title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 4. októbra 2007.#Erhard Geuting proti Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesverwaltungsgericht - Nemecko.#Hovädzie a teľacie mäso - Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv.#Vec C-375/05.

text:
      Vec C‑375/05
      Erhard Geuting
      proti
      Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesverwaltungsgericht)
      „Hovädzie a teľacie mäso – Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Hovädzie a teľacie mäso – Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv – Teľná
            jalovica – Považovanie za dojčiacu kravu
      [Nariadenie Rady č. 805/68, článok 4a tretia zarážka písm. ii)]
      2.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Hovädzie a teľacie mäso – Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv
      (Nariadenie Komisie č. 3886/92, článok 33 ods. 2 a 4)
      3.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Hovädzie a teľacie mäso – Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv
      (Nariadenie Komisie č. 3886/92, článok 33 ods. 2)
      4.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Hovädzie a teľacie mäso – Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv
      (Nariadenie Rady č. 805/68, článok 4f ods. 4; nariadenie Komisie č. 3886/92, článok 33 ods. 4)
      1.        Článok 4a tretia zarážka písm. ii) nariadenia č. 805/68 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím mäsom, zmeneného
         a doplneného nariadením č. 2222/96, treba vykladať v tom zmysle, že teľnú jalovicu možno považovať za dojčiacu kravu v zmysle
         odseku 1 prvej kapitoly tohto nariadenia iba vtedy, ak nahrádza po podaní žiadosti o prémiu v hospodárskom roku dojčiacu kravu,
         ktorá je uvedená v tejto žiadosti.

      Okrem toho teľnú jalovicu, ktorá v hospodárskom roku nahradila dojčiacu kravu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu a na
         ktorú sa vzťahovala táto prémia, možno považovať za dojčiacu kravu v zmysle tohto ustanovenia, ak nasledujúci rok spĺňa podmienky
         na opätovné nahradenie dojčiacej kravy. Na teľnú jalovicu, na ktorú sa podala žiadosť, sa však nevzťahuje prémia, ak sa otelí
         pred uplynutím lehoty stanovenej na podanie tejto žiadosti. Keďže však podanie žiadosti o prémiu určuje začiatok zadržiavacieho
         obdobia a počet dojčiacich kráv sa spočítava v tomto momente, k tomuto dátumu musia zvieratá tiež spĺňať všetky charakteristiky
         nevyhnutné na priznanie práva.

      (pozri body 21, 26, 31, 33, body 1 – 3 výroku)
      2.        Článok 33 ods. 2 a 4 nariadenia č. 3886/92 o vykonaní systému prémií stanoveného nariadením č. 805/68 o spoločnej organizácii
         trhu s hovädzím a teľacím mäsom a o zrušení nariadení č. 1244/82 a č. 714/89, zmeneného a doplneného nariadením č. 2311/96,
         ktorý sa týka vrátenia nevyužitých práv na prémiu do štátnej rezervy, sa má vykladať v tom zmysle, že za výrobcu treba považovať
         toho, kto nevyužil tieto práva na prémiu v priebehu hospodárskeho roka, ak podal žiadosť o prémiu, ale táto žiadosť bola zamietnutá
         z dôvodu, že na dotknuté zvieratá sa nevzťahovala prémia, a to aj vtedy, ak táto žiadosť nebola podaná zneužívajúcim spôsobom.

      Takýto výklad nie je v rozpore so zásadou proporcionality. Vrátenie nevyužitých práv na prémiu do štátnej rezervy totiž predstavuje
         vhodný prostriedok na dosiahnutie cieľa lepšej mobilizácie disponibilných a nevyužitých práv na prémiu.

      (pozri body 48, 50, bod 4 výroku)
      3.        Ani ustanovenia nariadenia č. 3886/92 o vykonaní systému prémií stanoveného nariadením č. 805/68 o spoločnej organizácii trhu
         s hovädzím a teľacím mäsom a o zrušení nariadení č. 1244/82 a č. 714/89, zmeneného a doplneného nariadením č. 2311/96, ani
         jeho odôvodnenia neurčujú typy kritérií, na ktoré sa musí prihliadnuť na odôvodnenie výnimočného prípadu podľa článku 33 ods. 2
         poslednej zarážky uvedeného nariadenia, ktoré umožňuje odchýlku od pravidla vrátenia nevyužitej časti práv na prémiu do štátnej
         rezervy. Keďže normotvorca Spoločenstva nemal v úmysle spresniť predovšetkým tento pojem ani s ním spojiť osobitné kritériá,
         je úlohou vnútroštátneho súdu rozhodnúť, či vzhľadom na súhrn riadne odôvodnených okolností, ktoré charakterizujú situáciu
         žalobcu v danom prípade, existuje výnimočný prípad, ktorý nariaďuje uplatnenie tohto odchylného ustanovenia, s prihliadnutím
         na nevyhnutnosť zužujúceho uplatnenia tohto ustanovenia.

      (pozri body 52, 54, 57, bod 5 výroku)
      4.        Článok 33 ods. 4 nariadenia č. 3886/92 o vykonaní systému prémií stanoveného nariadením č. 805/68 o spoločnej organizácii
         trhu s hovädzím a teľacím mäsom a o zrušení nariadení č. 1244/82 a č. 714/89, zmeneného a doplneného nariadením č. 2311/96,
         v spojení s článkom 4f ods. 4 nariadenia č. 805/68, zmeneného a doplneného nariadením č. 2222/96, sa má vykladať v tom zmysle,
         že členské štáty môžu prednostne vrátiť výrobcovi na konci dvojročného obdobia prerušenia práva na prémiu, ktoré mu boli odňaté
         z dôvodu, že tento výrobca využil prinajmenšom 70 %, ale menej ako 90 % týchto práv v priebehu hospodárskeho roka 1998. Vzhľadom
         na to, že Komisia neprijala opatrenia týkajúce sa individuálnych práv nevyužitých v rokoch 1997 a 1998 a vrátených do štátnej
         rezervy, členské štáty majú širokú mieru možnosti konať, pokiaľ ide o používanie ich štátnej rezervy.

      (pozri body 60, 61, bod 6 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 4. októbra 2007 (*)

      „Hovädzie a teľacie mäso – Prémia na udržanie chovu dojčiacich kráv“
      Vo veci C‑375/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesverwaltungsgericht
         (Nemecko) z 23. augusta 2005 a doručený Súdnemu dvoru 12. októbra 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Erhard Geuting
      proti
      Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia R. Schintgen, A. Borg Barthet (spravodajca), M. Ilešič a E. Levits,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Erhard Geuting, v zastúpení: F. Schulze, Rechtsanwalt,
      –        Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen für den Bereich Landwirtschaft, neskôr Direktor der Landwirtschaftskammer
         Nordrhein‑Westfalen, v zastúpení: M. Günther, splnomocnený zástupca,

      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. Cattabriga a F. Erlbacher, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4a tretej zarážky písm. ii) nariadenia Rady (EHS) č. 805/68
         z 27. júna 1968 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím mäsom (Ú. v. ES L 148, s. 24), zmeneného a doplneného nariadením
         Rady (ES) č. 2222/96 z 18. novembra 1996 (Ú. v. ES L 296, s. 50, ďalej len „nariadenie č. 805/68“) týkajúceho sa nahradenia
         dojčiacich kráv, ako aj článku 33 ods. 2 a 4 nariadenia Komisie (EHS) č. 3886/92 z 23. decembra 1992 o vykonaní systému prémií
         stanoveného nariadením Rady (EHS) č. 805/68 a o zrušení nariadení (EHS) č. 1244/82 a (EHS) č. 714/89 (Ú. v. ES L 391, s. 20),
         zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2311/96 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 313, s. 9, ďalej len „nariadenie
         č. 3886/92“) o vrátení práv na prémiu do štátnej rezervy [neoficiálny preklad].

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Erhardom Geutingom a Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen
         für den Bereich Landwirtschaft (riaditeľom poľnohospodárskej komory Severného Porýnia-Vestfálska pre oddelenie poľnohospodárstvo),
         neskôr Direktor der Landwirtschaftskammer Nordrhein-Westfalen (riaditeľom poľnohospodárskej komory Severného Porýnia‑Vestfálska)
         vo veci žiadosti o prémiu za dojčiace kravy podanej Erhardom Geutingom na hospodársky rok 1998.

       Právny rámec
      3        Článok 4a tretia zarážka nariadenia č. 805/68 definuje pojem „dojčiaca krava“ takto:

      „i)      krava mäsového plemena alebo pochádzajúca z kríženia s mäsovým plemenom zo stáda určeného na chov teliat na produkciu mäsa
      a
      ii)      teľná jalovica spĺňajúca rovnaké podmienky, ktorá nahrádza dojčiacu kravu.“ [neoficiálny preklad]

      4        Článok 4d ods. 5 prvý pododsek nariadenia č. 805/68 stanovuje:

      „Prémia sa poskytuje výrobcovi, ktorý odo dňa, keď podal žiadosť, nedodáva zo svojho hospodárstva mlieko alebo mliečne produkty
         po dobu 12 mesiacov a ktorý po dobu aspoň šiestich po sebe nasledujúcich mesiacov odo dňa predloženia žiadosti chová dojčiace
         kravy, ktorých počet sa rovná počtu, za ktoré požadoval poskytnutie prémie.“ [neoficiálny preklad]

      5        Odseky 1, 2 a 4 článku 4f nariadenia č. 805/68 stanovujú:

      „1.      Každý členský štát vytvára prvotnú štátnu rezervu rovnajúcu sa prinajmenšom 1 % a maximálne 3 % celkového počtu zvierat, pre
         ktoré sa prémia za dojčiace kravy priznala s ohľadom na referenčný rok chovateľom, ktorých podniky sa nachádzajú na území.
         …

      2.      Členské štáty zo svojich štátnych rezerv do výšky týchto rezerv prideľujú práva na prémiu predovšetkým chovateľom uvedeným
         nižšie:

      a)      chovatelia, ktorí predložili žiadosť o prémiu pred 1. januárom 1993 a ktorí príslušnému orgánu preukázali, že uplatnenie individuálnych
         hraničných počtov v súlade s článkom 4d ods. 2 by ohrozilo životaschopnosť ich prevádzky vzhľadom na uskutočnenie investičného
         programu v sektore hovädzieho a teľacieho mäsa stanoveného pred 1. januárom 1993;

      b)      chovatelia, ktorí predložili s ohľadom na referenčný rok žiadosť o prémiu, ktorá v dôsledku výnimočných okolností nezodpovedá
         skutočnej situácii stanovenej v priebehu predchádzajúcich rokov;

      c)      chovatelia, ktorí pravidelne predkladali žiadosti o prémiu bez toho, aby predložili žiadosť vzhľadom na referenčný rok;
      d)      chovatelia, ktorí predložili žiadosť o prémiu prvýkrát v priebehu roka nasledujúceho po referenčnom roku alebo nasledujúcich
         rokoch;

      e)      chovatelia, ktorí nadobudli časť plôch pôvodne určených na chov dobytka inými chovateľmi;
      …
      4.      Komisia upravuje spôsoby uplatňovania tohto článku podľa postupu uvedeného v článku 27.
      Podľa rovnakého postupu sa prijímajú:
      –        opatrenia uplatniteľné v prípade, ak sa v členskom štáte štátna rezerva nepoužíva,
      –        opatrenia týkajúce sa individuálnych práv na prémiu nevyužitých v rokoch 1997 a 1998 a vrátených štátnej rezerve,
      –        prechodné opatrenia nevyhnutné na uľahčenie prechodu medzi už existujúcim systémom a systémom stanoveným týmto nariadením
         a najmä opatrenia týkajúce sa chovateľov, ktorí využili prémiu na dojčiace kravy prvýkrát v rokoch 1991 alebo 1992 v prípade,
         ak tento rok nasleduje priamo po referenčnom roku zvolenom dotknutým členským štátom.“ [neoficiálny preklad]

      6        Článok 33 nariadenia č. 3886/92 obsahuje vykonávacie ustanovenia týkajúce sa štátnej rezervy upravenej v článku 4f nariadenia
         č. 805/68. Tento článok 33 znie takto:

      „1.      Výrobca vlastniaci práva ich môže využiť tak, že sám použije takéto práva a/alebo ponechá takéto práva inému výrobcovi.
      2.      V prípade, že výrobca nevyužil aspoň 70 % svojich práv v každom kalendárnom roku, nevyužitá časť bude prevedená do štátnej
         rezervy s výnimkou

      –        prípadu výrobcu, ktorý vlastní maximálne sedem práv na prémie, keď tento výrobca nevyužil minimálne percento svojich práv
         stanovené v súlade s odsekom 4 v každom z dvoch po sebe idúcich rokoch, časť nevyužitá v poslednom kalendárnom roku bude prevedená
         do štátnej rezervy,

      –        prípadu výrobcu, ktorý sa zúčastňuje extenzifikačného programu uznávaného Komisiou,
      –        prípadu výrobcu, ktorý sa zapojil do programu predčasného odchodu do dôchodku uznávaného Komisiou, v ktorom prevod a/alebo
         dočasné ponechanie práv nie je povinné,

      alebo
      –        vo výnimočných a náležite oprávnených prípadoch.
      …
      4.      V období rokov 1997 a 1998 sa percentuálna sadzba 70 % upravená v odseku 2 a v odseku 3 prvom pododseku nahrádza percentuálnou
         sadzbou 90 %. V týchto prípadoch prémie vrátené do štátnej rezervy nebude možné opätovne rozdeliť na roky 1998 a 1999.“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 10 nariadenia Komisie (EHS) č. 3887/92 z 23. decembra 1992, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania integrovaného
         správneho a kontrolného systému pre určité programy pomoci spoločenstva [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 391, s. 36), stanovuje základ na výpočet prémií, pre ktoré existuje individuálna hranica, ako aj zníženie týchto
         prémií v niektorých prípadoch. Tento článok stanovuje:

      „…
      2.      Ak sa zistí, že počet zvierat uvedených v žiadosti o poskytnutie príspevku prevyšuje počet zvierat zistený pri kontrole, výška
         príspevku sa vypočíta na základe zisteného počtu zvierat. …

      …
      4.      Hovädzí dobytok sa berie do úvahy iba vtedy, ak ide o dobytok označený v žiadosti o príspevok, alebo v prípade uplatnenia
         odseku 3, ak ide o dobytok označený v registri.

      Napriek tomu dojčiace kravy ohlásené na účely prémie alebo hovädzí dobytok ohlásený na účely kompenzačnej náhrady upravenej
         v nariadení (EHS) č. 2328/91 môžu byť nahradené inými dojčiacimi kravami alebo iným hovädzím dobytkom za podmienky, že toto
         nahradenie sa uskutoční v lehote dvadsať dní odo dňa jej výstupu z podniku a že toto nahradenie bude zapísané do osobitného
         registra najneskôr tretí deň po dni, keď došlo k nahradeniu.“ [neoficiálny preklad]

      8        Podľa článku 1 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 2988/95 z 18. decembra 1995 o ochrane finančných záujmov Európskych spoločenstiev
         (Ú. v. ES L 312, s. 1; Mim. vyd. 01/001, s. 340):

      „1.      Na účely ochrany finančných záujmov Európskych spoločenstiev sa týmto prijíma všeobecná úprava týkajúca sa jednotných kontrol
         a správnych opatrení a sankcií, ktoré sa týkajú protiprávneho konania s ohľadom na právo Spoločenstva.

      2.      ‚Nezrovnalosť‘ je akékoľvek porušenie ustanovenia práva Spoločenstva vyplývajúce z konania alebo opomenutia hospodárskeho
         subjektu, dôsledkom čoho je alebo by bolo poškodenie všeobecného rozpočtu Spoločenstiev alebo rozpočtov nimi spravovaných,
         buď zmenšením alebo stratou výnosov plynúcich z vlastných zdrojov vyberaných priamo v mene Spoločenstiev alebo neoprávnenou
         výdajovou položkou.“

      9        Článok 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 1244/82 z 19. mája 1982, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá uplatňovania systému
         prémií na udržanie chovu dojčiacich kráv [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 143, s. 20), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (EHS) č. 2079/90 z 20. júla 1992 (Ú. v. ES L 190, s. 15,
         ďalej len „nariadenie č. 1244/82“), znie takto:

      „Žiadosti o prémiu na udržanie chovu dojčiacich kráv sa predkladajú príslušnému orgánu určenému každým členským štátom od
         15. júna do 31. januára nasledujúceho roka na dojčiace kravy v držbe v deň podania žiadosti. Členské štáty však môžu určiť
         v rámci tejto lehoty jednu alebo viac lehôt na podanie žiadosti.

      Počet kráv, na ktoré sa prihliada pri priznaní prémie, sa rovná počtu dojčiacich kráv s výnimkou teľných jalovíc nachádzajúcich
         sa v podniku v deň podania žiadosti.

      V čase od 15. júna do 31. januára nasledujúceho roka môže chovateľ podať iba jednu žiadosť.“ [neoficiálny preklad]

       Skutkové okolnosti a prejudiciálne otázky
      10      Dňa 20. apríla 1998 žalobca vo veci samej podal vzhľadom na hospodársky rok 1998 žiadosť o prémiu za dojčiace kravy spolu
         za 64 dojčiacich kráv, pričom uviedol, že jeho individuálny hraničný počet predstavoval 65,3 práv na prémiu. 47 z týchto zvierat
         boli nepopierateľne dojčiace kravy. 17 boli teľné jalovice, ktoré žalobca vo veci samej označil vo svojej žiadosti ako náhradné
         zvieratá pre dojčiace kravy.

      11      Z týchto 17 jalovíc bolo 10 označených žalobcom vo veci samej počas zadržiavacieho obdobia predchádzajúceho roka ako náhradné
         zvieratá pre dojčiace kravy, ktoré opustili stádo 21. októbra 1997. V období medzi 21. januárom a 17. aprílom 1998. 13 z týchto
         teľných jalovíc sa otelilo pred 15. májom 1998, keď uplynulo obdobie stanovené na podanie žiadosti o prémiu.

      12      Rozhodnutím z 3. mája 1999 žalovaný vo veci samej znížil individuálny hraničný počet práv na prémiu žalobcu vo veci samej
         za 47 dojčiacich kráv s účinkom k 10. júnu 1998 a uviedol, že teľné jalovice nemohli byť uznané za dojčiace kravy. Podľa jeho
         názoru žalobca vo veci samej nevyužil v roku 1998 prinajmenšom 90 % zo svojich práv na prémiu, takže nevyužitá časť týchto
         práv mala byť vrátená do štátnej rezervy.

      13      Rozhodnutím z 23. augusta 2001 žalovaný vo veci samej v celom rozsahu zamietol žiadosť o prémiu žalobcu vo veci samej na hospodársky
         rok 1998 a žiadal vrátenie preddavku zaplateného na tomto základe spolu s úrokmi z dôvodu, že rozdiel medzi počtom uvedených
         zvierat a počtom zistených zvierat bol vyšší ako 20 %.

      14      Sťažnosti podané žalobcom vo veci samej sa zamietli rozhodnutiami žalovaného vo veci samej 5. novembra 1999 a 11. januára
         2002. Bundesverwaltungsgericht (Spolkový správny súd), na ktorý boli podané odvolania proti týmto rozhodnutiam, rozhodol prerušiť
         konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      V rámci výkladu článku 4a tretej zarážky písm. ii) [nariadenia č. 805/68]:
      a)      Je teľná jalovica iba vtedy dojčiacou kravou v zmysle kapitoly 1 nariadenia [č. 805/68], ak nahrádza dojčiacu kravu, na ktorú
         bola podaná žiadosť o prémiu?

      b)      Je teľná jalovica aj vtedy dojčiacou kravou v zmysle kapitoly 1 tohto nariadenia, ak v predchádzajúcom hospodárskom roku nahradila
         dojčiacu kravu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu a na ktorú sa vzťahuje prémia?

      c)      Vzťahuje sa prémia na teľnú jalovicu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu, vtedy, ak sa otelí pred uplynutím lehoty na podávanie
         žiadostí?

      2.      V rámci výkladu článku 33 ods. 2 a 4 [nariadenia č. 3886/92]:
      a)      Nevyužil chovateľ práva na prémiu v určitom hospodárskom roku aj v tom prípade, ak síce o prémiu požiadal, ale jeho žiadosť
         bola zamietnutá, keďže na predmetné zvieratá sa nevzťahuje prémia?

      Platí to aj vtedy, ak sa neuvádzajú dôvody na podávanie žiadosti zneužívajúcim spôsobom?
      Bolo by to v súlade so zásadou proporcionality v práve Spoločenstva?
      b)      Má sa článok 33 ods. 2 [nariadenia č. 3886/92] vykladať v tom zmysle, že v prípadoch, ako je predchádzajúci, zostávajú práva
         na prémie zachované, keďže ide o (riadne odôvodnený) výnimočný prípad?

      c)      Majú sa práva na prémiu, ktoré boli chovateľovi odňaté na základe článku 33 ods. 4 [nariadenia č. 3886/92] z dôvodu, že v roku
         1998 využil svoje práva na prémiu síce na viac ako 70 %, ale menej ako 90 %, na konci dvojročnej konečnej lehoty poskytnúť
         prednostne tomuto chovateľovi?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke písm. a)
      15      Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či teľná jalovica je dojčiacou kravou v zmysle článku 4a tretej zarážky písm. ii)
         nariadenia č. 805/68 iba vtedy, ak nahrádza dojčiacu kravu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu.

      16      Predovšetkým treba uviesť, že v súlade s týmto ustanovením iba teľná jalovica, ktorá nahrádza dojčiacu kravu, sa môže považovať
         za dojčiacu kravu v zmysle tohto ustanovenia. Toto ustanovenie napriek tomu neupresňuje, či sa nahradenie musí týkať dojčiacej
         kravy, ktorá je už uvedená v žiadosti o prémiu, alebo či sa môže týkať akejkoľvek dojčiacej kravy pochádzajúcej zo stáda dotknutého
         chovateľa.

      17      Naopak, článok 10 ods. 4 nariadenia č. 3887/92 výslovne stanovuje, že iba hovädzí dobytok označený v žiadosti sa berie do
         úvahy, pričom upresňuje, že tieto zvieratá možno nahradiť inými za podmienky, že toto nahradenie sa uskutoční v lehote dvadsať
         dní odo dňa ich výstupu z podniku a že toto nahradenie bude zapísané do osobitného registra najneskôr tretí deň po dni, keď
         došlo k nahradeniu. Je preto nemožné, aby teľná jalovica nahradila dojčiacu kravu neoznačenú v žiadosti o prémiu.

      18      Pokiaľ ide o dátum nahradenia, vnútroštátny súd správne uvádza, že znenie článku 4a tretej zarážky nariadenia č. 805/68 nespresňuje,
         či sa nahradenie musí nevyhnutne uskutočniť po podaní žiadosti o prémiu alebo či sa môže tiež uskutočniť v priebehu predchádzajúceho
         obdobia. Neskorší vývoj práva Spoločenstva uplatniteľného v tejto oblasti poskytuje napriek tomu objasnenia v tomto ohľade.
         Článok 6 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1254/1999 zo 17. mája 1999 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím a teľacím mäsom (Ú. v. ES
         L 160, s. 21; Mim. vyd. 03/025, s. 339), ktoré nahradilo od 1. januára 2000 nariadenie č. 805/68, tak umožňuje odteraz priznať
         prémie ako pre dojčiace kravy, tak aj pre jalovice. Z odôvodnenia č. 7 nariadenia č. 1254/1999 vyplýva, že normotvorca zamýšľal
         priznať viac flexibility výrobcom rozšírením prémie za dojčiace kravy na jalovice, ktoré spĺňajú tie isté chovateľské požiadavky
         ako dojčiace kravy. Keďže výslovným cieľom novej právnej úpravy je zmeniť pôvodnú tak, aby sa na jalovice vzťahovala prémia,
         možno z toho vyvodiť, že sa na ne nevzťahovala predchádzajúca právna úprava, ktorá je uplatniteľná vo veci samej.

      19      Výklad článku 4a tretej zarážky písm. ii) nariadenia č. 805/68, podľa ktorého teľné jalovice nemôžu byť tiež predmetom žiadosti
         o prémiu, je tiež potvrdený skorším právom. Prémia za dojčiacu kravu sa zaviedla nariadením Rady (EHS) č. 1357/80 z 5. júna
         1980, ktorým sa stanovuje režim prémií na chov dojčiacich kráv [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 140, s. 1), ktoré doplnilo nariadenie č. 1244/82. Článok 1 ods. 1 druhý pododsek tohto posledného uvedeného
         nariadenia uvádza, že „počet kráv, ktoré je potrebné vziať do úvahy na priznanie prémie, sa rovná počtu dojčiacich kráv s výnimkou
         teľných jalovíc nachádzajúcich sa v podniku ku dňu podania žiadosti“. Podľa tohto ustanovenia žiadosť o prémiu za dojčiacu
         kravu nemožno podať na teľné jalovice. V dôsledku toho nariadenie č. 3886/92 zrušilo nariadenie č. 1244/82 s tým, že prevzalo
         v podstatnej časti režim prémií za dojčiacu kravu tak, ako vyplýval z tohto posledného uvedeného nariadenia. Odôvodnenie č. 7
         nariadenia č. 3886/92 totiž preukazuje v tomto ohľade vôľu normotvorcu Spoločenstva pokračovať v uplatňovaní riadiacich pravidiel,
         ktoré už boli v platnosti v pôvodnom režime prémií za dojčiacu kravu. Niektoré zmeny sa napriek tomu úmyselne zaviedli, ako
         napríklad zmeny týkajúce sa plemien, na ktoré sa prémia vzťahuje. Keďže ustanovenie týkajúce sa použiteľnosti teľných jalovíc
         nie je uvedené medzi týmito zmenami, možno z toho vyvodiť, že v tomto období normotvorca Spoločenstva nemal v úmysle vrátiť
         sa k tomuto pravidlu.

      20      Z vývoja práva Spoločenstva uplatniteľného v predmetnej veci tak vyplýva, že na to, aby sa teľná jalovica mohla považovať
         za dojčiacu kravu v zmysle článku 4a tretej zarážky písm. ii) nariadenia č. 805/68, nahradenie sa musí uskutočniť po podaní
         žiadosti o prémiu.

      21      Je preto opodstatnené odpovedať na prvú otázku písm. a), že článok 4a tretia zarážka písm. ii) nariadenia č. 805/68 treba
         vykladať v tom zmysle, že teľnú jalovicu možno považovať za dojčiacu kravu v zmysle odseku 1 prvej kapitoly tohto nariadenia
         iba vtedy, ak nahrádza po podaní žiadosti o prémiu v hospodárskom roku dojčiacu kravu, ktorá je uvedená v tejto žiadosti.

       O prvej otázke písm. b)
      22      Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či teľná jalovica je dojčiacou kravou v zmysle nariadenia č. 805/68, ak nahradila
         v predchádzajúcom hospodárskom roku dojčiacu kravu, na ktorú sa podala žiadosť o prémiu a na ktorú sa táto prémia vzťahovala.

      23      Podľa žalovaného vo veci samej treba odpovedať na túto otázku záporne. Domnieva sa, že kladná odpoveď by znamenala, že nahradenie
         je trvalý stav až dovtedy, pokiaľ sa teľná jalovica otelí, aj keď sa medzičasom začne nový hospodársky rok.

      24      Analýza žalovaného vo veci samej musí byť napriek tomu odmietnutá, pretože vychádza z veľmi úzkeho pohľadu na prípady pokryté
         touto prejudiciálnou otázkou. Vzhľadom na obdobie ťarchavosti hovädzieho dobytka deväť mesiacov je totiž predstaviteľné, že
         teľná jalovica nahradí dojčiacu kravu na konci hospodárskeho roka a že v nasledujúcom hospodárskom roku, keď sa ešte neotelila,
         nahradí opäť inú dojčiacu kravu, ktorá bola uvedená v žiadosti o prémiu na tento druhý hospodársky rok.

      25      V tejto súvislosti Komisia správne uviedla, že samotná skutočnosť, že žalobca vo veci samej označil niektoré teľné jalovice
         ako náhradné zvieratá na rok 1997, nevylučuje, že tieto jalovice môžu znova nahradiť v roku 1998 dojčiace kravy, takže je
         potrebné preskúmať, či v roku 1998 tieto jalovice spĺňali podmienky na opätovné nahradenie dojčiacich kráv. V uplatniteľných
         ustanoveniach totiž nič nenasvedčuje tomu, že rovnaká teľná jalovica nemôže nahradiť dojčiace kravy počas dvoch po sebe nasledujúcich
         hospodárskych rokoch, keďže spĺňa všetky podmienky na tento účel a osobitne tie, ktoré sú uvedené v rámci odpovede na prvú
         otázku písm. a).

      26      Je preto opodstatnené odpovedať na prvú otázku písm. b) tak, že teľnú jalovicu, ktorá v hospodárskom roku nahradila dojčiacu
         kravu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu a na ktorú sa vzťahovala táto prémia, možno považovať za dojčiacu kravu v zmysle
         článku 4a tretej zarážky písm. ii) nariadenia č. 805/68, ak nasledujúci rok spĺňa podmienky na opätovné nahradenie dojčiacej
         kravy.

       O prvej otázke písm. c)
      27      Touto otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 4a tretia zarážka písm. ii) nariadenia č. 805/68 má vykladať v tom zmysle,
         že na teľnú jalovicu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu, sa vzťahuje prémia, ak sa otelí pred uplynutím lehoty stanovenej
         na podanie žiadosti o prémiu.

      28      Žalobca vo veci samej tvrdí, že na trinásť jalovíc, ktoré sa otelili pred uplynutím tejto lehoty 15. mája 1998, sa musí vzťahovať
         prémia, pretože skutočnosť, že podal žiadosť skôr, a to 20. apríla 1998, mu nemôže byť na ujmu.

      29      Je preto potrebné určiť, či zvieratá, na ktoré sa podala žiadosť o prémiu, musia spĺňať všetky charakteristiky vyžadované
         na priznanie práva, osobitne tú, ktorá vyžaduje nielen skutočnosť, aby išlo o teľnú jalovicu, ale aj o dojčiacu kravu v okamihu
         podania žiadosti o prémiu, alebo či stačí, že spĺňajú tieto podmienky ku konečnému dátumu na podanie žiadosti. K tomuto dátumu
         sa totiž trinásť dotknutých zvierat vo veci samej stalo dojčiacimi kravami.

      30      V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že Súdny dvor rozhodol, že integrovaný systém správy a kontroly zavedený nariadením
         č. 3887/92 vyžaduje, aby informácie poskytnuté žiadateľom o príspevok boli úplné a presné od počiatku na to, aby mu umožnili
         podať správnu žiadosť o priznanie kompenzačných platieb a vyhnúť sa uloženiu sankcií. Predložením žiadosti o príspevok je
         poľnohospodársky výrobca povinný ohlásiť zvieratá, ktoré spĺňajú rôzne podmienky uložené právnym poriadkom Spoločenstva na
         priznanie uvedených príspevkov (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. mája 2002, Schilling a Nehring, C‑63/00, Zb. s. I‑4483,
         body 34 a 33).

      31      Okrem iného článok 4d ods. 5 nariadenia č. 805/68 spresňuje, že prémia sa poskytuje výrobcovi, ktorý odo dňa, v ktorom podal
         žiadosť, nedodáva zo svojho hospodárstva mlieko alebo mliečne produkty po dobu 12 mesiacov a ktorý po dobu aspoň šiestich
         po sebe nasledujúcich mesiacov odo dňa predloženia žiadosti chová dojčiace kravy, ktorých počet sa rovná počtu, na ktoré požadoval
         poskytnutie prémie. Keďže podanie žiadosti o prémiu určuje začiatok zadržiavacieho obdobia a počet dojčiacich kráv sa spočítava
         v tomto momente, z toho vyplýva, že tiež k tomuto dátumu musia zvieratá spĺňať všetky charakteristiky nevyhnutné na priznanie
         práva.

      32      Nakoniec podľa článku 41 ods. 2 nariadenia č. 3886/92 členský štát môže stanoviť, že výrobca je oprávnený opätovne podať žiadosť
         o prémiu za novú dojčiacu kravu v rámci svojho individuálneho hraničného počtu v lehote stanovenej na podanie takejto žiadosti.
         Nezávisle od otázky, či Spolková republika Nemecko použila túto možnosť, zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že v predmetnej
         veci žalobca v spore vo veci samej mal možnosť podať žiadosť o prémiu po tom, čo sa teľné jalovice otelili, ale pred uplynutím
         lehoty na podanie tejto žiadosti, takže táto žiadosť spĺňala podmienky vyžadované na priznanie práv na prémiu.

      33      Je preto opodstatnené odpovedať na prvú otázku písm. c), že článok 4a tretia zarážka písm. ii) nariadenia č. 805/68 sa má
         vykladať v tom zmysle, že na teľnú jalovicu, na ktorú sa podala žiadosť, sa prémia nevzťahuje, ak sa otelí pred uplynutím
         lehoty stanovenej na podanie tejto žiadosti.

       O druhej otázke písm. a)
      34      Touto otázkou, ktorá sa týka výkladu článku 33 ods. 2 a 4 nariadenia č. 3886/92, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa
         práva na prémiu chovateľa musia považovať za využité, ak tento chovateľ nepochybne žiadal o prémie, ale jeho žiadosť sa zamietla
         z dôvodu, že na dotknuté zvieratá sa nevzťahovala prémia. Subsidiárne sa pýta, či prípadná záporná odpoveď platí aj vtedy,
         ak neexistuje žiadna okolnosť spôsobilá navodiť domnienku, že dotknutá žiadosť bola podaná chybne, a ak áno, či takáto situácia
         je v súlade so zásadou proporcionality.

      35      Žalobca vo veci samej totiž podal žiadosť o prémiu za dojčiace kravy za 64 zvierat, o prémiu, ktorá mu napriek tomu bola priznaná
         iba za 47 z týchto zvierat, čo predstavuje menej ako 90 % práv, ktorými disponoval. Vzniká preto otázka, či podaním svojej
         žiadosti využil svoje práva na prémiu spolu za 64 zvierat alebo či, ako to tvrdí žalovaný vo veci samej, v prípade 17 z nich
         ide iba o pokus využitia týchto práv, takže podmienky stanovené v článku 33 ods. 2 a 4 nariadenia č. 3886/92 sú splnené a práva
         musia byť v dôsledku toho vrátené do štátnej rezervy.

      36      V tejto súvislosti treba uviesť, že odôvodnenie č. 9 nariadenia č. 3886/92 uvádza, že „vzhľadom na regulačný účinok na trhu
         režimu individuálnych hraničných počtov treba stanoviť vrátenie do štátnej rezervy práv na prémiu, ktoré ich majiteľ nevyužil
         počas určitého obdobia“. Okrem toho odôvodnenie č. 4 nariadenia Komisie (ES) č. 1846/95 z 26. júla 1995, ktorým sa mení a dopĺňa
         nariadenie č. 3886/92 (Ú. v. ES L 177, s. 28), z ktorého vychádzajú odseky 1 až 3 článku 33 nariadenia č. 3886/92, naznačuje
         úmysel „zabezpečiť lepšiu mobilizáciu disponibilných a nevyužitých práv na prémiu“. Cieľom systému vrátenia nevyužitých práv
         do štátnej rezervy je teda to, aby všetky existujúce práva na prémiu boli efektívne využité, aby sa vyhlo tomu, že niektorí
         výrobcovia, ktorí ich nevyužili okamžite, ich budú hromadiť a brániť z tohto dôvodu iným výrobcom vo využívaní týchto práv.
         Získané práva na prémiu tak musia byť primerané skutočnej a aktuálnej situácii podniku.

      37      V okamihu podania žiadosti o prémiu je teda nemožné vedieť, či situácia opísaná v tejto žiadosti zodpovedá v skutočnosti situácii
         podniku. Okrem toho na to, aby použitie týchto práv existovalo, je potrebné, aby situácia podniku spĺňala podmienky požadované
         na priznanie žiadaných prémií, čo vyžaduje posúdenie zo strany príslušných vnútroštátnych orgánov. V kontexte ako v spore
         vo veci samej, keď situácia podniku nezodpovedá týmto podmienkam z dôvodu, že na zvieratá uvedené v žiadosti o prémiu sa nevzťahovali
         tieto prémie, práva na prémie nemožno považovať za využité.

      38      Vnútroštátny súd sa najmä pýta na súlad takéhoto výkladu so zásadou proporcionality. Tento výklad sa totiž podľa neho môže
         zhodovať s dodatočnou sankciou za nezrovnalosti vzniknuté pri podaní žiadosti, sankciou v tomto bode prísnou, z dôvodu dlhodobých
         následkov zníženia individuálnych hraničných počtov tak, že by bola v rozpore so zásadou proporcionality.

      39      Táto téza musí byť napriek tomu odmietnutá. Z vyššie uvedených odôvodnení nariadení č. 3886/92 a č. 1864/95 totiž vyplýva,
         že cieľom systému vrátenia práv na prémiu do štátnej rezervy nie je potrestanie zneužití. Aj keď toto opatrenie môže spôsobiť
         neprimerané dôsledky pre dotknutého výrobcu, nemá charakter sankcie pri neexistencii nezrovnalosti v zmysle článku 1 nariadenia
         č. 2988/95, ktorej sa toto opatrenie snaží predchádzať a postihovať. Samotné porušenie ustanovenia práva Spoločenstva vyplývajúce
         z aktu alebo z opomenutia hospodárskeho subjektu, ktoré má za následok vznik ujmy pre všeobecný rozpočet Spoločenstva a ktoré
         je spôsobilé založiť nezrovnalosť v zmysle odseku 2 tohto článku, je podanie žiadosti o prémiu obsahujúcej nesprávne informácie.
         Výrobcovi, ktorý sa dožaduje v súlade s predpismi práva Spoločenstva práv na prémiu za presný počet dojčiacich kráv, ale nižší,
         ako je jeho individuálny hraničný počet, bude tento hraničný počet znížený rovnakým spôsobom ako výrobcovi, ktorý podal nesprávnu
         žiadosť. Dôsledky sú tak rovnaké, či už došlo k nesprávnemu konaniu, alebo nie. Keďže sa zdá, že nesmeruje k odstráneniu nezrovnalosti,
         dotknuté opatrenie nemožno považovať za sankciu v zmysle nariadenia č. 2988/95.

      40      Keďže nemá charakter sankcie v zmysle nariadenia č. 2988/95, dôsledky stanovené v článku 33 ods. 2 a 4 nariadenia č. 3886/92
         predstavujú výlučne opatrenie, ktoré smeruje k prispôsobeniu individuálneho hraničného počtu skutočnej situácii podniku.

      41      Okrem iného vzhľadom na to, že zníženie individuálneho hraničného počtu vyplývajúce z vrátenia do štátnej rezervy nie je sankciou,
         ale iba jednoduchým dôsledkom spojeným s objektívnou situáciou, úmysel správania, ktoré vedie k tomuto zníženiu, a správny
         alebo nesprávny charakter tohto správania sú irelevantné faktory, takže nie je opodstatnené sa pýtať, či žiadosť o prémiu
         čiastočne zamietnutá bola podaná zneužívajúcim spôsobom alebo nie.

      42      Okrem toho, keďže nejde o sankciu, otázka súladu opatrenia spočívajúceho v znížení individuálneho hraničného počtu so zásadou
         proporcionality sa kladie inak ako tie, ktoré sú navrhnuté vnútroštátnym súdom, pretože nejde o proporcionalitu dvojitej sankcie,
         ale iba o proporcionalitu tohto opatrenia vyplývajúceho zo zníženia počtu zvierat, na ktoré sa vzťahuje prémia.

      43      V tejto súvislosti treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa zásady proporcionality, ktorá sa uplatňuje
         osobitne v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky.

      44      Zákonodarca Spoločenstva disponuje v tejto oblasti širokou mierou voľnej úvahy, ktorá zodpovedá politickej zodpovednosti,
         ktorú mu zverujú články 34 ES až 37 ES. Následne sa musí preskúmanie súdmi Spoločenstva obmedziť na overenie, či v prípade
         predmetného opatrenia nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo zneužitiu právomoci alebo či predmetný orgán zjavne neprekročil
         hranice svojej voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 9. septembra 2004, Španielsko/Komisia, C‑304/01, Zb. s. I‑7655,
         bod 23, a zo 7. septembra 2006, Španielsko/Rada, C‑310/04, Zb. s. I‑7285, bod 96).

      45      Čo sa týka kontroly proporcionality, treba pripomenúť, že zásada proporcionality, ktorá je súčasťou všeobecných zásad práva
         Spoločenstva, vyžaduje, aby akty orgánov Spoločenstva neprekračovali hranice toho, čo je primerané a potrebné na uskutočnenie
         legitímnych cieľov sledovaných predmetnou právnou úpravou, pričom pokiaľ sa ponúka výber medzi viacerými primeranými opatreniami,
         je potrebné prikloniť sa k najmenej obmedzujúcemu, a spôsobené zásahy nesmú byť neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom
         (rozsudky z 12. júla 2001, Jippes a i., C‑189/01, Zb. s. I‑5689, bod 81 a citovaná judikatúra, ako aj zo 7. septembra 2006,
         Španielsko/Rada, už citovaný, bod 97).

      46      Pokiaľ ide o súdne preskúmanie podmienok uplatňovania tejto zásady vzhľadom na širokú mieru voľnej úvahy, ktorú má zákonodarca
         Spoločenstva v oblasti spoločnej poľnohospodárskej politiky, len zjavná neprimeranosť opatrenia prijatého v tejto oblasti
         vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušná inštitúcia sleduje, môže ovplyvniť zákonnosť takéhoto opatrenia (rozsudky z 10. januára
         2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Zb. s. I‑403, bod 80, ako aj Španielsko/Rada, už citovaný, bod 98).

      47      Takisto nie je podstatné, či opatrenie prijaté zákonodarcom bolo jediné alebo najlepšie možné, ale či bolo zjavne neprimerané
         (rozsudok Španielsko/Rada, už citovaný, bod 99).

      48      Z bodu 36 predmetného rozsudku, ako aj z odôvodnení, ktoré sú tam uvedené, vyplýva, že vrátenie nevyužitých práv na prémiu
         do štátnej rezervy má za cieľ zabezpečiť, že všetky práva na prémiu budú efektívne využité. Toto opatrenie predstavuje vhodný
         prostriedok na dosiahnutie cieľa lepšej mobilizácie disponibilných a nevyužitých práv na prémiu. Treba okrem toho uviesť,
         že možnosť, že toto opatrenie bude zjavne nevhodné, nebola vznesená žiadnou z dotknutých osôb, ktoré predložili pripomienky
         Súdnemu dvoru.

      49      Keďže vrátenie prémie do štátnej rezervy nepredstavuje zjavne nevhodný prostriedok na dosiahnutie sledovaného cieľa, spochybnené
         opatrenie nie je v dôsledku toho v rozpore so zásadou proporcionality.

      50      Na druhú otázku písm. a) treba preto odpovedať tak, že článok 33 ods. 2 a 4 nariadenia č. 3886/92 musí byť vykladaný v tom
         zmysle, že výrobcu treba považovať za výrobcu, ktorý nevyužil tieto práva na prémiu v priebehu hospodárskeho roka, ak podal
         žiadosť o prémiu, ale táto žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že na dotknuté zvieratá sa nevzťahovala prémia, a to aj vtedy,
         ak táto žiadosť nebola podaná zneužívajúcim spôsobom. Takýto výklad nie je v rozpore so zásadou proporcionality.

       O druhej otázke písm. b)
      51      Touto otázkou sa vnútroštátny súd subsidiárne pýta, či za okolností ako vo veci samej existencia riadne odôvodneného výnimočného
         prípadu v zmysle článku 33 ods. 2 poslednej zarážky nariadenia č. 3886/92 môže byť prijatá.

      52      Predovšetkým treba uviesť, že existencia riadne odôvodneného výnimočného prípadu umožňuje odchýlku od pravidla vrátenia nevyužitej
         časti práv na prémiu do štátnej rezervy a musí byť z tohto dôvodu predmetom striktného výkladu. Tento výklad sa riadi použitím
         termínu „výnimočný“ v tomto ustanovení.

      53      Posledná zarážka článku 33 ods. 2 nariadenia č. 3886/92 sa javí vo svetle všeobecnej systematiky tohto ustanovenia ako všeobecné
         ustanovenie o spravodlivom zaobchádzaní určené na pokrytie iných situácií ako tých, ktoré sú uvedené v predchádzajúcich zarážkach,
         v ktorých sa uplatnenie všeobecného pravidla chápe s výnimočnou prísnosťou, ale ktoré nemôžu byť všetky osobitne zmienené.
         Podľa vzoru prípadov uvedených v predchádzajúcich zarážkach ide o situácie, v ktorých je spravodlivé, aby výrobca mohol neskôr
         uplatniť svoje práva na prémiu, aj keď ich nemôže z výnimočných dôvodov dočasne využívať.

      54      Ani ustanovenia tohto nariadenia, ani jeho odôvodnenia neurčujú typy kritérií, na ktoré sa musí prihliadnuť na odôvodnenie
         takéhoto výnimočného prípadu. Je nutné preto konštatovať, že normotvorca Spoločenstva nemal v úmysle spresniť predovšetkým
         tento pojem ani s ním spojiť osobitné kritériá. Treba preto prihliadať na súhrn okolností subjektívnej, ako aj objektívnej
         povahy na účely určenia, či medzi nimi existuje jeden alebo viac prvkov spôsobilých overiť existenciu výnimočného prípadu.
         Toto posúdenie sa môže uskutočniť iba z prípadu na prípad orgánmi poverenými uplatniť článok 33 ods. 2 poslednú zarážku nariadenia
         č. 3886/92. Je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý koná a rozhoduje v spore vo veci samej a jediný môže konštatovať relevantné
         skutočnosti, priniesť takéto posúdenie v rámci tohto sporu s prihliadnutím na nevyhnutnosť zužujúceho uplatnenia tohto ustanovenia.

      55      V každom prípade za neexistencie osobitných okolností nesprávny výklad uplatniteľnej právnej úpravy nemôže založiť výnimočný
         prípad v zmysle článku 33 ods. 2 poslednej zarážky nariadenia č. 3886/92.

      56      Je opodstatnené okrem iného uviesť, že podľa samotného znenia uvedeného ustanovenia na to, aby sa mohlo uplatniť, je nevyhnutné,
         aby výrobca riadne odôvodnil, v čom je situácia, v ktorej sa nachádza, výnimočná.

      57      Na druhú otázku písm. b) je preto potrebné odpovedať tak, že je úlohou vnútroštátneho súdu rozhodnúť, či vzhľadom na súhrn
         riadne odôvodnených okolností, ktoré charakterizujú situáciu žalobcu vo veci samej, existuje výnimočný prípad, ktorý nariaďuje
         uplatnenie odchylného ustanovenia článku 33 ods. 2 poslednej zarážky nariadenia č. 3886/92 s prihliadnutím na nevyhnutnosť
         zužujúceho uplatnenia tohto ustanovenia.

       O druhej otázke písm. c)
      58      Nakoniec sa vnútroštátny súd subsidiárne pýta, či práva na prémiu, ktoré boli odňaté výrobcovi na základe článku 33 ods. 4
         nariadenia č. 3886/92 z dôvodu, že tento výrobca využil prinajmenšom 70 %, ale menej ako 90 % svojich práv v priebehu hospodárskeho
         roka 1998, musia byť vrátené prednostne tomuto výrobcovi na konci dvojročného obdobia prerušenia. Domnieva sa totiž, že zásada
         proporcionality môže uprednostňovať pôvodných majiteľov, keďže ich situácia bola dotknutá osobitne významným spôsobom zvýšením
         percentuálneho podielu užívania zo 70 na 90 % v rámci výnimočných opatrení prijatých v dôsledku krízy „šialených kráv“.

      59      Priznanie práv na prémiu, ktoré sú súčasťou štátnej rezervy, členskými štátmi je predmetom článku 4f ods. 2 nariadenia č. 805/68,
         ktorý vymenúva výrobcov, ktorí z nich môžu čerpať. Použitie termínu „najmä“ v znení tohto ustanovenia naznačuje, že nejde
         o vyčerpávajúci zoznam.

      60      Komisia správne uviedla, že článok 4f ods. 4 druhý pododsek nariadenia č. 805/68 ju splnomocnil na prijatie opatrení týkajúcich
         sa individuálnych práv nevyužitých v rokoch 1997 a 1998 a vrátených do štátnej rezervy, ale že tieto opatrenia sa nikdy neprijali.
         Členské štáty preto majú širokú mieru možnosti konať, pokiaľ ide o používanie ich štátnej rezervy. V dôsledku toho môžu počítať
         s prednostným priznaním práv na prémiu výrobcom, ktorí museli vrátiť ich práva do tejto rezervy z dôvodu, že využili prinajmenšom
         70 %, ale menej ako 90 % týchto práv v priebehu hospodárskeho roka 1998.

      61      Vzhľadom na vyššie uvedené treba odpovedať na druhú otázku písm. c) tak, že článok 33 ods. 4 nariadenia č. 3886/92 v spojení
         s článkom 4f ods. 4 nariadenia č. 805/68 musí byť vykladaný v tom zmysle, že členské štáty môžu prednostne vrátiť výrobcovi
         na konci dvojročného obdobia prerušenia práva na prémiu, ktoré mu boli odňaté z dôvodu, že tento výrobca využil prinajmenšom
         70 %, ale menej ako 90 % týchto práv v priebehu hospodárskeho roka 1998.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 4a tretia zarážka písm. ii) nariadenia Rady (EHS) č. 805/68 z 27. júna 1968 o spoločnej organizácii trhu s hovädzím
            a teľacím mäsom, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 2222/96 z 18. novembra 1996 treba vykladať v tom zmysle, že
            teľnú jalovicu možno považovať za dojčiacu kravu v zmysle odseku 1 prvej kapitoly tohto nariadenia iba vtedy, ak nahrádza
            po podaní žiadosti o prémiu v hospodárskom roku dojčiacu kravu, ktorá je uvedená v tejto žiadosti.
      2.      Teľnú jalovicu, ktorá v hospodárskom roku nahradila dojčiacu kravu, na ktorú bola podaná žiadosť o prémiu a na ktorú sa vzťahovala
            táto prémia, možno považovať za dojčiacu kravu v zmysle článku 4a tretej zarážky písm. ii) nariadenia č. 805/68, zmeneného
            a doplneného nariadením č. 2222/96, ak nasledujúci rok spĺňa podmienky na opätovné nahradenie dojčiacej kravy.
      3.      Článok 4a tretia zarážka písm. ii) nariadenia č. 805/68, zmeneného a doplneného nariadením č. 2222/96, sa má vykladať v tom
            zmysle, že na teľnú jalovicu, na ktorú sa podala žiadosť, sa nevzťahuje prémia, ak sa otelí pred uplynutím lehoty stanovenej
            na podanie tejto žiadosti.
      4.      Článok 33 ods. 2 a 4 nariadenia Komisie (EHS) č. 3886/92 z 23. decembra 1992 o vykonaní systému prémií stanoveného nariadením
            č. 805/68 a o zrušení nariadení (EHS) č. 1244/82 a (EHS) č. 714/89, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 2311/96
            z 2. decembra 1996, sa má vykladať v tom zmysle, že za výrobcu treba považovať toho, kto nevyužil tieto práva na prémiu v priebehu
            hospodárskeho roka, ak podal žiadosť o prémiu, ale táto žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že na dotknuté zvieratá sa nevzťahovala
            prémia, a to aj vtedy, ak táto žiadosť nebola podaná zneužívajúcim spôsobom. Takýto výklad nie je v rozpore so zásadou proporcionality.
      5.      Je úlohou vnútroštátneho súdu rozhodnúť, či vzhľadom na súhrn riadne odôvodnených okolností, ktoré charakterizujú situáciu
            žalobcu vo veci samej, existuje výnimočný prípad, ktorý nariaďuje uplatnenie odchylného ustanovenia článku 33 ods. 2 poslednej
            zarážky nariadenia č. 3886/92, zmeneného a doplneného nariadením č. 2311/96, s prihliadnutím na nevyhnutnosť zužujúceho uplatnenia
            tohto ustanovenia.
      6.      Článok 33 ods. 4 nariadenia č. 3886/92, zmeneného a doplneného nariadením č. 2311/96, v spojení s článkom 4f ods. 4 nariadenia
            č. 805/68, zmeneného a doplneného nariadením č. 2222/96, sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu prednostne vrátiť
            výrobcovi na konci dvojročného obdobia prerušenia práva na prémiu, ktoré mu boli odňaté z dôvodu, že tento výrobca využil
            prinajmenšom 70 %, ale menej ako 90 % týchto práv v priebehu hospodárskeho roka 1998.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. apríl 2005. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 43 ES a 48 ES - Optici - Podmienky usadenia sa - Zriadenie a prevádzkovanie očných optík - Obmedzenia - Odôvodnenie - Zásada proporcionality. # Vec C-140/03.

text:
      Vec C‑140/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Helénskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 48 ES – Optici – Podmienky usadenia sa – Zriadenie a prevádzkovanie očných optík – Obmedzenia – Odôvodnenie – Zásada proporcionality“
      Návrhy prednesené 7. decembra 2004 – generálny advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. apríla 2005.
      Abstrakt rozsudku
      1.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca optikovi s vysokoškolským vzdelaním
            prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Neexistencia
      (Článok 43 ES)
      2.     Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava obmedzujúca možnosť právnickej osobe otvoriť
            očnú optiku – Neprípustnosť – Odôvodnenie – Neexistencia
      (Články 43 ES a 48 ES)
      1.     Členský štát si prijatím a zachovaním v platnosti vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá nedovoľuje optikovi – fyzickej osobe
         s vysokoškolským vzdelaním prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES.
         Takéto obmedzenie slobody usadiť sa fyzických osôb nemôže byť odôvodnené cieľom ochrany verejného zdravia, v rozsahu, v akom
         prekračuje medze toho, čo je potrebné pre dosiahnutie tohto cieľa.

      (pozri body 35 – 36, 38, bod 1výroku)
      2.     Členský štát si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 43 ES a 48 ES tým, že prijal a zachoval v platnosti vnútroštátnu
         právnu úpravu, ktorá stanovuje nasledujúce podmienky pre právnickú osobu, ktorá si chce otvoriť očnú optiku

      –       povolenie na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno optika – fyzickej osoby s licenciou, pričom osoba, ktorá
         má povolenie na prevádzkovanie očnej optiky, musí mať najmenej 50 % podiel na imaní spoločnosti, ako aj na jej ziskoch a stratách,
         a spoločnosť musí mať právnu formu verejnej obchodnej spoločnosti alebo komanditnej spoločnosti, a

      –       predmetný optik môže byť spoločníkom najviac ešte jednej spoločnosti, ktorá je vlastníkom očnej optiky, s podmienkou, že povolenie
         na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno iného optika s licenciou.

      Takéto obmedzenie slobody usadiť sa právnických osôb nemôže byť odôvodnené cieľom ochrany verejného zdravia v rozsahu, v akom
         prekračuje medze toho, čo je potrebné pre dosiahnutie tohto cieľa.

      (pozri body 35 – 36, 38, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 21. apríla 2005 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 48 ES – Optici – Podmienky usadenia sa – Zriadenie a prevádzkovanie očných optík – Obmedzenia – Odôvodnenie – Zásada proporcionality“
      Vo veci C‑140/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 27. marca 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev,  v zastúpení: M. Patakia, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Helénskej republike, v zastúpení: E. Skandalou, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Silva de Lapuerta, C. Gulmann (spravodajca), P. Kūris a G. Arestis,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 23. septembra 2004,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. decembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor určil, že:
      –       prijatím a zachovaním v platnosti zákona č. 971/79 o výkone povolania optika a o obchodoch s optickými potrebami (FEK A’ 223,
         ďalej len „zákon č. 971/79“), ktorý nedovoľuje optikovi – fyzickej osobe s vysokoškolským vzdelaním prevádzkovať viac ako
         jednu očnú optiku, Helénska republika obmedzila podmienky pre usadenie sa optikov – fyzických osôb, a tým porušila článok
         43 ES, a

      –       prijatím a zachovaním v platnosti zákona č. 971/79 a zákona č. 2646/98, rozvoj štátneho systému sociálnej starostlivosti a iné
         ustanovenia (FEK A’ 236, s. 3455, ďalej len „zákon č. 2646/98“) stanovujúcich nasledujúce podmienky pre právnickú osobu, ktorá
         si chce otvoriť očnú optiku v Grécku:

      –       povolenie na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno optika s licenciou – fyzickej osoby, pričom osoba, ktorá
         má povolenie na prevádzkovanie očnej optiky, musí mať najmenej 50 % podiel na imaní spoločnosti, ako aj na jej ziskoch a stratách,
         a spoločnosť musí mať právnu formu verejnej obchodnej spoločnosti alebo komanditnej spoločnosti, a

      –       predmetný optik môže byť spoločníkom najviac ešte jednej spoločnosti, ktorá je vlastníkom očnej optiky, s podmienkou, že povolenie
         na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno iného optika s licenciou,

      Helénska republika obmedzila podmienky pre usadenie sa právnických osôb v oblasti optiky spôsobom nezlučiteľným s článkom
         43 ES a porušila článok 48 ES v spojení s článkom 43 ES tým, že pre právnické osoby stanovila obmedzenia, ktoré neplatia pre
         fyzické osoby.

       Vnútroštátna právna úprava
      2       Článok 6 ods. 6 zákona č. 971/79 stanovuje:
      „Bez toho, že by boli dotknuté ustanovenia odseku 3 tohto článku (miesto podnikania v lekárňach) a článku 8 ods. 2 (prevod
         na členov rodiny), očné optiky riadia držitelia povolenia na ich prevádzkovanie osobne. Každý optik môže riadiť iba jednu
         očnú optiku...“

      3       V článku 7 ods. 1 tohto zákona sa uvádza:
      „Očné optiky môžu zriaďovať iba držitelia licencií optika a ich prevádzkovanie je podmienené vydaním povolenia príslušným
         orgánom verejnej moci.“

      4       Článok 8 ods. 1 upresňuje:
      „Povolenie na prevádzkovanie očnej optiky je osobné a neprevoditeľné.“
      5       Článok 27 ods. 4 zákona č. 2646/98 stanovuje:
      „Verejnú obchodnú spoločnosť alebo komanditnú spoločnosť na prevádzkovanie očnej optiky môžu založiť iba optici s licenciou
         pod podmienkou, že osoba, ktorá je držiteľom povolenia na prevádzkovanie očnej optiky, má najmenej 50 % podiel na imaní spoločnosti.
         Jeden optik môže byť spoločníkom najviac v jednej ďalšej spoločnosti, pokiaľ je povolenie na zriadenie a prevádzkovanie očnej
         optiky vydané optikovi s licenciou.“

       Konanie pred podaním žaloby
      6       V nadväznosti na sťažnosť podanú dvoma akciovými spoločnosťami, z ktorých jedna bola usadená v inom členskom štáte ako v Helénskej
         republike a ktorým grécke úrady odmietli vydať povolenie na zriadenie očnej optiky na základe zákona č. 971/79, Komisia listom
         z 27. januára 1998 dala do pozornosti gréckej vlády nezlučiteľnosť tejto právnej úpravy s článkom 52 Zmluvy ES (zmenený, teraz
         článok 43 ES) a s článkom 58 tejto Zmluvy (teraz článok 48 ES).

      7       Dňa 27. apríla 1998 grécka vláda odpovedala, že prebieha zmena zákona č. 971/79.
      8       Dňa 6. novembra 1998 Komisia zaslala Helénskej republike výzvu, v ktorej zdôraznila, že zákon č. 971/79 nie je v súlade s ustanoveniami
         zmluvy uvedenými v jej predchádzajúcom liste z 27. januára 1998. Komisia vyzvala Helénsku republiku, aby jej predložila svoje
         pripomienky v tomto smere v lehote dvoch mesiacov.

      9       Dňa 13. januára 1999 grécka vláda odpovedala a poskytla Komisii zákon č. 2646/98, ktorý dopĺňa zákon č. 971/79.
      10     Dňa 3. augusta 1999 Komisia zaslala gréckej vláde dodatočnú výzvu, v ktorej uviedla, že zákon č. 2646/98 neurobil jej výhrady
         uvedené v prvej výzve bezpredmetnými, keďže aj samotný tento zákon je v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES. Dňa 26. januára
         2000 poslala druhú dodatočnú výzvu, v ktorej zhrnula svoje výhrady voči Helénskej republike.

      11     Grécka vláda odpovedala 17. mája 2000, že pri chýbajúcej harmonizácii na úrovni Spoločenstva má každý členský štát slobodu
         upraviť výkon povolaní na svojom území. Tvrdila, že jej vytýkané obmedzenia boli nevyhnutné na zaručenie vysokej úrovne zdravotnej
         starostlivosti. Uviedla, že sporná právna úprava nebola ani diskriminačná, ani neprimeraná vo vzťahu ku sledovanému cieľu.

      12     Dňa 24. januára 2001 Komisia oznámila Helénskej republike odôvodnené stanovisko, v ktorom vyvrátila jej argumentáciu a uviedla
         svojej výhrady založené na porušení článkov 43 ES a 48 ES, a vyzvala členský štát, ktorému bola výzva adresovaná, na prijatie
         opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov.

      13     Dňa 2. mája 2001 grécka vláda odpovedala, že trvá na svojom stanovisku. Dňa 9. decembra 2002 informovala Komisiu o svojom
         úmysle zmeniť právnu úpravu tak, aby dovoľovala zriaďovanie a prevádzkovanie očných optík optikmi – príslušníkmi členských
         štátov Spoločenstva a za istých podmienok obchodnými spoločnosťami bez ohľadu na ich právnu formu (verejná obchodná spoločnosť,
         komanditná spoločnosť, spoločnosť s ručením obmedzeným alebo akciová spoločnosť).

      14     Dňa 27. marca 2003 Komisia podala túto žalobu.
       O žalobe
      15     Je potrebné postupne preskúmať tieto otázky:
      –       dopad zákona č. 3204/03, ktorým sa mení a dopĺňa právna úprava vnútroštátneho systému zdravotníctva a upravujú sa iné otázky
         v pôsobnosti Ministerstva zdravia a zabezpečenia (FEK A’ 296, s. 4997), na ktorý sa odvolala Helénska republika počas ústnej
         časti konania, na túto žalobu,

      –       existenciu obmedzení slobody usadiť sa fyzických osôb a právnických osôb,
      –       prípadné odôvodnenie takýchto obmedzení.
       O dopade zákona č. 3204/03, na ktorý sa odvolala Helénska republika
       Argumentácia účastníkov konania
      16     Počas ústnej časti konania Helénska republika tvrdila, že ukončila porušovanie článkov 43 ES a 48 ES, ktoré jej bolo vytýkané,
         a to zákonom č. 3204/03 nedávno oznámeným Komisii.

      17     V zmysle tohto zákona majú optici – fyzické osoby už právo prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku pod podmienkou, že každú
         očnú optiku bude riadiť vysokoškolsky vzdelaný optik s licenciou.

      18     Čo sa týka právnických osôb, zákon č. 3204/03 v súčasnosti umožňuje zriaďovanie očných optík právnickými osobami bez ohľadu
         na ich právnu formu.

      19     Tento zákon však požaduje:
      –       v prípade verejných obchodných spoločností, aby väčšina spoločníkov a spoločník poverený obchodným vedením spoločnosti, alebo
         väčšina takýchto poverených spoločníkov boli optici,

      –       v prípade spoločností s ručením obmedzeným, aby viac ako polovica spoločníkov, ktorých spoločný podiel na základnom imaní
         presahuje polovicu základného imania, boli optici,

      –       v prípade akciových spoločností, aby optici mali najmenej 51 % podiel na základnom imaní.
      20     Komisia poznamenáva, že toto konanie sa týka právnej úpravy, ktorá vyplýva zo zákonov č. 971/79 a 2646/98, ale v každom prípade
         podľa prvotného skúmania zákona č. 3204/03 stále pretrvávajú niektoré obmedzenia slobody usadiť sa uvedené v žalobe.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      21     Podľa ustálenej judikatúry sa existencia porušenia povinnosti musí posudzovať v závislosti od situácie členského štátu v čase
         uplynutia lehoty určenej v odôvodnenom stanovisku, pričom nie je možné zohľadniť zmeny, ktoré nastali neskôr (pozri najmä
         rozsudky z 30. januára 2002, Komisia/Grécko, C‑103/00, Zb. s. I‑1147, bod 23, a z 12. júna 2003, Komisia/Luxembursko, C‑97/01,
         Zb. s. I‑5797, bod 30).

      22     Za týchto okolností nie je možné v rámci posudzovania dôvodnosti tejto žaloby o nesplnenie povinnosti zobrať do úvahy zákon
         č. 3204/03, ktorý bol prijatý po uplynutí lehoty určenej v odôvodnenom stanovisku zaslanom v prejednávanej veci Helénskej
         republike.

       O existencii obmedzení práva usadiť sa fyzických osôb a právnických osôb
       Argumentácia účastníkov konania
      23     Komisia tvrdí, že zákon č. 971/79 predstavuje obmedzenie práva usadiť sa upraveného v článku 43 ES, keďže nedovoľuje optikovi
         – fyzickej osobe prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku.

      24     Pokiaľ ide o právnické osoby, tvrdí, že zákon č. 2646/98 takisto spôsobuje obmedzenie práva usadiť sa v rozpore s článkom
         48 ES, keďže pre zriadenie očnej optiky stanovuje podmienky uvedené v článku 27 ods. 4.

      25     Helénska republika usudzuje, že článok 6 ods. 6 zákona č. 971/79 nevytvára žiadnu priamu alebo nepriamu diskrimináciu medzi
         vnútroštátnymi a zahraničnými profesionálmi. Toto ustanovenie preto neporušuje článok 43 ES.

      26     Vo vzťahu k právnickým osobám nepopiera, že grécka právna úprava im ukladá obmedzenia.
       Posúdenie Súdnym dvorom
      27     Podľa ustálenej judikatúry článok 43 ES vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré – aj keď sa uplatňuje bez diskriminácie
         na základe štátnej príslušnosti – je spôsobilé sťažiť alebo urobiť menej príťažlivým výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou
         pre príslušníkov členských štátov Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb. s. I‑1663, bod
         32, a zo 14. októbra 2004, Komisia/Holandsko, C‑299/02, Zb. s. I‑9761, bod 15).

      28     V tomto prípade je potrebné skonštatovať, že zákaz prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku vysokoškolsky vzdelaným optikom
         skutočne predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa fyzických osôb v zmysle článku 43 ES, bez ohľadu na to, že údajne nedochádza
         k diskriminácii dotknutých príslušníkov daného povolania na základe štátnej príslušnosti.

      29     Vo vzťahu k právnickým osobám je takisto namieste skonštatovať – ako to napokon uznáva aj Helénska republika –, že podmienky
         uvedené v článku 27 ods. 4 zákona č. 2646/98 obmedzujú ich slobodu usadiť sa, pričom sa s nimi v zmysle článku 48 ES má zaobchádzať
         ako s fyzickými osobami.

       O odôvodnení skonštatovaných obmedzení slobody usadiť sa
       Argumentácia účastníkov konania
      30     Komisia usudzuje, že obmedzenia slobody usadiť sa, skonštatované v tomto prípade, sú alebo nevyhovujúce pre dosiahnutie údajného
         cieľa ochrany verejného zdravia, alebo sú vo vzťahu k tomuto cieľu neprimerané. Ochrana verejného zdravia by bola zabezpečená
         už tým, keby bolo zaručené, že určité úkony budú robiť vysokoškolsky vzdelaní optici v pracovnom pomere alebo sa urobia pod
         ich dohľadom. Čo sa týka otázky zodpovednosti, bolo by možné stanoviť menej obmedzujúce právne predpisy na ochranu záujmov
         zákazníkov, ktorí by boli obeťami odbornej činnosti optikov.

      31     Helénska republika tvrdí, že zákaz prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku pre každú fyzickú osobu bol stanovený z dôvodu
         naliehavého verejného záujmu ochrany verejného zdravia. Grécky zákonodarca chcel zachovať osobný vzťah založený na dôvere
         v rámci obchodu s optickými potrebami, ako aj neobmedzenú a osobnú zodpovednosť optika prevádzkujúceho alebo vlastniaceho
         očnú optiku v prípade pochybenia. Žiadaný výsledok môže zaručiť iba špecializovaný odborník – optik, ktorý sa osobne zúčastňuje
         prevádzky svojho obchodu bez toho, že by trieštil svoje telesné a duševné sily prevádzkovaním viacerých očných optík.

      32     Podľa gréckej vlády nebolo možné dosiahnuť sledované ciele s použitím prostriedkov, ktoré by v menšej miere obmedzovali slobodu
         usadiť sa.

      33     Čo sa týka právnických osôb, vysoká miera podielu optikov na základnom imaní požadovaná zákonom č. 2646/98 znižuje riziko
         úplnej komercializácie obchodov s optickými potrebami. Zásada proporcionality musí byť zladená s potrebou ochrany verejného
         zdravia. Pre účely tejto ochrany Helénska republika pokračuje vo svojej snahe zachovať osobný kontakt optika so svojim zákazníkom
         a stanoviť úplnú a neobmedzenú zodpovednosť optikov.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      34     Vnútroštátne opatrenie, ktoré – aj keď sa uplatňuje bez diskriminácie na základe štátnej príslušnosti – je spôsobilé sťažiť,
         alebo urobiť menej príťažlivým výkon základných slobôd zaručených Zmluvou pre príslušníkov členských štátov Spoločenstva,
         môže byť odôvodnené naliehavými dôvodmi verejného záujmu pod podmienkou, že je vyhovujúce pre dosiahnutie ním sledovaného
         cieľa a neprekračuje medze toho, čo je potrebné pre dosiahnutie tohto cieľa (pozri najmä rozsudok Kraus, už citovaný, bod
         32).

      35     V tomto prípade stačí skonštatovať, že cieľ ochrany verejného zdravia uvádzaný gréckou vládou sa dá dosiahnuť prostredníctvom
         opatrení, ktoré obmedzujú slobodu usadiť sa tak fyzických osôb, ako aj právnických osôb v menšej miere, napríklad požadovaním
         prítomnosti vysokoškolsky vzdelaného optika – zamestnanca alebo spoločníka – v každej očnej optike, alebo pomocou predpisov
         o občianskoprávnej zodpovednosti za škodu spôsobenú použitou osobou, ako aj pomocou predpisov ukladajúcich povinné poistenie
         pre osoby vykonávajúce určité povolanie.

      36     Zdá sa teda, že sporné obmedzenia prekračujú medze toho, čo je potrebné pre dosiahnutie sledovaného cieľa. Preto nie sú odôvodnené.

      37     Z toho vyplýva, že žalobné dôvody uvádzané Komisiou sú dôvodné.
      38     Za týchto okolností je potrebné skonštatovať, že:
      –       prijatím a zachovaním v platnosti zákona č. 971/79, ktorý nedovoľuje optikovi – fyzickej osobe s vysokoškolským vzdelaním
         prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku, si Helénska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES, a že

      –       prijatím a zachovaním v platnosti zákona č. 971/79 a zákona č. 2646/98, ktoré stanovujú nasledujúce podmienky pre právnickú
         osobu, ktorá si chce otvoriť očnú optiku v Grécku:

      –       povolenie na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno optika s licenciou – fyzickej osoby, pričom osoba, ktorá
         má povolenie na prevádzkovanie očnej optiky, musí mať najmenej 50 % podiel na imaní spoločnosti, ako aj na jej ziskoch a stratách,
         a spoločnosť musí mať právnu formu verejnej obchodnej spoločnosti alebo komanditnej spoločnosti, a

      –       predmetný optik môže byť spoločníkom najviac ešte jednej spoločnosti, ktorá je vlastníkom očnej optiky, s podmienkou, že povolenie
         na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno iného optika s licenciou,

      si Helénska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 48 ES.
       O trovách
      39     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Helénsku republiku na náhradu trov konania a Helénska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Prijatím a zachovaním v platnosti zákona č. 971/79 o výkone povolania optika a o obchodoch s optickými potrebami, ktorý nedovoľuje
            optikovi – fyzickej osobe s vysokoškolským vzdelaním prevádzkovať viac ako jednu očnú optiku, si Helénska republika nesplnila
            povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 43 ES.
      2.      Prijatím a zachovaním v platnosti zákona č. 971/79 a zákona č. 2646/98, rozvoj štátneho systému sociálnej starostlivosti a iné
            ustanovenia, ktoré stanovujú nasledujúce podmienky pre právnickú osobu, ktorá si chce otvoriť očnú optiku v Grécku:
      –       povolenie na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno optika – fyzickej osoby s licenciou, pričom osoba, ktorá
            má povolenie na prevádzkovanie očnej optiky, musí mať najmenej 50 % podiel na imaní spoločnosti, ako aj na jej ziskoch a stratách,
            a spoločnosť musí mať právnu formu verejnej obchodnej spoločnosti alebo komanditnej spoločnosti, a
      –       predmetný optik môže byť spoločníkom najviac ešte jednej spoločnosti, ktorá je vlastníkom očnej optiky, s podmienkou, že povolenie
            na zriadenie a prevádzkovanie očnej optiky sa vydá na meno iného optika s licenciou,
      si Helénska republika nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 48 ES.
      3.      Helénska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 3. júla 2001. # Bertelsmann AG proti Finanzamt Wiedenbrück. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-380/99.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 26. júna 2003. # Finanzamt Groß-Gerau proti MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Daň z pridanej hodnoty. # Vec C-305/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 3. decembra 2009.#Yaesu Europe BV proti Bundeszentralamt für Steuern.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko.#Ôsma smernica o DPH - Úprava vrátenia DPH platiteľom dane neusadeným na území štátu - Príloha A - Žiadosť o vrátenie - Pojem ‚podpis‘ na uvedenej žiadosti - Vnútroštátna právna úprava, ktorá vyžaduje vlastnoručný podpis platiteľa dane alebo jeho zákonného zástupcu a vylučuje podpis splnomocnenca.#Vec C-433/08.

text:
      Vec C‑433/08
      Yaesu Europe BV
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Ôsma smernica o DPH – Úprava vrátenia DPH platiteľom dane, ktorí nemajú sídlo na území štátu – Príloha A – Žiadosť o vrátenie – Pojem ‚podpis‘ na uvedenej žiadosti – Vnútroštátna právna úprava, ktorá vyžaduje vlastnoručný podpis platiteľa dane alebo jeho zákonného zástupcu a vylučuje podpis
         splnomocnenca“

      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Vrátenie
            dane platiteľom dane, ktorí nemajú sídlo na území štátu
      (Smernica Rady 79/1072, príloha A)
      Pojem „podpis“ v žiadosti o vrátenie dane z pridanej hodnoty, ktorý sa nachádza vo vzore v prílohe A ôsmej smernice 79/1072
         o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – Úpravy o vrátení dane z pridanej hodnoty platiteľom
         dane, ktorí nemajú sídlo na území štátu, je pojmom práva Spoločenstva, ktorý sa má vykladať jednotne v tom zmysle, že takáto
         žiadosť o vrátenie nemusí byť nevyhnutne podpísaná samotným platiteľom dane, ale v tomto ohľade môže stačiť podpis splnomocnenca.

      (pozri bod 29 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 3. decembra 2009 (*)

      „Ôsma smernica o DPH – Úprava vrátenia DPH platiteľom dane, ktorí nemajú sídlo na území štátu – Príloha A – Žiadosť o vrátenie – Pojem ‚podpis‘ na uvedenej žiadosti – Vnútroštátna právna úprava, ktorá vyžaduje vlastnoručný podpis platiteľa dane alebo jeho zákonného zástupcu a vylučuje podpis
         splnomocnenca“

      Vo veci C‑433/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 13. augusta 2008 a doručený Súdnemu dvoru 1. októbra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Yaesu Europe BV
      proti
      Bundeszentralamt für Steuern,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia R. Silva de Lapuerta,
         E. Juhász, G. Arestis (spravodajca) a J. Malenovský,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. septembra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Yaesu Europe BV, v zastúpení: B. Burgmaier, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu prílohy A k ôsmej smernici Rady 79/1072/EHS zo 6. decembra 1979 o zosúladení
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – Úpravy o vrátení dane z pridanej hodnoty platiteľom dane,
         ktorí nemajú sídlo na území štátu (Ú. v. ES L 331, s. 11; Mim. vyd. 09/001, s. 79, ďalej len „ôsma smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Yaesu Europe BV (ďalej len „Yaesu Europe“), spoločnosťou so sídlom v Holandsku,
         a Bundeszentralamt für Steuern (Ústredný spolkový daňový úrad, ďalej len „Bundeszentralamt“) vo veci zamietnutia žiadosti
         o vrátenie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), ktorú táto spoločnosť zaplatila v Nemecku, zo strany uvedeného úradu.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Tretie až piate odôvodnenie ôsmej smernice znejú:

      „keďže je potrebné odstrániť rozdiely v platných ustanoveniach členských štátov, ktoré v niektorých prípadoch narúšajú obchod
         a voľnú súťaž;

      keďže zavedenie pravidiel spoločenstva v tejto oblasti urýchli efektívnu liberalizáciu pohybu osôb, tovarov a služieb, a tým
         napomôže zavŕšiť proces hospodárskej integrácie;

      keďže takéto pravidlá nesmú viesť k rôznemu zaobchádzaniu s platiteľmi dane v závislosti od toho, v ktorom členskom štáte
         majú sídlo“.

      4        Článok 3 písm. a) ôsmej smernice stanovuje:

      „Aby mal právo na vrátenie, platiteľ dane uvedený v článku 2, ktorý nedodáva tovary ani služby považované za dodané na území
         štátu, musí:

      a)      podať žiadosť podľa vzoru v prílohe A príslušnému orgánu uvedenému v prvom odseku článku 9 a priložiť originály faktúr alebo
         iných dovozných dokladov. Členské štáty poskytnú žiadateľovi vysvetlenie, ktoré musí v každom prípade obsahovať aspoň informácie
         uvedené v prílohe C“.

      5        Článok 6 ôsmej smernice uvádza:

      „Členské štáty nesmú platiteľom dane uvedeným v článku 2 uložiť iné povinnosti popri tých, ktoré sú uvedené v článku 3 a 4,
         okrem povinnosti v osobitných prípadoch poskytnúť informácie potrebné na rozhodnutie, či je žiadosť o vrátenie dane oprávnená.“

      6        Vzor žiadosti o vrátenie DPH, ktorý sa nachádza v prílohe A ôsmej smernice, uvádza v poslednom riadku popri mieste a dátume
         vypracovania tejto žiadosti výraz „podpis“ bez akéhokoľvek ďalšieho údaja.

       Vnútroštátna právna úprava
      7        Ustanovenie § 18 ods. 9 zákona z roku 2005 o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz 2005, BGBl. 2005 I, s. 386), v znení použiteľnom
         na spor vo veci samej (ďalej len „UStG“), znelo takto:

      „… Žiadosť o vrátenie je potrebné podať do šiestich mesiacov po uplynutí kalendárneho roka, v ktorom vznikol nárok na vrátenie.
         Podnikateľ si musí výšku sumy na vrátenie sám vypočítať a požadované sumy musí doložiť originálmi faktúr a dovozných dokladov.
         Žiadosť o vrátenie musí podnikateľ vlastnoručne podpísať. …“

      8        Ustanovenie § 79 ods. 1 zákona o správe daní a poplatkov (Abgabenordnung, ďalej len „AO“) s názvom „Spôsobilosť na právne
         úkony“ v bode 3 tohto odseku predovšetkým stanovuje, že právnické osoby, združenia osôb alebo súbory majetku majú procesnoprávnu
         spôsobilosť prostredníctvom svojich zákonných zástupcov alebo osobitne splnomocnených osôb.

      9        Článok 150 ods. 3 AO, ktorý upravuje formu a obsah daňových priznaní, stanovuje:

      „Pokiaľ daňové zákony nariaďujú, že platiteľ dane musí daňové priznanie vlastnoručne podpísať, tak je podpis splnomocnenou
         osobou prípustný iba vtedy, ak platiteľovi dane bráni v podpise jeho telesný alebo duševný stav alebo dlhšia neprítomnosť.
         Vlastnoručný podpis platiteľa dane možno požadovať dodatočne, pokiaľ zanikol dôvod, ktorý mu v podpise bránil.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10      Dňa 30. júna 2006 podala spoločnosť Yaesu Europe žiadosť o vrátenie DPH zaplatenej na vstupe v Nemecku za obdobie od januára
         do decembra 2005. Táto žiadosť bola vypracovaná na oficiálnom tlačive stanovenom na tento účel v uvedenom členskom štáte,
         na ktorom je v kolónke č. 9 uvedený výraz „vlastnoručný podpis a firemná pečiatka“.

      11      V sprievodnom liste k tejto žiadosti advokáti spoločnosti Yaesu Europe, ktorí sídlia v Nemecku a v uvedenom tlačive sú takisto
         uvedení ako zástupcovia tejto spoločnosti na účely doručovania, poukázali na to, že podpísali túto žiadosť na poverenie svojej
         klientky. V tomto ohľade bolo k uvedenému listu pripojené „plnomocenstvo na konanie o vrátení dane na vstupe“ vystavené zákonným
         zástupcom žalobkyne vo veci samej, ktoré uvedených advokátov splnomocňuje na právne zastupovanie žiadateľky vo všetkých konaniach
         o vrátenie DPH.

      12      Rozhodnutím z 1. septembra 2006 Bundeszentralamt zamietol žiadosť o vrátenie podanú spoločnosťou Yaesu Europe z dôvodu, že
         v rozpore s § 18 ods. 9 UStG nebola vlastnoručne podpísaná platiteľom dane.

      13      Po neúspešnej sťažnosti podala spoločnosť Yaesu Europe žalobu na Finanzgericht. Tento súd sa stotožnil so stanoviskom Bundeszentralamt
         a rozhodol, že § 18 ods. 9 UStG neporušuje články 3 a 6 ôsmej smernice a výraz „podpis“ stanovený vo vzore, ktorý sa nachádza
         v prílohe A tejto smernice, treba vykladať v tom zmysle, že musí ísť o podpis samotného platiteľa dane, keďže článok 249 tretí
         odsek ES v každom prípade zveruje nemeckému zákonodarcovi vykonávaciu autonómiu v tomto ohľade.

      14      Spoločnosť Yaesu Europe podala opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof, kde v podstate tvrdí, že Finanzgericht nesprávne
         vyložil pojem „podpis“ uvedený vo vzore, ktorý sa nachádza v prílohe A ôsmej smernice, a poukazuje v tomto ohľade na príklad
         niekoľkých členských štátov, ktoré výslovne povoľujú podpísanie žiadosti o vrátenie splnomocnencom. Spoločnosť Yaesu Europe
         sa okrem toho domnieva, že uvedený pojem treba v Európskom spoločenstve vykladať jednotne.

      15      Bundesfinanzhof po tom, ako vylúčil uplatnenie § 79 ods. 1 bodu 3 a § 150 ods. 3 AO v prejednávanej veci a usúdil, že pretrvávajú
         pochybnosti o zlučiteľnosti § 18 ods. 9 UStG s právom Spoločenstva, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Je pojem ‚podpis‘, ktorý sa vo vzore prílohy A ôsmej smernice… používa na podanie žiadosti o vrátenie [DPH] podľa článku 3
         písm. a) tejto smernice, pojmom práva Spoločenstva, ktorý treba vykladať jednotne?

      2.      V prípade kladnej odpovede na otázku 1:
      Má sa pojem ‚podpis‘ chápať v tom zmysle, že žiadosť o vrátenie musí byť podpísaná platiteľom dane osobne alebo v prípade
         právnickej osoby zákonným zástupcom, alebo stačí podpis splnomocnenca (napríklad daňového zástupcu alebo zamestnanca platiteľa
         dane)?“

       O prejudiciálnych otázkach
      16      Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýta, či je pojem „podpis“, uvedený vo vzore
         žiadosti o vrátenie DPH, ktorý sa nachádza v prílohe A ôsmej smernice, pojmom práva Spoločenstva, ktorý sa má vykladať jednotne,
         prípadne, či tento pojem treba chápať v tom zmysle, že taká žiadosť o vrátenie musí byť nevyhnutne podpísaná samotným platiteľom
         dane, alebo stačí, aby túto žiadosť podpísal splnomocnenec.

      17      V tomto ohľade treba najskôr uviesť, že ôsma smernica neobsahuje žiadnu definíciu uvedeného pojmu „podpis“ a výslovne neodkazuje
         na právo členských štátov na účely určenia jeho zmyslu a dosahu.

      18      Podľa ustálenej judikatúry však z potreby jednotného uplatňovania práva Spoločenstva a zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie
         ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť svoj zmysel
         a dosah, si spravidla vyžaduje autonómny a jednotný výklad v celom Spoločenstve, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia
         a cieľ sledovaný dotknutou právnou úpravou (pozri najmä rozsudky z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 11; z 19. septembra
         2000, Linster, C‑287/98, Zb. s. I‑6917, bod 43, a zo 16. júla 2009, Infopaq International, C‑5/08, Zb. s. I‑6569, bod 27).

      19      Tieto požiadavky sú osobitne významné, pokiaľ ide o ôsmu smernicu, tak vzhľadom na jej názov, ako aj znenie jej tretieho a piateho
         odôvodnenia.

      20      Z tretieho a piateho odôvodnenia uvedenej smernice totiž vyplýva, že jej cieľom je harmonizovať úpravu vrátenia DPH zaplatenej
         v členskom štáte platiteľmi dane usadenými v inom členskom štáte odstránením rozdielov v platných ustanoveniach členských
         štátov a úsilím o to, aby sa s platiteľmi dane nezaobchádzalo rozdielne v závislosti od toho, v ktorom členskom štáte majú
         sídlo.

      21      Cieľom ôsmej smernice je teda harmonizovať úpravu práva na vrátenie DPH, ako vyplýva z článku 17 ods. 3 šiestej smernice Rady
         77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém
         dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23) (pozri najmä rozsudky
         z 13. júla 2000, Monte Dei Paschi Di Siena, C‑136/99, Zb. s. I‑6109, bod 20, a z 15. marca 2007, Reemtsma Cigarettenfabriken,
         C‑35/05, Zb. s. I‑2425, bod 26).

      22      Uvedená smernica na tento účel vo svojej prílohe A výslovne uvádza vopred stanovený vzor žiadosti o vrátenie DPH, ktorého
         účelom je práve harmonizácia podmienok konania súvisiaceho s takouto žiadosťou, pokiaľ ide o daň zaplatenú v členskom štáte
         platiteľmi dane usadenými v inom členskom štáte. Uvedený cieľ harmonizácie však možno dosiahnuť iba vtedy, ak budú mať pojmy
         používané v tomto vzore rovnaký význam vo všetkých členských štátoch.

      23      Z toho vyplýva, že pojem „podpis“, uvedený vo vzore, ktorý sa nachádza v prílohe A ôsmej smernice, je pojmom práva Spoločenstva,
         ktorého zmysel a dosah musia byť totožné vo všetkých členských štátoch. Prináleží teda Súdnemu dvoru, aby mu dal autonómny
         a jednotný výklad v právnom poriadku Spoločenstva.

      24      V tomto ohľade treba pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je pre výklad ustanovenia práva Spoločenstva
         potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri najmä
         rozsudky zo 17. novembra 1983, Merck, 292/82, Zb. s. 3781, bod 12; z 1. marca 2007, Schouten, C‑34/05, Zb. s. I‑1687, bod
         25, a z 12. februára 2009, Klarenberg, C‑466/07, Zb. s. I‑803, bod 37).

      25      Treba najskôr uviesť, že samotné znenie prílohy A ôsmej smernice neobsahuje nijaký údaj, pokiaľ ide o pojem „podpis“, ktorý
         je v nej uvedený. Táto príloha totiž iba vyžaduje „podpis“ a na rozdiel od iných údajov, ktoré sa nachádzajú v tejto prílohe,
         ako sú názov alebo predmet činnosti, ku ktorým je výslovne pripojený výraz „žiadateľa“, vôbec nespresňuje, či tento podpis
         musí mať zvláštne náležitosti, ako napríklad, že musí ísť o podpis samotného platiteľa dane.

      26      Z článku 3 písm. a) ôsmej smernice ďalej vyplýva, že platiteľ dane musí podať žiadosť o vrátenie DPH podľa vzoru, ktorý sa
         nachádza v uvedenej prílohe A. Z článku 6 tej istej smernice tiež vyplýva, že členské štáty nesmú platiteľom dane uložiť iné
         povinnosti než povinnosti uvedené v článkoch 3 a 4 tejto smernice, s výnimkou povinnosti v osobitných prípadoch poskytnúť
         informácie potrebné na posúdenie toho, či je žiadosť o vrátenie dane oprávnená. Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o pojem „podpis“
         uvedený v tomto vzore, článok 6 bráni tomu, aby boli platiteľovi dane uložené iné požiadavky než požiadavky stanovené v tomto
         vzore, ako napríklad vlastnoručný podpis platiteľa dane.

      27      Takýto systematický výklad nakoniec potvrdzuje harmonizačný cieľ ôsmej smernice, ako vyplýva z bodov 19 až 22 tohto rozsudku.
         Cieľ, ktorý táto smernica sleduje tým, že vo svojej prílohe A výslovne uvádza vopred stanovený vzor žiadosti o vrátenie DPH,
         totiž možno dosiahnuť len vtedy, ak majú pojmy, ktoré sa v tejto žiadosti nachádzajú, totožný zmysel a dosah vo všetkých členských
         štátoch a nejdú nad rámec požiadaviek presne stanovených v tomto vzore. Ak by sa členskému štátu umožnilo, aby uložil platiteľovi
         dane iné požiadavky než požiadavky stanovené týmto vzorom, napríklad požiadavku vlastnoručného podpisu platiteľa dane, viedlo
         by to k zavedeniu náležitosti nezlučiteľnej s uvedeným cieľom.

      28      Okrem toho treba spresniť, že aj keď na rozdiel od trinástej smernice Rady 86/560/EHS zo 17. novembra 1986 o harmonizácii
         zákonov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – postup vrátenia dane z pridanej hodnoty osobám podliehajúcim zdaneniu,
         ktoré nesídlia na území spoločenstva (Ú. v. ES L 326, s. 40; Mim. vyd. 09/001, s. 129), ôsma smernica výslovne neupravuje
         možnosť určiť splnomocnenca, neznamená to, že by to posledná uvedená smernica vylučovala, takže žiadosť o vrátenie DPH podľa
         vzoru uvedeného v prílohe A tej istej smernice môže byť podpísaná splnomocnencom.

      29      S ohľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položené otázky odpovedať, že pojem „podpis“ v žiadosti o vrátenie DPH,
         ktorý sa nachádza vo vzore v prílohe A ôsmej smernice, je pojmom práva Spoločenstva, ktorý sa má vykladať jednotne v tom zmysle,
         že takáto žiadosť o vrátenie nemusí byť nevyhnutne podpísaná samotným platiteľom dane, ale v tomto ohľade môže stačiť podpis
         splnomocnenca.

       O trovách
      30      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Pojem „podpis“ v žiadosti o vrátenie dane z pridanej hodnoty, ktorý sa nachádza vo vzore v prílohe A ôsmej smernice Rady 79/1072/EHS
            zo 6. decembra 1979 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – Úpravy o vrátení dane z pridanej
            hodnoty platiteľom dane, ktorí nemajú sídlo na území štátu, je pojmom práva Spoločenstva, ktorý sa má vykladať jednotne v tom
            zmysle, že takáto žiadosť o vrátenie nemusí byť nevyhnutne podpísaná samotným platiteľom dane, ale v tomto ohľade môže stačiť
            podpis splnomocnenca.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.