title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 3. júna 2010. # Regionalna Mitnicheska Direktsia - Plovdiv proti Petar Dimitrov Kalinchev. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Varhoven administrativen sad - Bulharsko. # Spotrebné dane - Zdanenie ojazdených motorových vozidiel - Vyššie zdanenie dovezených ojazdených motorových vozidiel ako vozidiel, ktoré sú už v obehu na vnútroštátnom území - Zdanenie podľa roku výroby a počtu najazdených kilometrov uvedených na tachometri - Pojem ‚podobné domáce výrobky‘. # Vec C-2/09.

text:
      Vec C‑2/09
      Direktor na Agencia „Mitnici“, predtým Regionalna Mitničeska Direkcia – Plovdiv
      proti
      Petărovi Dimitrovovi Kalinčevovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Varhoven administrativen sad)
      „Spotrebné dane – Zdanenie ojazdených motorových vozidiel – Vyššie zdanenie dovezených ojazdených motorových vozidiel ako vozidiel, ktoré sú už v obehu na vnútroštátnom území – Zdanenie podľa roku výroby a počtu najazdených kilometrov uvedených na tachometri – Pojem ‚podobné domáce výrobky‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Vnútroštátne zdanenie – Spotrebná daň uložená na ojazdené motorové vozidlá pri ich vstupe na vnútroštátne
            územie
      (Smernica Rady 92/12, článok 3 ods. 3 prvý pododsek)
      2.        Daňové ustanovenia – Vnútroštátne zdanenie – Zákaz diskriminácie medzi dovážanými výrobkami a podobnými domácimi výrobkami
            – Podobné výrobky
      (Článok 110 prvý odsek ZFEÚ)
      3.        Daňové ustanovenia – Vnútroštátne zdanenie – Režim spotrebných daní uplatnený na ojazdené motorové vozidlá
      (Článok 110 prvý odsek ZFEÚ)
      1.        Článok 3 ods. 3 prvý pododsek smernice 92/12 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným
         daniam nie je uplatniteľný na vnútroštátnu právnu úpravu týkajúcu sa spotrebnej dane z motorových vozidiel, a preto mu neodporuje,
         keď členský štát stanoví právnu úpravu výberu spotrebnej dane na ojazdené motorové vozidlá pri ich vstupe na územie členského
         štátu, ak sa táto daň nemusí zaplatiť priamo pri ďalšom predaji motorových vozidiel, ktoré sa už nachádzajú na území tohto
         členského štátu a z ktorých už bola pri ich prvom vstupe na územie členského štátu zaplatená táto spotrebná daň, pokiaľ táto
         právna úprava nespôsobuje v obchodnom styku medzi členskými štátmi nijaké formality spojené s prechodom hranice.

      V tejto súvislosti prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či celá predmetná úprava môže byť vykladaná v tom zmysle,
         že povinnosť prihlásiť vstup motorového vozidla na vnútroštátne územie sa nespája s prechodom hranice, ale skôr s konečným
         určením výšky spotrebnej dane v čase, keď dôjde k vzniku povinnosti zaplatiť túto daň. Pokiaľ by sa totiž malo podať vyhlásenie
         pri príležitosti nadobudnutia motorového vozidla v rámci Spoločenstva, a teda pri prekročení hranice, nebola by takáto formalita
         spojená s týmto „prekročením“ v zmysle článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice 92/12, ale s povinnosťou zaplatiť spotrebnú
         daň. V takomto prípade, keďže cieľom uvedeného vyhlásenia je zabezpečiť zaplatenie dlhu zodpovedajúceho spotrebnej dani, by
         totiž bola takáto formalita spojená so skutočnosťou, pri ktorej vzniká táto daňová povinnosť.

      (pozri body 27, 28, bod 1 výroku)
      2.        Článok 110 prvý odsek ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že ojazdené motorové vozidlá dovezené do členského štátu sa považujú
         za výrobky podobné ojazdeným vozidlám už zaregistrovaným na území tohto štátu, ktoré boli dovezené na územie tohto štátu ako
         nové vozidlá bez ohľadu na ich pôvod.

      (pozri bod 33, bod 2 výroku)
      3.        Článku 110 prvému odseku ZFEÚ odporuje odlišná právna úprava spotrebnej dane uplatňovaná členským štátom na motorové vozidlá,
         pokiaľ táto právna úprava zaťažuje ojazdené motorové vozidlá dovezené z iných členských štátov odlišne než ojazdené motorové
         vozidlá už zaregistrované na území tohto štátu, ktoré boli na jeho územie dovezené ako nové vozidlá.

      Režim spotrebných daní, ktorý nezohľadňuje pri výpočte spotrebnej dane z ojazdených motorových vozidiel dovážaných z iných
         členských štátov ani rok výroby, ani počet najazdených kilometrov týchto vozidiel ku dňu ich dovozu na vnútroštátne územie,
         ale stanovuje, že základ dane a sadzba spotrebnej dane sa vypočítava výlučne v závislosti od výkonu motora, ktorý je fixne
         stanovenou charakteristickou vlastnosťou vozidla nezávislou od skutočnej miery jeho opotrebovania, zatiaľ čo zdanenie ojazdených
         motorových vozidiel podlieha odlišným pravidlám než zdanenie nových motorových vozidiel, najmä neumožňuje neutrálny výpočet
         spotrebnej dane z dovážaných ojazdených motorových vozidiel. Ak zohľadníme fakt, že podľa uvedeného daňového režimu zaťažuje
         spotrebná daň dovezený výrobok iba raz, je výpočet spotrebnej dane pri nových motorových vozidlách trvale výhodnejší než pri ojazdených
         motorových vozidlách. Keďže ojazdené motorové vozidlá, ktoré už sú na území členského štátu v prevádzke, teda vozidlá, ktoré
         boli dovezené ako nové vozidlá, sa zdaňujú v momente ich vstupu na územie ako nové vozidlá, je pomerne drahšie doviesť ojazdené
         motorové vozidlo z iného členského štátu, než kúpiť na území členského štátu vozidlo rovnakého druhu, s rovnakým výkonom motora
         a počtom najazdených kilometrov, teda vozidlo s rovnakým opotrebovaním, čo môže mať vplyv na rozhodovanie spotrebiteľov.

      (pozri body 43 – 47, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 3. júna 2010 (*)

      „Spotrebné dane – Zdanenie ojazdených motorových vozidiel – Vyššie zdanenie dovezených ojazdených motorových vozidiel ako vozidiel, ktoré sú už v obehu na vnútroštátnom území – Zdanenie podľa roku výroby a počtu najazdených kilometrov uvedených na tachometri – Pojem ‚podobné domáce výrobky‘“
      Vo veci C‑2/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Varhoven administrativen
         sad (Bulharsko) z 13. novembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 6. januára 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Regionalna Mitničeska Direkcia – Plovdiv
      proti
      Petărovi Dimitrovovi Kalinčevovi,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič (spravodajca), M. Safjan a M. Berger,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: N. Nančev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. februára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        P. D. Kalinčev, v zastúpení: M. Ekimdžiev, advokat,
      –        bulharská vláda, v zastúpení: A. Ananiev a T. Ivanov, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou a S. Petrova, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu článku 25 ES a článku 90 prvého odseku ES, ako aj článku
         3 ods. 3 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich
         spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi P. D. Kalinčevom a Regionalnou Mitničeskou Direkciou – Plovdiv (Regionálna colná
         správa – Plovdiv), ktorá mu zamietla žiadosť o zníženie sumy spotrebnej dane vyrubenej za dovoz jeho vozidla.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Článok 3 ods. 1 a 3 smernice 92/12 stanovuje:

      „1.      Táto smernica má platiť na úrovni spoločenstva na nasledovné výrobky, ako je definované v príslušných smerniciach:
      –        minerálne oleje,
      –        alkohol a alkoholické nápoje,
      –        tabakové výrobky.
      –        …
      3.      Členské štáty si vyhradzujú právo zaviesť alebo zachovať dane, ktoré sú vyberané za výrobky iné, než sú tie, ktoré sú uvedené
         v odseku 1 za predpokladu, že tieto dane nespôsobia zvýšenie formalít pri prechode hranicami v obchode medzi členskými štátmi.

      Z hľadiska toho istého opatrenia, členské štáty si tiež vyhradzujú právo vyberať dane za poskytovanie služieb, ktoré nemôžu
         byť charakterizované ako obrat daní, vrátane tých, ktoré sa vzťahujú na spotrebnú daň.“

       Vnútroštátna právna úprava
      4        V súlade s článkom 2 zákona o spotrebných daniach a daňových skladoch (Zakon za aktsizite i danachnite skladove, DV č. 91
         z 15. novembra 2005) zmeneného a doplneného zákonom (DV č. 6 z 23. januára 2009, ďalej len „ZADS“) podlieha spotrebnej dani
         alkohol a alkoholické nápoje, tabakové výrobky, energetické výrobky a elektrina, ako aj motorové vozidlá.

      5        V zmysle článku 4 bodu 16 ZADS:

      „Nové motorové vozidlo je motorové vozidlo, pri ktorom je v okamihu dovozu, resp. v okamihu podania vyhlásenia podľa článku
         76d voči colnému orgánu splnená jedna z nasledujúcich podmienok:

      a)      odo dňa jeho prvej registrácie (aj v cudzine) neuplynulo viac než šesť mesiacov, alebo
      b)      nemá najazdených viac než 6 000 km.“
      6        V súlade s článkom 18 ZADS sú „motorové vozidlá“ definované ako nové alebo ojazdené „osobné motorové vozidlá“, „motorové vozidlá
         typu kombi“ a „súťažné vozidlá“, ktoré môžu prepraviť až 9 osôb vrátane vodiča, s výkonom motora viac ako 120 kW podľa normy
         DIN alebo 126 kW podľa normy SAE, zaradené pod kódom 8703 kombinovanej nomenklatúry.

      7        Článok 19 ZADS stanovuje:

      „1.      Tovary v zmysle článku 2 podliehajú spotrebnej dani, ak nie sú v režime s podmieneným oslobodením od spotrebnej dane:
      1.1      pri ich výrobe v tuzemsku;
      1.2      pri ich vstupe z územia iného členského štátu do tuzemska;
      1.3      pri ich dovoze do tuzemska.
      2.      Dovoz tovaru podliehajúceho spotrebným daniam znamená vstup tovaru podliehajúceho spotrebnej dani, ktorý nie je tovarom Spoločenstva,
         na územie tuzemska, ako aj vstup tovaru Spoločenstva pochádzajúceho z tretích krajín, ktoré patria do colného územia Spoločenstva.

      3.      Ak sú tovary podriadené pri ich vstupe do tuzemska colnému režimu, bez ohľadu na článok 2 sa ich dovoz považuje za uskutočnený,
         keď bol tovar prepustený do voľného obehu.“

      8        Podľa článku 30 ZADS sa základ dane pre motorové vozidlá určuje takto:

      „1.      pri ojazdených motorových vozidlách – počet kilowattov udávajúci výkon motora;
      2.      v prípade nových motorových vozidiel – počet kilowattov udávajúci výkon motora v rozsahu, ktorý presahuje 120 kilowattov podľa
         normy DIN alebo 126 kilowattov podľa normy SAE.“

      9        Článok 40 ZADS stanovuje:

      „1.      Pri ojazdených motorových vozidlách platí nasledujúca sadzba spotrebnej dane:
      (1)      pri motorových vozidlách s výkonom motora od 120 kW do 150 kW podľa normy DIN – 35 BGN za 1 kW;
      (2)      pri motorových vozidlách s výkonom motora od 150 kW podľa normy DIN – 60 BGN za 1 kW;
      (3)      pri motorových vozidlách s výkonom motora od 126 kW do 157,5 kW podľa normy SAE – 33,33 BGN za 1 kW;
      (4)      pri motorových vozidlách s výkonom motora od 157,5 kW podľa normy SAE – 57,14 BGN za 1 kW.
      2.      Pri nových motorových vozidlách je sadzba spotrebnej dane:
      (1)      700 BGN + 90 BGN za 1 kW, ktorý presahuje 120 kW podľa normy DIN;
      (2)      700 BGN + 85,71 BGN za 1 kW, ktorý presahuje 126 kW podľa normy SAE.“
      10      Článok 76d ZADS stanovuje:

      „1.      Kto prevezie tovary podliehajúce spotrebnej dani v zmysle článku 2 bodu 5 z územia iného členského štátu do tuzemska, je povinný
         predložiť vyhlásenie podľa vzoru stanoveného vykonávacími predpismi k tomuto zákonu.

      2.      Vyhlásenie podľa odseku 1 je potrebné predložiť na colný úrad, ktorý je príslušný na základe trvalého bydliska, resp. sídla
         dotknutej osoby v lehote 14 dní od prevozu tovaru. Vyhlásenie je potrebné predložiť pred prvou registráciou motorového vozidla
         v Bulharskej republike.

      3.      Colné úrady môžu požadovať, že tovary sa musia predložiť spolu s vyhlásením stanoveným v odseku 2.
      4.      Na základe podaného vyhlásenia stanoví príslušný colný úrad sumu dlžnej spotrebnej dane a informuje o nej dotknutú osobu.“
      11      Článok 72a vykonávacieho nariadenia k ZADS, ktoré prijal minister financií (DV č. 42 z 23. mája 2006) stanovuje:

      „1.      V prípade uvedenom v článku 76d zákona je potrebné predložiť vyhlásenie o spotrebnej dani, ktorého vzor je stanovený v prílohe
         č. 13a v lehote 14 dní od vstupu tovaru na vnútroštátne územie a pred prvou registráciou motorového vozidla v Bulharskej republike.

      2.      Na základe údajov uvedených vo vyhlásení týkajúcich sa spotrebnej dane a v predložených dokumentoch určia colné úrady sumu
         spotrebnej dane. Druhý výtlačok vyhlásenia uvedeného v odseku 1 predstavuje informáciu v zmysle článku 44 ods. 1 bodu 5 zákona.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      Žalobca kúpil 13. februára 2007 vo Francúzskej republike osobné motorové vozidlo značky BMW, séria 530 D, s výkonom motora
         140 kW, s prvou registráciou 6. januára 1999 a so stavom na tachometri 160 000 km.

      13      Vo februári 2007 doviezol zakúpené motorové vozidlo na územie Bulharska a 21. februára 2007 ho priviezol na účely registrácie
         pred bulharský orgán kontroly motorových vozidiel.

      14      Dňa 19. júna 2007 podal žalobca na základe článku 76d ZADS vyhlásenie, ktoré je potrebné podať v zmysle článku 2 ods. 5 ZADS
         pri vstupe tovaru na vnútroštátne územie z územia iného členského štátu. V čase podania tohto vyhlásenia predstavovala dlžná
         spotrebná daň vypočítaná na základe ustanovení článku 40 ods. 1 bodu 1 ZADS sumu 4 900 BGN.

      15      Listom z 29. júna 2007 podal žalobca námietku proti tejto sume a uviedol, že je potrebné dlžnú sumu znížiť o 2 400 BGN, lebo
         táto suma predstavuje podľa jeho názoru diskrimináciu a porušenie článku 90 ES.

      16      Rozhodnutím vedúceho colného úradu Plovdiv, ktoré potvrdil riaditeľ Regionalnej Mitničeskej Direkcii – Plovdiv sa žiadosť
         žalobcu o zníženie spotrebnej dane z dovozu osobného motorového vozidla zamietla. Ako dlžná suma spotrebnej dane bola potvrdená
         suma 4 900 BGN, vypočítaná na základe ustanovení článku 40 ods. 1 bodu 1 ZADS.

      17      Správny akt colnej správy bol napadnutý pred Administrativen sad – Plovdiv (správny súd v Plovdive), ktorý rozhodol o jeho
         zrušení v rozsahu, v akom sa týka rozdielu medzi 2 500 BGN a celkovo požadovanou sumou 4 900 BGN, to znamená, že vyhovel námietke
         žalobcu, pokiaľ ide o diskriminačný charakter sumy vo výške 2 400 BGN.

      18      Podľa Administrativen sad – Plovdiv je spotrebná daň na ojazdené osobné motorové vozidlo pri vstupe na územie Bulharskej republiky
         určená na základe článku 40 ods. 1 bodu 1 ZADS diskriminačná a porušuje ustanovenie článku 90 prvého odseku ES. Podľa tohto
         súdu predstavuje výška diskriminačnej sumy rozdiel sumy, o ktorú presahuje výšku spotrebnej dane vypočítanej pri vstupe nového
         vozidla s výkonom 140 kW na územie Bulharskej republiky; v tomto prípade je potrebné odviesť spotrebnú daň iba vo výške 2 500
         BGN.

      19      Regionalna Mitničeska Direkcia – Plovdiv podala proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na Varhoven administrativen
         sad (Najvyšší správny súd), ktorý rozhoduje na najvyššom stupni.

      20      Za týchto okolností Varhoven administrativen sad rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Umožňuje článok 3 ods. 3 smernice [92/12] členským štátom stanoviť právnu úpravu výberu spotrebnej dane na ojazdené motorové
         vozidlá pri ich vstupe na územie daného členského štátu, keď táto daň pri ďalšom predaji vozidiel, ktoré sa už nachádzajú
         na území tohto členského štátu a z ktorých bola už pri prvom vstupe na územie členského štátu zaplatená spotrebná daň, nemusí
         byť priamo zaplatená?

      2.      V akom zmysle sa má so zreteľom na ustanovenie článku 90 prvého odseku ES vykladať výraz ‚podobné domáce výrobky‘:
      a)      v tom zmysle, že majú svoj pôvod v členskom štáte, ktorý stanovuje určité vnútroštátne dane, alebo
      b)      v tom zmysle, že sa bez ohľadu na ich pôvod už nachádzajú na území členského štátu?
      3.      So zreteľom na odpovede na obe predchádzajúce otázky: Má sa článok 25 ES a článok 90 prvý odsek ES chápať ako zákaz rozdielnej
         právnej úpravy výberu spotrebnej dane na motorové vozidlá, ktorú si Bulharská republika stanovila v článkoch 30 a 40 ZADS
         podľa kritéria roku výroby a počtu najazdených kilometrov uvedených na tachometri motorového vozidla?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      21      Svojou prvou prejudiciálnou otázkou chce vnútroštátny súd vedieť, či článku 3 ods. 3 smernice 92/12 odporuje vnútroštátna
         právna úprava stanovená v článkoch 30 a 40 ZADS, ktorá upravuje základ spotrebnej dane a jej sadzbu na ojazdené motorové vozidlá
         pri ich vstupe na územie členského štátu, hoci túto daň nie je potrebné zaplatiť pri ďalšom predaji motorových vozidiel, ktoré
         sa už nachádzajú na území tohto štátu a pri ktorých bola už pri prvom vstupe na uvedené územie takáto spotrebná daň zaplatená.

      22      V tejto súvislosti je najprv potrebné uviesť, že v článku 3 ods. 1 smernice 92/12 je jej pôsobnosť definovaná odkazom na tri
         kategórie taxatívne vymenovaných výrobkov, ktoré zodpovedajú, ako to vyplýva z tretieho odôvodnenia uvedenej smernice, tovaru,
         s ktorým sa ako podliehajúcim spotrebnej dani obchoduje „vo všetkých členských štátoch“. Tento výpočet nezahŕňa motorové vozidlá,
         ktoré sú teda vylúčené z pôsobnosti tejto istej smernice (rozsudok z 26. apríla 2007, Alevizos, C‑392/05, Zb. s. I‑3505, bod
         36).

      23      Pokiaľ ide o iné výrobky než tie, ktoré sú uvedené v článku 3 ods. 1 smernice 92/12, môžu členské štáty v súlade s odsekom
         3 prvým pododsekom tohto článku zaviesť alebo zachovať dane z týchto výrobkov za predpokladu, že tieto dane nespôsobia zvýšenie
         formalít pri prechode hranicami v obchode medzi členskými štátmi (rozsudok z 5. júla 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06,
         Zb. s. I‑5869, bod 44).

      24      Ako uviedla bulharská vláda vo svojich písomných vyjadreniach, jedinou formalitou v súvislosti so zdanením motorových vozidiel
         prevážaných z iných členských štátov do Bulharska je tá, ktorá je uvedená v článku 76d ZADS, najmä povinnosť každého, kto
         preváža z iného členského štátu na vnútroštátne územie tovar podliehajúci spotrebnej dani, podať vyhlásenie podľa ustanovení
         predmetného zákona.

      25      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že článok 3 ods. 3 prvý pododsek smernice 92/12 možno uplatniť, len ak sa povinnosť
         predložiť vyhlásenie považuje za „formalitu pri prechode hranicami“, ktorá vedie k výberu spotrebnej dane (rozsudok z 18. januára
         2007, Brzeziński, C‑313/05, Zb. s. I‑513, bod 45).

      26      Bulharská vláda sa domnieva, že táto formalita sa nespája s prechodom hranice, ale skôr s konečným určením výšky spotrebnej
         dane v čase, keď dôjde k vzniku povinnosti zaplatiť túto daň.

      27      V tejto súvislosti prináleží vnútroštátnemu súdu, aby preveril, či celá predmetná úprava vo veci samej môže byť vykladaná
         v tom zmysle, aký jej dáva bulharská vláda. Pokiaľ by sa totiž malo podať vyhlásenie pri príležitosti nadobudnutia motorového
         vozidla v rámci Spoločenstva, a teda pri prekročení hranice, nebola by takáto formalita spojená s týmto „prekročením“ v zmysle
         článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice 92/12, ale s povinnosťou zaplatiť spotrebnú daň. V takomto prípade, keďže cieľom
         uvedeného vyhlásenia je zabezpečiť zaplatenie dlhu zodpovedajúceho spotrebnej dani, bola by takáto formalita spojená so skutočnosťou,
         pri ktorej vzniká táto daňová povinnosť (rozsudok Brzeziński, už citovaný, body 47 a 48).

      28      Na základe vyššie uvedeného je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 3 ods. 3 prvý pododsek smernice 92/12 nie
         je uplatniteľný vo veci, ako je vec sama, a preto mu neodporuje, keď členský štát stanoví právnu úpravu výberu spotrebnej
         dane na ojazdené motorové vozidlá pri ich vstupe na územie príslušného členského štátu, ak sa táto daň nemusí zaplatiť priamo
         pri ďalšom predaji týchto vozidiel, ktoré sa už nachádzajú na území tohto členského štátu a z ktorých už bola pri ich prvom
         vstupe na územie členského štátu zaplatená spotrebná daň, pokiaľ táto právna úprava nespôsobuje v obchodnom styku medzi členskými
         štátmi nijaké formality spojené s prechodom hranice.

       O druhej otázke
      29      Svojou druhou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate vedieť, či sa má článok 110 prvý odsek ZFEÚ vykladať v tom zmysle,
         že ojazdené motorové vozidlá dovezené do Bulharska sa majú považovať za výrobky podobné ojazdeným motorovým vozidlám, ktoré
         už bez ohľadu na ich pôvod boli dovezené na územie tohto štátu ako nové vozidlá, keďže v tomto štáte neexistuje domáca výroba
         motorových vozidiel.

      30      V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry po prvé vyplýva, že článok 110 ZFEÚ podľa svojho doslovného znenia zakazuje uložiť
         na tovary z iných členských štátov vyššie vnútroštátne dane, než aké sú uložené na podobné domáce výrobky alebo vnútroštátne
         dane, ktoré sú spôsobilé nepriamo chrániť iné výrobky (rozsudok z 11. decembra 1990, Komisia/Dánsko, C‑47/88, Zb. s. I‑4509,
         bod 8).

      31      Po druhé v oblasti zdaňovania ojazdených motorových vozidiel je cieľom článku 110 ZFEÚ zabezpečiť úplnú neutralitu vnútroštátneho
         zdanenia výrobkov z hľadiska hospodárskej súťaže medzi tovarmi nachádzajúcimi sa už na vnútroštátnom trhu a dovezenými tovarmi
         (pozri rozsudok zo 17. júla 2008, Krawczyński, C‑426/07, Zb. s. I‑6021, bod 31).

      32      Po tretie je potrebné poukázať na skutočnosť, že vnútroštátna výroba motorových vozidiel v Bulharsku nie je podmienkou pre
         konštatovanie, že v tomto členskom štáte existuje trh s ojazdenými motorovými vozidlami. Výrobok sa totiž stáva vnútroštátnym
         tovarom, keď sa dovezie a uvedie na trh. Dovezené ojazdené motorové vozidlá a vozidlá zakúpené vnútri štátu predstavujú podobné
         alebo konkurenčné výrobky. Článok 110 ZFEÚ sa teda uplatní na daň vyberanú pri registrácii dovezených ojazdených motorových
         vozidiel (pozri rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 17).

      33      Preto je na druhú otázku potrebné odpovedať, že článok 110 prvý odsek ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že ojazdené motorové
         vozidlá dovezené do Bulharska sa považujú za výrobky podobné ojazdeným vozidlám už zaregistrovaným na území tohto štátu, ktoré
         boli dovezené na územie tohto štátu ako nové vozidlá bez ohľadu na ich pôvod.

       O tretej otázke
      34      Je potrebné upozorniť na skutočnosť, že v konaní vo veci samej články 30 a 40 ZADS stanovujú výpočet jednotného základu spotrebnej
         dane pre nové a ojazdené motorové vozidlá, ako aj sadzbu tejto dane podľa výkonu motora týchto vozidiel. Kritériom pre odlíšenie
         nových vozidiel a ojazdených vozidiel je podľa článku 4 bodu 16 ZADS doba, ktorá uplynula odo dňa ich prvej registrácie (aj
         v cudzine), a počet najazdených kilometrov uvedených na tachometri. Za nové sa považujú motorové vozidlá, ktoré bez ohľadu
         na ich pôvod neboli v čase dovozu do Bulharska v prevádzke viac než šesť mesiacov odo dňa ich prvej registrácie, alebo tie,
         ktoré nemajú najazdených viac než 6 000 km.

      35      Prejudiciálnu otázku je preto potrebné chápať v tom zmysle, že vnútroštátny súd v podstate chce vedieť, či článok 30 a článok
         110 prvý odsek ZFEÚ bráni členskému štátu uplatniť odlišnú právnu úpravu výberu spotrebnej dane na motorové vozidlá, pokiaľ
         táto právna úprava zaťažuje ojazdené motorové vozidlá dovezené z iného členského štátu odlišne než ojazdené motorové vozidlá
         už na území tohto štátu registrované, ktoré boli na jeho územie dovezené ako nové vozidlá.

      36      Na úvod je potrebné zdôrazniť, že spotrebná daň, ako je daň zavádzaná vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide v konaní
         vo veci samej, patrí do všeobecného systému vnútroštátnych poplatkov uložených na tovar a musí sa teda preskúmať z hľadiska
         článku 110 ZFEÚ (rozsudok Krawczyński, už citovaný, bod 29).

      37      Ako už rozhodol Súdny dvor, článok 110 ZFEÚ predstavuje doplnok k ustanoveniam, ktoré sa týkajú zrušenia ciel a poplatkov
         s rovnakým účinkom. Cieľom tohto ustanovenia je zabezpečenie voľného pohybu tovaru medzi členskými štátmi za normálnych podmienok
         hospodárskej súťaže vylúčením všetkých foriem ochrany, ktorá by mohla vyplývať z uplatnenia diskriminujúceho vnútroštátneho
         zdanenia výrobkov, ktoré pochádzajú z iných členských štátov (rozsudky Brzeziński, už citovaný, bod 27, a Krawczyński, už
         citovaný, bod 30).

      38      Okrem toho je systém zdaňovania možné považovať za zlučiteľný s článkom 110 ZFEÚ, iba ak sa preukáže, že funguje tak, že je
         v každom prípade vylúčené, aby boli dovážané výrobky zdaňované viac ako vnútroštátne výrobky, a nemá teda v žiadnom prípade
         diskriminačné účinky (rozsudok Brzeziński, už citovaný, bod 40; uznesenie z 10. decembra 2007, Kawala, C‑134/07, Zb. s. I‑10703,
         bod 29, a rozsudok Krawczyński, už citovaný, bod 32).

      39      Podľa ustálenej judikatúry ide o porušenie článku 110 prvého odseku ZFEÚ, keď sa zdanenie dovezeného výrobku a zdanenie podobného
         domáceho výrobku vypočítava rozdielnym spôsobom a podľa rozdielnych pravidiel, ktoré spôsobujú, že, hoci len v niektorých
         prípadoch, dochádza k vyššiemu zdaneniu dovezeného výrobku (rozsudky z 22. februára 2001, Gomes Valente, C‑393/98, Zb. s. I‑1327,
         bod 21; z 29. apríla 2004, Weigel, C‑387/01, Zb. s. I‑4981, bod 67; Brzeziński, už citovaný, bod 29, a z 20. septembra 2007,
         Komisia/Grécko, C‑74/06, Zb. s. I‑7585, bod 25). V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pri uplatnení článku 110 ZFEÚ je
         potrebné zohľadniť nielen sadzbu vnútroštátneho zdanenia postihujúceho priamo alebo nepriamo vnútroštátne výrobky a dovezené
         výrobky, ale rovnako daňový základ predmetnej dane (pozri rozsudky z 22. marca 1977, Iannelli&Volpi, 74/76, Zb. s 557, bod
         21, a Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 18).

      40      Preto je v tomto kontexte potrebné overiť, či spotrebná daň, ktorej sa týka vec sama, zaťažuje rovnakým spôsobom tak ojazdené
         motorové vozidlo dovezené do Bulharska, ako aj ojazdené motorové vozidlo rovnakého typu, rovnakých vlastností a rovnako opotrebované
         ako vozidlo, ktoré bolo dovezené ako nové do Bulharska a už bolo zaregistrované v tomto štáte, keďže tieto dve kategórie vozidiel
         predstavujú „podobné výrobky“ v zmysle článku 110 prvého odseku ZFEÚ.

      41      V rámci tohto porovnania je potrebné zdôrazniť, že spotrebná daň, o ktorú ide vo veci samej, sa vyberá v prípade každého vozidla,
         ktoré má byť zaregistrované v Bulharsku, iba raz tak v prípade nových vozidiel, ako aj ojazdených vozidiel.

      42      V tejto súvislosti Súdny dvor v záujme zabránenia akejkoľvek diskriminácii uznal, že je potrebné, aby paušálne sadzobníky
         určené legislatívnym, správnym alebo administratívnym ustanovením a vypočítané na základe kritérií, akými sú vek, počet najazdených
         kilometrov, celkový stav, systém pohonu, značka alebo model motorového vozidla, umožňovali dosiahnuť taký cieľ zdanenia dovážaných
         ojazdených vozidiel, ktoré nebude v žiadnom prípade vyššie než suma zostatkovej dane začlenenej do hodnoty podobných ojazdených
         vozidiel, ktoré už boli v tuzemsku registrované (pozri v tomto zmysle rozsudok Weigel, už citovaný, bod 75). Takýto typ výpočtu
         je potrebný predovšetkým na účely zabezpečenia neutrálnej povahy spornej spotrebnej dane vo vzťahu k dovážaným ojazdeným motorovým
         vozidlám.

      43      Je potrebné konštatovať, že paušálny sadzobník výkonu motora, aký je predmetom konania vo veci samej, neumožňuje neutrálny
         výpočet spotrebnej dane z dovážaných ojazdených motorových vozidiel.

      44      Takáto úprava predovšetkým nezohľadňuje pri výpočte spotrebnej dane z ojazdených motorových vozidiel dovážaných z iných členských
         štátov ani rok výroby, ani počet najazdených kilometrov týchto vozidiel ku dňu ich dovozu na bulharské územie. Najmä doba,
         ktorá uplynula odo dňa ich prvej registrácie (aj v cudzine), a počet najazdených kilometrov uvedených na tachometri vozidla
         slúžia podľa tohto daňového režimu iba ako kritériá na účely rozlišovania medzi novým a ojazdeným vozidlom.

      45      V konaní vo veci samej sa základ dane a sadzba spotrebnej dane vypočítava výlučne v závislosti od výkonu motora, ktorý je
         fixne stanovenou charakteristickou vlastnosťou vozidla nezávislou od skutočnej miery jeho opotrebovania, pričom však zdanenie
         ojazdených motorových vozidiel podlieha odlišným pravidlám než zdanenie nových motorových vozidiel.

      46      Ak zohľadníme fakt, že podľa uvedeného daňového režimu zaťažuje spotrebná daň dovezený výrobok iba raz, je výpočet spotrebnej
         dane pri nových motorových vozidlách trvale výhodnejší než pri ojazdených motorových vozidlách. Keďže ojazdené motorové vozidlá,
         ktoré už sú na bulharskom území v prevádzke, teda vozidlá, ktoré boli dovezené ako nové vozidlá, sa zdaňujú v momente ich
         vstupu na bulharské územie ako nové vozidlá, je pomerne drahšie doviesť ojazdené motorové vozidlo z iného členského štátu,
         než kúpiť na bulharskom území vozidlo rovnakého druhu, s rovnakým výkonom motora a počtom najazdených kilometrov, teda vozidlo
         s rovnakým opotrebovaním, čo môže mať vplyv na rozhodovanie spotrebiteľov.

      47      Z vyššie uvedeného vyplýva, že na tretiu otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 110 prvý odsek ZFEÚ sa má vykladať v tom
         zmysle, že mu odporuje odlišná právna úprava spotrebnej dane uplatňovaná členským štátom na motorové vozidlá za takých okolností,
         aké sú v tejto veci, pokiaľ táto právna úprava zaťažuje ojazdené motorové vozidlá dovezené z iného členského štátu odlišne
         než ojazdené motorové vozidlá už zaregistrované na území tohto štátu, ktoré boli na jeho územie dovezené ako nové vozidlá.

       O časovom obmedzení účinkov odpovede Súdneho dvora
      48      Vo svojich písomných pripomienkach bulharská vláda Súdnemu dvoru navrhla, aby v prípade, ak konštatuje, že vnútroštátna právna
         úprava, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, je v rozpore s článkom 110 prvým odsekom ZFEÚ, obmedzil časové účinky
         tohto rozsudku.

      49      Odôvodnenie svojho návrhu založila na chýbajúcej istote pri výpočte súm, ktoré je potrebné vrátiť, ako aj na neistej finančnej
         situácii Bulharskej republiky. Práve v súvislosti s týmito okolnosťami Súdny dvor môže obmedziť časové účinky tohto rozsudku.

      50      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor môže iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty
         obsiahnutej v právnom poriadku Únie pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa toho ustanovenia,
         ktoré vyložil, vzhľadom na to, že v takom prípade ide o spochybnenie právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie
         o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych
         ťažkostí (pozri najmä rozsudky z 10. januára 2006, Skov a Bilka, C‑402/03, Zb. s. I‑199, bod 51, ako aj Brzeziński, už citovaný,
         bod 56 a citovanú judikatúru).

      51      Konkrétnejšie, Súdny dvor sa len výnimočne, za presne stanovených okolností, uchyľoval k takémuto riešeniu, a to jednak, keď
         existovalo riziko vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej
         viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, jednak keď sa zdalo, že jednotlivci a vnútroštátne
         orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právnou úpravou Spoločenstva z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty
         týkajúcej sa dosahu ustanovení Spoločenstva, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie
         (pozri najmä rozsudok z 27. apríla 2006, Richards, C‑423/04, Zb. s. I‑3585, bod 42, a Brzeziński, už citovaný, bod 57).

      52      Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že finančné dôsledky, ktoré by mohli vyplynúť pre členský štát z rozsudku vydaného
         v prejudiciálnom konaní, neodôvodňujú samy osebe časové obmedzenie účinkov tohto rozsudku (rozsudky z 20. septembra 2001,
         Grzelczyk, C‑184/99, Zb. s. I‑6193, bod 52; z 15. marca 2005, Bidar, C‑209/03, Zb. s. I‑2119, bod 68, a Brzeziński, už citovaný,
         bod 58).

      53      Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka zlučiteľnosti spotrebnej dane, ktorej podliehajú ojazdené motorové
         vozidlá dovezené do Bulharska, s článkom 110 prvým odsekom ZFEÚ.

      54      Na pojednávaní bulharská vláda predložila číselné údaje týkajúce sa sumy, ktorú bude pravdepodobne dlžiť po tom, čo Súdny
         dvor prípadne určí, že si nesplnila povinnosti. Súdnemu dvoru však nebolo predložené rozdelenie týchto údajov na jednotlivé
         položky, čo by umožnilo posúdiť, aký podiel z celkovej sumy by sa musel vrátiť. Je potrebné dodať, že vrátené môžu byť len
         sumy spotrebnej dane presahujúce sumy zodpovedajúce zostatkovej dani zahrnutej v podobnom ojazdenom vozidle pochádzajúcom
         z predmetného členského štátu (rozsudok Brzeziński, už citovaný, bod 59).

      55      V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že existenciu rizika vážnych ekonomických dôsledkov v zmysle judikatúry citovanej
         v bodoch 50 až 52 tohto rozsudku, ktoré by mohlo odôvodniť obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku, nemožno považovať
         za preukázanú.

      56      Za týchto okolností nie je potrebné overovať, či je splnené kritérium týkajúce sa dobrej viery zúčastnených subjektov.

      57      V dôsledku toho nie je potrebné obmedziť časovú účinnosť tohto rozsudku.

       O trovách
      58      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 3 ods. 3 prvý pododsek smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole
            tovarov podliehajúcich spotrebným daniam nie je uplatniteľný vo veci, ako je vec sama, a preto mu neodporuje, keď členský
            štát stanoví právnu úpravu výberu spotrebnej dane na ojazdené motorové vozidlá pri ich vstupe na územie členského štátu, ak
            sa táto daň nemusí zaplatiť priamo pri ďalšom predaji motorových vozidiel, ktoré sa už nachádzajú na území tohto členského
            štátu a z ktorých už bola pri ich prvom vstupe na územie členského štátu zaplatená táto spotrebná daň, pokiaľ táto právna
            úprava nespôsobuje v obchodnom styku medzi členskými štátmi nijaké formality spojené s prechodom hranice.
      2.      Článok 110 prvý odsek ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že ojazdené motorové vozidlá dovezené do Bulharska sa považujú za
            výrobky podobné ojazdeným vozidlám už zaregistrovaným na území tohto štátu, ktoré boli dovezené na územie tohto štátu ako
            nové vozidlá bez ohľadu na ich pôvod.
      3.      Článku 110 prvému odseku ZFEÚ odporuje odlišná právna úprava spotrebnej dane uplatňovaná členským štátom na motorové vozidlá
            za takých okolností, aké sú v tejto veci, pokiaľ táto právna úprava zaťažuje ojazdené motorové vozidlá dovezené z iných členských
            štátov odlišne než ojazdené motorové vozidlá už zaregistrované na území tohto štátu, ktoré boli na jeho územie dovezené ako
            nové vozidlá.
      Podpisy
      * Jazyk konania: bulharčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. apríla 2015.#Hermann Lutz proti Elke Bäuerleovej.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Nariadenie (ES) č. 1346/2000 – Články 4 a 13 – Konkurzné konanie – Platba uskutočnená po dátume začatia konkurzného konania na základe zaisťovacieho práva zriadeného pred týmto dátumom – Odporovacia žaloba proti úkonu, ktorý poškodzuje záujmy veriteľov – Premlčacie, prekluzívne a odporovacie lehoty – Formálne náležitosti odporovacej žaloby – Uplatniteľné právo.#Vec C-557/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑557/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko) z 10. októbra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 29. októbra 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Hermann Lutz
            proti
            Elke Bäuerleovej , konkurznej správkyni majetku úpadcu ECZ Autohandel GmbH,
            SÚDNY DVOR (prvá komora),
            v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia S. Rodin, A. Borg Barthet, E. Levits a M. Berger (spravodajkyňa),
            generálny advokát: M. Szpunar,
            tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. septembra 2014,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – H. Lutz, v zastúpení: C. Brändle, Rechtsanwalt,
            – Elke Bäuerle, konkurzná správkyňa majetku úpadcu ECZ Autohandel GmbH, v zastúpení: W. Nassall, Rechtsanwalt,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, J. Kemper a D. Kuon, splnomocnení zástupcovia,
            – grécka vláda, v zastúpení: G. Skiani a M. Germani, splnomocnené zástupkyne,
            – španielska vláda, v zastúpení: M. García‑Valdecasas Dorrego, splnomocnená zástupkyňa,
            – portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a F. de Figueiroa Quelhas, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: M. Wilderspin, splnomocnený zástupca,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 27. novembra 2014,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 2 písm. m) a článku 13 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní (Ú. v. ES L 160, s. 1; Mim. vyd. 19/001, s. 191).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú pán Lutz, s bydliskom v Rakúsku, a pani Bäuerle, konkurzná správkyňa v konkurznom konaní začatom v Nemecku a týkajúcom sa majetku spoločnosti ECZ Autohandel GmbH (ďalej len „spoločnosť dlžníčka“), predmetom ktorého je odporovacia žaloba.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Odôvodnenia 23 až 25 nariadenia č. 1346/2000 uvádzajú:
            „(23)	Toto nariadenie, pokiaľ ide o otázky, na ktoré sa vzťahuje, by malo stanoviť jednotné kolízne normy, ktoré v rozsahu svojej platnosti nahrádzajú vnútroštátne pravidlá medzinárodného práva súkromného. Ak nie je stanovené inak, platí právny predpis členského štátu, ktorý konanie začal ( lex concursus ). Táto kolízna norma by mala platiť tak pre hlavné konanie, ako aj miestne konania; lex concursus  určuje všetky účinky konkurzného konania, procesné aj hmotné, na dotknuté osoby a právne vzťahy. Určuje všetky podmienky začatia, vedenia a uzavretia konkurzného konania.
            (24) Automatické uznávanie konkurzného konania, na ktoré sa za normálnych okolností vzťahuje právo štátu, v ktorom sa konanie začalo, môže kolidovať s pravidlami vykonávania transakcií v iných členských štátoch. V záujme ochrany legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa konanie začne, treba ustanoviť viacero výnimiek zo všeobecného pravidla.
            (25) Predovšetkým je potrebná osobitná referencia, ktorá sa odchyľuje od práva štátu, kde sa konanie začne, v prípade vecných práv, pretože tieto práva pri poskytovaní úverov zohrávajú významnú úlohu. Základ, platnosť a rozsah takéhoto vecného práva by sa preto za normálnych okolností mal určovať podľa lex situs  (práva platného v mieste, kde sa vec nachádza) a nemalo by ho ovplyvňovať začatie konkurzného konania. Vlastník takéhoto vecného práva by preto mal mať možnosť naďalej uplatňovať svoje právo na vyčlenenie alebo oddelené uspokojenie jeho záložného práva.…“
            4. Článok 4 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje:
            „1. Ak v tomto nariadení nie je stanovené inak, konkurzné konania a ich účinky sa riadia právom členského štátu, na území ktorého sa toto konanie začne; tento štát sa ďalej označuje ako ‚štát, v ktorom sa konanie začne‘.
            2. Právo štátu, v ktorom sa konanie začne, stanoví podmienky začatia takéhoto konania, jeho vedenie a uzavretie. Stanoví najmä:
            …
            f) účinky konkurzného konania na konania iniciované jednotlivými veriteľmi, s výnimkou ešte neuzavretých súdnych procesov;
            …
            m) pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a nevymáhateľnosti [neúčinnosti – neoficiálny preklad ] právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov.“
            5. Článok 5 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje:
            „1. Začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné práva veriteľov a tretích strán [osôb – neoficiálny preklad ], ktoré sa vzťahujú na hmotný alebo nehmotný, hnuteľný alebo nehnuteľný majetok – konkrétne majetok aj súbory neurčitého majetku ako celku, ktorý sa priebežne mení – vo vlastníctve dlžníka, ktorý sa v čase začatia konania nachádza na území iného členského štátu.
            2. Práva uvedené v odseku 1 znamenajú predovšetkým:
            a) právo nakladať s majetkom, resp. jeho nakladaním niekoho poveriť, a získať uspokojenie z výnosov z predaja alebo príjmu z tohto majetku, najmä z titulu záložného práva alebo hypotéky;
            b) výlučné právo na uspokojenie pohľadávky, najmä právo zabezpečené záložným právom alebo postúpením pohľadávky prostredníctvom záruky;
            …
            4. Odsek 1 nevylučuje úkony pre neplatnosť, odporovateľnosť a nevymáhateľnosť [neúčinnosť – neoficiálny preklad ] v zmysle článku 4 ods. 2 bodu m).“
            6. Podľa článku 13 nariadenia č. 1346/2000:
            „Článok 4 ods. 2 písm. m) sa neuplatňuje v prípade, že osoba, ktorá mala úžitok z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že:
            – uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo
            a že
            – toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.“
            7. Článok 20 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 je formulovaný takto:
            „Veriteľ, ktorý po začatí konania uvedeného v článku 3 ods. 1 akýmkoľvek spôsobom, najmä vymáhaním, získa celkové alebo čiastočné uspokojenie jeho nároku voči majetku patriacemu dlžníkovi umiestneným [umiestnenému – neoficiálny preklad ] na území iného členského štátu, to, čo získal, vráti likvidátorovi [správcovi – neoficiálny preklad ] za podmienok uvedených v článku 5 a 7.“
            8. Článok 12 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 593/2008 zo 17. júna 2008 o rozhodnom práve pre zmluvné záväzky (Rím I) (Ú. v. EÚ L 177, s. 6, ďalej len „nariadenie Rím I“) uvádza:
            „Rozhodným právom pre zmluvu podľa tohto nariadenia sa spravuje najmä:
            …
            d) rôzne spôsoby zániku záväzkov, [ako aj] preklúzia a premlčanie [založené na uplynutí lehoty – neoficiálny preklad ];
            …“
            Nemecké právo
            9. § 88 Insolvenzordnung (zákon o konkurznom konaní) z 5. októbra 1994 (BGBl. 1994 I, s. 2866) vo svojom znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti konania vo veci samej (ďalej len „InsO“) uvádza:
            „Ak veriteľ úpadcu počas mesiaca predchádzajúceho podaniu návrhu na začatie konkurzného konania alebo po podaní tohto návrhu získal exekúciou zabezpečovacie právo k majetku dlžníka, ktorý patrí do konkurznej podstaty, začatie konania spôsobuje neúčinnosť tohto zabezpečovacieho práva“.
            Rakúske právo
            10. § 43 ods. 1 a 2 Insolvenzordnung (zákon o konkurznom konaní) (RGBl. 337/1914) vo svojom znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti konania vo veci samej (ďalej len „IO“) uvádza:
            „1. Právo odporovať právnemu úkonu možno uplatniť len žalobou…
            2. Odporovaciu žalobu treba podať do jedného roka od začatia konkurzného konania, inak právo zanikne. …“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            11. ECZ GmbH bola nemecká spoločnosť, ktorej sídlo bolo v čase vzniku skutkových okolností konania vo veci samej v Tettnangu (Nemecko). Jej predmetom činnosti bol predaj vozidiel. Pre podnikanie na rakúskom trhu využívala dcérsku spoločnosť so sídlom v Bregenzi (Rakúsko), dlžníčku v prejednávanej veci. Pán Lutz kúpil od tejto spoločnosti vozidlo, ale z dôvodu nedodania tohto vozidla, podal pred Bezirksgericht Bregenz (okresný súd Bregenz), žalobu o vrátenie ceny, ktorú vopred uvedenej spoločnosti zaplatil. Dňa 17. marca 2008 tento súd vydal platobný príkaz, ktorým sa uvedenej spoločnosti uložilo zaplatiť sumu 9 566 eur s úrokmi.
            12. Dňa 13. apríla 2008 spoločnosť dlžníčka sama podala návrh na vyhlásenie konkurzného konania pred Amtsgericht Ravensburg (Súd prvého stupňa v Ravensburgu, Nemecko).
            13. Dňa 20. mája 2008 Bezirksgericht Bregenz povolil exekúciu svojho rozhodnutia zo 17. marca 2008 – platobného príkazu, na základe ktorého boli zaistené tri účty dlžníčky v istej úverovej inštitúcii v Rakúsku. Exekučný príkaz bol tejto úverovej inštitúcii doručený 23. mája 2008.
            14. Amtsgericht Ravensburg začal 4. augusta 2008 voči spoločnosti dlžníčke konkurzné konanie.
            15. Dňa 17. marca 2009 banka, ktorej bol doručený exekučný príkaz na zablokovanie bankových účtov dlžníčky, vyplatila v prospech pána Lutza 11 778,48 eura. Pred týmto dátumom konkurzný správca, ktorý už vtedy bol ustanovený, listom z 10. marca 2009 tejto bankovej inštitúcii oznámil, že si vyhradzuje právo odporovať akýmkoľvek platbám vykonaným v prospech veriteľov z dôvodu platobnej neschopnosti.
            16. Listom z 3. júna 2009 vtedajší konkurzný správca informoval pána Lutza, že voči exekúcii, ktorú 20. mája 2008 povolil Bezirksgericht Bregenz, ako aj voči platbe uskutočnenej 17. marca 2009 namieta odporovateľnosť. Dňa 23. októbra 2009 pani Bäuerle, v postavení konkurznej správkyne spoločnosti dlžníčky podala voči pánovi Lutzovi odporovaciu žalobu, pričom požadovala vrátenie sumy, ktorá mu bola zaplatená 17. marca 2009, do konkurznej podstaty.
            17. Landgericht Ravensburg (Krajinský súd v Ravensburgu, Nemecko) žalobe, ktorú podala pani Bäuerle vyhovel. Pán Lutz podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Landgericht Ravensburg, ale nemal úspech. Podal preto opravný prostriedok „Revision“ na Bundesgerichtshof (Spolkový najvyšší súd), pričom naďalej trval na svojom návrhu zamietnuť žalobu.
            18. Vnútroštátny súd sa domnieva, že úspech tohto opravného prostriedku závisí od výkladu článku 13 nariadenia č. 1346/2000, za predpokladu, že toto ustanovenie je uplatniteľné na prejednávaný prípad. Článok 4 ods. 2 bod m) tohto nariadenia totiž spresňuje, že otázku neplatnosti, odporovateľnosti alebo neúčinnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov, upravuje právo uplatniteľné na konkurzné konanie (ďalej len „ lex fori concursus “). Článok 13 uvedeného nariadenia však vylučuje uplatnenie tohto ustanovenia v prípade, ak osoba, ktorá mala úžitok z úkonu, ktorý poškodil všetkých veriteľov, dokáže, že uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.
            19. V tejto súvislosti vnútroštátny súd poznamenáva, že v konaní vo veci samej na základe uplatniteľného lex fori concursus , – v prejednávanom prípade § 88 InsO, zaisťovacie právo k prostriedkom uloženým na bankových účtoch spoločnosti dlžníč ky zaniklo k dátumu začatia konkurzného konania voči tejto spoločnosti, pretože toto zaisťovacie právo bolo povolené a uplatnené po podaní návrhu na začatie tohto konania. Vyplatenie sumy zaistenej na bankových účtoch, ku ktorému došlo neskôr, je teda tiež neplatné.
            20. Vnútroštátny súd poznamenáva, že podľa názoru, ktorý presadzuje pán Lutz, na základe článku 13 nariadenia č. 1346/2000, vyplateniu sumy spornej v konaní vo veci samej už nemožno odporovať žiadnymi prostriedkami z hľadiska práva uplatniteľného na toto vyplatenie, a to rakúskeho práva. § 43 ods. 2 IO stanovuje na podanie odporovacej žaloby ročnú prekluzívnu lehotu, ktorá sa počíta od začatia konkurzného konania. V konaní vo veci samej táto lehota nebola dodržaná.
            21. Vnútroštátny súd poznamenáva, že naopak, podľa nemeckého práva je lehota na podanie odporovacej žaloby trojročná a že táto lehota bola v konaní vo veci samej zachovaná.
            22. Za týchto podmienok Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
            „1. Možno uplatniť článok 13 nariadenia č. 1346/2000 v situácii, keď sa vyplatenie sumy zaistenej pred začiatkom konkurzného konania, ktorému správca odporoval, uskutočnilo až po začatí konkurzného konania?
            2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Vzťahuje sa výnimka podľa článku 13 nariadenia č. 1346/2000 aj na premlčacie lehoty, lehoty na uplatnenie práva odporovať právnemu úkonu a prekluzívne lehoty, ktoré sú stanovené právom, ktorým sa riadi napadnutý právny úkon ( lex causae )?
            3. V prípade kladnej odpovede na druhú otázku: Určia sa aj formálne požiadavky, ktoré treba rešpektovať pri uplatnení nároku v zmysle článku 13 nariadenia č.1346/2000, podľa lex causae , alebo pre ne platí lex fori concursus ?“
            O prejudiciálnych otázkach
            Úvodné pripomienky
            23. Otázky, ktoré kladie vnútroštátny súd, sa v podstate týkajú uplatniteľnosti článku 13 nariadenia č. 1346/2000 na platbu vykonanú v prospech veriteľa po začatí konkurzného konania voči dlžníkovi, na základe zaisťovacieho práva vytvoreného pred začatím tohto konania. Pred odpoveďou na tieto otázky treba konštatovať, že otázky vychádzajú z dvoch predpokladov, ktoré treba preskúmať.
            24. Vnútroštátny súd pripomína, že hoci článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 uvádza, že začatie konkurzného konania nemá vplyv na vecné práva veriteľov, ktoré sa vzťahujú na majetok vo vlastníctve dlžníka, článok 5 ods. 4 tohto nariadenia spresňuje, že „odsek 1 nevylučuje úkony pre neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť“.
            25. Vnútroštátny súd sa tak implicitne domnieva po prvé, že právo zaistenia účtu prostredníctvom exekúcie predstavuje „vecné právo“, ktoré možno chrániť podľa článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000.
            26. Po druhé sa uvedený súd domnieva, že takto udelená ochrana sa môže podľa článku 5 ods. 4 nariadenia č. 1346/2000 odmietnuť za predpokladov a podmienok, ktoré stanovuje lex fori concursus . Po druhé ten istý súd spresňuje, že zaisťovacie právo k prostriedkom v banke v konaní vo veci samej vzniklo až po podaní návrhu na začatie konkurzného konania proti spoločnosti dlžníčke, a to po 13. apríli 2008 a že toto právo podľa § 88 InsO zaniklo od začatia tohto konania, teda 4. augusta 2008, rovnako ako sa stalo neplatným vyplatenie sumy zaistenej na bankových účtoch tejto spoločnosti pánovi Lutzovi, k čomu došlo 17. marca 2009.
            27. V tejto súvislosti, pokiaľ ide o povahu práva zaistenia prostriedkov na bankovom účte ako „vecného práva“, treba spresniť, že článok 5 ods. 2 nariadenia č. 1346/2000 uvádza medzi „vecnými právami“, ktorých sa týka článok 5 ods. 1 tohto nariadenia, výlučné právo na uspokojenie pohľadávky. Okrem toho, ako vyplýva z odôvodnenia 25 uvedeného nariadenia, základ, platnosť a rozsah takéhoto vecného práva sa za normálnych okolností určuje podľa lex situs  (práva platného v mieste, kde sa vec nachádza).
            28. Preto sa zdá, že právo vyplývajúce zo zaistenia vykonaného voči bankovým účtom, ktoré je sporné v konaní vo veci samej, môže skutočne predstavovať „vecné právo“ v zmysle článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 pod podmienkou, že toto právo malo podľa dotknutého vnútroštátneho práva, v danom prípade rakúskeho práva, výlučnú povahu vo vzťahu k ostatným veriteľom spoločnosti dlžníčky, čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu.
            29. Okrem toho, pokiaľ ide o otázku, či právo vyplývajúce zo zaistenia vykonaného voči bankovým účtom, ktoré je sporné v konaní vo veci samej, za predpokladu, že predstavuje „vecné právo“ v zmysle článku 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, zaniklo z dôvodu začatia konkurzného konania proti spoločnosti dlžníčke, je pravda, že článok 5 ods. 4 tohto nariadenia umožňuje vylúčiť uplatnenie článku 5 ods. 1 uvedeného nariadenia iba za predpokladu „úkonu“ pre neplatnosť, odporovateľnosť alebo neúčinnosť, uvedenej v článku 4 ods. 2 písm. m) nariadenia č. 1346/2000.
            30. Ako však poznamenal generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, odkaz uvedený v článku 5 ods. 4 nariadenia č. 1346/2000 vo väčšine jeho jazykových verzií na „úkony“ pre neplatnosť, odporovateľnosť alebo neúčinnosť neumožňuje dospieť k záveru, že rozsah pôsobnosti tohto ustanovenia je obmedzený len na žaloby. Uvedené ustanovenie treba totiž vykladať v spojení s článkom 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia, v ktorom sú všeobecne spomenuté „pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti a neúčinnosti“, a nie len „žaloby o neplatnosť, odporovateľnosť a neúčinnosť“. Na určenie, či neplatnosť, odporovateľnosť alebo neúčinnosť úkonu môže vyplývať zo žaloby, iného právneho úkonu alebo z účinku zákona, sa treba obrátiť na lex fori concursus , ktorý určuje pri uplatnení článku 4 ods. 2 písm. m) nariadenia č. 1346/2000 pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti alebo neúčinnosti.
            31. V tejto súvislosti treba dodať, že hoci článok 4 ods. 2 písm. m) nariadenia č. 1346/2000 stanovuje, že lex fori concursus určuje pravidlá týkajúce sa neplatnosti, odporovateľnosti alebo neúčinnosti právnych úkonov, ktoré poškodzujú všetkých veriteľov, článok 13 tohto nariadenia, na ktorý odkazuje pán Lutz, pripúšťa výnimku z tohto pravidla, pretože vylučuje uplatnenie článku 4 ods. 2 písm. m) uvedeného nariadenia a zakotvuje príslušnosť zákona, ktorým sa riadi úkon napádaný konkurzným správcom (ďalej len „ lex causae “), pokiaľ sú splnené určité podmienky. Na otázky položené vnútroštátnym súdom treba teda odpovedať takým spôsobom, aby sa vnútroštátnemu súdu umožnilo tiež overiť, či uplatnenie § 88 InsO a teda zánik práva zaistenia bankových účtov v konaní vo veci samej, nie sú vylúčené z dôvodu uplatnenia rakúskeho práva podľa článku 13 nariadenia č. 1346/2000.
            O prvej otázke
            32. Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 13 nariadenia č. 1346/2000 treba vykladať tak, že je uplatniteľný v situácii, keď sa vyplatenie sumy zaistenej pred začiatkom konkurzného konania, ktorému správca odporoval, uskutočnilo až po začatí tohto konkurzného konania.
            33. V tejto súvislosti treba hneď na úvod pripomenúť, že znenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 neobsahuje žiadne obmedzenie, ktoré by malo za účinok obmedzenie jeho pôsobnosti v závislosti od dátumu, kedy došlo k predmetnému odporovateľnému úkonu.
            34. Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 však uvádza výnimku zo všeobecného pravidla zakotveného v článku 4 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000, podľa ktorého právo uplatniteľné na konkurzné konanie a jeho účinky je lex fori concursus . Táto výnimka, ktorej cieľom je, ako to pripomína odôvodnenie 24 tohto nariadenia, ochrana legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa konanie začne, sa musí vykladať striktne a jej rozsah nemôže ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie tohto cieľa.
            35. Vykladať článok 13 nariadenia č. 1346/2000 v tom zmysle, že je tiež uplatniteľný na úkony uskutočnené po začatí konkurzného konania, by išlo nad rámec toho, čo je potrebné na ochranu legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa konanie začne. Totiž od začatia konkurzného konania veritelia predmetného dlžníka môžu predvídať účinky uplatnenia lex fori concursus  na právne vzťahy, ktoré udržiavajú s dlžníkom. Nemôžu sa teda v zásade dovolávať, ako to uvádza generálny advokát v bode 60 svojich návrhov, zvýšenej ochrany.
            36. Treba teda konštatovať, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 v zásade nie je uplatniteľný na úkony uskutočnené po začatí konkurzného konania.
            37. Napriek záveru uvedenému v predchádzajúcom bode treba poznamenať, že úkon, ktorý je predmetom odporovacej žaloby v konaní vo veci samej, v danom prípade úhrada vykonaná 17. marca 2009 v prospech pána Lutza, mohol byť vykonaný na základe vecného práva a to zaisťovacieho práva k prostriedkom na bankových účtoch spoločnosti dlžníčky. Pretože toto zaisťovacie právo bolo zriadené pred začatím konkurzného konania proti spoločnosti dlžníčke, na tento úkon by sa mohla podľa ustanovení nariadenia č. 1346/2000 vzťahovať zvýšená ochrana.
            38. Ako to pripomína odôvodnenie 25 nariadenia č. 1346/2000, normotvorca zamýšľal stanoviť pre vecné práva osobitnú referenciu, ktorá by sa odchyľovala od lex fori concursus , pretože tieto práva pri poskytovaní úverov zohrávajú významnú úlohu. Podľa toho istého odôvodnenia vlastník vecného práva zriadeného pred začatím konkurzného konania by mal mať možnosť naďalej po tomto začatí konania uplatňovať svoje právo na vyčlenenie alebo oddelené uspokojenie svojho záložného práva.
            39. S cieľom dosiahnuť tento cieľ, článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1346/2000 stanovuje, že začatie konkurzného konania „nemá vplyv“ na vecné práva, ktoré patria do pôsobnosti tohto ustanovenia. Je zrejmé, že toto ustanovenie má za cieľ najmä umožniť veriteľovi účinne uplatniť a to dokonca po začatí konkurzného konania vecné právo zriadené pred začatím tohto konania.
            40. Na to, aby sa umožnilo veriteľovi účinne uplatniť jeho vecné právo, je nevyhnutné, aby tento veriteľ mohol po začatí konkurzného konania postupovať vo výkone tohto práva v zásade uplatnením lex causae . Článok 5 nariadenia č. 1346/2000 tak obsahuje osobitosť, ktorou chce chrániť nielen úkony dokončené pred začatím konkurzného konania, ale tiež a najmä úkony uskutočnené po začatí tohto konania. V tejto súvislosti treba dodať, že hoci článok 20 ods. 1 tohto nariadenia uvádza, že veriteľ, ktorý po začatí konkurzného konania získa celkové alebo čiastočné uspokojenie svojho nároku voči majetku patriacemu dlžníkovi umiestnenému na území iného členského štátu, než členský štát, kde konanie začalo, to, čo získal, vráti správcovi, to isté ustanovenie spresňuje, že dotknutý veriteľ podlieha povinnosti vrátenia iba „za podmienok“ uvedených v článku 5 tohto nariadenia. Článok 20 ods. 1 toho istého nariadenia teda tiež nie je v konaní vo veci samej relevantný.
            41. V dôsledku toho, keďže sa článok 5 nariadenia č. 1346/2000 týka najmä úkonov uskutočnených po začatí konkurzného konania, úvahy uvedené v bodoch 33 až 36 tohto rozsudku, podľa ktorých článok 13 tohto nariadenia v zásade nie je uplatniteľný na úkony uskutočnené po začatí tohto konkurzného konania, nemôžu byť prebraté na hypotézu, v ktorej veriteľ pristupuje k výkonu vecného práva upraveného článkom 5 ods. 1 uvedeného nariadenia.
            42. V dôsledku toho, hoci článok 5 ods. 4 nariadenia č. 1346/2000 v spojení s článkom 4 ods. 2 písm. m) tohto nariadenia umožňuje podanie žaloby o neplatnosť, odporovateľnosť alebo neúčinnosť úkonu, ktorého predmetom je výkon vecného práva po začatí konkurzného konania, tieto ustanovenia treba vykladať tak, aby bol zaručený potrebný účinok článku 5 ods. 1 uvedeného nariadenia v tom zmysle, že nevylučujú, aby sa veriteľ mohol dovolávať článku 13 toho istého nariadenia na to, aby uplatňoval, že uvedený úkon podlieha právu iného členského štátu, ako je členský štát, v ktorom sa konanie začalo, a že toto právo neposkytuje žiadne prostriedky na odporovanie tohto úkonu v danom prípade.
            43. Za týchto okolností treba na prvú otázku odpovedať, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že je uplatniteľný v situácii, keď sa vyplatenie sumy zaistenej pred začiatkom konkurzného konania, ktorému správca odporoval, uskutočnilo až po začatí tohto konkurzného konania.
            O druhej otázke
            44. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať tak, že výnimka, ktorú zavádza, sa vzťahuje aj na premlčacie lehoty, lehoty na uplatnenie práva odporovať právnemu úkonu a prekluzívne lehoty, ktoré stanovuje lex causae .
            45. V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 tým, že odkazuje na lex causae  nijako nerozlišuje medzi premlčacími lehotami, lehotami na uplatnenie práva odporovať právnemu úkonu a prekluzívnymi lehotami.
            46. Po druhé, hoci je pravda, že článok 12 ods. 1 písm. d) nariadenia Rím I uvádza, že spôsoby zániku záväzkov a preklúzia a premlčanie založené na uplynutí lehoty sa riadia „právom rozhodným pre zmluvu“, treba konštatovať, že tieto ustanovenia sa neuplatňujú na odporovacie žaloby upravené článkami 4 a 13 nariadenia č. 1346/2000. Tieto články totiž predstavujú lex specialis vo vzťahu k nariadeniu Rím I a musia sa vykladať vzhľadom na ciele, ktoré nariadenie č. 1346/2000 sleduje.
            47. Preto, keďže článok 13 nariadenia č. 1346/2000 nijako nerozlišuje medzi hmotnoprávnymi a procesnými ustanoveniami a neobsahuje žiadne kritérium umožňujúce identifikovať medzi lehotami tie lehoty, ktoré sú procesné, kvalifikovanie lehoty ako procesnej alebo hmotnoprávnej sa musí nevyhnutne vykonať podľa lex causae .
            48. Ako to však v podstate uviedla Komisia, hoci sa článok 13 nariadenia č. 1346/2000 má vykladať v tom zmysle, že lehoty, ktoré lex causae  kvalifikuje ako procesné lehoty, sú vylúčené z pôsobnosti tohto článku, tento výklad by viedol k svojvoľnej diskriminácii v závislosti od teoretických modelov uplatňovaných členskými štátmi. Okrem toho a nezávisle od otázky, či určovať, či je lehota procesnou alebo hmotnoprávnou, prislúcha lex concursus alebo lex causae , uvedený výklad je zjavne prekážkou pre jednotné uplatňovanie článku 13 nariadenia č. 1346/2000.
            49. Za týchto okolností treba na druhú otázku odpovedať, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú zavádza, sa vzťahuje aj na premlčacie lehoty, lehoty na uplatnenie práva odporovať právnemu úkonu a prekluzívne lehoty, ktoré stanovuje lex causae .
            O tretej otázke
            50. Treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa formálne požiadavky, ktoré treba rešpektovať pri podaní odporovacej žaloby, určujú podľa lex causae , alebo pre ne platí lex fori concursus .
            51. V tejto súvislosti treba hneď na úvod pripomenúť, že znenie článku 13 nariadenia č. 1346/2000 neobsahuje žiadny údaj, ktorý by umožňoval vylúčiť formálne požiadavky z pôsobnosti tohto ustanovenia.
            52. Okrem toho, ako to poznamenal generálny advokát v bode 85 svojich návrhov, formálne požiadavky môžu byť nielen hmotnoprávnej, ale aj procesnoprávnej povahy. Pokiaľ ide konkrétnejšie o rakúske právo, povinnosť uvedenú v § 43 ods. 2 IO podať odporovaciu žalobu v lehote jedného roka od začatia konkurzného konania možno považovať nielen ako povinnosť, ktorej cieľom je uľahčiť preukázanie dodržania lehoty, ale tiež ako hmotnoprávnu podmienku, ktorej podlieha podanie takej žaloby.
            53. Z úvah uvedených v bodoch 45 až 48 tohto rozsudku, ktoré možno prebrať v rámci skúmania tretej otázky, vyplýva, že článok 13 nariadenia č. 1346/2000 nijako nerozlišuje medzi hmotnoprávnymi a procesnými ustanoveniami.
            54. Okrem toho formálne podmienky, ktorým podliehajú žaloby o neplatnosť, odporovateľnosť alebo neúčinnosť úkonu, môžu mať za cieľ tiež ochranu verejných záujmov, ako je záujem zabezpečiť týmto žalobám dostatočnú publicitu s cieľom ochrany legitímnych očakávaní nielen osôb, proti ktorým sú tieto žaloby podané, ale aj tretích osôb nadobúdateľov vecí, ktoré sú ich predmetom. Ako vyplýva z odôvodnenia 24 nariadenia č. 1346/2000, výnimky z uplatnenia lex fori concursus , vrátane výnimky stanovenej v článku 13 tohto nariadenia, majú za cieľ práve ochranu legitímnych očakávaní a istoty transakcií v členských štátoch iných, ako je štát, v ktorom sa začne konkurzné konanie.
            55. Keďže ustanovenia nariadenia Rím I, ako vyplýva z bodu 46 tohto rozsudku, nie sú na konanie vo veci samej uplatniteľné, kvalifikovanie určitej požiadavky ako formálnej požiadavky, ako aj určenie cieľov, ktoré táto požiadavka sleduje, sa teda musia riadiť lex causae . Výklad článku 13 nariadenia č. 1346/2000 v tom zmysle, že požiadavky, ktoré lex causae  kvalifikuje ako formálne požiadavky, majú byť vylúčené z pôsobnosti tohto článku, by viedol k svojvoľnej diskriminácii v závislosti od teoretických modelov uplatňovaných členskými štátmi a bol by prekážkou pre jednotné uplatňovanie tohto článku.
            56. Vzhľadom na vyššie uvedené treba teda na tretiu otázku odpovedať, že formálne požiadavky, ktoré treba rešpektovať pri podaní odporovacej žaloby, sa na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 určujú podľa lex causae .
            O trovách
            57. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
            1. Článok 13 nariadenia Rady (ES) č. 1346/2000 z 29. mája 2000 o konkurznom konaní sa má vykladať v tom zmysle, že je uplatniteľný v situácii, keď sa vyplatenie sumy zaistenej pred začiatkom konkurzného konania, ktorému správca odporoval, uskutočnilo až po začatí tohto konkurzného konania.
            2. Článok 13 nariadenia č. 1346/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že výnimka, ktorú zavádza, sa vzťahuje aj na premlčacie lehoty, lehoty na uplatnenie práva odporovať právnemu úkonu a prekluzívne lehoty, ktoré sú stanovené právom, ktorým sa riadi právny úkon napadnutý správcom.
            3. Formálne požiadavky, ktoré treba rešpektovať pri podaní odporovacej žaloby, sa na účely uplatnenia článku 13 nariadenia č. 1346/2000 určujú podľa práva, ktorým sa riadi právny úkon napadnutý správcom.