title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 14. októbra 2004. # Sergio Sandini proti Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-389/02.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (štvrtá komora)
      zo 14. októbra 2004
      Vec T‑389/02
      Sergio Sandini
      proti
      Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Žaloba o náhradu škody – Prípustnosť – Vystavenie sa vplyvu azbestu – Choroba z povolania – Ujma“
      Úplné znenie vo francúzštine II - 0000
      Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je návrh na náhradu zdravotnej ujmy, nemateriálnej ujmy, profesijnej ujmy a finančnej škody, ktorú
         údajne utrpel žalobca.

      Rozhodnutie:         Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.     Úradníci – Žaloba – Predchádzajúca administratívna sťažnosť – Implicitné rozhodnutie o zamietnutí návrhu nenapadnuté v lehotách
            – Neskoršie výslovné rozhodnutie – Potvrdzujúci akt – Preklúzia
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      2.     Úradníci – Žaloba – Žaloba o náhradu škody – Návrh na zrušenie rozhodnutia prijatého v konaní pred podaním žaloby, ktorým
            bol zamietnutý návrh na náhradu škody – Návrh, ktorý nemá samostatnú povahu vo vzťahu k návrhom na náhradu škody
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      3.     Úradníci – Mimozmluvná zodpovednosť inštitúcií – Podmienky – Chyba správneho orgánu – Ujma – Príčinná súvislosť – Kumulatívne
            podmienky
      4.     Úradníci – Mimozmluvná zodpovednosť inštitúcií – Paušálna náhrada škody na základe režimu služobného poriadku – Návrh na dodatočnú
            náhradu škody podľa všeobecného práva – Prípustnosť – Podmienky
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 73)
      5.     Úradníci – Sociálne zabezpečenie – Úrazové poistenie a choroby z povolania – Invalidita – Pojem – Neschopnosť viesť normálny
            aktívny život – Neschopnosť na úrovni citovej sféry – Začlenenie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 73)
      6.     Konanie – Návrh na začatie konania – Formálne náležitosti – Zhrnutie dôvodov, na ktorých je návrh založený
      (Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 44 ods. 1)
      7.     Úradníci – Žaloba – Dôvody – Zneužitie právomoci – Pojem
      1.     Rozhodnutie o výslovnom zamietnutí sťažnosti podanej po tom, čo uplynula lehota na odvolanie voči implicitnému zamietnutiu,
         môže predstavovať akt spôsobujúci ujmu, ktorý môže byť napadnutý odvolaním iba za predpokladu, že obsahuje opätovné nové posúdenie
         situácie žalobcu v závislosti od nových skutkových a právnych okolností. Rozhodnutie výslovne zamietajúce sťažnosť neobsahujúce
         žiadnu novú skutočnosť vo vzťahu k právnej alebo skutkovej situácii existujúcej v momente implicitného zamietnutia je čisto
         potvrdzujúcim aktom, ktorý nespôsobuje ujmu, a preto nemôže mať za následok obnovenie plynutia sporných lehôt na odvolanie.

      (pozri bod 49)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 7. decembra 1999, Reggimenti/Parlament, T‑108/99, Zb. VS s. I‑A-243 a II‑1205, bod 35; Súd prvého
         stupňa, 12. decembra 2002, Morello/Komisia, T‑338/00 a T‑376/00, Zb. VS s. I‑A-301 a II‑1457, body 34 a 35

      2.     Rozhodnutie inštitúcie o zamietnutí návrhu na náhradu škody podaného v rámci správneho konania, ktoré predchádzalo žalobe
         o náhradu škody podanej na Súd prvého stupňa a následne návrhy na zrušenie podané proti tomuto rozhodnutiu nemožno posudzovať
         samostatne vzhľadom na návrhy na náhradu škody. Akt, ktorý obsahuje stanovisko inštitúcie počas konania pred podaním žaloby,
         má za následok len umožnenie účastníkovi konania, ktorý utrpel škodu, podať na Súd prvého stupňa návrh na náhradu škody.

      (pozri bod 56)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 18. decembra 1997, Gill/Komisia, T‑90/95, Zb. VS s. I‑A-471 a II‑1231, bod 45; Súd prvého stupňa,
         6. marca 2001, Ojha/Komisia, T‑77/99, Zb. VS s. I‑A-61 a II‑293, bod 68; Súd prvého stupňa, 5. decembra 2002, Hoyer/Komisia,
         T‑209/99, Zb. VS s. I‑A-243 a II‑1211, bod 32

      3.     V rámci návrhu na náhradu škody podaného úradníkom vznik zodpovednosti Spoločenstva predpokladá splnenie všetkých podmienok
         týkajúcich sa protiprávnosti konania, ktoré je vytýkané inštitúciám, teda existenciu údajnej škody, existenciu príčinnej súvislosti
         medzi konaním a uplatňovanou ujmou a dôkazu o splnení týchto podmienok, ktorý musí predložiť žalobca. Uvedené tri podmienky
         vzniku zodpovednosti Spoločenstva sú kumulatívne, z čoho vyplýva, že pokiaľ čo i len jedna z nich nie je splnená, zodpovednosť
         Spoločenstva nemôže vzniknúť.

      (pozri body 58 a 59)
      Odkaz: Súdny dvor, 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C‑136/92 P, Zb. s. I‑1981, bod 42; Súdny dvor, 9. septembra
         1999, Lucaccioni/Komisia, C‑257/98 P, Zb. s. I‑5251, bod 14; Súd prvého stupňa, 26. mája 1998, Bieber/Parlament, T‑205/96,
         Zb. VS s. I‑A-231 a II‑723, bod 48; Súd prvého stupňa, 14. mája 1998, Lucaccioni/Komisia, T‑165/95, Zb. VS s. I‑A-203 a II‑627,
         bod 57

      4.     Úradníci majú právo požiadať o dodatočnú náhradu škody mimo dávok vyplatených podľa článku 73 služobného poriadku, ak je inštitúcia
         zodpovedná za úraz alebo chorobu z povolania podľa všeobecného práva a ak dávky vyplývajúce zo služobného poriadku nie sú
         dostatočné na zabezpečenie úplnej náhrady utrpenej škody. Paušálna náhrada škody naopak nemôže viesť k dvojitej náhrade utrpenej
         škody. V tomto zmysle nie sú tieto dva systémy náhrady škody nezávislé.

      (pozri bod 62)
      Odkaz: Súdny dvor, 8. októbra 1986, Leussink a i./Komisia, 169/83 a 136/84, Zb. s. 2801, body 10 až 14; Súdny dvor, 9. septembra
         1999, Lucaccioni/Komisia, už citovaný, body 19 až 22

      5.     Pojem invalidity uvedený v článku 73 služobného poriadku pokrýva neschopnosť viesť normálny aktívny život vrátane citovej
         oblasti. Z toho vyplýva, že lekárovi poverenému inštitúciou alebo lekárskej komisii nebráni v rámci konania týkajúceho sa
         uznania choroby z povolania nič v tom, aby zohľadnili nemajetkovú ujmu, ktorú utrpel úradník pri výkone svojho povolania,
         ak kvôli tejto ujme nie je spôsobilý viesť normálny aktívny život.

      (pozri bod 92)
      6.     Podľa článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa musí návrh na začatie konania obsahovať zhrnutie dôvodov, na
         ktorých je návrh založený. Toto zhrnutie musí byť dostatočne jasné a presné, aby žalovaný mohol pripraviť svoju obhajobu a aby
         Súd prvého stupňa mohol rozhodnúť o žalobe podľa okolností aj bez ďalších informácií na jej podporu. Návrh musí z tohto dôvodu
         výslovne určiť, v čom spočíva dôvod, na ktorom je žaloba založená, pričom len jeho abstraktné vyjadrenie nezodpovedá požiadavkám
         rokovacieho poriadku.

      (pozri bod 120)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 12. januára 1995, Viho/Komisia, T‑102/92, Zb. s. II‑17, bod 68; Súd prvého stupňa, 14. mája 1998,
         Mo och Domsjö/Komisia, T‑352/94, Zb. s. II‑1989, bod 333

      7.     Pojem zneužitie právomoci má presný rozsah a odkazuje na skutočnosť, keď správny orgán použil svoju právomoc na dosiahnutie
         iného cieľa ako toho, kvôli ktorému mu bola právomoc zverená. Rozhodnutie trpí vadou zneužitia právomoci len vtedy, keď je
         zjavné na základe objektívnych relevantných a vzájomne sa zhodujúcich skutočností, že bolo prijaté na dosiahnutie iných ako
         stanovených cieľov.

      (pozri bod 123)
      Odkaz: Súdny dvor, 5. júna 2003, O’Hannrachain/Parlament, C‑121/01 P, Zb. s. I‑5553, bod 46; Súd prvého stupňa, 12. júna 1997,
         Krämer/Komisia, T‑104/96, Zb. VS s. I‑A-151 a II‑463, bod 67


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 21. júna 2012.#Mahagében Kft proti Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (C-80/11) a Péter Dávid proti Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (C-142/11).#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Baranya Megyei Bíróság a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság.#Dane – DPH – Šiesta smernica – Smernica 2006/112/ES – Právo na odpočet – Podmienky poskytnutia – Článok 273 – Vnútroštátne opatrenia pre boj proti podvodom – Prax vnútroštátnych daňových orgánov – Zamietnutie práva na odpočet dane v prípade nezákonného konania osoby, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tovary alebo služby, na základe ktorých sa požaduje vykonanie tohto práva – Dôkazné bremeno – Povinnosť zdaniteľnej osoby ubezpečiť sa o zákonnom konaní osoby vystavujúcej faktúru a preukázať ho.#Spojené veci C-80/11 a C-142/11.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            V spojených veciach C-80/11 a C-142/11,
            ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Baranya Megyei Bíróság (Maďarsko) a Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Maďarsko) z 9. februára a 9. marca 2011 a doručené Súdnemu dvoru 22. februára a 23. marca 2011, ktoré súvisia s konaniami:
            Mahagében Kft
            proti
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága  (C-80/11)
            a
            Péter Dávid
            proti
            Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága  (C-142/11),
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský, E. Juhász, G. Arestis a T. von Danwitz (spravodajca),
            generálny advokát: P. Mengozzi,
            tajomník: C. Strömholm, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. marca 2012,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – maďarská vláda, v zastúpení: M. Fehér, K. Szíjjártó a K. Veres, splnomocnení zástupcovia,
            – španielska vláda, v zastúpení: S. Centeno Huerta, splnomocnená zástupkyňa,
            – vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: P. Moser, barrister,
            – Európska komisia, v zastúpení: V. Bottka, A. Sipos a C. Soulay, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2001/115/ES z 20. decembra 2001 (Ú. v. ES L 15, 2002, s. 24; Mim. vyd. 09/001, s. 352, ďalej len „šiesta smernica“) a smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).
            2. Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov, jednak medzi spoločnosťou Mahagében Kft (ďalej len „Mahagében“) a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Dél-dunántúli Regionális Adó Főigazgatósága (regionálne daňové riaditeľstvo Južné Zadunajsko) a jednak medzi pánom Dávidom a Nemzeti Adó- és Vámhivatal Észak-alföldi Regionális Adó Főigazgatósága (regionálne daňové riaditeľstvo Severná Dolná zem), ktorých predmetom je zamietnutie zo strany daňového orgánu priznania práva na odpočet dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej na vstupe pri operáciách považovaných za podozrivé.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Smernica 2006/112 v súlade so svojimi článkami 411 a 413 zrušila a nahradila od 1. januára 2007 právnu úpravu Únie v oblasti DPH, a to najmä šiestu smernicu. Podľa odôvodnení 1 a 3 smernice 2006/112 bolo prepracovanie šiestej smernice nevyhnutné v záujme prezentovania všetkých ustanovení uplatniteľných jasným a prehľadným spôsobom v zmenenej štruktúre a znení a bez toho, aby sa podstatne zmenil jej obsah. Ustanovenia smernice 2006/112 sú v podstate zhodné so zodpovedajúcimi ustanoveniami šiestej smernice.
            4. Článok 2 ods. 1 písm. a) a c) smernice 2006/112, ktorý v podstate preberá pojmy článku 2 ods. 1 šiestej smernice, podriaďuje dani z pridanej hodnoty dodanie tovaru a poskytnutie služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká.
            5. Podľa článku 167 smernice 2006/112, ktorý je formulovaný rovnakým spôsobom ako článok 17 ods. 1 šiestej smernice, „právo odpočítať daň vzniká vtedy, keď vzniká daňová povinnosť v súvislosti s daňou, ktorá je odpočítateľná“.
            6. Článok 168 písm. a) smernice 2006/112, ktorý v podstate preberá ustanovenia článku 17 ods. 2 písm. a) šiestej smernice v znení vyplývajúcom z článku 28f ods. 1 tejto poslednej uvedenej smernice, stanovuje:
            „Pokiaľ ide o tovar a služby, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií zdaniteľnej osoby, táto má právo v členskom štáte, v ktorom uskutočňuje tieto transakcie, odpočítať z výšky DPH, ktorú je povinná zaplatiť, tieto sumy:
            a) DPH splatnú alebo zaplatenú v tomto členskom štáte za tovar, ktorý jej bol alebo bude dodaný, a za služby, ktoré jej boli alebo budú poskytnuté, inou zdaniteľnou osobou.“
            7. Článok 178 smernice 2006/112, ktorý sa nachádza v kapitole 4 nazvanej „Pravidlá upravujúce uplatnenie práva na odpočítanie dane“ hlavy X tejto smernice, uvádza:
            „Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane:
            a) pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. a), týkajúce sa dodania tovaru a poskytovania služieb, musí mať faktúru vyhotovenú v súlade s článkami 220 až 236 a článkami 238, 239 a 240,
            …“
            8. Toto ustanovenie zodpovedá článku 18 ods. 1 písm. a) šiestej smernice v znení vyplývajúcom z článku 28f ods. 2 tejto smernice, ktorý sa odvoláva na podmienky článku 22 ods. 3 uvedenej smernice v znení vyplývajúcom z jej článku 28h.
            9. Podľa článku 220 ods. 1 smernice 2006/112, ktorý v podstate preberá ustanovenia článku 22 ods. 3 písm. a) šiestej smernice v znení vyplývajúcom z článku 28h tejto poslednej uvedenej smernice, každá zdaniteľná osoba musí zabezpečiť, aby buď ona sama alebo odberateľ, alebo v jej mene a na jej účet tretia strana vyhotovila faktúru pri dodaní tovaru alebo poskytnutí služieb inej zdaniteľnej osobe alebo nezdaniteľnej právnickej osobe.
            10. Článok 226 smernice 2006/112 v podstate preberá ustanovenia článku 22 ods. 3 písm. b) šiestej smernice v znení vyplývajúcom z článku 28h tejto poslednej uvedenej smernice a vymenúva údaje, ktoré musia obsahovať faktúry vyhotovené podľa článkov 220 a 221 tejto smernice bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia uvedené v smernici 2006/112.
            11. Článok 273 smernice 2006/112, ktorý obsahuje v podstate zhodné ustanovenia ako tie, ktoré sú uvedené v článku 22 ods. 8 šiestej smernice, v znení vyplývajúcom z článku 28h poslednej uvedenej smernice stanovuje:
            „Členské štáty môžu uložiť iné povinnosti, ktoré považujú za potrebné na riadny výber DPH a na predchádzanie daňovým podvodom, pod podmienkou, že splnia požiadavku rovnakého zaobchádzania s transakciami uskutočňovanými na vnútroštátnej úrovni a s transakciami uskutočňovanými medzi členskými štátmi zdaniteľnými osobami, a pod podmienkou, že tieto povinnosti nepovedú pri obchode medzi členskými štátmi k formalitám spojeným s prechodom hraníc.
            Možnosť ustanovená v prvom pododseku sa nesmie použiť na uloženie ďalších povinností fakturácie ako tých, ktoré sú stanovené v kapitole 3.“
            Maďarské právo
            12. § 32 ods. 1 písm. a) zákona LXXIV z roku 1992 o dani z pridanej hodnoty [az általános forgalmi adóról szóló 1992. évi LXXIV. törvény, Magyar Közlöny  1992/128 (XII.19.), ďalej len „zákon o DPH“] uvádza, že zdaniteľná osoba má nárok odpočítať si zo sumy dane, ktorú má zaplatiť, sumu dane, ktorou ju pri dodávkach tovaru alebo poskytnutiach služieb zaťažila iná zdaniteľná osoba.
            13. V zmysle § 34 ods. 1 tohto zákona si „nárok na odpočítanie dane môže uplatniť len zdaniteľná osoba, ktorá svoje účtovníctvo vedie podľa pravidiel jednoduchého alebo podvojného účtovníctva.“
            14. Podľa § 35 ods. 1 písm. a) uvedeného zákona s výnimkou prípadov, keď zákon o daňovom systéme stanovuje inak, možno nárok na odpočítanie dane uplatniť, len ak sú k dispozícii doklady, ktoré hodnoverným spôsobom preukazujú sumu dane zaúčtovanej na vstupe. Za takéto doklady sa považujú faktúry, zjednodušené faktúry a dokumenty, ktoré nahrádzajú faktúry vystavené na meno zdaniteľnej osoby.
            15. § 44 ods. 5 zákona o DPH stanovuje:
            „Osoba, ktorá vystavuje faktúru, zodpovedá za správnosť údajov uvedených na faktúre alebo zjednodušenej faktúre. Daňové nároky zdaniteľnej osoby, ktorá je uvedená na doklade ako kupujúci, nemôžu byť spochybnené, ak táto zdaniteľná osoba konala v súvislosti s okolnosťami dodania tovaru alebo poskytnutia služieb s riadnou starostlivosťou.“
            Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
            Vec C-80/11
            16. Dňa 1. júna 2007 uzatvorila Mahagében so spoločnosťou Rómahegy-Kert Kft. (ďalej len „RK“) zmluvu o dodávke nespracovaných akáciových kmeňov, ktorá bola splatná od 1. júna do 31. decembra 2007. Počas tohto obdobia vystavila RK na meno spoločnosti Mahagében 16 faktúr za dodávky rôznych množstiev akáciových kmeňov. Na šiestich z týchto faktúr bolo uvedené číslo dodacieho listu pripojeného v prílohe. RK zahrnula všetky faktúry do svojho daňového priznania, potvrdzujúc tak, že dodanie sa uskutočnilo a po dodaní tovaru uhradila DPH. Mahagében tiež zahrnula všetky faktúry do svojho daňového priznania a uplatnila si nárok na odpočítanie dane. Príslušné množstvo akáciových kmeňov nadobudnuté od spoločnosti RK bolo zahrnuté do zásob spoločnosti Mahagében a následne ďalej predané rôznym spoločnostiam.
            17. V rámci kontroly zameranej na nadobudnutie a dodania tovaru uskutočnené spoločnosťou RK daňový orgán dospel k záveru, že spoločnosť nemala zásoby akáciových kmeňov a že množstvo akáciových kmeňov nadobudnuté v roku 2007 nebolo dostatočné na splnenie dodávok fakturovaných spoločnosti Mahagében. Napriek tomu, že počas kontroly obe zmluvné strany uviedli, že si neuschovali dodacie listy, Mahagében neskôr predložila ako dôkaz uskutočnenia predmetných transakcií daňovému orgánu kópie 22 dodacích listov.
            18. Rozhodnutím z 1. júna 2010 daňový orgán konštatoval existenciu daňového nedoplatku spoločnosti Mahagében a v dôsledku toho jej uložil pokutu a úroky z omeškania, keďže dospel k názoru, že Mahagében nemala nárok na odpočítanie DPH v súvislosti s faktúrami vystavenými spoločnosťou RK. V súvislosti s výsledkom kontroly, ktorá bola vykonaná v tejto spoločnosti, nemožno totiž tieto faktúry považovať za hodnoverné.
            19. Odvolanie spoločnosti Mahagében proti rozhodnutiu z 1. júna 2010 bolo zo strany žalovanej vo veci samej zamietnuté. Toto zamietnutie bolo založené predovšetkým na konštatovaní, že RK ako osoba, ktorá vystavila predmetné faktúry, nebola schopná predložiť žiadne doklady, ktoré by preukazovali príslušné transakcie, ako napríklad dodacie listy, že nemohla disponovať množstvom tovaru uvedeným na faktúrach a že nemala k dispozícii ani vozidlo schopné prepravy tovaru, ani nebola schopná predložiť doklady o uhradení ceny prepravy. Mahagében tak nekonala s riadnou starostlivosťou v zmysle § 44 ods. 5 zákona o DPH v rozsahu, v akom predovšetkým neskontrolovala, či RK je existujúci platiteľ dane a či disponuje tovarom, ktorý si Mahagében praje nadobudnúť.
            20. Mahagében sa obrátila na Baranya Megyei Bíróság (Okresný súd Baranya) s cieľom zrušiť daňový nedoplatok, ktorým bola zaťažená, ako aj pokutu a úroky z omeškania. Spoločnosť predovšetkým uviedla, že v čase uzatvorenia zmluvy so spoločnosťou RK konala s riadnou starostlivosťou. Jej vplyv na transakciu sa obmedzil na to, že sa ubezpečila, že predávajúca spoločnosť je zapísaná, má platné daňové identifikační číslo a že vie splniť zmluvu. Okrem toho o kvalite a množstve tovaru sa spoločnosť uistila v okamihu jeho prebratia vo svojej prevádzkarni, ktorá bola aj miestom dodania tovaru podľa uvedenej zmluvy.
            21. Baranya Megyei Bíróság pochybuje, že možno odoprieť nárok na odpočítanie DPH len na základe toho, že osoba, ktorá vystavila faktúru, nezaúčtovala nadobudnutie predmetného tovaru a že ho nemohla dodať, pretože nemala k dispozícii vozidlo, hoci uznala uskutočnenie dodávky a splnila si povinnosti v súvislosti s podaním daňového priznania a s odvedením dane.
            22. Vzhľadom na to, že Baranya Megyei Bíróság dospel k záveru, že rozhodnutie vo veci samej závisí od výkladu práva Únie, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Má sa smernica 2006/112/ES vykladať v tom zmysle, že bráni, aby sa platiteľovi DPH, ktorý spĺňa hmotnoprávne podmienky na odpočítanie DPH podľa ustanovení tejto smernice, zamietla možnosť využiť jeho právo na odpočítanie podľa vnútroštátnych právnych predpisov, respektíve podľa praxe, ktoré zakazujú odpočítanie DPH zaplatenej pri nákupe tovaru, ak uskutočnenie dodania tovaru preukazuje ako hodnoverný dokument len faktúra a platiteľ DPH nemá k dispozícii od osoby, ktorá vystavila faktúru, taký dokument, ktorý preukazuje, že osoba, ktorá vystavila faktúru, mala k dispozícii tovar, mohla ho dodať, respektíve, že si splnila povinnosť podať daňové priznanie? Môže členský štát na základe článku 273 uvedenej smernice požadovať v záujme riadneho výberu DPH a na predchádzanie daňovým podvodom, aby príjemca faktúry mal k dispozícii ďalší dokument, ktorý preukazuje, že osoba, ktorá vystavila faktúru, mala k dispozícii tovar, respektíve že sa uskutočnila dodávka alebo preprava pre príjemcu faktúry?
            2. Je pojem ‚riadna starostlivosť‘ uvedený v § 44 ods. 5… zákona o DPH, na základe ktorého požaduje daňový orgán a judikatúra, aby sa príjemca faktúry ubezpečil o tom, že osoba, ktorá vystavila faktúru, je zdaniteľnou osobou, že zaevidovala tovar do účtovníctva, že má k dispozícii faktúru o nadobudnutí tovaru a že si splnila povinnosti súvisiace s priznaním a odvedením DPH, v súlade so zásadou neutrality a proporcionality opakovane uvádzanou Súdnym dvorom… v spojitosti s uplatnením tejto smernice [2006/112]?
            3. Má sa článok 167 a článok 178 písm. a) smernice Rady 2006/112/ES… vykladať v tom zmysle, že je s ním v rozpore taký právny predpis, respektíve prax, ktoré podmieňujú uplatnenie nároku na odpo čítanie dane tým, že zdaniteľná osoba, ktorá je príjemcom faktúry preukáže, že spoločnosť, ktorá vyhotovila faktúru, dodržiava príslušné predpisy?“
            Vec C-142/11
            23. Spor vo veci samej vo veci C-142/11 sa týka dvoch odlišných plnení.
            24. Po prvé sa pán Dávid v zmysle zmluvy o dielo, zaviazal vykonať rôzne stavebné práce. Plnenie z tejto zmluvy bolo ukončené v máji 2006, po ktorom osoba poverená zhotoviteľom vystavila osvedčenie o vykonaní prác, ktoré uvádzalo 1 992 odpracovaných hodín na základe prezenčných listín, v ktorých je uvedené predovšetkým miesto vykonávania práce, ako aj hodina jej začiatku a ukončenia, meno, dátum narodenia a podpis pracovníkov, ako aj meno a pečiatka pána Dávida.
            25. V priebehu daňovej kontroly týkajúcej sa tohto plnenia pán Dávid vyhlásil, že on sám nemal k dispozícii pracovníkov, a preto vykonal práce prostredníctvom subdodávateľa pána Mátého. Pán Dávid nebol schopný uviesť presné osobné údaje týkajúce sa pracovníkov použitých týmto subdodávateľom. Cena dohodnutá v zmysle zmluvy medzi pánom Dávidom a pánom Mátém bola uhradená na základe osvedčenia o vykonaní prác.
            26. Prostredníctvom daňových kontrol sa zistilo, že pán Máté tiež nemá k dispozícii pracovníkov ani potrebné materiálne zdroje na uskutočnenie fakturovaných prác a že iba prebral obsah faktúr iného subdodávateľa. Uvedený subdodávateľ bol svokrom pána Mátého a v priebehu daného obdobia nezamestnával žiadnych pracovníkov a za predmetné zdaňovacie obdobie nepredložil daňové priznanie.
            27. Vo svetle vyššie uvedených skutočností daňový orgán konštatoval, že faktúry vystavené posledným subdodávateľom nemôžu dostatočne hodnoverným spôsobom preukázať ekonomickú činnosť, ktorá je v nich uvedená a že pán Máté v skutočnosti nevykonával činnosť subdodávateľa. Hoci daňové kontroly nespochybnili, že práce boli skutočne vykonané, ani že boli vykonané pracovníkmi, ktorí sú uvedení v prezenčných listinách, napriek tomu nemožno dôveryhodným spôsobom zistiť, ktorý z podnikateľov vykonal práce, ani ktorá spoločnosť zamestnávala uvedených pracovníkov. Za týchto podmienok faktúry obdržané pánom Dávidom neodrážajú skutočnú ekonomickú činnosť, a preto sú fiktívne. Pán Dávid tak nekonal s riadnou starostlivosťou v zmysle § 44 ods. 5 zákona o DPH.
            28. Po druhé sa pán Dávid v roku 2006 zaviazal vykonať pre jednu spoločnosť určité práce, ktoré zrealizoval prostredníctvom subdodávateľa. V čase výkonu daňovej kontroly sa však tento subdodávateľ nachádzal už v likvidácii. Nebolo možné spojiť sa s jeho bývalým konateľom a správcovi konkurznej podstaty nezaslal žiadny dokument. Podľa daňového orgánu nie je možné preukázať, či cena a strany uvedené na faktúre vystavenej týmto subdodávateľom zodpovedajú realite. Navyše pán Dávid nekonal s riadnou starostlivosťou v súlade s uvedeným zákonom, keďže sa neubezpečil, či daný subdodávateľ disponuje nevyhnutnými prostriedkami na vykonanie predmetných prác.
            29. Za týchto podmienok daňový orgán zamietol nárok na odpočítanie dane vyplývajúci z týchto dvoch predmetných plnení a konštatoval daňový nedoplatok pána Dávida na DPH, v dôsledku čoho mu uložil pokutu, ako aj úroky z omeškania.
            30. Pán Dávid podal proti rozhodnutiu daňového orgánu žalobu na Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság (Okresný súd Jász-Nagykun-Szolnok), v ktorej najmä uvádza, že konal s riadnou starostlivosťou. Presvedčil sa totiž, že ekonomická činnosť bola skutočne vykonaná a overil si, že vystaviteľ faktúr je platiteľom dane. Za nedodržanie daňových povinností subdodávateľa ho nemožno brať na zodpovednosť.
            31. Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság sa pýta, či má zdaniteľná osoba právo odpočítať si DPH na vstupe bez vykonania dodatočných kontrol v prípade, keď daňový orgán nepreukáže existenciu nedbalého alebo zavineného konania, ktorého možným cieľom bolo vyhnúť sa zaplateniu dane a ktoré by mohlo byť pripísané osobe vystavujúcej faktúru alebo osobám vystavujúcim faktúry, ktoré obdržala táto osoba, a o ktorom príjemca faktúry, t. j. platiteľ, nevedel alebo pri tomto konaní nespolupracoval.
            32. Podľa názoru uvedeného vnútroštátneho súdu nemožno vzhľadom na ustanovenia šiestej smernice uložiť zdaniteľnej osobe, ktorá si uplatňuje právo na odpočet DPH, objektívnu zodpovednosť za faktúry, ktoré obdržala, a v prípade, ak je osoba vystavujúca faktúry zodpovedná za určité opomenutie, nemôže byť ich príjemca povinný dokazovať, že jeho konanie bolo v súlade s článku 44 ods. 5 zákona o DPH.
            33. Za týchto okolností Jász-Nagykun-Szolnok Megyei Bíróság rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Má sa úprava odpočítania [DPH] podľa šiestej smernice… alebo podľa smernice [2006/112]… účinnej od roku [2007], vykladať v tom zmysle, že daňový úrad, ktorý to odôvodňuje objektívnou zodpovednosťou, môže obmedziť právo zdaniteľnej osoby odpočítať si DPH, o ktorom táto osoba tvrdí, že ho má, alebo jej toto právo môže zakázať, ak osoba vystavujúca faktúru nemôže preukázať, že použila ostatných subdodávateľov v súlade s právom?
            2. V prípade, že daňový úrad nespochybní, že fakturovaná hospodárska transakcia sa uskutočnila a že faktúra spĺňa formálne požiadavky stanovené zákonom, môže legálne zakázať vrátenie DPH, ak nemožno určiť totožnosť ostatných subdodávateľov použitých osobou, ktorá vystavila faktúru, alebo ak vyhotovenie faktúry subdodávateľmi nie je v súlade s platnou právnou úpravou?
            3. Je daňový úrad, ktorý zamietne právo odpočítať si DPH [za okolností uvedených v druhej otázke], povinný v správnom konaní preukázať, že zdaniteľná osoba, ktorá uplatňuje právo odpočítať si DPH, vedela, že podniky, ktoré sú v subdodávateľskom reťazci za ňou, konajú protiprávne, prípadne s cieľom vyhnúť sa plateniu dane, alebo pri tomto konaní aj sama spolupracovala?“
            34. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 15. júna 2011 boli veci C-80/11 a C-142/11 spojené na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania, ako aj rozsudku.
            O prejudiciálnych otázkach
            35. Na úvod je potrebné uviesť, že v súvislosti s rôznym časom skutkových okolností veci samej odkazujú položené prejudiciálne otázky tak na šiestu smernicu, ako aj na smernicu 2006/112. Tak ako to bolo uvedené v bode 3 tohto rozsudku, druhá uvedená smernica v podstate nezmenila obsah šiestej smernice. Najmä ustanovenia oboch smerníc relevantné v konaniach vo veciach samých sú v podstate rovnaké. Za týchto podmienok postačuje preskúmať otázky položené vo vzťahu k ustanoveniam smernice 2006/112 (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 2011, Słaby a i., C-180/10 a C-181/10, Zb. s. I-8461, body 28 a 49 až 51).
            O prejudiciálnych otázkach vo veci C-142/11
            36. Prostredníctvom týchto otázok, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 167, článok 168 písm. a), článok 178 písm. a), článok 220 ods. 1 a článok 226 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej praxi, v zmysle ktorej daňový orgán zamietne zdaniteľnej osobe právo odpočítať hodnotu splatnej alebo zaplatenej dane za služby, ktoré jej boli poskytnuté, z hodnoty DPH z dôvodu, že vystaviteľ faktúry vzťahujúcej sa na tieto služby alebo jeden z jej poskytovateľov sa dopustil nezákonnosti a bez toho, aby tento orgán preukázal, že samotná dotknutá zdaniteľná osoba mala vedomosť o tomto nezákonnom konaní alebo sa sama na ňom podieľala.
            37. Na účely odpovede na tieto otázky je potrebné po prvé pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že právo zdaniteľných osôb odpočítať z DPH, ktorú majú zaplatiť, DPH už zaplatenú na vstupe z tovarov, ktoré nadobudli, alebo služieb, ktoré prijali, predstavuje podľa ustálenej judikatúry základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného právnou úpravou Únie (pozri najmä rozsudky z 25. októbra 2001 Komisia/Taliansko, C-78/00, Zb. s. I-8195, bod 28; z 10 júla 2008 Sosnowska, C-25/07, Zb. s. I-5129, bod 14, a z 28. júla 2011, Komisia/Maďarsko, C-274/10, Zb. s. I-7289, bod 42).
            38. Ako Súdny dvor opakovane zdôraznil, právo na odpočítanie dane uvedené v článku 167 a nasl. smernice 2006/112 je neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu DPH a v zásade nemôže byť obmedzené. Predovšetkým sa toto právo uplatňuje bezprostredne na všetky dane zaťažujúce plnenia uskutočnené na vstupe (pozri najmä rozsudky z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C-110/98 až C-147/98, Zb. s. I-1577, bod 43; zo 6. júla 2006, Kittel a Recolta Recycling, C-439/04 a C-440/04, Zb. s. I-6161, bod 47; z 30. septembra 2010, Uszodaépítő, C-392/09, Zb. s. I-8791, bod 34, ako aj Komisia/Maďarsko, už citovaný, bod 43).
            39. Režim odpočtov má za cieľ úplne zbaviť podnikateľa bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jeho hospodárskych činností. Spoločný systém DPH následne zaručuje neutralitu, pokiaľ ide o daňové bremeno všetkých hospodárskych činností bez ohľadu na účel a výsledky týchto činností pod podmienkou, že tieto v zásade podliehajú DPH (pozri najmä rozsudky Gabalfrisa a i., už citovaný bod 44; z 21. februára 2006, Halifax a i., C-255/02, Zb. s. I-1609, bod 78; Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, bod 48, ako aj z 22. decembra 2010, Dankowski, C-438/09, Zb. s. I-14009, bod 24).
            40. Otázka, či DPH splatná vo vzťahu k predchádzajúcim alebo nasledujúcim predajom dotknutého tovaru bola alebo nebola zaplatená do štátnej pokladnice, nemá vplyv na práva platiteľa dane odpočítať DPH zaplatenú na vstupe. DPH sa totiž uplatňuje na všetky plnenia výroby a distribúcie po odpočítaní dane, ktorou boli priamo zaťažené jednotlivé nákladové prvky tvoriace cenu (pozri uznesenie z 3. marca 2004, Transport Service, C-395/02, Zb. s. I-1991, bod 26; rozsudky z 12. januára 2006, Optigen a i., C-354/03, C-355/03 a C-484/03, Zb. s. I-483, bod 54, ako aj Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, bod 49).
            41. Po druhé je potrebné pripomenúť, že boj proti podvodom, daňovým únikom a prípadným zneužitiam je cieľ uznaný a podporovaný smernicou 2006/112 (pozri najmä rozsudky Halifax a i., už citovaný, bod 71; zo 7. decembra 2010, R, C-285/09, Zb. s. I-12605, bod 36, ako aj z 27. októbra 2011, Tanoarch, C-504/10, Zb. s. I-10853, bod 50). V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že osoby podliehajúcej súdnej právomoci sa nemôžu podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom dovolávať noriem práva Únie (pozri najmä rozsudku z 3. marca 2005, Fini H, C-32/03, Zb. s. I-1599, bod 32; Halifax a i., už citovaný, bod 68, ako aj Kittel a Recolta Recycling, už citovaný bod 54).
            42. Z toho dôvodu prináleží vnútroštátnym orgánom a súdom zamietnuť priznanie práva na odpočet, ak sa s ohľadom na objektívne skutočnosti preukáže, že toto právo sa uplatňuje podvodne (pozri v tomto zmysle rozsudky Fini H, už citovaný, body 33 a 34; Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, bod 55, ako aj z 29. marca 2012, Véleclair, C-414/10, bod 32).
            43. Pokiaľ však ide o konanie vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že je zrejmé, že žalobca vo veci samej, ktorý si chce uplatniť právo na odpočet dane, je zdaniteľnou osobou v zmysle článku 9 ods. 1 smernice 2006/112 a že použil uvedené poskytnutie služieb zakladajúce tento nárok na účely vlastných zdaniteľných plnení.
            44. Okrem toho z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že položené prejudiciálne otázky sa zakladajú na predpoklade, podľa ktorého po prvé sa uvedené plnenie, ktoré zakladá nárok na odpočet dane, uskutočnilo tak, ako to vyplýva z príslušnej faktúry, a po druhé táto faktúra obsahuje všetky údaje požadované smernicou 2006/112, takže v nej upravené vecné a formálne podmienky vzniku a výkonu práva na odpočet boli splnené. Predovšetkým je potrebné poznamenať, že rozhodnutie vnútroštátneho súdu neuvádza, že sa žalobca vo veci samej sám podieľal na takej manipulácii, akou je predloženie nepravdivých daňových priznaní alebo nepravidelné vydávanie faktúr.
            45. Za týchto okolností môže byť nárok na odpočet dane zdaniteľnej osobe zamietnutý iba na základe judikatúry vyplývajúcej z bodov 56 až 61 už citovaného rozsudku Kittel a Recolta Recycling, podľa ktorého musí byť s ohľadom na objektívne skutočnosti preukázané, že platiteľ, ktorému bol dodaný tovar alebo poskytnutá služba zakladajúca nárok na odpočet dane, vedel alebo mal vedieť, že toto plnenie je súčasťou daňového podvodu zo strany dodávateľa alebo iného predchádzajúceho subjektu.
            46. Platiteľ dane, ktorý vedel alebo mal vedieť, že sa svojou kúpou zúčastňuje na plnení, ktoré je súčasťou podvodu vo vzťahu k DPH, sa musí totiž na účely smernice 2006/112 považovať za účastníka na tomto podvode, a to bez ohľadu na otázku, či má alebo nemá prospech z opätovného predaja tovaru alebo poskytnutia služieb v rámci ním uskutočnených zdaniteľných plnení na výstupe (pozri rozsudok Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, bod 56).
            47. Naopak v súlade s režimom práva na odpočet dane stanoveným v danej smernici, ako je uvedený v bodoch 37 až 40 tohto rozsudku, nie je potrestanie prostredníctvom zamietnutia tohto práva platiteľa dane, ktorý nevedel alebo nemohol vedieť, že dotknuté plnenie bolo súčasťou podvodu spáchaného dodávajúcim alebo že iné plnenie tvoriace súčasť dodávateľského reťazca, ktoré predchádza alebo nasleduje po plnení platiteľa dane, bolo poznačené podvodom vo vzťahu k DPH (pozri v tomto zmysle rozsudky Optigen a i., už citovaný, body 52 a 55, ako aj Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, body 45, 46 a 60).
            48. Založením systému zodpovednosti bez zavinenia sa totiž prekračuje rozsah nevyhnutný na ochranu práv verejných financií (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. mája 2006, Federation of Technological Industries a i., C-384/04, Zb. s. I-4191, bod 32, ako aj z 21. februára 2008, Netto Supermarkt, C-271/06, Zb. s. I-771, bod 23).
            49. Keďže zamietnutie práva na odpočet dane v súlade s bodom 45 tohto rozsudku je výnimkou z uplatnenia základnej zásady, ktorú predstavuje toto právo, je povinnosťou daňového orgánu predložiť dostatočné objektívne dôkazy, na základe ktorých by bolo možné dospieť k záveru, že platiteľ dane vedel alebo mal vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce nárok na odpočet dane je súčasťou daňového podvodu zo strany dodávateľa alebo iného predchádzajúceho subjektu dodávateľského reťazca.
            50. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na prejudiciálne otázky položené vo veci C-142/11 odpovedať tak, že článok 167, článok 168 písm. a), článok 178 písm. a), článok 220 ods. 1 a článok 226 smernice 2006/112 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej praxi, v zmysle ktorej daňový orgán zamietne zdaniteľnej osobe právo odpočítať hodnotu splatnej alebo zaplatenej dane za služby, ktoré jej boli poskytnuté, z hodnoty DPH z dôvodu, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tieto služby alebo jeden z jej poskytovateľov, sa dopustila nezákonnosti a bez toho, aby tento orgán objektívne preukázal, že samotná dotknutá zdaniteľná osoba vedela alebo mala vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce nárok na odpočet dane je súčasťou daňového podvodu zo strany osoby vystavujúcej faktúru alebo iného predchádzajúceho subjektu dodávateľského reťazca.
            O prejudiciálnych otázkach vo veci C-80/11
            51. Prostredníctvom týchto otázok, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú článok 167, článok 168 písm. a), článok 178 písm. a) a článok 273 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej praxi, v zmysle ktorej daňový orgán zamietne právo na odpočet dane z dôvodu, že sa zdaniteľná osoba neubezpečila, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tovar, na základe ktorej sa požaduje vykonanie nároku na odpočet dane, spĺňala podmienky zdaniteľnej osoby, že disponovala predmetným tovarom a bola schopná ho dodať a že si splnila svoju povinnosť podať daňové priznanie a uhradiť DPH, alebo z dôvodu, že uvedená zdaniteľná osoba nemá okrem danej faktúry iné dokumenty, ktorých povaha by preukazovala, že uvedené podmienky boli splnené.
            52. V tejto súvislosti z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a najmä z prvej prejudiciálnej otázky vyplýva, že otázky položené vo veci C-80/11 sú podľa vzoru otázok položených vo veci C-142/11 založené na predpoklade, podľa ktorého vecné a formálne podmienky vzniku a výkonu práva na odpočet dane upravené v smernice 2006/112 boli splnené, a to najmä podmienka požadujúca, aby zdaniteľná osoba disponovala faktúrou, ktorá preukazuje skutočné vykonanie dodania tovaru a ktorá spĺňa požiadavky uvedenej smernice. Vzhľadom na odpoveď uvedenú v bode 50 tohto rozsudku, ktorá sa tiež týka prípadov dodania tovaru, právo na odpočet dane môže byť zamietnuté iba vtedy, ak je objektívne preukázané, že predmetná zdaniteľná osoba vedela alebo mala vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce nárok na odpočet dane je súčasťou daňového podvodu zo strany dodávateľa alebo iného predchádzajúceho subjektu dodávateľského reťazca.
            53. Podľa judikatúry Súdneho dvora subjekty, ktoré prijmú všetky opatrenia, ktoré je možné dôvodne od nich požadovať na zabezpečenie, aby ich plnenia neboli poznačené podvodom, bez ohľadu na to, či ide o podvod vo vzťahu k DPH alebo iné podvody, musia mať možnosť spoľahnúť sa na zákonnosť týchto plnení bez toho, aby riskovali, že stratia svoje právo na odpočet DPH zaplatenej na vstupe (pozri rozsudok Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, bod 51).
            54. Naopak, nie je v rozpore s právom Únie požadovať, aby subjekt prijal všetky opatrenia, ktoré od neho možno rozumne požadovať, aby sa uistil, že plnenie, ktoré uskutoční, nebude viesť k jeho účasti na daňovom podvode (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. septembra 2007, Teleos a i., C-409/04, Zb. s. I-7797, body 65 a 68; Netto Supermarkt, už citovaný, bod 24, ako aj z 21. decembra 2011, Vlaamse Oliemaatschappij, C-499/10, Zb. s. I-14191, bod 25).
            55. Navyše v súlade s článkom 273 prvým odsekom smernice 2006/112 členské štáty môžu uložiť iné povinnosti ako tie uvedené v tejto smernici, ak ich považujú za potrebné na zabezpečenie riadneho výberu DPH a na predchádzanie daňovým podvodom.
            56. Napriek tomu, že tieto ustanovenia priznávajú členským štátom určitú mieru voľnej úvahy (pozri rozsudok z 26. januára 2012, Kraft Foods Polska, C-588/10, bod 23), táto možnosť sa v zmysle druhého odseku uvedeného článku nesmie použiť na uloženie ďalších povinností fakturácie ako tých, ktoré sú stanovené v kapitole 3 s názvom „Fakturácia“ hlavy XI s názvom „Povinnosti zdaniteľných osôb a niektorých nezdaniteľných osôb“ uvedenej smernice a najmä v jej článku 226.
            57. Okrem toho opatrenia, ktoré majú členské štáty možnosť prijať podľa článku 273 smernice 2006/112 s cieľom zabezpečiť správny výber dane a predchádzať daňovým podvodom, nesmú ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov. Z tohto dôvodu sa nemôžu používať spôsobom, ktorý systematicky spochybňuje právo na odpočítanie DPH a tým neutralitu DPH, ktorá predstavuje základnú zásadu spoločného systému DPH (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Gabalfrisa a i., už citovaný, bod 52; Halifax a i., už citovaný, bod 92; z 21. októbra 2010, Nidera Handelscompagnie, C-385/09, Zb. s. I-10385, bod 49, ako aj Dankowski, už citovaný, bod 37).
            58. Pokiaľ ide o predmetné vnútroštátne opatrenia vo veci samej, je potrebné uviesť, že zákon o DPH neuvádza konkrétne povinnosti, ale sa obmedzuje na ustanovenie § 44 ods. 5, podľa ktorého da ňové nároky zdaniteľnej osoby, ktorá je uvedená na faktúre ako kupujúci, nemôžu byť spochybnené, ak táto zdaniteľná osoba konala v súvislosti s okolnosťami dodania tovaru alebo poskytnutia služieb s riadnou starostlivosťou.
            59. Za týchto podmienok z judikatúry uvedenej v bodoch 53 a 54 tohto rozsudku vyplýva, že určenie opatrení, ktoré možno v danom prípade dôvodne požadovať od zdaniteľnej osoby uplatňujúcej si nárok na odpočet DPH na zabezpečenie, aby jej plnenia neboli poznačené podvodom zo strany predchádzajúceho subjektu, závisí predovšetkým od okolností uvedeného prípadu vo veci samej.
            60. Je pravda, že ak existujú okolnosti umožňujúce predpokladať nezákonnosti alebo daňový podvod, obozretný subjekt môže v závislosti od okolností prípadu považovať za svoju povinnosť zistiť si informácie o druhom subjekte, od ktorého zamýšľa nadobudnúť tovar alebo služby, tak, aby sa uistil o jeho spoľahlivosti.
            61. Daňový orgán však nemôže od zdaniteľnej osoby uplatňujúcej si nárok na odpočet DPH všeobecne požadovať jednak preverenie, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tovar a služby, na základe ktorej sa požaduje vykonanie tohto nároku, spĺňa podmienky zdaniteľnej osoby, disponovala predmetným tovarom a bola schopná ho dodať a splnila si svoju povinnosť podať daňové priznanie a uhradiť DPH, z dôvodu ubezpečenia sa, že na strane predchádzajúcich subjektov nedošlo k nezákonnostiam alebo daňovému podvodu, a jednak, aby v tejto súvislosti disponovala takýmito dokumentmi.
            62. V zásade totiž prináleží daňovým orgánom, aby vykonali u zdaniteľných osôb kontrolu nevyhnutnú na odhalenie nezákonností a daňových podvodov na DPH a uložili tresty zdaniteľnej osobe, ktorá sa dopustila takýchto nezákonností a daňových podvodov.
            63. Podľa judikatúry Súdneho dvora členské štáty sú povinné overovať daňové priznania zdaniteľných osôb, ich účtovné závierky a ostatné relevantné dokumenty (pozri rozsudky zo 17. júla 2008, Komisia/Taliansko, C-132/06, Zb. s. I-5457, bod 37, a z 29. júla 2010, Profaktor Kulesza, Frankowski, Jóźwiak, Orłowski, C-188/09, Zb. s. I-7639, bod 21).
            64. Na tento účel stanovuje smernica 2006/112 a predovšetkým jej článok 242 povinnosť každej zdaniteľnej osoby viesť dostatočne podrobné účtovníctvo s cieľom umožniť uplatnenie DPH a jej kontrolu daňovým orgánom. Na uľahčenie výkonu tejto činnosti články 245 a 249 tejto smernice uvádzajú právo príslušných orgánov na prístup k faktúram, ktoré je zdaniteľná osoba povinná uchovávať podľa článku 244 tejto smernice.
            65. Z toho vyplýva, že daňový orgán v rozpore s uvedenými ustanoveniami preniesol svoju vlastnú úlohu kontroly na zdaniteľnú osobu, keď jej pod hrozbou zamietnutia nároku na odpočet dane uložil povinnosti uvedené v bode 61 tohto rozhodnutia.
            66. Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na prejudiciálne otázky položené vo veci C-80/11 odpovedať tak, že článok 167, článok 168 písm. a), článok 178 písm. a) a článok 273 smernice 2006/112 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej praxi, v zmysle ktorej daňový úrad zamietne právo odpočítať daň z dôvodu, že sa zdaniteľná osoba neubezpečila, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tovar, na základe ktorej sa požaduje vykonanie nároku na odpočet dane, spĺňala podmienky zdaniteľnej osoby, že disponovala predmetným tovarom a bola schopná ho dodať a že si splnila svoju povinnosť podať daňové priznanie a uhradiť DPH, alebo z dôvodu, že uvedená zdaniteľná osoba nemá okrem danej faktúry iné dokumenty, ktorých povaha by preukazovala, že uvedené podmienky boli splnené, napriek tomu, že vecné a formálne podmienky vzniku a výkonu práva na odpočet dane upravené v smernici 2006/112 boli splnené a že zdaniteľná osoba nedisponovala informáciou, ktorá by ju oprávňovala predpokladať vznik nezákonností alebo daňového podvodu na strane uvedeného vystaviteľa faktúry.
            O trovách
            67. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            1. Článok 167, článok 168 písm. a), článok 178 písm. a), článok 220 ods. 1 a článok 226 smernice Rady 2006/112 z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej praxi, v zmysle ktorej daňový orgán zamietne zdaniteľnej osobe právo odpočítať hodnotu splatnej alebo zaplatenej dane za služby, ktoré jej boli poskytnuté, z hodnoty dane z pridanej hodnoty z dôvodu, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tieto služby alebo jeden z jej poskytovateľov, sa dopustila nezákonnosti a bez toho, aby tento orgán objektívne preukázal, že samotná dotknutá zdaniteľná osoba vedela alebo mala vedieť, že uvedené plnenie zakladajúce nárok na odpočet dane je súčasťou daňového podvodu zo strany osoby vystavujúcej faktúru alebo iného predchádzajúceho subjektu dodávateľského reťazca.
            2. Článok 167, článok 168 písm. a), článok 178 písm. a) a článok 273 smernice 2006/112 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej praxi, v zmysle ktorej daňový orgán zamietne právo na odpočet dane z dôvodu, že sa zdaniteľná osoba neubezpečila, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tovar, na základe ktorej sa požaduje vykonanie nároku na odpočet dane, spĺňala podmienky zdaniteľnej osoby, že disponovala predmetným tovarom a bola schopná ho dodať a že si splnila svoju povinnosť podať daňové priznanie a uhradiť daň z pridanej hodnoty, alebo z dôvodu, že uvedená zdaniteľná osoba nemá okrem danej faktúry iné dokumenty, ktorých povaha by preukazovala, že uvedené podmienky boli splnené, napriek tomu, že vecné a formálne podmienky vzniku a výkonu práva na odpočet dane upravené v smernici 2006/112 boli splnené a že zdaniteľná osoba nedisponovala informáciou, ktorá by ju oprávňovala predpokladať vznik nezákonností alebo daňového podvodu na strane uvedeného vystaviteľa faktúry.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. októbra 1977. # Metro SB-Großmärkte GmbH & Co. KG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 26-76.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 4. júna 2009.#Finanzamt Düsseldorf-Süd proti SALIX Grundstücks-Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 4 ods. 5 druhý a štvrtý pododsek - Možnosť členských štátov považovať činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom, ktoré sú oslobodené od dane na základe článku 13 a 28 šiestej smernice, za činnosti orgánov verejnej moci - Spôsoby vykonania - Právo na odpočet - Výrazné narušenie hospodárskej súťaže.#Vec C-102/08.

text:
      Vec C‑102/08
      Finanzamt Düsseldorf‑Süd
      proti
      SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 4 ods. 5 druhý a štvrtý pododsek – Možnosť členských štátov považovať činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom, ktoré sú oslobodené od dane na základe
         článku 13 a 28 šiestej smernice, za činnosti orgánov verejnej moci – Spôsoby vykonania – Právo na odpočet – Výrazné narušenie hospodárskej súťaže“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            osoby – Orgány riadiace sa verejným právom – Nezdaňovanie činností vykonávaných v postavení verejných orgánov
      (Smernica Rady 77/388, článok 4 ods. 5 štvrtý pododsek)
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Zdaniteľné
            osoby – Orgány riadiace sa verejným právom – Nezdaňovanie činností vykonávaných v postavení verejných orgánov
      (Smernica Rady 77/388, článok 4 ods. 5 druhý pododsek)
      1.        Členské štáty musia prijať výslovné ustanovenie na to, aby mohli uplatňovať možnosť stanovenú v článku 4 ods. 5 štvrtom pododseku
         šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, podľa ktorej sa určité
         činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodené od dane podľa článkov 13 alebo 28 tejto smernice považujú za činnosti
         orgánu verejnej moci.

      V tejto súvislosti majú členské štáty možnosť zvoliť si normatívnu techniku, ktorá sa im zdá byť najvhodnejšia. Môžu sa tak
         napríklad obmedziť na prebratie formulácie použitej v šiestej smernici alebo výrazu, ktorý je jej rovnocenný, do vnútroštátneho
         právneho poriadku, alebo zostaviť zoznam činností orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodených od dane podľa článkov
         13 alebo 28 šiestej smernice, ktoré sú považované za činnosti orgánu verejnej moci. Výkonný orgán môže byť totiž zákonným
         ustanovením splnomocnený na spresnenie činností orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodených od dane podľa článkov 13
         a 28 šiestej smernice, ktoré sa považujú za činnosti orgánu verejnej moci, pod podmienkou, že tieto vykonávacie rozhodnutia
         majú nespochybniteľnú záväznú silu, zodpovedajú požiadavkám konkrétnosti, presnosti, ako aj jasnosti, vyžadovaným s cieľom
         zaručiť istotu právnych situácií a môžu podliehať preskúmaniu vnútroštátnymi súdmi.

      (pozri body 56 – 58, bod 1 výroku)
      2.        Článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu sa má vykladať tak, že orgány riadiace sa verejným právom musia byť považované za zdaniteľné osoby pri činnostiach
         alebo plneniach, ktoré vykonávajú ako orgány verejnej moci, nielen ak by ich nepodliehanie dani v zmysle prvého alebo štvrtého
         pododseku uvedeného ustanovenia viedlo k výraznému narušeniu hospodárskej súťaže na ujmu ich súkromných konkurentov, ale tiež,
         ak by viedlo k takémuto výraznému narušeniu hospodárskej súťaže na ich vlastnú ujmu.

      (pozri bod 76, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 4. júna 2009 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 4 ods. 5 druhý a štvrtý pododsek – Možnosť členských štátov považovať činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom, ktoré sú oslobodené od dane na základe
         článku 13 a 28 šiestej smernice, za činnosti orgánov verejnej moci – Spôsoby vykonania – Právo na odpočet – Výrazné narušenie hospodárskej súťaže“

      Vo veci C‑102/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 20. decembra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 5. marca 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Finanzamt Düsseldorf‑Süd
      proti
      SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka a A. Arabadjiev (spravodajca),
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. januára 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        SALIX Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft mbH & Co. Objekt Offenbach KG, v zastúpení: U. Prinz, Wirtschaftsprüfer/Steuerberater,
         a A. Cordewener, Rechtsanwalt,

      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan a M. MacGrath, splnomocnení zástupcovia, ako aj N. Travers, BL,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 5 druhého a štvrtého pododseku šiestej smernice Rady
         zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej
         hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Finanzamt Düsseldorf‑Süd (daňový úrad Düsseldorf-Süd, ďalej len „Finanzamt“) a SALIX
         Grundstücks‑Vermietungsgesellschaft mbH & Co Objekt Offenbach KG (ďalej len „Salix“), ktorý sa týka práva na odpočet dane
         z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej na vstupe v rámci výstavby budovy následne prenajatej orgánu riadiacemu sa
         verejným právom, ktorý ju čiastočne dáva do dlhodobého podnájmu tretím osobám – platiteľom DPH.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa znenia článku 2 šiestej smernice DPH podliehajú „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu zdaniteľnou
         osobou“.

      4        Článok 4 ods. 5 šiestej smernice stanovuje:

      „Štátne orgány, orgány regionálnej a miestnej správy a iné orgány riadiace sa verejným právom sa nepovažujú za zdaniteľné
         osoby vzhľadom na činnosti alebo plnenia, ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány ani vtedy, keď v súvislosti s týmito činnosťami
         alebo plneniami inkasujú dávky, poplatky, príspevky alebo platby.

      Ak sa zúčastňujú takýchto činností a plnení, považujú sa za zdaniteľné osoby v súvislosti s týmito činnosťami a plneniami
         v tých prípadoch, keď by zaobchádzanie s nimi ako s osobami nepodliehajúcimi dani viedlo k výraznému narušeniu voľnej súťaže.

      V každom prípade sa budú tieto orgány považovať za zdaniteľné osoby v súvislosti s činnosťami uvedenými v Prílohe D za predpokladu,
         že sa neuskutočnia v takom malom rozsahu, že sú zanedbateľné.

      Členské štáty môžu považovať činnosti týchto orgánov, ktoré sú oslobodené od daní na základe článku 13 alebo 28, za činnosti,
         ktorých sa zúčastňujú ako verejné orgány.“

      5        Podľa článku 13 B písm. b) prvého pododseku šiestej smernice členské štáty oslobodia „prenajímanie nehnuteľného majetku s výnimkou…
         prenajímani[a]… priestorov na parkovanie vozidiel.“

      6        Článok 13 C tej istej smernice vyhradzuje členským štátom možnosť poskytnúť zdaniteľným osobám právo voľby v otázke zdanenia
         v prípadoch, ak ide o prenájom a lízing nehnuteľností a tiež im umožňuje obmedziť rozsah práva na voľbu, ako aj určiť podrobnosti,
         keď sa môže toto právo uplatniť.

       Vnútroštátna právna úprava
      7        § 2 ods. 1 a 3 zákona o dani z obratu z roku 1993 (Umsatzsteuergesetz 1993, BGBl. 1993 I, s. 565) v znení z roku 1995 (ďalej
         len „UStG“) bol formulovaný takto:

      „1.      Za podnikateľa sa považuje osoba, ktorá samostatne vykonáva priemyselnú, obchodnú alebo podnikateľskú činnosť. Podnik zahŕňa
         všetky priemyselné, obchodné alebo podnikateľské činnosti podnikateľa. Za priemyselnú, obchodnú alebo podnikateľskú činnosť
         sa považuje akákoľvek sústavná činnosť vykonávaná na dosiahnutie príjmu, aj keď je vykonávaná bez úmyslu dosiahnuť zisk, alebo
         ak združenie osôb vykonáva činnosti iba vo vzťahu ku svojim členom.

      …
      3.      Právnické osoby, ktoré sa spravujú verejným právom, vykonávajú priemyselnú, obchodnú alebo podnikateľskú činnosť len v rámci
         svojich obchodných alebo podnikateľských prevádzok (§ 1 ods. 1 bod 6 a § 4 Körperschaftsteuergesetz) a poľnohospodárskych
         alebo lesníckych prevádzok…“

      8        § 4 ods. 12 písm. a) UStG stanovoval, že medzi obratmi uvedenými v § 1 ods. 1 bode 1 až 3 UStG sú oslobodené „prenájom a lízing
         nehnuteľností, na ktoré sa uplatňujú ustanovenia občianskeho práva týkajúce sa nehnuteľností a práva týkajúce sa výsad štátu
         súvisiacich s užívaním nehnuteľností a pozemkov“.

      9        V súlade s § 9 ods. 1 UStG „podnikateľ môže zaobchádzať s plnením, ktoré je podľa § 4… bodu 12… oslobodené od dane, ako so
         zdaniteľným plnením, ak je uvedené plnenie vykonané v prospech iného podnikateľa a pre potreby jeho podniku“.

      10      Podľa § 9 ods. 2 UStG je vzdanie sa oslobodenia od dane možné „iba v rozsahu, v akom príjemca plnenia používa, alebo zamýšľa
         používať uvedenú nehnuteľnosť výlučne na účely vykonávania plnení, ktoré nevylučujú odpočet dane na vstupe. Podnikateľovi
         prislúcha preukázať splnenie týchto podmienok“.

      11      §1 ods. 1 bod 6 zákona o dani z príjmov právnických osôb (Körperschaftsteuergesetz, BGBl. 1991 I, s. 637) v znení účinnom
         v roku 1995 (ďalej len „KStG“) stanovuje, že „priemyselné alebo obchodné prevádzky“ právnických osôb riadiacich sa verejným
         právom, ktoré sú riadené zo štátneho územia alebo majú sídlo na štátnom území, v celom rozsahu podliehajú dani z príjmu právnických
         osôb.

      12      § 4 KStG stanovoval:

      „1.      Bez ohľadu na ustanovenia odseku 5 sú priemyselnými alebo obchodnými prevádzkami právnických osôb riadiacich sa verejným právom
         v zmysle § 1 ods. 1 bodu 6 všetky prevádzky, ktoré slúžia na výkon trvalej hospodárskej činnosti s cieľom dosiahnuť zisku,
         okrem poľnohospodárstva a lesníctva, a ktoré sa v rámci súhrnu činnosti právnickej osoby hospodársky odlišujú; úmysel dosiahnuť
         zisk a účasť na všeobecných hospodárskych vzťahoch sa nevyžadujú.

      2.      Priemyselná a obchodná prevádzka, ktorá je sama právnickou osobou riadiacou sa verejným právom, tiež v celom rozsahu podlieha
         dani ako zdaniteľná osoba.

      …
      4.      Prenájom nehnuteľností zo strany takýchto prevádzok sa považuje za prislúchajúci priemyselným a obchodným prevádzkam.
      5.      Súčasťou priemyselných alebo obchodných prevádzok nie sú prevádzky, ktoré slúžia prevažne výkonu verejnej moci (správne prevádzky).
         Existencia zaväzovacej právomoci alebo monopolu nie je postačujúca pre kvalifikovanie prevádzky ako správnej prevádzky.“

      13      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v režime dane z príjmu právnických osôb sa dlhodobý prenájom nehnuteľného
         majetku nepovažuje za činnosť, ktorá patrí medzi činnosti „priemyselnej alebo obchodnej prevádzky“. Toto posúdenie vyplýva
         podľa jedného názoru z právnej fikcie § 4 ods. 4 KStG a podľa iného názoru z § 14 daňového zákonníka z roku 1977 (Abgabenordnung
         1977) v znení účinnom v roku 1995 (ďalej len „AO“).

      14      § 14 AO uvádza, že „komerčným prevádzkovaním je nezávislá trvalá činnosť, ktorá umožňuje dosiahnuť zisk alebo iné hospodárske
         výhody a ktorá presahuje rámec správy majetku. Úmysel dosiahnuť zisk sa nevyžaduje. Spravidla ide o správu majetku, ak je
         majetok zhodnotený, napríklad ak je kapitálový majetok investovaný a vytvára úroky alebo ak je nehnuteľný majetok prenajatý
         alebo daný na lízing.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Dňa 20. marca 1995 Salix, spoločnosť zameriavajúca sa na prenájom nehnuteľného majetku, uzavrela s Industrie‑ und Handelskammer
         Offenbach (obchodnou a priemyselnou komorou Offenbach, ďalej len „IHK“), orgánom riadiacim sa verejným právom, „zmluvu o lízingu
         nehnuteľnosti“. Touto zmluvou sa Salix zaväzoval dať IHK k dispozícii na dobu 27 rokov administratívnu budovu s podzemnou
         garážou, ktorá mala byť postavená.

      16      V tom istom roku Salix ukončil výstavbu predmetnej budovy a dal ju k dispozícii IHK. IHK časť kancelárií vyčlenila pre vlastné
         potreby a zvyšné kancelárie dala do dlhodobého podnájmu tretím zdaniteľným osobám podliehajúcim dani z obratu. Pokiaľ ide
         o podzemné garáže, IHK tiež vyčlenila časť parkovacích miest pre vlastné potreby, ďalšiu časť dala do dlhodobého podnájmu
         podnájomníkom kancelárskych priestorov a zostávajúcu časť krátkodobo a za odplatu poskytovala osobám bez akéhokoľvek vzťahu
         k predmetnej budove.

      17      S cieľom odpočtu DPH zaplatenej na vstupe v rámci výstavby budovy a týkajúcej sa časti, ktorú IHK dala do podnájmu, Salix
         sa za uplatnenia § 9 ods. 1 UStG vzdal oslobodenia činností prenájmu uvedených v § 4 ods. 12 písm. a) UStG. Zastával názor,
         že toto vzdanie sa mu dávalo právo na predmetný odpočet, keďže prenajímal budovu pre potreby podniku iného podnikateľa, a to
         IHK, ktorá ju používala sčasti na plnenia zakladajúce právo na odpočet dane zaplatenej na vstupe.

      18      Pri príležitosti daňovej kontroly vykonanej u Salix však daňový kontrolór odmietol tento odpočet za časť budovy, ktorá bola
         daná do dlhodobého podnájmu, z dôvodu, že pri tomto podnájme IHK nekonala v postavení „podnikateľa“ v zmysle § 9 ods. 1 UStG.

      19      V tej súvislosti daňový kontrolór poznamenal, že z § 2 ods. 3 prvej vety UStG vyplýva, že právnické osoby riadiace sa verejným
         právom môžu konať v postavení podnikateľa iba v rámci „priemyselnej alebo obchodnej prevádzky“, tak ako je definovaná v § 1
         ods. 1 bode 6 a § 4 KStG.

      20      Podľa daňového kontrolóra, keďže v zmysle uvedených ustanovení mohol byť za činnosť vykonávanú v rámci „priemyselnej alebo
         obchodnej prevádzky“ považovaný iba samotný krátkodobý prenájom, dlhodobý prenájom ako jednoduchá „správa majetku“ nepatrí
         pod uvedenú činnosť.

      21      V dôsledku toho Finanzamt vydal 20. apríla 2001 zmenený daňový výmer DPH za rok 1995 zamietajúci odpočet DPH, ktorú Salix
         zaplatil na vstupe v rámci výstavby budovy a vzťahujúcej sa na časť budovy, ktorá bola daná do dlhodobého podnájmu zo strany
         IHK.

      22      Daňové orgány príslušné pre zdaňovanie IHK však nezastávali rovnaký názor. Potvrdili, že IHK má postavenie podnikateľa pri
         všetkých svojich činnostiach podnájmu, ako aj platnosť jej vzdania sa oslobodenia od dane týkajúceho sa týchto činností.

      23      V nadväznosti na zamietnutie námietky podanej proti zmenenému daňovému výmeru sa Salix obrátil na Finanzgericht Düsseldorf
         (Súd pre daňové spory Düsseldorf).

      24      Finanzgericht Düsseldorf vyhovel žalobe podanej zo strany Salix. Hoci zastával názor, že IHK nevykonávala svoje činnosti dlhodobého
         podnájmu v postavení podnikateľa v zmysle nemeckého daňového práva, prijal záver, že IHK mala byť napriek tomu považovaná
         za takto konajúcu ako zdaniteľná osoba, čiže ako „podnikateľ“, v zmysle výkladu vnútroštátneho práva v súlade s § 4 ods. 5
         druhým a štvrtým pododsekom šiestej smernice.

      25      Finanzgericht Düsseldorf zastával názor, že pokiaľ by IHK bola odoprená možnosť rozhodnúť sa v prospech podliehania dani,
         a v dôsledku toho odpočítať DPH zaplatenú na vstupe, odmietnutie priznania jej postavenia podnikateľa by ju priviedlo v porovnaní
         s jej súkromnými konkurentmi na relevantnom trhu do nevýhodného postavenia. To by pritom mohlo vytvárať „výrazné narušenie
         hospodárskej súťaže“, ktorému má predchádzať článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice.

      26      Finanzamt podal opravný prostriedok pred Bundesfinanzhof, ktorým navrhuje zrušiť rozsudok Finanzgericht Düsseldorf a zamietnuť
         žalobu Salix. Na podporu svojho opravného prostriedku uvádza, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že predmetný pojem „výrazné
         narušenie hospodárskej súťaže“ smeruje výlučne k ochrane súkromného sektoru hospodárstva, a to súkromných podnikov – zdaniteľných
         osôb, proti konkurencii orgánov riadiacich sa verejným právom, ktoré nie sú zdaniteľnými osobami. V dôsledku toho by uplatňovanie
         tohto ustanovenia aj v prospech orgánov riadiacich sa verejným právom bolo v rozpore s cieľom tohto ustanovenia.

      27      Po prvé Bundesfinanzhof tvrdí, že členské štáty môžu uplatňovať možnosť, uvedenú v článku 4 ods. 5 štvrtom pododseku šiestej
         smernice, považovať činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom za činnosti orgánov verejnej moci oslobodené podľa článkov
         13 a 28, iba ak je v tomto význame prijaté výslovné zákonné ustanovenie.

      28      V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pokiaľ ide o podliehanie orgánov riadiacich sa
         verejným právom dani a o prenájom nehnuteľností, v Nemecku nebolo prijaté žiadne výslovné zákonné ustanovenie. V konaní vo
         veci samej podliehanie týchto orgánov dani, ak vykonávajú takéto činnosti, závisí výlučne od výkladu pojmu „správa majetku“.
         Tento pojem sa pritom neuvádza v relevantnej legislatíve, a to ani v § 2 ods. 3 UStG, ani v § 1 ods. 1 bode 6 KStG, ani v § 4
         KStG, ani v zákonnom splnomocnení, ktoré tieto ustanovenia udeľujú správnym orgánom.

      29      Po druhé sa Bundesfinanzhof pýta, či uplatnenie článku 4 ods. 5 štvrtého pododseku šiestej smernice je v konaní vo veci samej
         vylúčené z dôvodu skutočnosti, že samotná IHK na rozdiel od niektorého z jej súkromných konkurentov môže utrpieť ujmu z dôvodu
         výrazného narušenia hospodárskej súťaže v zmysle druhého pododseku uvedeného ustanovenia, pokiaľ by jej činnosti dlhodobého
         podnájmu boli považované za nezdaniteľné.

      30      Bundesfinanzhof zastáva názor, že hoci prvotným cieľom článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice je chrániť súkromný
         sektor hospodárstva voči nezdaniteľným činnostiam orgánov riadiacich sa verejným právom, nevylučuje to, aby výhrada hospodárskej
         súťaže uvedená v tomto ustanovení mohla byť takisto v prospech týchto orgánov. V tejto súvislosti je potrebné poznamenať,
         že žiadne obmedzenie tejto výhrady hospodárskej súťaže sa v znení predmetného druhého pododseku, ktorý sa týka vzniku výrazného
         narušenia hospodárskej súťaže, neuvádza a to bez ohľadu na to, kto by bol ich obeťou. Bundesfinanzhof zastáva názor, že každý
         z dvoch odporujúcich si výkladov môže nájsť oporu v judikatúre Súdneho dvora.

      31      Za týchto okolností Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Môžu členské štáty za uplatnenia článku 4 ods. 5 štvrtého pododseku šiestej smernice… ‚považovať‘ činnosti štátnych orgánov,
         orgánov regionálnej a miestnej správy a iných orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodené od dane podľa článku 13 tej
         istej smernice za činnosti orgánov verejnej moci, len v tom prípade, keď je prijaté výslovné zákonné ustanovenie v tomto zmysle?

      2.      Predpokladá pojem ‚výrazné narušenie hospodárskej súťaže‘ v zmysle spojených ustanovení štvrtého a druhého pododseku článku
         4 ods. 5 šiestej smernice… nevyhnutne, že nepodliehanie orgánu riadiaceho sa verejným právom dani by viedlo k výraznému narušeniu
         hospodárskej súťaže v neprospech konkurujúcich súkromných zdaniteľných osôb, alebo pokrýva tiež hypotézu, za ktorej by nepodliehanie
         orgánu riadiaceho sa verejným právom dani vytváralo výrazné narušenie hospodárskej súťaže na jeho vlastnú ujmu?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      32      Svojou prvou otázkou sa Bundesfinanzhof pýta, či členské štáty môžu uplatňovať možnosť, uvedenú v článku 4 ods. 5 štvrtom
         pododseku šiestej smernice, považovať za činnosti orgánov verejnej moci činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom, ktoré
         sú podľa článku 13 alebo 28 tejto smernice oslobodené od dane, iba ak je prijaté výslovné zákonné ustanovenie v tomto zmysle.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      33      Salix zastáva názor, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že s cieľom uplatňovania možnosti uvedenej v článku 4 ods. 5 štvrtom
         pododseku šiestej smernice členské štáty musia prijať zákonné predpisy, ktoré sa výslovne týkajú tejto možnosti. Členské štáty
         sú povinné v rámci prebratia smerníc Spoločenstva zvoliť si záväzné normatívne nástroje vnútroštátneho práva s cieľom stanoviť
         presný zákonný rámec, jednoznačný a jasne pochopiteľný pre všetky podnikateľské subjekty. Dodáva, že tieto predpisy však môžu
         obsahovať postúpenie podriadených vykonávacích právomocí na správne orgány.

      34      Nemecká vláda zastáva názor, že prebratie článku 4 ods. 5 štvrtého pododseku šiestej smernice si vyžaduje prijatie zákonného
         ustanovenia, ale že toto nemusí byť nevyhnutne výslovné. Pokiaľ ide o prebratie možnosti stanovenej v uvedenom ustanovení,
         je postačujúce, aby úmysel zákonodarcu mohol byť jasne vydedukovaný zo zákonných ustanovení uplatniteľných prostredníctvom
         uznaných právnych metód výkladu. V rozpore s údajmi vnútroštátneho súdu zákonné ustanovenia na prebratie uvedeného ustanovenia
         boli prijaté.

      35      Írsko uvádza, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pokiaľ členské štáty preberajú smernicu do svojho vnútroštátneho
         právneho poriadku, musia dosiahnuť ciele stanovené touto smernicou, hoci majú voľnosť zvoliť si formu prostriedkov vhodných
         na dosiahnutie tohto cieľa. V konaní vo veci samej uvedená vláda zastáva názor, že nemecká právna úprava, ktorá jasne rozlišuje
         medzi správou majetku a komerčnými činnosťami, poskytuje dostatočne spoľahlivý právny základ na uplatnenie článku 4 ods. 5
         štvrtého pododseku šiestej smernice, z čoho vyplýva, že absencia výslovných ustanovení je irelevantná.

      36      Komisia Európskych spoločenstiev zastáva názor, že rešpektovanie všeobecných zásad práva Spoločenstva si vyžaduje, aby prebratie
         smerníc Spoločenstva bolo vykonávané prostredníctvom jasných, formálnych ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré majú priamy
         účinok vo vzťahu k občanom, ktoré musia byť predmetom oficiálneho uverejnenia a nemôžu byť zmenené podľa ľubovôle správnych
         orgánov. V dôsledku toho musia členské štáty zaviesť legislatívne alebo správne ustanovenia. V konaní vo veci samej sa výslovné
         a určité ustanovenie ukazuje o to viac potrebné, že ide o určenie pôsobnosti výnimky zo zásady, že každá osoba vykonávajúca
         nezávisle niektorú z podnikateľských činností uvedených v článku 4 ods. 2 šiestej smernice podlieha dani.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      37      Na úvod treba poznamenať, že z článku 13 B písm. b) prvého pododseku šiestej smernice vyplýva, že činnosť prenájmu priestorov
         na parkovanie vozidiel sa neuvádza medzi činnosťami oslobodenými od dane. V dôsledku toho takáto činnosť nemôže byť podľa
         článku 4 ods. 5 štvrtého pododseku šiestej smernice stotožňovaná s činnosťou vykonávanou v postavení orgánu verejnej moci
         v zmysle prvého pododseku tohto ustanovenia v prípade, ak samotná táto činnosť nezodpovedá tejto podmienke (pozri v tomto
         zmysle rozsudok zo 14. decembra 2000, Fazenda Pública, C‑446/98, Zb. s. I‑11435, bod 44).

      38      Je však potrebné upresniť, že pojem „prenájom nehnuteľného majetku“, ktorý je predmetom oslobodenia uvádzaného článkom 13
         B písm. b) šiestej smernice nevyhnutne zahŕňa okrem prenájmu majetku, ktorý predstavuje hlavný predmet toho prenájmu, tiež
         prenájom všetkého majetku – príslušenstva, ktoré k nemu prislúcha. Preto nemôže byť vylúčené takto uvedené oslobodenie od
         dane pre prenájom priestorov na parkovanie vozidiel, pokiaľ je tento prenájom úzko spojený s prenájmom budovy určenej na iné
         používanie, v tom zmysle, že oba prenájmy vytvárajú jedno hospodárske plnenie (rozsudok z 13. júla 1989, Henriksen, 173/88,
         Zb. s. 2763, body 14 a 15).

      39      V konaní vo veci samej vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby prípadne so zohľadnením všetkých relevantných okolností overil,
         či dlhodobý podnájom časti priestorov na podzemné parkovanie vozidiel zo strany IHK pre dlhodobých nájomcov kancelárií nachádzajúcich
         sa v tej istej budove je súčasťou jediného hospodárskeho plnenia v zmysle judikatúry uvedenej v predchádzajúcom bode. Ak by
         nešlo o taký prípad, podnájom priestorov na parkovanie vozidiel zo strany IHK by v žiadnom prípade nemohol byť podľa článku
         4 ods. 5 štvrtého pododseku šiestej smernice stotožňovaný s činnosťou vykonávanou v postavení orgánu verejnej moci v zmysle
         prvého pododseku tohto ustanovenia.

      40      Pokiaľ ide otázku, či členské štáty môžu uplatňovať možnosť stanovenú v článku 4 ods. 5 štvrtom pododseku šiestej smernice,
         iba ak predtým prijali výslovné zákonné ustanovenie v tomto zmysle, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho
         dvora prebratie smernice do vnútroštátneho práva si nevyžaduje nevyhnutne formálne a doslovné prebratie jej ustanovení do
         výslovnej a špecifickej právnej normy a môže sa uspokojiť so všeobecným právnym kontextom, pokiaľ tento skutočne zabezpečí
         plné uplatnenie smernice dostatočne jasným a presným spôsobom (rozsudky z 28. februára 1991, Komisia/Nemecko, C‑131/88, Zb.
         s. I‑825, bod 6; z 15. novembra 2001, Komisia/Taliansko, C‑49/00, Zb. s. I‑8575, bod 21, ako aj z 28. apríla 2005, Komisia/Taliansko,
         C‑410/03, Zb. s. I‑3507, bod 60).

      41      Na účely splnenia požiadavky právnej istoty je mimoriadne dôležité, aby v prípade, keď táto smernica smeruje k vytváraniu
         práv pre jednotlivcov, boli nositelia týchto práv schopní rozpoznať všetky svoje práva a mohli ich prípadne uplatňovať pred
         vnútroštátnymi súdmi (pozri už citované rozsudky Komisia/Nemecko, bod 6; z 15. novembra 2001, Komisia/Taliansko, body 21 a 22,
         ako aj z 28. apríla 2005, Komisia/Taliansko, bod 60).

      42      Každý členský štát je povinný vykonávať ustanovenia smernice spôsobom plne zodpovedajúcim potrebám jasnosti a určitosti právnych
         situácií uložených zákonodarcom Spoločenstva v záujme dotknutých osôb usadených v členských štátoch. Na tento účel musia byť
         ustanovenia smernice vykonané tak, aby bola ich záväznosť nespochybniteľná a aby sa zachovala ich konkrétnosť, presnosť a jasnosť
         (pozri rozsudok z 18. októbra 2001, Komisia/Írsko, C‑354/99, Zb. s. I‑7657, bod 27 a citovaná judikatúra).

      43      Konkrétne samotná správna prax, ktorú môžu správne orgány zmeniť podľa vlastného uváženia a ktorá nie je adekvátne známa,
         sa nemôže považovať za platný výkon povinností podľa Zmluvy ES (pozri rozsudky zo 7. marca 1996, Komisia/Francúzsko, C‑334/94,
         Zb. s. I‑1307, bod 30, a z 13. marca 1997, Komisia/Francúzsko, C‑197/96, Zb. s. I‑1489, bod 14).

      44      Hoci posudzovať, či sú splnené podmienky prebratia uvedené v bodoch 40 až 43 tohto rozsudku, prislúcha vnútroštátnemu súdu,
         Súdny dvor mu však s cieľom poskytnutia užitočnej odpovede môže dať všetky informácie, ktoré považuje za nevyhnutné (pozri
         najmä rozsudky z 1. júla 2008, MOTOE, C‑49/07, Zb. s. I‑4863, bod 30, a z 22. decembra 2008, Magoora, C‑414/07, Zb. s. I‑10921,
         bod 33).

      45      V prejednávanom prípade z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že podľa nemeckého daňového práva závisí možnosť
         IHK rozhodnúť sa pre podliehanie dani výlučne od otázky, či prenájom nehnuteľností orgánom riadiacim sa verejným právom je
         považovaný za podnikateľskú činnosť vykonávanú v rámci priemyselnej alebo obchodnej prevádzky, alebo za činnosť, ktorá patrí
         do jednoduchej správy majetku.

      46      V tejto súvislosti z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, ako bolo poznamenané v bode 28 tohto rozsudku,
         že rozhodujúci pojem správy majetku sa v relevantnej legislatíve, a teda ani v UStG, ani v KStG, ani v zákonnom splnomocnení,
         ktoré tieto ustanovenia udeľujú správnym orgánom, neuvádza.

      47      V rozsahu, v akom nemecká vláda poznamenáva, že § 14 AO stanovuje pojem správy majetku a odlišuje ju od podnikateľských činností,
         je potrebné uviesť, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že situácia, akou je situácia v konaní vo veci
         samej, nepatrí priamo do pôsobnosti tohto § 14.

      48      Vnútroštátny súd na jednej strane upresnil, že rozlišovanie medzi správou majetku a podnikateľskými činnosťami sa v relevantnej
         legislatíve neuvádza. Na druhej strane vnútroštátny súd výslovne uviedol, že v rozsahu, v akom sa toto rozlišovanie považuje
         za uplatniteľné v režime dane z príjmov právnických osôb, toto posúdenie vyplýva iba z dedukcie, ktorá nachádza svoj základ
         sčasti v § 14 AO a sčasti v § 4 ods. 4 KStG.

      49      Nakoniec z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že na rozdiel od Finanzamt zastávali daňové orgány príslušné
         pre rozhodovanie o žiadosti IHK smerujúcej k odpočtu DPH zaplatenej na vstupe názor, že dlhodobý prenájom je rovnako podnikateľskou
         činnosťou, ktorá v konečnom dôsledku dáva právo na odpočet. Je teda nutné konštatovať, že existuje rozchádzajúca sa správna
         prax.

      50      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania navyše vyplýva, že pokiaľ ide o podliehanie orgánov riadiacich sa verejným právom,
         ktoré vykonávajú činnosti prenájmu a lízingu nehnuteľností, dani, v Nemecku nebolo prijaté žiadne výslovné ustanovenie.

      51      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že článok 4 ods. 5 štvrtý pododsek šiestej smernice stanovuje, že členské štáty
         majú možnosť a nie povinnosť považovať činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom, ktoré sú oslobodené od daní na základe
         článku 13 alebo 28 šiestej smernice, za činnosti, ktorých sa zúčastňujú ako orgány verejnej moci. V dôsledku toho prebratie
         tohto ustanovenia do vnútroštátneho práva nie je povinné.

      52      Z toho vyplýva, že členské štáty na to, aby mohli uplatniť možnosť uvedenú týmto ustanovením, musia v tomto smere vykonať
         voľbu.

      53      Musí byť tiež poznamenané, že uvedená možnosť umožňuje členským štátom uplatňovať na tieto činnosti výnimku stanovenú článkom
         4 ods. 5 prvým pododsekom šiestej smernice zo všeobecného pravidla uvedeného v článku 2 bode 1 a článku 4 ods. 1 a 2 tejto
         smernice, podľa ktorého v zásade každá hospodárska činnosť podlieha DPH.

      54      Keďže článok 4 ods. 5 štvrtý pododsek šiestej smernice stanovuje výnimku z jednej zo všeobecných zásad stanovených touto smernicou,
         toto ustanovenie je potrebné vykladať reštriktívne.

      55      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že s cieľom uplatňovať možnosť uvedenú v článku 4 ods. 5 štvrtom pododseku šiestej
         smernice musia členské štáty vykonať v tomto smere špecifickú voľbu. Musia teda stanoviť, že určité činnosti organov riadiacich
         sa verejným právom oslobodené podľa článkov 13 a 28 šiestej smernice sa považujú za činnosti orgánu verejnej moci.

      56      V tejto súvislosti je potrebné upresniť, že členské štáty majú možnosť zvoliť si normatívnu techniku, ktorá sa im zdá byť
         najvhodnejšia. Môžu sa tak napríklad obmedziť na prebratie formulácie použitej v šiestej smernici alebo výrazu, ktorý je jej
         rovnocenný, do vnútroštátneho právneho poriadku, alebo zostaviť zoznam činností orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodených
         od dane podľa článkov 13 alebo 28 šiestej smernice, ktoré sa považujú za činnosti orgánu verejnej moci (pozri v tomto zmysle
         rozsudok zo 17. októbra 1989, Comune di Carpaneto Piacentino a i., 231/87 a 129/88, Zb. s. 3233, bod 18).

      57      Výkonný orgán môže byť zákonným ustanovením splnomocnený na spresnenie činností orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodených
         od dane podľa článkov 13 a 28 šiestej smernice, ktoré sa považujú za činnosti orgánu verejnej moci, pod podmienkou, že tieto
         vykonávacie rozhodnutia majú nespochybniteľnú záväznú silu, zodpovedajú požiadavkám konkrétnosti, presnosti, ako aj jasnosti,
         vyžadovaným s cieľom zaručiť istotu právnych situácií a môžu podliehať preskúmaniu vnútroštátnymi súdmi (pozri analogicky
         rozsudok Fazenda Pública, už citovaný, bod 35).

      58      Vzhľadom na vyššie uvedené je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že členské štáty musia prijať výslovné ustanovenie na
         to, aby mohli uplatňovať možnosť stanovenú v článku 4 ods. 5 štvrtom pododseku šiestej smernice, podľa ktorej sa určité činnosti
         orgánov riadiacich sa verejným právom oslobodené od dane podľa článkov 13 alebo 28 tejto smernice považujú za činnosti orgánu
         verejnej moci.

       O druhej otázke
      59      Svojou druhou otázkou sa Bundesfinanzhof v podstate pýta, či sa článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice má vykladať
         tak, že orgány riadiace sa verejným právom musia byť považované za zdaniteľné osoby pri činnostiach alebo plneniach, ktoré
         vykonávajú ako orgány verejnej moci, nielen ak by ich nepodliehanie dani v zmysle prvého alebo štvrtého pododseku uvedeného
         ustanovenia viedlo k výraznému narušeniu hospodárskej súťaže na ujmu ich súkromných konkurentov, ale tiež, ak by viedlo k takémuto
         výraznému narušeniu hospodárskej súťaže na ich vlastnú ujmu.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      60      Salix, nemecká vláda a Komisia poznamenávajú, že znenie článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice uvádza bez rozlíšenia
         všetky „výrazné narušenia hospodárskej súťaže“, bez ohľadu na to, kto bol ich obeť. Nepodliehanie týchto orgánov dani, ktoré
         ich vylučuje z práva na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, by tiež mohlo viesť k narušeniu hospodárskej súťaže na ujmu nezdaniteľnej
         osoby. Preto ak je hospodárska súťaž narušená, či už v prospech orgánov riadiacich sa verejným právom alebo v prospech ich
         súkromných konkurentov, je potrebné konštatovať, že zásada daňovej neutrality, ktorá je v oblasti DPH vyjadrením zásady rovnosti
         zaobchádzania, je porušená. Takýto výklad zapadá do logiky ochrany hospodárskej súťaže ako takej, bez zohľadnenia osobného
         postavenia predmetného individuálneho subjektu.

      61      Naopak Írsko uvádza, že hoci znenie článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice nešpecifikuje pojem „výrazné narušenie
         hospodárskej súťaže“, uvedený článok 4 ods. 5 smeruje k vylúčeniu orgánov riadiacich sa verejným právom z pôsobnosti šiestej
         smernice. Úmyslom zákonodarcu Spoločenstva nikdy nebolo umožniť orgánom riadiacim sa verejným právom, aby sa samy dovolávali
         tejto výnimky s cieľom získať pre svoje činnosti postavenie zdaniteľných podnikateľov. Okrem toho takýto výklad by zbavil
         právomoc posúdenia priznanú členským štátom štvrtým pododsekom uvedeného ustanovenia jej podstaty a navyše by bol v rozpore
         s cieľom, ktorý sleduje druhý pododsek toho istého ustanovenia, ktorým je v súlade s judikatúrou Súdneho dvora cieľ ochrany
         súkromných konkurentov v činnosti orgánov riadiacich sa verejným právom.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      62      Na úvod treba pripomenúť, že podľa článku 4 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice sa orgány riadiace sa verejným právom
         nepovažujú za zdaniteľné osoby na účely DPH vzhľadom na činnosti alebo hospodárske plnenia, ktorých sa zúčastňujú ako orgány
         verejnej moci a ktoré podľa štvrtého pododseku toho istého ustanovenia členské štáty môžu považovať za činnosti orgánov verejnej
         moci, činnosti ktorých sú oslobodené od dane podľa článkov 13 alebo 28 uvedenej smernice.

      63      Predsa však, ak aj tieto orgány vykonávajú takéto činnosti v ich postavení orgánov verejnej moci, musia byť považované za
         zdaniteľné osoby v súlade s článkom 4 ods. 5 druhým pododsekom v rozsahu, v akom by ich nepodliehanie dani viedlo k výraznému
         narušeniu hospodárskej súťaže.

      64      Vnútroštátnemu súdu teda v prvom rade prislúcha určiť, či činnosť prenájmu IHK predstavuje činnosť vykonávanú orgánom riadiacim
         sa verejným právom, ktorý koná ako orgán verejnej moci v zmysle článku 4 ods. 5 prvého alebo štvrtého pododseku šiestej smernice.
         Iba v prípade, ak je to tak, uplatní sa článok 4 ods. 5 druhý pododsek (pozri v tomto zmysle rozsudky Fazenda Pública, už
         citovaný, bod 43, a zo 16. septembra 2008, Isle of Wight Council a i., C‑288/07, Zb. s. I‑7203, body 30 až 32).

      65      Po prvé treba pripomenúť, že podľa znenia článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice orgány riadiace sa verejným právom,
         pokiaľ vykonávajú činnosti alebo plnenia ako orgány verejnej moci, sa musia v súvislosti s týmito činnosťami alebo plneniami
         považovať za zdaniteľné osoby, „keď by zaobchádzanie s nimi ako s osobami nepodliehajúcimi dani viedlo k výraznému narušeniu
         voľnej súťaže“.

      66      Znenie článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice teda nespresňuje osoby, ktoré má v úmysle chrániť pred týmto výrazným
         narušením hospodárskej súťaže spôsobeným nepodliehaním orgánov riadiacich sa verejným právom dani.

      67      Po druhé treba pripomenúť, že článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice, ktorý stanovuje výnimku z nepodliehania týchto
         orgánov riadiacich sa verejným právom dani za činnosti alebo plnenia, ktoré vykonávajú ako orgány verejnej moci, smeruje k znovunastoleniu
         všeobecnej zásady uvedenej v článku 2 bode 1 a článku 4 ods. 1 a 2 tejto smernice, podľa ktorej každá činnosť hospodárskej
         povahy v zásade podlieha DPH (pozri rozsudok Isle of Wight Council a i., už citovaný, bod 38).

      68      V dôsledku toho článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice nemôže byť vykladaný reštriktívne (pozri rozsudok Isle of
         Wight Council a i., už citovaný, bod 60).

      69      Po tretie, pokiaľ ide o ciele článku 4 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice, na ktoré odkazuje najmä Írsko, nič nenaznačuje,
         že by toto ustanovenie malo za cieľ zabezpečiť, aby orgány riadiace sa verejným právom znášali dôsledky výrazných narušení
         hospodárskej súťaže, ktoré by podľa prvého alebo štvrtého pododseku uvedeného ustanovenia mohlo spôsobiť ich nepodliehanie
         dani.

      70      Po štvrté treba pripomenúť, že právo na odpočet uvedené v článku 17 a nasl. šiestej smernice je neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu
         DPH a v zásade nemôže byť obmedzené. Uplatňuje sa bezprostredne pre všetky dane zaťažujúce plnenia uskutočnené na vstupe (pozri
         najmä rozsudky zo 6. júla 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Zb. s. I‑1883, bod 18; z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98
         až C‑147/98, Zb. s. I‑1577, bod 43, ako aj zo 6. júla 2006, Kittel a Recolta Recycling, C‑439/04 a C‑440/04, Zb. s. I‑6161,
         bod 47).

      71      Režim odpočtov má za cieľ úplne zbaviť podnikateľa bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jeho hospodárskych
         činností. Spoločný systém DPH takto zaručuje neutralitu, čo sa týka daňového bremena všetkých hospodárskych činností, bez
         ohľadu na účely a výsledky týchto činností, pod podmienkou, že tieto v zásade podliehajú DPH (pozri najmä rozsudky z 22. februára
         2001, Abbey National, C‑408/98, Zb. s. I‑1361, bod 24; z 21. apríla 2005, HE, C‑25/03, Zb. s. I‑3123, bod 70, ako aj Kittel
         a Recolta Recycling, už citovaný, bod 48).

      72      Z toho vyplýva, že právo na odpočet sa v zásade uplatňuje v celom reťazci dodávania tovarov a poskytovania služieb vykonávaných
         zdaniteľnými osobami, ktoré ako také konajú pre potreby hospodárskych činností iných zdaniteľných osôb (pozri v tomto zmysle
         rozsudok z 12. januára 2006, Optigen a i., C‑354/03, C‑355/03 a C‑484/03, Zb. s. I‑483, bod 52, ako aj Kittel a Recolta Recycling,
         už citovaný, bod 45).

      73      Nemožno pritom vylúčiť, že nepodliehanie dani orgánu riadiaceho sa verejným právom vykonávajúceho určité činnosti a plnenia,
         ktoré bráni uvedenému právu na odpočet DPH, by mohlo spôsobovať narušenia fungovania reťazca dodávania tovarov a poskytovania
         služieb, na ujmu zdaniteľných osôb pôsobiacich v súkromnom sektore.

      74      V konaní vo veci samej, ako bolo poznamenané v bodoch 17 až 21 tohto rozsudku, nepodliehanie IHK dani bráni, aby Salix, právnická
         osoba zriadená podľa súkromného práva, využívala právo odpočtu DPH zaplatenej na vstupe.

      75      Z vyššie uvedeného vyplýva, že článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice sa týka tiež narušení hospodárskej súťaže na
         ujmu orgánov riadiacich sa verejným právom.

      76      Za týchto okolností treba na druhú otázku odpovedať, že článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice sa má vykladať tak,
         že orgány riadiace sa verejným právom musia byť považované za zdaniteľné osoby pri činnostiach alebo plneniach, ktoré vykonávajú
         ako orgány verejnej moci, nielen ak by ich nepodliehanie dani v zmysle prvého alebo štvrtého pododseku uvedeného ustanovenia
         viedlo k výraznému narušeniu hospodárskej súťaže na ujmu ich súkromných konkurentov, ale tiež, ak by viedlo k takémuto výraznému
         narušeniu hospodárskej súťaže na ich vlastnú ujmu.

       O trovách
      77      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Členské štáty musia prijať výslovné ustanovenie na to, aby mohli uplatňovať možnosť stanovenú v článku 4 ods. 5 štvrtom pododseku
            šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
            – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, podľa ktorej sa určité činnosti orgánov riadiacich
            sa verejným právom oslobodené od dane podľa článkov 13 alebo 28 tejto smernice považujú za činnosti orgánu verejnej moci.
      2.      Článok 4 ods. 5 druhý pododsek šiestej smernice 77/388 sa má vykladať tak, že orgány riadiace sa verejným právom musia byť
            považované za zdaniteľné osoby pri činnostiach alebo plneniach, ktoré vykonávajú ako orgány verejnej moci, nielen ak by ich
            nepodliehanie dani v zmysle prvého alebo štvrtého pododseku uvedeného ustanovenia viedlo k výraznému narušeniu hospodárskej
            súťaže na ujmu ich súkromných konkurentov, ale tiež, ak by viedlo k takémuto výraznému narušeniu hospodárskej súťaže na ich
            vlastnú ujmu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 9. júla 2003. # Petros Efthymiou proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-22/01.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 18. októbra 2001. # X proti Európskej centrálnej banke. # Úradníci. # Vec T-333/99.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 22. mája 2012. # Nordmilch AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva MILRAM - Skoršie národné slovné a obrazové ochranné známky RAM - Relatívny dôvod zamietnutia - Podobnosť tovarov a označení - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-546/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 22. mája 2012 – Nordmilch/ÚHVT – Lactimilk (MILRAM)
      (vec T‑546/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva MILRAM – Skoršie národné slovné a obrazové ochranné známky RAM – Relatívny dôvod zamietnutia – Podobnosť tovarov a označení – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 24,
         27, 28, 43, 51, 52, 71, 78, 83)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 15. septembra 2010 (spojené veci R 1041/2009‑4 a R 1053/2009‑4)
                  týkajúcemu sa námietkového konania medzi spoločnosťami Lactimilk SA a Nordmilch AG

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Nordmilch AG je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 4. marca 2004. # Cofinoga Mérignac SA proti Sylvain Sachithanathan. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal d'instance de Vienne - Francúzsko. # Vec C-264/02.