title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 19. septembra 2006.#Graham J. Wilson proti Ordre des avocats du barreau de Luxembourg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour administrative - Luxembursko.#Sloboda usadiť sa - Smernica 98/5/ES - Trvalý výkon advokátskeho povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia - Podmienky registrácie na príslušnom orgáne v hostiteľskom členskom štáte - Predchádzajúca kontrola znalosti jazykov hostiteľského členského štátu - Opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva.#Vec C-506/04.

text:
      Vec C‑506/04
      Graham J. Wilson
      proti
      Ordre des Avocats du Barreau de Luxembourg
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Cour administrative)
      „Sloboda usadiť sa – Smernica 98/5/ES – Trvalý výkon advokátskeho povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia – Podmienky registrácie na príslušnom orgáne v hostiteľskom členskom štáte – Predchádzajúce preverenie znalosti jazykov hostiteľského členského štátu – Opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Advokáti – Trvalý výkon povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná
            kvalifikácia – Smernica 98/5
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/5, článok 9 druhý odsek)
      2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Advokáti – Trvalý výkon povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná
            kvalifikácia – Smernica 98/5
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 98/5, články 3, 4 a článok 5 ods. 3)
      1.        Článku 9 smernice 98/5 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná
         kvalifikácia, ktorý stanovuje, že proti rozhodnutiam príslušného orgánu hostiteľského členského štátu o zamietnutí registrácie
         advokáta, ktorý chce vykonávať svoju činnosť na základe profesijného titulu jeho domovskej krajiny, musí byť možné podať opravný
         prostriedok podľa vnútroštátneho práva, odporuje konanie o opravnom prostriedku, v rámci ktorého sa má takéto rozhodnutie
         napadnúť na prvom stupni pred orgánom zloženým výlučne z advokátov vykonávajúcich činnosť na základe profesijného titulu hostiteľského
         členského štátu a v odvolacom konaní pred orgánom zloženým zväčša z takých advokátov, zatiaľ čo kasačná sťažnosť na najvyšší
         súd tohto členského štátu umožňuje len súdnu kontrolu právneho, a nie skutkového stavu.

      Aby sa totiž zaručila účinná právna ochrana práv stanovených v smernici 98/5, musí orgán vyzvaný na preskúmanie takéhoto opravného
         prostriedku zodpovedať pojmu súdny orgán v zmysle práva Spoločenstva a splniť niekoľko kritérií ako napríklad právny základ
         vzniku orgánu, jeho stála povaha, povinnosť rozhodnúť o veci, kontradiktórnosť konania pred ním a uplatňovanie právnych predpisov
         týmto orgánom, ako aj jeho nezávislosť a nestrannosť.

      V tejto súvislosti pojem nezávislosť, ktorý je súčasťou výkonu súdnictva, predovšetkým znamená, aby mal dotknutý orgán postavenie
         tretieho subjektu voči orgánu, ktorý vydal rozhodnutie, proti ktorému bol podaný opravný prostriedok. Okrem toho pojem nezávislosť
         predpokladá na jednej strane, že orgán je chránený od vonkajších zásahov alebo nátlakov, ktoré by mohli ohroziť nezávislosť
         rozhodovania jeho členov v súvislosti s prejednávanými spormi. Na druhej strane pridáva pojem nestrannosť a týka sa rovnakého
         odstupu od účastníkov konania a ich príslušných záujmov vo vzťahu k predmetu sporu. Tieto záruky nezávislosti a nestrannosti
         stanovujú ako požiadavku existenciu predpisov, najmä pokiaľ ide o zloženie orgánu, ktoré umožňujú odstrániť každú oprávnenú
         pochybnosť zo strany účastníkov konania, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť uvedeného orgánu z vonkajšieho hľadiska a jeho neutralitu
         vo vzťahu k pred ním stojacim záujmom.

      Nakoniec ak totiž článok 9 smernice 98/5 nevylučuje možnosť podať najskôr opravný prostriedok na orgán mimosúdnej povahy,
         už vôbec nestanovuje, že by súdna cesta bola pre dotknutú osobu otvorená len po prípadnom vyčerpaní opravných prostriedkov
         inej povahy. V každom prípade za predpokladu, že vnútroštátna právna úprava stanovuje možnosť podať opravný prostriedok na
         mimosúdny orgán, uvedený článok 9 vyžaduje účinný a v primeranej lehote možný prístup na súdny orgán v zmysle práva Spoločenstva
         s právomocou vysloviť sa tak o skutkovom, ako aj právnom stave.

      (pozri body 44, 47 – 53, 60 – 62, bod 1 výroku)
      2.        Článku 3 smernice 98/5 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná
         kvalifikácia, odporuje, ak členský štát podmieňuje predchádzajúcou kontrolou znalosti jazykov registráciu na príslušnom vnútroštátnom
         orgáne advokátov, ktorí získali svoju kvalifikáciu v inom členskom štáte a chcú vykonávať činnosť na základe profesijného
         titulu ich domovskej krajiny.

      Zákonodarca Spoločenstva totiž pristúpil v tomto článku k úplnej harmonizácii predbežných podmienok požadovaných pre uplatnenie
         práva priznaného v smernici 98/5 tým, že stanovil predloženie osvedčenia príslušnému orgánu hostiteľského štátu, ktoré potvrdzuje
         registráciu na príslušnom orgáne v domovskom členskom štáte, ako jedinú podmienku, ktorej sa má podriadiť registrácia dotknutej
         osoby v hostiteľskom členskom štáte umožňujúca mu v ňom vykonávať činnosť na základe profesijného titulu jej domovskej krajiny.

      Zákonodarca Spoločenstva, aby pre určitú kategóriu migrujúcich advokátov uľahčil výkon základnej slobody usadiť sa, tak neuprednostnil
         systém predbežnej kontroly znalostí dotknutých osôb.

      Popri tomto zrieknutí sa systému predbežnej kontroly znalostí európskeho advokáta, najmä jazykových, totiž v rámci smernice
         98/5 platí skupina pravidiel, ktorých cieľom je v Spoločenstve na dostatočnej úrovni zabezpečiť ochranu klientov a riadny
         výkon spravodlivosti.

      (pozri body 65 – 67, 69, 71, 77, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 19. septembra 2006 (*)

      „Sloboda usadiť sa – Smernica 98/5/ES – Trvalý výkon advokátskeho povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia – Podmienky registrácie na príslušnom orgáne v hostiteľskom členskom štáte – Predchádzajúce preverenie znalosti jazykov hostiteľského členského štátu – Opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva“
      Vo veci C‑506/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Cour administrative (Luxembursko)
         zo 7. decembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 9. decembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Graham J. Wilson
      proti
      Ordre des Avocats du Barreau de Luxembourg,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, sudcovia J.‑P. Puissochet, R. Schintgen,
         K. Lenaerts (spravodajca), E. Juhász, E. Levits, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen,

      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. marca 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Wilson, v zastúpení: L. Lorang, advokát, C. Vajda, QC, a V. Sloane, barrister,
      –        Ordre des Avocats du Barreau de Luxembourg, v zastúpení: C. Ossola a C. Kaufhold, advokáti,
      –        luxemburská vláda, v zastúpení: S. Schreiner, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci L. Dupong, advokát,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: C. Bergeot‑Nunes a G. de Bergues, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Cingolo, avvocato dello Stato,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Caudwell, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Demetriou, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Bordes a H. Støvlbæk, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 11. mája 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/5/ES zo 16. februára 1998
         o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia (Ú. v. ES
         L 77, s. 36; Mim. vyd. 06/003, s. 83).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorý vznikol z dôvodu, že Conseil de l’Ordre des Avocats du Barreau de Luxembourg (Rada
         Advokátskej komory v Luxemburgu, ďalej len „rada advokátskej komory“) zamietla zapísať pána Wilsona, štátneho príslušníka
         Spojeného kráľovstva, do registra Advokátskej komory v Luxemburgu.

       Právny rámec
       Smernica 98/5
      3        Podľa článku 2 prvého odseku smernice 98/5:

      „Každý právnik [advokát – neoficiálny preklad] je oprávnený trvale vykonávať na základe profesijného titulu domovskej krajiny v ktoromkoľvek členskom štáte činnosti uvedené
         v článku 5.“

      4        Článok 3 smernice 98/5 nazvaný „Registrácia na príslušnom orgáne“ stanovuje:

      „1.      Právnik [Advokát – neoficiálny preklad], ktorý chce vykonávať činnosť v inom členskom štáte ako je ten, v ktorom nadobudol svoju profesijnú kvalifikáciu, sa zaregistruje
         na príslušnom orgáne v danom štáte.

      2.      Príslušný orgán v hostiteľskom členskom štáte zaregistruje právnika [advokáta – neoficiálny preklad] po predložení osvedčenia, ktoré potvrdzuje jeho registráciu na príslušnom orgáne v jeho domovskom členskom štáte. Orgán
         môže vyžadovať, aby tento doklad nebol starší ako tri mesiace, ak je predložený príslušným orgánom domovského členského štátu.
         Orgán o registrácii informuje príslušný orgán v domovskom členskom štáte.

      …“
      5        Článok 5 smernice 98/5 nazvaný „Oblasť činnosti“ stanovuje:

      „1.      Pokiaľ v odseku 2 a 3 nie je ustanovené inak, právnik [advokát – neoficiálny preklad], ktorý vykonáva činnosť na základe profesijného titulu svojej domovskej krajiny, vykonáva tie isté činnosti ako právnik
         [advokát – neoficiálny preklad], ktorý vykonáva činnosť na základe príslušného profesijného titulu, ktorý sa používa v hostiteľskom členskom štáte, okrem
         iného dáva [právne – neoficiálny preklad] rady, ktoré sa týkajú práva jeho domovského členského štátu, práva spoločenstva, medzinárodného práva a práva hostiteľského
         členského štátu. V každom prípade sa uplatňujú procesné pravidlá platné na vnútroštátnych súdoch.

      2.      Členské štáty, na ktorých území existuje predpísaná kategória autorizovaných právnikov [advokátov – neoficiálny preklad], ktorí pripravujú zmluvy oprávňujúce spravovať majetok zosnulých a zakladať a prevádzať pozemkové práva, ktorých príprava
         je v iných členských štátoch výhradne rezervovaná pre iné profesie ako pre právnikov [advokátov – neoficiálny preklad], môžu z týchto činností vylúčiť právnikov [advokátov – neoficiálny preklad], ktorí vykonávajú činnosť na základe profesijného titulu domovskej krajiny udeleného v niektorom z týchto členských štátov.

      3.      Pri vykonávaní činnosti spojenej so zastupovaním alebo obhajobou klienta v konaní pred súdom a pokiaľ právne predpisy hostiteľského
         členského štátu vyhradzujú vykonávanie týchto činností právnikom [advokátom – neoficiálny preklad], ktorí vykonávajú povolanie na základe profesijného titulu tohto štátu, môže hostiteľský štát žiadať, aby právnici [advokáti
         – neoficiálny preklad], ktorí vykonávajú povolanie na základe profesijného titulu domovskej krajiny, spolupracovali s právnikom [advokátom – neoficiálny preklad], ktorý pôsobí pred daným súdnym orgánom a ktorý bude v prípade potreby zodpovedný tomuto orgánu, prípadne s ‚avoué‘, ktorý
         tam pôsobí.

      Na účely zabezpečenia plynulej činnosti súdneho systému však môžu členské štáty stanoviť osobitné pravidlá pre prístup na
         najvyšší súd, ako napríklad využívanie služieb právnikov [advokátov – neoficiálny preklad] špecialistov.“

      6        Článok 9 smernice 98/5 nazvaný „Odôvodnenie a opravné prostriedky“ stanovuje:

      „V rozhodnutí o zamietnutí registrácie podľa článku 3 alebo o zrušení takejto registrácie a v rozhodnutiach o uložení disciplinárnych
         opatrení sa musia uvádzať dôvody, ktoré k nim viedli.

      Proti týmto rozhodnutiam je možné podať opravný prostriedok na súdny orgán v súlade s ustanoveniami vnútroštátneho právneho
         poriadku.“

      7        Článok 10 smernice 98/5 nazvaný „Rovnocenné zaobchádzanie ako s právnikom [advokátom – neoficiálny preklad] hostiteľského členského štátu“ obsahuje tieto ustanovenia:

      „1.      Právnikovi [Advokátovi – neoficiálny preklad], ktorý vykonáva povolanie na základe profesijného titulu domovskej krajiny, ktorý účinne a pravidelne vykonáva činnosť v oblasti
         práva, vrátane práva Európskeho spoločenstva, v hostiteľskom členskom štáte… aspoň tri roky, sa na účely získania profesijného
         právnického titulu v hostiteľskom členskom štáte udelí výnimka zo splnenia podmienok stanovených v článku 4 ods. 1 písm. b)
         smernice 89/48/EHS [Rady z 21. decembra 1988 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania udelených pri ukončení
         odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov (Ú. v. ES L 19, 1989, s. 16; Mim. vyd. 05/001, s. 337)].
         ‚Účinné a pravidelné vykonávanie činnosti‘ znamená skutočné vykonávanie činnosti bez akéhokoľvek prerušenia, s výnimkou prerušenia,
         ktoré vyplýva z udalostí každodenného života.

      …
      3.      Právnik [Advokát – neoficiálny preklad], ktorý vykonáva povolanie na základe profesijného titulu domovskej krajiny, ktorý účinne a pravidelne vykonával profesijnú
         činnosť aspoň 3 roky, ale v oblasti práva daného členského štátu pôsobí iba kratší čas, môže byť príslušným orgánom daného
         štátu prijatý do právnického [advokátskeho – neoficiálny preklad] stavu v hostiteľskom členskom štáte a môže získať právo vykonávať ho na základe profesijného titulu, ktorý zodpovedá jeho
         povolaniu v danom členskom štáte bez toho, aby musel splniť podmienky stanovené v článku 4 ods. 1 písm. b) smernice 89/48…,
         a to za týchto podmienok a v súlade s týmto postupom:

      a)      Príslušný orgán hostiteľského členského štátu zohľadní účinnú a pravidelnú činnosť vykonávanú počas uvedeného obdobia, všetky
         vedomosti a odbornú prax v oblasti práva hostiteľského členského štátu a každú účasť na prednáškach alebo seminároch o právnom
         systéme hostiteľského členského štátu, vrátane predpisov pre výkon povolania [a profesionálnej etiky – neoficiálny preklad].

      …“
       Vnútroštátne právo
      8        Podľa článku 5 zákona z 10. augusta 1991 týkajúceho sa advokátskeho povolania (Mémorial A 1991, s. 1110, ďalej len „zákon z 10. augusta 1991“):

      „Nik nemôže vykonávať povolanie advokáta, ak nebol zapísaný do registra advokátskej komory zriadenej v Luxemburskom veľkovojvodstve.“
      9        Článok 6 zákona z 10. augusta 1991 stanovuje:

      „1.      Do registra sa zapíše ten, kto:
      a)      predloží príslušné potvrdenie o bezúhonnosti;
      b)      doloží splnenie podmienok prijatia na stáž.
      Vo výnimočnom prípade môže rada advokátskej komory upustiť od niektorých podmienok prijatia na stáž u osôb, ktoré absolvovali
         svoju profesijnú stáž vo svojom štáte pôvodu a ktoré sa môžu preukázať profesionálnou praxou v trvaní najmenej päť rokov;

      c)      má luxemburskú štátnu príslušnosť alebo štátnu príslušnosť členského štátu Európskych spoločenstiev. Rada advokátskej komory
         môže upustiť od tejto podmienky po tom, čo obdrží stanovisko ministra spravodlivosti, na základe dôkazu o reciprocite zo strany
         krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva, ktorých je uchádzač štátnym príslušníkom. To platí tiež pre uchádzačov
         s postavením politických utečencov majúcich právo na azyl v Luxemburskom veľkovojvodstve.

      2.      Pred zapísaním do registra advokátov zložia uchádzači-advokáti v prítomnosti predsedu advokátskej komory alebo jeho zástupcu
         pred Kasačným súdom sľub v tomto znení: ‚Sľubujem vernosť veľkovojvodovi, že budem dodržiavať ústavu a zákony štátu; že neprestanem
         rešpektovať súdy; že nebudem poskytovať radu alebo že nebudem obhajovať žiadnu vec, o ktorej sa budem domnievať, že je nespravodlivá
         podľa môjho vedomia a svedomia.‘“

      10      Uvedené podmienky registrácie zmenil článok 14 zákona z 13. novembra 2002, ktorým sa do luxemburského práva preberá smernica
         Európskeho parlamentu a Rady 98/5/ES zo 16. februára 1998 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania v inom členskom
         štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia, a ktorý upravuje: 1. zmeny a doplnenia zákona z 10. augusta 1991 týkajúceho
         sa advokátskeho povolania; 2. zmeny a doplnenia zákona z 31. mája 1999, ktorým sa upravuje zriadenie adresy na doručovanie
         pre spoločnosti (Mémorial A 2002, s. 3202, ďalej len „zákon z 13. novembra 2002“).

      11      Uvedený článok 14 vložil do článku 6 ods. 1 zákona z 10. augusta 1991 najmä písmeno d) ukladajúce túto podmienku registrácie:

      „ovláda jazyk legislatívneho orgánu a správnych a súdnych orgánov v zmysle zákona z 24. februára 1984 o jazykovom režime.“
      12      Jazyk legislatívneho orgánu upravuje článok 2 zákona z 24. februára 1984 o jazykovom režime (Mémorial  A 1984, s. 196) takto:

      „Legislatívne akty a predpisy, ktoré ich vykonávajú, sa prijímajú vo francúzštine. Ak legislatívne akty a predpisy sprevádza
         preklad, autentické je len francúzske znenie.

      Ak predpisy, ktoré nie sú uvedené v predchádzajúcom odseku, prijme orgán štátu, územnosprávne celky alebo verejnoprávne subjekty
         v inom jazyku než vo francúzštine, autentické je len znenie v jazyku použitom týmto orgánom.

      Tento článok platí bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia v oblasti medzinárodných dohôd.“
      13      Jazyky správnych a súdnych orgánov upravuje článok 3 zákona z 24. februára 1984 o jazykovom režime takto:

      „Bez toho aby boli dotknuté osobitné ustanovenia týkajúce sa niektorých oblastí, v správnych veciach, sporových alebo nesporových,
         a v súdnych veciach sa môže používať francúzsky, nemecký alebo luxemburský jazyk.“

      14      V súlade s článkom 3 ods. 1 zákona z 13. novembra 2002 advokát, ktorý získal svoju kvalifikáciu v inom členskom štáte než
         v Luxemburskom veľkovojvodstve (ďalej len „európsky advokát“) musí na to, aby v ňom mohol vykonávať činnosť na základe profesijného
         titulu jeho domovskej krajiny, dosiahnuť zápis svojej osoby do registra jednej z luxemburských advokátskych komôr.

      15      Podľa článku 3 ods. 2 tohto istého zákona:

      „Rada advokátskej komory Luxemburského veľkovojvodstva, ktorej bola predložená žiadosť európskeho advokáta o povolenie výkonu
         činnosti na základe profesijného titulu jeho domovskej krajiny, zapíše európskeho advokáta do registra advokátov tejto komory
         na základe výsledku ústneho pohovoru, ktorý Rade advokátskej komory umožní preveriť, či európsky advokát ovláda aspoň jazyky
         v súlade s článkom 6 ods. 1 písm. d) zákona z 10. augusta 1991 a vzhľadom na predložené doklady uvedené v článku 6 ods. 1
         písm. a), c) prvej vete a písm. d) zákona z 10. augusta 1991, ako aj osvedčenie o registrácii dotknutého európskeho advokáta
         na príslušnom orgáne členského štátu pôvodu…

      …“
      16      Podľa článku 3 ods. 3 zákona z 13. novembra 2002 rozhodnutia o zamietnutí registrácie uvedené v odseku 2 tohto článku musia
         uvádzať dôvody, ktoré k nim viedli, musia sa dotknutému advokátovi doručiť a musí byť možné „podať proti nim opravné prostriedky
         uvedené v článku 26 ods. 7 a nasl. zákona z 10. augusta 1991 podľa podmienok a spôsobom v ňom ustanoveným“.

      17      Článok 26 ods. 7 zákona z 10. augusta 1991 stanovuje predovšetkým pre prípad zamietnutia zapísania do registra jednej z advokátskych
         komôr možnosť pre dotknutú osobu podať návrh na disciplinárnu a správnu radu.

      18      Zloženie tohto orgánu upravuje článok 24 tohto zákona takto:

      „1.      Týmto zákonom sa zriaďuje disciplinárna a správna rada zložená z piatich advokátov zapísaných do zoznamu I advokátov, z ktorých
         štyroch volí pomernou väčšinou všeobecné zhromaždenie Advokátskej komory v Luxemburgu a jedného všeobecné zhromaždenie Advokátskej
         komory v Diekirchu. Všeobecné zhromaždenie Advokátskej komory v Luxemburgu volí štyroch náhradníkov a všeobecné zhromaždenie
         Advokátskej komory v Diekirchu jedného náhradníka. V prípade prekážky výkonu funkcie každého aktívneho člena nastupuje náhradník
         tej istej komory podľa poradia s najvyšším počtom odpracovaných rokov, a v prípade prekážky náhradníkov jeho komory náhradník
         druhej komory.

      2.      Funkčné obdobie členov sú dva roky od 15. septembra nasledujúceho po ich zvolení. V prípade uvoľnenia miesta aktívneho člena
         alebo člena-náhradníka jeho ďalšieho náhradníka kooptuje disciplinárna a správna rada. Funkcie aktívnych členov a kooptovaných
         náhradníkov končia dňom uplynutia funkčného obdobia nahrádzaných volených členov. Členov disciplinárnej a správnej rady možno
         voliť opakovane.

      3.      Disciplinárna a správna rada volí predsedu a podpredsedu. V prípade prekážky výkonu funkcie predsedu a podpredsedu predsedá
         rade podľa poradia jej najstarší riadny člen. Najmladší člen rady vykonáva funkciu sekretára.

      4.      Za člena disciplinárnej a správnej rady môže byť zvolený ten, kto má luxemburskú štátnu príslušnosť, je zapísaný do zoznamu
         I advokátov najmenej počas obdobia piatich rokov a nie je členom rady advokátskej komory.

      5.      Ak nemožno zriadiť disciplinárnu a správnu radu podľa vyššie uvedených pravidiel, menuje jej členov rada advokátskej komory,
         do ktorej patria členovia, ktorí sa majú nahradiť.“

      19      Článok 28 ods. 1 zákona z 10. augusta 1991 stanovuje možnosť podať proti rozhodnutiam disciplinárnej a správnej rady opravný
         prostriedok.

      20      Vo svojom skoršom znení, ktoré predchádzalo zneniu zákona z 13. novembra 2002, odsek 2 tohto článku stanovoval:

      „Na tento účel sa zriaďuje odvolacia disciplinárna a správna rada zložená z dvoch sudcov Odvolacieho súdu a jedného prísediaceho
         advokáta zapísaného do zoznamu I advokátov.

      Členovia sudcovia a ich náhradníci, ako aj tajomník pridelený rade sú menovaní veľkovojvodským nariadením na návrh Najvyššieho
         súdneho dvora na obdobie dvoch rokov. Ich odmeny upraví veľkovojvodské nariadenie.

      Prísediaci advokáta a jeho náhradník sú menovaní veľkovojvodským nariadením na obdobie dvoch rokov. Sú vybraní zo zoznamu
         troch advokátov zapísaných do zoznamu I advokátov najmenej počas obdobia piatich rokov, navrhnutých pre každú funkciu radami
         oboch advokátskych komôr.

      Funkcia prísediaceho nie je zlučiteľná s funkciou člena rady advokátskej komory alebo člena disciplinárnej a správnej rady.
      Odvolacia disciplinárna a správna rada zasadá v priestoroch Najvyššieho súdu, kde jej je tiež k dispozícii servis kancelárie
         súdu.“

      21      Článok 28 ods. 2 zákona z 10. augusta 1991 v znení článku 14 zákona z 13. novembra 2002 odvtedy stanovuje:

      „Na tento účel sa zriaďuje odvolacia disciplinárna a správna rada zložená z dvoch sudcov Odvolacieho súdu a troch prísediacich
         advokátov zapísaných do zoznamu I advokátov.

      …
      Prísediaci advokáti a ich náhradníci sú menovaní veľkovojvodským nariadením na obdobie dvoch rokov. Sú vybraní zo zoznamu
         piatich advokátov zapísaných do zoznamu I advokátov najmenej počas obdobia piatich rokov, navrhnutých pre každú funkciu radami
         oboch advokátskych komôr.

      …
      Odvolacej disciplinárnej a správnej rade predsedá najstarší sudca v poradí.“
      22      Podľa článku 8 ods. 3 zákona z 10. augusta 1991 v znení článku 14 bodu V zákona z 13. novembra 2002 pozostáva register advokátov
         každej komory z týchto štyroch zoznamov:

      „1.      zoznam I advokátov, ktorí spĺňajú podmienky článkov 5 a 6 a ktorí uspeli v záverečnej praktickej skúške stanovenej zákonom;
      2.      zoznam II advokátov, ktorí spĺňajú podmienky článkov 5 a 6;
      3.      zoznam III honorárnych advokátov;
      4.      zoznam IV advokátov vykonávajúcich činnosť na základe profesijného titulu jeho domovskej krajiny.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      23      Pán Wilson, ktorý je štátnym príslušníkom Spojeného kráľovstva, je barrister. Od roku 1975 je členom komory Anglicka a Walesu.
         Povolanie advokáta vykonáva v Luxembursku od roku 1994.

      24      Dňa 29. apríla 2003 bol pán Wilson predvolaný pred radu advokátskej komory na ústny pohovor podľa článku 3 ods. 2 zákona z 13. novembra
         2002.

      25      Dňa 7. mája 2003 sa pán Wilson dostavil na tento pohovor v sprievode luxemburského advokáta, ale rada advokátskej komory účasť
         druhého uvedeného na pohovore zamietla.

      26      Doporučeným listom zo 14. mája 2003 rada advokátskej komory oznámila pánovi Wilsonovi svoje rozhodnutie zamietnuť jeho zápis
         do registra advokátov, zoznamu IV advokátov vykonávajúcich činnosť na základe profesijného titulu svojej domovskej krajiny.
         Toto rozhodnutie odôvodnila takto:

      „Následne na to, ako Vám rada advokátskej komory oznámila nepovolenie asistencie advokáta, ktorú zákon neupravuje, ste odmietli
         dostaviť sa na ústny pohovor bez asistencie Titl. … . Rada advokátskej komory tak nebola schopná preveriť Vašu znalosť jazykov
         podľa článku 6 ods. 1 písm. d) zákona z 10. augusta 1991…“

      27      V tomto liste rada advokátskej komory pánovi Wilsonovi oznámila, že „v súlade s článkom 26 ods. 7 zákona z 10. augusta 1991
         možno proti tomuto rozhodnutiu podať opravný prostriedok na disciplinárnu a správnu radu (Conseil disciplinaire et administratif,
         P. O. BOX 575, L-1025 Luxemburg) do štyridsiatich dní odo dňa odoslania tohto rozhodnutia“.

      28      Návrhom z 28. júla 2003 pán Wilson podal žalobu o zrušenie tohto zamietavého rozhodnutia na luxemburský správny súd.

      29      Rozsudkom z 13. mája 2004 tento súd vyslovil svoju nepríslušnosť na preskúmanie uvedenej žaloby.

      30      Návrhom doručeným 22. júna 2004 do kancelárie Cour administrative sa pán Wilson proti tomuto rozsudku odvolal.

      31      Vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, uvádza, že otázka súladu konania o opravnom prostriedku
         stanoveného v luxemburskej právnej úprave s článkom 9 smernice 98/5 sa odráža priamo v otázke príslušnosti správnych súdov
         preskúmať spor vo veci samej. V súvislosti so skutočnosťami vo veci samej sa tento súd pýta na zlučiteľnosť luxemburských
         ustanovení zavádzajúcich kontrolu jazykových znalostí európskeho advokáta, ktorý chce vykonávať činnosť v Luxembursku, s právom
         Spoločenstva.

      32      Za týchto okolností Cour administrative rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 9 smernice 98/51… vykladať tak, že vylučuje konanie o opravnom prostriedku, ktorý upravuje zákon z 10. augusta
         1991 v znení zákona z 13. novembra 2002?

      2.      Konkrétne, predstavujú také odvolacie orgány ako disciplinárna a správna rada a odvolacia disciplinárna a správna rada ‚opravný
         prostriedok podľa vnútroštátneho práva‘ v zmysle článku 9 smernice 98/5 a má sa [tento článok] vykladať tak, že vylučuje opravný
         prostriedok, ktorý ukladá predložiť vec na jeden alebo viacero orgánov tejto povahy ešte pred možnosťou predložiť právnu otázku
         ‚súdnemu orgánu‘ v zmysle [uvedeného článku]?

      3.      Sú príslušné orgány členského štátu oprávnené podmieniť právo advokáta z [iného] členského štátu trvalo vykonávať povolanie
         advokáta na základe profesijného titulu domovskej krajiny v oblasti činností vymedzených v článku 5 smernice [98/5] požiadavke
         ovládať jazyky [prvého uvedeného] členského štátu?

      4.      Konkrétne, môžu príslušné orgány určiť podmienku, aby právo výkonu tejto profesie bolo podmienené zložením ústnej skúšky zo
         všetkých (alebo niekoľkých) troch hlavných jazykov hostiteľského členského štátu, aby príslušné orgány mohli overiť, či advokát
         ovláda tri jazyky a, v prípade kladnej odpovede, aké sú procesné garancie, ak existujú, ktoré sa vyžadujú?“

       O prvej a druhej otázke
       O príslušnosti Súdneho dvora odpovedať na tieto otázky a o ich prípustnosti
      33      Advokátska komora v Luxemburgu, ktorú v konaní podporuje luxemburská vláda, tvrdí, že prvé dve otázky nepatria do právomoci
         Súdneho dvora. Vnútroštátny súd v nich totiž požaduje výklad článku 9 smernice 98/5 vo svetle vnútroštátnych ustanovení. Súdny
         dvor pritom nie je príslušný ani na kontrolu zlučiteľnosti vnútroštátnych ustanovení s právom Spoločenstva, ani na výklad
         týchto ustanovení.

      34      Je zrejmé, že Súdny dvor nemá právomoc vyjadrovať sa v rámci konania začatého na základe článku 234 ES k zlučiteľnosti ustanovení
         vnútroštátneho práva s ustanoveniami práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudok zo 7. júla 1994, Lamaire, C‑130/93, Zb. s. I‑3215,
         bod 10). Okrem toho v rámci systému spolupráce súdov zriadenému uvedeným článkom sú na výklad vnútroštátnych ustanovení príslušné
         vnútroštátne súdy a nie Súdny dvor (pozri najmä rozsudok z 12. októbra 1993, Vanacker a Lesage, C‑37/92, Zb. s. I‑4947, bod
         7).

      35      Súdny dvor má však právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prostriedky vyplývajúce z práva Spoločenstva, ktoré
         mu umožnia posúdiť zlučiteľnosť vnútroštátnych právnych predpisov s právnou úpravou Spoločenstva (pozri najmä rozsudok Lamaire,
         už citovaný, bod 10).

      36      V tomto prípade obsahujú prvé dve otázky žiadosť o výklad článku 9 smernice 98/5, ktorý má umožniť vnútroštátnemu súdu posúdiť
         zlučiteľnosť tohto článku s konaním o odvolacom prostriedku, ktoré upravuje luxemburská právna úprava. Preto patria do právomoci
         Súdneho dvora.

      37      Rada Advokátskej komory v Luxemburgu ďalej tvrdí, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania neuvádza skutočnosti týkajúce sa povahy, zloženia a spôsobu fungovania dotknutých odvolacích orgánov vo veci samej,
         čo môže Súdnemu dvoru brániť poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď v súvislosti s prvými dvoma otázkami.

      38      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou nevyhnutnosť dopracovať sa k výkladu práva Spoločenstva,
         ktorý bude pre vnútroštátneho sudcu užitočný, vyžaduje, aby sudca definoval faktický a právny rámec, do ktorého vsadí svoje
         otázky, alebo, aby prinajmenšom vysvetlil faktické hypotézy, na ktorých sú tieto otázky založené (pozri najmä rozsudky z 21. septembra
         1999, Albany, C‑67/96, Zb. s. I‑5751, bod 39, a z 11. apríla 2000, Deliège, C‑51/96 a C‑191/97, Zb. s. I‑2549, bod 30).

      39      Informácie poskytnuté v rozhodnutiach vnútroštátnych súdov, ktorými sa podáva návrh na začatie prejudiciálneho konania, majú
         umožniť nielen Súdnemu dvoru poskytnúť užitočné odpovede, ale aj vládam členských štátov a iným oprávneným subjektom predložiť
         pripomienky podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora. Súdny dvor musí dbať o to, aby bola táto možnosť zachovaná, pričom je potrebné
         zohľadniť, že podľa uvedeného ustanovenia sa oprávneným subjektom doručujú len uvedené rozhodnutia vnútroštátnych súdov (pozri
         najmä rozsudky Albany, už citovaný, bod 40, a z 12. apríla 2005, Keller, C‑145/03, Zb. s. I‑2529, bod 30).

      40      V tomto prípade z pripomienok predložených účastníkmi konania vo veci samej, vládami členských štátov a Komisiou Európskych
         spoločenstiev jednak vyplýva, že všetci z nich boli schopní zaujať k prvým dvom otázkam užitočné stanovisko.

      41      Na druhej strane sa Súdny dvor považuje za dostatočne oboznámený s informáciami uvedenými v rozhodnutí vnútroštátneho súdu
         a pripomienkach, ktoré mu boli predložené, aby mohol na položené otázky poskytnúť užitočné odpovede.

      42      Z vyššie uvedeného vyplýva, že Súdny dvor má na prvé dve otázky odpovedať.

       O veci samej
      43      Týmito prvými dvoma otázkami, ktorými sa treba zaoberať spolu, vnútroštátny súd v podstate navrhuje Súdnemu dvoru vyložiť
         pojem opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku 9 smernice 98/5 vzhľadom na konanie o opravnom prostriedku,
         ktoré upravuje luxemburská právna úprava.

      44      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 9 smernice 98/5 stanovuje, že proti rozhodnutiam príslušného orgánu hostiteľského
         členského štátu o zamietnutí registrácie advokáta, ktorý chce vykonávať svoju činnosť na základe profesijného titulu jeho
         domovskej krajiny, musí byť možné podať opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva.

      45      Z tohto ustanovenia vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať opatrenia, ktoré sú dostatočne účinné na naplnenie cieľa smernice,
         a urobiť to tak, aby sa dotknuté osoby mohli efektívne dovolať svojich práv pred vnútroštátnymi súdmi (pozri analogicky rozsudok
         z 15. mája 1986, Johnston, 222/84, Zb. s. 1651, bod 17).

      46      Ako tiež zdôraznili francúzska vláda a Komisia, súdna kontrola, ktorú ukladá uvedené ustanovenie, je vyjadrením všeobecnej
         zásady práva Spoločenstva, ktorá vyplýva zo spoločných ústavných tradícií členských štátov a ktoré boli rovnako zakotvené
         v článkoch 6 a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd (pozri najmä rozsudky Johnston, už citovaný,
         bod 18; z 15. októbra 1987, Heylens a i., 222/86, Zb. s. 4097, bod 14; z 27. novembra 2001, Komisia/Rakúsko, C‑424/99, Zb.
         s. I‑9285, bod 45, a z 25. júla 2002, MRAX, C‑459/99, Zb. s. I‑6591, bod 101).

      47      Aby sa zaručila účinná právna ochrana práv stanovených v smernici 98/5, musí orgán vyzvaný na preskúmanie opravného prostriedku
         proti rozhodnutiam o zamietnutí registrácie uvedeným v článku 3 tejto smernice zodpovedať pojmu súdny orgán v zmysle práva
         Spoločenstva.

      48      Uvedený pojem vymedzuje judikatúra Súdneho dvora zaoberajúca sa pojmom súd členského štátu v zmysle článku 234 ES, ktorá uvádza
         niekoľko kritérií, ktoré musí dotknutý orgán splniť, ako napríklad právny základ vzniku orgánu, jeho stála povaha, povinnosť
         rozhodnúť o veci, kontradiktórnosť konania pred ním a uplatňovanie právnych predpisov týmto orgánom (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudky z 30. júna 1966, Vaassen-Göbbels, 61/65, Zb. s. 377, 395, a zo 17. septembra 1997, Dorsch Consult, C‑54/96,
         Zb. s. I‑4961, bod 23), ako aj jeho nezávislosť a nestrannosť (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 11. júna 1987, Pretore
         di Salò/X, 14/86, Zb. s. I‑2545, bod 7; z 21. apríla 1988, Pardini, 338/85, Zb. s. 2041, bod 9, a z 29. novembra 2001, De Coster,
         C‑17/00, Zb. s. I‑9445, bod 17).

      49      Pojem nezávislosť, ktorý je súčasťou výkonu súdnictva, predovšetkým znamená, aby mal dotknutý orgán postavenie tretieho subjektu
         voči orgánu, ktorý vydal rozhodnutie, proti ktorému bol podaný opravný prostriedok (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 30. marca
         1993, Corbiau, C‑24/92, Zb. s. I‑1277, bod 15, a z 30. mája 2002, Schmid, C‑516/99, Zb. s. I‑4573, bod 36).

      50      Okrem toho pojem nezávislosť v sebe zahrňuje dve hľadiská.

      51      Prvé, vonkajšie, hľadisko predpokladá, že orgán je chránený od vonkajších zásahov alebo nátlakov, ktoré by mohli ohroziť nezávislosť
         rozhodovania jeho členov v súvislosti s prejednávanými spormi (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. februára 1999, Köllensperger
         a Atzwanger, C‑103/97, Zb. s. I‑551, bod 21, a zo 6. júla 2000, Abrahamsson a Anderson, C‑407/98, Zb. s. I‑5539, bod 36; pozri
         tiež v tom istom zmysle Európsky súd pre ľudské práva, rozsudok Campbell a Fell/Spojené kráľovstvo, z 28. júna 1984, zv. A
         č. 80, § 78). Táto sloboda, nevyhnutná vzhľadom na tieto vonkajšie skutočnosti, vyžaduje určité vlastné záruky ochrany tých
         osôb, ktorých úlohou je vykonávať súdnictvo, napríklad neodvolateľnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. októbra 1998,
         Jokela a Pitkäranta, C‑9/97 a C‑118/97, Zb. s. I‑6267, bod 20).

      52      Druhé, vnútorné, hľadisko pridáva pojem nestrannosť a týka sa rovnakého odstupu od účastníkov konania a ich príslušných záujmov
         vo vzťahu k predmetu sporu. Toto hľadisko vyžaduje zachovanie objektivity (pozri v tomto zmysle rozsudok Abrahamsson a Anderson,
         už citovaný, bod 32) a neexistenciu akéhokoľvek záujmu na výsledku sporu, okrem striktného uplatnenia právnej normy.

      53      Tieto záruky nezávislosti a nestrannosti stanovujú ako požiadavku existenciu predpisov, najmä pokiaľ ide o zloženie orgánu,
         menovanie, funkčné obdobia, ako aj dôvody zdržania sa hlasovania, odmietnutia a vylúčenia jeho členov, ktoré umožňujú odstrániť
         každú oprávnenú pochybnosť zo strany účastníkov konania, pokiaľ ide o neovplyvniteľnosť uvedeného orgánu z vonkajšieho hľadiska
         a jeho neutralitu vo vzťahu k pred ním stojacim záujmom (pozri v tejto súvislosti rozsudky Dorsch Consult, už citovaný, bod
         36; Köllensperger a Atzwanger, už citovaný, body 20 až 23, ako aj De Coster, už citovaný, body 18 až 21; pozri v tomto zmysle
         tiež Európsky súd pre ľudské práva, rozsudok De Cubber/Belgicko, z 26. októbra 1984, zv. A č. 86, § 24).

      54      V tomto prípade sa zloženie disciplinárnej a správnej rady, ako ho upravuje článok 24 zákona z 10. augusta 1991, vyznačuje
         výlučnou prítomnosťou advokátov s luxemburskou štátnou príslušnosťou zapísaných do zoznamu I registra advokátov – t. j. zoznamu
         advokátov vykonávajúcich činnosť na základe luxemburského profesijného titulu, ktorí úspešne zložili na konci praxe záverečnú
         skúšku – volených všeobecnými zhromaždeniami advokátskych komôr v Luxemburgu a Diekirchu.

      55      Pokiaľ ide o odvolaciu disciplinárnu a správnu radu, zmena, ktorú zaviedol do článku 28 ods. 2 zákona z 10. augusta 1991 článok
         14 zákona z 13. novembra 2002, priznáva rozhodujúci význam prísediacim členom, ktorí musia byť zapísaní do toho istého zoznamu
         a ktorých na rozdiel od profesionálnych sudcov navrhuje rada každej z komôr uvedených v predchádzajúcom bode tohto rozsudku.

      56      Ako uviedla generálna advokátka v bode 47 svojich návrhov, rozhodnutia o zamietnutí registrácie európskeho advokáta rady advokátskej
         komory, ktorej členmi sú podľa článku 16 zákona z 10. augusta 1991 advokáti zapísaní do zoznamu I registra advokátov, podliehajú
         kontrole, na prvom stupni orgánu zloženému výlučne z advokátov zapísaných do toho istého zoznamu a v odvolacom stupni orgánu
         zloženému z väčšej časti z takých advokátov.

      57      Európsky advokát, ktorého zápis do zoznamu IV registra advokátov rada advokátskej komory zamietla, má za takých podmienok
         oprávnené dôvody veriť, že podľa daného prípadu zhromaždenie alebo väčšina členov uvedených orgánov majú opačný záujem ako
         je ten jeho, t. j. záujem potvrdiť rozhodnutie vylučujúce z trhu konkurenta, ktorý svoju profesijnú kvalifikáciu získal v inom
         členskom štáte, a opakovane sa obávať porušenia rovnakého odstupu vzhľadom na dotknuté záujmy (pozri v tomto zmysle Európsky
         súd pre ľudské práva, rozsudok Langborger/Švédsko, z 22. júna 1989, zv. A č. 155, § 35).

      58      Pravidlá zloženia orgánov, o aké ide vo veci samej, sa teda nejavia byť schopné poskytnúť dostatočnú záruku nestrannosti.

      59      Na rozdiel od toho, čo tvrdí rada Advokátskej komory v Luxemburgu, obavy spojené s týmito pravidlami zloženia nezmierňuje
         možnosť podať proti rozsudkom odvolacej disciplinárnej a správnej rady kasačnú sťažnosť podľa článku 29 ods. 1 zákona z 10. augusta
         1991.

      60      Ak totiž článok 9 smernice 98/5 nevylučuje možnosť podať najskôr opravný prostriedok na orgán mimosúdnej povahy, už vôbec
         nestanovuje, že by súdna cesta bola pre dotknutú osobu otvorená len po prípadnom vyčerpaní opravných prostriedkov inej povahy.
         V každom prípade za predpokladu, že vnútroštátna právna úprava stanovuje možnosť podať opravný prostriedok na mimosúdny orgán,
         uvedený článok 9 vyžaduje účinný a v primeranej lehote možný prístup (pozri analogicky rozsudok z 15. októbra 2002, Limburgse
         Vinyl Maatschappij a i./Komisia, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb.
         s. I‑8375, body 180 až 205 a 223 až 234) na súdny orgán v zmysle práva Spoločenstva s právomocou vysloviť sa tak o skutkovom,
         ako aj právnom stave.

      61      Nezávisle však od otázky, či počiatočný postup cez dva mimosúdne orgány je v súlade s požiadavkou na primeranú lehotu, právomoc
         luxemburského Cour de cassation du Grand-Duché de Luxembourg sa obmedzuje na otázky práva, takže nedisponuje plnou právomocou
         (pozri v tomto zmysle Európsky súd pre ľudské práva, rozsudok Incal/Turecko, z 9. júna 1998, Zbierka rozsudkov a rozhodnutí 1998‑IV, s. 1547, § 72).

      62      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvé dve otázky odpovedať tak, že článok 9 smernice 98/5 sa má vykladať v tom zmysle,
         že s ním nie je v súlade konanie o opravnom prostriedku, v rámci ktorého sa má rozhodnutie o zamietnutí registrácie upravenej
         v článku 3 uvedenej smernice napadnúť na prvom stupni pred orgánom zloženým výlučne z advokátov vykonávajúcich činnosť na
         základe profesijného titulu hostiteľského členského štátu a v odvolacom konaní pred orgánom zloženým zväčša z takých advokátov,
         zatiaľ čo kasačná sťažnosť na najvyšší súd tohto členského štátu umožňuje len súdnu kontrolu právneho, a nie skutkového stavu.

       O tretej a štvrtej otázke
      63      Treťou a štvrtou otázkou, ktorými sa treba zaoberať spolu, sa vnútroštátny súd pýta, či a ak áno, za akých podmienok, umožňuje
         právo Spoločenstva hostiteľskému členskému štátu podmieniť právo advokáta trvalo vykonávať jeho činnosť v uvedenom členskom
         štáte na základe profesijného titulu jeho domovskej krajiny kontrole znalosti jazykov tohto členského štátu.

      64      V tejto súvislosti, ako to vyplýva z odôvodnenia č. 6 smernice 98/5, zákonodarca Spoločenstva mal touto smernicou v úmysle
         najmä odstrániť rozdiely medzi vnútroštátnymi predpismi týkajúcimi sa podmienok registrácie na príslušných orgánoch, ktoré
         boli pôvodom nerovností a prekážok voľnému pohybu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. novembra 2000, Luxembursko/Európsky
         parlament a Rada, C‑168/98, Zb. s. I‑9131, bod 64).

      65      V tomto kontexte článok 3 smernice 98/5 stanovuje, že advokát, ktorý chce vykonávať činnosť v inom členskom štáte, ako je
         ten, v ktorom nadobudol svoju profesijnú kvalifikáciu, sa zaregistruje na príslušnom orgáne v danom štáte, pričom tento orgán
         zaregistruje advokáta „po predložení osvedčenia, ktoré potvrdzuje jeho registráciu na príslušnom orgáne v jeho domovskom členskom
         štáte“.

      66      Vzhľadom na cieľ smernice 98/5 zdôraznený v bode 64 tohto rozsudku sa treba domnievať, rovnako ako sa domnievajú vláda Spojeného
         kráľovstva a Komisia, že zákonodarca Spoločenstva pristúpil v článku 3 tejto smernice k úplnej harmonizácii predbežných podmienok
         požadovaných pre uplatnenie práva priznaného v smernici.

      67      Predloženie osvedčenia príslušnému orgánu hostiteľského štátu, ktoré potvrdzuje registráciu na príslušnom orgáne v domovskom
         členskom štáte sa tak javí ako jediná podmienka, ktorej sa má podriadiť registrácia dotknutej osoby v hostiteľskom členskom
         štáte umožňujúca mu vykonávať v ňom činnosť na základe profesijného titulu jej domovskej krajiny.

      68      Túto analýzu potvrdzuje dôvodová správa návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o uľahčení trvalého výkonu advokátskeho
         povolania v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia [KOM(94) 572, konečné znenie], v ktorej sa v rámci
         komentáru k článku 3 uvádza, že „právo na registráciu [na príslušnom orgáne hostiteľského členského štátu] vzniká v momente,
         keď žiadateľ predloží osvedčenie o svojej registrácii na príslušnom orgáne domáceho členského štátu“.

      69      Ako už Súdny dvor zdôraznil, zákonodarca Spoločenstva, aby pre určitú kategóriu migrujúcich advokátov uľahčil výkon základnej
         slobody usadiť sa, neuprednostnil systém predbežnej kontroly znalostí dotknutých osôb (pozri rozsudok Luxembursko/Európsky
         parlament a Rada, už citovaný, bod 43).

      70      Smernica 98/5 teda neumožňuje, aby sa registrácia európskeho advokáta na príslušnom orgáne hostiteľského členského štátu mohla
         podmieniť pohovorom, na základe ktorého by uvedený orgán mohol ohodnotiť znalosť jazykov tohto členského štátu u dotknutej
         osoby.

      71      Ako to zdôraznili pán Wilson, vláda Spojeného kráľovstva a Komisia, popri zrieknutí sa systému predbežnej kontroly znalostí
         európskeho advokáta, najmä jazykových, totiž v rámci smernice 98/5 platí skupina pravidiel, ktorých cieľom je v Spoločenstve
         na dostatočnej úrovni zabezpečiť ochranu klientov a riadny výkon spravodlivosti (pozri rozsudok Luxembursko/Európsky parlament
         a Rada, už citovaný, body 32 a 33).

      72      Preto cieľom povinnosti, ktorú európskym advokátom ukladá článok 4 smernice 98/5, t. j. vykonávať činnosť v hostiteľskom členskom
         štáte na základe profesijného titulu domovskej krajiny, je podľa odôvodnenia č. 9 tejto smernice umožniť odlíšenie týchto
         advokátov od advokátov uvedeného členského štátu, aby tak bola zabezpečená informovanosť klienta, ktorý má vedieť, že odborník,
         ktorému zveruje obranu svojich záujmov, nezískal svoju kvalifikáciu v tomto členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Luxembursko/Európsky parlament a Rada, už citovaný, bod 34) a nemá nevyhnutne zodpovedajúce jazykové znalosti potrebné na
         to, aby sa zaoberal jeho prípadom.

      73      Pokiaľ ide o činnosti spojené so zastupovaním alebo obhajobou klienta v konaní pred súdom, je dovolené, aby členské štáty
         v súlade s článkom 5 ods. 3 smernice 98/5 uložili európskym advokátom, ktorí vykonávajú činnosť na základe profesijného titulu
         domovskej krajiny, aby spolupracovali buď s advokátom, ktorý pôsobí pred daným súdnym orgánom a ktorý bude v prípade potreby
         zodpovedný tomuto orgánu, alebo s „avoué“, ktorý pred daným súdnym orgánom pôsobí. Táto možnosť umožňuje zmierniť prípadné
         nedostatky európskeho advokáta pri zvládnutí jazykov súdneho orgánu hostiteľského členského štátu.

      74      Podľa článkov 6 a 7 smernice 98/5 je európsky advokát povinný dodržiavať nielen predpisy pre výkon povolania a pravidlá profesionálnej
         etiky domovského členského štátu, ale tiež predpisy tohto druhu hostiteľského členského štátu, a to pod hrozbou disciplinárnych
         sankcií a vzniku zodpovednosti za škodu spôsobenú pri výkone povolania (pozri v tomto zmysle rozsudok Luxembursko/Európsky
         parlament a Rada, už citovaný, body 36 až 41). Medzi pravidlá etiky platné pre advokátov najčastejšie patrí, ako to stanovuje
         etický kódex prijatý Radou advokátskych komôr Európskej únie (CCBE), povinnosť, ktorá je disciplinárne sankcionovaná, nezaoberať
         sa vecami, o ktorých sú si advokáti vedomí, že idú nad rámec ich schopností, napríklad z dôvodu chýbajúcich jazykových znalostí
         (pozri v tomto zmysle rozsudok, Luxembursko/Európsky parlament a Rada, už citovaný, bod 42). Dialóg s klientmi, správnymi
         orgánmi a profesijnými organizáciami hostiteľského členského štátu, ako aj dodržiavanie pravidiel etiky stanovených orgánmi
         tohto členského štátu totiž môže od európskeho advokáta vyžadovať príslušné jazykové znalosti alebo vyžiadanie si pomoci v prípade
         nedostatočných znalostí.

      75      Ako zdôraznila Komisia, treba ďalej uviesť, že jedným z cieľov smernice 98/5 je podľa jej odôvodnenia č. 5 reagovať tak, „že
         tým, že [sa] umožní právnikom [advokátom – neoficiálny preklad] trvale vykonávať povolanie na základe profesijného titulu domovskej krajiny v hostiteľskom členskom štáte, vychádza [sa]
         v ústrety potrebám užívateľov právnych služieb, ktorí vzhľadom na narastajúce objemy obchodných činností, ktoré vyplývajú
         predovšetkým z vnútorného trhu, potrebujú rady pri zahraničných transakciách, pri ktorých sa často prekrýva medzinárodné právo
         s právom Európskeho spoločenstva a vnútroštátnym právom“. V takýchto medzinárodných prípadoch, ako aj vo veciach, na ktoré
         sa uplatní právo iného členského štátu ako hostiteľského členského štátu, sa nemusí vyžadovať taká vysoká úroveň znalosti
         jazykov tohto hostiteľského členského štátu, ako sa požaduje pri zaoberaní sa prípadmi, na ktoré sa uplatňuje právo tohto
         členského štátu.

      76      Nakoniec treba zdôrazniť, že rovnaké zaobchádzanie s európskym advokátom ako s advokátom členského štátu, ktoré sa smernica
         98/5 snaží uľahčiť podľa jej odôvodnenia č. 14, vyžaduje podľa článku 10 tejto smernice, aby dotknutá osoba doložila účinné
         a pravidelné vykonávanie činnosti v oblasti práva v tomto členskom štáte aspoň tri roky, alebo v prípade kratšej doby všetky
         vedomosti, školenia a odbornú prax vo vzťahu s uvedeným právom. Také opatrenie umožňuje európskemu advokátovi, ktorý chce
         vykonávať povolanie v hostiteľskom členskom štáte, oboznámiť sa s jazykom alebo jazykmi uvedeného členského štátu.

      77      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tretiu a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 3 smernice 98/5 sa má vykladať v tom
         zmysle, že registráciu advokáta na príslušnom orgáne iného členského štátu, ako je ten, v ktorom získal svoju kvalifikáciu,
         na účely vykonávania činnosti na základe profesijného titulu jeho domovskej krajiny v hostiteľskom členskom štáte, nemožno
         podmieniť predchádzajúcou kontrolou znalosti jazykov hostiteľského členského štátu.

       O trovách
      78      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 9 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/5/ES zo 16. februára 1998 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania
            v inom členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia, sa má vykladať v tom zmysle, že s ním nie je v súlade konanie
            o opravnom prostriedku, v rámci ktorého sa má rozhodnutie o zamietnutí registrácie upravenej v článku 3 uvedenej smernice
            napadnúť na prvom stupni pred orgánom zloženým výlučne z advokátov vykonávajúcich činnosť na základe profesijného titulu hostiteľského
            členského štátu a v odvolacom konaní pred orgánom zloženým zväčša z takých advokátov, zatiaľ čo kasačná sťažnosť na najvyšší
            súd tohto členského štátu umožňuje len súdnu kontrolu právneho, a nie skutkového stavu.
      2.      Článok 3 smernice 98/5 sa má vykladať v tom zmysle, že registráciu advokáta na príslušnom orgáne iného členského štátu, ako
            je ten, v ktorom získal svoju kvalifikáciu, na účely vykonávania činnosti na základe profesijného titulu jeho domovskej krajiny
            v hostiteľskom členskom štáte, nemožno podmieniť predchádzajúcou kontrolou znalosti jazykov hostiteľského členského štátu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 10. júna 2004.#Jean-Paul François proti Európskej komisii.#Vec T-307/01.

text:
      ROZSUDOK SUDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 10. júna 2004
      Vec T-307/01
      Jean-Paul François
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradník – Disciplinárny poriadok – Preradenie do nižšieho platového stupňa – Zmluva o výkone strážnych služieb v budove Komisie – Primeraná lehota – Trestné konanie – Žaloba o náhradu škody“
      Úplné znenie vo francúzštine II - 0000
      Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je zrušenie rozhodnutia Komisie z 5. apríla 2001, ktorým bolo žalovanému uložené disciplinárne opatrenie
         preradenia do nižšieho platového stupňa a náhrada majetkovej a nemajetkovej ujmy vzniknutej žalobcovi.

      Rozhodnutie:         Zrušuje sa rozhodnutie Komisie z 5. apríla 2001, ktorým bolo žalovanému uložené disciplinárne opatrenie preradenia do nižšieho
         platového stupňa. Komisia je zaviazaná zaplatiť žalobcovi sumu 8 000 eur ako náhradu vzniknutej nemajetkovej ujmy. Komisia
         je zaviazaná nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      1.     Úradníci – Disciplinárny poriadok – Disciplinárne konanie – Lehoty stanovené článkom 7 prílohy IX – Povinnosť správneho orgánu
            konať v primeranej lehote – Nesplnenie povinnosti – Dôsledky
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha IX, článok 7)
      2.     Úradníci – Disciplinárny poriadok – Začatie disciplinárneho konania – Premlčacia doba – Neexistencia – Povinnosť správneho
            orgánu konať v primeranej lehote – Nesplnenie povinnosti – Dôsledky
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 86 až 89, príloha IX)
      3.     Úradníci – Disciplinárny poriadok – Disciplinárne konanie – Začatie disciplinárneho konania pre rovnaké skutky, pre ktoré
            je vedené trestné stíhanie v členskom štáte – Povinnosť správneho orgánu pred uložením disciplinárneho opatrenie vyčkať na
            právoplatné rozhodnutie trestného súdu
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 88 ods. 5 príloha IX, článok 7 ods. 2)
      4.     Úradníci – Disciplinárny poriadok – Disciplinárne konanie – Začatie disciplinárneho konania pre rovnaké skutky, pre ktoré
            je vedené trestné stíhanie v členskom štáte – Cieľ prerušenia disciplinárneho konania – Povinnosť rešpektovať závery trestného
            súdu – Možnosť kvalifikovať ich ako disciplinárne porušenie povinností
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 88 ods. 5)
      5.     Úradníci – Práva a povinnosti – Zneužitie zmluvy o výkone strážnych služieb zamestnaním pracovníka na výkon administratívnych
            úloh – Všeobecne zaužívaná prax a sama osebe bez podvodného charakteru  – Neoznámenie alebo nečinnosť – Porušenie služobných
            povinností – Neexistencia, pretože ide o úradníka triedy B
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 11)
      6.     Úradníci – Žaloba – Žaloba o náhradu škody – Zrušenie napadnutého aktu, ktoré nezaručuje primerané odškodnenie morálnej ujmy
            – Morálna ujma spôsobená disciplinárnym konaním v rozpore s právnymi predpismi
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 91)
      1.     Hoci prísne lehoty na začatie disciplinárneho konania, stanovené v článku 7 prílohy IX služobného poriadku, nemajú vylučujúci
         účinok, predstavujú pravidlá riadneho administratívneho postupu, ktoré v záujme správneho orgánu, ako aj úradníkov, majú zabrániť
         bezdôvodne oneskorenému vydaniu stanoviska, ktorým sa disciplinárne konanie končí. Disciplinárne orgány sú preto povinné viesť
         disciplinárne konanie obozretne a každý procesný úkon vykonať v primeranom časovom odstupe od opatrenia, ktoré mu predchádzalo.
         Absencia takejto zásady primeranosti – ktorú možno posudzovať iba v konkrétnom prípade –, môže mať za následok neplatnosť
         oneskorene prijatého opatrenia.

      (pozri bod 47)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora zo 4. februára 1970, Van Eick/Komisia, 13/69, Zb. s. 3; rozsudok Súdneho dvora z 29. januára
         1985, F/Komisia, 228/83, Zb. s. 275; rozsudok Súdneho dvora z 19. apríla 1988, M/Rada, 175/86 a 209/86, Zb. s. 1891; rozsudok
         Súdu prvého stupňa zo 17. októbra 1991, de Compte/Parlament, T-26/89, Zb. s. II-781, bod 88; rozsudok Súdu prvého stupňa z
         26. januára 1995, D/Komisia, T-549/93, Zb. VS s. I-A-13 a II-43, bod 25; rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. mája 2002, Onidi/Komisia,
         T-197/00, Zb. VS s. I-A-69 a II-325, bod 91

      2.     Aj v prípade, že žiadna lehota nie je stanovená, (podľa článkov 88 a 89 a prílohy IX služobného poriadku), najmä ak sa správny
         orgán dozvedel o skutkoch, ktoré sú v rozpore so služobnými povinnosťami úradníka, a síce odo dňa, kedy sa o týchto skutkoch
         dozvedel, sú disciplinárne orgány povinné postupovať tak, aby disciplinárne konanie bolo začaté v primeranej lehote. Ak tak
         nepostupujú, potom môže toto nesplnenie povinnosti mať za následok nezákonnosť disciplinárneho konania, oneskorene začatého
         správnym orgánom a môže viesť k zrušeniu disciplinárneho opatrenia uloženého na konci tohto konania.

      K porušeniu zásady právnej istoty dochádza aj vtedy, ak správny orgán začne disciplinárne konanie oneskorene. Tak posúdenie
         skutkov a postupov správnym orgánom, ktoré mohli zakladať disciplinárne previnenie, ako aj uplatnenie práva úradníka na obhajobu
         sa zdajú byť značne sťažené, ak medzi dňom, kedy k týmto skutkom a postupom došlo, a začiatkom disciplinárneho vyšetrovania
         uplynulo značné časové obdobie.

      (pozri body 48 a 49)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora z 27. novembra 2001, Z/Parlament, C-270/99 P, Zb. s. I-9197, body 43 a 44; rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 19. júna 2003, Voigt/ECB, T-78/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 64; de Compte/Parlament, už citovaný,
         bod 88; D/Komisia, už citovaný, bod 25

      3.     Článok 88 ods. 5 služobného poriadku orgánu poverenému menovaním zakazuje, s konečnou platnosťou, disciplinárne prejednať
         skutočnosti týkajúce sa právneho postavenia úradníka, ak sú tieto skutočnosti súčasne predmetom trestného konania, a to až
         kým rozhodnutie vydané vo veci príslušným trestným súdom nenadobudne právoplatnosť. Článok 88 ods. 5 služobného poriadku teda
         neposkytuje orgánu poverenému menovaním pri rozhodovaní o právnom postavení úradníka žiadny priestor na úvahu, na rozdiel
         od článku 7 ods. 2 prílohy IX služobného poriadku, ktorý poskytuje disciplinárnej komisii možnosť, v prípade trestného konania,
         rozhodnúť, či stanovisko k disciplinárnemu opatreniu vydá až po rozhodnutí súdu.

      (pozri bod 59)
      Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. marca 1998, Tzoanos/Komisia, T-74/96, Zb. VS s. I-A-129 a II-343, body 32 a 33;
         rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. marca 2003, Pessoa e Costa/Komisia, T-166/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 45

      4.     Článok 88 ods. 5 služobného poriadku sleduje dva ciele. Po prvé, má zabrániť zhoršeniu postavenia úradníka v trestnom konaní
         vedenom pre skutky, ktoré sú tiež predmetom disciplinárneho konania, ktoré sa voči nemu vedie v rámci orgánu Spoločenstva.
         Po druhé, prerušenie disciplinárneho konania až do právoplatného ukončenia trestného konania umožňuje zohľadniť zistenia trestného
         súdu v disciplinárnom konaní. Článok 88 ods. 5 služobného poriadku totiž zakotvuje zásadu, podľa ktorej prebiehajúce trestné
         konanie bráni pokračovaniu disciplinárneho konania, čo je odôvodnené skutočnosťou, že vnútroštátne trestné súdy disponujú
         ďaleko širšími vyšetrovacími právomocami ako orgán poverený menovaním. Preto je správny orgán v prípadoch, v ktorých ten istý
         skutok napĺňa znaky skutkovej podstaty trestného činu, ako aj predstavuje porušenie služobných povinností úradníka, viazaný
         závermi trestného súdu v trestnom konaní. Ak trestný súd tieto skutočnosti konštatoval, môže ich následne správny orgán kvalifikovať
         ako disciplinárne porušenie povinností a predovšetkým overiť, či zakladajú porušenie služobných povinností.

      (pozri bod 75)
      Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. novembra 2000, A/Komisia, T-23/00, Zb. VS s. I-A-263 a II-1211, body 35 a 37
      5.     Nie je na mieste vytýkať úradníkovi triedy B – ktorá podľa článku 5 ods. 1 služobného poriadku zahŕňa služobné kategórie s referendárnou
         náplňou práce, ale nie kategórie s riadiacimi právomocami, ktoré majú úradníci kategórie A –, že svoje služobné povinnosti
         porušil už tým, že neoznámil, že spolupracovník bol odmeňovaný spoločnosťou, ktorá získala zákazku na realizáciu zmluvy vo
         výberovom konaní, hoci táto prax bola zavedená pracoviskami Komisie, všeobecne používaná, podnet k nej vzišiel od nadriadených
         orgánov a napriek rozporu s predpismi nemala sama osebe podvodný charakter.

      (pozri body 92 a 93)
      6.     Okrem výnimočných prípadov, je zrušenie napadnutého administratívneho aktu samo osebe primeraným a v zásade postačujúcim zadosťučinením
         za škodu, ktorá bola úradníkovi spôsobená.

      Ak však boli rozhodnutiami a stanoviskami orgánov v rámci disciplinárneho konania vznesené voči žalobcovi obvinenia, ktoré
         sa preukázali ako nedôvodné, ak orgán Spoločenstva začal disciplinárne konanie v rozpore so zásadou primeranej lehoty, pričom
         toto disciplinárne konanie až do okamihu uloženia disciplinárneho opatrenia, trvalo vyše troch rokov a nebolo prerušené až
         do konca trestného konania, treba vychádzať z toho, že tieto skutočnosti spolu spôsobili poškodenie povesti žalobcu, ako aj
         narušili jeho súkromný život, a žalobcu uviedli do stavu neistoty pretrvávajúcej dlhší čas, pričom mu spôsobili nemajetkovú
         ujmu, ktorú zrušením aktu nemožno nahradiť, keďže tento akt nemôže byť odstránený spätne.

      (pozri bod 110)
      Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. februára 1992, Plug/Komisia, T-165/89, Zb. s. II-367, bod 118; rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 28. septembra 1999, Hautem/EIB, T-140/97, Zb. VS s. I-A-171 a II-897, bod 82; rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. septembra
         2002, Willeme/Komisia, T-89/01, Zb. VS s. I-A-153 a II-803, bod 97


Rozsudok Súdneho dvora z 13. januára 1993. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-293/91.