title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 11. decembra 2008.#Danfoss A/S a AstraZeneca A/S proti Skatteministeriet.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Vestre Landsret - Dánsko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 6 ods. 2 - Bezplatné poskytovanie služieb vykonávané zdaniteľnou osobou na iné ako podnikateľské účely - Právo na odpočet DPH - Článok 17 ods. 6 druhý pododsek - Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia práva na odpočet stanovené v ich vnútroštátnej právnej úprave v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice.#Vec C-371/07.

text:
      Vec C‑371/07
      Danfoss A/S a AstraZeneca A/S
      proti
      Skatteministeriet
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Vestre Landsret)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 6 ods. 2 – Bezplatné poskytovanie služieb vykonávané zdaniteľnou osobou na iné ako podnikateľské účely – Právo na odpočet DPH – Článok 17 ods. 6 druhý pododsek – Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia práva na odpočet stanovené v ich vnútroštátnej právnej úprave v čase nadobudnutia
         účinnosti šiestej smernice“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe
      (Smernica Rady 77/388, článok 17 ods. 6 druhý pododsek)
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            plnenia
      (Smernica Rady 77/388, článok 6 ods. 2)
      1.        Článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát uplatnil po nadobudnutí účinnosti tejto smernice vylúčenie
         práva na odpočet dane z pridanej hodnoty na vstupe zaťažujúcej výdavky spojené s bezplatným poskytovaním stravy obchodným
         partnerom a zamestnancom v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými stretnutiami, zatiaľ čo v čase tohto nadobudnutia
         účinnosti uvedené vylúčenie nebolo účinne uplatniteľné na tieto výdavky z dôvodu správnej praxe zdaňujúcej plnenia poskytnuté
         týmito jedálňami do výšky ich režijnej ceny vypočítanej na základe výrobných nákladov, to znamená ceny surovín a mzdových
         nákladov vzťahujúcich sa na prípravu a predaj týchto potravín a nápojov, ako aj na správu závodných jedální, výmenou za právo
         na úplný odpočet dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe.

      (pozri bod 44, bod 1 výroku)
      2.        Článok 6 ods. 2 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, ktorý
         na účely zdanenia daňou z pridanej hodnoty považuje určité plnenia, za ktoré platiteľ dane v skutočnosti neprijme žiadnu reálnu
         protihodnotu, za rovnocenné s dodaním tovarov a poskytnutím služieb za protihodnotu, musí byť vykladaný v tom zmysle, že na
         jednej strane sa netýka bezplatného poskytovania stravy obchodným partnerom v závodných jedálňach podnikov v súvislosti so stretnutiami,
         ktoré sa uskutočňujú v priestoroch týchto podnikov, ak z objektívnych údajov – čo musí preskúmať vnútroštátny súd – vyplýva,
         že táto strava sa poskytuje na účely výlučne súvisiace s podnikaním. Na druhej strane sa toto ustanovenie v zásade týka bezplatného
         poskytovania stravy zamestnancom zo strany podniku v jeho priestoroch, ibaže – čo musí tiež preskúmať vnútroštátny súd – požiadavky
         podniku, akými sú napríklad zabezpečenie kontinuity a riadneho priebehu pracovných stretnutí, vyžadujú, aby poskytovanie stravy
         bolo zabezpečené zamestnávateľom. V tomto ohľade, zatiaľ čo poskytovanie stravy zamestnancom má teda v zásade za cieľ uspokojiť
         súkromnú potrebu a spadá do osobného výberu zamestnancov, do ktorého zamestnávateľ nezasahuje, naopak, za určitých osobitných
         okolností sa poskytovanie stravy zamestnancom zo strany zamestnávateľa netýka uspokojenia ich súkromných potrieb a neuskutočňuje
         sa na iné ako podnikateľské účely. Osobná výhoda, ktorú z toho majú zamestnanci, sa zdá byť doplnková vo vzťahu k potrebám
         podniku.

      (pozri bod 57, 62, 65, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 11. decembra 2008 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 6 ods. 2 – Bezplatné poskytovanie služieb vykonávané zdaniteľnou osobou na iné ako podnikateľské účely – Právo na odpočet DPH – Článok 17 ods. 6 druhý pododsek – Možnosť členských štátov zachovať vylúčenia práva na odpočet stanovené v ich vnútroštátnej právnej úprave v čase nadobudnutia
         účinnosti šiestej smernice“

      Vo veci C‑371/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Vestre Landsret (Dánsko)
         z 1. augusta 2007 a doručený Súdnemu dvoru 3. augusta 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Danfoss A/S,
      AstraZeneca A/S
      proti
      Skatteministeriet,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia T. von Danwitz, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a J. Malenovský,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. júna 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Danfoss A/S, v zastúpení: H. Hansen a T. Kristjánsson, advokater,
      –        AstraZeneca A/S, v zastúpení: M. Vesthardt a M. Bruus, advokater,
      –        dánska vláda, v zastúpení: B. Weis Fogh, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci K. Lundgaard Hansen, advokat,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, S. Schønberg a S. Maaløe, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 23. októbra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 2 a článku 17 ods. 6 druhého pododseku šiestej smernice
         Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém
         dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta
         smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťami Danfoss A/S (ďalej len „Danfoss“) a AstraZeneca A/S (ďalej len „AstraZeneca“)
         a Skatteministeriet (dánske ministerstvo daní) vo veci zaobchádzania z hľadiska dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“)
         s bezplatným poskytovaním stravy obchodným partnerom a zamestnancom v závodnej jedálni v súvislosti s pracovnými stretnutiami.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 6 ods. 2 prvý pododsek šiestej smernice stanovuje:

      „Za poskytovanie služieb za úhradu sa bude považovať:
      a)      používanie tovaru predstavujúceho časť podnikateľských aktív na účely osobného využitia osobou podliehajúcou dani alebo jej
         zamestnancami alebo na účely iné ako podnikateľské, kde daň z pridanej hodnoty za príslušný tovar bola úplne alebo čiastočne
         odpočítateľná,

      b)      bezplatné poskytovanie služieb osobou podliehajúcou dani pre jej vlastné osobné použitie alebo pre použitie jej zamestnancami
         alebo na účely iné ako sú jej podnikateľské účely.“

      4        Článok 17 ods. 6 šiestej smernice znie:

      „Najneskôr do uplynutia 4 rokov od dátumu, kedy táto smernica nadobudla platnosť, Rada v úzkej spolupráci s a podľa návrhu
         Komisie [Rada na návrh Komisie jednomyseľne – neoficiálny preklad] rozhodne, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočet dane z pridanej hodnoty. Daň z pridanej hodnoty sa nikdy neodratuje
         z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov ako napr. luxusné výrobky a služby, zábava a pod.

      Pokiaľ hore uvedené pravidlo nenadobudne platnosť, členské štáty si môžu ponechať všetky výnimky, ktoré umožňujú ich národné
         zákony aj po vstúpení tejto smernice do platnosti.“

      5        K tomuto dňu ešte pravidlo Spoločenstva uvedené v článku 17 ods. 6 prvom pododseku šiestej smernice nebolo prijaté, pretože
         v Rade nebola dosiahnutá dohoda o výdavkoch, na ktoré možno stanoviť výnimku z práva na odpočet DPH.

      6        Podľa článku 1 deviatej smernice Rady 78/583/EHS z 26. júna 1978 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu (Ú. v. ES L 194, s. 16; Mim. vyd. 09/001, s. 69) mohli niektoré členské štáty, medzi ktorými figuruje aj
         Dánske kráľovstvo, začať uplatňovať šiestu smernicu najneskôr od 1. januára 1979.

       Vnútroštátna právna úprava
      7        Podľa prvého dánskeho zákona č. 102 z 31. marca 1967 o dani z pridanej hodnoty (ďalej len „zákon o DPH“) poskytovanie služieb
         v zásade nepodliehalo DPH, ibaže to výslovne stanovoval zákon. Poskytovanie služieb v rámci prevádzkovania závodných jedální
         v podnikoch nepodliehalo uvedenej dani podľa tohto zákona a tieto podniky v dôsledku toho nemohli využiť právo na odpočet
         DPH zaťažujúcej súvisiace nákupy.

      8        § 16 ods. 3 zákona o DPH stanovoval:

      „Vstupná daň nezahŕňa daň z kúpy a podobných činností vo vzťahu k:
      a)      stravovaniu majiteľov spoločnosti a jej zamestnancov;
      …
      e)      pohostinnosti a darom.“
      9        Zákon č. 204 z 10. mája 1978, ktorý nadobudol účinnosť 1. októbra 1978, zmenil a doplnil zákon o DPH s cieľom prebrať šiestu
         smernicu. V súlade s touto smernicou poskytovanie služieb v zásade podlieha DPH. Z tohto dôvodu sa predaj potravín a nápojov
         závodnými jedálňami, ktoré prevádzkujú podniky, stal zdaniteľným. Skoršie ustanovenia týkajúce sa vylúčenia práva na odpočet
         pre stravovanie a pohostinnosť uvedené v článku 16 ods. 3 zákona o DPH však neboli zmenené.

      10      V priebehu novembra 1978 Momsnævn (odvolacia správna komisia príslušná v oblasti DPH) vydala rozhodnutie, podľa ktorého základ
         DPH týkajúci sa poskytovania potravín a nápojov v závodnej jedálni sa musí v každom prípade prinajmenšom rovnať režijnej cene
         vypočítanej na základe výrobných nákladov, to znamená cene surovín a mzdovým nákladom vzťahujúcim sa na prípravu a predaj
         týchto potravín a nápojov, ako aj na správu závodných jedální (ďalej len „režijná cena“). Táto správna prax povoľovala celkový
         odpočet DPH zaplatenej na vstupe z poskytovania stravy. Rozhodnutie Momsnævn bolo prevzaté do administratívneho pokynu z 31. októbra
         1983 týkajúceho sa osobitne závodných jedální (pokyn nazvaný „DPH – závodné jedálne“).

      11      Zákon č. 375 z 18. mája 1994 pristúpil k prepracovaniu zákona o DPH. Vylúčenie práva na odpočet upravené v § 16 ods. 3 tohto
         zákona bolo zachované bez podstatnej zmeny v § 42 ods. 1 bodoch 1 a 5 toho istého zákona.

      12      Uvedený zákon č. 375 tiež zaviedol v zákone o DPH ustanovenia o zdanení na účely osobného použitia smerujúce k tomu, aby osobné
         použitie služieb na účely mimo podniku bolo považované za činnosť vykonávanú za odplatu. Tieto ustanovenia, ktoré sa nachádzajú
         v § 5 ods. 2 a 3 zákona o DPH, znejú takto:

      „2.      Použitie tovaru alebo služieb na účely uvedené v § 42 ods. 1 a 2 sa považuje za dodávku vykonanú za odplatu, pokiaľ vznikol
         nárok na čiastočný alebo úplný odpočet dane z kúpy alebo výroby tovaru a služieb týkajúcej sa tohto tovaru alebo služieb.

      3.      Osobné použitie tovaru alebo služieb vlastníkom alebo zamestnancami podniku alebo všeobecnejšie na účely mimo podniku sa považuje
         za dodávku vykonanú za odplatu.“

      13      Z dôvodu správnej praxe uvedenej v bode 10 tohto rozsudku však neprichádzalo do úvahy uplatňovanie pravidiel v oblasti bezplatného
         poskytovania stravy obchodným partnerom a zamestnancom v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými stretnutiami. Vzhľadom
         na to, že táto dodávka sa považuje za dodávku realizovanú za (fiktívnu) protihodnotu rovnajúcu sa režijnej cene, tovary a služby
         nemôžu byť považované za „použitia“, keďže použitie prichádza do úvahy len vtedy, ak za tovary a služby nebola poskytnutá
         protihodnota.

      14      V troch uzneseniach prijatých v priebehu roka 1999 Landsskatteret (daňový súd) vyhlásil danú správnu prax za neplatnú. Dospel
         k záveru, že všeobecné pravidlá zákona o DPH v oblasti výpočtu dane z predaja sa musia pod hrozbou porušenia šiestej smernice
         uplatňovať tiež na závodné jedálne prevádzkované podnikmi, takže DPH z predaja mala byť vyrubená z protihodnoty skutočne prijatej
         a nie z režijnej ceny.

       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
      15      Danfoss je akciová spoločnosť založená podľa dánskeho práva, ktorej sídlo sa nachádza v Dánsku a ktorá je vlastníkom zariadení
         vo viacerých štátoch. Táto spoločnosť vyrába a uvádza na trh priemyselné automatizačné výrobky, ktoré sa používajú na reguláciu
         tepla a chladenia. Zamestnancom sa strava a nápoje predávajú v závodných jedálňach, ktoré sa tiež využívajú na bezplatné poskytovanie
         na jednej strane stravy obchodným partnerom spoločnosti v súvislosti s pracovnými stretnutiami, ktoré sa uskutočňujú v priestoroch
         podniku, a na druhej strane stravy pre zamestnancov počas pracovných stretnutí v rámci tejto spoločnosti.

      16      AstraZeneca je farmaceutickou spoločnosťou, ktorá v rámci svojich predajných a marketingových aktivít pozýva lekárov a iných
         zdravotníckych odborníkov na stretnutia na účely ich informovania o chorobách a využívaní a používaní jej liekov. V závislosti
         od doby začatia a dĺžky trvania stretnutí, ktorá môže predstavovať niekoľko hodín až celé dni, sa účastníkom ponúka bezplatná
         strava v závodných jedálňach, ktoré sa za iných okolností používajú na predaj stravy a nápojov pre zamestnancov.

      17      Konania vo veciach samých majú svoj pôvod v žalobách podaných na Vestre Landsret týmito dvoma spoločnosťami proti Skatteministeriet
         vo veci zaobchádzania z hľadiska DPH s bezplatným poskytovaním stravy obchodným partnerom spoločnosti a zamestnancom v súvislosti
         s pracovnými stretnutiami. Konania sa týkajú, pokiaľ ide o AstraZeneca, obdobia od 1. októbra 1994 do 31. decembra 1999, a pokiaľ
         ide o Danfoss, obdobia od 1. októbra 1996 do 30. septembra 2001.

      18      Vo vzťahu k týmto spoločnostiam mala správna prax uplatniteľná od roku 1978 za následok, že DPH bola stanovená z režijnej
         ceny poskytovania tejto stravy. Súhrn nákupov určených pre závodné jedálne sa považoval za použitý pre potreby zdaniteľných
         činností, takže DPH zaťažujúca tieto nákupy bola v celom rozsahu odpočítateľná z DPH dlžnej zo strany závodných jedální.

      19      Landsskatteret túto správnu prax vyhlásil za neplatnú v roku 1999, a keďže tento orgán dospel, ako bolo uvedené v bode 14
         tohto rozsudku, k záveru, že DPH mala byť stanovená zo skutočne prijatej protihodnoty a nie z režijnej ceny, spoločnosti podali
         žiadosť o vrátenie DPH, ktorá bola vyrubená z režijnej ceny bezplatne poskytnutej stravy obchodným partnerom a zamestnancom
         spoločnosti v súvislosti s pracovnými stretnutiami vo výške 5 920 848,19 DKK v prípade Danfoss a 825 275 DKK v prípade AstraZeneca.

      20      Skatteministeriet zamietol tieto žiadosti o vrátenie, keďže považoval poskytovanie stravy obchodným partnerom za „pohostinnosť“
         dotknuté vylúčením práva na odpočet upraveným v § 42 ods. 1 bode 5 zákona o DPH a poskytovanie stravy zamestnancom v súvislosti
         s pracovnými stretnutiami za „stravovanie“ dotknuté vylúčením upraveným v § 42 ods. 1 bode 1 uvedeného zákona.

      21      Vzhľadom na to, že Danfoss a AstraZeneca v súlade s vyššie uvedenou správnou praxou odpočítali v celom rozsahu DPH zaťažujúcu
         nákupy ich závodných jedální, Skatteministeriet sa domnieval, že DPH by sa mala uplatniť na túto stravu ako na osobné použitie
         v súlade s § 5 ods. 2 zákona o DPH. Keďže táto daň vzťahujúca sa na osobné použitie musí byť podľa uvedeného ministerstva
         vypočítaná z režijnej ceny rovnako ako DPH v rámci zrušenej správnej praxe, zastávalo názor, že nie je opodstatnené vrátiť
         dotknuté sumy DPH.

      22      Uvedené spoločnosti spochybnili existenciu právneho základu pre uplatnenie DPH na tzv. osobné použitie, ako aj zákonnosť obmedzenia
         práva na odpočet upraveného zákonom o DPH.

      23      Za týchto okolností Vestre Landsret rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že členský štát môže vylúčiť právo na odpočet
         [DPH] z plnení použitých na poskytovanie stravy obchodným partnerom a zamestnancom v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými
         stretnutiami len vtedy, ak pred nadobudnutím účinnosti smernice stanovovali vnútroštátne právne predpisy právomoc vylúčiť
         takéto právo, a pokiaľ túto právomoc v praxi uplatňovali daňové orgány tak, že právo na odpočet [DPH] z týchto plnení bolo
         odmietnuté?

      2.      Má pre odpoveď na prvú otázku význam skutočnosť, že a) závodné jedálne spoločnosti nepodliehali DPH podľa vnútroštátnej úpravy
         DPH platnej v dotknutom členskom štáte pred prebratím šiestej smernice v roku 1978, že b) vnútroštátna úprava vylúčenia odpočtu
         nebola prebratím šiestej smernice zmenená a že c) sa úprava vylúčenia odpočtu stala relevantnou pre takýto druh podnikania
         výlučne v dôsledku tej skutočnosti, že od prebratia šiestej smernice o DPH podliehajú závodné jedálne DPH?

      3.      Je vylúčenie práva na odpočet ‚zachované‘ v zmysle článku 17 ods. 6 druhého pododseku šiestej smernice, ak v období od prebratia
         šiestej smernice v roku 1978 do roku 1999 existovalo v dôsledku takej správnej praxe, aká je opísaná v konaniach o veci samej,
         právo na odpočet pre dotknuté výdavky?

      4.      Má sa článok 6 ods. 2 písm. a) a b) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na bezplatné poskytovanie stravy
         spoločnosťou obchodným partnerom v jej závodnej jedálni v súvislosti s pracovnými stretnutiami v priestoroch spoločnosti?

      5.      Má sa článok 6 ods. 2 písm. a) a b) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na bezplatné poskytovanie stravy
         spoločnosťou zamestnancom v jej vlastnej závodnej jedálni v súvislosti s pracovnými stretnutiami v priestoroch spoločnosti?“

       O prvej až tretej otázke
      24      Svojimi prvými troma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanovenie o „standstill“,
         ktoré sa nachádza v článku 17 ods. 6 druhom pododseku šiestej smernice, umožňuje daňovému úradu brániť zdaniteľnej osobe v práve
         na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, v predmetnej veci zakázať odpočet dane na vstupe zaťažujúcej výdavky na stravovanie zamestnancov
         podniku a výdavky na pohostinnosť, zatiaľ čo toto vylúčenie, hoci bolo upravené vo vnútroštátnom práve pred nadobudnutím účinnosti
         tejto smernice, nebolo v praxi uplatniteľné na plnenia poskytované závodnými jedálňami z dôvodu, že tieto plnenia nepodliehali
         až do 1. októbra 1978 DPH a neskôr z dôvodu správnej praxe od novembra toho istého roka zdaňujúcej tieto plnenia do výšky
         ich režijnej ceny výmenou za právo na úplný odpočet DPH zaplatenej na vstupe.

      25      Predovšetkým treba pripomenúť, že šiesta smernica nadobudla v Dánsku účinnosť 1. januára 1979 [pozri v tomto zmysle rozsudky
         z 19. septembra 2000, Ampafrance a Sanofi, C‑177/99 a C‑181/99, Zb. s. I‑7013, body 5 a 9, ako aj zo 14. júna 2001, Komisia/Francúzsko,
         C‑40/00, Zb. s. I‑4539, body 5 a 9; pozri tiež článok 1 smernice 78/583 a nakoniec článok 176 druhý odsek smernice 2006/112/ES
         Rady z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1)].

      26      Treba tiež pripomenúť, že podľa základnej zásady vzťahujúcej sa na systém DPH a vyplývajúcej najmä z článku 2 šiestej smernice
         sa DPH uplatňuje na všetky operácie výroby a distribúcie po odpočítaní dane, ktorou boli priamo zaťažené jednotlivé nákladové
         prvky na vstupe. Podľa ustálenej judikatúry právo na odpočet upravené v článku 17 a nasl. šiestej smernice je neoddeliteľnou
         súčasťou mechanizmu DPH a v zásade ho nemožno obmedziť. Toto právo sa predovšetkým okamžite uplatňuje na celkovú výšku daní,
         ktoré zaťažujú plnenia uskutočnené na vstupe. Akékoľvek obmedzenie práva na odpočet DPH má vplyv na úroveň daňového zaťaženia
         a musí sa uplatniť podobným spôsobom vo všetkých členských štátoch. V dôsledku toho výnimky sú prípustné len v prípadoch,
         ktoré sú výslovne upravené v šiestej smernici (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. januára 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99,
         Zb. s. I‑81, bod 42 a citovanú judikatúru). Okrem toho ustanovenia upravujúce odchýlky zo zásady práva na odpočet DPH, ktoré
         zabezpečuje neutralitu tejto dane, sa majú vykladať doslovne (rozsudok Metropol a Stadler, už citovaný, bod 59).

      27      Článok 17 ods. 2 šiestej smernice výslovne a presne uvádza zásadu, že zdaniteľná osoba odpočítava sumy, ktoré sú jej faktúrované
         na základe DPH za dodané tovary alebo poskytnuté služby, v rozsahu, v akom sú tieto tovary alebo služby použité pre potreby
         jej zdaniteľných činností (rozsudok Metropol a Stadler, už citovaný, bod 43).

      28      Táto zásada je však zmiernená odchylným ustanovením uvedeným v článku 17 ods. 6 šiestej smernice a osobitne v druhom pododseku
         toho istého odseku. Členské štáty sú totiž oprávnené zachovať svoju právnu úpravu v oblasti vylúčenia práva na odpočet existujúcu
         ku dňu nadobudnutia účinnosti šiestej smernice až dovtedy, kým Rada neprijme ustanovenia upravené v tomto článku (pozri rozsudky
         zo 14. júna 2001, Komisia/Francúzsko, C‑345/99, Zb. s. I‑4493, bod 19, ako aj Metropol a Stadler, už citovaný, bod 44).

      29      Ako však bolo uvedené v bode 5 tohto rozsudku, keďže žiaden z návrhov, ktoré Komisia predložila Rade na základe článku 17
         ods. 6 prvého pododseku šiestej smernice, Rada neprijala, členské štáty sú oprávnené zachovať právnu úpravu týkajúcu sa výnimiek
         z práva na odpočet DPH, ktorá existovala v čase nadobudnutia účinnosti tejto smernice, dovtedy, kým zákonodarca Spoločenstva
         nestanoví režim výnimiek Spoločenstva a neuskutoční tak postupné zosúladenie vnútroštátnych právnych poriadkov v oblasti DPH.
         Právo Spoločenstva teda do dnešného dňa neobsahuje žiadne ustanovenie, ktoré by vymenovávalo výdavky vylúčené z práva na odpočet
         DPH (rozsudok z 8. decembra 2005, Jyske Finans, C‑280/04, Zb. s. I‑10683, bod 23 a citovaná judikatúra).

      30      Ako Súdny dvor pripomenul v bode 48 svojho už citovaného rozsudku Metropol a Stadler, článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej
         smernice obsahuje ustanovenie o „standstill“ počítajúce so zachovaním vnútroštátnych výnimiek z práva na odpočet DPH, ktoré
         boli uplatniteľné pred nadobudnutím účinnosti šiestej smernice.

      31      Súdny dvor v tejto súvislosti spresnil, že cieľom tohto ustanovenia je umožniť členským štátom, ktoré čakajú na zriadenie
         režimu Spoločenstva týkajúceho sa vylúčení z práva na odpočet DPH Radou, ponechať v platnosti všetky pravidlá vnútroštátneho
         práva týkajúce sa vylúčenia práva na odpočet skutočne uplatňované verejnými orgánmi v čase nadobudnutia účinnosti šiestej
         smernice (rozsudok Metropol a Stadler, už citovaný, bod 48).

      32      V tomto kontexte, ak sa právna úprava členského štátu zmení tak, že po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice zúži pôsobnosť
         existujúcich vylúčení a priblíži sa tak k cieľu šiestej smernice, je opodstatnené tvrdiť, že táto právna úprava je krytá odchýlkou
         upravenou v článku 17 ods. 6 druhom pododseku šiestej smernice a neporušuje jej článok 17 ods. 2 (rozsudky zo 14. júna 2001,
         Komisia/Francúzsko, C‑345/99, už citovaný, bod 22, ako aj Metropol a Stadler, už citovaný, bod 45).

      33      Naopak, vnútroštátna právna úprava nepredstavuje odchýlku pripustenú článkom 17 ods. 6 druhým pododsekom šiestej smernice
         a porušuje článok 17 ods. 2 tejto smernice, ak má za účinok rozšírenie, po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice, pôsobnosti
         existujúcich vylúčení a vzdialenie sa od cieľa tejto smernice (rozsudky zo 14. júna 2001, Komisia/Francúzsko, C‑40/00, už
         citovaný, bod 17, ako aj Metropol a Stadler, už citovaný, bod 46).

      34      Platí to aj pre zmenu po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice, ktorá rozširuje pôsobnosť vylúčení uplatniteľných bezprostredne
         pred uvedenou zmenou (rozsudok zo 14. júna 2001, Komisia/Francúzsko, C‑40/00, už citovaný, bod 18).

      35      Vo svetle týchto zistení treba odpovedať na tri prvé otázky položené vnútroštátnym súdom.

      36      Na jednej strane treba konštatovať, že v Dánsku do 1. októbra 1978, keď nadobudol účinnosť zákon o DPH, poskytovanie služieb
         závodnými jedálňami nepodliehalo DPH. Z dôvodu tejto absencie zdanenia uvedených plnení nebolo opodstatnené uplatňovať vnútroštátne
         pravidlá týkajúce sa vylúčenia práva na odpočet DPH zaplatenej na vstupe.

      37      Keď poskytovanie služieb začalo podliehať DPH v nadväznosti na zmenu uvedeného zákona, vylúčenie práva na odpočet upravené
         zákonom o DPH nebolo už uplatňované na poskytovanie služieb závodných jedální podnikov.

      38      Hneď po tejto legislatívnej zmene bolo totiž v novembri 1978 vydané rozhodnutie Momsnævn, podľa ktorého na jednej strane základ
         DPH zaťažujúci predaj stravy a nápojov v závodných jedálňach podnikov sa mal rovnať prinajmenšom režijnej cene poskytovaných
         plnení a na druhej strane DPH zaplatená na vstupe bola v celom rozsahu odpočítateľná.

      39      Ako vyplýva z vyššie uvedeného v okamihu nadobudnutia účinnosti šiestej smernice v Dánsku vnútroštátne pravidlá týkajúce sa
         vylúčenia práva na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, upravené v § 16 ods. 3 zákona o DPH, neboli v praxi uplatniteľné na plnenia
         poskytnuté závodnými jedálňami.

      40      Je preto nutné konštatovať, že vylúčenie dotknutého práva na odpočet nebolo v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice
         v Dánsku účinne uplatniteľné na výdavky spojené so stravou bezplatne poskytovanou závodnými jedálňami pre zamestnancov a obchodných
         partnerov v zmysle judikatúry Súdneho dvora.

      41      Okrem toho, ako bolo pripomenuté v bode 33 tohto rozsudku, nie je prípustná vnútroštátna právna úprava, ktorá má za následok
         rozšírenie pôsobnosti existujúcich vylúčení po nadobudnutí účinnosti šiestej smernice, čím sa vzďaľuje od jej cieľa.

      42      V predmetnej veci treba konštatovať, že zavedením práva na úplný odpočet DPH zaplatenej na vstupe vzťahujúcej sa na poskytovanie
         stravy a nápojov závodnými jedálňami podnikov prostredníctvom správnej praxe, ktorá bola v platnosti od novembra roku 1978
         do roku 1999, si dánska správa vytvorila prekážku neskoršieho zavedenia obmedzenia práva na odpočet tejto dane. V tomto ohľade
         treba zdôrazniť, že v kontexte článku 17 ods. 6 druhého pododseku šiestej smernice treba prihliadnuť nielen na vlastné legislatívne
         akty, ale tiež na správne akty, ako aj správnu prax orgánov verejnej moci dotknutého členského štátu (rozsudok Metropol a Stadler,
         už citovaný, bod 49).

      43      Odmietnutím podľa § 42 ods. 1 bodov 1 a 5 zákona o DPH práva na odpočet DPH na vstupe spojenej s poskytovaním stravy a nápojov
         závodnými jedálňami podnikov Skatteministeriet zamýšľa rozšíriť pôsobnosť tohto vylúčenia uplatniteľného v okamihu nadobudnutia
         účinnosti šiestej smernice na výdavky na dotknutú stravu a zavádza zmenu, ktorá vzďaľuje dánsku právnu úpravu od cieľa šiestej
         smernice, čo nemôže byť prijaté v rámci odchýlky upravenej v článku 17 ods. 6 druhom pododseku tejto smernice.

      44      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na tri prvé otázky tak, že článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice
         musí byť vykladaný v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát uplatnil po nadobudnutí účinnosti tejto smernice vylúčenie
         práva na odpočet DPH na vstupe zaťažujúcej výdavky spojené s bezplatným poskytovaním stravy obchodným partnerom a zamestnancom
         v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými stretnutiami, zatiaľ čo v okamihu tohto nadobudnutia účinnosti uvedené vylúčenie
         nebolo účinne uplatniteľné na tieto výdavky z dôvodu správnej praxe zdaňujúcej plnenia poskytnuté týmito jedálňami do výšky
         ich režijnej ceny výmenou za právo na úplný odpočet DPH zaplatenej na vstupe.

       O štvrtej a piatej otázke
      45      Svojou štvrtou a piatou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či spoločnosť podliehajúca
         DPH, ktorej závodná jedáleň bezplatne poskytuje stravu obchodným partnerom alebo zamestnancom v súvislosti s pracovnými stretnutiami
         v priestoroch spoločnosti, vykonáva bezplatné plnenia na účely iné ako podnikateľské, ktoré je možné považovať za poskytovanie
         služieb za odplatu zdaniteľné v zmysle článku 6 ods. 2 šiestej smernice.

      46      Predovšetkým treba pripomenúť, že toto ustanovenie považuje určité plnenia, za ktoré platiteľ dane v skutočnosti neprijme
         žiadnu reálnu protihodnotu, za rovnocenné s dodaním tovarov a poskytnutím služieb za protihodnotu. Účelom tohto ustanovenia
         je zabezpečiť rovnosť zaobchádzania s platiteľmi dane, ktorí odoberú tovar alebo poskytnú službu pre svoju osobnú potrebu
         alebo pre potreby svojich zamestnancov na jednej strane a s konečným spotrebiteľom, ktorý si obstará tovar alebo službu rovnakého
         druhu, na strane druhej (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. septembra 1996, Enkler, C‑230/94, Zb. s. I‑4517, bod 35; zo 16. októbra
         1997, Fillibeck, C‑258/95, Zb. s. I‑5577, bod 25; zo 17. mája 2001, Fischer a Brandenstein, C‑322/99 a C‑323/99, Zb. s. I‑4049,
         bod 56, ako aj z 20. januára 2005, Hotel Scandic Gåsabäck, C‑412/03, Zb. s. I‑743, bod 23).

      47      Ako tvrdila dánska vláda vo svojich písomných pripomienkach pred Súdnym dvorom, za predpokladu, že zdaniteľná osoba, ktorá
         mohla odpočítať DPH z kúpy tovaru súvisiaceho s jej podnikom, tento tovar odoberie z majetku svojho podniku pre osobnú potrebu
         alebo pre osobnú potrebu svojich zamestnancov, stáva sa konečným spotrebiteľom tovaru a musí sa s ním takto zaobchádzať. V tejto
         perspektíve článok 6 ods. 2 písm. a) šiestej smernice bráni tomu, aby sa táto zdaniteľná osoba vyhla zaplateniu DPH v prípade
         takéhoto osobného použitia a požívala nenáležité výhody v porovnaní s konečným spotrebiteľom, ktorý pri kúpe tovaru zaplatí
         DPH (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. mája 1992, de Jong, C‑20/91, Zb. s. I‑2847, bod 15; Enkler, už citovaný, bod 33;
         z 8. marca 2001, Bakcsi, C‑415/98, Zb. s. I‑1831, bod 42; Fischer a Brandenstein, už citovaný, bod 56, ako aj Hotel Scandic
         Gåsabäck, už citovaný, bod 23).

      48      Rovnako článok 6 ods. 2 písm. b) šiestej smernice bráni tomu, aby zdaniteľná osoba alebo jej zamestnanci boli oslobodení od
         dane z poskytovania služieb zdaniteľnej osoby, za ktoré by súkromná osoba musela zaplatiť DPH (rozsudok Hotel Scandic Gåsabäck,
         už citovaný, bod 23).

      49      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že podľa správnej praxe platnej od novembra 1978 do roku 1999 bezplatné poskytovanie
         stravy spoločnosťou obchodným partnerom a zamestnancom v jej závodnej jedálni v súvislosti s pracovnými stretnutiami v priestoroch
         spoločnosti sa považovalo za vykonávané za protihodnotu zodpovedajúcu režijnej cene za poskytnuté služby. Tie nebolo možné
         považovať za „osobné použitie“, pretože o osobné použitie ide iba v prípade neexistencie protihodnoty za tovary alebo služby
         (pozri rozsudok Hotel Scandic Gåsabäck, už citovaný, body 22 až 24).

      50      Keďže túto prax zrušil Landsskatteret v roku 1999, bezplatné poskytovanie stravy v závodnej jedálni môže byť na rozdiel od
         toho, čo tvrdí Danfoss, považované za činnosť, za ktorú sa neprijme žiadna reálna protihodnota a v dôsledku toho považované
         za osobné použitie. Toto poskytovanie však môže podliehať DPH podľa článku 6 ods. 2 šiestej smernice iba za podmienky, že
         bude „určené na iné účely ako podnikateľské“.

      51      V prvom rade preto treba preskúmať, či bezplatné poskytovanie stravy spoločnosťou obchodným partnerom v jej závodnej jedálni
         v súvislosti s pracovnými stretnutiami v priestoroch spoločnosti predstavuje poskytovanie služieb uskutočnené zdaniteľnou
         osobou na iné účely ako podnikateľské.

      52      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Danfoss je spoločnosť, ktorá vyrába a uvádza na medzinárodný trh priemyselné automatizačné
         výrobky, ktoré sa používajú pri regulácii tepla a chladenia. Pokiaľ ide o AstraZeneca, ide o farmaceutickú spoločnosť, ktorej
         hlavným predmetom činnosti je distribúcia jej farmaceutických výrobkov na dánsky trh.

      53      Ako z vnútroštátneho rozhodnutia, tak aj z pripomienok predložených Súdnemu dvoru účastníkmi konania vo veci samej vyplýva,
         že bezplatné poskytovanie stravy spoločnosťami Danfoss a AstraZeneca ich obchodným partnerom sa uskutočňuje výlučne v rámci
         stretnutí, ktoré prebiehajú v priestoroch podniku. Táto posledná uvedená spoločnosť totiž pozýva lekárov a iných zdravotníckych
         odborníkov na stretnutia na účely ich informovania o chorobách a využití a použití jej liekov. Okrem toho dotknutá strava
         sa poskytuje účastníkom v závodnej jedálni, ak to čas, kedy sa koná stretnutie, a jeho trvanie, ktoré môže dosiahnuť aj celé
         dni, vyžadujú.

      54      Takéto okolnosti predstavuje ukazovateľ, podľa ktorého sa poskytovanie dotknutej stravy uskutočňuje na podnikateľské účely.

      55      Napriek tomu je pravda, že môže byť obtiažne účinne kontrolovať, či poskytovanie stravy závodnými jedálňami podniku súvisí
         s podnikaním alebo nie, aj keď sa uskutočňuje v rámci bežného fungovania týchto jedální. Ak teda z objektívnych údajov – čo
         musí preskúmať vnútroštátny súd – vyplýva, že toto poskytovanie stravy sa uskutočnilo na účely výlučne súvisiace s podnikaním,
         potom nepatrí do pôsobnosti článku 6 ods. 2 šiestej smernice.

      56      Po druhé treba preskúmať, či bezplatné poskytovanie stravy zamestnancom v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými stretnutiami
         treba považovať za poskytovanie služieb vykonávané zdaniteľnou osobou pre osobné potreby jej zamestnancov alebo všeobecnejšie
         na iné ako podnikateľské účely.

      57      Je nepochybné, že zvyčajne je vecou zamestnanca zvoliť si povahu, presnú hodinu, či dokonca miesto svojho stravovania. Zamestnávateľ
         nevstupuje do tejto voľby, keďže povinnosťou zamestnanca je iba opätovne vrátiť sa na pracovisko v dohodnutý čas a pokračovať
         vo výkone svojej zvyčajnej práce. Ako to Komisia uviedla na pojednávaní, poskytovanie stravy zamestnancom má teda v zásade
         za cieľ uspokojiť súkromnú potrebu a spadá do osobného výberu zamestnancov, do ktorého zamestnávateľ nezasahuje. Z toho vyplýva,
         že za normálnych okolností poskytovanie služieb spočívajúce v bezplatnom poskytovaní stravy zamestnancom uspokojujú ich súkromné
         potreby v zmysle článku 6 ods. 2 šiestej smernice.

      58      Naopak, za osobitných okolností môžu požiadavky podniku vyvolať potrebu, aby poskytovanie stravy zabezpečil samotný zamestnávateľ
         (pozri analogicky s dopravou zamestnancov na pracovisko zabezpečenou zamestnávateľom rozsudok Fillibeck, už citovaný, body
         29 a 30).

      59      Danfoss bez toho, aby to spochybnila dánska vláda, jednak spresnil, že dotknutá strava, ktorá predstavuje menej ako 1 % stravy
         ponúkanej zamestnancom, pričom zvyšok sa poskytuje za odplatu, sa ponúka výlučne v rámci stretnutí zamestnancov z viacerých
         štátov, keď sa dostavia do sídla podniku. Ako táto spoločnosť uviedla na pojednávaní, záujem podniku obstarať stravu a nápoje
         pre svojich zamestnancov v osobitnom rámci stretnutí v podniku spočíva v jeho schopnosti organizovať túto stravu rozumným
         a účinným spôsobom a kontrolovať, s kým, kde a kedy sa tieto pracovné obedy uskutočňujú.

      60      Treba priznať, že zamestnávateľovi umožňuje zabezpečenie stravy svojim zamestnancom najmä obmedziť príčiny prerušenia stretnutí.
         Skutočnosť, že iba zamestnávateľ môže zabezpečiť kontinuitu a riadny priebeh pracovných stretnutí, ho môže nútiť zabezpečiť
         poskytovanie stravy zamestnancom, ktorí sa ich zúčastnia.

      61      Okrem toho, ako spresnil Danfoss na pojednávaní, dotknutá strava sa skladá zo sendvičov a studeného občerstvenia servírovaných
         v rokovacej sále za osobitných okolností. Z týchto spresnení vyplýva, že zamestnanci nemajú na výber ani miesto, ani čas,
         ani povahu stravy, keďže len zamestnávateľ je sám zodpovedný za ich výber.

      62      Za týchto osobitných okolností sa poskytovanie stravy zamestnancom zo strany zamestnávateľa netýka uspokojenia ich súkromných
         potrieb a neuskutočňuje sa na iné ako podnikateľské účely. Osobná výhoda, ktorú z toho majú zamestnanci, sa zdá byť doplnková
         vo vzťahu k potrebám podniku.

      63      Osobitosti vlastné organizácii podniku tak predstavujú ukazovateľ, podľa ktorého plnenia spočívajúce v bezplatnom poskytovaní
         stravy zamestnancom sa uskutočňujú na podnikateľské účely.

      64      Je však úlohou vnútroštátneho súdu stanoviť vo svetle výkladu Súdneho dvora, či osobitnosti veci samej, o ktorej rozhoduje,
         vyžadujú, vzhľadom na požiadavky dotknutých spoločností, aby zamestnávateľ zabezpečil bezplatné poskytovanie stravy spoločnosťou
         obchodným partnerom a zamestnancom v súvislosti s pracovnými stretnutiami v priestoroch týchto spoločností.

      65      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na štvrtú a piatu otázku tak, že článok 6 ods. 2 šiestej smernice sa má vykladať
         v tom zmysle, že na jednej strane sa netýka bezplatného poskytovania stravy obchodným partnerom v závodných jedálňach podnikov
         v súvislosti so stretnutiami, ktoré sa uskutočňujú v ich priestoroch, ak z objektívnych údajov – čo musí preskúmať vnútroštátny
         súd – vyplýva, že táto strava sa poskytuje na účely výlučne súvisiace s podnikaním. Na druhej strane sa toto ustanovenie v zásade
         týka bezplatného poskytovania stravy zamestnancom zo strany podniku v jeho priestoroch, ibaže ‑ čo musí tiež preskúmať vnútroštátny
         súd – požiadavky podniku, akými sú napríklad zabezpečenie kontinuity a riadneho priebehu pracovných stretnutí, vyžadujú, aby
         poskytovanie stravy bolo zabezpečené zamestnávateľom.

       O trovách
      66      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 17 ods. 6 druhý pododsek šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských
            štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať
            v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát uplatnil po nadobudnutí účinnosti tejto smernice vylúčenie práva na odpočet
            dane z pridanej hodnoty na vstupe zaťažujúcej výdavky spojené s bezplatným poskytovaním stravy obchodným partnerom a zamestnancom
            v závodných jedálňach v súvislosti s pracovnými stretnutiami, zatiaľ čo v čase tohto nadobudnutia účinnosti uvedené vylúčenie
            nebolo účinne uplatniteľné na tieto výdavky z dôvodu správnej praxe zdaňujúcej plnenia poskytnuté týmito jedálňami do výšky
            ich režijnej ceny vypočítanej na základe výrobných nákladov, to znamená ceny surovín a mzdových nákladov vzťahujúcich sa na
            prípravu a predaj týchto potravín a nápojov, ako aj na správu závodných jedální, výmenou za právo na úplný odpočet dane z pridanej
            hodnoty zaplatenej na vstupe.
      2.      Článok 6 ods. 2 šiestej smernice 77/388 musí byť vykladaný v tom zmysle, že na jednej strane sa netýka bezplatného poskytovania
            stravy obchodným partnerom v závodných jedálňach podnikov v súvislosti so stretnutiami, ktoré sa uskutočňujú v priestoroch
            týchto podnikov, ak z objektívnych údajov – čo musí preskúmať vnútroštátny súd – vyplýva, že táto strava sa poskytuje na účely
            výlučne súvisiace s podnikaním. Na druhej strane sa toto ustanovenie v zásade týka bezplatného poskytovania stravy zamestnancom
            zo strany podniku v jeho priestoroch, ibaže – čo musí tiež preskúmať vnútroštátny súd – požiadavky podniku, akými sú napríklad
            zabezpečenie kontinuity a riadneho priebehu pracovných stretnutí, vyžadujú, aby poskytovanie stravy bolo zabezpečené zamestnávateľom.
      Podpisy
      * Jazyk konania: dánčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 3. júla 1991. # AKZO Chemie BV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Článok 86. # Vec C-62/86.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 25. mája 2004. # Distilleria F. Palma SpA, v likvidácii, proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Nariadenie (EHS) č. 822/87 - Spoločná organizácia trhu s vínom - Nariadenie (EHS) č. 1780/89 - Nariadenie (EHS) č. 2710/93 - Nariadenie (ES) č. 416/96 - Odbyt alkoholu získaného destiláciou - Nariadenie (EHS) č. 3390/90 - Verejné obstarávanie na použitie v oblasti motorových palív - Odmietnutie Komisie zmeniť určité podmienky verejného obstarávania - Vyššia moc - Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva - Prípustnosť. # Vec T-154/01.

text:
      Vec T‑154/01
      Distilleria F. Palma SpA
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Nariadenie (EHS) č. 822/87 – Spoločná organizácia trhu s vínom – Nariadenie (EHS) č. 1780/89 – Nariadenie (EHS) č. 2710/93 – Nariadenie (ES) č. 416/96 – Odbyt alkoholu získaného destiláciou – Nariadenie (EHS) č. 3390/90 – Verejné obstarávanie na použitie v oblasti motorových palív – Odmietnutie Komisie zmeniť určité podmienky verejného obstarávania – Vyššia moc – Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva – Prípustnosť“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 25. mája 2004
      Abstrakt rozsudku
      1.     Konanie – Žaloba o náhradu škody – Žaloba týkajúca sa návrhu na náhradu škody zo zmluvy – Arbitrážna doložka – Neexistencia
            – Nedostatok právomoci sudcu Spoločenstva
      (Články 235 ES, 238 ES a 240 ES)
      2.     Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Určenie predmetu konania – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh
            založený – Žaloba o náhradu škody spôsobenej inštitúciou Spoločenstva
      [Štatút Súdneho dvora, článok 21; Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 44 ods. 1 písm. c)]
      1.     V prípade neexistencie arbitrážnej doložky v zmysle článku 238 ES Súd prvého stupňa, ktorý prejednáva žalobu o náhradu škody
         podanú na základe článku 235 ES, nemôže rozhodnúť o tejto žalobe, keď sa táto žaloba v skutočnosti týka návrhu na náhradu
         škody zo zmluvy. V opačnom prípade by Súd prvého stupňa rozšíril svoju súdnu právomoc nad rámec sporov, ktorých riešenie mu
         taxatívnym spôsobom vyhradzuje článok 240 ES, pretože toto ustanovenie naopak zveruje všeobecnú právomoc rozhodovať o sporoch,
         ktorých účastníkom je Spoločenstvo, vnútroštátnym súdom.

      (pozri bod 50)
      2.     Na základe článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa
         musí každý návrh obsahovať okrem iného predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený. Tieto náležitosti
         žaloby musia byť dostatočne zrozumiteľné a určité, aby si žalovaný mohol pripraviť svoje vyjadrenie k žalobe a Súd prvého
         stupňa mohol rozhodnúť o žalobe prípadne bez toho, aby sa musel oprieť o ďalšie informácie. S cieľom zaručiť právnu istotu
         a riadny výkon spravodlivosti je na prípustnosť žaloby potrebné, aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa
         zakladá, vyplývali aspoň stručne, no zároveň súvislým a zrozumiteľným spôsobom, z textu samotnej žaloby.

      Aby boli splnené náležitosti žaloby o náhradu škody spôsobenej inštitúciou Spoločenstva, táto žaloba musí obsahovať prvky,
         ktoré umožnia identifikovať správanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, na základe ktorých usudzuje, že existuje príčinná
         súvislosť medzi týmto správaním a škodou, ktorá mu údajne bola spôsobená, ako aj charakter a rozsah tejto škody.

      (pozri body 56, 58 – 59)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      z 25. mája 2004 (*)

      „Nariadenie (EHS) č. 822/87 – Spoločná organizácia trhu s vínom – Nariadenie (EHS) č. 1780/89 – Nariadenie (EHS) č. 2710/93 – Nariadenie (ES) č. 416/96 – Odbyt alkoholu získaného destiláciou – Nariadenie (EHS) č. 3390/90 – Verejné obstarávanie na použitie v oblasti motorových palív – Odmietnutie Komisie zmeniť určité podmienky verejného obstarávania – Vyššia moc – Mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva – Prípustnosť“
      Vo veci T‑154/01,
      Distilleria F. Palma SpA, v likvidácii, so sídlom v Neapoli (Taliansko), v zastúpení: F. Caruso, advokátka,

      žalobca,
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Visaggio a C. Cattabriga, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. Dal Ferro, advokátka, s adresou
         na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorej predmetom je žaloba na základe článku 235 ES a článku 288 druhého odseku ES o náhradu škody vzniknutej v dôsledku údajne
         nezákonného konania Komisie vyplývajúceho z listu z 11. novembra 1996, ktorý táto inštitúcia zaslala talianskym orgánom,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),
      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meij a N. J. Forwood,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. decembra 2003
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Nariadením (EHS) č. 3390/90 z 26. novembra 1990 o začatí predaja alkoholu vínneho pôvodu v držbe intervenčných agentúr na
         základe osobitného verejného obstarávania na používanie v oblasti motorových palív v rámci Spoločenstva [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 327, s. 21) Komisia vyhlásila osobitné verejné obstarávanie č. 8/90 ES predaja 1,6 milióna hektolitrov alkoholu
         rozdeleného do piatich dávok po 320 000 hektolitroch získaného z destilačných postupov uvedených v článkoch 35, 36 a 39 nariadenia
         Rady (EHS) č. 822/87 zo 16. marca 1987 o spoločnej organizácii trhu s vínom [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 84, s. 1, ďalej len „verejné obstarávanie“).

      2       Článok 1 nariadenia č. 3390/90 uvádza najmä to, že alkohol, ktorý je predmetom predaja na základe verejného obstarávania,
         je určený na používanie v oblasti motorových palív v rámci Spoločenstva.

      3       Článok 3 nariadenia č. 3390/90 stanovuje, že predaj sa uskutočňuje v súlade s ustanoveniami nariadenia Komisie (EHS) č. 1780/89
         z 21. júna 1989 stanovujúceho podrobné pravidlá vyskladnenia alkoholu získaného z destilačných postupov uvedených v článkoch
         35, 36 a 39 nariadenia Rady (EHS) č. 822/87, ktorý je v držbe intervenčných agentúr [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 178, s. 1).

      4       Článok 4 nariadenia č. 3390/90 stanovuje, že špecifické podmienky verejného obstarávania sa uvádzajú v oznámení o osobitnom
         verejnom obstarávaní č. 8/90 ES (Ú. v. ES C 296, s. 14, ďalej len „oznámenie o verejnom obstarávaní“).

      5       Článok 24 ods. 2 nariadenia č. 1780/89, v znení mnohých zmien, najmä v znení nariadenia Komisie (EHS) č. 3391/90 z 26. novembra
         1990 (Ú. v. ES L 3237, s 23), stanovuje, že obstarávateľ musí preukázať, že v intervenčnej agentúre členského štátu, kde má
         obstarávateľ hlavné sídlo, bola zriadená zábezpeka riadneho splnenia povinnosti, ktorá má zabezpečiť, aby sa pridelený alkohol
         používal na účely určené v oznámení o verejnom obstarávaní.

      6       V zmysle článku 28 ods. 4 nariadenia č. 1780/89, v znení platnom pri vyhlásení verejného obstarávania a bodu X oznámenia o verejnom
         obstarávaní, sa pridelený alkohol musí použiť v lehote jedného roka od úplného vyskladnenia každej časti určeného objemu.

      7       Článok 30 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 1780/89, na ktorý sa odvoláva bod I 5 písm. c) oznámenia o verejnom obstarávaní, stanovuje,
         že ponuka musí byť na to, aby bola prípustná, vyhotovená písomne a musí obsahovať záväzok uchádzača dodržiavať ustanovenia
         týkajúce sa daného verejného obstarávania.

      8       Spoločnosti Distilleria F. Palma SpA [ďalej len „Palma“, v súčasnosti Fallimento Distilleria F. Palma SpA (Distilleria F.
         Palma, v likvidácii), ďalej len „žalobca“] bolo v januári 1991 v nadväznosti na jej ponuku vo výške troch ecu za hektoliter
         čistého alkoholu pridelené množstvo alkoholu určeného na predaj v rámci osobitného verejného obstarávania č. 8/90 ES.

      9       V rámci tohto verejného obstarávania Palma zriadila bankovú záruku v banke San Paolo di Torino v prospech príslušnej intervenčnej
         agentúry – Azienda di Stato per gli interventi nel mercato agricolo (štátna agentúra pre zásahy do poľnohospodárskeho trhu,
         ďalej len „AIMA“).

      10     Palma mala určité ťažkosti v súvislosti s vyskladnením a odbytom prideleného alkoholu a oboznámila s tým Komisiu. Vzhľadom
         najmä na tieto ťažkosti Komisia prijala nariadenie (EHS) č. 2710/93 z 30. septembra 1993 o určitých predajoch alkoholu vínneho
         pôvodu v držbe intervenčných agentúr vyhlásených na základe osobitných verejných obstarávaní na účely použitia v oblasti motorových
         palív v rámci Spoločenstva [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 245, s. 131).

      11     Článkom 6 nariadenia č. 2710/93 Komisia čiastočne zrušila osobitné verejné obstarávanie č. 8/90 ES, pokiaľ ide o určené časti
         objemu alkoholu, ktoré Palma ešte nevyskladnila, čo predstavovalo tri z piatich pridelených častí objemu alkoholu. Zábezpeka
         riadneho splnenia povinnosti týkajúca sa týchto troch určených častí objemu alkoholu bola uvoľnená.

      12     Podľa článku 2 nariadenia č. 2710/93 malo byť použitie alkoholu z dvoch prvých určených častí objemu alkoholu z osobitného
         verejného obstarávania č. 8/90 ES (predstavujúcich 640 000 hektolitrov) ukončené k 1. októbru 1995 s výhradou prípadu vyššej
         moci.

      13     Článok 3 nariadenia č. 2710/93 stanovuje, že zábezpeka riadneho splnenia povinnosti vzťahujúca sa na prvé dve časti objemu
         alkoholu z tohto verejného obstarávania bude uvoľnená intervenčnou agentúrou vtedy, keď bude celé množstvo alkoholu z týchto
         dvoch určených častí objemu použité v oblasti motorových palív v rámci Spoločenstva.

      14     Bez ohľadu na prijatie nariadenia č. 2710/93 musela Palma znovu čeliť udalostiam, ktoré podľa žalobcu tvorili podstatné prekážky
         splnenia jeho záväzkov.

      15     Listom z 18. septembra 1995 Palma požiadala Komisiu o nové predĺženie lehoty na použitie alkoholu stanovenej článkom 2 nariadenia
         č. 2710/93. V tomto liste uviedla okolnosti, ktoré údajne tvorili vyššiu moc a ktoré jej znemožnili riadne si splniť svoje
         záväzky v stanovenej lehote.

      16     Listom z 27. novembra 1995 Palma opätovne požiadala o predĺženie lehoty, ktorá uplynula 1. októbra 1995.
      17     Listom z 19. decembra 1995 Komisia informovala Palmu, že v krátkom čase zaujme stanovisko k prípadnému predĺženiu lehoty na
         použitie alkoholu.

      18     Palma ešte zaslala Komisii dve vyjadrenia z 19. decembra 1995 a z 5. januára 1996, ktorými žiadala o povolenie zničiť ešte
         nepoužitý alkohol. Táto žiadosť sa týkala 34 000 hektolitrov alkoholu.

      19     Nariadením Komisie (ES) č. 416/96 zo 7. marca 1996, ktorým sa mení nariadenie č. 2710/93 (Ú. v. ES L 59, s. 5), bola znovu
         prispôsobená lehota na použitie už odobratých dávok. Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2710/93 v znení nariadenia č. 416/96 stanovuje:

      „Bez ohľadu na článok 23 nariadenia (EHS) č. 2220/85 a okrem prípadov pôsobenia vyššej moci, ak nie je dodržaný termín uvedený
         v článku 2, zábezpeka riadneho splnenia povinnosti vo výške 90 ecu na hektoliter čistého alkoholu prepadne v nasledujúcom
         rozsahu:

      (a)      15 % v každom prípade;
      (b)      50 % z množstva zostávajúceho po odpočítaní 15 %, ak k použitiu uvedenému v tomto článku nedošlo pred 30. júnom 1996.
      Celá zábezpeka prepadne, ak sa nedokončí použitie dávok do 31. decembra 1996.“ [neoficiálny preklad]

      20     Vyjadrením z 23. apríla 1996 AIMA vyzvala Palmu, aby jej uhradila sumu vo výške 3 164 220 870 talianskych lír (1 634 183,70
         eur) údajne zodpovedajúcej 15 % zábezpeky riadneho splnenia povinnosti z dôvodu, že ku 1. októbru 1995 sa nepoužilo celé množstvo
         alkoholu z prvých dvoch pridelených častí objemu alkoholu na trhu Spoločenstva s motorovými palivami. Listom z 3. júna Palma
         spochybnila zákonnosť žiadosti AIMA.

      21     V tomto liste Palma tiež obnovila svoju žiadosť Komisii o povolenie zničiť alkohol, ktorý ešte nepoužila, pričom zdôraznila,
         že toto riešenie bolo najvhodnejšie na zaručenie odbytu alkoholu, bez toho, aby sa spôsobili výkyvy trhu.

      22     Komisia zaslala 11. novembra 1996 AIMA list, v ktorom uviedla toto:
      „Žiadosti o povolenie zničiť zostávajúce množstvo alkoholu z osobitného predaja č. 8/90 ES pre problémy spojené s kvalitou
         daného alkoholu, ktorú podal liehovar Palma, nemožno vyhovieť.

      Je potrebné prísne uplatňovať ustanovenia nariadenia Komisie (ES) č. 416/96 [týkajúce sa prepadnutia zábezpeky].
      ... Palma je viazaná povinnosťou riadneho splnenia povinnosti, čo znamená, že alkohol musí byť použitý v oblasti motorových
         palív za podmienok uvedených v oznámení o verejnom obstarávaní a že táto povinnosť nezanikne prepadnutím zábezpeky. Vnútroštátne
         orgány sú povinné zabezpečiť splnenie tejto povinnosti po prepadnutí zábezpeky, a to v prípade potreby aj prostredníctvom
         núteného výkonu. Je absolútne nevyhnutné zabrániť zmene účelového použitia predaného alkoholu v oblasti, ktorá nie je povolená
         v oznámení o verejnom obstarávaní č. 8/90 [ES], ako napríklad oblasť alkoholických nápojov.“

      23     AIMA tento list zaslala 3. februára 1997 Palme.
      24     Vyjadrením z 20. novembra 1996 Palma znovu spochybnila žiadosť AIMA a navrhla dať alkohol, ktorý ešte nebol použitý, bezodplatne
         k dispozícii AIMA.

      25     AIMA podala výzvu, ktorou si uplatnila voči Palme všetky nároky zo zábezpeky spočívajúce v splatení celej sumy zábezpeky.
         Palma túto výzvu spochybnila pred vnútroštátnymi súdmi.

      26     Na majetok Palmy bol 9. júla 1999 vyhlásený konkurz.
       Konanie
      27     Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 9. júla 2001 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
      28     Na základe správy sudcu-spravodajcu Súd prvého stupňa (druhá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení
         na zabezpečenie priebehu konania uvedených v článku 64 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa písomne položil účastníkom
         konania otázky, pričom ich vyzval, aby na ne odpovedali počas pojednávania.

      29     Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na písomné a ústne otázky položené im Súdom prvého stupňa boli vypočuté počas pojednávania
         17. decembra 2003.

       Návrhy účastníkov konania
      30     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zaviazal Komisiu na náhradu vzniknutej škody,
      –       zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      31     Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu ako neprípustnú alebo ako nedôvodnú,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
      32     Komisia spochybňuje prípustnosť žaloby, bez toho, aby vzniesla námietku neprípustnosti samostatným podaním. V tejto súvislosti
         uvádza tri dôvody neprípustnosti. Prvý, uvedený ako hlavný dôvod, je založený na nedostatku právomoci Súdu prvého stupňa.
         Druhý je vyvodený z oneskoreného podania žaloby a tretí je založený na porušení článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku.
         Tieto dva dôvody neprípustnosti Komisia uvádza subsidiárne.

      33     Žalobca tvrdí, že jeho žaloba je prípustná.
       O dôvode neprípustnosti vychádzajúcom z nedostatku právomoci Súdu prvého stupňa
       Tvrdenia účastníkov konania
      34     Komisia tvrdí, že spor ako celok je spojený s objektívnou okolnosťou, že Palma nesplnila presne určenú povinnosť použiť alkohol,
         ktorý nadobudla v rámci osobitného verejného obstarávania č. 8/90 ES a s dôsledkami nesplnenia tejto povinnosti. Podľa Komisie
         má však právny vzťah, ktorý je predmetom sporu v tejto veci, charakter súkromnoprávnej zmluvy. Prípadná zodpovednosť Komisie
         by teda mohla vyplývať len z tohto zmluvného vzťahu. Preto je podľa nej žaloba na jednej strane nesprávne založená na článku
         288 ods. 2 ES a na druhej strane nepatrí do právomoci, ktorú sudcovi Spoločenstva taxatívnym spôsobom priznáva článok 240
         ES (v tomto zmysle pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 18. júla 1997, Oleifici italiani/Komisia, T‑44/96, Zb. s. II‑1331,
         bod 38).

      35     Žalobca tvrdí, že Súd prvého stupňa má právomoc prejednať túto žalobu z dôvodu, že je založená na mimozmluvnej zodpovednosti
         Komisie. Z tohto hľadiska zdôrazňuje, v protiklade s tým, čo tvrdí Komisia, že sporná otázka v žiadnom prípade nepatrí do
         rámca zmluvného vzťahu, ktorý existuje medzi Palmou a touto inštitúciou. V danom prípade je spôsobená škoda zapríčinená listom
         z 11. novembra 1996, ktorý ako jednostranný právny úkon Komisie nepatrí do zmluvnej oblasti.

      36     Žalobca ďalej tvrdí, že list z 11. novembra 1996 je vzhľadom na to, že na jednej strane zamieta žiadosti Palmy týkajúce sa
         zničenia zvyšného alkoholu a na druhej strane obsahuje rozhodnutie o uplatnení zábezpeky založenej v rámci verejného obstarávania
         č. 8/90 ES, opatrením, ktoré má záväzné právne účinky spôsobilé ovplyvniť záujmy Palmy tým, že podstatne mení jej právnu situáciu
         (v tomto zmysle pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. júla 1990, Automec/Komisia, T‑64/89, Zb. s. II‑367, bod 42).

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      37     Je vhodné usúdiť, že právomoc Súdu prvého stupňa rozhodnúť o tomto spore závisí od odpovede na predbežnú otázku, či zodpovednosť
         Spoločenstva, ktorá sa v tomto prípade môže uplatniť na základe konania vytýkaného Komisii, je alebo nie je zmluvnej povahy
         (v tejto súvislosti pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 18. júla 1997, Nutria/Komisia, T‑180/95, Zb. s. II‑1317, bod 28).

      38     Z tohto hľadiska je najprv vhodné uviesť, že medzi žalobcom a Komisiou existuje zmluvný vzťah. Z článku 30 ods. 1 písm. e)
         nariadenia č. 1780/89 vyplýva, že Palma sa tým, že sa zúčastnila verejného obstarávania vyhláseného na základe nariadenia
         3390/90, výslovne zaviazala dodržiavať všetky ustanovenia týkajúce sa tohto verejného obstarávania. Palma zohľadnila tieto
         podmienky a predložila ponuku ceny vo výške 3 ecu za hektoliter čistého alkoholu za 1,6 milióna hektolitrov čistého alkoholu,
         ktoré boli určené na predaj v rámci verejného obstarávania. Komisia prijala cenu ponúkanú Palmou, ako i ďalšie záväzky tohto
         podniku tým, že mu pridelila celé množstvo alkoholu určeného na predaj. V dôsledku ponuky Palmy a jej prijatia Komisiou sa
         príslušné ustanovenia nariadení č. 1780/89 a 3390/90 a oznámenia o verejnom obstarávaní, ako i cena ponúknutá Palmou stali
         ustanoveniami zmluvy, ktorá zaväzuje oboch účastníkov tohto sporu (v tejto súvislosti pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 3. októbra
         1997, Mutual Aid Administration Services/Komisia, T‑186/96, Zb. s. II‑1633, bod 39, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. októbra
         2002, Hans Fuchs/Komisia, T‑134/01, Zb. s. II‑3909, bod 53).

      39     Je vhodné ešte zdôrazniť, že táto zmluva bola po jej uzatvorení zmenená. V nadväznosti najmä na žiadosti Palmy prijala Komisia
         nariadenia č. 2710/93 a 416/96, ktoré čiastočne rušia verejné obstarávanie a ktoré menia podmienky použitia už predaného alkoholu,
         ako i podmienky uvolnenia zábezpeky riadneho splnenia povinnosti týkajúcej sa tohto alkoholu. Tieto zmeny tvoria neoddeliteľnú
         súčasť zmluvy.

      40     Ďalej je potrebné skúmať, či údajné nesplnenia povinností zo strany Komisie, na ktorých je založená táto žaloba o náhradu
         škody, súvisia s povinnosťami, ktoré Komisii vyplývajú z tejto zmluvy (v tomto zmysle pozri už citované uznesenie Mutual Aid
         Administration Services/Komisia, bod 40).

      41     Žalobca tvrdí, že došlo k trom nesplneniam povinností. Po prvé, Komisia podľa neho nezohľadnila existenciu prípadu vyššej
         moci, ktoré by Palmu zbavili zodpovednosti za nesplnenie jej povinnosti použiť v určenej lehote už pridelený alkohol. Z toho
         podľa žalobcu vyplýva neuznanie oslobodzujúceho účinku prípadu vyššej moci. Po druhé, Komisia podľa neho odmietla znovu zmeniť
         podmienky použitia prideleného alkoholu, čo podľa žalobcu predstavuje porušenie zásady proporcionality. Po tretie, Komisia
         toto odmietnutie neodôvodnila, čo predstavuje porušenie povinnosti odôvodnenia, ktorú má táto inštitúcia podľa článku 253
         ES.

      42     Po prvé, pokiaľ ide o povinnosť Komisie zohľadniť prípad vyššej moci, je vhodné usúdiť, že túto povinnosť má Komisia na základe
         zmluvy. Táto povinnosť totiž vyplýva zo zmluvných ustanovení uvedených v článku 2 nariadenia č. 2710/93, ako aj z článku 3
         tohto istého nariadenia v znení nariadenia č. 416/96. Údajné porušenie povinnosti zohľadniť prípad vyššej moci má preto zmluvnú
         podstatu a môže zakladať len prípadnú zmluvnú zodpovednosť Spoločenstva.

      43     Po druhé, pokiaľ ide o údajnú povinnosť Komisie povoliť zmenu podmienok už predaného alkoholu z toho dôvodu, že tieto zmeny
         si vyžaduje dodržanie zásady proporcionality, je namieste usúdiť, že ak by aj takáto povinnosť existovala, Komisii by vyplývala
         len zo zmluvy.

      44     Je pravdou, že poslaním článku 5 ods. 3 ES, ktorý stanovuje zásady proporcionality, je reagovať na všetky druhy činností Spoločenstva
         bez ohľadu na to, či sú alebo nie sú zmluvnej povahy.

      45     Avšak, na základe zásady pacta sunt servanda, ktorá patrí medzi základné zásady každého právneho poriadku (rozsudok Súdneho dvora zo 16. júna 1998, Racke, C‑162/96, Zb.
         s. I‑3655, bod 49), je zmluva uzavretá medzi Palmou a Komisiou v zásade nedotknuteľná. Prípadná povinnosť Komisie súhlasiť
         s niektorou zo zmien zmluvy navrhnuté Palmou môže preto vyplývať len zo samotnej zmluvy alebo zo všeobecných zásad, ktoré
         upravujú zmluvné vzťahy, medzi ktoré patrí aj zásada proporcionality. Údajné porušenie tejto povinnosti zmeniť zmluvu môže
         zakladať len prípadnú zmluvnú zodpovednosť Spoločenstva.

      46     Nakoniec, pokiaľ ide o povinnosť odôvodnenia, o ktorej žalobca tvrdí, že bola porušená, stačí uviesť, že táto povinnosť vyplýva
         Komisii z článku 253 ES. Týka sa však len jednostranných úkonov tejto inštitúcie. Komisia teda túto povinnosť na základe zmluvy,
         ktorá spája túto inštitúciu a Palmu, nemá. Preto táto povinnosť nemôže zakladať prípadnú mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva.

      47     Z uvedeného vyplýva, že žalobca okrem údajného porušenia povinnosti odôvodnenia uvádza na podporu svojej žaloby o náhradu
         škody porušenie povinností zmluvnej povahy zo strany Komisie a že podaná žaloba v dôsledku toho spočíva na zmluvnom základe
         (v tomto zmysle pozri už uvedené uznesenie Nutria/Komisia, bod 36).

      48     Avšak, na základe článku 225 ES v spojení s článkom 238 ES má Súd prvého stupňa právomoc rozhodnúť v prvom stupni o sporoch
         zmluvnej povahy, ktoré mu predložia fyzické alebo právnické osoby, len na základe arbitrážnej doložky, ktorá však v tomto
         prípade nebola dohodnutá.

      49     V tomto spore nemožno pripustiť, aby sa na skutočnosť, že sa žalobca obrátil na Súd prvého stupňa, hľadelo ako na spoločný
         prejav vôle strán zveriť Súdu prvého stupňa právomoc v zmluvnej oblasti, keďže Komisia právomoc Súdu prvého stupňa spochybňuje.

      50     V prípade neexistencie arbitrážnej doložky v zmysle článku 238 ES Súd prvého stupňa, ktorý, tak ako v tejto veci, prejednáva
         žalobu o náhradu škody podanú na základe článku 235 ES, nemôže rozhodnúť o tejto žalobe, keď sa táto žaloba v skutočnosti
         týka návrhu na náhradu škody zo zmluvy. V opačnom prípade by Súd prvého stupňa rozšíril svoju súdnu právomoc nad rámec sporov,
         ktorých riešenie mu taxatívnym spôsobom vyhradzuje článok 240 ES, pretože toto ustanovenie naopak zveruje všeobecnú právomoc
         rozhodovať o sporoch, ktorých účastníkom je Spoločenstvo, vnútroštátnym súdom (v tomto zmysle pozri rozsudok Súdneho dvora
         z 21. mája 1987, Rau a i., 133/85 až 136/85, Zb. s. 2289, bod 19, a už uvedené uznesenie Mutuel Aid Administration Services/Komisia,
         bod 47).

      51     Z uvedeného vyplýva, že dôvod neprípustnosti, založený na nedostatku právomoci Súdu prvého stupňa, musí byť prijatý, pokiaľ
         sa žaloba zakladá na údajnom porušení na strane jednej povinnosti zohľadniť prípadnú existenciu okolností vyššej moci a na
         strane druhej údajnej povinnosti prijať návrh Palmy na zmenu zmluvy z dôvodu zásady proporcionality.

      52     Keďže dôvod neprípustnosti uvedený ako hlavný dôvod nemôže odôvodniť zamietnutie žaloby ako celku, je vhodné skúmať ďalší
         dôvod neprípustnosti založený na porušení článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku v súvislosti s tým, že žalobca poukazuje
         na porušenie povinnosti odôvodnenia.

       O dôvode neprípustnosti založenom na nesprávnom uplatnení článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku
       Tvrdenia účastníkov konania
      53     Komisia zdôrazňuje, že žaloba je neprípustná, keďže v rozpore s požiadavkami článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku
         neobsahuje žiadny konkrétny a presný údaj o existencii a výške údajnej škody. Za týchto okolností Komisia nemá možnosť určiť
         ujmu, na ktorej je založená žalobcova žiadosť o náhradu.

      54     Komisia tiež upozorňuje na nesúlad medzi žalobou a replikou, pokiaľ ide o kritériá na určenie škody. Podľa žaloby boli náklady
         na dopravu a úschovu, ktorých náhradu žalobca požaduje, vynaložené pred listom z 11. novembra 1996; žalobca však napriek tomu
         považuje tento list za príčinu údajnej ujmy. Naopak, v replike sa Palma odvoláva na náklady na dopravu a úschovu, ktoré údajne
         vynaložila na základe listu z 11. novembra 1996.

      55     Žalobca zdôrazňuje, že žaloba spĺňa požiadavky článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku. V tejto súvislosti tvrdí, že
         riadne uviedol, aká škoda mu bola spôsobená a že žaloba uvádza rôzne aspekty ujmy a hlavné kritériá, na základe ktorých je
         namieste túto škodu vyčísliť. Podľa judikatúry by tieto mali stačiť na splnenie požiadaviek článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho
         poriadku (rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. júna 1999, Ismeri Europa/Dvor audítorov, T‑277/97, Zb. s. II‑1825, bod 67). Žalobca
         nakoniec zdôrazňuje, že kritika Komisie vyplýva z posúdenia dôvodnosti žaloby, a preto sa musí preskúmať v rámci tohto posúdenia
         (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 16. apríla 1997, Saint a Murray/Rada a Komisia, T‑554/93, Zb. s. II‑563, bod 59; z 10. júla
         1997, Guérin automobiles/Komisia, T‑38/96, Zb. s. 1223, bod 42, a z 28. apríla 1998, Dorsch Consult/Rada a Komisia, T‑184/95,
         Zb. s. II‑667, bod 23).

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      56     Na základe článku 21 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ktorý sa uplatňuje na konanie pred Súdom prvého stupňa v súlade
         s článkom 53 prvého odseku toho istého štatútu a na základe článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku, musí každý návrh
         obsahovať okrem iného predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený.

      57     Pokiaľ ide o žalobný dôvod založený na kogentnom práve, môže Súd prvého stupňa otázku, či žaloba spĺňa tieto náležitosti,
         posúdiť i bez návrhu (pozri najmä rozsudok Súdu prvého stupňa z 21. marca 2002, Joynson/Komisia, T‑231/99, Zb. s. II‑2085,
         bod 154).

      58     Je potrebné pripomenúť, že náležitosti žaloby uvedené v bode 56 vyššie musia byť dostatočne zrozumiteľné a určité, aby si
         žalovaný mohol pripraviť svoje vyjadrenie k žalobe a Súd prvého stupňa mohol rozhodnúť o žalobe prípadne bez toho, aby sa
         musel oprieť o ďalšie informácie. S cieľom zaručiť právnu istotu a riadny výkon spravodlivosti je na prípustnosť žaloby potrebné,
         aby podstatné skutkové a právne okolnosti, na ktorých sa zakladá, vyplývali aspoň stručne, no zároveň súvislým a zrozumiteľným
         spôsobom, z textu samotnej žaloby (uznesenie Súdu prvého stupňa z 29. novembra 1993, Koelman/Komisia, T‑56/92, Zb. s. II‑1267,
         bod 21, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. mája 1997, Guérin automobiles/Komisia, T‑195/95, Zb. s. II‑679, bod 20).

      59     Aby boli splnené náležitosti žaloby o náhradu škody spôsobenej inštitúciou Spoločenstva, táto žaloba musí obsahovať prvky,
         ktoré umožnia identifikovať správanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody, na základe ktorých usudzuje, že existuje príčinná
         súvislosť medzi týmto správaním a škodou, ktorá mu údajne bola spôsobená, ako aj charakter a rozsah tejto škody (rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1996, Asia Motor France a i./Komisia, T‑387/94, Zb. s. II‑961, bod 107).

      60     V danom prípade zo skúmania prvého žalobného dôvodu vyplýva, že Súd prvého stupňa má právomoc prejednať a rozhodnúť len o údajne
         chýbajúcom odôvodnení listu z 11. novembra 1996 o tom, že Komisia zamieta prijať zmenu zmluvy, ktorú navrhla Palma. V rámci
         skúmania tohto žalobného dôvodu je teda vhodné usúdiť, že výhrada, ktorú žalobca adresuje Komisii, sa obmedzuje na údajné
         porušenie povinnosti odôvodniť list z 11. novembra 1996, ktoré však beztak nemôže založiť zodpovednosť Spoločenstva (v tomto
         zmysle pozri rozsudky Súdneho dvora z 15. septembra 1982, Kind/Rada a Komisia, 106/81, Zb. s. 2885, bod 14, a z 30. septembra
         2003, Eurocoton a i./Rada, C‑76/01 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 98).

      61     Žalobcovi podľa žaloby údajne vznikla škoda, ktorú ohodnotil na 22 miliárd talianskych lír (11 382 051,78 eur). Napriek tomu
         však žaloba neobsahuje žiadne označenie dôvodov, pre ktoré žalobca usudzuje, že medzi údajným neodôvodnením listu z 11. novembra
         1996 a škodou, ktorá mu údajne vznikla, existuje príčinná súvislosť. V štádiu žaloby sa žalobca obmedzuje len na tvrdenie,
         že údajná škoda je priamym a zjavným dôsledkom listu z 11. novembra 1996.

      62     Náležitosti upravené v článku 21 prvom odseku Štatútu Súdneho dvora a v článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku preto
         nie sú splnené.

      63     Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že je potrebné žalobu zamietnuť ako neprípustnú bez toho, aby bolo potrebné skúmať ostatné
         dôvody a tvrdenia, ktoré uviedla Komisia na podporu neprípustnosti žaloby.

       O trovách
      64     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom Komisie.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1)      Žaloba sa zamieta ako neprípustná.
      2)      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Pirrung

                Meij

                Forwood

         Tento rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 25. mája 2004.

               Tajomník

                      Predseda komory

               H. Jung

                      J. Pirrung

         * Jazyk konania: taliančina.