title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 9. novembra 2010.#Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG proti "Österreich"-Zeitungsverlag GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Oberster Gerichtshof - Rakúsko.#Smernica 2005/29/ES - Nekalé obchodné praktiky - Vnútroštátna právna úprava obsahujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú ponuku výhry pre spotrebiteľov kúpou tovaru alebo využitím služby.#Vec C-540/08.

text:
      Vec C‑540/08
      Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      proti
      „Österreich“‑Zeitungsverlag GmbH
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberster Gerichtshof)
      „Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú ponuku výhry pre spotrebiteľov
         kúpou tovaru alebo využitím služby“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Smernica 2005/29
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Smernica 2005/29
      [Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29, článok 5 ods. 2 písm. a) a b)]
      1.        Smernica 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu sa má vykladať v tom zmysle,
         že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá vo všeobecnosti zakazuje predaj s výhrou, pričom má za cieľ nielen chrániť spotrebiteľov,
         ale sleduje aj iné ciele.

      Smernica 2005/29 totiž úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov voči spotrebiteľom a v prílohe
         I stanovuje taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sú podľa jej článku 5 ods. 5 považované za nekalé za každých okolností.
         Preto, ako výslovne spresňuje odôvodnenie č. 17 smernice, ide tak o jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované za
         nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9 tejto smernice. Praktiky, pri ktorých sa
         spotrebiteľom ponúkajú výhry pri nákupe tovarov alebo služieb, však nie sú uvedené v prílohe I smernice. Nemožno ich preto
         zakázať za každých okolností, ale len po presnej analýze ich klamlivej povahy.

      (pozri body 27, 34, 35, 41, bod 1 výroku)
      2.        Možnosť účasti na hre o cenu spojená s kúpou časopisu nepredstavuje nekalé obchodné praktiky v zmysle článku 5 ods. 2 smernice
         2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu len z toho dôvodu, že táto možnosť
         účasti na hre predstavuje prinajmenšom pre časť oslovenej verejnosti síce nie jediný, ale rozhodujúci motív pre kúpu časopisu.

      (pozri bod 47, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 9. novembra 2010 (*)

      „Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú ponuku výhry pre spotrebiteľov
         kúpou tovaru alebo využitím služby“

      Vo veci C‑540/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakúsko) z 18. novembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 4. decembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Mediaprint Zeitungs‑ und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG
      proti
      „Österreich“‑Zeitungsverlag GmbH,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot
         a A. Arabadjiev, sudcovia E. Juhász, G. Arestis, A. Borg Barthet, P. Lindh a T. von Danwitz,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: K. Malacek, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. januára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG, v zastúpení: S. Korn a G. Korn, Rechtsanwälte,
      –        „Österreich“‑Zeitungsverlag GmbH, v zastúpení: P. Zöchbauer, Rechtsanwalt, a W. Zekert, Geschäftsführer,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer a A. Posch, splnomocnení zástupcovia,
      –        belgická vláda, v zastúpení: T. Materne, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, J. Möller a S. Unzeitig, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: F. Erlbacher a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 24. marca 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 a článku 5 ods. 2 a 5 smernice Európskeho parlamentu
         a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou
         sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie
         Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22, ďalej
         len „smernica“).

      2        Tento návrh bol predložený v konaní medzi dvoma tlačovými vydavateľstvami, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH
         & Co. KG (ďalej len „Mediaprint“) a „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH, vo veci zákonnosti predaja s výhrou organizovaného žalovanou
         vo veci samej.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Odôvodnenia č. 6, 8, 9 a 17 smernice stanovujú:

      „(6)      Táto smernica… aproximuje právne predpisy členských štátov o nekalých obchodných praktikách vrátane nekalej reklamy, ktoré
         priamo poškodzujú ekonomické záujmy spotrebiteľov, a tým nepriamo poškodzujú ekonomické záujmy oprávnených účastníkov hospodárskej
         súťaže. V súlade so zásadou proporcionality táto smernica ochraňuje spotrebiteľov pred následkami takýchto nekalých obchodných
         praktík, ak sú podstatné, uznáva však, že v niektorých prípadoch môže byť dosah na spotrebiteľov zanedbateľný. Nevzťahuje
         sa ani nemá vplyv na vnútroštátne právne predpisy o nekalých obchodných praktikách, ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy
         účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi; berúc plne do úvahy zásadu subsidiarity,
         členské štáty budú môcť, ak sa tak rozhodnú, naďalej regulovať tieto praktiky v súlade s právom Spoločenstva…

      …
      (8)      Táto smernica priamo ochraňuje ekonomické záujmy spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami podnikateľov voči spotrebiteľom.
         …

      (9)      Táto smernica sa nedotýka individuálnych žalôb podaných osobami, ktoré boli poškodené nekalými obchodnými praktikami. Taktiež
         sa nedotýka predpisov Spoločenstva a vnútroštátnych právnych predpisov o zmluvnom práve, o právach duševného vlastníctva,
         o zdravotných a bezpečnostných požiadavkách na produkty, o podmienkach usadenia sa a režimoch vydávania povolení vrátane tých
         predpisov, ktoré sa v súlade s právom Spoločenstva týkajú hazardných hier a predpisov Spoločenstva o hospodárskej súťaži a vnútroštátnych
         právnych predpisov, ktoré ich vykonávajú. Členské štáty si preto budú môcť zachovať alebo zaviesť na svojom území obmedzenia
         a zákazy obchodných praktík z dôvodov ochrany zdravia a bezpečnosti spotrebiteľov bez ohľadu na to, kde má obchodník sídlo,
         napríklad vo vzťahu k alkoholu, tabaku alebo liečivám. …

      …
      (17)      Je žiaduce, aby tie obchodné praktiky, ktoré sú za každých okolností nekalé, boli identifikované, aby sa poskytla väčšia právna
         istota. Príloha I preto obsahuje úplný výpočet všetkých týchto praktík. Toto sú jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované
         za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9. Tento výpočet môže byť upravený len novelizáciou
         tejto smernice.“

      4        Článok 1 smernice stanovuje:

      „Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou
         zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické
         záujmy spotrebiteľov.“

      5        Článok 2 písm. d) smernice stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      …
      d)      ‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob
         správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom
         alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.

      6        Podľa článku 3 smernice:

      „1.      Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5,
         pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.

      2.      Táto smernica sa nedotýka zmluvného práva, a najmä pravidiel o platnosti, uzavieraní alebo účinkoch zmluvy.
      3.      Táto smernica sa nedotýka právnych predpisov Spoločenstva alebo vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa zdravotných
         a bezpečnostných požiadaviek na produkty.

      …“
      7        Článok 4 smernice stanovuje:

      „Členské štáty neobmedzia slobodu poskytovať služby ani neobmedzia voľný pohyb tovarov z dôvodov, ktoré spadajú do oblasti,
         ktorú aproximuje táto smernica.“

      8        Článok 5 smernice s názvom „Zákaz nekalých obchodných praktík“ znie takto:

      „1.      Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
      2.      Obchodná praktika je nekalá, ak:
      a)      je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti
      a
      b)      podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu,
         ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na
         určitú skupinu spotrebiteľov.

      …
      4.      Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
      a)      sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
      alebo
      b)      sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.
      5.      Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet
         sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“

       Vnútroštátne právo
      9        § 9a spolkového zákona o nekalej súťaži z roku 1984 (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984) (BGBl. I, 448/1984)
         v znení vyplývajúcom z BGBl. I, 136/2001 (ďalej len „UWG“) znie takto:

      „1.      Od osoby, ktorá v konkurenčnom obchodnom styku;
      (1)      oznámi vo verejných oznámeniach alebo v iných oznámeniach určených značne veľkému počtu osôb, že spotrebiteľom sa spolu s výrobkami
         alebo službami poskytnú bezplatne výhody (výhry), alebo ponúkne, oznámi alebo poskytne spotrebiteľom bezplatne výhody (výhry)
         spolu s periodickou tlačou alebo

      (2)      navrhne, oznámi alebo poskytne podnikom bezplatne výhody (výhry) spojené s výrobkami alebo službami,
      možno žiadať, aby sa tohto konania zdržala alebo nahradila vzniknutú škodu. Platí to aj v tom prípade, ak je bezplatnosť výhody
         zahrnutá do všeobecnej ceny výrobkov alebo služieb, fiktívnej ceny výhry alebo ceny inak.

      2.      Odsek 1 sa neuplatní, ak výhoda pozostáva:
      (1)      z príslušenstva bežne používaného spolu s výrobkom alebo z bežnej doplnkovej služby;
      (2)      zo vzoriek;
      (3)      z reklamných predmetov, ktoré sa vyznačujú veľmi výrazným a trvalým označením podniku, ktorý si robí reklamu;
      (4)      z výhod nízkej hodnoty (výhry) alebo z drobných predmetov nízkej hodnoty pod podmienkou, že tieto predmety nie sú súčasťou
         kolekcie, ktorej celková hodnota presahuje hodnotu jednotlivých poskytnutých predmetov;

      (5)      z určitej sumy peňazí alebo sumy vypočítanej určitým spôsobom, ktorá nie je spojená s výrobkom;
      (6)      z určitého množstva toho istého výrobku alebo množstva vypočítaného ako podiel;
      (7)      z poskytnutia informácií alebo rád alebo
      (8)      z poskytnutia práva na účasť na súťaži (propagačná hra), v ktorej cena jedného lístka (vyplývajúca z celkovej hodnoty cien
         v súťaži v pomere k počtu rozdaných lístkov) neprekročí 0,36 eura a celková hodnota cien v súťaži neprekročí 21 600 eur; účasť
         je možná len prostredníctvom vlastných lístkov. Bod 8 sa nevťahuje na výhody spojené s časopismi.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10      V dňoch 25. novembra až 6. decembra 2007 denník „Österreich“ patriaci žalovanej vo veci samej, usporiadal voľbu „futbalistu
         roka“ a vyzval verejnosť, aby sa na tejto súťaži zúčastnila prostredníctvom internetu alebo hlasovacieho kupónu, ktorý bol
         súčasťou denníka. Účasť na súťaži umožňovala vyhrať večeru so zvoleným futbalistom.

      11      Vzhľadom na to, že Mediaprint sa domnievala, že možnosť výhry spojená so zakúpením časopisu predstavovala protiprávnu výhru
         v zmysle § 9a ods. 1 UWG, domáhala sa na Handelsgericht Wien (Obchodný súd vo Viedni), aby tento súd zaviazal žalovanú na
         ukončenie predmetného konania. Po tom, čo tento súd vyhovel tomuto návrhu, Oberlandesgericht Wien (Vyšší krajský súd vo Viedni)
         rozhodujúci o odvolaní naopak rozhodol, že zákaz predaja s výhrou sa mohol uplatniť len vtedy, ak oznámená výhra mohla podnietiť
         verejnosť ku kúpe časopisu. Podľa odvolacieho súdu v prejednávanej veci nevzniká tzv. „vábivý efekt“ predovšetkým preto, lebo
         verejnosť sa na súťaži môže zúčastniť aj prostredníctvom internetu.

      12      Proti uvedenému rozhodnutiu Mediaprint podala mimoriadny opravný prostriedok „Revision“ na Oberster Gerichtshof. Vo svojom
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania tento súd na úvod spresňuje, že § 9a ods. 1 bod 1 UWG stanovuje všeobecný zákaz
         predaja s výhrami, čo má zaistiť jednak ochranu spotrebiteľov a jednak podporu účinnej hospodárskej súťaže. Vzhľadom na toto
         spresnenie sa pýta, či smernica, ktorá má naopak za cieľ ochranu spotrebiteľov a upravuje výlučne vzťahy medzi spotrebiteľmi
         a podnikmi, bráni tomuto ustanoveniu.

      13      Vzhľadom na to, že prijatie rozhodnutia závisí od výkladu smernice, Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a predložiť
         Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Odporuje článku 3 ods. 1 a článku 5 ods. 5 [smernice] alebo iným ustanoveniam tejto smernice vnútroštátna právna úprava, na
         základe ktorej sú oznámenia, ponuky alebo poskytovania bezplatných nemajetkových výhod spojených s periodickými tlačovinami,
         rovnako ako oznámenia bezplatných výhod spojených s iným tovarom alebo službami, okrem taxatívne uvedených výnimiek, neprípustné
         bez toho, aby sa musela v konkrétnom prípadne preveriť klamlivá, agresívna alebo inak neprípustná povaha tejto obchodnej praktiky,
         aj v prípade, ak dotknutá vnútroštátna právna úprava neslúži iba na ochranu spotrebiteľa, ale aj iným cieľom, ktoré nie sú
         zahrnuté do vecnej pôsobnosti [smernice], ako napríklad zachovaniu plurality tlače alebo ochrane slabších konkurentov?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku predstavuje samotná možnosť účasti na hre o cenu spojená s kúpou časopisu nekalé
         obchodné praktiky v zmysle článku 5 ods. 2 [smernice] výlučne preto, že táto možnosť účasti na hre predstavuje prinajmenšom
         pre časť oslovenej verejnosti síce nie jediný, ale rozhodujúci motív pre kúpu časopisu?“

      14      Listom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 27. júla 2009 rakúska vláda na základe článku 44 ods. 3 tretieho pododseku Rokovacieho
         poriadku Súdneho dvora požiadala o pridelenie veci veľkej komore.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      15      V prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej
         úprave, ktorá vo všeobecnosti zakazuje predaj s výhrou a má za cieľ nielen chrániť spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele,
         napríklad zachovanie plurality tlače alebo ochranu slabších konkurentov.

      16      S cieľom odpovedať na túto otázku je potrebné najprv určiť, či predaj s výhrou, ktorý je predmetom zákazu dotknutého v konaní
         vo veci samej, predstavuje obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice, a podlieha tak požiadavkám stanoveným touto
         smernicou.

      17      V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 2 písm. d) smernice definuje použitím mimoriadne širokej formulácie pojem „obchodná
         praktika“ ako „konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka,
         priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.

      18      Reklamné kampane, ako sú tie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, spájajúce bezplatnú účasť spotrebiteľa na súťaži s nákupom
         tovaru alebo služieb, patria jednoznačne do oblasti obchodnej stratégie hospodárskeho subjektu a priamo súvisia s podporou
         odbytu a predajom. Z toho vyplýva, že predstavujú obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice, a preto patria do
         jej vecnej pôsobnosti (pozri rozsudok zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, Zb. s. I‑217, bod 37 a citovanú
         judikatúru).

      19      Tento záver nemožno spochybniť vyjadreniami spoločnosti Mediaprint a rakúskej a belgickej vlády, podľa ktorých sa smernica
         nevzťahuje na propagáciu predaja, ktorý je dotknutý vo veci samej, pretože tento predaj je výslovne predmetom návrhu Komisie
         na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady [KOM(2001) 546 v konečnom znení], ktorý bol zmenený a doplnený [KOM(2002) 585 v konečnom
         znení]. V tejto súvislosti totiž stačí konštatovať, že táto okolnosť nemôže sama osebe vylúčiť – najmä vzhľadom na skutočnosť,
         že uvedený návrh bol vzatý späť v roku 2006, a preto neviedol k prijatiu nariadenia – že tieto praktiky môžu za súčasného
         stavu práva Únie predstavovať nekalé obchodné praktiky v zmysle tejto smernice a patriť do jej rozsahu pôsobnosti (rozsudok
         Plus Warenhandelsgesellschaft, už citovaný, bod 33).

      20      Vzhľadom na uvedené treba ešte preskúmať, či ustanovenie vnútroštátneho práva, akým je ustanovenie § 9a ods. 1 bodu 1 UWG,
         môže patriť do pôsobnosti smernice bez ohľadu na to – ako uvádza vnútroštátny súd – že slúži širším cieľom ako smernica, keďže
         jeho cieľom nie je len ochrana spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele.

      21      V tejto súvislosti treba uviesť, že ako sa už zdôraznilo v bode 17 tohto rozsudku, smernica sa vyznačuje mimoriadne širokým
         vecným rozsahom pôsobnosti vzťahujúcim sa na všetky obchodné praktiky, ktoré priamo súvisia s podporou, predajom alebo dodávkou
         tovaru spotrebiteľom. Ako vyplýva z odôvodnenia č. 6 tejto smernice, z uvedeného rozsahu pôsobnosti sú tak vylúčené iba vnútroštátne
         právne predpisy, ktoré sa týkajú nekalých obchodných praktík poškodzujúcich „výlučne“ ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej
         súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi.

      22      To však zjavne nie je prípad ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy dotknutého vo veci samej.

      23      Ako totiž uviedol vnútroštátny súd, § 9a ods. 1 bod 1 UWG sa vyslovene vzťahuje na ochranu spotrebiteľov, nie výlučne na ochranu
         účastníkov hospodárskej súťaže a iných účastníkov trhu.

      24      Okrem toho zo spisu vyplýva, že UWG, ktorý je vnútroštátnym zákonom o nekalej hospodárskej súťaži, bol zmenený zákonom z 13. decembra
         2007 (BGBl. I, 79/2007) bez zmeny § 9a presne s cieľom prebrať smernicu v Rakúsku. Vnútroštátny zákonodarca zastával názor,
         že tento zákon mohol zaručiť zlučiteľnosť vnútroštátneho práva so smernicou, a preto umožňoval, ako sa uvádza aj v odôvodnení
         č. 8 tejto smernice, chrániť „ekonomické záujmy spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami podnikateľov“ a zabezpečiť,
         ako sa uvádza v článku 1 smernice, „vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa“.

      25      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že rakúska vláda na pojednávaní tvrdila, že ustanovenie vnútroštátneho práva dotknuté
         vo veci samej nepatrí do pôsobnosti smernice, keďže sa zameriava predovšetkým na zachovanie plurality tlače v Rakúsku. Odchýlila
         sa preto od posúdenia cieľov tohto ustanovenia, ktoré vykonal vnútroštátny súd, tak ako to vyplýva z bodov 12 a 20 tohto rozsudku.

      26      Aj za predpokladu, že ustanovenie vnútroštátneho práva dotknuté vo veci samej by sledovalo predovšetkým cieľ zachovania plurality
         tlače v Rakúsku, treba uviesť, že možnosť členských štátov ponechať alebo zaviesť na ich území opatrenia, ktorých predmetom
         alebo cieľom je klasifikácia obchodných praktík ako nekalých z dôvodov týkajúcich sa zachovania plurality tlače, sa neuvádza
         medzi výnimkami z pôsobnosti smernice uvedenými v jej odôvodneniach č. 6 a 9 a v článku 3.

      27      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že smernica úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov
         voči spotrebiteľom.

      28      Rakúska vláda preto nemôže oprávnene tvrdiť, že § 9a ods. 1 bod 1 UWG nepatrí do pôsobnosti smernice, keďže sa zameriava predovšetkým
         na zachovanie plurality tlače.

      29      Vzhľadom na uvedené treba overiť, či smernica bráni zákazu predaja s výhrou, ako je uvedený v § 9a ods. 1 bode 1 UWG.

      30      V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že smernica úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík
         podnikov voči spotrebiteľom a ako vyslovene stanovuje článok 4 tejto smernice, členské štáty nemôžu prijať prísnejšie opatrenia
         ako tie, ktoré stanovuje uvedená smernica, a to ani s cieľom dosiahnuť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov (rozsudok Plus
         Warenhandelsgesellschaft, už citovaný, bod 41 a citovaná judikatúra).

      31      Ďalej treba uviesť, že článok 5 smernice stanovuje zákaz nekalých obchodných praktík a uvádza kritériá umožňujúce určiť nekalý
         charakter.

      32      Podľa odseku 2 tohto článku je obchodná praktika nekalá, ak je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a podstatne
         narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu.

      33      Okrem toho článok 5 ods. 4 smernice presne definuje dve kategórie nekalých obchodných praktík, a to praktiky, ktoré „sú klamlivé“
         a ktoré „sú agresívne“ podľa špecifických kritérií uvedených v článkoch 6 a 7, ako aj 8 a 9 smernice.

      34      V prílohe I smernica napokon stanovuje taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sú podľa jej článku 5 ods. 5 považované
         za nekalé „za každých okolností“. Ako výslovne spresňuje odôvodnenie č. 17 smernice, ide tak o jediné obchodné praktiky, ktoré
         môžu byť považované za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9 tejto smernice.

      35      Pokiaľ ide o právne predpisy dotknuté vo veci samej, je nesporné, že praktiky, pri ktorých sa spotrebiteľom ponúkajú výhry
         pri nákupe tovarov alebo služieb, nie sú uvedené v prílohe I smernice. Nemožno ich preto zakázať za každých okolností, ale
         len po presnej analýze ich klamlivej povahy.

      36      Treba však konštatovať, že § 9a ods. 1 bod 1 UWG zakazuje akúkoľvek obchodnú transakciu, ktorá spája kúpu výrobkov alebo využitie
         služby s výhrou. Inými slovami, tento druh praktiky je všeobecne zakázaný bez toho, aby bolo potrebné vzhľadom na vecné súvislosti
         jednotlivého prípadu určiť, či má dotknutá obchodná transakcia „nekalý“ charakter vzhľadom na kritériá vyjadrené v článkoch
         5 až 9 smernice.

      37      Okrem toho taká právna úprava stanovujúca prísnejšie vnútroštátne predpisy ako smernica, naráža na obsah článku 4 smernice,
         ktorý členským štátom výslovne zakazuje zachovať alebo prijať také vnútroštátne opatrenia, a to aj vtedy, ak je cieľom zabezpečiť
         vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov.

      38      Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že smernica bráni zákazu obchodných ponúk, ktoré spájajú kúpu výrobkov alebo
         využitie služieb s poskytnutím výhry, tak ako to stanovuje ustanovenie vnútroštátneho práva dotknuté vo veci samej.

      39      Skutočnosť, že § 9a ods. 1 bod 2 UWG stanovuje určité množstvo výnimiek z tohto zákazu predaja s výhrou nemôže spochybniť
         tento záver.

      40      Ako totiž Súdny dvor už rozhodol, aj keď tieto výnimky môžu obmedziť rozsah zákazu obchodných praktík, v rámci ktorých sa
         ponuky výhier spájajú s nákupom tovaru alebo služieb, nič to nemení na skutočnosti, že z dôvodu svojej obmedzenej a vopred
         definovanej povahy nemôžu nahradiť analýzu „nekalého“ charakteru obchodnej praktiky vo svetle kritérií uvedených v článkoch
         5 až 9 smernice, ktorú je nutné vykonať so zreteľom na vecné súvislosti jednotlivého prípadu, keďže ide, tak ako v konaní
         vo veci samej, o praktiku, ktorá nie je uvedená v prílohe I smernice (pozri rozsudok Plus Warenhandelsgesellschaft, už citovaný,
         bod 53 a citovanú judikatúru).

      41      Vzhľadom na uvedené treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej
         právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá vo všeobecnosti zakazuje predaj s výhrou, pričom má za cieľ nielen
         chrániť spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele.

       O druhej prejudiciálnej otázke
      42      V druhej prejudiciálnej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade kladnej odpovede na prvú otázku sa má predaj s výhrou
         považovať za nekalú praktiku v zmysle článku 5 ods. 2 smernice výlučne preto, že táto možnosť výhry predstavuje prinajmenšom
         pre časť dotknutej verejnosti rozhodujúci motív pre kúpu hlavného tovaru.

      43      Ako už bolo uvedené v bode 35 tohto rozsudku, ak určitá obchodná praktika patriaca do pôsobnosti smernice nie je uvedená v prílohe
         I tejto smernice, možno ju považovať za nekalú, a preto za zakázanú, len po presnej analýze jej klamlivej povahy, najmä vo
         svetle kritérií uvedených v článkoch 5 až 9 smernice.

      44      Skutočnosť, že možnosť účasti na súťaži predstavuje prinajmenšom pre časť dotknutej verejnosti rozhodujúci dôvod pre nákup
         časopisu, je pritom jedným z aspektov, na ktoré vnútroštátny súd môže pri takej analýze prihliadnuť.

      45      Táto skutočnosť totiž môže viesť vnútroštátny súd k tomu, aby konštatoval, že dotknutá obchodná praktika narušuje alebo je
         spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie spotrebiteľa v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice.

      46      Len na základe samotnej tejto skutočnosti však nemožno dospieť k záveru, že predaj s výhrou je nekalou obchodnou praktikou
         v zmysle smernice. V tomto ohľade treba rovnako overiť, či dotknutá praktika je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti
         v zmysle písmena a) článku 5 ods. 2 smernice.

      47      Za týchto okolností treba na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že možnosť zúčastniť sa na súťažnej hre o cenu spojenej
         s nákupom časopisu nie je nekalou obchodnou praktikou v zmysle článku 5 ods. 2 smernice len z toho dôvodu, že táto možnosť
         zúčastniť sa na hre predstavuje prinajmenšom pre časť dotknutých spotrebiteľov rozhodujúci motív pre kúpu tohto časopisu.

       O trovách
      48      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom
            na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES
            a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“), sa
            má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá vo všeobecnosti
            zakazuje predaj s výhrou, pričom má za cieľ nielen chrániť spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele.
      2.      Možnosť zúčastniť sa na súťažnej hre o cenu spojenej s nákupom časopisu nie je nekalou obchodnou praktikou v zmysle článku
            5 ods. 2 smernice 2005/29 len z toho dôvodu, že táto možnosť zúčastniť sa na hre predstavuje prinajmenšom pre časť dotknutých
            spotrebiteľov rozhodujúci motív pre kúpu tohto časopisu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 6. júna 2000. # Roman Angonese proti Cassa di Risparmio di Bolzano SpA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretore di Bolzano - Taliansko. # Voľný pohyb osôb. # Vec C-281/98.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. júna 1994. # Fiskano AB proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť. # Vec C-135/92.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. decembra 1989. # Salvatore Grimaldi proti Fonds des maladies professionnelles. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko. # Sociálna politika. # Vec C-322/88.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 4. septembra 2014.#eco cosmetics GmbH & Co. KG a Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH proti Virginii Laetitii Barbare Dupuyovej a Tetyane Bonchykovej.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré podal Amtsgericht Wedding.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 1896/2006 – Európske konanie o platobnom rozkaze – Neexistencia platného doručenia – Účinky – Európsky platobný rozkaz vyhlásený za vykonateľný – Odpor – Preskúmanie vo výnimočných prípadoch – Lehoty.#Spojené veci C‑119/13 a C‑120/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            V spojených veciach C‑119/13 a C‑120/13,
            ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané Amtsgericht Wedding (Nemecko), rozhodnutiami zo 7. januára, resp. z 5. februára 2013, doručenými Súdnemu dvoru 14. marca 2013, v konaniach:
            eco cosmetics GmbH & Co. KG
            proti
            Virginii Laetitii Barbare Dupuy (C‑119/13),
            a
            Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH
            proti
            Tetyane Bonchykovej (C‑120/13),
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh, C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
            generálny advokát: Y. Bot,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – V. L. B. Dupuy, v zastúpení: M. Stawska‑Höbel, Rechtsanwältin,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
            – grécka vláda, v zastúpení: F. Dedousi a M. Skorila, splnomocnené zástupkyne,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci L. D’Ascia, avvocato dello Stato,
            – Európska komisia, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët a B. Eggers, splnomocnené zástupkyne,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. apríla 2014,
            vyhlásil tento

            Odôvodnenie
            Rozsudok
            1. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 z 12. decembra 2006, ktorým sa zavádza európske konanie o platobnom rozkaze (Ú. v. EÚ L 399, s. 1).
            2. Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov na jednej strane medzi spoločnosťou eco cosmetics GmbH & Co. KG (ďalej len „eco cosmetics“) so sídlom v Nemecku a Virginiou Laetitiou Barbarou Dupuy s bydliskom vo Francúzsku, a na strane druhej, medzi združením Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH so sídlom v Rakúsku a Tetyanou Bonchykovou s bydliskom v Nemecku, vo veciach týkajúcich sa európskeho konania o platobnom rozkaze.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Odôvodnenia 13, 19 a 23 až 25 nariadenia č. 1896/2006 znejú takto:
            „(13) V návrhu na vydanie európskeho platobného rozkazu by navrhovateľ mal byť povinný poskytnúť informácie, ktoré sú dostatočne zreteľné pre určenie a odôvodnenie pohľadávky, aby sa odporca na základe dostatočných informácií mohol rozhodnúť, či bude pohľadávku popierať alebo nie.
            …
            (19) Vzhľadom na rozdiely medzi pravidlami členských štátov v občianskom súdnom konaní, obzvlášť tých, ktoré upravujú doručovanie dokumentov, je nevyhnutné stanoviť presnú a podrobnú definíciu minimálnych požiadaviek, ktoré by sa mali uplatňovať v kontexte európskeho konania o platobnom rozkaze. Najmä pokiaľ ide o plnenie týchto požiadaviek, akýkoľvek spôsob založený na právnej fikcii by sa nemal považovať za dostatočný pre doručovanie európskeho platobného rozkazu.
            …
            (23) Odporca môže podať svoj odpor prostredníctvom vzorového tlačiva stanoveného v tomto nariadení. Súdy by však mali zohľadňovať každú inú písomnú formu odporu, pokiaľ je vyjadrený zrozumiteľne.
            (24) Odpor podaný v stanovenej lehote by mal ukončiť európske konanie o platobnom rozkaze a mal by viesť k automatickému pokračovaniu prípadu v riadnom občianskom súdnom konaní, pokiaľ navrhovateľ výslovne nepožiadal v takomto prípade konanie ukončiť. Na účely tohto nariadenia by sa pojem riadne občianske súdne konanie nemal nevyhnutne vykladať v zmysle vnútroštátneho práva.
            (25) Po uplynutí lehoty na podanie odporu v určitých výnimočných prípadoch by odporca mal byť oprávnený požiadať o preskúmanie európskeho platobného rozkazu. Preskúmanie vo výnimočných prípadoch by nemalo znamenať, že odporca má druhú možnosť namietať voči pohľadávke. Počas preskúmania by sa predmet pohľadávky nemal hodnotiť v rozsahu, ktorý nevyplýva z výnimočných okolností, ktorých sa odporca dovoláva. Iné výnimočné okolnosti by mohli zahŕňať situáciu, keď je európsky platobný rozkaz založený na falošných informáciách uvedených v tlačive návrhu.“
            4. Podľa odôvodnenia 27 uvedeného nariadenia „by sa konania o výkone európskeho platobného rozkazu mali naďalej spravovať vnútroštátnym právom“.
            5. Článok 1 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1896/2006 uvádza:
            „Účelom tohto nariadenia je:
            a) zjednodušiť a urýchliť súdne konanie a znížiť náklady na takéto konanie v cezhraničných sporoch, ktoré sa týkajú nepopretých peňažných pohľadávok, zavedením európskeho konania o platobnom rozkaze“.
            6. Článok 6 uvedeného nariadenia s názvom „Právomoc“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
            „Na účely uplatňovania tohto nariadenia sa právomoc súdu určuje v súlade s príslušnými pravidlami práva Spoločenstva, najmä s nariadením [Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42)].“
            7. Článok 12 ods. 3 a 5 nariadenia č. 1896/2006 znie:
            „3. V európskom platobnom rozkaze sa odporca poučí, že má možnosť:
            a) zaplatiť navrhovateľovi sumu uvedenú v rozkaze,
            alebo
            b) namietať proti rozkazu zaslaním odporu na súd pôvodu do 30 dní odo dňa doručenia rozkazu odporcovi.
            …
            5. Súd zabezpečí, aby bol rozkaz doručený odporcovi v súlade s vnútroštátnym právom spôsobom, ktorý spĺňa minimálne požiadavky ustanovené v článkoch 13, 14 a 15.“
            8. Článok 13 nariadenia č. 1896/2006 nazvaný „Doručovanie s dokladom o prijatí odporcovi“ stanovuje:
            „Európsky platobný rozkaz sa môže doručovať odporcovi v súlade s vnútroštátnym právom štátu doručenia, a to niektorým z týchto spôsobov:
            a) doručenie do vlastných rúk doložené potvrdením o prijatí s uvedením dátumu prijatia, ktoré odporca podpísal,
            b) doručenie do vlastných rúk doložené dokladom podpísaným príslušnou osobou, ktorá uskutočnila doručenie, v ktorom sa uvádza, že odporca prijal dokument alebo ho bezdôvodne odoprel prijať a dátum doručenia,
            c) doručenie poštou doložené potvrdením o prijatí s uvedením dátumu prijatia, ktoré odporca podpísal a odoslal naspäť,
            d) doručenie elektronickými prostriedkami, ako sú telefax alebo e‑mail, doložené potvrdením o prijatí s uvedením dátumu prijatia, ktoré odporca podpísal a odoslal naspäť.“
            9. Článok 14 ods. 1 a 2 tohto nariadenia nazvaný „Doručovanie bez dokladu o prijatí odporcovi“ stanovuje:
            „1. Európsky platobný rozkaz sa odporcovi môže doručovať v súlade s vnútroštátnym právom štátu doručenia aj niektorým z týchto spôsobov:
            a) doručenie do vlastných rúk na osobnú adresu odporcu osobám, ktoré žijú v tej istej domácnosti ako odporca alebo sú tam zamestnané,
            b) v prípade, ak odporca je samostatne zárobkovo činnou osobou alebo právnickou osobou, doručenie do vlastných rúk do prevádzkarne odporcu osobám, ktoré odporca zamestnáva,
            c) uloženie rozkazu do poštovej schránky odporcu,
            d) uloženie rozkazu na pošte alebo u príslušných orgánov verejnej moci a vloženie písomného oznámenia o tomto uložení do poštovej schránky odporcu, za predpokladu, že písomné oznámenie jasne uvádza povahu dokumentu ako súdneho dokumentu alebo právny účinok oznámenia, ktorým je, že sa doručenie uskutočnilo a začínajú plynúť lehoty,
            e) doručenie poštou bez dokladu o prijatí podľa odseku 3, ak má odporca adresu v členskom štáte pôvodu,
            f) elektronickými prostriedkami s automatickým potvrdením o doručení, za predpokladu, že odporca vopred výslovne súhlasil s týmto spôsobom doručovania.
            2. Na účely tohto nariadenia je doručenie podľa odseku 1 neprípustné, ak adresa odporcu nie je s určitosťou známa.
            …“
            10. Článok 15 tohto nariadenia s názvom „Doručovanie zástupcovi“ znie:
            „Rozkaz sa podľa článkov 13 alebo 14 môže doručiť aj zástupcovi odporcu.“
            11. Podľa článku 16 nariadenia č. 1896/2006:
            „1. Odporca môže na súd pôvodu podať odpor proti európskemu platobnému rozkazu prostredníctvom vzorového tlačiva F, ako je uvedené v prílohe VI, ktoré sa mu zašle spolu s európskym platobným rozkazom.
            2. Odpor sa musí zaslať do 30 dní od doručenia rozkazu odporcovi.
            3. Odporca v odpore uvedie, že pohľadávku popiera, pričom nemusí uviesť dôvody.
            …“
            12. V článku 17 ods. 1 uvedeného nariadenia sa uvádza:
            „Ak sa odpor podá v lehote ustanovenej v článku 16 ods. 2 konanie pokračuje na príslušnom súde členského štátu pôvodu v súlade s pravidlami riadneho občianskeho súdneho konania, pokiaľ navrhovateľ vyslovene nepožiadal o ukončenie konania v takomto prípade.
            …“
            13. Článok 18 tohto nariadenia nazvaný „Vykonateľnosť“ stanovuje:
            „1. Ak v lehote ustanovenej v článku 16 ods. 2 po zohľadnení primeranej lehoty na doručenie odporu, nebol na súd pôvodu odpor doručený, súd bezodkladne vyhlási európsky platobný rozkaz za vykonateľný prostredníctvom vzorového tlačiva G ako je uvedené v prílohe VII. Súd pôvodu overí deň doručenia.
            2. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia odseku 1, formálne požiadavky na vykonateľnosť sa riadia právom členského štátu pôvodu.
            3. Súd zašle vykonateľný európsky platobný rozkaz navrhovateľovi.“
            14. Článok 20 nariadenia č. 1896/2006 nazvaný „Preskúmanie vo výnimočných prípadoch“ stanovuje:
            „1. Po uplynutí lehoty ustanovenej v článku 16 ods. 2 je odporca oprávnený podať návrh na preskúmanie európskeho platobného rozkazu na príslušnom súde členského štátu pôvodu, ak:
            a) i)	bol platobný rozkaz doručený jedným zo spôsobov uvedených v článku 14;
             a
             ii) doručenie sa bez zavinenia na jeho strane neuskutočnilo v primeranom čase na prípravu jeho obhajoby,
             alebo
            b) odporcovi bolo zabránené namietať proti pohľadávke z dôvodu vyššej moci, alebo z dôvodu mimoriadnych okolností bez jeho vlastného zavinenia,
            za predpokladu, že v oboch prípadoch koná bez zbytočného odkladu.
            2. Po uplynutí lehoty ustanovenej v článku 16 ods. 2 je odporca oprávnený požiadať aj o preskúmanie európskeho platobného rozkazu na príslušnom súde členského štátu pôvodu, kde bol európsky platobný rozkaz zjavne chybne vydaný, s prihliadnutím na požiadavky ustanovené v tomto nariadení alebo z dôvodu iných výnimočných okolností.
            3. Ak súd zamietne návrh odporcu s odôvodnením, že sa neuplatňuje žiaden z dôvodov na preskúmanie uvedených v odsekoch 1 a 2, európsky platobný rozkaz zostáva v platnosti.
            Ak súd rozhodne, že preskúmanie je odôvodnené jedným z dôvodov ustanovených v odsekoch 1 a 2, európsky platobný rozkaz sa stane neplatným.“
            15. Článok 21 ods. 1 uvedeného nariadenia stanovuje:
            „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia tohto nariadenia, vykonávacie konania sa riadia právom členského štátu výkonu.
            Európsky platobný rozkaz, ktorý sa stal vykonateľným, sa vykonáva za tých istých podmienok ako vykonateľné rozhodnutie vydané v členskom štáte výkonu.“
            16. Článok 26 uvedeného nariadenia s názvom „Vzťah s vnútroštátnym procesným právom“ znie:
            „Všetky procesné otázky, ktoré nie sú osobitne upravené v tomto nariadení, sa riadia vnútroštátnym právom.“
            Nemecké právo
            17. Občiansky súdny poriadok (Zivilprozessordnung) upravuje v nemeckom práve konanie uplatniteľné v oblasti týkajúcej sa platobného rozkazu.
            Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
            Vec C‑119/13
            18. eco cosmetics, spoločnosť založená podľa nemeckého práva, podala na vnútroštátny súd návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu proti pani Dupuy s bydliskom vo Francúzsku.
            19. Dňa 22. marca 2010 Amtsgericht Wedding (okresný súd Wedding) podľa článku 12 nariadenia č. 1896/2006 uvedenému návrhu vyhovel a vydal požadovaný európsky platobný rozkaz, aby ho následne doručil formou medzinárodného doporučeného listu s potvrdením o prijatí. Ako vyplýva z potvrdenia o prijatí, platobný rozkaz bol doručený 31. marca 2010 na adresu, ktorú uviedla eco cosmetics. Potvrdenie o prijatí neobsahuje iné údaje týkajúce sa doručenia.
            20. Vnútroštátny súd 20. mája 2010 vyhlásil uvedený platobný rozkaz za vykonateľný.
            21. Pani Dupuy prostredníctvom listu právneho zástupcu z 28. júla 2010 podala odpor proti predmetnému platobnému rozkazu. Vnútroštátny súd v liste z 5. augusta 2010 uviedol, že odpor bol podaný po uplynutí lehoty a že v tejto fáze konania možno jedine podať návrh na preskúmanie podľa článku 20 nariadenia č. 1896/2006.
            22. O dva mesiace neskôr podala pani Dupuy listom zo 7. októbra 2010 návrh na preskúmanie bez toho, aby sa k veci bližšie vyjadrila. O šesť mesiacov neskôr listom svojho právneho zástupcu z 13. apríla 2011 odôvodnila svoj návrh na preskúmanie.
            23. Pani Dupuy predovšetkým tvrdí, že európsky platobný rozkaz vydaný proti nej jej nikdy nebol doručený. Spresňuje, že byt nachádzajúci sa na adrese uvádzanej spoločnosťou eco cosmetics opustila už v októbri 2009 a že o tomto platobnom rozkaze sa dozvedela 23. júla 2010 iba od svojej banky.
            Vec C‑120/13
            24. Raiffeisenbank St. Georgen reg. Gen. mbH, banka založená podľa rakúskeho práva, podala na vnútroštátny súd návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu proti pani Bonchykovej s bydliskom v Nemecku.
            25. Dňa 2. septembra 2010 Amtsgericht Wedding vydal požadovaný európsky platobný rozkaz a bezvýsledne sa dvakrát pokúšal doručiť ho poštou na adresy uvedené touto bankou.
            26. Táto banka neskôr uviedla ďalšiu adresu, na ktorú bol predmetný európsky platobný rozkaz doručený uložením do poštovej schránky 1. februára 2011.
            27. Dňa 10. marca 2011 Amtsgericht Wedding vyhlásil uvedený platobný rozkaz za vykonateľný.
            28. Pani Bonchyková faxom z 1. júna 2011 podala proti európskemu platobnému rozkazu odpor. Uviedla, že o existencii tohto rozkazu sa dozvedela iba náhodou a že od roku 2009 už nebýva na adrese, na ktorú jej bol tento rozkaz doručený.
            29. Amtsgericht Wedding v liste zo 17. júna 2011 adresovanom pani Bonchykovej uviedol, že odpor bol podaný po uplynutí lehoty a že v tejto fáze konania možno jedine podať návrh na preskúmanie podľa článku 20 nariadenia č. 1896/2006. Listom svojho právneho zástupcu z 24. júna 2011 dotknutá osoba podala návrh na preskúmanie.
            30. Za týchto podmienok Amtsgericht Wedding rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky, pričom otázky položené vo veciach C‑119/13 a C‑120/13 sú zhodné s výnimkou druhej prejudiciálnej otázky, ktorá sa týka iba veci C‑119/13:
            „1. Má sa nariadenie č. 1896/2006 … vykladať v tom zmysle, že odporca môže podať návrh na súdne preskúmanie európskeho platobného rozkazu aj v prípade, že mu platobný rozkaz nebol doručený alebo mu nebol platne doručený? Možno v takom prípade obdobne uplatniť najmä článok 20 ods. 1 alebo článok 20 ods. 2 nariadenia č. 1896/2006?
            2. V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
            V prípade, že mu platobný rozkaz nebol doručený alebo mu nebol platne doručený, musí odporca dodržať lehoty stanovené na podanie návrhu na preskúmanie? Má sa v takom prípade uplatniť najmä ustanovenie článku 20 ods. 3 nariadenia č. 1896/2006?
            3. Takisto v prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
            Aké sú procesnoprávne dôsledky v prípade, že sa návrhu na preskúmanie vyhovie? Možno v takom prípade obdobne uplatniť najmä článok 20 ods. 3 alebo článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006?“
            31. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 8. apríla 2013 boli veci C‑119/13 a C‑120/13 spojené na spoločné konanie na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a rozsudku.
            O prejudiciálnych otázkach
            O prvej otázke
            32. Na úvod treba pripomenúť, že v rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zavedeného článkom 267 ZFEÚ náleží Súdnemu dvoru dať vnútroštátnemu sudcovi užitočnú odpoveď, ktorá mu umožní rozhodnúť prejednávaný spor. V tomto smere Súdnemu dvoru prípadne prislúcha právo preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené. Povinnosťou Súdneho dvora je totiž vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie o žalobách, ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených Súdnemu dvoru týmito súdmi (rozsudok Worten, C‑342/12, EU:C:2013:355, bod 30 a citovaná judikatúra).
            33. V dôsledku toho napriek tomu, že položené otázky sa z formálneho hľadiska v zásade vzťahujú na výklad článku 20 nariadenia č. 1896/2006, nebráni táto okolnosť tomu, aby Súdny dvor poskytol výklad všetkých častí práva Únie, ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutia vo veciach samých. V tejto súvislosti Súdnemu dvoru prináleží, aby zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutí vnútroštátneho súdu, vybral tie právne ustanovenia, ktoré si so zreteľom na predmet sporov vyžadujú výklad (rozsudok Worten, EU:C:2013:355, bod 31 a citovaná judikatúra).
            34. V prejednávanej veci zo spisov, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že vnútroštátny súd za okolností vo veciach samých nevylučuje podanie odporu stanovené v článkoch 16 a 17 nariadenia č. 1896/2006. Grécka a talianska vláda okrem toho tieto ustanovenia považujú za jediné uplatniteľné ustanovenia na okolnosti vo veciach samých.
            35. Výklad článkov 18 a 19 tohto nariadenia je tiež relevantný vo veciach samých, pretože vnútroštátny súd vyhlásil európske platobné rozkazy za vykonateľné.
            36. Za týchto podmienok treba na to, aby bolo možné vnútroštátnemu súdu poskytnúť užitočnú odpoveď, prvú prejudiciálnu otázku preformulovať tak, že sa v podstate týka toho, či sa nariadenie č. 1896/2006 má vykladať v tom zmysle, že postupy uvedené v článkoch 16 až 20 tohto nariadenia sú uplatniteľné, ak sa preukáže, že platobný rozkaz nebol doručený spôsobom, ktorý je v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 13 až 15 uvedeného nariadenia.
            37. V tejto súvislosti treba na úvod uviesť, že z článku 12 ods. 5 a článkov 13 až 15 nariadenia č. 1896/2006 vyplýva, že každý rozkaz, na ktorý sa vzťahuje toto nariadenie, musí byť predmetom doručovania, ktoré pri dodržaní jedného zo spôsobov opísaných v uvedených článkoch 13 až 15 je v súlade s minimálnymi požiadavkami uloženými týmto nariadením. Ako uviedol generálny advokát v bodoch 36 až 41 svojich návrhov, v prípade nesplnenia týchto minimálnych požiadaviek by bola ohrozená rovnováha medzi cieľmi sledovanými nariadením č. 1896/2006, ktorými sú na jednej strane rýchlosť a účinnosť a na druhej strane, dodržiavanie práva na obranu.
            38. Po prvé, pokiaľ ide o prípadné podanie odporu podľa článkov 16 a 17 nariadenia č. 1896/2006, treba spresniť, že ako vyplýva z odôvodnenia 24 uvedeného nariadenia, odpor predstavuje riadny prostriedok na ukončenie európskeho konania o platobnom rozkaze spôsobujúci automatické pokračovanie sporu v riadnom občianskom súdnom konaní.
            39. Pokiaľ sa totiž proti pohľadávkam, na základe ktorých bol vydaný európsky platobný rozkaz, podá odpor, neuplatní sa ďalej osobitné konanie upravené nariadením č. 1896/2006, pretože účelom tohto nariadenia je podľa jeho článku 1 ods. 1 písm. a) iba „zjednodušiť a urýchliť súdne konanie a znížiť náklady na takéto konanie v cezhraničných sporoch, ktoré sa týkajú nepopretých peňažných pohľadávok“.
            40. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 16 nariadenia č. 1896/2006 môže odporca na súd pôvodu podať odpor proti európskemu platobnému rozkazu prostredníctvom vzorového tlačiva F, ktoré sa mu zašle spolu s vzorovým tlačivom E obsahujúcim platobný rozkaz. Odpor sa musí podať do 30 dní od doručenia rozkazu.
            41. Pokiaľ teda európsky platobný rozkaz nie je doručený spôsobom, ktorý je v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 13 až 15 nariadenia č. 1896/2006, odporca nedostane tlačivá uvedené v bode 40 tohto rozsudku, a teda nie je riadne upovedomený o existencii a základe európskeho platobného rozkazu, ktorý bol proti nemu vydaný. V takomto prípade nemá nevyhnutne všetky potrebné informácie, ktoré mu umožňujú rozhodnúť sa, či má alebo nemá podať odpor proti tomuto rozkazu.
            42. Takáto situácia by nebola v súlade s právom na obranu, keďže za okolností, ako sú okolnosti dotknuté vo veciach samých, nemožno uplatniť konanie o odpore stanovené v článkoch 16 a 17 nariadenia č. 1896/2006.
            43. Po druhé treba spresniť, že v prípade neexistencie doručenia v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 13 až 15 nariadenia č. 1896/2006 nezačína plynúť lehota na podanie odporu uvedená v článku 16 ods. 2 tohto nariadenia, takže je spochybnená platnosť úkonov, ktoré sa viažu na uplynutie tejto lehoty, ako je vyhlásenie vykonateľnosti stanovené v článku 18 uvedeného nariadenia alebo návrh na preskúmanie uvedený v jeho článku 20, hoci sa už začalo ich vykonávanie.
            44. Presnejšie, pokiaľ ide o konanie o preskúmanie, treba pripomenúť, že toto konanie, ako to uvádza aj samotný názov článku 20 nariadenia č. 1896/2006, nastane iba „vo výnimočných prípadoch“ stanovených vyčerpávajúcim spôsobom v tomto článku, pričom nesprávne doručenie nepatrí do týchto výnimočných prípadov.
            45. V každom prípade treba pripomenúť, že podľa článku 26 nariadenia č. 1896/2006, všetky procesné otázky, ktoré nie sú osobitne upravené v tomto nariadení, „sa riadia vnútroštátnym právom“, takže v takomto prípade je vylúčené obdobné uplatnenie uvedeného nariadenia.
            46. Pokiaľ ide o prejednávanú vec, nariadenie č. 1896/2006 neupravuje prípadné prostriedky nápravy, ktoré má odporca k dispozícii, pokiaľ sa až po vyhlásení vykonateľnosti európskeho platobného rozkazu preukáže, že tento platobný rozkaz nebol doručený spôsobom, ktorý je v súlade s minimálnymi požiadavkami uvedenými v článkoch 13 až 15 tohto nariadenia.
            47. V takom prípade z toho vyplýva, že tieto procesné otázky sa naďalej riadia vnútroštátnym právom podľa článku 26 nariadenia č. 1896/2006.
            48. V každom prípade treba zdôrazniť, že ako vyplýva z bodu 43 tohto rozsudku, ak európsky platobný rozkaz nebol doručený spôsobom, ktorý je v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 13 až 15 nariadenia č. 1896/2006, nemožno uplatniť vykonateľnosť stanovenú v článku 18 uvedeného nariadenia. Z toho vyplýva, že vyhlásenie vykonateľnosti takého platobného rozkazu treba považovať za neplatné.
            49. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že nariadenie č. 1896/2006 sa má vykladať v tom zmysle, že postupy uvedené v článkoch 16 až 20 tohto nariadenia nie sú uplatniteľné, ak sa preukáže, že európsky platobný rozkaz nebol doručený spôsobom, ktorý je v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 13 až 15 uvedeného nariadenia. Ak sa takáto nezrovnalosť objaví až po vyhlásení vykonateľnosti európskeho platobného rozkazu, odporca musí mať možnosť nahlásiť túto nezrovnalosť, ktorá v prípade, že je riadne preukázaná, musí spôsobiť neplatnosť tohto vyhlásenia vykonateľnosti.
            O druhej a tretej otázke
            50. Vzhľadom na odpoveď poskytnutú na prvú otázku netreba odpovedať na druhú a tretiu položenú otázku.
            O trovách
            51. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 z 12. decembra 2006, ktorým sa zavádza európske konanie o platobnom rozkaze, sa má vykladať v tom zmysle, že postupy uvedené v článkoch 16 až 20 tohto nariadenia nie sú uplatniteľné, ak sa preukáže, že európsky platobný rozkaz nebol doručený spôsobom, ktorý je v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článkoch 13 až 15 uvedeného nariadenia.
            Ak sa takáto nezrovnalosť objaví až po vyhlásení vykonateľnosti európskeho platobného rozkazu, odporca musí mať možnosť nahlásiť túto nezrovnalosť, ktorá v prípade, že je riadne preukázaná, musí spôsobiť neplatnosť tohto vyhlásenia vykonateľnosti.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. októbra 2009.#Asturcom Telecomunicaciones SL proti Cristina Rodríguez Nogueira.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao - Španielsko.#Smernica 93/13/EHS - Spotrebiteľské zmluvy - Nekalá rozhodcovská doložka - Neplatnosť - Rozhodcovský rozsudok, ktorý má právnu silu rozhodnutej veci - Nútený výkon - Právomoc vnútroštátneho súdu, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, konštatovať ex offo nekalú povahu rozhodcovskej doložky - Zásady ekvivalencie a efektivity.#Vec C-40/08.

text:
      Vec C‑40/08
      Asturcom Telecomunicaciones SL
      proti
      Cristine Rodríguezovej Nogueirovej
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Juzgado de Primera Instancia nº 4 de Bilbao)
      „Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Nekalá rozhodcovská doložka – Neplatnosť – Rozhodcovský rozsudok, ktorý má právnu silu rozhodnutej veci – Nútený výkon – Právomoc vnútroštátneho súdu, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, konštatovať ex offo
         nekalú povahu rozhodcovskej doložky – Zásady ekvivalencie a efektivity“

      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Smernica 93/13
      (Smernica Rady 93/13, článok 6 ods. 1)
      Smernica 93/13 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý
         rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, ktorý bol vydaný bez účasti spotrebiteľa, musí hneď, ako
         sa oboznámi s právnymi a so skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel, preskúmať ex offo nekalú povahu rozhodcovskej doložky uvedenej v zmluve uzavretej medzi podnikateľom a spotrebiteľom v rozsahu, v akom podľa
         vnútroštátnych procesných pravidiel môže takéto posúdenie vykonať v rámci obdobných opravných prostriedkov vnútroštátnej povahy.
         Ak je to tak, prináleží vnútroštátnemu súdu vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z toho podľa daného vnútroštátneho práva vyplývajú,
         s cieľom zabezpečiť, aby spotrebiteľ nebol uvedenou doložkou viazaný.

      Na účely tohto posúdenia je potrebné spresniť, že vzhľadom na povahu a význam všeobecného záujmu, na ktorom sa zakladá ochrana
         spotrebiteľov, ktorú smernica 93/13 zabezpečuje, článok 6 uvedenej smernice musí byť považovaný za ustanovenie rovnocenné
         s vnútroštátnymi pravidlami, ktoré majú v rámci vnútroštátneho právneho poriadku právnu silu noriem verejného poriadku.

      (pozri body 52, 59 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 6. októbra 2009 (*)

      „Smernica 93/13/EHS – Spotrebiteľské zmluvy – Nekalá rozhodcovská doložka – Neplatnosť – Rozhodcovský rozsudok, ktorý má právnu silu rozhodnutej veci – Nútený výkon – Právomoc vnútroštátneho súdu, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, konštatovať ex offo
         nekalú povahu rozhodcovskej doložky – Zásady ekvivalencie a efektivity“

      Vo veci C‑40/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Juzgado de Primera Instancia
         n° 4 de Bilbao (Španielsko) z 29. januára 2008 a doručený Súdnemu dvoru 5. februára 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Asturcom Telecomunicaciones SL
      proti
      Cristine Rodríguezovej Nogueirovej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia M. Ilešič, A. Tizzano (spravodajca), E. Levits a J.‑J. Kasel,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Asturcom Telecomunicaciones SL, v zastúpení: P. Calderón Plaza a P. García Ibaceta, abogados,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones, splnomocnený zástupca,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: K. Veres, R. Somssich a M. Fehér, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Wils a R. Vidal Puig, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 14. mája 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských
         zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288, ďalej len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, v ktorom bol podaný návrh na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, medzi spoločnosťou
         Asturcom Telecomunicaciones SL (ďalej len „Asturcom“) a C. Rodríguezovou Nogueirovou vo veci zaplatenia dlžných súm v rámci
         plnenia zmluvy o prevádzke mobilného telefónu, ktorú táto spoločnosť uzavrela s C. Rodríguezovou Nogueirovou.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 stanovuje:

      „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo
         dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej
         záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

      4        Článok 7 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje:

      „Členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky,
         ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov
         alebo dodávateľov.“

      5        Príloha uvedenej smernice obsahuje indikatívny zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé. Medzi nimi sa v bode 1
         písm. q) tejto prílohy nachádzajú podmienky, ktorých cieľom alebo účinkom je „neposkytnúť spotrebiteľovi právo alebo mu brániť
         v uplatňovaní práva podať žalobu alebo podať akýkoľvek iný opravný prostriedok, najmä vyžadovať od spotrebiteľa, aby riešil
         spory neupravené právnymi ustanoveniami výhradne arbitrážou [rozhodcovským konaním – neoficiálny preklad], nevhodne obmedzovať prístup k dôkazom alebo ukladať mu povinnosť dôkazného bremena, ktoré by podľa práva, ktorým sa riadi
         zmluvný vzťah, malo spočívať na inej zmluvnej strane“.

       Vnútroštátna právna úprava
      6        Ochrana spotrebiteľov pred nekalými podmienkami bola v španielskom práve zabezpečená najprv zákonom č. 26/1984 o ochrane spotrebiteľov
         a užívateľov (Ley General 26/1984 para la Defensa de los Consumidores y Usuarios) z 19. júla 1984 (BOE č. 176 z 24. júla 1984,
         ďalej len „zákon č. 26/1984“).

      7        Zákon č. 26/1984 bol zmenený a doplnený zákonom č. 7/1998 o všeobecných zmluvných podmienkach (Ley 7/1998 sobre Condiciones
         Generales de la Contratación) z 13. apríla 1998 (BOE č. 89 zo 14. apríla 1998, ďalej len „zákon č. 7/1998“), ktorý smernicu
         93/13 prebral do vnútroštátneho právneho poriadku.

      8        Zákon č. 7/1998 do zákona č. 26/1984 doplnil najmä článok 10a, ktorý vo svojom odseku 1 stanovuje, že „všetky ustanovenia,
         ktoré neboli individuálne dohodnuté, sa považujú za nekalé podmienky, ak napriek požiadavke dobrej viery spôsobia značnú nerovnováhu
         v právach a povinnostiach zmluvných strán vzniknutých na základe zmluvy na úkor spotrebiteľa. V každom prípade sú za nekalé
         podmienky považované ustanovenia uvádzané v prvom dodatočnom ustanovení tohto zákona…“

      9        Článok 8 zákona č. 7/1998 stanovuje:

      „1.      Všeobecné zmluvné podmienky, ktoré na ujmu pristupujúcej zmluvnej strany porušujú ustanovenia zákona alebo akékoľvek iné kogentné
         alebo zakazujúce predpisy, sú absolútne neplatné, pokiaľ tieto predpisy inak nesankcionujú ich porušenie.

      2.      V každom prípade sú absolútne neplatné najmä také nekalé všeobecné zmluvné podmienky uvedené v zmluvách uzavretých so spotrebiteľmi,
         aké sú vymedzené v článku 10a a v prvom dodatočnom ustanovení zákona č. 26/1984…“

      10      V čase vzniku skutkových okolností relevantných na rozhodnutie v spore vo veci samej bolo rozhodcovské konanie upravené zákonom
         č. 60/2003 o rozhodcovskom konaní (Ley 60/2003 de Arbitraje) z 23. decembra 2003 (BOE č. 309 z 26. decembra 2003, ďalej len
         „zákon č. 60/2003“).

      11      Článok 8 ods. 4 a 5 zákona č. 60/2003 stanovuje:

      „4.      Prvostupňový súd v mieste, kde bol vydaný rozsudok, je príslušný na výkon tohto rozsudku v súlade s článkom 545 ods. 2 občianskeho
         súdneho poriadku…

      5.      Žalobu o neplatnosť rozhodcovského rozsudku je možné podať na Audiencia Provincial v mieste jeho vyhlásenia.“
      12      Článok 22 ods. 1 a 2 uvedeného zákona stanovuje:

      „1.      Rozhodcovia sú oprávnení rozhodovať o svojej právomoci, a to aj o námietkach týkajúcich sa existencie alebo platnosti rozhodcovskej
         zmluvy alebo o iných námietkach, ktoré sú prekážkou konania vo veci samej. Na tieto účely sa rozhodcovská doložka, ktorá je
         súčasťou zmluvy, považuje za nezávislú od ostatných ustanovení zmluvy. Z rozhodnutia rozhodcov, v ktorom sa konštatuje neplatnosť
         zmluvy, automaticky nevyplýva neplatnosť rozhodcovskej zmluvy.

      2.      Námietky, na ktoré sa vzťahuje predchádzajúci odsek, musia byť uplatnené najneskôr v čase predloženia žalobnej odpovede, pričom
         skutočnosť, že jedna strana menovala alebo sa zúčastnila na menovaní rozhodcov, nebráni uplatneniu týchto námietok. Námietka
         týkajúca sa prekročenia právomocí rozhodcami musí byť uplatnená hneď, ako je v rozhodcovskom konaní nastolená otázka prekračujúca
         právomoc rozhodcov.

      Rozhodcovia môžu pripustiť námietky vznesené neskôr, iba ak je omeškanie odôvodnené.“
      13      Článok 40 uvedeného zákona znie:

      „Proti právoplatnému rozhodcovskému rozsudku je možné podať žalobu o neplatnosť v medziach stanovených touto hlavou.“
      14      Článok 41 ods. 1 zákona č. 60/2003 stanovuje:

      „Rozhodcovský rozsudok môže byť zrušený iba vtedy, ak účastník rozhodcovského konania, ktorý o zrušenie žiada, tvrdí a preukáže,
         že:

      …
      f)      rozhodcovský rozsudok je v rozpore s verejným poriadkom.
      …“
      15      Podľa článku 41 ods. 4 uvedeného zákona žalobu o neplatnosť je možné podať v lehote dvoch mesiacov od oznámenia rozhodcovského
         rozsudku.

      16      Článok 43 zákona č. 60/2003 stanovuje:

      „Rozhodcovský rozsudok má účinky právoplatne rozhodnutej veci a o jeho preskúmanie je možné požiadať iba v súlade s ustanoveniami
         občianskeho súdneho poriadku o právoplatných rozsudkoch.“

      17      Článok 44 uvedeného zákona upresňuje:

      „Na nútený výkon rozhodcovských rozsudkov sa použijú ustanovenia občianskeho súdneho poriadku a tejto hlavy.“
      18      Článok 517 ods. 2 bod 2 zákona č. 1/2000 o občianskom súdnom poriadku (Ley 1/2000 de Enjuiciamiento Civil) zo 7. januára 2000
         (BOE č. 7 z 8. januára 2000, ďalej len „zákon č. 1/2000“) stanovuje, že rozhodcovské rozsudky a uznesenia sú vykonateľné.

      19      Článok 559 ods. 1 zákona č. 1/2000 znie:

      „Povinný môže takisto vzniesť námietku voči výkonu na základe týchto vád konania:
      1.      proti povinnému nie je možné viesť exekučné konanie alebo nie je riadne zastúpený;
      2.      oprávnený nie je spôsobilý alebo nie je riadne zastúpený alebo tieto skutočnosti nepreukázal;
      3.      neplatnosť nariadenia výkonu od začiatku z toho dôvodu, že rozhodcovské rozhodnutie alebo rozsudok neobsahuje výrok o uložení
         povinnosti, že predložený dokument nespĺňa zákonné požiadavky potrebné na exekúciu, alebo z dôvodu porušenia ustanovení článku
         520 tohto zákona pri nariadení výkonu rozhodnutia;

      4.      neosvedčenie pravosti, ak je exekučným titulom rozhodcovský rozsudok, ktorý nemá formu notárskej zápisnice.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      20      C. Rodríguez Nogueira uzatvorila 24. mája 2004 zmluvu o mobilných telefónnych službách so spoločnosťou Asturcom. Táto zmluva
         obsahuje rozhodcovskú doložku, podľa ktorej sa všetky spory týkajúce sa plnenia uvedenej zmluvy budú riešiť rozhodcovským
         konaním pred Asociación Europea de Arbitraje de Derecho y Equidad (Európske združenie pre rozhodcovské konanie a riešenie
         sporov zmierom, ďalej len „AEADE“). Sídlo tohto rozhodcovského súdu, ktoré nie je v zmluve uvedené, sa nachádza v meste Bilbao.

      21      Keďže C. Rodríguez Nogueira nezaplatila niektoré faktúry a zmluvu vypovedala pred koncom dohodnutej minimálnej doby trvania
         zmluvy o telefónnych službách, spoločnosť Asturcom podala návrh na začatie rozhodcovského konania na AEADE.

      22      V rozhodcovskom rozsudku vydanom 14. apríla 2005 bola C. Rodríguez Nogueira zaviazaná na zaplatenie sumy 669,60 eura.

      23      Keďže C. Rodríguez Nogueira nepodala proti tomuto rozhodcovskému rozsudku žalobu o neplatnosť, tento rozsudok sa stal právoplatným.

      24      Spoločnosť Asturcom podala 29. októbra 2007 návrh na vykonanie uvedeného rozhodcovského rozsudku na Juzgado de Primera Instancia
         n° 4 de Bilbao.

      25      Vo vnútroštátnom rozhodnutí o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania vnútroštátny súd konštatoval, že rozhodcovská
         doložka uvedená v predmetnej zmluve o telefónnych službách má nekalý charakter, a to najmä z toho dôvodu, že výdavky, ktoré
         by spotrebiteľ musel vynaložiť na dostavenie sa do miesta sídla rozhodcovského súdu, prevyšujú sumu, ktorá je predmetom sporu
         vo veci samej. Okrem toho podľa vnútroštátneho súdu je predmetné sídlo značne vzdialené od bydliska spotrebiteľa a nie je
         uvedené v zmluve. Združenie, ktoré vykonáva rozhodcovské konanie, zároveň aj vypracováva zmluvy, ktoré sú následne používané
         telekomunikačnými spoločnosťami.

      26      Vnútroštátny súd takisto upozorňuje jednak na to, že zákon č. 60/2003 neumožňuje rozhodcom konštatovať ex offo neplatnosť nekalých rozhodcovských doložiek, a jednak na to, že zákon č. 1/2000 neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa
         posúdenia nekalej povahy rozhodcovských doložiek súdom príslušným na rozhodnutie o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského
         rozsudku.

      27      Keďže Juzgado de Primera Instancia n° 4 de Bilbao mal za týchto okolností pochybnosti o zlučiteľnosti vnútroštátnych právnych
         predpisov, najmä pokiaľ ide o vnútroštátne procesné predpisy, s právom Spoločenstva, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Zahŕňa ochrana spotrebiteľov podľa [smernice 93/13] možnosť, aby súd, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského
         rozsudku, ktorý bol vydaný bez účasti spotrebiteľa, ex offo rozhodol o neplatnosti rozhodcovskej zmluvy a následne zrušil rozhodcovský rozsudok na základe toho, že táto rozhodcovská
         zmluva obsahuje nekalú podmienku, ktorá spôsobuje spotrebiteľovi ujmu?“

       O prejudiciálnej otázke
      28      Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či smernica 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny súd, ktorý
         rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, ktorý bol vydaný bez účasti spotrebiteľa, má ex offo rozhodnúť o nekalej povahe rozhodcovskej doložky uvedenej v zmluve uzavretej medzi podnikateľom a spotrebiteľom, ako aj vyhlásiť
         tento rozhodcovský rozsudok za neplatný.

      29      Na účely odpovede na položenú otázku je potrebné v prvom rade pripomenúť, že systém ochrany zavedený smernicou 93/13 vychádza
         z myšlienky, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu
         silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky pripravené vopred predajcom alebo
         dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (rozsudok z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores,
         C‑240/98 až C‑244/98, Zb. s. I‑4941, bod 25, ako aj z 26. októbra 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, Zb. s. I‑10421, bod 25).

      30      Vzhľadom na predmetné nerovné postavenie jednej zo zmluvných strán článok 6 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že nekalé
         podmienky nie sú pre spotrebiteľa záväzné. Ako to vyplýva z judikatúry, ide o kogentné ustanovenie, ktoré smeruje k nahradeniu
         formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi
         nimi môže znovu zaviesť rovnosť (rozsudky Mostaza Claro, už citovaný, bod 36, a zo 4. júna 2009, Pannon GSM, C‑243/08, zatiaľ
         neuverejnený v Zbierke, bod 25).

      31      S cieľom zabezpečiť úroveň ochrany, ktorú chce smernica 93/13 dosiahnuť, Súdny dvor viackrát zdôraznil, že tento nerovný stav
         medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom môže byť kompenzovaný iba pozitívnym zásahom, vonkajším vo vzťahu k samotným
         účastníkom zmluvy (rozsudky Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, už citovaný, bod 27, ako aj Mostaza Claro, už citovaný,
         bod 26).

      32      Vo svetle týchto zásad Súdny dvor stanovil, že vnútroštátny súd má posudzovať ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky (rozsudok Mostaza Claro, už citovaný, bod 38).

      33      Prejednávaný prípad sa však od veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok Mostaza Claro, odlišuje v tom, že C. Rodríguez
         Nogueira bola počas jednotlivých konaní v spore medzi ňou a spoločnosťou Asturcom úplne pasívna, a konkrétne v tom, že nepodala
         žalobu o neplatnosť proti rozhodcovskému rozsudku, ktorý vydal AEADE, s cieľom napadnúť nekalú povahu rozhodcovskej doložky,
         v dôsledku čoho tento rozhodcovský rozsudok nadobudol právnu silu rozhodnutej veci.

      34      Za týchto okolností je namieste stanoviť, že nutnosť nahradenia formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami
         a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť, stanovuje súdu poverenému
         vykonaním právoplatného rozhodnutia povinnosť zabezpečiť absolútnu ochranu spotrebiteľa, a to aj v prípade, že uvedený spotrebiteľ
         nepodal nijaký opravný prostriedok na účely uplatnenia svojich práv a bez ohľadu na vnútroštátne procesné predpisy, v ktorých
         sa upravuje právna sila rozhodnutej veci.

      35      V tejto súvislosti je namieste pripomenúť dôležitosť zásady právnej sily rozhodnutej veci tak v právnom poriadku Spoločenstva,
         ako aj vo vnútroštátnych právnych poriadkoch.

      36      Súd mal už príležitosť upresniť, že na to, aby sa zabezpečila tak stabilita práva a právnych vzťahov, ako aj riadny výkon
         spravodlivosti, je totiž dôležité, aby sa nemohli napadnúť súdne rozhodnutia, ktoré sa stali konečnými po vyčerpaní dostupných
         opravných prostriedkov alebo po uplynutí lehôt stanovených na podanie týchto opravných prostriedkov (rozsudky z 30. septembra
         2003, Köbler, C‑224/01, Zb. s. I‑10239, bod 38; zo 16. marca 2006, Kapferer, C‑234/04, Zb. s. I‑2585, bod 20, ako aj z 3. septembra
         2009, Fallimento Olimpiclub, C‑2/08, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 22).

      37      Podľa judikatúry Súdneho dvora teda právo Spoločenstva neprikazuje vnútroštátnemu súdu, aby neuplatnil vnútroštátne procesné
         normy, na základe ktorých získava rozhodnutie právoplatnosť, aj keby to umožnilo napraviť porušenie akéhokoľvek ustanovenia
         práva Spoločenstva predmetným rozhodnutím (pozri najmä rozsudky z 1. júna 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Zb. s. I‑3055, body 47
         a 48; Kapferer, už citovaný, bod 21, ako aj Fallimento Olimpiclub, už citovaný, bod 23).

      38      Ak neexistuje právna úprava Spoločenstva v predmetnej oblasti, podmienky vykonávania zásady právnej sily rozhodnutej veci
         musí stanoviť vnútroštátny právny poriadok v súlade so zásadou procesnej autonómie členských štátov. Tieto pravidlá však nesmú
         byť menej priaznivé ako pravidlá upravujúce obdobné vnútroštátne konania (zásada ekvivalencie), ani nesmú byť naformulované
         tak, aby v praxi spôsobili nemožnosť alebo nadmerné sťaženie výkonu práv uznaných právnym poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity)
         (pozri najmä rozsudky Kapferer, už citovaný, bod 22, ako aj Fallimento Olimpiclub, už citovaný, bod 24).

      39      V prvom rade, pokiaľ ide o zásadu efektivity, treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že každý prípad, v ktorom sa vynára
         otázka, či vnútroštátne procesné ustanovenie znemožňuje, alebo nadmerne sťažuje uplatňovanie práva Spoločenstva, sa musí skúmať
         s prihliadnutím na postavenie tohto ustanovenia v celom konaní, priebeh konania a jeho osobitosti na rôznych stupňoch vnútroštátnych
         súdov. Na tento účel treba v prípade potreby vziať do úvahy základné zásady vnútroštátneho súdneho systému, akými sú ochrana
         práva na obhajobu, zásada právnej istoty a zásada riadneho priebehu konania (rozsudky zo 14. decembra 1995, Peterbroeck, C‑312/93,
         Zb. s. I‑4599, bod 14, a Fallimento Olimpiclub, už citovaný, bod 27).

      40      V prejednávanom prípade sa rozhodcovský rozsudok v spore vo veci samej stal právoplatným, lebo dotknutý spotrebiteľ nepodal
         proti uvedenému rozsudku žalobu o neplatnosť v lehote, ktorá je na tento účel stanovená.

      41      V tejto súvislosti treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry je určenie primeraných prekluzívnych lehôt na podanie žaloby
         v záujme právnej istoty zlučiteľné s právom Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 1976, Rewe-Zentralfinanz
         a Rewe-Zentral, 33/76, Zb. s. 1989, bod 5; z 10. júla 1997, Palmisani, C‑261/95, Zb. s. I‑4025, bod 28, ako aj z 12. februára
         2008, Kempter, C‑2/06, Zb. s. I‑411, bod 58). Takéto lehoty totiž nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu
         výkonu práv priznaných právom Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. septembra 2002, Grundig Italiana, C‑255/00,
         Zb. s. I‑8003, bod 34).

      42      Je teda potrebné preskúmať primeranosť lehoty dvoch mesiacov, ktorá je stanovená v článku 41 ods. 4 zákona č. 60/2003, po
         uplynutí ktorej sa v prípade nepodania žaloby o neplatnosť rozhodcovský rozsudok stáva právoplatným a nadobúda právnu silu
         rozhodnutej veci.

      43      V prejednávanom prípade je namieste jednak konštatovať, že ako to Súdny dvor už uviedol, 60‑dňovú lehotu na podanie opravného
         prostriedku nie je samu osebe možné kritizovať (pozri v tomto zmysle rozsudok Peterbroeck, už citovaný, bod 16).

      44      Uvedená prekluzívna lehota je primeraná v tom zmysle, že umožňuje posúdiť, či existujú dôvody na napadnutie rozhodcovského
         rozsudku, ako aj prípadne pripraviť žalobu o neplatnosť proti tomuto rozsudku. V tejto súvislosti treba uviesť, že v prejednávanej
         veci nebolo nijakým spôsobom uvedené, že by vnútroštátne procesné predpisy upravujúce podanie žaloby o neplatnosť rozhodcovského
         rozsudku a najmä lehota dvoch mesiacov, ktorá bola na tento účel stanovená, boli neprimerané.

      45      Na druhej strane treba upresniť, že podľa článku 41 ods. 4 zákona č. 60/2003 lehota začína plynúť od oznámenia rozhodcovského
         rozsudku. V spore vo veci samej sa spotrebiteľ nenachádzal v situácii, keď prekluzívna lehota začala plynúť, prípadne, keď
         už uplynula, bez toho, aby vedel o účinkoch nekalej rozhodcovskej doložky voči nemu.

      46      Za týchto okolností sa predmetná lehota zdá byť v súlade so zásadou efektivity, pokiaľ sama osebe nemôže prakticky znemožniť
         alebo nadmerne sťažiť výkon práv, ktoré v tomto zmysle spotrebiteľom vyplývajú zo smernice 93/13 (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 27. februára 2003, Santex, C‑327/00, Zb. s. I‑1877, bod 55).

      47      V každom prípade dodržiavanie zásady efektivity si za okolností ako v spore vo veci samej nemôže vyžadovať, aby vnútroštátny
         súd kompenzoval nielen opomenutie procesného charakteru spotrebiteľa, ktorý nepozná svoje práva, ako to bolo vo veci, ktorá
         viedla k vydaniu už citovaného rozsudku Mostaza Claro, ale taktiež aby úplne nahradil celkovú pasivitu dotknutého spotrebiteľa,
         akou je pasívny prístup žalovanej v spore vo veci samej, ktorá sa nezúčastnila na rozhodcovskom konaní, ani nepodala žalobu
         o neplatnosť proti rozhodcovskému rozsudku, ktorý sa z tohto dôvodu stal právoplatným.

      48      Vo svetle predchádzajúcich úvah je namieste konštatovať, že procesné pravidlá stanovené v španielskom systéme ochrany spotrebiteľov
         proti nekalým zmluvným podmienkam nespôsobujú nemožnosť alebo nadmerné sťaženie výkonu práv spotrebiteľov stanovených v predmetnej
         smernici.

      49      Ďalej, pokiaľ ide o zásadu rovnocennosti, táto zásada si vyžaduje, aby podmienky stanovené vnútroštátnou právnou úpravou na
         uplatnenie ex offo pravidla práva Spoločenstva neboli menej priaznivé ako podmienky uplatnenia ex offo obdobného pravidla rovnakej právnej sily vo vnútroštátnom práve (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok zo 14. decembra 1995,
         van Schijndel a van Veen, C‑430/93 a C‑431/93, Zb. s. I‑4705, body 13 a 17, ako aj citovanú judikatúru).

      50      S cieľom preveriť, či uvedená zásada bola v prejednávanom prípade dodržaná, prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý ako jediný
         priamo pozná vnútroštátne procesné postupy, preskúmať tak predmet, ako aj zásadné črty údajne podobných vnútroštátnych opravných
         prostriedkov (pozri najmä rozsudok zo 16. mája 2000, Preston a i., C‑78/98, Zb. s. I‑3201, body 49 a 56). Na účely posúdenia,
         ku ktorému bude musieť vnútroštátny súd pristúpiť, mu Súdny dvor môže poskytnúť pomoc pri výklade práva Spoločenstva (pozri
         rozsudok Preston a i., už citovaný, bod 50).

      51      Ako to bolo uvedené v bode 30 predmetného rozsudku, je vhodné upresniť, že článok 6 ods. 1 smernice 93/13 je imperatívnym
         ustanovením. Okrem toho treba zdôrazniť, že podľa judikatúry Súdneho dvora predmetná smernica ako celok predstavuje podľa
         článku 3 ods. 1 písm. t) ES opatrenie nevyhnutné na splnenie poslania zvereného Európskemu spoločenstvu a najmä na zvýšenie
         životnej úrovne a kvality života v celom Spoločenstve (rozsudok Mostaza Claro, už citovaný, bod 37).

      52      Vzhľadom na povahu a význam všeobecného záujmu, na ktorom sa zakladá ochrana spotrebiteľov, ktorú smernica 93/13 zabezpečuje,
         je namieste konštatovať, že článok 6 uvedenej smernice musí byť považovaný za ustanovenie rovnocenné s vnútroštátnymi pravidlami,
         ktoré majú v rámci vnútroštátneho právneho poriadku právnu silu noriem verejného poriadku.

      53      Z uvedeného vyplýva, že ak vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, musí
         podľa vnútroštátnych procesných pravidiel preskúmať ex offo rozpor rozhodcovskej doložky s vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku, musí takisto preskúmať ex offo nekalú povahu rozhodcovskej doložky v súvislosti s článkom 6 uvedenej smernice hneď po tom, ako je súd oboznámený s právnymi
         a so skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel (pozri v tomto zmysle rozsudok Pannon GSM, už citovaný, bod 32).

      54      Túto povinnosť má aj vnútroštátny súd, ktorý v rámci vnútroštátneho súdneho systému disponuje právomocou preskúmať ex offo rozpor takejto podmienky s vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudky van Schijndel
         a van Veen, už citovaný, body 13, 14 a 22, ako aj Kempter, už citovaný, bod 45).

      55      Pokiaľ ide o spor vo veci samej, podľa španielskej vlády je vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného
         rozhodcovského rozsudku, príslušný na preskúmanie ex offo neplatnosti rozhodcovskej doložky uvedenej v zmluve uzavretej medzi spotrebiteľom a predajcom alebo poskytovateľom služieb
         z toho dôvodu, že táto doložka je v rozpore s vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku. Táto právomoc bola okrem
         toho potvrdená vo viacerých nedávnych rozsudkoch Audiencia Provincial de Madrid, ako aj Audiencia Nacional.

      56      Vnútroštátnemu súdu teda prináleží preskúmať, či je to tak v prejednávanom spore.

      57      Pokiaľ ide o následky určenia súdu povereného výkonom rozhodcovského rozsudku, že v zmluve uzavretej medzi predajcom alebo
         dodávateľom a spotrebiteľom existuje nekalá rozhodcovská doložka, je vhodné pripomenúť, že článok 6 ods. 1 smernice 93/13
         vyžaduje, aby členské štáty stanovili, že nekalé podmienky nie sú „podľa ich vnútroštátneho práva“ pre spotrebiteľov záväzné.

      58      Ako to vo svojich písomných pripomienkach navrhla maďarská vláda, vnútroštátnemu súdu prináleží vyvodiť všetky následky, ktoré
         podľa vnútroštátneho práva vyplývajú z existencie nekalej rozhodcovskej doložky v súvislosti s rozhodcovským rozsudkom, ak
         uvedená doložka nemôže byť voči spotrebiteľovi záväzná.

      59      Vzhľadom na predchádzajúce je nutné odpovedať na položenú otázku tak, že smernica 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátny
         súd, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, ktorý bol vydaný bez účasti spotrebiteľa, musí
         hneď po tom, ako sa oboznámi s právnymi a so skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel, preskúmať ex offo nekalú povahu rozhodcovskej doložky uvedenej v zmluve uzavretej medzi podnikateľom a spotrebiteľom v rozsahu, v akom podľa
         vnútroštátnych procesných pravidiel môže takéto posúdenie vykonať v rámci obdobných opravných prostriedkov vnútroštátnej povahy.
         Ak je to tak, prináleží vnútroštátnemu súdu vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z toho podľa daného vnútroštátneho práva vyplývajú,
         s cieľom zabezpečiť, aby spotrebiteľ nebol uvedenou doložkou viazaný.

       O trovách
      60      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Smernica Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že
            vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o návrhu na výkon právoplatného rozhodcovského rozsudku, ktorý bol vydaný bez účasti spotrebiteľa,
            musí hneď po tom, ako sa oboznámi s právnymi a so skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel, preskúmať ex offo nekalú povahu rozhodcovskej doložky uvedenej v zmluve uzavretej medzi podnikateľom a spotrebiteľom v rozsahu, v akom podľa
            vnútroštátnych procesných pravidiel môže takéto posúdenie vykonať v rámci obdobných opravných prostriedkov vnútroštátnej povahy.
            Ak je to tak, prináleží vnútroštátnemu súdu vyvodiť všetky dôsledky, ktoré z toho podľa daného vnútroštátneho práva vyplývajú,
            s cieľom zabezpečiť, aby spotrebiteľ nebol uvedenou doložkou viazaný.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 4. septembra 2014.#Európska komisia proti Spolkovej republike Nemecko.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 63 ZFEÚ – Voľný pohyb kapitálu – Daň z darovania a dedičstva – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca vyššiu nezdaniteľnú sumu, ak mali poručiteľ v čase svojho úmrtia, darca alebo oprávnený bydlisko na území členského štátu – Predmet žaloby o nesplnení povinnosti – Obmedzenie – Odôvodnenie.#Vec C‑211/13.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. novembra 1975. # Camilla Borella proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Sozialgericht Augsburg - Nemecko. # Vec 49-75.