body 22 až 24, a Salzmann, už citovaný, bod
         31).

      36     V tejto veci sa však zjavne nezdá, že by požadovaný výklad práva Spoločenstva nebol relevantný pre vnútroštátny súd.
      37     Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že prejudiciálna otázka je prípustná.
      38     Je teda potrebné preskúmať, či uplatnenie vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, podľa ktorej oneskorené
         predloženie požadovaného vyhlásenia o nadobudnutí spôsobuje neplatnosť prevodu so spätnou účinnosťou, odporuje článku 56 ods. 1
         ES.

       O veci samej
      39     Ako Súdny dvor už rozhodol, na právnu úpravu, akou je VGVG vo veci samej, ktorej predmetom je zákaz alebo podriadenie špecifickým
         podmienkam nadobudnutie vlastníctva nehnuteľnosti s cieľom zriadiť rekreačný objekt, sa vzťahujú ustanovenia zmluvy ES týkajúce
         sa slobody pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudky Konle, už citovaný, bod 22; Reisch a i., už citovaný, bod 28, a Salzmann,
         už citovaný, bod 39).

      40     Je teda potrebné, tak ako vnútroštátny súd k tomu vyzýva Súdny dvor, preskúmať rozsah vnútroštátneho opatrenia, o ktoré ide
         vo veci samej, vo vzťahu k ustanoveniam článku 56 ods. 1 ES.

      41     Podľa vysvetlení poskytnutých rakúskou vládou je v režime nadobúdania vlastníctva nehnuteľností zriadenom VGVG právna účinnosť
         prevodov podriadená predloženiu vyhlásenia uvedeného v § 7 ods. 2 uvedeného VGVG. Automatický charakter sankcie neplatnosti
         so spätnou účinnosťou prevodu má za cieľ obmedziť v čase právny účinok vyhlásenia predloženého príslušnému orgánu, teda je
         „suspenzívnou podmienkou“, ktorá má dopad na predmetný prevod.

      42     Z týchto vysvetlení vyplýva, že uvedené vyhlásenie, hoci nepodmieňuje fyzickú realizáciu prevodu, predstavuje povinnú formálnu
         náležitosť predchádzajúcu právnemu zápisu aktu predaja do registra nehnuteľností, hoci aj keď len zaručuje platnosť tohto
         aktu vo vzťahu k verejnému orgánu a tretím osobám. Okrem toho podľa § 12 ods. 1 prvej vety VGVG toto vyhlásenie sprevádza
         povinnosť nepoužívať pozemok na iné ciele ako uvedené vo vyhlásení.

      43     Cieľom a účinkom takéhoto režimu vyhlásení je teda obmedziť slobodu pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle v súvislosti s režimom
         vyhlásení/predchádzajúcich povolení pri nadobúdaní nehnuteľností rozsudok Reisch, už citovaný, bod 32).

      44     Takéto obmedzenia môžu však byť prípustné za podmienky, že predmetné vnútroštátne opatrenia sledujú cieľ všeobecného záujmu,
         sú uplatňované nediskriminačným spôsobom a rešpektujú zásadu proporcionality, teda musia byť spôsobilé zaručiť dosiahnutie
         cieľa, ktorý sledujú, a nepresahovať rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie potrebné (pozri v tomto zmysle rozsudky Konle,
         už citovaný, bod 40; z 22. januára 2002, Canal Satélite Digital, C‑390/99, Zb. s. I‑607, bod 33; Reisch a i., už citovaný,
         bod 33, a Salzmann, už citovaný, bod 42).

      45     Pokiaľ ide v prvom rade o podmienku splnenia všeobecného záujmu, rakúska vláda uvádza, že tým, že bol zriadený vyššie uvedený
         postup s vyhláseniami, Landtag Vorarlberg sledoval cieľ územného plánu, rozumnejšieho využívania pozemkov implikujúc obmedzenia
         zriadenia sekundárnych bydlísk a chcel zosúladiť požiadavku kontroly rešpektovania pravidiel urbanizmu zo strany príslušných
         orgánov a požiadavku právnej istoty pri prevodoch nehnuteľností.

      46     V tomto zmysle z ustálenej judikatúry vyplýva, že obmedzenia zriaďovania sekundárnych bydlísk v určenej geografickej zóne,
         ktoré členský štát zriadil s cieľom udržať v zmysle územného plánu trvalú populáciu a autonómnu aktivitu v porovnaní s turistickým
         sektorom, môžu byť považované za také, že prispievajú k cieľu všeobecného záujmu (pozri rozsudky Konle, už citovaný, bod 40;
         Reisch a i., už citovaný, bod 34, a Salzmann, už citovaný, bod 44). Nemožno pochybovať, že snaha vnútroštátnych orgánov zabezpečiť
         uplatňovanie pravidiel urbanizmu pri rešpektovaní požiadavky právnej istoty transakcií predstavuje cieľ všeobecného záujmu.

      47     Pokiaľ ide ďalej o podmienku nediskriminačného uplatňovania predmetnej vnútroštátnej úpravy, podmienku, ktorú je potrebné
         v danom prípade skúmať vo vzťahu k postupu s vyhláseniami ako celku, pán Stauderer tvrdí, že VGVG má diskriminačný charakter,
         a to v tom, že vylučuje, aby štátni príslušníci iných členských krajín mohli nadobúdať sekundárne bydlisko. Španielska vláda
         takisto uvádza, že VGVG je formálne diskriminačný v tom, že ukladá povinnosť nadobúdateľom pochádzajúcim z iného členského
         štátu uvádzať ich štátnu príslušnosť bez toho, že by bolo spresnené, aké dôsledky sa viažu na takéto uvedenie údaja pri skúmaní
         podstaty vyhlásenia.

      48     Tak z vyjadrení rakúskej vlády, ako aj z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v spore vo veci samej sa uplatňuje vnútroštátna
         právna úprava týkajúca sa sekundárnych bydlísk rovnakým spôsobom na rakúskych štátnych príslušníkov, ako aj na štátnych príslušníkov
         iných členských štátov Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru (ďalej len „EHP“).

      49     Štátni príslušníci iných členských štátov Európskej únie, ako je pán Stauderer, ako aj tí z iných členských štátov EHP podliehajú
         postupu s vyhláseniami a môžu nadobudnúť nehnuteľnosť, ak rešpektujú tie isté formálne požiadavky, ako sú tie, ktorými sú
         viazaní rakúski štátni príslušníci.

      50     Okrem toho povinnosť pre nadobúdateľa uviesť jeho štátnu príslušnosť vo vyhlásení, ktoré predloží, má za cieľ rozlíšiť medzi
         situáciou štátnych príslušníkov jedného členského štátu Európskej únie alebo EHP, ktorých práva na nadobudnutie sú identické
         s tými, ktoré majú rakúski štátni príslušníci, a situáciou štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí nemôžu byť nadobúdateľmi
         nehnuteľností za tých istých podmienok. Táto povinnosť uviesť štátnu príslušnosť a povinnosť uviesť vo vyhlásení v prípade
         potreby, že pozemok sa použije ako rekreačný objekt, nesmerujú teda k zákazu nadobúdania sekundárneho bydliska štátnymi príslušníkmi
         iných členských krajín, ale iba, ako upresnila rakúska vláda, na zabezpečenie dodržiavania osobitných podmienok zriaďovania
         týchto bydlísk.

      51     Pokiaľ ide napokon o podmienku proporcionality, rakúska vláda tvrdí, že vyhlásenie uvedené v § 7 ods. 2 VGVG v rozpore s tým,
         čo uvádza vnútroštátny súd, nemá formálny charakter. Z prípravných prác VGVG, tak ako bolo uverejnené v LGB1. 61/1993 (a takisto
         v LBG1. 29/2000), vyplýva, že vyhlásenie je nielen určené na informovanie príslušných orgánov o pláne nadobudnúť nehnuteľnosť,
         ale takisto je jeho cieľom zabezpečenie toho, aby zastavaný pozemok bol riadne využitý na účely uvedené v uvedenom vyhlásení,
         najmä aby prípadné používanie ako rekreačného objektu zodpovedalo špecifickým podmienkam na tento typ používania. Kontroly
         vykonávané a posteriori orgánmi neovplyvňujú realizáciu plánu nadobudnutia, keďže zápis do registra nehnuteľností nasleduje po samotnom predložení
         vyhlásenia. Pokiaľ ide o sankciu neplatnosti stanovenú pre prípad nepredloženia vyhlásenia v lehote dvoch rokov, umožňuje
         svojím automatickým charakterom zaistiť riadne informovanie príslušných orgánov o nadobudnutí zastavaných pozemkov a umožniť
         takisto týmto orgánom, aby prijali v primeranej lehote potrebné kontrolné opatrenia. Táto sankcia je teda proporcionálna cieľu
         zabrániť nezákonnému využívaniu pozemkov ako pozemkov pre rekreačné objekty. Administratívna sankcia, ktorá by nahradila sankciu
         neplatnosti zmluvy, by nebola nevyhnutne prísnejšia pre nadobúdateľa, pretože by sa mohla ukladať už od uplynutia lehoty troch
         mesiacov, a bola by teda menej účinná.

      52     V tomto zmysle je pravda, že režim predchádzajúcich vyhlásení, keď je sprevádzaný primeranými právnymi nástrojmi, môže efektívne
         zriadiť proporcionálne opatrenie so sledovaným cieľom všeobecného záujmu. Súdny dvor už rozhodol, že takýto režim môže umožniť
         eliminovať požiadavku predchádzajúceho povolenia, ktorý vo všeobecnosti prísnejšie obmedzuje slobodu voľného pohybu kapitálu,
         bez toho, aby poškodil efektívnosť cieľov sledovaných verejným orgánom (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. decembra 1995,
         Sanz de Lera a i., C‑163/94, C‑165/94 a C‑250/94, Zb. s. I‑4821, bod 27, ako aj rozsudky Konle, už citovaný, body 46 a 47,
         a Salzmann, už citovaný, bod 50). Ako uvádza správne Komisia Európskych spoločenstiev, takýto režim vyhlásení nemôže predstavovať
         neprimerané opatrenie.

      53     Prejudiciálna otázka sa však netýka postupu s vyhlásením zriadeného VGVG ako celku, ale výlučne opatrenia sankcie stanovenej
         pre prípad oneskoreného predloženia požadovaného vyhlásenia, teda neplatnosť prevodu nehnuteľnosti so spätným účinkom.

      54     Takáto sankcia však nie je proporcionálna cieľom všeobecného záujmu, ktorý je sledovaný v danom prípade.
      55     Na jednej strane k takejto neplatnosti dochádza automaticky po uplynutí lehoty na predloženie požadovaného vyhlásenia bez
         ohľadu na dôvody oneskorenia jeho podania. Teda v spore vo veci samej sa zdá, že oneskorené podanie vyhlásenia pánom Staudererom
         bolo sčasti spojené s právnou neistotou, v ktorej sa pán Stauderer nachádzal, pričom vnútroštátny súd v predchádzajúcom konaní
         usúdil, že bolo v každom prípade aj tak neskoro na to, aby dotknutý subjekt splnil túto povinnosť.

      56     Na druhej strane takáto sankcia spochybňuje radikálnym spôsobom, bezdôvodne porušujúc základné uplatniteľné pravidlá, zmluvu
         vyjadrujúcu vôľu zmluvných strán, a nemôže preto zodpovedať požiadavke právnej istoty, čo je osobitne dôležité v oblasti nadobúdania
         nehnuteľností. Okolnosť, že dĺžka lehoty je, ako uvádza Komisia, „stanovená veľkoryso“, nie je teda dostatočná na to, aby
         sa uvedená sankcia považovala za proporcionálnu uvedeným cieľom.

      57     Iste, Súdny dvor pripustil, že žaloba o neplatnosť kúpno-predajnej zmluvy by mohla predstavovať primerané sankčné opatrenie
         v rámci režimu predchádzajúcich vyhlásení (rozsudok Salzmann, už citovaný, bod 51). Rovnako však Súdny dvor už usúdil, že
         určité ciele územného plánovania, ako je podpora a rozvoj stabilného poľnohospodárstva kontrolou vývoja štruktúry poľnohospodárskych
         pozemkov, by nemohli byť dosiahnuté jednoduchým systémom predchádzajúcich vyhlásení a že preto takisto samotný režim predchádzajúcich
         povolení by mohol za určitých podmienok byť kompatibilný so slobodou pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok
         z 23. septembra 2003, Ospelt a Schlössle Weissenberg, C‑452/01, Zb. s. I‑9743, body 41 až 45).

      58     Nie je teda v zásade vylúčené, že režim predchádzajúceho vyhlásenia, menej reštriktívny voči slobode pohybu kapitálu ako režim
         predchádzajúceho povolenia, by mohol byť sprevádzaný stanovením a posteriori prísnych sankčných opatrení, dostatočne odraďujúcich na to, aby účely územného plánovania a urbanizmu boli efektívne dodržané.

      59     Hoci taká sankcia ako vo veci samej môže byť pripustená v prípade porušenia podstatných pravidiel stanovených príslušným právnym
         predpisom, ktoré je riadne skonštatované príslušným orgánom vzhľadom na všetky okolnosti daného prípadu, takéto opatrenie
         je excesívne, ak vyvodzuje automatické dôsledky z oneskoreného podania vyhlásenia, zakazujúc príslušnému orgánu preskúmať,
         či svojou podstatou je plán nadobudnutia v súlade s príslušnými urbanistickými pravidlami.

      60     Iné opatrenia, menej rozsiahle z hľadiska účinkov, by mohli sankcionovať oneskorené podanie vyhlásenia, ako napríklad pokuty.
         § 34 VGVG obsahuje okrem toho zoznam skutočností odôvodňujúcich ukladanie peňažných pokút. Rovnako môže byť žiadateľovi daná
         možnosť vysvetliť dôvody svojho oneskorenia alebo umožniť príslušnému orgánu, najmä ak nie sú ohrozené práva tretích osôb,
         prijať za určitých podmienok takisto oneskorené vyhlásenie alebo umožniť, aby za určitých podmienok zostala zmluva platná.

      61     Taká sankcia, o akú ide vo veci samej, sa teda nemôže považovať za nevyhnutnú na zabezpečenie dodržiavania povinnosti vyhlásenia
         o nadobudnutí a na dosiahnutie cieľa všeobecného záujmu sledovaného VGVG.

      62     Je teda potrebné odpovedať na prejudiciálnu otázku tak, že článku 56 ods. 1 ES odporuje uplatňovanie vnútroštátnej právnej
         úpravy, akou je VGVG, podľa ktorej samotné oneskorené predloženie požadovaného vyhlásenia o nadobudnutí spôsobuje neplatnosť
         predmetného prevodu nehnuteľnosti so spätnou účinnosťou.

       O trovách
      63     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článku 56 ods. 1 ES odporuje uplatňovanie vnútroštátnej právnej úpravy, akou je zákon o prevodoch nehnuteľností (Vorarlberger
            Grundverkehrsgesetz) z 23. septembra 1993 v zmenenom a doplnenom znení, podľa ktorej samotné oneskorené predloženie požadovaného
            vyhlásenia o nadobudnutí spôsobuje neplatnosť predmetného prevodu nehnuteľnosti so spätnou účinnosťou.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. decembra 2015.#Scotch Whisky Associationa i. proti Lord Advocate a Advocate General for Scotland.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Court of Session (Scotland).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami – Nariadenie (EÚ) č. 1308/2013 – Voľný pohyb tovaru – Článok 34 ZFEÚ – Množstevné obmedzenia – Opatrenia s rovnocenným účinkom – Minimálna cena alkoholických nápojov vypočítavaná na základe množstva alkoholu vo výrobku – Odôvodnenie – Článok 36 ZFEÚ – Ochrana zdravia a života ľudí – Posúdenie vnútroštátnym súdom.#Vec C-333/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 23. decembra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami — Nariadenie (EU) č. 1308/2013 — Voľný pohyb tovaru — Článok 34 ZFEÚ — Množstevné obmedzenia — Opatrenia s rovnocenným účinkom — Minimálna cena alkoholických nápojov vypočítavaná na základe množstva alkoholu vo výrobku — Odôvodnenie — Článok 36 ZFEÚ — Ochrana zdravia a života ľudí — Posúdenie vnútroštátnym súdom“
      Vo veci C‑333/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Court of Session (Scotland) [Najvyšší občianskoprávny súd (Škótsko), Spojené kráľovstvo] z 3. júla 2014 a doručený Súdnemu dvoru 8. júla 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Scotch Whisky Association,

         spiritsEUROPE,

         Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV)

      proti

         Lord Advocate,

         Advocate General for Scotland,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta, vykonávajúca funkciu predsedníčky druhej komory, sudcovia J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžiev, C. Lycourgos (spravodajca) a J.‑C. Bonichot,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 6. mája 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Scotch Whisky Association, spiritsEUROPE a Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV), v zastúpení: C. Livingstone, advocate, G. McKinlay, Rechtsanwalt, A. O’Neill, QC, J. Holmes a M. Ross, barristers,

               —

               Lord Advocate, v zastúpení: S. Bathgate, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Pang a L. Irvine, advocates, a G. Moynihan, QC,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. R. Brodie, S. Behzadi‑Spencer a M. Holt, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Carmichael, barrister,

               —

               bulharská vláda, v zastúpení: E. Petranova a D. Drambozova, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Írsko, v zastúpení: E. Creedon, A. Joyce a B. Counihan, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci B. Doherty, barrister,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: A. Rubio González, splnomocnený zástupca,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman a M. Gijzen, splnomocnené zástupkyne,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, M. Szwarc, M. Załęska a D. Lutostańska, splnomocnení zástupcovia,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: A. Gameiro a L. Inez Fernandes, splnomocnení zástupcovia,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: H. Leppo, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, E. Karlsson a L. Swedenborg, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nórska vláda, v zastúpení: K. Nordland Hansen a M. Schei, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Eggers a G. Wilms, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Dozorný orgán EZVO, v zastúpení: J. T. Kaasin, M. Moustakali a A. Lewis, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 3. septembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1308/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa vytvára spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami, a ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007 (Ú. v. EÚ L 347, s. 671, ďalej len „nariadenie o jednotnej SOT“), ako aj článkov 34 ZFEÚ a 36 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Scotch Whisky Association, spiritsEUROPE a Comité de la Communauté économique européenne des Industries et du Commerce des Vins, Vins aromatisés, Vins mousseux, Vins de liqueur et autres Produits de la Vigne (CEEV) na jednej strane a Lord Advocate a Advocate General for Scotland na druhej strane v súvislosti s platnosťou vnútroštátneho zákona a návrhu dekrétu týkajúcich sa stanovenia minimálnej ceny jednotky alkoholu (ďalej len „MPU“) pre maloobchodný predaj alkoholických nápojov v Škótsku.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 15, 43, 172 a 174 „nariadenia o jednotnej SOT“ stanovujú:

                        „(15)

                        V tomto nariadení by sa mala ustanoviť možnosť nakladať s výrobkami nakúpenými vo verejnej intervencii. Takéto opatrenia by sa mali prijať tak, aby sa predišlo narušeniam trhu a aby sa zaistil rovnaký prístup k tovaru a rovnaké zaobchádzanie s nákupcami.

                  …

                        (43)

                        Je dôležité ustanoviť podporné opatrenia v sektore vinohradníctva a vinárstva, ktoré posilnia konkurenčné štruktúry…

                  …

                        (172)

                        Vzhľadom na osobitosti poľnohospodárskeho sektora a jeho závislosti na riadnom fungovaní celého potravinového dodávateľského reťazca vrátane účinného uplatňovania pravidiel týkajúcich sa hospodárskej súťaže vo všetkých súvisiacich sektoroch v celom potravinovom reťazci, ktorý môže byť veľmi koncentrovaný, by sa mala osobitná pozornosť venovať uplatňovaniu pravidiel týkajúcich sa hospodárskej súťaže stanovených v článku 42 ZFEÚ…

                  …

                        (174)

                        V prípade organizácií poľnohospodárov alebo organizácií výrobcov alebo ich združení, ktorých cieľom je spoločná výroba alebo uvádzanie poľnohospodárskych výrobkov na trh alebo využívanie spoločných zariadení, by sa mal umožniť osobitný prístup, pokiaľ takáto spoločná činnosť nevylučuje hospodársku súťaž [alebo ju nenarúša – neoficiálny preklad]…“

               4

               Článok 167 „nariadenia o jednotnej SOT“ nazvaný „Pravidlá uvádzania výrobkov na trh na účely zlepšenia a stabilizácie fungovania spoločného trhu s vínom“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „S cieľom zlepšiť a stabilizovať fungovanie spoločného trhu s vínom vrátane trhu s hroznom, muštom a vínom, z ktorých sa toto víno vyrába, môžu producentské členské štáty ustanoviť pravidlá uvádzania na trh na účel regulácie ponuky, najmä prostredníctvom rozhodnutí, ktoré prijali medziodvetvové organizácie uznané podľa článkov 157 a 158.
               Takéto pravidlá sú úmerné sledovaným cieľom a:

                        a)

                        nevzťahujú sa na žiadne operácie po prvom uvedení dotknutého výrobku na trh;

                        b)

                        neumožňujú stanovenie cien, a to ani orientačných či odporúčaných;

                  …“

         Právo Spojeného kráľovstva

               5

               Zákon z roku 2012 o minimálnej cene alkoholických nápojov v Škótsku [Alcohol (Minimum Pricing) (Scotland) Act 2012, ďalej len „zákon z roku 2012“] upravuje stanovenie MPU, ktorú musí dodržiavať každý držiteľ povolenia vyžadovaného na maloobchodný predaj alkoholických nápojov v Škótsku.

               6

               Zákon z roku 2012 stanovuje, že škótska vláda určuje MPU reglementačným spôsobom. V tejto súvislosti pripravila škótska vláda návrh dekrétu, konkrétne dekrétu z roku 2013 o minimálnej cene jednotky alkoholu v Škótsku [The Alcohol (Minimum Price per Unit) (Scotland) Order 2013, ďalej len „dekrét o MPU“], na schválenie škótskym parlamentom.

               7

               Podľa uvedeného dekrétu je MPU stanovená 0,50 britskej libry (GBP) (približne 0,70 eura). Minimálna predajná cena výrobku sa následne určuje uplatnením tohto vzorca: MPU x S x V x 100, kde „MPU“ označuje minimálnu cenu jednotky alkoholu, „S“ označuje obsah alkoholu a „V“ označuje objem alkoholu vyjadrený v litroch.

               8

               Zákon z roku 2012 stanovuje, že škótska vláda posúdi účinok stanovovania MPU s cieľom predložiť správu parlamentu do piatich rokov nasledujúcich po nadobudnutí účinnosti spornej právnej úpravy. Tento zákon okrem toho stanovuje, že určenie MPU sa ukončí v lehote šiestich rokov od nadobudnutia účinnosti dekrétu o MPU, pokiaľ parlament nerozhodne o zachovaní tohto mechanizmu.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Škótsky parlament prijal zákon z roku 2012, ale 29. júna 2012 nadobudli účinnosť len niektoré jeho „formálne časti“. V súlade s uvedeným zákonom škótski ministri prijali dekrét o MPU, ktoré stanovuje MPU na 0,50 GBP (približne 0,70 eura).

               10

               Dňa 25. júna 2012 škótski ministri na základe smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov (Ú. v. ES, L 204, s. 37; Mim. vyd. 13/020, s. 337) doručili Európskej komisii uvedený dekrét. Dňa 25. septembra 2012 Komisia doručila svoje stanovisko, podľa ktorého dotknuté vnútroštátne opatrenie predstavuje množstevné obmedzenie v zmysle článku 34 ZFEÚ, ktoré nemožno odôvodniť na základe článku 36 ZFEÚ.

               11

               Dňa 19. júla 2012 podali navrhovatelia vo veci samej návrh na začatie súdneho konania s cieľom napadnúť platnosť zákona z roku 2012 a dekrétu o MPU. Keďže v prvostupňovom konaní neuspeli, podali proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Court of Session (Scotland) [Najvyšší občianskoprávny súd (Škótsko)]. Škótski ministri sa zaviazali, že ustanovenia týkajúce sa MPU nenadobudnú pred ukončením uvedeného konania účinnosť.

               12

               Za týchto okolností Court of Session (Scotland) [Najvyšší občianskoprávny súd (Škótsko)] rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je pri správnom výklade práva Únie týkajúceho sa spoločnej organizácie trhu s vínom, najmä nariadenia o SOT, dovolené, aby členský štát prijal vnútroštátne opatrenie, ktoré stanovuje minimálnu maloobchodnú cenu vína podľa množstva alkoholu v predávanom výrobku a ktoré sa tak odchyľuje od zásady slobodnej tvorby cien trhovými silami, ktorá je základom trhu s vínom?

                        2.

                        V prípade, že sa poukazuje na odôvodnenosť vyžadovanú podľa článku 36 ZFEÚ, ak:

                                 i)

                                 členský štát dospel k záveru, že je v záujme ochrany zdravia ľudí účelné zvýšiť pre spotrebiteľov alebo ich časť náklady na spotrebu tovaru, v tomto prípade alkoholických nápojov, a

                                 ii)

                                 ide o výrobok, vo vzťahu ku ktorému môže členský štát slobodne vyrubiť spotrebnú daň alebo iné dane (vrátane daní alebo poplatkov založených na obsahu alebo objeme alkoholu, na hodnote výrobku alebo na kombinácii týchto daňových opatrení),

                           je dovolené podľa práva Únie, a ak áno, za akých podmienok, aby členský štát neuplatnil takéto daňové opatrenia zvyšujúce ceny pre spotrebiteľov a prijal namiesto toho legislatívne opatrenia stanovujúce minimálne maloobchodné ceny, ktoré narúšajú obchod a hospodársku súťaž v Únii?

                        3.

                        Ak má súd členského štátu rozhodnúť, či vnútroštátne legislatívne opatrenie, ktoré predstavuje množstevné obmedzenie obchodu nezlučiteľné s článkom 34 ZFEÚ, môže byť predsa len odôvodnené podľa článku 36 ZFEÚ z dôvodu ochrany ľudského zdravia, musí sa obmedziť len na preskúmanie informácií, dôkazov alebo iných materiálov, ktoré mal zákonodarca k dispozícii a ktoré posudzoval v čase, keď bola právna úprava prijatá? Pokiaľ nie, aké iné obmedzenia sa môžu uplatniť vo vzťahu k právomoci súdu posudzovať všetky materiály alebo dôkazy, ktoré má k dispozícii a ktoré predložili účastníci konania v čase jeho rozhodovania?

                        4.

                        Ak sa od súdu členského štátu vyžaduje, aby pri výklade a uplatňovaní práva Únie preskúmal tvrdenie vnútroštátnych orgánov, že opatrenie, ktoré inak predstavuje množstevné obmedzenie v zmysle článku 34 ZFEÚ, je odôvodnené, lebo ide o výnimku podľa článku 36 ZFEÚ z dôvodu záujmu ochrany ľudského zdravia, do akej miery sa od tohto súdu požaduje alebo do akej miery je oprávnený, aby si vytvoril na základe dôkazov, ktoré má k dispozícii, objektívny pohľad na účinnosť uvedeného opatrenia vo vzťahu k dosiahnutiu zamýšľaného cieľa, na dostupnosť alternatívnych opatrení, ktoré sú prinajmenšom rovnako účinné, ale narúšajú hospodársku súťaž v Únii v menšom rozsahu, a na všeobecnú proporcionalitu uvedeného opatrenia?

                        5.

                        Je pri posudzovaní (v kontexte sporu o tom, či je opatrenie odôvodnené z dôvodu ochrany ľudského zdravia podľa článku 36 ZFEÚ) existencie alternatívneho opatrenia, ktoré nenarúša alebo ktoré aspoň narúša obchod a hospodársku súťaž v rámci Únie v menšom rozsahu, legitímne odmietnuť toto alternatívne opatrenie s odôvodnením, že jeho účinky nemusia presne zodpovedať opatreniu spochybnenému na základe článku 34 ZFEÚ, ale môže mať dodatočné prínosy a napĺňať širší a všeobecný cieľ?

                        6.

                        Do akej miery môže pri posudzovaní, či vnútroštátne opatrenie, vo vzťahu ku ktorému sa pripustilo alebo konštatovalo, že ide o množstevné obmedzenie v zmysle článku 34 ZFEÚ a ktorého odôvodnenosť sa preukazuje podľa článku 36 ZFEÚ, a to najmä pri posudzovaní jeho proporcionality, súd poverený touto úlohou vziať do úvahy svoje posúdenie povahy a rozsahu, v akom opatrenie predstavuje množstevné obmedzenie porušujúce článok 34 ZFEÚ?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               13

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má „ nariadenie o jednotnej SOT“ vykladať v tom zmysle, že bráni takému vnútroštátnemu opatreniu, aké je sporné vo veci samej, ktoré pri maloobchodnom predaji vín stanovuje MPU.

               14

               Na úvod treba pripomenúť, že v súlade s článkom 40 ods. 2 ZFEÚ môže spoločná organizácia poľnohospodárskych trhov (ďalej len „SOT“) zahŕňať všetky potrebné opatrenia, okrem iného reguláciu cien, a to na dosiahnutie cieľov spoločnej poľnohospodárskej politiky (ďalej len „SPP“) stanovených v článku 39 ZFEÚ.

               15

               Okrem toho ako uvádza odôvodnenie 3 „nariadenia o jednotnej SOT“, toto nariadenie sleduje zavedenie SOT na všetky poľnohospodárske výrobky uvedené v prílohe I k Zmluve o EÚ a Zmluve o FEÚ, medzi ktoré patrí víno.

               16

               Žalobcovia vo veci samej sa opierajú o judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa právnej úpravy Európskeho spoločenstva účinnej v osemdesiatych rokoch a upravujúcej vinárenskú SOT, pričom v tejto súvislosti tvrdia, že „nariadenie o jednotnej SOT“ predstavuje úplný systém úpravy spoločného trhu s vínami okrem iného v oblasti cien. Za týchto podmienok členské štáty nemôžu prijať takú vnútroštátnu úpravu, aká je sporná vo veci samej. Predovšetkým zákaz uložiť jednostranné opatrenia stanovujúce maloobchodnú cenu vín, určený členským štátom, výslovne vyplýva z článku 167 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

               17

               Treba však konštatovať, ako správne vo svojich písomných pripomienkach uvádza Komisia, že „nariadenie o jednotnej SOT“ neobsahuje ani ustanovenia povoľujúce stanovenie maloobchodných cien vín, či už na vnútroštátnej úrovni alebo na úrovni Únie, ani ustanovenia zakazujúce členským štátom prijať vnútroštátne opatrenia stanovujúce takéto ceny.

               18

               Článok 167 ods. 1 písm. b) uvedeného nariadenia totiž síce výslovne stanovuje, že producentské členské štáty nemôžu povoliť stanovenie cien, a to ani orientačných či odporúčaných, no je to len v rámci definovania pravidiel uvádzania na trh týkajúcich sa regulácie ponuky, najmä prostredníctvom vykonávania rozhodnutí, ktoré prijali medziodvetvové organizácie na spoločnom trhu s vínom.

               19

               Členské štáty majú preto stále právomoc prijať určité opatrenia, ktoré nie sú upravené v „nariadení o jednotnej SOT“, s výhradou, že tieto opatrenia nie sú spôsobilé odchýliť sa od uvedeného nariadenia, zasiahnuť doň alebo tvoriť prekážku jeho riadneho fungovania (pozri v tomto zmysle rozsudok Kuipers, C‑283/03, EU:C:2005:314, bod 37 a citovanú judikatúru).

               20

               Pokiaľ ide o stanovenie minimálnej ceny, ako uviedol generálny advokát v bodoch 31 a 37 svojich návrhov, ak neexistuje mechanizmus stanovovania cien, voľné určovanie predajných cien na základne voľnej hospodárskej súťaže je zložkou „nariadenia o jednotnej SOT“ a vyjadrením zásady voľného pohybu tovaru v podmienkach účinnej hospodárskej súťaže.

               21

               Vo veci samej treba uviesť, že účinkom stanovenia MPU je, že maloobchodná cena miestnych alebo dovážaných vín nebude v žiadnom prípade môcť byť nižšia ako táto záväzná minimálna cena. Takéto opatrenie teda môže narušiť konkurenčné vzťahy tým, že určitým výrobcom alebo dovozcom zabráni získať výhodu z nižších nadobúdacích cien s cieľom ponuky atraktívnejších maloobchodných cien (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Francúzsko, C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 37, a Komisia/Írsko, C‑221/08, EU:C:2010:113, bod 40).

               22

               V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že spoločné organizácie trhu sú založené na zásade otvoreného trhu, na ktorý môže každý výrobca slobodne vstúpiť za podmienok účinnej hospodárskej súťaže (rozsudok Milk Marque a National Farmers’ Union, C‑137/00, EU:C:2003:429, bod 59, ako aj citovaná judikatúra).

               23

               Ďalej treba pripomenúť, že jedným z cieľov SPP je zachovanie účinnej hospodárskej súťaže na trhoch s poľnohospodárskymi výrobkami (rozsudok Panellinios Syndesmos Viomichanion Metapoiisis Kapnou, C‑373/11, EU:C:2013:567, bod 37), čo sa odrazilo vo viacerých odôvodneniach „nariadenia o jednotnej SOT“, akými sú odôvodnenia 15, 43, 172 a 174.

               24

               V dôsledku toho treba konštatovať, že vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej, ktoré pri maloobchodnom predaji vín stanovuje MPU, môže narušiť „nariadenie o jednotnej SOT“, keďže takéto opatrenie je v protiklade so zásadou voľného určovania predajných cien poľnohospodárskych výrobkov na základe voľnej hospodárskej súťaže, na ktorej je toto nariadenie založené.

               25

               Lord Advocate však tvrdí, že uvedené nariadenie nebráni škótskym orgánom prijať opatrenie sporné vo veci samej, keďže toto opatrenie sleduje cieľ ochrany zdravia a života ľudí prostredníctvom boja proti zneužívaniu alkoholu, ktorý „nariadenie o jednotnej SOT“ priamo nesleduje.

               26

               Treba totiž konštatovať, že zavedenie SOT nebráni členským štátom uplatňovať vnútroštátne pravidlá, ktoré sledujú iný cieľ všeobecného záujmu, ako sú ciele, na ktoré sa vzťahuje táto SOT, aj keď tieto pravidlá môžu mať vplyv na fungovanie spoločného trhu v dotknutom odvetví (pozri rozsudok Hammarsten, C‑462/01, EU:C:2003:33, bod 31 a citovanú judikatúru).

               27

               Za týchto podmienok sa členský štát môže odvolávať na cieľ ochrany zdravia a života ľudí s cieľom odôvodniť také opatrenie, aké je sporné vo veci samej, ktoré narúša systém voľného určovania cien za podmienok účinnej hospodárskej súťaže, na ktorom je založené „nariadenie o jednotnej SOT“.

               28

               Také obmedzujúce opatrenie, aké upravuje vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej, však musí spĺňať podmienky vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora, pokiaľ ide o jeho proporcionalitu, čiže musí byť vhodné na zabezpečenie uskutočnenia sledovaného cieľa a nemôže zachádzať nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri analogicky rozsudok Berlington Hungary a i., C‑98/14, EU:C:2015:386, bod 64), čo bude Súdny dvor skúmať v rámci druhej až šiestej otázky, ktoré sa osobitne týkajú analýzy proporcionality tejto právnej úpravy. Treba uviesť, že v každom prípade treba proporcionalitu skúmať tak, že sa osobitne zohľadnia ciele SPP a riadne fungovanie SOT, čo vyžaduje zvažovanie týchto cieľov a cieľa sledovaného uvedenou právnou úpravou, konkrétne ochrany verejného zdravia.

               29

               V dôsledku toho treba na prvú otázku odpovedať, že „nariadenie o jednotnej SOT“ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takému vnútroštátnemu opatreniu, aké je sporné vo veci samej, ktoré pre maloobchodný predaj vín stanovuje MPU, pod podmienkou, že toto opatrenie je skutočne vhodné na zabezpečenie cieľa ochrany zdravia a života ľudí, a že s prihliadnutím na ciele SPP a na riadne fungovanie SOT nezachádza nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie uvedeného cieľa ochrany zdravia a života ľudí.

         O druhej a piatej otázke

               30

               Svojou druhou a piatou otázkou, ktoré je vhodné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú články 34 ZFEÚ a 36 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že nebránia tomu, aby si členský štát pri sledovaní cieľa ochrany zdravia a života ľudí prostredníctvom zvýšenia ceny spotreby alkoholu zvolil takú právnu úpravu, aká je sporná vo veci samej, ktorá stanovuje MPU pre maloobchodný predaj alkoholických nápojov a vylučuje opatrenie menej obmedzujúce obchod a hospodársku súťaž v rámci Únie, akým je zvýšenie spotrebných daní, z dôvodu, že posledné uvedené opatrenie môže priniesť dodatočné výhody a spĺňať širší a všeobecnejší cieľ ako opatrenie, ktoré bolo vybrané.

               31

               Na úvod treba poznamenať, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že akékoľvek opatrenie členských štátov, ktoré môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Únie, sa má považovať za opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia v zmysle článku 34 ZFEÚ (pozri najmä rozsudky Dassonville, 8/74, EU:C:1974:82, bod 5, a Juvelta, C‑481/12, EU:C:2014:11, bod 16).

               32

               Ako uviedol generálny advokát v bodoch 59 a 60 svojich návrhov, právna úprava sporná vo veci samej už len z toho dôvodu, že bráni tomu, aby sa nižšia nadobúdacia cena dovážaných výrobkov mohla odraziť na predajnej cene pre spotrebiteľa, môže predstavovať prekážku prístupu alkoholických nápojov legálne uvádzaných na trh v iných členských štátoch, ako je Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, na britský trh, a predstavuje teda opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie v zmysle článku 34 ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Taliansko, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 37; ANETT, C‑456/10, EU:C:2012:241, bod 35, a Vilniaus energija, C‑423/13, EU:C:2014:2186, bod 48), čo navyše ani vnútroštátny súd, ani žiaden zo subjektov, ktoré podali pripomienky v tejto veci, nepopierajú.

               33

               Je ustálenou judikatúrou, že opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu možno odôvodniť okrem iného dôvodmi ochrany zdravia a života ľudí v zmysle článku 36 ZFEÚ len vtedy, ak je toto opatrenie vhodné na zabezpečenie uskutočnenia sledovaného cieľa a nezachádza nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri v tomto zmysle rozsudok ANETT, C‑456/10, EU:C:2012:241, bod 45 a citovanú judikatúru).

               34

               Pokiaľ ide o cieľ sledovaný vnútroštátnou právnou úpravou spornou vo veci samej, vnútroštátny súd uvádza, že z dôvodovej správy k návrhu zákona z roku 2012 predloženého do škótskeho parlamentu, ako aj z nedávnej štúdie nazvanej „Business and Regulatory Impact Assessment“ vyplýva, že táto právna úprava sleduje dvojaký cieľ, a to cielené zníženie spotreby alkoholu u spotrebiteľov holdujúcich nebezpečnej alebo škodlivej spotrebe, ale aj všeobecné zníženie spotreby alkoholu u obyvateľstva. Lord Advocate na pojednávaní pred Súdnym dvorom potvrdil tento dvojaký cieľ, ktorý tým, že sa vzťahuje na všetko obyvateľstvo, zahŕňa ako cieľovú skupinu, hoci nie prednostne, konzumentov alkoholu, ktorí majú umiernenú spotrebu alkoholu.

               35

               Treba teda konštatovať, že právna úprava sporná vo veci samej všeobecnejšie sleduje cieľ ochrany zdravia a života ľudí, ktorý je na prvom mieste medzi vecami alebo záujmami chránenými článkom 36 ZFEÚ. V tejto súvislosti prináleží členským štátom, aby v rámci obmedzení stanovených Zmluvou rozhodli o úrovni, na ktorej zamýšľajú zabezpečiť ich ochranu (rozsudok Rosengren a i., C‑170/04, EU:C:2007:313, bod 39 a citovaná judikatúra).

               36

               Pokiaľ ide o vhodnosť tejto právnej úpravy na dosiahnutie tohto cieľa ochrany zdravia a života ľudí, treba poukázať na to, že ako uviedol generálny advokát v bode 127 svojich návrhov, nejaví sa neprimerané usúdiť, že opatrenie, ktoré stanovuje minimálnu predajnú cenu alkoholických nápojov, ktoré obzvlášť sleduje zvýšenie ceny lacných alkoholických nápojov, je vo všeobecnosti vhodné na zníženie spotreby alkoholu a osobitne vhodné na zníženie jeho nebezpečnej alebo škodlivej spotreby, keďže konzumenti holdujúci takejto spotrebe vo veľkej miere nakupujú lacné alkoholické nápoje.

               37

               Ďalej treba pripomenúť, že obmedzujúce opatrenie možno považovať za vhodné na zabezpečenie uskutočnenia sledovaného cieľa len vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť ho konzistentne a systematicky (pozri v tomto zmysle rozsudok Kakavetsos‑Fragkopoulos, C‑161/09, EU:C:2011:110, bod 42, ako aj analogicky rozsudok Berlington Hungary a i., C‑98/14, EU:C:2015:386, bod 64).

               38

               V tejto súvislosti vyplýva zo spisového materiálu predloženého Súdnemu dvoru, ako aj z pripomienok Lord Advocate a vyjadrení na pojednávaní, že vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej patrí do všeobecnejšej politickej stratégie, ktorá sleduje boj s devastačnými účinkami spôsobenými alkoholom. Stanovenie MPU upravené v tejto právnej úprave totiž predstavuje jedno zo 40 opatrení, ktorých cieľom je konzistentne a systematicky znížiť spotrebu alkoholu u škótskeho obyvateľstva ako celku, bez ohľadu na miesto a spôsoby uvedenej spotreby.

               39

               Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej sa javí vhodná na zabezpečenie cieľa, ktorý sleduje.

               40

               Pokiaľ ide o otázku, či uvedená vnútroštátna právna úprava nezachádza nad rámec toho, čo je potrebné na účinnú ochranu zdravia a života ľudí, treba pripomenúť, že v tomto prípade treba túto analýzu vykonať, ako bolo pripomenuté v bode 28 tohto rozsudku, z hľadiska cieľov SPP a riadneho fungovania SOT. Vzhľadom na otázku, ktorá sa v tomto prípade skúma, však túto analýzu treba vykonať na základe proporcionality v rámci článku 36 ZFEÚ, a nemožno je teda urobiť oddelene.

               41

               Okrem iného treba zdôrazniť, že na vnútroštátnu právnu úpravu alebo prax sa nevzťahuje výnimka upravená v článku 36 ZFEÚ, ak zdravie a život ľudí môžu byť chránené rovnako účinným spôsobom prostredníctvom opatrení, ktoré menej obmedzujú obchod v Únii (rozsudok Rosengren a i., C‑170/04, EU:C:2007:313, bod 43 a citovaná judikatúra).

               42

               V tejto súvislosti vnútroštátny súd osobitne odkazuje na daňové opatrenie, akým je zvýšenie daňového zaťaženia alkoholických nápojov, usudzujúc, že by mohlo rovnako účinným spôsobom ako opatrenie stanovenia MPU dosiahnuť cieľ ochrany zdravia a života ľudí, pričom by menej obmedzovalo voľný pohyb tovarov. Subjekty, ktoré predložili pripomienky, sa však v tejto otázke rozchádzajú.

               43

               V tejto súvislosti je najprv dôležité poznamenať, ako uviedol generálny advokát v bode 143 svojich návrhov, že právo Únie v zásade nebráni zvýšeniu daňového zaťaženia alkoholických nápojov. Členské štáty si zachovávajú dostatočnú mieru voľnej úvahy na to, aby pristúpili k všeobecnému zvýšeniu spotrebných daní najmä na účel sledovania uskutočnenia špecifických cieľov v oblasti verejného zdravia.

               44

               Ďalej treba konštatovať, že daňová právna úprava predstavuje dôležitý a účinný nástroj boja proti spotrebe alkoholických nápojov a teda ochrany verejného zdravia. Cieľ zabezpečiť, aby boli ceny týchto nápojov stanovené na vysokých úrovniach, možno primerane sledovať zvýšeným daňovým zaťažením týchto nápojov, pričom zvýšenia spotrebných daní sa skôr či neskôr musia prejaviť zvýšením maloobchodných cien bez toho, aby to zasiahlo do slobody stanoviť ceny (pozri analogicky rozsudky Komisia/Grécko, C‑216/98, EU:C:2000:571, bod 31, a Komisia/Francúzsko, C‑197/08, EU:C:2010:111, bod 52).

               45

               V tejto súvislosti treba spresniť, že na rozdiel od tvrdenia Lord Advocate okolnosť, že judikatúra citovaná v predchádzajúcom bode sa vzťahuje na tabakové výrobky, nemôže zabrániť jej uplatneniu na vec samu, ktorá sa týka obchodu s alkoholickými nápojmi. V rámci vnútroštátnych opatrení, ktorých cieľom je ochrana zdravia a života ľudí, a nezávisle od osobitostí vlastných každému výrobku, možno totiž zvýšenie cien alkoholických nápojov dosiahnuť podobne, ako je to v prípade tabakových výrobkov, zvýšeným daňovým zaťažením.

               46

               Daňové opatrenie, ktoré zvyšuje zdanenie alkoholických nápojov, pritom môže menej obmedzovať obchod s týmito výrobkami v rámci Únie ako opatrenie stanovujúce MPU. Ako bolo totiž pripomenuté v bode 21 tohto rozsudku, posledné uvedené opatrenie na rozdiel od zvýšenia daňového zaťaženia uvedených výrobkov silne obmedzuje slobodu hospodárskych subjektov stanoviť si maloobchodnú cenu a v dôsledku toho predstavuje vážnu prekážku prístupu alkoholických nápojov legálne uvádzaných na trh v iných členských štátoch, ako je Spojené kráľovstvo, na britský trh, ako aj voľnej hospodárskej súťaže na tomto trhu.

               47

               Napokon pokiaľ ide o otázku, či možno vylúčiť daňové opatrenia v prospech prijatia MPU z dôvodu, že daňové opatrenia neumožňujú rovnako účinným spôsobom dosiahnuť sledovaný cieľ, treba zdôrazniť, že sa nezdá, že by okolnosť, že zvýšené daňové zaťaženie alkoholických nápojov spôsobuje zovšeobecnené zvýšenie cien týchto nápojov, ktoré sa dotýka tak konzumentov alkoholu, ktorí majú umiernenú spotrebu alkoholu, ako aj spotrebiteľov holdujúcich nebezpečnej alebo škodlivej spotrebe, viedla z hľadiska dvojakého cieľa sledovaného vnútroštátnou právnou úpravou spornou vo veci samej, pripomenutého v bode 34 tohto rozsudku, k záveru, že uvedené zvýšené daňové zaťaženie má nižšiu účinnosť ako zvolené opatrenie.

               48

               Práve naopak, ako uviedol generálny advokát v bode 150 svojich návrhov, za takýchto okolností skutočnosť, že opatrenie spočívajúce v zvýšení daňového zaťaženia môže priniesť dodatočné výhody v porovnaní so stanovením MPU tým, že prispeje k uskutočneniu všeobecného cieľa boja proti zneužívaniu alkoholu, nielenže nemôže predstavovať dôvod zamietnutia takéhoto opatrenia, ale v skutočnosti je prvkom odôvodňujúcim skôr voľbu tohto opatrenia ako opatrenia stanovujúceho MPU.

               49

               Prináleží však vnútroštátnemu súdu, ktorý má ako jediný k dispozícii všetky právne a skutkové podklady charakterizujúce okolnosti spornej veci samej, aby určil, či iné opatrenie, ako je opatrenie upravené vnútroštátnou právnou úpravou spornou vo veci samej, akým je zvýšené daňové zaťaženie alkoholických nápojov, môže chrániť zdravie a život ľudí rovnako účinne ako táto právna úprava, pričom menej obmedzuje obchod s týmito výrobkami v rámci Únie.

               50

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na druhú a piatu otázku treba odpovedať, že články 34 ZFEÚ a 36 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby si členský štát pri sledovaní cieľa ochrany zdravia a života ľudí prostredníctvom zvýšenia ceny spotreby alkoholu zvolil takú právnu úpravu, aká je sporná vo veci samej, ktorá stanovuje MPU pre maloobchodný predaj alkoholických nápojov a vylučuje opatrenie, akým je zvýšenie spotrebných daní, ktoré môže menej obmedzovať obchod a hospodársku súťaž v rámci Únie. To, či naozaj ide o taký prípad, prináleží preveriť vnútroštátnemu súdu, a to z hľadiska detailnej analýzy všetkých relevantných okolností veci, ktorú prejednáva. Samotná okolnosť, že posledné uvedené opatrenie môže priniesť dodatočné výhody a širšie spĺňať cieľ boja proti zneužívaniu alkoholu, nemôže odôvodniť vylúčenie tohto opatrenia.

         O štvrtej a šiestej otázke

               51

               Svojou štvrtou a šiestou otázkou, ktoré je vhodné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako sa má vykladať článok 36 ZFEÚ, pokiaľ ide o stupeň intenzity preskúmania proporcionality, ktoré musí tento súd vykonať pri skúmaní vnútroštátnej právnej úpravy z hľadiska odôvodnenia týkajúceho sa ochrany zdravia a života ľudí v zmysle tohto článku.

               52

               Treba uviesť, že vzhľadom na judikatúru citovanú v bode 35 tohto rozsudku prináleží členským štátom, aby rozhodli o úrovni, na ktorej zamýšľajú zabezpečiť ochranu zdravia a života ľudí v zmysle článku 36 ZFEÚ so súčasným zohľadnením požiadaviek voľného pohybu tovarov v rámci Únie.

               53

               Pokiaľ zákaz, akým je zákaz vyplývajúci z vnútroštátnej právnej úpravy spornej vo veci samej, predstavuje výnimku zo zásady voľného pohybu tovarov, vnútroštátnym orgánom prináleží preukázať, že uvedená právna úprava zodpovedá zásade proporcionality, to znamená, že je potrebná na dosiahnutie uvádzaného cieľa a že tento cieľ nie je možné dosiahnuť zákazmi alebo obmedzeniami menšieho rozsahu alebo v menšej miere ovplyvňujúcimi obchod v rámci Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky rozsudok Franzén, C‑189/95, EU:C:1997:504, body 75 a 76, ako aj Rosengren a i., C‑170/04, EU:C:2007:313, bod 50).

               54

               V tejto súvislosti treba k dôvodom, ktoré môže členský štát uviesť, pripojiť primerané dôkazy alebo analýzu spôsobilosti a proporcionality obmedzujúceho opatrenia prijatého týmto členským štátom, ako aj presné údaje, ktoré umožňujú podporu jeho argumentácie (pozri v tomto zmysle rozsudky Lindman, C‑42/02, EU:C:2003:613 bod 25; Komisia/Belgicko, C‑227/06, EU:C:2008:160, bod 63, a ANETT, C‑456/10, EU:C:2012:241, bod 50).

               55

               Je však dôležité uviesť, že toto dôkazné bremeno nemôže viesť až vyžadovaniu toho, aby vnútroštátne orgány pri prijímaní vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej opatrenie, akým je MPU, pozitívne preukázali, že žiadne iné mysliteľné opatrenie neumožňuje uskutočniť sledovaný legitímny cieľ za tých istých podmienok (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Taliansko, C‑110/05, EU:C:2009:66, bod 66).

               56

               V tomto kontexte prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý má preskúmať zákonnosť dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy, aby preveril relevantnosť dôkazných prostriedkov predložených príslušnými vnútroštátnymi orgánmi s cieľom preveriť súlad tejto právnej úpravy so zásadou proporcionality. Na základe týchto dôkazných prostriedkov musí tento súd najmä objektívne skúmať, či dôkazné prostriedky poskytnuté dotknutým členským štátom rozumne umožňujú usúdiť, že zvolené prostriedky sú vhodné na uskutočnenie sledovaných cieľov, ako aj možnosť dosiahnuť tieto ciele opatreniami menej obmedzujúcimi voľný pohyb tovarov.

               57

               V tomto prípade môže vnútroštátny súd v rámci takéhoto skúmania zohľadniť prípadnú existenciu vedeckej neistoty, pokiaľ ide o konkrétne a skutočné účinky na spotrebu alkoholu, ktoré má opatrenie, akým je MPU, pri dosahovaní sledovaného cieľa. Ako uviedol generálny advokát v bode 85 svojich návrhov, okolnosť, že vnútroštátna právna úprava uvádza, že stanovovanie MPU sa ukončí v lehote šiestich rokov od nadobudnutia účinnosti dekrétu o MPU, pokiaľ škótsky parlament nerozhodne o jej zachovaní, predstavuje prvok, ktorý musí vnútroštátny súd tiež zohľadniť.

               58

               Tento súd tiež musí posúdiť povahu a rozsah obmedzenia voľného pohybu tovarov vyplývajúceho z opatrenia, akým je MPU, pri jeho porovnávaní s inými možnými opatreniami ovplyvňujúcimi v menšej miere obchod v rámci Únie, ako aj vplyv takéhoto opatrenia na riadne fungovanie SOT, keďže takéto posúdenie je neoddeliteľnou súčasťou skúmania proporcionality.

               59

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 36 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd je pri skúmaní vnútroštátnej právnej úpravy z hľadiska odôvodnenia týkajúceho sa ochrany zdravia a života ľudí v zmysle tohto článku povinný objektívne skúmať, či dôkazné prostriedky poskytnuté dotknutým členským štátom rozumne umožňujú usúdiť, že zvolené prostriedky sú vhodné na uskutočnenie sledovaných cieľov, ako aj možnosť dosiahnuť tieto ciele opatreniami menej obmedzujúcimi voľný pohyb tovarov a SOT.

         O tretej otázke

               60

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 36 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že preskúmanie proporcionality takého vnútroštátneho opatrenia, aké je sporné vo veci samej, sa obmedzuje len na informácie, dôkazy alebo iný materiál, ktoré mal vnútroštátny zákonodarca k dispozícii pri prijímaní takéhoto opatrenia.

               61

               Tento súd poukazuje na existujúci nesúlad medzi účastníkmi konania vo veci samej, pokiaľ ide o dátum, ku ktorému sa má posúdiť zákonnosť dotknutého vnútroštátneho opatrenia. Kladie si tak otázku o materiáloch a dôkazných prostriedkoch, ktoré musí skúmať v rámci posúdenia týkajúceho sa odôvodnenia tohto opatrenia z hľadiska článku 36 ZFEÚ, zatiaľ čo v súčasnosti má tento súd k dispozícii nové štúdie, ktoré vnútroštátny zákonodarca pri prijímaní uvedeného opatrenia neskúmal.

               62

               Hneď na začiatku treba zdôrazniť, že požiadavky práva Únie treba dodržiavať v každom relevantnom čase, či už ide o čas prijatia opatrenia, čas jeho vykonania alebo čas jeho uplatnenia v prejednávanej veci (rozsudok Seymour‑Smith a Perez, C‑167/97, EU:C:1999:60, bod 45).

               63

               V tejto veci je dôležité konštatovať, že vnútroštátny súd má skúmať súlad vnútroštátnej právnej úpravy spornej vo veci samej s právom Únie, hoci táto právna úprava nenadobudla účinnosť vo vnútroštátnom právnom poriadku. V dôsledku toho je tento súd povinný posúdiť súlad tejto právnej úpravy s právom Únie k dátumu, ku ktorému rozhoduje.

               64

               V rámci tohto posúdenia musí vnútroštátny súd zohľadniť všetky relevantné informácie, dôkazné prostriedky alebo iný materiál, o ktorých má vedomosť, za podmienok upravených jeho vnútroštátnym právom. Takéto posúdenie je nutné o to viac v situácii, o akú ide v spore vo veci samej, kde sa zdá, že existuje vedecká neistota, pokiaľ ide o skutočné účinky opatrení upravených vnútroštátnou právnou úpravou, ktorej zákonnosť podlieha preskúmaniu vnútroštátnym súdom.

               65

               V dôsledku toho treba na tretiu otázku odpovedať, že článok 36 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že preskúmanie proporcionality takého vnútroštátneho opatrenia, aké je sporné vo veci samej, sa neobmedzuje len na informácie, dôkazy alebo iný materiál, ktoré mal vnútroštátny zákonodarca k dispozícii pri prijímaní takéhoto opatrenia. Za takých okolností, aké sú vo veci samej, sa musí preskúmanie súladu uvedeného opatrenia s právom Únie vykonať na základe informácií, dôkazov alebo iného materiálu, ktoré má vnútroštátny súd k dispozícii k dátumu, ku ktorému rozhoduje, za podmienok upravených jeho vnútroštátnym právom.

         O trovách

               66

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) č. 1308/2013 zo 17. decembra 2013, ktorým sa vytvára spoločná organizácia trhov s poľnohospodárskymi výrobkami, a ktorým sa zrušujú nariadenia Rady (EHS) č. 922/72, (EHS) č. 234/79, (ES) č. 1037/2001 a (ES) č. 1234/2007, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takému vnútroštátnemu opatreniu, aké je sporné vo veci samej, ktoré pre maloobchodný predaj vín stanovuje minimálnu cenu jednotky alkoholu, pod podmienkou, že toto opatrenie je skutočne vhodné na zabezpečenie cieľa ochrany zdravia a života ľudí, a že s prihliadnutím na ciele spoločnej poľnohospodárskej politiky a na riadne fungovanie spoločnej organizácie poľnohospodárskych trhov nezachádza nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie uvedeného cieľa ochrany zdravia a života ľudí.

                           2.

                           Články 34 ZFEÚ a 36 ZFEÚ sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby si členský štát pri sledovaní cieľa ochrany zdravia a života ľudí prostredníctvom zvýšenia ceny spotreby alkoholu zvolil takú právnu úpravu, aká je sporná vo veci samej, ktorá stanovuje minimálnu cenu jednotky alkoholu pre maloobchodný predaj alkoholických nápojov a vylučuje opatrenie, akým je zvýšenie spotrebných daní, ktoré môže menej obmedzovať obchod a hospodársku súťaž v rámci Európskej únie. To, či naozaj ide o taký prípad, prináleží preveriť vnútroštátnemu súdu, a to z hľadiska detailnej analýzy všetkých relevantných okolností veci, ktorú prejednáva. Samotná okolnosť, že posledné uvedené opatrenie môže priniesť dodatočné výhody a širšie spĺňať cieľ boja proti zneužívaniu alkoholu, nemôže odôvodniť vylúčenie tohto opatrenia.

                           3.

                           Článok 36 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd je pri skúmaní vnútroštátnej právnej úpravy z hľadiska odôvodnenia týkajúceho sa ochrany zdravia a života ľudí v zmysle tohto článku povinný objektívne skúmať, či dôkazné prostriedky poskytnuté dotknutým členským štátom rozumne umožňujú usúdiť, že zvolené prostriedky sú vhodné na uskutočnenie sledovaných cieľov, ako aj možnosť dosiahnuť tieto ciele opatreniami menej obmedzujúcimi voľný pohyb tovarov a spoločnú organizáciu poľnohospodárskych trhov.

                           4.

                           Článok 36 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že preskúmanie proporcionality takého vnútroštátneho opatrenia, aké je sporné vo veci samej, sa neobmedzuje len na informácie, dôkazy alebo iný materiál, ktoré mal vnútroštátny zákonodarca k dispozícii pri prijímaní takéhoto opatrenia. Za takých okolností, aké sú vo veci samej, sa musí preskúmanie súladu uvedeného opatrenia s právom Únie vykonať na základe informácií, dôkazov alebo iného materiálu, ktoré má vnútroštátny súd k dispozícii k dátumu, ku ktorému rozhoduje, za podmienok upravených jeho vnútroštátnym právom.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: angličtina.