Rozsudok Súdneho dvora zo 16. apríla 1970. # La Compagnie d'approvisionnement, de transport et de crédit SA, proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 65-69.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. októbra 1995. # Eckhard Kalanke proti Freie Hansestadt Bremen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesarbeitsgericht - Nemecko. # Povýšenie. # Vec C-450/93.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 23. októbra 2015.#TrekStor Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SmartTV Station – Absolútne dôvody zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Článok 7 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.#Vec T-649/13.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. júla 2005. # Jean-Marie Le Pen proti Európskemu parlamentu. # Odvolanie - Voľby členov Európskeho parlamentu - Absencia jednotného volebného postupu - Uplatnenie vnútroštátneho práva - Zánik mandátu člena Európskeho parlamentu v dôsledku odsúdenia - Akt, ktorým Európsky parlament "berie na vedomie" tento zánik - Žaloba o neplatnosť - Akt, ktorý nie je spôsobilý byť predmetom žaloby - Neprípustnosť. # Vec C-208/03 P.

text:
      Vec C-208/03 P
      Jean-Marie Le Pen
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Odvolanie – Voľby členov Európskeho parlamentu – Absencia jednotného volebného postupu – Uplatnenie vnútroštátneho práva – Zánik mandátu člena Európskeho parlamentu v dôsledku odsúdenia – Akt, ktorým Európsky parlament ‚berie na vedomie‘ tento zánik – Žaloba o neplatnosť – Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou – Neprípustnosť“
      Návrhy prednesené 27. januára 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs…………….
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. júla 2005.
      Abstrakt rozsudku
      1.     Odvolanie – Dôvody – Zopakovanie dôvodov a tvrdení predložených Súdu prvého stupňa – Neprípustnosť – Spochybnenie výkladu
            alebo uplatnenia práva Spoločenstva Súdom prvého stupňa – Prípustnosť
      [Článok 225 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 58 prvý odsek; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 112 ods. 1 písm. c)]
      2.     Žaloba o neplatnosť – Akty, ktoré možno napadnúť žalobou – Pojem – Akty so záväznými právnymi účinkami – Vyhlásenie predsedníčky
            Európskeho parlamentu o zobratí na vedomie uprázdneného miesta po uplatnení vnútroštátnych ustanovení vnútroštátnymi orgánmi
            – Vylúčenie
      (Článok 230 ES; Akt o priamych a všeobecných voľbách poslancov Zhromaždenia, článok 12 ods. 2)
      1.     Podľa článku 225 ES, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 112 ods. 1 písm. c) jeho rokovacieho poriadku
         odvolanie musí presne označovať napádané prvky rozsudku, ktorého zrušenia sa domáha, ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa osobitne
         opiera tento návrh. Tejto požiadavke nezodpovedá odvolanie, ktoré bez toho, aby obsahovalo argumentáciu osobitne smerujúcu
         k vymedzeniu nesprávneho právneho posúdenia, ktorým je napadnutý rozsudok dotknutý, sa obmedzuje na zopakovanie alebo doslovné
         reprodukovanie žalobných dôvodov alebo tvrdení uvedených v konaní na Súde prvého stupňa. Pokiaľ však odvolateľ napáda výklad
         alebo uplatňovanie práva Spoločenstva uskutočnené Súdom prvého stupňa, právne body skúmané v prvostupňovom konaní môžu byť
         znova prerokované v priebehu odvolacieho konania. Ak by totiž odvolateľ nemohol svojím spôsobom založiť odvolanie na dôvodoch
         a tvrdeniach už použitých na Súde prvého stupňa, bolo by odvolacie konanie zbavené časti svojho zmyslu.

      (pozri body 39 – 40)
      2.     Pri určení, či akty môžu byť napadnuté žalobou o neplatnosť podľa článku 230 ES, je potrebné sa pridŕžať ich obsahu, ako aj
         zámeru ich autora, forma, v ktorej je akt alebo rozhodnutie vydané, je v zásade bezvýznamná. Nemožno vylúčiť, že by písomné
         oznámenie, ba dokonca samotné ústne vyhlásenie boli predmetom preskúmania Súdnym dvorom podľa článku 230 ES.

      Posúdenie vyhlásenia predsedníčky Parlamentu počas plenárneho zasadnutia o uprázdnenom mieste člena však nemôže porušovať
         pravidlá a procesné normy vzťahujúce sa na voľby členov Parlamentu. V čase rozhodnom pre skutkový stav sporu nebol prijatý
         žiadny jednotný volebný postup pre voľby členov tejto inštitúcie, tento postup sa podľa článku 7 ods. 2 aktu z roku 1976 o priamych
         a všeobecných voľbách poslancov Zhromaždenia stále spravoval úpravou platnou v každom členskom štáte. Keďže podľa ustanovení
         právnej úpravy členského štátu má nevoliteľnosť za následok zánik mandátu člena Parlamentu, Parlament nemal inú možnosť, ako
         zobrať bezodkladne na vedomie vyhlásenie urobené vnútroštátnymi orgánmi, že miesto sa uprázdnilo, toto vyhlásenie sa týka
         skôr existujúcej právnej situácie, ktorá vyplynula výlučne z rozhodnutia týchto orgánov.

      Zo znenia samotného článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976, podľa ktorého prináleží Parlamentu „zobrať na vedomie“ uprázdnenie
         miesta v dôsledku uplatnenia vnútroštátnych predpisov platných v členskom štáte, totiž vyplýva, že Parlament nedisponuje žiadnou
         mierou voľnej úvahy v tejto veci V tejto osobitnej situácii rola Parlamentu nespočíva vo vyhlásení, že miesto sa uprázdnilo,
         ale len v zobratí na vedomie, že miesto sa uprázdnilo, čo už vyhlásili vnútroštátne orgány, zatiaľ čo v iných situáciách týkajúcich
         sa najmä vzdania sa mandátu alebo smrti niektorého z členov má táto inštitúcia aktívnejšiu rolu, keďže sama vyhlasuje, že
         miesto sa uprázdnilo a informuje o tom dotknutý členský štát. Okrem toho Parlamentu vôbec neprináleží – ale príslušným vnútroštátnym
         súdom alebo prípadne Európskemu súdu pre ľudské práva – overovať, či sa dodržal procesný postup ustanovený uplatniteľným vnútroštátnym
         právom alebo zachovali základné práva dotknutej osoby.

      (pozri body 46 – 50, 56)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 7. júla 2005 (*)

      „Odvolanie – Voľby členov Európskeho parlamentu – Absencia jednotného volebného postupu – Uplatnenie vnútroštátneho práva – Zánik mandátu člena Európskeho parlamentu v dôsledku odsúdenia – Akt, ktorým Európsky parlament ‚berie na vedomie‘ tento zánik – Žaloba o neplatnosť – Akt, ktorý nie je možné napadnúť žalobou – Neprípustnosť“
      Vo veci C‑208/03 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 10. mája 2003,
      Jean-Marie Le Pen, bydliskom v Saint-Cloud (Francúzsko), v zastúpení: F. Wagner, advokát,

      odvolateľ,
      ďalší účastníci konania:
      Európsky parlament, v zastúpení: H. Krück a C. Karamarcos, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      Francúzska republika, v zastúpení: R. Abraham a G. de Bergues, ako aj L. Bernheim, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans (spravodajca), sudcovia R. Silva de Lapuerta, J. Makarczyk, P. Kūris
         a G. Arestis,

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 27. januára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Pán Le Pen svojím odvolaním navrhuje zrušenie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 10. apríla 2003, Le Pen/Parlament
         (T‑353/00, Zb. s. II‑1729, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zamietol ako neprípustnú žalobu podanú s cieľom
         dosiahnuť zrušenie rozhodnutia vydaného vo forme vyhlásenia predsedníčky Európskeho parlamentu z 23. októbra 2000 o zániku
         jeho mandátu člena Európskeho parlamentu (ďalej len „sporný akt“).

      2       Samostatným podaním zapísaným do registra kancelárie Súdneho dvora 10. júna 2003 pán Le Pen takisto podal návrh podľa článkov
         242 ES a 243 ES smerujúci k dosiahnutiu odkladu vykonateľnosti sporného aktu. Tento návrh bol zamietnutý uznesením predsedu
         Súdneho dvora z 31. júla 2003, Le Pen/Parlament (C‑208/03 P‑R, Zb. s. I‑7939).

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
       Zmluva ES
      3       Článok 190 ods. 4 ES stanovuje, že Parlament vypracuje návrhy na priame a všeobecné voľby svojich poslancov konané jednotným
         postupom vo všetkých členských štátoch alebo v súlade so zásadami spoločnými pre tieto štáty a Rada Európskej únie so súhlasom
         Parlamentu vyjadreným väčšinou hlasov svojich poslancov jednomyseľne prijme zodpovedajúce pravidlá a odporučí uvedeným štátom
         prijať ich v súlade s príslušnými vnútroštátnymi ústavnými predpismi.

       Akt z roku 1976
      4       Dňa 20. septembra 1976 Rada prijala rozhodnutie 76/787/ESUO, EHS, Euratom týkajúce sa Aktu o priamych a všeobecných voľbách
         poslancov Zhromaždenia (Ú. v. ES L 278, s. 1), ktorý sa nachádza v prílohe uvedeného rozhodnutia (vo svojej pôvodnej verzii
         ďalej len „akt z roku 1976“).

      5       Podľa článku 3 ods. 1 aktu z roku 1976 členovia Parlamentu „sú volení na obdobie piatich rokov“.
      6       Článok 6 aktu z roku 1976 vo svojom odseku 1 uvádza funkcie, s ktorými je funkcia člena Európskeho parlamentu nezlučiteľná
         a vo svojom odseku 2 stanovuje, že „členské štáty ďalej môžu za okolností daných článkom 7 ods. 2, stanoviť ďalšie vnútroštátne
         predpisy o nezlučiteľnosti funkcií“. Podľa odseku 3 toho istého článku členovia Parlamentu, na ktorých sa počas výkonu mandátu
         začnú vzťahovať uvedené odseky 1 a 2, „budú nahradení v súlade s článkom 12“.

      7       Článok 7 ods. 1 aktu z roku 1976 upresňuje, že vypracovanie návrhu jednotného volebného postupu spadá do kompetencie Parlamentu,
         ale v čase rozhodnom pre skutkový stav sporu nebol ešte prijatý žiaden postup tohto typu.

      8       Podľa článku 7 ods. 2 aktu z roku 1976:
      „Do nadobudnutia účinnosti jednotného volebného postupu a so zreteľom na ostatné ustanovenia tohoto aktu upraví každý členský
         štát volebný postup na svojom území vnútroštátnymi predpismi.“

      9       Článok 11 aktu z roku 1976 znie takto:
      „Do nadobudnutia účinnosti jednotného volebného postupu uvedeného v článku 7 ods. 1, overuje [Parlament] mandáty poslancov.
         Na tento účel prihliada na výsledky úradne vyhlásené členskými štátmi a rozhoduje všetky spory, ktoré vznikajú na základe
         tohoto aktu a ktoré nevznikajú na základe ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje.“

      10     Článok 12 aktu z roku 1976 stanovuje:
      „1.      Do nadobudnutia účinnosti jednotného volebného postupu uvedeného v článku 7 ods. 1 a s ohľadom na ostatné ustanovenia tohoto
         aktu stanoví každý členský štát na zvyšok tohoto obdobia vhodné postupy pre zaplnenie ktoréhokoľvek miesta, ktoré sa uprázdni
         počas päťročného funkčného obdobia uvedeného v článku 3.

      2.      Ak sa uprázdni miesto v dôsledku platných vnútroštátnych predpisov niektorého členského štátu, upovedomí tento členský štát
         [Parlament], ktor[ý] to zoberie na vedomie.

      Vo všetkých ostatných prípadoch [Parlament] ustanoví, že miesto bolo uprázdnené a upovedomí o tom príslušný členský štát.“
       Rokovací poriadok Parlamentu
      11     Článok 7 rokovacieho poriadku Parlamentu s nadpisom „Preskúmanie osvedčení o zvolení za poslanca“, v znení účinnom v čase
         skutkového stavu sporu (Ú. v. ES L 202, 1999, s. 1), stanovoval:

      „1.      Na základe správy príslušného výboru Parlament bezodkladne preskúma osvedčenia o zvolení za poslanca a rozhodne o overení
         platnosti voľby každého novozvoleného poslanca a tiež o všetkých sporoch, ktoré mu boli postúpené podľa ustanovení [aktu z roku
         1976], s výnimkou tých, ktoré sa zakladajú na vnútroštátnych volebných zákonoch.

      …
      4.      Príslušný výbor zabezpečí, aby orgány členských štátov alebo Európskej únie bezodkladne oznámili Európskemu parlamentu každú
         informáciu, ktorá by mohla ovplyvniť výkon povinnosti poslanca Európskeho parlamentu alebo poradie náhradníkov, s uvedením
         dátumu účinnosti, ak ide o menovanie poslanca.

      Ak príslušné orgány členských štátov začnú konanie, ktoré by mohlo viesť k zániku mandátu poslanca, predseda ich požiada,
         aby ho pravidelne informovali o priebehu konania. Predseda pridelí vec príslušnému výboru. Na základe návrhu tohto výboru
         môže Parlament prijať stanovisko k danej záležitosti.

      5.      Až do preskúmania osvedčení o zvolení za poslanca alebo do rozhodnutia prípadného sporu sa poslanec zúčastňuje rokovaní Parlamentu
         a jeho orgánov a požíva všetky práva s tým spojené.

      …“ [neoficiálny preklad]

      12     Článok 8 toho istého rokovacieho poriadku, týkajúci sa „trvani[a] poslaneckého mandátu“, okrem iného hovoril:
      „1.      Poslanecký mandát vzniká a zaniká v súlade s ustanoveniami [aktu z roku 1976]. Zaniká tiež smrťou poslanca alebo vzdaním sa
         mandátu.

      …
      6.      Za deň zániku mandátu poslanca a deň, kedy nadobúda účinnosť uvoľnenie mandátu, sa považuje:
      –       v prípade vzdania sa mandátu deň, keď Parlament potvrdí uvoľnenie mandátu v súlade s oznámením o vzdaní sa mandátu;
      –       v prípade menovania do funkcie nezlučiteľnej s mandátom poslanca Európskeho parlamentu podľa vnútroštátneho volebného práva
         alebo podľa článku 6 [aktu z roku 1976] deň oznámený príslušnými orgánmi členských štátov alebo Únie.

      …
      8.      Každý spor týkajúci sa platnosti voľby poslanca, ktorého osvedčenia o zvolení za poslanca už boli preskúmané, sa pridelí príslušnému
         výboru, ktorý o veci bezodkladne, najneskôr do začiatku nasledujúcej schôdze, podá správu Parlamentu.

      9.      Parlament si vyhradzuje právo vyhlásiť preskúmavaný mandát za neplatný alebo nepotvrdiť uvoľnenie mandátu, ak sa zdá, že prijatie
         mandátu alebo zánik mandátu sa zakladajú na vecných nepresnostiach alebo neplatnom súhlase.“ [neoficiálny preklad]

       Vnútroštátne právo
      13     Podľa článku 5 zákona č. 77-729 zo 7. júla 1977 o voľbách zástupcov do Zhromaždenia Európskych spoločenstiev (JORF z 8. júla
         1977, s. 3579) v znení uplatniteľnom na predmet sporu (ďalej len „zákon z roku 1977“):

      „Články LO 127 až LO 130‑1 Volebného zákonníka sa uplatňujú na voľby [členov Európskeho parlamentu]. ...
      Nevoliteľnosť, ktorá vznikla počas výkonu mandátu, má za následok zánik tohto mandátu. Jej vyhlásenie sa uskutoční dekrétom.“
      14     Článok 25 zákona z roku 1977 znie takto:
      „Voľby [členov Európskeho parlamentu] môžu byť v lehote 10 dní od vyhlásenia výsledkov hlasovania a s ohľadom na akúkoľvek
         záležitosť týkajúcu sa uplatňovania tohto zákona napadnuté ktorýmkoľvek voličom na Conseil d’État. Rozhodnutie prijme plenárne
         zasadnutie.

      Žaloba nemá odkladný účinok.“
       Skutkový stav a konanie na Súde prvého stupňa
      15     Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, spor, ktorý viedol k žalobe na Súd prvého stupňa, pramenil v odsúdení odvolateľa
         francúzskymi súdmi a v následkoch, ktoré sa vo francúzskom práve s takým odsúdením spájajú, pokiaľ ide o výkon voleného mandátu,
         a to najmä zástupcu v Európskom parlamente.

      16     Pán Le Pen, zvolený za člena Parlamentu 13. júna 1999, bol najprv rozsudkom Tribunal correctionnel de Versailles (Francúzsko)
         z 2. apríla 1998 uznaný vinným z výtržníctva a potom v odvolacom konaní z útoku na verejného činiteľa pri výkone jeho právomoci,
         keď postavenie poškodeného bolo zjavné alebo páchateľovi uvedeného útoku známe. Za tento trestný čin, ustanovený a stíhaný
         článkom 222‑13 prvým odsekom bodom 4 francúzskeho Trestného zákonníka, bol odvolateľovi uložený rozsudkom Cour d’appel de
         Versailles zo 17. novembra 1998 trest odňatia slobody na tri mesiace s podmienečným odkladom výkonu trestu, ako aj pokuta
         vo výške 5 000 FRF. Ďalším výrokom tento súd okrem toho vyslovil stratu práv ustanovených v článku 131‑26 rovnakého zákonníka
         počas jedného roka, no túto stratu obmedzil na voliteľnosť.

      17     Keďže dovolanie podané odvolateľom proti uvedenému rozsudku bolo zamietnuté rozsudkom Cour de cassation (Francúzsko) z 23. novembra
         1999, predseda vlády v súlade s článkom 5 druhým odsekom zákona z roku 1977 vyhlásil dekrétom z 31. marca 2000, že „nevoliteľnosť
         Jean-Marie Le Pena ukončila jeho obdobie výkonu funkcie zástupcu v Európskom parlamente“. Vedúci kancelárie francúzskeho ministerstva
         zahraničných vecí oznámil listom z 5. apríla 2000 tento dekrét odvolateľovi, ako aj predsedníčke Európskeho parlamentu, ktorá
         o ňom počas plenárneho zasadnutia 3. mája 2000 informovala jeho členov a oznámila svoj úmysel postúpiť spis týkajúci sa zániku
         mandátu pána Le Pena Výboru pre právne veci a vnútorný trh (ďalej len „Výbor pre právne veci“) v súlade s článkom 7 ods. 4
         druhým pododsekom rokovacieho poriadku Parlamentu.

      18     Výbor pre právne veci uskutočnil preskúmanie osvedčenia o zvolení odvolateľa za poslanca na neverejných zasadnutiach 4., 15.
         a 16. mája 2000. Predsedníčka tohto výboru zaslala ako výsledok posledného z uvedených zasadnutí predsedníčke Parlamentu list
         v nasledujúcom znení:

      „Pani predsedníčka,
      [Výbor pre právne veci] zhrnul posúdenie postavenia Jean-Marie Le Pena na svojom zasadnutí 16. mája 2000. Výbor si je vedomý
         toho, že dekrét predsedu vlády Francúzskej republiky, ktorý bol oznámený pánovi Le Penovi 5. apríla 2000 a uverejnený v Journal officiel de la République française 22. apríla 2000, je teraz vykonateľný. Výbor však poznamenáva, že ako sa spomína v liste oznamujúcom dekrét dotknutej osobe,
         táto je oprávnená začať konanie na Conseil d’État spolu s návrhom na odklad vykonateľnosti dekrétu.

      Vzhľadom na včerajšie rozhodnutie zatiaľ neodporučiť, aby Parlament oficiálne zobral na vedomie dekrét týkajúci sa pána Le
         Pena, zvažoval výbor možné spôsoby postupu. Na podporu tohto rozhodnutia bol ako precedens, ktorého sa treba pridŕžať, vyzdvihnutý
         prípad pána Tapieho, a to s tým dôsledkom, že Európsky parlament by mal oficiálne zobrať na vedomie dekrét o zániku poslaneckého
         mandátu až po uplynutí lehoty na začatie konania na Conseil d’État, alebo prípadne po rozhodnutí tohto súdu.“

      19     Na plenárnom zasadnutí Parlamentu 18. mája 2000 jeho predsedníčka tento list prečítala a hneď na to ohlásila svoj úmysel „pridŕžať
         sa stanoviska Výboru pre právne veci“.

      20     V liste z 9. júna 2000, ktorého adresátmi boli pán Védrine, minister zahraničných vecí, a pán Moscovici, minister zodpovedný
         za európske záležitosti, ich predsedníčka Parlamentu informovala o skutočnosti, že „vzhľadom na nezvratnú povahu zániku poslaneckého
         mandátu... Európsky parlament oficiálne [zoberie] dekrét [z 31. marca 2000] na vedomie až po uplynutí lehoty na začatie konania
         [na] Conseil d’État alebo prípadne po jej rozhodnutí“.

      21     Postoju Parlamentu rázne oponovali francúzske orgány, ktoré tvrdili jednak, že Parlament svojím spôsobom porušil znenie článku
         12 ods. 2 aktu z roku 1976 a jednak, že uvedená príčina nemôže takéto porušenie v žiadnom prípade zdôvodniť, no táto výhrada
         nemala účinok.

      22     Predsedníčka Parlamentu totiž listom zo 16. júna 2000 potvrdila, že Parlament „zoberie na vedomie zánik poslaneckého mandátu
         pána Le Pena [vtedy, keď dekrét z 31. marca 2000 už nebude možné napadnúť]“, čo zatiaľ nebolo aktuálne, keďže odvolateľ podal
         5. júna 2000 na Conseil d’État žalobu o neplatnosť uvedeného dekrétu. Tento postoj zdôvodnila poukázaním na precedens vytvorený
         prípadom pána Tapieho a požiadavkou právnej istoty.

      23     Žaloba pána Le Pena bola zamietnutá rozhodnutím Conseil d’État zo 6. októbra 2000. Nato páni Védrine a Moscovici zaslali 12. októbra
         2000 predsedníčke Parlamentu list, v ktorom zdôraznili, že francúzska vláda vždy „dôrazne oponovala“ postoju Parlamentu spočívajúcemu
         vo vyčkávaní na to, ako sa uvedený súd vysloví k žalobe podanej odvolateľom voči dekrétu z 31. marca 2000 – postoju, o ktorom
         táto vláda súdila, že je porušením „znenia a ducha aktu z roku 1976“ – a vyzvali Parlament, aby „konal v súlade s právom Spoločenstva“
         a v najkratšom možnom čase zobral prostredníctvom svojej predsedníčky na vedomie zánik mandátu pána Le Pena.

      24     Listom z 20. októbra 2000 predsedníčka Parlamentu informovala odvolateľa, že deň predtým dostala oficiálne oznámenie o uvedenom
         rozhodnutí Conseil d’État a v súlade s rokovacím poriadkom Parlamentu a s aktom z roku 1976 „zoberie dekrét z [31. marca 2000]
         na vedomie počas pokračovania plenárneho zasadnutia 23. októbra“ toho roku.

      25     Listom z 23. októbra 2000 pán Le Pen informoval predsedníčku Parlamentu, že jednak napadol platnosť vyššie uvedeného rozhodnutia
         Conseil d’État, keďže v rozpore s článkom 25 zákona z roku 1977 nebolo prijaté plénom tohto súdu, a jednak podal žiadosť o milosť
         u prezidenta Francúzskej republiky, ako aj žalobu smerujúcu k odkladu vykonateľnosti zániku jeho mandátu na Európsky súd pre
         ľudské práva. Preto pán Le Pen žiadal o uskutočnenie nového zasadnutia Výboru pre právne veci a svoje vypočutie na ňom predtým,
         ako by Parlament schválil dekrét z 31. marca 2000.

      26     Predsedníčka Parlamentu tomuto návrhu nevyhovela. Podľa zápisnice z rozpravy z plenárneho zasadnutia 23. októbra 2000 vyhlásila
         v bode programu dňa s názvom „Vyhlásenia predsedníčky“ toto:

      „Musím vás informovať, že vo štvrtok 19. októbra 2000 som dostala oficiálne oznámenie od príslušných orgánov Francúzskej republiky
         o rozsudku Conseil d’État zo 6. októbra 2000, ktorým bola zamietnutá žaloba podaná Jean-Marie Le Penom proti dekrétu francúzskeho
         predsedu vlády z 31. marca 2000 o ukončení jeho mandátu člena Európskeho parlamentu.

      Taktiež vás musím informovať, že som dostala kópiu žiadosti o milosť pre pána Le Pena, ktorú Jacquesovi Chiracovi, prezidentovi
         republiky, predložili Charles de Gaulle, Carl Lang, Jean-Claude Martinez a Bruno Gollnisch.“

      27     Po tomto vyhlásení odovzdala predsedníčka Parlamentu slovo predsedníčke Výboru pre právne veci, ktorá vyhlásila:
      „Pani predsedníčka, [Výbor pre právne veci] na základe svojich rokovaní 15. a 16. mája tohto roku odporučil odložiť oznámenie
         vyhlásenia o zániku poslaneckého mandátu Jean-Marie Le Pena na plenárnom zasadnutí Parlamentu. Zdôrazňujem, že Výbor pre právne
         veci odporučil, aby toto oznámenie bolo odložené do uplynutia lehoty, počas ktorej môže pán Le Pen podať žalobu na francúzskej
         Conseil d’État alebo do rozhodnutia o tejto žalobe. Citujem tu list zo 17. mája, ktorý ste Vy, pani predsedníčka, prečítali
         Parlamentu.

      Conseil d’État – ako ste uviedli – túto žalobu zamietla a riadne nás o tejto skutočnosti informovala. Preto už neexistujú
         dôvody na odklad tohto vyhlásenia Parlamentu, ktoré je podľa primárneho práva, predovšetkým podľa článku 12 ods. 2 [aktu z roku
         1976], obligatórne.

      Žiadosť o milosť, ktorú ste spomenuli, pani predsedníčka, nemení situáciu, pretože nejde o súdne podanie. Ako jej názov napovedá,
         ide o úkon orgánu verejnej moci netýkajúci sa dekrétu francúzskej vlády, ktorý musí byť v súlade s odporúčaním Výboru pre
         právne veci oznámený na plenárnom zasadnutí.“

      28     Po tomto vystúpení si predsedníčka Parlamentu vzala slovo a vyhlásila:
      „Podľa článku 12 ods. 2 [aktu z roku 1976] Európsky parlament berie na vedomie oznámenie francúzskej vlády potvrdzujúce odňatie
         mandátu Jean-Marie Le Penovi.“

      29     Z tohto dôvodu požiadala odvolateľa o opustenie rokovacej sály a prerušila zasadnutie, aby mu to umožnila vykonať.
      30     Listom z 27. októbra 2000 predsedníčka Parlamentu jednak informovala francúzskeho ministra zahraničných vecí o skutočnosti,
         že Parlament „zobral na vedomie“ zánik mandátu pána Le Pena, a jednak vyzvala tohto ministra, aby jej v súlade s článkom 12
         ods. 1 aktu z roku 1976 oznámil meno osoby oprávnenej obsadiť miesto, ktoré sa uvoľnilo.

      31     Listom z 13. novembra 2000 uvedený minister odpovedal, že „na miesto Jean-Marie Le Pena [má] z kandidátnej listiny Front national
         pre európske voľby nastúpiť Marie-France Stirbois“.

      32     Za týchto okolností podal pán Le Pen žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. novembra 2000 návrh na zrušenie
         sporného aktu. Samostatným podaním zapísaným do registra uvedenej kancelárie v rovnaký deň podal odvolateľ návrh na odklad
         vykonateľnosti toho istého aktu.

      33     Uznesením z 26. januára 2001, Le Pen/Parlament (T‑353/00 R, Zb. s. II‑125) predseda Súdu prvého stupňa vyhovel posledne uvedenému
         návrhu a rozhodol o odklade vykonateľnosti „rozhodnutia vo forme vyhlásenia predsedníčky Európskeho parlamentu z 23. októbra
         2000 v rozsahu predstavujúcom rozhodnutie Európskeho parlamentu, ktorým sa berie na vedomie zánik navrhovateľovho mandátu
         člena Európskeho parlamentu“. Preto pán Le Pen opäť nadobudol svoje postavenie člena Parlamentu a vrátil sa do rokovacej sály,
         ktorú opustil 23. októbra 2000.

      34     Súd prvého stupňa však napadnutým rozsudkom zamietol žalobu pána Le Pena ako neprípustnú a zaviazal ho na znášanie svojich
         vlastných trov konania, ako aj na náhradu trov konania Parlamentu v konaní vo veci samej, ako aj v konaní o nariadení predbežného
         opatrenia.

       Napadnutý rozsudok
      35     Súd prvého stupňa dospel k tomuto záveru podporovanému tak Parlamentom, ako aj Francúzskou republikou, ktorá vstúpila do konania
         ako vedľajší účastník na podporu návrhov tejto inštitúcie, v podstate na základe okolnosti, podľa ktorej sporný akt z dôvodu
         svojej osobitnej povahy nemohol byť napadnutý žalobou o neplatnosť podľa článku 230 ES. Súd prvého stupňa rozhodol v tomto
         ohľade konkrétnejšie takto:

      „77      Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry môžu byť napadnuté žalobou o neplatnosť podľa článku 230 ES len opatrenia,
         ktoré majú záväzné právne účinky ovplyvňujúce záujmy žalobcu tým, že spôsobujú výraznú zmenu v jeho právnom postavení (rozsudok
         Súdneho dvora z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 4. marca 1999,
         Assicurazioni Generali a Unicredito/Komisia, T‑87/96, Zb. s. II‑203, bod 37). Teda žaloba o neplatnosť je prípustná v prípade
         všetkých opatrení prijatých inštitúciami bez ohľadu na ich povahu alebo formu, ktorých zámerom bolo spôsobiť právne účinky
         (rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1971, Komisia/Rada, 22/70, Zb. s. 263, bod 42).

      78      V tejto veci je napadnutým aktom vyhlásenie predsedníčky Parlamentu na plenárnom zasadnutí 23. októbra 2000, ktorým ‚v súlade
         s článkom 12 ods. 2 [aktu z roku 1976] Parlament... berie na vedomie oznámenie francúzskej vlády vyhlasujúce zánik mandátu
         [žalobcu]‘.

      79      Je preto nevyhnutné preskúmať, či toto vyhlásenie malo záväzné právne účinky ovplyvňujúce záujmy žalobcu tým, že spôsobilo
         výraznú zmenu v jeho právnom postavení.

      80      V tomto ohľade je nevyhnutné uviesť právne súvislosti, za ktorých bolo toto vyhlásenie urobené.
      81      Je nesporné, že v čase rozhodnom pre túto vec nebol prijatý žiadny jednotný volebný postup pre voľby členov Európskeho parlamentu.
      82      Preto sa podľa článku 7 ods. 2 aktu z roku 1976 bude volebný postup stále spravovať vnútroštátnymi predpismi každého členského
         štátu.

      83      Tak najmä z článku 12 ods. 2 prvého pododseku aktu z roku 1976 vyplýva, že uplatnenie ‚platných vnútroštátnych predpisov niektorého
         členského štátu‘ môže spôsobiť uprázdnenie miesta člena Európskeho parlamentu.

      84      Na uplatňovanie aktu z roku 1976 prijala [Francúzska republika] predovšetkým zákon z roku 1977. Článok 2 tohto zákona stanovuje,
         že voľby členov Európskeho parlamentu sa spravujú ‚hlavou I knihy I Volebného zákonníka a ustanoveniami nasledujúcich kapitol‘.
         Článok 5 toho istého zákona, ktorý sa nachádza v kapitole III s názvom ‚Podmienky voliteľnosti, nevoliteľnosti a nezlučiteľnosti‘,
         stanovuje predovšetkým, že ‚články LO 127 až LO 130‑1 Volebného zákonníka sa uplatňujú na voľby [členov Európskeho parlamentu]‘,
         ‚nevoliteľnosť, ktorá vznikne počas výkonu mandátu má za následok zánik tohto mandátu‘ a ‚nevoliteľnosť sa vyhlási dekrétom‘.

      85      Článok 12 ods. 2 aktu z roku 1976 rozlišuje medzi dvomi situáciami, za ktorých sa uprázdnia miesta členov Európskeho parlamentu.
      86      Prvá situácia, uvedená v prvom pododseku tohto ustanovenia, zahŕňa prípady, keď sa miesto uprázdni uplatnením ‚vnútroštátnych
         predpisov‘. Druhá situácia, uvedená v druhom pododseku toho istého ustanovenia, zahŕňa ‚všetk[y] ostatn[é] prípad[y]‘.

      87      Je potrebné poznamenať, že v rozpore s tvrdeniami žalobcu v tomto smere, prvá situácia sa vonkoncom neobmedzuje na prípady
         nezlučiteľnosti uvedené v článku 6 aktu z roku 1976, ale zahŕňa aj prípady nevoliteľnosti. Aj keď je pravda, že podľa článku
         6 ods. 3 aktu z roku 1976 budú členovia Európskeho parlamentu, na ktorých sa začnú vzťahovať ‚odseky 1 a 2‘, nahradení ‚v
         súlade s článkom 12‘, nemožno z tohto odkazu usudzovať, že sa tento článok týka výlučne prípadov nezlučiteľnosti pokrytých
         článkom 6 ods. 1 a 2. Okrem toho treba poznamenať, že článok 12 nikde nehovorí o pojme ‚nezlučiteľnosť‘, ale používa oveľa
         širší pojem ‚uprázdnenie [miesta]‘.

      88      V prvej situácii obsiahnutej článkom 12 ods. 2 aktu z roku 1976 sa rola Parlamentu obmedzuje na ‚zobratie na vedomie‘, že
         miesto dotknutej osoby sa uprázdnilo. V druhej situácii, ktorá pokrýva napríklad vzdanie sa mandátu jedným z jeho členov,
         Parlament ‚ustanoví, že miesto bolo uprázdnené a upovedomí o tom príslušný členský štát‘.

      89      V tejto veci, keďže napadnutý akt bol prijatý podľa prvého pododseku článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976, je nevyhnutné stanoviť
         rozsah pôsobnosti procesu ‚zobratia na vedomie‘ predpísaného týmto ustanovením.

      90      V tejto súvislosti treba poznamenať, že proces ‚zobratia na vedomie‘ sa nevzťahuje na zánik mandátu dotknutého člena, ale
         na samu skutočnosť, že jeho miesto sa uprázdnilo v dôsledku uplatnenia vnútroštátnych predpisov. Inými slovami, rolou Parlamentu
         nie je ‚spôsobiť‘ zánik mandátu, ako tvrdí žalobca, ale len zobrať na vedomie vnútroštátnymi orgánmi už urobené vyhlásenie,
         že miesto sa uprázdnilo, teda skôr existujúcu právnu situáciu, ktorá vyplynula výlučne z rozhodnutia týchto orgánov.

      91      Verifikačná právomoc Parlamentu v tejto súvislosti je výrazne obmedzená. V podstate sa ohraničuje na overenie, či sa miesto
         dotknutej osoby skutočne uprázdnilo. Predovšetkým, v rozpore s tvrdením žalobcu, nie je vecou Parlamentu, aby overoval, či
         sa dodržal procesný postup stanovený uplatniteľným vnútroštátnym právom alebo sa zachovali základné práva dotknutej osoby.
         Táto právomoc patrí výlučne príslušným vnútroštátnym súdom alebo prípadne Európskemu súdu pre ľudské práva. V tomto ohľade
         treba navyše poznamenať, že konkrétne v tejto veci sa žalobca domáhal svojich práv aj na francúzskej Conseil d’État, aj na
         Európskom súde pre ľudské práva. Takisto treba poznamenať, že samotný Parlament sa nikdy nedomáhal, či vo svojich písomných
         vyjadreniach alebo na pojednávaní, verifikačnej právomoci v takej šírke, ako uvádza žalobca.

      92      Treba dodať, že tak široké poňatie verifikačnej právomoci Parlamentu podľa prvého pododseku článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976
         by znamenalo, že táto inštitúcia by mohla napadnúť samotnú zákonnosť zániku mandátu, ktorý vyhlásili vnútroštátne orgány,
         a odmietnuť zobrať uprázdnenie miesta na vedomie, pokiaľ by usúdila, že čelí nezrovnalostiam. Jedine článok 8 ods. 9 rokovacieho
         poriadku predpokladá možnosť, že Parlament odmietne uprázdnenie miesta, a to len vtedy, ak bol vyzvaný, aby ‚potvrdi[l]‘ takéto
         uprázdnenie a existujú ‚vecn[é] nepresnosti‘ alebo ‚neplatn[ý] súhlas‘. Bolo by protirečivé, ak by Parlament mal mať väčšiu
         voľnosť pri rozhodovaní v prípadoch, keď sa od neho požaduje prosté zobratie na vedomie uprázdneného miesta, ktoré ustanovili
         vnútroštátne orgány, ako je to v prípadoch, keď uprázdnenie miesta sám stanovuje.

      93      Toto posúdenie nie je v žiadnom prípade v rozpore so znením článku 7 ods. 4 [druhého] pododseku rokovacieho poriadku [Parlamentu].
         Ako Parlament a Francúzska republika správne poukázali, toto ustanovenie sa uplatňuje ‚proti zániku mandátu‘, a teda proti
         uprázdneniu miesta. Stanovuje, aby predseda Parlamentu pridelil vec príslušnému výboru, pokiaľ ‚príslušné orgány členských
         štátov začnú konanie, ktoré by mohlo viesť k zániku mandátu [člena Európskeho parlamentu]‘. Keď sa toto konanie skončí a príslušné
         vnútroštátne orgány ustanovia uprázdnenie miesta dotknutej osoby, Parlamentu zostáva len zobrať toto uprázdnenie na vedomie
         podľa článku 12 ods. 2 prvého pododseku aktu z roku 1976. V každom prípade, podľa zásady hierarchie noriem, nemôže ustanovenie
         rokovacieho poriadku pripustiť odchýlku od ustanovení aktu z roku 1976 a zveriť Parlamentu širšie právomoci, než má podľa
         tohto aktu.

      94      Toto posúdenie nie je naštrbené ani skutočnosťou, že žalobca sa do 23. októbra 2000 zúčastňoval na zasadnutiach Parlamentu,
         dostával od tejto inštitúcie príspevky a francúzske orgány mu do 24. októbra 2000 vyplácali jeho plat. Medzi účastníkmi konania
         je nesporné, že dekrét z 31. marca 2000 bol vykonateľný. Skutočnosť, že Parlament nezobral tento dekrét na vedomie okamžite,
         ako mu bol oznámený francúzskymi orgánmi, ale neskoršie, ani skutočnosť, že z toho pre žalobcu vyplynuli určité praktické
         dôsledky, nemôže zmeniť právne následky, ktoré sa s týmto oznámením spájajú podľa článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976.

      95      Žalobcove tvrdenia po prvé, že článok 5 zákona z roku 1977 ohrozuje nezávislosť Parlamentu a predstavuje neprípustný zásah
         do jeho činnosti a po druhé, že existuje všeobecná zásada, podľa ktorej ‚zánik mandátu musí vyhlásiť príslušné parlamentné
         zhromaždenie‘, sú nedôvodné. Ako už bolo poukázané v bode 83 vyššie, z doslovného znenia článku 12 ods. 2 prvého pododseku
         aktu z roku 1976 je zrejmé, že miesto člena Európskeho parlamentu sa môže uprázdniť podľa ‚platných vnútroštátnych predpisov
         niektorého členského štátu‘. Keďže v rozhodnom čase nebol prijatý žiadny jednotný volebný postup, bolo toto ustanovenie, a teda
         aj zákon z roku 1977, plne uplatniteľné. Nehľadiac na vývoj právomocí Parlamentu, nové právomoci nemôžu spôsobiť neuplatniteľnosť
         ustanovení primárneho práva, ako napríklad aktu z roku 1976, bez ich výslovného zrušenia textom rovnakej právnej sily.

      96      Z rovnakých dôvodov sú úplne bezpredmetné žalobcove tvrdenia založené na prednosti práva Spoločenstva. V tejto veci nie je
         medzi vnútroštátnym právom a právom Spoločenstva rozpor, ani nesúlad.

      97      Zo všetkých vyššie uvedených úvah vyplýva, že v tejto veci je opatrením, ktoré malo záväzné právne účinky negatívne ovplyvňujúce
         záujmy žalobcu, dekrét z 31. marca 2000. Zámerom [sporného] aktu nebolo spôsobiť vlastné právne účinky, odlišné od právnych
         účinkov dekrétu.

      98      Treba preto rozhodnúť tak, že [sporný] akt nemôže byť napadnutý žalobou o neplatnosť podľa článku 230 ES. Vzhľadom na to treba
         túto žalobu zamietnuť ako neprípustnú bez toho, aby sa bolo potrebné zaoberať ostatnými žalobnými dôvodmi a tvrdeniami o prípustnosti.“

       Odvolanie
      36     Pán Le Pen svojím odvolaním v podstate navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok z dôvodu, že zamietol žalobu ako
         neprípustnú, vyslovil, že táto žaloba je prípustná a dôvodná, ako aj zrušil sporný akt, alebo namiesto toho vrátil vec Súdu
         prvého stupňa na rozhodnutie o podstate veci, priznal mu čiastku 7 622,45 eur ako náhradu mimoriadnych výdavkov a zaviazal
         Parlament na náhradu všetkých trov konania.

      37     Parlament navrhuje predovšetkým zamietnuť odvolanie ako sčasti neprípustné a sčasti nedôvodné, ako aj zaviazať odvolateľa
         na náhradu trov konania na obidvoch stupňoch, vrátane trov konania o nariadení predbežného opatrenia, a subsidiárne vrátiť
         vec Súdu prvého stupňa.

      38     Francúzska republika navrhuje zhodne ako Parlament zamietnuť odvolanie a zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania.
       O prípustnosti odvolania
      39     Parlament a francúzska vláda vo svojich vyjadreniach tvrdia, že veľká časť odvolania je neprípustná, pretože odvolateľ sa
         obmedzil na zopakovanie žalobných dôvodov, ktorých sa dovolával na Súde prvého stupňa, bez toho, aby presne vymedzil sporné
         časti napadnutého rozsudku alebo osobitné právne tvrdenia na podporu svojho návrhu na zrušenie, a teda je na mieste pripomenúť,
         že podľa článku 225 ES, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 112 ods. 1 písm. c) jeho rokovacieho poriadku
         odvolanie musí presne označovať napádané prvky rozsudku, ktorého zrušenia sa domáha, ako aj právne tvrdenia, o ktoré sa osobitne
         opiera tento návrh. Tejto požiadavke nezodpovedá odvolanie, ktoré bez toho, aby obsahovalo argumentáciu osobitne smerujúcu
         k vymedzeniu nesprávneho právneho posúdenia, ktorým je napadnutý rozsudok dotknutý, sa obmedzuje na zopakovanie alebo doslovné
         reprodukovanie žalobných dôvodov alebo tvrdení uvedených v konaní na Súde prvého stupňa (rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm
         a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, Zb. s. I‑5291, body 34 a 35, ako aj z 30. septembra 2003, Eurocoton a i./Rada, C‑76/01 P, Zb.
         s. I‑10091, body 46 a 47).

      40     Pokiaľ však odvolateľ napáda výklad alebo uplatňovanie práva Spoločenstva uskutočnené Súdom prvého stupňa, právne body skúmané
         v prvostupňovom konaní môžu byť znova prerokované v priebehu odvolacieho konania. Ak by totiž odvolateľ nemohol svojím spôsobom
         založiť odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už použitých na Súde prvého stupňa, bolo by odvolacie konanie zbavené časti svojho
         zmyslu (pozri najmä rozsudok zo 6. marca 2003, Interporc/Komisia, C‑41/00 P, Zb. s. I‑2125, bod 17, a uznesenie z 11. novembra
         2003, Martinez/Parlament, C‑488/01 P, Zb. s. I‑13355, bod 39).

      41     Aktuálne odvolanie, posudzované ako celok, pritom presne smeruje ku spochybneniu posúdenia uskutočneného Súdom prvého stupňa
         vo vzťahu k rôznym právnym otázkam, ktoré mu boli predložené, a najmä k rozsahu pôsobnosti aktu z roku 1976 a pojmu „zoberie
         na vedomie“, ktoré sa nachádza v jeho článku 12 ods. 2 druhom pododseku.

      42     Za týchto okolností je aktuálne odvolanie prípustné.
       O dôvodnosti odvolania
      43     Odvolateľ svojím odvolaním napáda hlavne výklad článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976, ktorý si Súd prvého stupňa osvojil, a konkrétnejšie
         jeho záver uvedený v bode 97 napadnutého rozsudku, podľa ktorého zámerom sporného aktu nebolo spôsobiť vlastné právne účinky,
         odlišné od právnych účinkov dekrétu z 31. marca 2000. Podľa odvolateľa takýto záver okrem toho, že odporuje tvrdeniu nachádzajúcemu
         sa v bodoch 90 a 91 toho istého rozsudku, podľa ktorého Parlament má v tejto súvislosti „predsa len“ obmedzenú verifikačnú
         právomoc, keď má zobrať na vedomie vnútroštátnymi orgánmi urobené vyhlásenie, že miesto sa uprázdnilo, skresľuje takisto rozsah
         pôsobnosti samotného článku 12 aktu z roku 1976.

      44     V tomto ohľade odvolateľ pripomína judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej je potrebné jednak pridŕžať sa obsahu, a nie formy
         aktu, jednak brať do úvahy zámer vyjadrený jeho autorom, a tvrdí, že v tejto veci je aktom, ktorý zmenil jeho právne postavenie
         a zbavil ho voleného mandátu, sporný akt a nie dekrét z 31. marca 2000. Tento výklad koniec koncov potvrdzuje znenie samotného
         článku 12 ods. 2 prvého pododseku aktu z roku 1976, ktoré zdôrazňuje povinnosť Parlamentu „zobrať na vedomie“ uprázdnenie
         miesta v dôsledku uplatnenia vnútroštátnych predpisov, postoj Výboru pre právne veci a predsedníčky Parlamentu, ako aj okolnosť,
         že on sám sa do 23. októbra 2000 zúčastňoval na zasadnutiach Parlamentu a dovtedy dostával od tejto inštitúcie príspevky a francúzske
         orgány mu vyplácali plat.

      45     Pred skúmaním rozsahu pôsobnosti článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976 je na mieste hneď na úvod odmietnuť tvrdenie odvolateľa
         o rozpore odôvodnenia napadnutého rozsudku, a to konkrétnejšie medzi jeho bodmi 91 a 97. Ako totiž francúzska vláda uviedla
         vo svojich písomných pripomienkach, okrem toho, že pojem „predsa len“ sa v týchto bodoch vôbec nenachádza, uvedený bod 91,
         odvolateľom vytrhnutý z kontextu a citovaný len sčasti, vedie nevyhnutne k záveru nachádzajúcemu sa v bode 97 uvedeného rozsudku.
         Súd prvého stupňa teda práve preto, že v bode 91 konštatoval, že verifikačná právomoc Parlamentu je výrazne obmedzená a v podstate
         sa ohraničuje na overenie, či sa miesto skutočne uprázdnilo – najmä nemá možnosť overovať, či sa dodržal procesný postup ustanovený
         uplatniteľným vnútroštátnym právom alebo sa zachovali základné práva dotknutej osoby – mohol v bode 97 toho istého rozsudku
         dospieť k záveru, že sporný akt nespôsobil vlastné právne účinky, odlišné od právnych účinkov dekrétu z 31. marca 2000.

      46     Pokiaľ ide o podstatné tvrdenie odvolateľa založené na skreslení rozsahu pôsobnosti článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976 a nesprávnom
         posúdení Súdom prvého stupňa, čo sa týka skutočnej právnej povahy sporného aktu, ktorý sám zmenil jeho právne postavenie,
         je na mieste uznať dôvodnosť tézy, podľa ktorej je pri určení, či akty môžu byť napadnuté žalobou podľa článku 230 ES, potrebné
         sa pridŕžať ich obsahu, ako aj zámeru ich autora. Podľa ustálenej judikatúry je totiž forma, v ktorej je akt alebo rozhodnutie
         vydané, v zásade bezvýznamná, pokiaľ ide o možnosť napadnúť tento akt alebo toto rozhodnutie žalobou o neplatnosť (pozri najmä
         už citované rozsudky Komisia/Rada, bod 42, a IBM/Komisia, bod 9).

      47     Hoci preto z tohto uhla pohľadu nemožno vylúčiť, že by písomné oznámenie, ba dokonca samotné ústne vyhlásenie boli predmetom
         preskúmania Súdnym dvorom podľa článku 230 ES, nemôže táto možnosť viesť až k popretiu pravidiel a procesných noriem vzťahujúcich
         sa na voľby členov Parlamentu.

      48     Ako pritom v tomto ohľade Súd prvého stupňa správne uviedol v bodoch 81 a 82 napadnutého rozsudku, v čase rozhodnom pre skutkový
         stav sporu nebol prijatý žiadny jednotný volebný postup pre voľby členov Parlamentu, a preto sa tento postup podľa článku
         7 ods. 2 aktu z roku 1976 stále spravoval úpravou platnou v každom členskom štáte.

      49     Za týchto okolností, keďže podľa článku 5 zákona z roku 1977 má nevoliteľnosť konštatovaná dekrétom za následok zánik mandátu
         člena Parlamentu, Parlament nemal inú možnosť, ako zobrať bezodkladne na vedomie vyhlásenie už urobené vnútroštátnymi orgánmi,
         že miesto odvolateľa sa uprázdnilo, pričom takéto vyhlásenie sa týka, ako Súd prvého stupňa správne uviedol v bode 90 napadnutého
         rozsudku, skôr existujúcej právnej situácie, ktorá vyplynula výlučne z rozhodnutia týchto orgánov. Žiadne z tvrdení, ktoré
         odvolateľ uvádza v rámci aktuálneho odvolania nemôže spochybniť tento záver.

      50     Pokiaľ teda ide predovšetkým o tvrdenie odvolateľa odvodené zo znenia samotného článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976, ktoré zdôrazňuje
         povinnosť „zobrať na vedomie“ uprázdnenie miesta v dôsledku uplatnenia vnútroštátnych predpisov platných v členskom štáte,
         toto ustanovenie je vzdialené od toho, aby potvrdzovalo tézu odvolateľa, ale naopak jasne dáva vyniknúť úplnej absencii voľnosti
         posúdenia Parlamentu v tejto veci. V tejto osobitnej situácii totiž rola Parlamentu nespočíva vo vyhlásení, že miesto sa uprázdnilo,
         ale, ako Súd prvého stupňa správne uviedol v bode 88 napadnutého rozsudku, len v zobratí na vedomie, že miesto sa uprázdnilo,
         čo už vyhlásili vnútroštátne orgány, zatiaľ čo v iných situáciách týkajúcich sa najmä vzdania sa mandátu alebo smrti niektorého
         z členov má táto inštitúcia aktívnejšiu rolu, keďže sama vyhlasuje, že miesto sa uprázdnilo a informuje o tom dotknutý členský
         štát.

      51     Tento výklad koniec koncov podporujú znenia iných ustanovení aktu z roku 1976, napríklad jeho článku 11, a článku 7 ods. 1
         rokovacieho poriadku Parlamentu. Tieto dva články upravujúce preskúmanie osvedčení o zvolení za poslanca Parlamentu zverujú
         totiž Parlamentu právomoc rozhodovať o platnosti voľby každého novozvoleného poslanca a tiež o všetkých sporoch, ktoré mu
         môžu byť predložené na základe ustanovení aktu z roku 1976, „[s výnimkou] ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento
         akt odkazuje“ (článok 11 aktu z roku 1976) a „s výnimkou [sporov], ktoré sa zakladajú na vnútroštátnych volebných zákonoch“
         (článok 7 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku). Tieto podrobnosti, ktoré boli bez zmien prebraté do súčasného článku 12
         aktu z roku 1976, zmeneného a doplneného rozhodnutím Rady 2002/772/ES, Euratom z 25. júna 2002 a z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES
         L 283, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 137), ako aj do článku 3 ods. 1 rokovacieho poriadku Parlamentu platného v súčasnosti (Ú. v. EÚ
         L 44, 2005, s. 1), teda za súčasného stavu práva Spoločenstva potvrdzujú úplnú absenciu kompetencií Parlamentu vo vzťahu k uprázdneniu
         miesta v dôsledku aplikácie vnútroštátnej právnej úpravy.

      52     Odvolateľ sa ďalej pri napádaní tohto výkladu márne dovoláva dôležitosti zámeru autora sporného aktu pri jeho prijímaní a konkrétnejšie
         tvrdí, že Výbor pre právne veci, ako aj predsedníčka Parlamentu „konštantne považovali za danú“ zásadu, podľa ktorej zobratie
         na vedomie zániku mandátu odvolateľa samo menilo jeho právne postavenie. Okrem toho, že takéto tvrdenie sa týka posúdenia
         skutkového stavu, čo v zásade nespadá pod preskúmanie Súdnym dvorom v rámci odvolacieho konania, totiž v každom prípade z viacerých
         dokumentov pripojených k žalobe vyplýva, že uvedený výbor a predsedníčka Parlamentu sa cítili byť viazaní vyhlásením francúzskych
         úradov o tomto zániku.

      53     Ide najmä o zápisnicu z mimoriadneho zasadnutia Výboru pre právne veci z 15. mája 2000, z ktorej vyplýva, že jeho predsedníčka
         na ňom vystúpila, aby dala do pozornosti členom tohto výboru, že rozhodnutie Parlamentu sa má obmedziť na „formálne zobratie
         na vedomie alebo nezobratie na vedomie“, ako aj o list zaslaný predsedníčke Parlamentu o dva dni neskôr, v ktorom predsedníčka
         uvedeného výboru jasne zdôraznila „vykonateľnosť“ dekrétu z 31. marca 2000. Tieto dve skutkové okolnosti, ku ktorým treba
         dodať list zaslaný 9. júna 2000 predsedníčkou Parlamentu francúzskym orgánom, v ktorom uvádza „nezvratnú“ povahu zániku mandátu
         v dôsledku uvedeného dekrétu, boli v napadnutom rozsudku zohľadnené, a to postupne v jeho bodoch 23, 24 a 29. Pritom žiadne
         zistenie uskutočnené Súdom prvého stupňa v týchto troch bodoch nebolo v rámci aktuálneho odvolania spochybnené.

      54     Pokiaľ napokon ide o odvolateľom uvádzanú okolnosť, podľa ktorej sa do 23. októbra 2000 mohol zúčastňovať na zasadnutiach
         Parlamentu a dostávať dovtedy tak príspevky od tejto inštitúcie, ako aj plat vyplácaný francúzskymi orgánmi, čo z jeho pohľadu
         preukazuje, že iba sporný akt mohol zmeniť jeho právne postavenie, a teda byť napadnutý žalobou podľa článku 230 ES, je vhodné
         poznamenať, že, ako Súd prvého stupňa správne uviedol, ide o praktické dôsledky vyplývajúce z omeškania, s ktorým Parlament
         zobral na vedomie oznámenie o dekréte z 31. marca 2000 uskutočnené francúzskymi orgánmi. Tento dekrét totiž sám osebe zmenil
         právne postavenie odvolateľa tým, že vyhlásil zánik jeho mandátu.

      55     Odvolateľ sa dovoláva dvoch doplnkových tvrdení na podporu svojej tézy, podľa ktorej sporný akt možno súdne napadnúť. Prvé
         je založené na skutočnosti, že Súd prvého stupňa v bode 91 napadnutého rozsudku výslovne uviedol, že žalobca sa domáhal svojich
         práv na Conseil d’État a na Európskom súde pre ľudské práva, čo preukazuje existenciu súdne napadnuteľného aktu, pretože Parlament
         svojím spôsobom uskutočnil posúdenie skutkových a právnych okolností. Druhé tvrdenie sa týka irelevantnosti teórie potvrdzujúceho
         aktu, ktorá bola podkladom pre bod 97 uvedeného rozsudku, pretože žaloby spomenuté v bode 91 predstavovali práve nové právne
         okolnosti, ktoré nastali medzi prijatím dekrétu 31. marca 2000 a dňom, keď Parlament zobral na vedomie zánik mandátu odvolateľa.

      56     V tomto ohľade postačuje konštatovať, že tvrdenie, podľa ktorého Parlament uskutočnil posúdenie skutkových a právnych okolností,
         spočíva na zjavne nesprávnom výklade napadnutého rozsudku, pretože, ako už bolo uvedené v bode 45 tohto rozsudku, Súd prvého
         stupňa v bode 91 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že nie je vecou Parlamentu – ale príslušných vnútroštátnych súdov
         alebo prípadne Európskeho súdu pre ľudské práva – overovať, či sa dodržal procesný postup ustanovený uplatniteľným vnútroštátnym
         právom alebo zachovali základné práva dotknutej osoby. Zmienka o žalobách podaných odvolateľom na Conseil d’État a uvedený
         európsky súd je vzdialená tomu, že by predstavovala potvrdenie existencie akejkoľvek právomoci voľnej úvahy, ktorou by mal
         Parlament disponovať, ale predstavuje doplnkový dôkaz absencie takej právomoci Parlamentu a skutočnosti, že odvolateľ mohol,
         v rozpore so svojimi tvrdeniami, efektívne uplatňovať svoje práva súdnou cestou.

      57     Tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého Súd prvého stupňa v bode 97 napadnutého rozsudku implicitne uplatnil teóriu potvrdzujúceho
         aktu, nie je ničím podložené. Ako uviedol generálny advokát v bode 63 svojich návrhov, okrem skutočnosti, že nič z uvedeného
         bodu 97 nenaznačuje, že by sa Súd prvého stupňa chcel odvolávať na túto teóriu, celé odôvodnenie napadnutého rozsudku naopak
         preukazuje, že dekrét z 31. marca 2000 a sporný akt sa líšia tak svojou povahou, ako i predmetom.

      58     S ohľadom na všetky prechádzajúce úvahy je vhodné konštatovať, že Súd prvého stupňa sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia,
         keď zamietol žalobu pána Le Pena ako neprípustnú.

      59     Preto je na mieste aktuálne odvolanie zamietnuť bez toho, aby bolo potrebné skúmať ďalšie dôvody, ktorých sa odvolateľ dovoláva,
         spočívajúce vo formálnej a obsahovej nezákonnosti sporného aktu.

       O trovách
      60     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na konanie o odvolaní na základe článku 118 toho istého rokovacieho
         poriadku je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže Parlament navrhol zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a tento nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené
         zaviazať ho na náhradu trov konania v tomto stupni vrátane trov konania o nariadení predbežného opatrenia uvedeného v bode
         2 tohto rozsudku. Francúzska republika, ktorá vstúpila do konania ako vedľajší účastník, znáša podľa odseku 4 prvého pododseku
         toho istého článku svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      Pán Le Pen je povinný nahradiť trovy konania v tomto stupni vrátane trov konania o nariadení predbežného opatrenia.
      3.      Francúzska republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 13. júla 2017.#London Borough of Ealing proti Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal First-tier Tribunal (Tax Chamber).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Smernica 2006/112/ES – Oslobodenie od dane z poskytovania služieb úzko súvisiacich so športom – Článok 133 – Oslobodenie od dane v prípade nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže znevýhodnením obchodných spoločností, ktoré podliehajú DPH – Poskytovanie služieb neziskovými subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom.#Vec C-633/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 13. júla 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Smernica 2006/112/ES – Oslobodenie od dane z poskytovania služieb úzko súvisiacich so športom – Článok 133 – Oslobodenie od dane v prípade nebezpečenstva narušenia hospodárskej súťaže znevýhodnením obchodných spoločností, ktoré podliehajú DPH – Poskytovanie služieb neziskovými subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom“
      Vo veci C‑633/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [prvostupňový súd (daňové oddelenie), Spojené kráľovstvo] z 30. novembra 2015 a doručený Súdnemu dvoru 30. novembra 2015, ktorý súvisí s konaním:

         London Borough of Ealing

      proti

         Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz (spravodajca), sudcovia E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe a C. Lycourgos,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. októbra 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               –

               London Borough of Ealing, v zastúpení: F Mitchell, barrister, ktorého splnomocnila H. Grantham, solicitor,

               –

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Brandon, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci R. Hill a P. Mantle, barristers,

               –

               Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a L. Lozano Palacios, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. decembra 2016,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 133 prvého odseku písm. d) a článku 133 druhého odseku smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, 2006, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi London Borough of Ealing (londýnska mestská časť Ealing, Spojené kráľovstvo) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue and Customs (daňový a colný orgán Spojeného kráľovstva, ďalej len „daňový orgán“) týkajúceho sa toho, či má podliehať dani z pridanej hodnoty (DPH) vstupné do športových zariadení.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               V súlade s článkom 28 ods. 3 písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, 1977, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“) v spojení s prílohou E bodom 4 tejto smernice mohli členské štáty v priebehu prechodného obdobia uvedeného v odseku 4 tohto článku naďalej uplatňovať DPH na plnenia uvedené v článku 13 A ods. 1 písm. m) uvedenej smernice.

               4

               Smernica 2006/112 v súlade so svojimi článkami 411 a 413 zrušila a nahradila od 1. januára 2007 právnu úpravu Európskej únie v oblasti DPH, a to najmä šiestu smernicu.

               5

               Článok 132 ods. 1 písm. m) smernice 2006/112, ktorý sa nachádza v jej hlave IX kapitole 2 s názvom „Oslobodenie od dane pri určitých činnostiach verejného záujmu“ stanovuje, že členské štáty oslobodia od dane:
               „určité služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou poskytované neziskovými organizáciami osobám, ktoré sa zúčastňujú na športe alebo telesnej výchove“.

               6

               Podľa článku 133 tejto smernice:
               „Členské štáty môžu v každom jednotlivom prípade vyžadovať od subjektov, ktoré sa nespravujú verejným právom, pre každé oslobodenie od dane uvedené v článku 132 ods. 1 písm. b), g), h), i), l), m) a n), splnenie jednej alebo viacerých z nasledujúcich podmienok:
               …

                        d)

                        oslobodenie od dane nesmie spôsobiť narušenie hospodárskej súťaže znevýhodnením obchodných spoločností, ktoré podliehajú DPH.

                  Členské štáty, ktoré podľa prílohy E [šiestej smernice] k 1. januáru 1989 uplatňovali DPH na transakcie uvedené v článku 132 ods. 1 písm. m)…, môžu tiež uplatňovať podmienky ustanovené v písmene d) prvého odseku tohto článku, ak uvedené dodanie tovaru alebo poskytnutie služieb subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, je oslobodené od dane.“

         Právo Spojeného kráľovstva

               7

               Počas prechodného obdobia uvedeného v článku 28 ods. 3 šiestej smernice Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska naďalej uplatňovalo DPH na poskytovanie služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou uvedených v článku 13 A ods. 1 písm. m) tejto smernice, s výnimkou dvoch služieb týkajúcich sa účasti na športovej súťaži stanovených v prílohe 6 skupine 10 Value Added Tax Act 1983 (zákon z roku 1983 o dani z pridanej hodnoty).

               8

               Príloha 9 skupina 10 Value Added Tax Act 1994 (zákon z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty) stanovuje oslobodenie od DPH pre tieto plnenia:

                        „1.

                        Priznanie práva zúčastniť sa športovej súťaže alebo súťaže vo fyzickej voľnočasovej aktivite, ak úhrada za toto právo spočíva v peniazoch, ktoré sa majú použiť v plnom rozsahu na poskytnutie ceny alebo cien, ktoré sa v tejto súťaži udeľujú.

                        2.

                        Priznanie práva zúčastniť sa súťaže v tejto oblasti oprávneným subjektom zriadeným na účely športu alebo fyzickej voľnočasovej aktivity.

                        3.

                        Služby poskytované oprávneným subjektom úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou alebo podstatné pre šport alebo telesnú výchovu jednotlivcovi, ktorý sa na nich zúčastňuje, s výnimkou prípadu, keď subjekt pôsobiaci na členskom základe poskytuje služby jednotlivcovi, ktorý nie je členom.“

               9

               Poznámka 2A k skupine 10 definuje „oprávnený subjekt“ ako neziskovú organizáciu, ktorá spĺňa určité podmienky.

               10

               V zmysle znenia poznámky 3 k uvedenej skupine:
               „V položke 3 prílohy 9 skupiny 10 ‚oprávnený subjekt‘ nezahŕňa:

                        a)

                        miestne územné celky

                        b)

                        štátny orgán…; alebo

                        c)

                        [niektoré neštátne verejné subjekty].“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               11

               Londýnska mestská časť Ealing je miestnym územným celkom, ktorý prevádzkuje športové zariadenia, akými sú telocvične a bazény. Počas obdobia od 1. júna 2009 do 31. augusta 2012 zaplatila DPH vybranú v súvislosti so vstupným do týchto športových zariadení.

               12

               V priebehu roku 2013 uvedená mestská časť požiadala daňový orgán o vrátenie tejto dane, pričom tvrdila, že tieto poplatky mali byť oslobodené od dane podľa článku 132 ods. 1 písm. m) smernice 2006/112. Táto jej žiadosť bola zamietnutá z dôvodu, že vnútroštátna právna úprava vylučuje oslobodenie poskytovania športových služieb uvedených v tomto ustanovení, pokiaľ ich poskytujú také subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom, ako sú miestne územné celky, za podmienok stanovených v článku 133 prvom odseku písm. d) a článku 133 druhom odseku tejto smernice.

               13

               Londýnska mestská časť Ealing podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na First‑tier Tribunal (Tax Chamber) [prvostupňový súd (daňové oddelenie), Spojené kráľovstvo]. Na tomto súde tvrdila, že Spojené kráľovstvo sa nemôže dovolávať uplatnenia článku 133 druhého odseku uvedenej smernice z dôvodu, že tento členský štát neuplatňoval DPH od 1. januára 1989 na všetky športové služby, keďže najmä poplatky za účasť na športových súťažiach boli oslobodené od tejto dane. Okrem toho podľa žalobkyne vo veci samej uvedený článok 133 druhý odsek, pokiaľ ide o poskytovanie služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou, neumožňuje vylúčiť z oslobodenia od DPH neziskové orgány, ktoré sa spravujú verejným právom, bez toho, aby vylúčil z tohto oslobodenia iné neziskové subjekty než verejnoprávne. Napokon článok 133 druhý odsek tejto smernice neumožňuje členským štátom, aby vo všeobecnosti bránili všetkým miestnym územným celkom v uplatnení tohto oslobodenia od dane, keďže vyžaduje „v každom jednotlivom prípade“ určiť, či toto oslobodenie môže spôsobiť narušenie hospodárskej súťaže. Daňový orgán namieta proti tejto argumentácii.

               14

               Podľa informácií uvedených v rozhodnutí vnútroštátneho súdu sa londýnska mestská časť Ealing musí považovať za neziskový subjekt, ktorého činnosti úzko súvisia so športom alebo telesnou výchovou a sú určené osobám praktizujúcim šport alebo telesnú výchovu v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) smernice 2006/112.

               15

               Za týchto podmienok First‑tier Tribunal (Tax Chamber) ([prvostupňový súd (daňové oddelenie)] rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je Spojené kráľovstvo podľa článku 133 druhého odseku smernice 2006/112 oprávnené uložiť podmienku obsiahnutú v [prvom odseku] písm. d) uvedeného článku subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom [jednak] za okolností, keď k 1. januáru 1989 Spojené kráľovstvo zaobchádzalo s príslušnými transakciami ako so zdaniteľnými [DPH], ale iné športové služby boli k tomuto dňu oslobodené od dane, a [jednak] za okolností, keď príslušné transakcie neboli podľa vnútroštátneho práva oslobodené od dane predtým, než sa Spojené kráľovstvo rozhodlo uložiť podmienku obsiahnutú v článku 133 [prvom odseku] písm. d) tejto smernice?

                        2.

                        Ak je odpoveď na prvú otázku kladná, je Spojené kráľovstvo oprávnené uložiť podmienku uvedenú v článku 133 [prvom odseku] písm. d) smernice 2006/112 neziskovým subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom, a popri tom neuplatniť túto podmienku v prípade neziskových subjektov, ktoré sa nespravujú verejným právom?

                        3.

                        Ak je odpoveď na druhú otázku kladná, je Spojenému kráľovstvu dovolené odňať výhodu spočívajúcu v oslobodení od dane obsiahnutú v článku 132 ods. l písm. m) [smernice 2006/112] bez toho, aby v každom jednotlivom prípade zohľadnilo, či by poskytnutie tohto oslobodenia od dane mohlo spôsobiť narušenie hospodárskej súťaže znevýhodnením obchodných spoločností podliehajúcich DPH?“

         O prejudiciálnych otázkach

               16

               Na úvod treba podľa skutočností uvedených v návrhu na začatie prejudiciálneho konania uviesť, že služby dotknuté vo veci samej patriace do časovej pôsobnosti smernice 2006/112 sa musia považovať za spĺňajúce podmienky oslobodenia stanovené v článku 132 ods. 1 písm. m) tejto smernice a boli poskytnuté neziskovým subjektom, ktorý sa spravuje verejným právom, v zmysle tejto smernice. Keďže tieto služby podliehali DPH na základe vnútroštátnej právnej úpravy dotknutej vo veci samej, otázky vnútroštátneho súdu sa týkajú výlučne výkladu článku 133 druhého odseku uvedenej smernice v spojení s jeho prvým odsekom písm. d), ktorý umožňuje za určitých okolností vylúčiť z uplatnenia tohto oslobodenia od dane uvedené služby v prípade, že ich poskytujú subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom.

         O prvej otázke

               17

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 133 druhý odsek smernice 2006/112 má vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje priznanie oslobodenia od DPH subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice, dodržaním podmienky stanovenej v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice, hoci jednak od 1. januára 1989 tento členský štát neuplatňoval DPH na všetky tieto služby a jednak dotknuté služby neboli oslobodené od DPH predtým, než bola uložená povinnosť dodržiavať uvedenú podmienku.

               18

               Pokiaľ ide o otázku, či všetky služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou majú podliehať DPH od 1. januára 1989, aby členský štát mohol uplatniť článok 133 druhý odsek smernice 2006/112, treba uviesť, že znenie tohto ustanovenia neobsahuje takúto podmienku. Uvedené ustanovenie sa totiž uplatňuje na členské štáty, ktoré uložili túto daň na plnenia uvedené v článku 132 ods. 1 písm. m) tejto smernice bez toho, aby vyžadovalo uplatnenie tejto dane na všetky tieto služby.

               19

               Takáto požiadavka by bola navyše v rozpore so znením tohto článku 132 ods. 1 písm. m), na ktorý odkazuje uvedený článok 133 druhý odsek, ktoré sa týka „určitých“ služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou.

               20

               V dôsledku toho sa taký členský štát, akým je Spojené kráľovstvo, ktorý od 1. januára 1989 neuplatňoval DPH na všetky, ale len na niektoré tieto služby, môže dovolávať možnosti, ktorú priznáva členským štátom článok 133 druhý odsek uvedenej smernice v spojení s článkom 133 prvým odsekom písm. d).

               21

               Druhá časť prvej otázky sa týka výkladu poslednej časti vety druhého odseku článku 133 tej istej smernice, konkrétne vety „ak uvedené dodanie tovaru alebo poskytnutie služieb subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, je oslobodené od dane“.

               22

               V tomto ohľade sa vnútroštátny súd pýta, či z tohto znenia vyplýva, ako tvrdí londýnska mestská časť Ealing, že Spojené kráľovstvo bolo povinné pristúpiť najskôr k oslobodeniu od dane služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou poskytovaných neziskovými subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, a až potom na takéto služby uplatniť podmienku stanovenú v článku 133 prvom odseku písm. d) smernice 2006/112.

               23

               Z článku 133 druhého odseku uvedenej smernice však nemožno vyvodiť takúto požiadavku. Ako totiž generálny advokát uviedol v bode 44 svojich návrhov, v tomto ustanovení sloveso „oslobodiť“ od dane je použité v prítomnom čase, konkrétne „sú oslobodené“ od dane, a nie v minulom čase „boli oslobodené“ od dane. Uvedené ustanovenie teda nevyžaduje, aby služby už boli oslobodené od DPH predtým, než sa uplatní podmienka stanovená v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice.

               24

               Cieľ sledovaný článkom 133 druhým odsekom smernice 2006/112 svedčí tiež v prospech tohto výkladu. Cieľom tohto ustanovenia totiž nie je oslobodiť poskytovanie služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou, ale naopak, ako vyplýva z tohto článku 133 druhého odseku v spojení s jeho prvým odsekom písm. d), umožniť členským štátom uplatniť DPH na uvedené služby poskytované subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, a podliehajúce tejto dani od 1. januára 1989.

               25

               Z toho vyplýva, že na základe článku 133 druhého odseku uvedenej smernice oslobodenie od dane služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou poskytovaných subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, môže podliehať podmienke stanovenej v tomto článku prvom odseku písm. d), aj keď tieto služby neboli predtým v dotknutom členskom štáte oslobodené od dane.

               26

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na prvú otázku tak, že článok 133 druhý odsek smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje priznanie oslobodenia od DPH subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice, dodržaním podmienky stanovenej v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice, hoci jednak od 1. januára 1989 tento členský štát neuplatňoval DPH na všetky tieto služby a jednak dotknuté služby neboli oslobodené od DPH predtým, než bola uložená povinnosť dodržiavať uvedenú podmienku.

         O druhej otázke

               27

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 133 druhý odsek smernice 2006/112 má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, ako je dotknutá vo veci samej, v rozsahu, v akom podmieňuje priznanie oslobodenia od DPH subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice, dodržaním podmienky stanovenej v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice bez toho, aby tiež uplatnila túto podmienku na iné neziskové subjekty, než sú subjekty poskytujúce takéto služby, ktoré sa spravujú verejným právom.

               28

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že článok 132 ods. 1 písm. m) smernice 2006/112, podľa ktorého členské štáty oslobodia od dane určité služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou poskytované neziskovými subjektmi, sa nerozdielne týka všetkých neziskových subjektov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. februára 2016, Komisia/Holandsko, C‑22/15, neuverejnený, EU:C:2016:118, bod 43).

               29

               Hoci článok 133 tejto smernice umožňuje členským štátom, aby podmienili priznanie tohto oslobodenia dodržaním ďalších podmienok, zo znenia tohto článku prvého odseku vyplýva, že členské štáty môžu uplatniť podmienky, ktorých sa týka tento odsek písm. a) až d), v zásade len na iné subjekty, než sú subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom. Pokiaľ ide o subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom, druhý odsek uvedeného článku umožňuje výlučne uplatniť na ne podmienku stanovenú v tomto článku prvom odseku písm. d), ktorej cieľom je zabrániť skresleniam hospodárskej súťaže na úkor obchodných podnikov, a to len členským štátom, ktoré k 1. januáru 1989 uplatňovali DPH na poskytovanie služieb uvedených v článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice.

               30

               V dôsledku toho možnosť ponechaná členským štátom vylúčiť priznanie oslobodenia od DPH na služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) smernice 2006/112 na základe článku 133 tejto smernice, je upravená reštriktívnejšie pre neziskové subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom, než pre ostatné neziskové subjekty. Ako uviedol generálny advokát v bode 27 svojich návrhov, cieľom tohto posledného uvedeného ustanovenia je teda zvýhodnenie subjektov, ktoré sa spravujú verejným právom, pred ostatnými subjektmi, pokiaľ ide o oslobodenie od dane nimi poskytovaných služieb úzko súvisiacich so športom alebo telesnou výchovou.

               31

               Vzhľadom na tento cieľ je namieste vykladať výraz „tiež“ uvedený v článku 133 druhom odseku smernice 2006/112 tak, že znamená, že členský štát môže uložiť subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom, povinnosť dodržiavať podmienku stanovenú v prvom odseku písm. d) tohto článku len vtedy, pokiaľ túto povinnosť uloží aj iným subjektom, než sú subjekty, ktoré sa spravujú verejným právom.

               32

               Tento výklad však bráni tomu, aby taká vnútroštátna právna úprava, ako je právna úprava dotknutá vo veci samej, vylučovala z uplatnenia oslobodenia od DPH uplatňujúcej sa na služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice výlučne služby poskytované neziskovými subjektmi, ktoré sa spravujú verejným právom, bez toho, aby uplatňovala DPH na základe článku 133 prvého odseku písm. d) uvedenej smernice aj na služby poskytované inými neziskovými subjektmi.

               33

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je namieste odpovedať na druhú otázku tak, že článok 133 druhý odsek smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, aká je dotknutá vo veci samej, v rozsahu, v akom podmieňuje priznanie oslobodenia od DPH subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice, dodržaním podmienky stanovenej v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice bez toho, aby tiež uplatnila túto podmienku na iné neziskové subjekty, než sú subjekty poskytujúce takéto služby, ktoré sa spravujú verejným právom.

         O tretej otázke

               34

               Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.

         O trovách

               35

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 133 druhý odsek smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ktorá podmieňuje priznanie oslobodenia od DPH subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice, dodržaním podmienky stanovenej v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice, hoci jednak od 1. januára 1989 tento členský štát neuplatňoval DPH na všetky tieto služby a jednak dotknuté služby neboli oslobodené od DPH predtým, než bola uložená povinnosť dodržiavať uvedenú podmienku.

                           2.

                           Článok 133 druhý odsek smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, aká je dotknutá vo veci samej, v rozsahu, v akom podmieňuje priznanie oslobodenia od DPH subjektom, ktoré sa spravujú verejným právom a poskytujú služby úzko súvisiace so športom alebo telesnou výchovou v zmysle článku 132 ods. 1 písm. m) uvedenej smernice, dodržaním podmienky stanovenej v článku 133 prvom odseku písm. d) tejto smernice bez toho, aby tiež uplatnila túto podmienku na iné neziskové subjekty, než sú subjekty poskytujúce takéto služby, ktoré sa spravujú verejným právom.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. marca 2016.#Italmobiliare SpA proti Európskej komisii.#Odvolanie – Hospodárska súťaž – Trh ‚s cementom a výrobkami súvisiacimi s cementom‘ – Správne konanie – Nariadenie (ES) č. 1/2003 – Článok 18 ods. 1 a 3 – Rozhodnutie o žiadosti o informácie – Odôvodnenie – Spresnenie žiadosti.#Vec C-268/14 P.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. augusta 1994. # Raymond Vander Elst proti Office des migrations internationales. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal administratif de Châlons-sur-Marne - Francúzsko. # Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-43/93.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 29. októbra 1981. # Günther Arning proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník. # Vec 125/80.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. februára 1984. # Nelly Kohler proti Dvoru audítorov Európskych spoločenstiev. # Úradník. # Spojené veci 316/82 a 40/83.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 16. júna 1994. # Develop Dr. Eisbein GmbH & Co. proti Hauptzollamt Stuttgart-West. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec C-35/93.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 16. septembra 2013. # Rovi Pharmaceuticals GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-97/11.