title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 9. júna 2016.#Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA proti Európskej komisii.#Odvolanie – Kartely – Článok 81 ES – Španielsky trh s cestným bitúmenom – Rozdelenie trhu a určenie cien – Neprimeraná dĺžka konania pred Všeobecným súdom Európskej únie – Neprimeraná dĺžka konania pred Európskou komisiou – Odvolanie týkajúce sa trov konania.#Vec C-608/13 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 9. júna 2016 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Kartely — Článok 81 ES — Španielsky trh s cestným bitúmenom — Rozdelenie trhu a určenie cien — Neprimeraná dĺžka konania pred Všeobecným súdom Európskej únie — Neprimeraná dĺžka konania pred Európskou komisiou — Odvolanie týkajúce sa trov konania“
      Vo veci C‑608/13 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 25. novembra 2013,

         Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA, so sídlom v Madride (Španielsko), v zastúpení: O. Armengol i Gasull a J. M. Rodríguez Cárcamo, abogados,
      odvolateľka,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení: C. Urraca Caviedes a F. Castillo de la Torre, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci A. J. Rivas, advokát,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, vykonávajúci funkciu predsedu piatej komory, predseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu piatej komory, sudcovia D. Šváby (spravodajca), A. Rosas a C. Vajda,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Spoločnosť Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA svojím odvolaním navrhuje zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 16. septembra 2013, CEPSA/Komisia (T‑497/07, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2013:438), ktorým tento súd zamietol jej žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Komisie K(2007) 4441 v konečnom znení z 3. októbra 2007 týkajúceho sa konania podľa článku [81 ES] [vec COMP/38.710 – Bitúmen (Španielsko)] (ďalej len „sporné rozhodnutie“) v rozsahu, v akom sa týka tejto spoločnosti, ako aj subsidiárne, k zníženiu pokuty, ktorá jej bola uložená.

         Právny rámec

               2

               Článok 3 nariadenia Rady č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ES 1958, 17, s. 385; Mim. vyd. 01/001, s. 3) stanovuje, že „dokumenty, ktoré orgány spoločenstva odosielajú členskému štátu alebo osobe podliehajúcej jurisdikcii členského štátu, sa vyhotovia v jazyku tohto štátu“.

         Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie

               3

               Okolnosti predchádzajúce sporu boli opísané v bodoch 1 až 91, ako aj 107 a 108 napadnutého rozsudku a možno ich zhrnúť takto.

               4

               Výrobok, ktorého sa týka porušenie, je penetračný bitúmen, ktorý neprešiel žiadnym spracovaním a používa sa na výstavbu a údržbu ciest.

               5

               Na španielskom trhu s bitúmenom pôsobia na jednej strane traja výrobcovia, a síce skupiny Repsol, CEPSA‑PROAS a BP, a na druhej strane dovozcovia, medzi ktorých patria skupiny Nynäs a Petrogal.

               6

               Skupina CEPSA‑PROAS je medzinárodnou skupinou spoločností v odvetví energetiky, ktorá je kótovaná na burze a prítomná vo viacerých krajinách. Spoločnosť Productos Asfálticos (PROAS) SA, ktorá je od 1. marca 1991 dcérskou spoločnosťou v 100 % vlastníctve spoločnosti CEPSA, uvádza na trh bitúmen vyrobený spoločnosťou CEPSA a zároveň vyrába a uvádza na trh iné výrobky z bitúmenu.

               7

               PROAS na základe predaja penetračného bitúmenu tretím osobám dosiahla v Španielsku v roku 2001 obrat v hodnote 90700000 eur, čo predstavuje 31,67 % relevantného trhu. Celkový konsolidovaný obrat skupiny CEPSA‑PROAS v roku 2006 predstavoval 18474000000 eur.

               8

               V nadväznosti na žiadosť o oslobodenie od pokút predloženú 20. júna 2002 jednou zo spoločností skupiny BP podľa oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155, ďalej len „oznámenie o spolupráci z roku 2002“) boli v dňoch 1. a 2. októbra 2002 vykonané v spoločnostiach skupín Repsol, CEPSA‑PROAS, BP, Nynäs a Petrogal vyšetrovania.

               9

               Dňa 6. februára 2004 Európska komisia zaslala dotknutým podnikom prvú sériu žiadostí o informácie podľa článku 11 ods. 3 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvého nariadenia implementujúceho články [81 a 82 ES] (Ú. v. ES 1962, 13, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3).

               10

               Faxmi z 31. marca a 5. apríla 2004 spoločnosti skupiny Repsol, ako aj spoločnosť PROAS predložili Komisii žiadosť na základe oznámenia o spolupráci z roku 2002 doplnenú o vyhlásenie podniku.

               11

               Komisia po tom, ako dotknutým podnikom zaslala štyri ďalšie žiadosti o informácie, formálne začala konanie a v dňoch od 24. do 28. augusta 2006 zaslala dotknutým spoločnostiam skupín BP, Repsol, CEPSA‑PROAS, Nynäs a Petrogal oznámenie o výhradách.

               12

               Predtým, ako bolo dotknutým spoločnostiam skupiny CEPSA‑PROAS doručené oznámenie o výhradách, Komisia listom z 19. júla 2006 položila spoločnosti CEPSA otázku, či akceptuje, aby jej Komisia poslala každý oficiálny dokument, oznámenie o výhradách či rozhodnutie, ktoré voči nej prijme, v anglickom jazyku. Listom z 20. júla 2006 CEPSA vyhlásila, že Komisia jej môže doručiť oznámenie o výhradách v anglickom jazyku.

               13

               Dňa 3. októbra 2007 Komisia prijala sporné rozhodnutie, v ktorom konštatovala, že trinásť spoločností, ktoré boli jeho adresátmi, sa spoločne zúčastnili na súbore dohôd o rozdelení trhu a určení cien penetračného cestného bitúmenu v Španielsku (s výnimkou Kanárskych ostrovov).

               14

               Komisia sa domnievala, že každé z dvoch zistených obmedzení hospodárskej súťaže, teda horizontálne dohody o rozdelení trhu a koordinácia cien, už svojou povahou patrí medzi najzávažnejšie typy porušení článku 81 ES, ktoré možno podľa judikatúry označiť za „veľmi závažné“ porušenia.

               15

               S ohľadom na závažnosť porušenia, hodnotu relevantného trhu odhadovanú v roku 2001, ktorý bol posledným celým rokom porušenia, na 286400000 eur a skutočnosť, že porušenie sa obmedzovalo na predaj bitúmenu len v jednom členskom štáte, Komisia stanovila „východiskovú sumu“ pokút, ktoré sa majú uložiť, na 40000000 eur.

               16

               Komisia ďalej rozdelila spoločnosti, ktorým bolo sporné rozhodnutie určené, do viacerých kategórií podľa ich relatívneho významu na relevantnom trhu, aby mohla uplatniť rozdielne zaobchádzanie na účely zohľadnenia ich skutočnej hospodárskej schopnosti spôsobiť vážnu ujmu hospodárskej súťaži.

               17

               Skupina Repsol a spoločnosť PROAS, ktorých podiely na relevantnom trhu v roku 2001 dosahovali 34,04 % a 31,67 %, boli zaradené do prvej kategórie, skupina BP s podielom na trhu vo výške 15,19 % do druhej kategórie a skupiny Nynäs a Petrogal, ktorých podiely na trhu sa pohybovali medzi 4,54 % a 5,24 %, do tretej kategórie. Na tomto základe boli prispôsobené „základné sumy“ uložených pokút takto:

                        —

                        prvá kategória, pre skupinu Repsol a spoločnosť PROAS: 40000000 eur,

                        —

                        druhá kategória, pre skupinu BP: 18000000 eur a

                        —

                        tretia kategória, pre skupiny Nynäs a Petrogal: 5500000 eur.

               18

               Pokiaľ ide o PROAS, Komisia po tom, ako zvýšila „základnú sumu“ pokút podľa dĺžky trvania porušenia, a síce jedenásť rokov a sedem mesiacov (od 1. marca 1991 do 1. októbra 2002), zastávala názor, že sumu pokuty, ktorá sa má uložiť tomuto podniku, treba zvýšiť o 30 % z dôvodu priťažujúcich okolností, keďže tento podnik patril medzi významných „pôvodcov“ dotknutého kartelu.

               19

               Komisia takisto rozhodla, že PROAS mal podľa oznámenia o spolupráci z roku 2002 nárok na zníženie pokuty o 25 % v porovnaní so sumou, ktorá mu za normálnych okolností mala byť uložená.

               20

               Na základe týchto skutočností bola spoločnostiam CEPSA a PROAS spoločne a nerozdielne uložená pokuta vo výške 83850000 eur.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnutý rozsudok

               21

               Žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. decembra 2007 odvolateľka požiadala o zrušenie sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej týka, a subsidiárne o zníženie sumy pokuty, ktorá jej bola uložená. Takisto navrhla, aby bola Komisia zaviazaná na náhradu trov konania.

               22

               Na podporu svojej žaloby odvolateľka uviedla sedem žalobných dôvodov.

               23

               Všeobecný súd zamietol každý z týchto žalobných dôvodov a v dôsledku toho zamietol žalobu v celom rozsahu.

               24

               Vo svojom protinávrhu Komisia požiadala Všeobecný súd, aby v rámci výkonu svojej neobmedzenej súdnej právomoci zvýšil sumu pokuty uloženej spoločnosti CEPSA, Všeobecný súd však tomuto návrhu nevyhovel.

         Návrhy účastníkov konania

               25

               Svojím odvolaním CEPSA navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil prvý a tretí bod výroku napadnutého rozsudku,

                        —

                        s konečnou platnosťou rozhodol o spore bez toho, aby vrátil vec Všeobecnému súdu, a znížil pokutu uvedenú v spornom rozhodnutí na sumu, ktorú považuje za správnu, a

                        —

                        zaviazal Komisiu na náhradu trov odvolacieho konania.

               26

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zamietol odvolanie a

                        —

                        zaviazal odvolateľku na náhradu trov konania.

         O odvolaní

               27

               Na podporu svojho odvolania uvádza odvolateľka šesť odvolacích dôvodov.

               28

               Prvé dva odvolacie dôvody, ktoré je potrebné preskúmať vo vzájomnej súvislosti, sú založené na porušení podstatných formálnych náležitostí a skreslení skutkových okolností v súvislosti s jazykovým režimom. Tretí odvolací dôvod sa týka porušenia zásady proporcionality pri určení výšky pokuty, ktorá bola uložená odvolateľke. Svojím štvrtým a piatym odvolacím dôvodom, ktoré treba preskúmať spoločne, odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd porušil zásadu dodržania primeranej lehoty. Šiesty odvolací dôvod je založený na porušení článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej.

         O prvom a druhom odvolacom dôvode založených na porušení podstatných formálnych náležitostí a skreslení skutkových okolností v súvislosti s jazykovým režimom

      Argumentácia účastníkov konania

               29

               Svojím prvým odvolacím dôvodom, ktorý smeruje proti bodom 113 až 115 a 119 napadnutého rozsudku odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že nezrušil sporné rozhodnutie pre porušenie podstatných formálnych náležitostí, ktoré vyplýva z toho, že Komisia zaslala spoločnosti CEPSA oznámenie o výhradách v anglickom jazyku, pričom porušila článok 3 nariadenia č. 1, článok 3 ZEÚ, ako aj článok 41 ods. 4 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako to odvolateľka uviedla najmä v rámci svojej repliky, ako aj na pojednávaní. V tomto ohľade odvolateľka tvrdí, že skutočnosť, že toto porušenie slobodne a dobrovoľne akceptovala, nie je relevantná.

               30

               Komisia sa domnieva, že odvolací dôvod založený na porušení podstatných formálnych náležitostí a nariadenia č. 1 predstavuje nový dôvod, ktorý v štádiu odvolania nie je prípustný. Subsidiárne sa domnieva, že je nedôvodný.

               31

               Svojím druhým odvolacím dôvodom, ktorý smeruje jednak proti bodom 109, 110 a 114 napadnutého rozsudku a jednak proti bodu 115 tohto rozsudku, odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že skreslil skutkové okolnosti tým, že konštatoval, že dobrovoľne akceptovala porušenie jazykového režimu, a v dôsledku tohto porušenia nebolo ohrozené jej právo na obhajobu.

               32

               V tejto súvislosti odvolateľka na jednej strane tvrdí, že 20. júla 2006 poslala Komisii dokument, ktorým súhlasila s prijatím oznámenia o výhradách v anglickom jazyku len z dôvodu, že sa chcela vyhnúť zvýšeniu sankcie, keďže zaslanie oznámenia o výhradách po 1. septembri 2006 by Komisiu viedlo k tomu, že by jej uložila podstatne vyššiu sankciu.

               33

               Na druhej strane uvádza, že skutočnosť, že toto oznámenie nebolo vypracované v požadovanom jazyku, mal Všeobecný súd považovať nielen za porušenie nariadenia č. 1, ale aj za zásah do jej práva na obhajobu, keďže si musela dať vyhotoviť preklad tohto dokumentu predtým, ako naň mohla odpovedať, čím prišla o presnosť a autentickosť, ktoré sú spojené s originálom.

               34

               Komisia sa domnieva, že Všeobecný súd sa nedopustil žiadneho skreslenia skutkových okolností, a v každom prípade nemožno preukázať žiadny zásah do práva na obhajobu, keďže aj v prípade, že by k uvádzanej protiprávnosti nedošlo, výsledok konania by bol rovnaký.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               35

               Námietku neprípustnosti vznesenú Komisiou je potrebné zamietnuť. Účastník konania totiž môže pred Súdnym dvorom uviesť dôvody, ktorými z právneho hľadiska napadne riešenie prijaté Všeobecným súdom (pozri rozsudok z 29. novembra 2007, Stadtwerke Schwäbisch Hall a i./Komisia, C‑176/06 P, neuverejnený, EU:C:2007:730, bod 17). V bodoch 107 až 119 napadnutého rozsudku však Všeobecný súd výslovne odpovedal na výhrady odvolateľky založené na porušení podstatných formálnych náležitostí a nariadenia č. 1. Preto je odvolateľka oprávnená uviesť odvolacie dôvody, v ktorých z právneho hľadiska kritizuje časť napadnutého rozsudku, v ktorej boli tieto dôvody zamietnuté.

               36

               Pokiaľ ide o výhrady založené na porušení podstatných formálnych náležitostí a nariadenia č. 1, ako aj článku 3 ZEÚ a článku 41 ods. 4 Charty, z judikatúry Súdneho dvora, ktorú Všeobecný súd citoval v bode 115 napadnutého rozsudku, vyplýva, že použitie jazyka stanoveného v článku 3 nariadenia č. 1 nepredstavuje podstatnú formálnu náležitosť v zmysle článku 263 ZFEÚ, ktorej porušenie má nevyhnutný vplyv na zákonnosť každého dokumentu, ktorý bol osobe zaslaný v inom jazyku (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. júla 1970, ACF Chemiefarma/Komisia, 41/69, EU:C:1970:71, body 47 až52). Z tejto judikatúry totiž vyplýva, že ak inštitúcia zašle osobe podliehajúcej súdnej právomoci členského štátu text, ktorý nie je formulovaný v jazyku tohto štátu, tento postup má vplyv na platnosť konania len vtedy, ak z neho pre túto osobu v rámci správneho konania vyplývajú škodlivé dôsledky.

               37

               Z toho na rozdiel od tvrdenia odvolateľky vyplýva, že zákonnosť zaslania oznámenia o výhradách a tým aj zákonnosť takto začatého konania možno spochybniť len vtedy, ak skutočnosť, že pri zaslaní tohto oznámenia bol použitý iný jazyk, ako je jazyk stanovený v článku 3 nariadenia č. 1, viedla k dôsledkom, ktoré boli pre odvolateľku škodlivé.

               38

               V tomto poslednom ohľade argumentácia odvolateľky uvedená v rámci druhého odvolacieho dôvodu, podľa ktorej Všeobecný súd svojím konštatovaním, že odvolateľka dobrovoľne súhlasila s prijatím oznámenia o výhradách v anglickej jazykovej verzii, skreslil skutkové okolnosti, musí byť zamietnutá, pričom nie je potrebné, aby sa Súdny dvor vyjadroval k jej prípadnej dôvodnosti. Skreslenie, ktoré sa namieta vo veci samej, by totiž viedlo k zrušeniu napadnutého rozsudku len vtedy, ak by bolo preukázané, že nedostatok súhlasu, ktorý z neho prípadne vyplýva, viedol k porušeniu práva odvolateľky na obhajobu v správnom konaní.

               39

               Na účely preukázania takéhoto porušenia sa však odvolateľka v podstate odvoláva na rovnaké tvrdenia, ako sú tie, ktoré už uviedla pred Všeobecným súdom a ktoré boli zamietnuté v bode 113 napadnutého rozsudku z dôvodov, voči ktorým odvolateľka neuvádza žiadne skreslenie skutkových okolností. Preto treba tieto tvrdenia zamietnuť ako neprípustné a z toho vyplýva, že druhému odvolaciemu dôvodu nemožno vyhovieť v rozsahu, v akom je založený na údajnom skreslení skutkových okolností.

               40

               Preto je potrebné zamietnuť prvý a druhý odvolací dôvod v celom rozsahu.

         O treťom odvolacom dôvode založenom na tom, že Všeobecný súd porušil zásadu proporcionality

      Argumentácia účastníkov konania

               41

               Svojím tretím odvolacím dôvodom, ktorý smeruje proti bodom 321 až 332 napadnutého rozsudku, odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že sa v napadnutom rozsudku dopustil nedostatočného odôvodnenia, ako aj to, že porušil zásadu proporcionality, ako ju vykladá Súdny dvor.

               42

               Všeobecný súd mal, rovnako ako v riešení, ku ktorému dospel v rozsudku zo 14. júla 1994, Parker Pen/Komisia (T‑77/92, EU:T:1994:85), na ktorý odvolateľka poukazuje na podporu svojho návrhu, znížiť pokutu uloženú spoločne a nerozdielne spoločnostiam CEPSA a PROAS, keďže Komisia nezohľadnila nízky podiel – konkrétne 0,77 % – ktorý predstavoval obrat výrobku dotknutého porušením vo vzťahu k celkovému obratu skupiny CEPSA‑PROAS, čo malo za následok, že konečná výška pokuty uloženej spoločnosti CEPSA predstavovala viac ako 90 % obratu dosiahnutého spoločnosťou PROAS počas posledného celého roku porušenia.

               43

               Všeobecný súd však odmietol uplatniť záver, ktorý vyplýva z tohto rozsudku, pričom sa obmedzil na konštatovanie, že na jednej strane v prejednávanej veci bola správne uplatnená horná hranica 10 % obratu, pričom nepreskúmal to, či nízky obrat výrobku dotknutého porušením bol rozhodujúci alebo nie, a na druhej strane, že uvedený rozsudok sa netýka skupiny spoločností.

               44

               Všeobecný súd sa tým dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď potvrdil výšku sankcie, ktorá je nielen neprimeraná, ale aj nadmerne vysoká, či dokonca disproporčná, v zmysle bodu 126 rozsudku z 22. novembra 2012, E.ON Energie/Komisia (C‑89/11 P, EU:C:2012:738).

               45

               Komisia sa domnieva, že tento odvolací dôvod nie je nijako podložený.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               46

               Pokiaľ ide o to, že odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že nedostatočne odôvodnil zamietnutie argumentácie týkajúcej sa disproporčnej povahy pokuty uloženej skupine CEPSA‑PROAS, treba konštatovať, že toto tvrdenie vychádza zo zjavne nesprávneho výkladu napadnutého rozsudku.

               47

               Všeobecný súd totiž s cieľom odmietnuť výhradu založenú na neprimeranosti pokuty, ktorá bola spoločne a nerozdielne uložená spoločnostiam CEPSA a PROAS, konštatoval v bode 316 napadnutého rozsudku, že po prvé pokiaľ ide o skupinu CEPSA‑PROAS, bol zohľadnený len predaj penetračného bitúmenu spoločnosťou PROAS. V bodoch 317 a 318 tohto rozsudku po druhé uviedol, že Komisia neuplatnila žiadny násobiaci koeficient. V bode 323 tohto rozsudku sa po tretie domnieval, že rozsudok zo 14. júla 1994, Parker Pen/Komisia (T‑77/92, EU:T:1994:85), nebol v prejednávanej veci relevantný, jednak so zreteľom na skutočnosť, že v spornom rozhodnutí Komisia zohľadnila len hodnotu predaja výrobku, ktorý bol predmetom porušenia, a jednak so zreteľom na skutočnosť, že v rozsudku zo 14. júla 1994, Parker Pen/Komisia (T‑77/92, EU:T:1994:85), išlo o nezávislú spoločnosť, a teda prípadné zohľadnenie celkového obratu skupiny neprichádzalo do úvahy. V odpovedi na tvrdenie spoločnosti CEPSA týkajúce sa prekročenia hornej hranice 10 % obratu, ktorú stanovuje článok 23 ods. 2 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [81 a 82 ES] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205), sa Všeobecný súd v bode 324 uvedeného rozsudku po štvrté domnieval, že skutočnosť, že výška pokuty uloženej skupine CEPSA‑PROAS sa takmer zhoduje s celkovou hodnotou predaja uskutočneného spoločnosťou PROAS počas posledného celého roka dotknutého porušenia, sama osebe neumožňuje dospieť k záveru, že došlo k porušeniu zásady proporcionality, pričom v tomto ohľade v bodoch 327 až 329 tohto rozsudku konštatoval, že Komisia sa oprávnene domnievala, že PROAS a CEPSA tvorili hospodársku jednotku a že daná horná hranica mala byť vypočítaná na základe kumulovaného obratu všetkých spoločností tvoriacich jedinú hospodársku jednotku konajúcu ako podnik v zmysle článku 81 ES.

               48

               Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že pokuta bola primeraná, treba pripomenúť, že pri rozhodovaní o právnych otázkach v rámci odvolania neprináleží Súdnemu dvoru nahrádzať z dôvodov spravodlivosti svojím posúdením posúdenie Všeobecného súdu, ktorý rozhoduje o výške pokút uložených podnikom za to, že porušili právo Únie. Len v prípade, že by sa Súdny dvor domnieval, že úroveň sankcie je nielen neprimeraná, ale aj nadmerne vysoká, či dokonca disproporčná, treba konštatovať, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia z dôvodu neprimeranej výšky pokuty (rozsudok z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 205, ako aj citovaná judikatúra).

               49

               V tomto ohľade je opodstatnené pripomenúť, ako to správne urobil Všeobecný súd v bode 328 napadnutého rozsudku, že hornú hranicu stanovenú v článku 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 treba vypočítať na základe kumulovaného obratu všetkých spoločností tvoriacich jedinú hospodársku jednotku konajúcu ako podnik v zmysle článku 81 ES, ktorému teraz zodpovedá článok 101 ZFEÚ (pozri rozsudky z 8. mája 2013, Eni/Komisia, C‑508/11 P, EU:C:2013:289, bod 109; z 11. júla 2013, Team Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, body 172 a 173, ako aj z 26. novembra 2013, Groupe Gascogne/Komisia, C‑58/12 P, EU:C:2013:770, bod 56). Proporcionalitu sankcie treba totiž posúdiť najmä s ohľadom na odradzujúci cieľ, ktorý jej uloženie sleduje, a zohľadnenie tejto kumulovanej hodnoty je teda potrebné na účely tohto posúdenia s cieľom zohľadniť hospodársku silu uvedenej jednotky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. januára 2016, Toshiba Corporation/Komisia, C‑373/14 P, EU:C:2016:26, body 83 a 84).

               50

               Odvolateľka tým, že hlavne tvrdila, že výška pokuty uloženej skupine CEPSA‑PROAS predstavuje viac ako 90 % obratu spoločnosti PROAS, neposkytla na podporu svojho tvrdenia žiadny dôkaz preukazujúci, že výška pokuty, ktorá jej bola uložená a ktorá predstavuje menej ako 1 % obratu skupiny CEPSA‑PROAS, je nadmerne vysoká, či dokonca disproporčná v zmysle judikatúry Súdneho dvora pripomenutej v bode 48 tohto rozsudku.

               51

               So zreteľom na to, že odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, odvolávajúc sa na rozsudok zo 7. júna 1983, Musique Diffusion française a i./Komisia (100/80 až 103/80, EU:C:1983:158), že neposúdil, či je uložená pokuta primeraná nielen celkovému obratu skupiny, ale aj rozsahu porušenia, stačí konštatovať, že Všeobecný súd správne uplatnil túto judikatúru, keďže zohľadnil nielen celkový obrat skupiny, ale aj predaj penetračného bitúmenu uskutočnený každým účastníkom kartelu, vrátane spoločnosti PROAS. Navyše odvolateľka nespochybnila body 315, 316 a 322 napadnutého rozsudku, podľa ktorých sa PROAS zúčastňovala na porušení počas jedenástich rokov a siedmich mesiacov. Nespochybnila ani to, že Komisia zvýšila základnú sumu pokuty s cieľom zohľadniť toto dlhé obdobie účasti na porušení.

               52

               Vzhľadom na uvedené treba tretí dôvod tohto odvolania zamietnuť ako nedôvodný.

         O štvrtom a piatom odvolacom dôvode založených na porušení zásady dodržania primeranej lehoty

      Argumentácia účastníkov konania

               53

               Svojím štvrtým odvolacím dôvodom, ktorý smeruje proti bodom 267 až 269 napadnutého rozsudku, odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že porušil článok 261 ZFEÚ a článok 31 nariadenia č. 1/2003 tým, že nerozhodol o dôsledkoch svojho omeškania s prijatím napadnutého rozsudku. V tomto ohľade tvrdí, že neobmedzená súdna právomoc Všeobecného súdu tento súd zaväzuje k tomu, aby zohľadnil všetky skutkové a právne okolnosti veci a najmä zásadu dodržania primeranej lehoty.

               54

               Piaty odvolací dôvod, ktorý je tiež založený na porušení zásady dodržania primeranej lehoty vyplývajúcej z článku 41 ods. 1 a článku 47 druhého odseku Charty, je rozdelený na tri časti. V dôsledku tohto porušenia a s cieľom jeho nápravy odvolateľka žiada zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená, o 25 %. V tomto ohľade tvrdí, že každý rok, v ktorom nebola vec prejednaná, by mal viesť k zníženiu uloženej pokuty o 10 % a každé obdobie v dĺžke od šiestich mesiacov do jedného roka k zníženiu tejto sumy o 5 %.

               55

               V prvej časti tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že porušil svoju povinnosť v primeranej lehote prejednať veci, ktoré sú mu predložené, a rozhodnúť o nich, keďže medzi podaním žaloby a vyhlásením napadnutého rozsudku uplynulo päť rokov a deväť mesiacov, vrátane obdobia štyroch rokov a dvoch mesiacov, ktoré uplynuli medzi ukončením písomnej časti konania a ústnou časťou konania.

               56

               V druhej časti uvedeného odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že tým, že dĺžku správneho a súdneho konania, ktorá ako celok prekročila jedenásť rokov, neposúdil spoločne, porušil zásadu dodržania primeranej lehoty. Na podporu svojej argumentácie odkazuje na bod 240 návrhov, ktoré predniesla generálna advokátka Kokott vo veci Solvay/Komisia (C‑109/10 P, EU:C:2011:256).

               57

               V tretej časti tohto odvolacieho dôvodu, ktorý smeruje proti bodom 245 až 265 napadnutého rozsudku, odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že správne konanie sa uskutočnilo v primeranej lehote.

               58

               Na podporu tejto časti uvádza, že obdobie prejednania a rozhodnutia Komisie v danej veci v trvaní piatich rokov nemožno odôvodniť zložitosťou sporu alebo správaním stíhaných podnikov, ktoré všetky v rámci konania spolupracovali.

               59

               Takisto uvádza, že v bodoch 245 až 250 napadnutého rozsudku Všeobecný súd na účely posúdenia dĺžky správneho konania nesprávne zohľadnil skutočnosť, že Komisia pri uložení pokút v oblasti hospodárskej súťaže rešpektovala premlčaciu lehotu. Ďalej Všeobecnému súdu vytýka, že v rámci svojho posúdenia začiatku správneho konania v bodoch 251 až 265 napadnutého rozsudku nezohľadnil začiatok správneho konania, teda obdobie od októbra 2002 do júna 2004, počas ktorého Komisia mohla posúdiť žiadosť skupiny BP o zhovievavosť a vykonať kontroly, ktoré boli v tejto žiadosti požadované.

               60

               Komisia uvádza, že pokiaľ ide o tvrdenia týkajúce sa porušenia primeranej lehoty v rámci správneho a súdneho konania, či už sú posudzované samostatne alebo spoločne, prináleží odvolateľke, aby sa obrátila na Všeobecný súd so žalobou o náhradu škody. Dodáva, že odvolateľka v každom prípade nepredložila žiadny dôkaz preukazujúci, že konanie pred Komisiou a/alebo Všeobecným súdom bolo so zreteľom na okolnosti vo veci samej nadmerne dlhé.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               61

               Pokiaľ ide o tretiu časť piateho odvolacieho dôvodu, ktorou odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa domnieval, že správne konanie neprekročilo primeranú lehotu, je potrebné pripomenúť, že hoci porušenie zásady dodržania primeranej lehoty môže odôvodniť zrušenie rozhodnutia prijatého v správnom konaní na základe článku 101 a 102 ZFEÚ, pokiaľ zahŕňa aj porušenie práva dotknutého podniku na obhajobu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied/Komisia, C‑105/04 P, EU:C:2006:592, body 42 a 43), porušenie primeranej dĺžky takéhoto správneho konania zo strany Komisie, za predpokladu, že je preukázané, nemôže viesť k zníženiu uloženej pokuty (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2014, Bolloré/Komisia, C‑414/12 P, neuverejnený, EU:C:2014:301, bod 109).

               62

               V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodov 54 a 57 až 59 tohto rozsudku, je však nesporné, že odvolateľka sa svojimi výhradami týkajúcimi sa tak skutočnosti, že Všeobecný súd na účely konštatovania neexistencie nadmernej dĺžky správneho konania zohľadnil, že neuplynula premlčacia lehota, ako aj toho, že Všeobecný súd nevzal do úvahy časť sporného správneho konania, snaží dosiahnuť len zníženie pokuty, ktorá jej bola uložená.

               63

               V dôsledku toho musí byť tretia časť piateho odvolacieho dôvodu zamietnutá ako neúčinná bez ohľadu na to, či je dôvodná alebo nie.

               64

               Pokiaľ ide o štvrtý odvolací dôvod, ako aj prvú časť piateho odvolacieho dôvodu založenú na tom, že Všeobecný súd porušil povinnosť prijať rozhodnutie v primeranej lehote, je potrebné, bez ohľadu na neobmedzenú právomoc priznanú Všeobecnému súdu článkom 261 ZFEÚ a článkom 31 nariadenia č. 1/2003 pripomenúť, že sankciou pre súd Únie za porušenie jeho povinnosti rozhodnúť o veciach, ktoré sú mu predložené, v primeranej lehote, vyplývajúcej z článku 47 druhého odseku Charty, je žaloba o náhradu škody podaná na Všeobecný súd, pričom takáto žaloba o náhradu škody predstavuje účinný prostriedok nápravy. Návrh na náhradu škody spôsobenej nedodržaním primeranej lehoty na rozhodnutie Všeobecným súdom preto nemožno podať priamo na Súdny dvor v rámci odvolania, ale treba ho podať na samotný Všeobecný súd (pozri najmä rozsudky z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 66; z 9. októbra 2014, ICF/Komisia, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, bod 57, ako aj z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, body 17 a 18).

               65

               Všeobecnému súdu, ktorý je príslušný podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ a rozhoduje o žalobe o náhradu škody, prináleží rozhodnúť o tejto žalobe v inom rozhodovacom zložení, než v ktorom rozhodoval spor, ktorý viedol ku konaniu, ktorého dĺžka sa kritizuje (pozri najmä rozsudky z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 67; z 9. októbra 2014, ICF/Komisia, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, bod 58, a z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 19).

               66

               V tomto ohľade, pokiaľ je zjavné bez toho, aby účastníci konania museli predložiť v tejto súvislosti ďalšie dôkazy, že Všeobecný súd dostatočne závažne porušil svoju povinnosť rozhodnúť vo veci v primeranej lehote, Súdny dvor na toto porušenie môže poukázať (pozri najmä rozsudky z 9. októbra 2014, ICF/Komisia, C‑467/13 P, EU:C:2014:2274, bod 59, ako aj z 12. novembra 2014, Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 20).

               67

               V prejednávanej veci ide o taký prípad. Dĺžka konania na Všeobecnom súde, teda približne päť rokov a deväť mesiacov, ktorá konkrétne zahŕňa obdobie štyroch rokov a jedného mesiaca, ktoré, ako vyplýva z bodov 92 až 94 napadnutého rozsudku, uplynuli bez akéhokoľvek procesného úkonu medzi koncom písomnej časti konania a pojednávaním, sa nedá vysvetliť ani povahou a zložitosťou veci a ani jej kontextom.

               68

               Na jednej strane totiž spor predložený Všeobecnému súdu nevykazoval osobitný stupeň zložitosti. Na druhej strane z napadnutého rozsudku, ani z dôkazov predložených účastníkmi konania nevyplýva, že toto obdobie nečinnosti bolo objektívne odôvodnené, prípadne sa oň pričinila odvolateľka.

               69

               Z úvah uvedených v bode 64 tohto rozsudku však vyplýva, že štvrtý odvolací dôvod, ako aj prvú časť piateho odvolacieho dôvodu treba zamietnuť.

               70

               Pokiaľ ide o druhú časť piateho odvolacieho dôvodu, ktorou odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že dĺžku správnej a súdnej časti konania neposúdil spoločne s cieľom preskúmať primeranosť týchto konaní ako celku, je potrebné znovu uviesť, že jej cieľom je dosiahnuť zníženie pokuty, ktorá bola odvolateľke uložená.

               71

               Aj za predpokladu, že na rozdiel od konštatovaní Všeobecného súdu v napadnutom rozsudku možno porušenie práva na dodržanie primeranej lehoty preukázať z dôvodu dlhého trvania správneho a súdneho konania, ktorého účastníkom bola CEPSA, takéto porušenie nemôže samo osebe viesť Všeobecný súd alebo v rámci odvolania Súdny dvor k tomu, aby znížili pokutu, ktorá bola tejto spoločnosti uložená z dôvodu jej účasti na dotknutom porušení (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2014, Bolloré/Komisia, C‑414/12 P, EU:C:2014:301, bod 107).

               72

               Druhá časť piateho odvolacieho dôvodu musí byť preto zamietnutá.

               73

               V dôsledku toho je potrebné zamietnuť štvrtý a piaty odvolací dôvod v celom rozsahu.

         O šiestom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej

               74

               Svojím šiestym odvolacím dôvodom odvolateľka tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu v znení uplatniteľnom v spore vo veci samej tým, že zaviazal spoločnosť CEPSA na náhradu trov konania, hoci vzhľadom na skutočnosť, že obaja účastníci konania nemali vo veci úspech, mal rozdeliť náhradu trov konania medzi nich.

               75

               V tomto ohľade z ustálenej judikatúry vyplýva, že v prípade zamietnutia všetkých ostatných odvolacích dôvodov musia byť návrhy týkajúce sa údajnej protiprávnosti rozhodnutia Všeobecného súdu o trovách konania zamietnuté ako neprípustné na základe článku 58 druhého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podľa ktorého sa odvolanie nemôže týkať len výšky trov konania alebo povinnosti účastníka konania ich uhradiť (pozri v tomto zmysle uznesenie z 13. januára 1995, Roujansky/Rada, C‑253/94 P, EU:C:1995:4, body 13 a 14, ako aj rozsudok z 2. októbra 2014, Strack/Komisia, C‑127/13 P, EU:C:2014:2250, bod 151).

               76

               Keďže odvolateľka nemala úspech v prvých piatich dôvodoch svojho odvolania, posledný odvolací dôvod týkajúci sa rozdelenia trov konania musí byť zamietnutý ako neprípustný.

               77

               V dôsledku toho je potrebné zamietnuť odvolanie v celom rozsahu.

         O trovách

               78

               Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.

               79

               Podľa článku 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na odvolacie konanie účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               80

               Keďže Komisia navrhla zaviazať spoločnosť CEPSA na náhradu trov konania a táto spoločnosť nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov tohto odvolacieho konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           Compañía Española de Petróleos (CEPSA) SA je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 21. januára 1987. # Vassiliki Stroghili proti Dvoru audítorov Európskych spoločenstiev. # Vec 204/85.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 1. októbra 1998. # Langnese-Iglo GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec C-279/95 P.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 4. októbra 1991. # B. J. van Dalfsen a iní proti B. van Loon a T. Berendsen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Bruselský dohovor. # Vec C-183/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 8. mája 2008.#Ecotrade SpA proti Agenzia delle Entrate - Ufficio di Genova 3.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Commissione tributaria provinciale di Genova - Taliansko.#Šiesta smernica o DPH - Prenesenie daňovej povinnosti - Právo na odpočítanie - Prekluzívna lehota - Účtovná nezrovnalosť a nezrovnalosť daňového priznania týkajúca sa transakcií podriadených systému prenesenia daňovej povinnosti.#Spojené veci C-95/07 a C-96/07.

text:
      Spojené veci C‑95/07 a C‑96/07
      Ecotrade SpA
      proti
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané
      Commissione tributaria provinciale di Genova)
      „Šiesta smernica o DPH – Prenesenie daňovej povinnosti – Právo na odpočet – Prekluzívna lehota – Účtovná nezrovnalosť a nezrovnalosť daňového priznania týkajúca sa transakcií podriadených systému prenesenia daňovej povinnosti“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe
      [Smernica Rady 77/388, článok 17, článok 18 ods. 2 a 3 a článok 21 ods. 1 písm. b)]
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe
      [Smernica Rady 77/388, článok 18 ods. 1 písm. d) a článok 22]
      1.        Článok 17, článok 18 ods. 2 a 3, ako aj článok 21 ods. 1 písm. b) šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov
         členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2000/17, nebránia vnútroštátnej právnej úprave,
         ktorá upravuje prekluzívnu lehotu na výkon práva zdaniteľnej osoby na odpočítanie, ak sú dodržané zásada rovnocennosti, ktorá
         vyžaduje, aby sa lehota uplatňovala rovnakým spôsobom na analogické práva v daňovej oblasti založené na vnútroštátnom práve
         a na práva založené na práve Spoločenstva, a zásada efektivity, podľa ktorej prekluzívna lehota nemôže v praxi znemožňovať
         alebo neprimerane sťažovať výkon práva na odpočítanie.

      Zásada efektivity nie je porušená samotnou skutočnosťou, že daňový úrad disponuje na vymáhanie nezaplatenej dane z pridanej
         hodnoty lehotou, ktorá prekračuje lehotu priznanú zdaniteľným osobám na výkon ich práva na odpočítanie, keďže situáciu daňového
         úradu nemožno porovnávať so situáciou zdaniteľnej osoby a keďže skutočnosť, že prekluzívna lehota začína plynúť vo vzťahu
         k daňovému úradu neskôr ako v prípade prekluzívnej lehoty zdaniteľnej osoby na výkon jej práva na odpočítanie, nie je spôsobilá
         narušiť zásadu rovnosti.

      (pozri body 46, 51, 54, bod 1 výroku)
      2.        Článok 18 ods. 1 písm. d) a článok 22 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 2000/17, bránia praxi opravy daňových priznaní a vymáhania dane z pridanej
         hodnoty, ktorá trestá porušenie na jednej strane povinností vyplývajúcich z formálnych požiadaviek stanovených vnútroštátnou
         právnou úpravou podľa tohto článku 18 ods. 1 písm. d) a na druhej strane účtovných povinností a povinnosti daňového priznania
         vyplývajúcich z uvedeného článku 22 ods. 2 a 4, zamietnutím práva na odpočítanie v prípade uplatnenia systému prenesenia daňovej
         povinnosti.

      Porušenie formálnych požiadaviek stanovených členským štátom podľa článku 18 ods. 1 písm. d) šiestej smernice zdaniteľnou
         osobou ju totiž nemôže zbaviť jej práva na odpočítanie, keďže podľa zásady daňovej neutrality odpočítanie dane z pridanej
         hodnoty na vstupe musí byť priznané, ak sú splnené základné požiadavky, hoci určité formálne požiadavky boli zdaniteľnými
         osobami opomenuté.

      Okrem toho opatrenia prijaté členskými štátmi na to, aby zabezpečili, že zdaniteľná osoba splní svoje povinnosti súvisiace
         s daňovým priznaním a zaplatením dane, alebo úpravy iných povinností, ktoré považujú za potrebné na správny výber dane a na
         prevenciu proti úniku, sa nesmú používať spôsobom spochybňujúcim právo na odpočet dane z pridanej hodnoty. Prax opravy a vymáhania,
         ktorá trestá nedodržanie účtovných povinností a povinnosti daňového priznania zdaniteľnou osobou zamietnutím práva na odpočítanie,
         ide teda jasne nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa zabezpečiť správne uplatnenie týchto povinností v zmysle
         článku 22 ods. 7 šiestej smernice, keďže právo Spoločenstva nebráni členským štátom prípadne uložiť pokutu alebo peňažnú sankciu
         primeranú závažnosti porušenia na účely potrestania porušenia uvedených povinností. Táto prax ide tiež nad rámec toho, čo
         je potrebné na zabezpečenie správneho výberu dane z pridanej hodnoty a na vyhnutie sa únikom, pretože môže viesť tiež k strate
         práva na odpočítanie v prípade, ak k oprave daňového priznania daňovým úradom dôjde až po uplynutí prekluzívnej lehoty, ktorou
         disponuje zdaniteľná osoba na účely odpočítania.

      (pozri body 62, 63, 65 – 68, 72, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 8. mája 2008 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Prenesenie daňovej povinnosti – Právo na odpočet – Prekluzívna lehota – Účtovná nezrovnalosť a nezrovnalosť daňového priznania týkajúca sa transakcií podriadených systému prenesenia daňovej povinnosti“
      V spojených veciach C‑95/07 a C‑96/07,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Commissione tributaria
         provinciale di Genova (Taliansko) z 13. decembra 2006 a doručené Súdnemu dvoru 20. februára 2007, ktoré súvisia s konaniami:

      Ecotrade SpA
      proti
      Agenzia delle Entrate – Ufficio di Genova 3,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia U. Lõhmus, A. Ó Caoimh, P. Lindh a A. Arabadjiev (spravodajca),
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. januára 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Ecotrade SpA, v zastúpení: A. Lovisolo a N. Raggi, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato,
      –        cyperská vláda, v zastúpení: A. Pantazi-Lambrou, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Aresu a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 13. marca 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 17, článku 18 ods. 1 písm. d), článku 21 ods. 1 a článku
         22 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s.1; Mim. vyd. 09/001, s. 23),
         zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2000/17/ES z 30. marca 2000 (Ú. v. ES L 84, s. 24; Mim. vyd. 09/001, s. 333, ďalej len
         „šiesta smernica“).

      2        Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov medzi Ecotrade SpA (ďalej len „Ecotrade“) a Agenzia delle Entrate – Ufficio
         di Genova 3 (ďalej len „Agenzia“) vo veci viacerých výmerov vydaných posledným uvedeným úradom, ktoré sa týkajú opravy daňových
         priznaní tejto spoločnosti za roky 2000 a 2001 na účely dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Pokiaľ ide o právo na odpočet, článok 17 ods. 1 a 2 písm. a) šiestej smernice v jeho znení vyplývajúcom z článku 28f ods. 1
         tej istej smernice stanovuje:

      „1.      Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia odpočítateľnej dane.
      2.      Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník [zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad] má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty, ktorá je splatná alebo bola zaplatená s ohľadom na tovar alebo služby, ktoré jej boli alebo majú byť
         dodané v tuzemsku inou osobou podliehajúcej dani [daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú na území štátu za tovary
         alebo služby, ktoré mu dodala alebo má dodať iná zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad].“

      4        Podľa odseku 6 toho istého článku 17, keďže Rada Európskej únie nestanovila výdavky, pri ktorých nemožno odpočítať DPH, členské
         štáty môžu ponechať všetky výnimky stanovené ich vnútroštátnou úpravou v čase nadobudnutia účinnosti šiestej smernice s tým,
         že za každých okolností sú vylúčené z práva na odpočítanie výdavky, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov,
         ako napr. luxusné výrobky, zábava alebo predstavenia. Odsek 7 tohto článku umožňuje členským štátom s výhradou konzultácií
         podľa článku 29 tej istej smernice z cyklických dôvodov úplne alebo čiastočne vylúčiť všetky alebo niektoré kapitálové tovary
         alebo iné tovary zo systému odpočítania dane.

      5        Podľa článku 21 ods. 1 písm. b) šiestej smernice v jeho znení vyplývajúcom z jej článku 28g v rámci vnútorného systému sú
         DPH povinné zaplatiť subjekty, ktorým sa poskytujú služby zahrnuté najmä v článku 28b (C) tej istej smernice, ak sú tieto
         služby poskytované daňovým subjektom so sídlom v zahraničí. Článok 28b (C), na ktorý sa odkazuje, sa týka „dodávky služieb
         v internom transporte tovaru v rámci Spoločenstva“. Tento systém, ktorý je okrem iného uplatniteľný na iné služby, je dobre
         známy pod obvyklým označením „prenesenie daňovej povinnosti“.

      6        Pokiaľ ide o podrobnosti výkonu práva na odpočet za okolností opísaných v predchádzajúcom bode, článok 18 ods. 1 písm. d)
         šiestej smernice vo svojom znení vyplývajúcom z článku 28e bod 2 tej istej smernice stanovuje, že na výkon tohto práva musí
         zdaniteľná osoba spĺňať formálne požiadavky vyžadované jednotlivými členskými štátmi.

      7        Článok 18 ods. 2 a 3 šiestej smernice znie takto:

      „2.      Daňovník [Zdaniteľná osoba – neoficiálny preklad] realizuje odpočet dane tak, že odpočíta z celkovej sumy dane z pridanej hodnoty splatnej v danom období čiastku dane, na
         ktorú sa v tomto období vzťahuje nárok na zníženie dane a ktoré sa môže uplatniť na základe ustanovení odseku 1.

      3.      Členské štáty definujú podmienky a postup, za ktorých môže byť zdaniteľná osoba oprávnená vykonať odpočet dane, ktorý nerealizovala,
         uplatňujúc ustanovenia v odseku 1 a 2.“

      8        Okrem toho určitý počet povinností zdaniteľnej osoby upravuje článok 22 šiestej smernice vo svojom znení vyplývajúcom z jej
         článku 28h. Medzi tieto povinnosti patrí povinnosť upravená v odseku 2 písm. a) tohto článku 22, podľa ktorej zdaniteľná osoba
         bude udržiavať účty dostatočne podrobné pre daň z pridanej hodnoty, aby mohli byť použité a prehliadnuté daňovým úradom, ako
         aj povinnosť uvedená v odseku 4 písm. a) a b) toho istého článku, podľa ktorého zdaniteľná osoba musí predložiť v stanovenej
         lehote priznanie, v ktorom sa musia uviesť všetky údaje nevyhnutné na kalkuláciu dane a odpočítania, ktoré sa má vykonať.

      9        Nakoniec odseky 7 a 8 tohto článku 22 znejú takto:

      „7.      Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že osoby, ktoré sú v súlade s článkom 21 ods. 1 body a) a b) zodpovedné
         za platenie dane namiesto zdaniteľnej osoby ustanovenej v inej krajine… sa budú riadiť povinnosťami v súvislosti s daňovým
         priznaním a platbou dane.

      8.      Členské štáty môžu uvaliť iné povinnosti, ktoré považujú za potrebné na správne inkaso dane a na prevenciu proti úniku, podmienené
         požiadavkami rovnakého zaobchádzania domácich transakcií a transakcií uskutočnených medzi členskými štátmi a za podmienky,
         že takéto povinnosti v obchode medzi členskými krajinami nezadajú vznik formalít spojených s prechodom hraníc.“

       Vnútroštátna právna úprava
      10      V talianskom práve je podstatná časť relevantných ustanovení v oblasti DPH upravená na jednej strane dekrétom prezidenta republiky
         č. 633 z 26. októbra 1972, ktorým bola zriadená a upravená daň z pridanej hodnoty (riadny dodatok ku GURI č. 292 z 11. novembra
         1972) v znení viacerých zmien a doplnení (ďalej len „DPR č. 633/72“), a na druhej strane zákonným dekrétom č. 331 z 30. augusta
         1993 (GURI č. 203 z 30. augusta 1993, ďalej len „zákonný dekrét č. 331/93“).

      11      Článok 17 ods. 3 prvá veta DPR č. 633/72 stanovuje:

      „Povinnosti týkajúce sa… dodania služieb uskutočnené na území štátu osobami – nerezidentmi… plnia… objednávatelia – rezidenti,
         ktorí… využívajú služby pri výkone podnikateľskej činnosti, remesla alebo povolania.“

      12      Článok 19 ods. 1 DPR č. 633/72 znie takto:

      „… Právo na odpočítanie dane z nakúpeného alebo dovezeného tovaru alebo služieb vznikne v momente, kedy vznikne daňová povinnosť,
         a môže sa vykonať najneskôr v daňovom priznaní DPH za druhý rok nasledujúci po roku, v ktorom vzniklo právo na odpočítanie
         dane, a za podmienok platných v čase vzniku tohto práva.“

      13      Podľa článku 23 ods. 1 a 2 DPR č. 633/72 nazvaného „Evidencia faktúr“ zdaniteľná osoba musí vykonať záznam o vyhotovených
         faktúrach do príslušnej evidencie do pätnástich dní s uvedením poradového čísla, dátumu vyhotovenia, celkovej zdaniteľnej
         sumy a celkovej sumy dane oddelene podľa uplatnenej sadzby dane, ako aj podniku, označenia alebo obchodného mena prevádzkovateľa
         alebo za predpokladu uvedeného v článku 17 ods. 3 toho istého dekrétu nadobúdateľa alebo poskytovateľa.

      14      Pod názvom „Evidencia nákupov“ článok 25 ods. 1 DPR č. 633/72 ukladá zdaniteľným osobám povinnosť číslovať vo vzostupnom poradí
         faktúry týkajúce sa nakúpeného alebo dovezeného tovaru alebo služieb vrátane dokladov vyhotovených podľa článku 17 ods. 3
         tohto dekrétu a zaznamenávať ich do evidencie pred pravidelným zúčtovaním alebo pred podaním ročného daňového priznania, v ktorom
         zdaniteľná osoba uplatní právo na odpočítanie príslušnej dane.

      15      Podľa článku 47 ods. 1 zákonného dekrétu č. 331/93 nazvaného „Evidencia plnení v rámci Spoločenstva“ faktúry týkajúce sa prepravy
         tovaru a súvisiacich služieb v rámci Spoločenstva sa musia zaznamenať v mesiaci ich prijatia alebo aj neskôr, v každom prípade
         však do pätnástich dní od ich prijatia oddelene od evidencie podľa článku 23 ods. 1 a 2 DPR č. 633/72 a tiež v evidencii nákupov
         podľa článku 25 ods. 1 toho istého dekrétu s odkazom na mesiac ich prijatia alebo mesiac ich vyhotovenia.

      16      Nakoniec článok 57 ods. 1 prvá veta DPR č. 633/72 stanovuje:

      „Výmery týkajúce sa opráv a šetrenia… sa musia oznámiť, pod hrozbou zániku príslušného práva, do 31. decembra štvrtého roku
         nasledujúceho po roku, v ktorom bolo podané daňové priznanie.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17      Ecotrade je akciová spoločnosť založená podľa talianskeho práva, ktorá sa špecializuje na obchod v oblasti granulovanej vysokopecnej
         trosky a ďalších zložiek, osobitne syntetickej sadry a popola, používaných na výrobu cementu.

      18      V rokoch 2000 a 2001 Ecotrade zverila subjektom, ktoré nemali sídlo v Taliansku, prepravu týchto materiálov z Talianska do
         iných členských štátov Európskeho spoločenstva. Vo faktúrach, ktoré tieto subjekty vystavili za služby poskytnuté Ecotrade,
         opísali tieto služby buď ako „nájom lodí vrátane posádky“, alebo „doprava“ (ďalej len „dotknuté transakcie“). Tieto faktúry
         však neuvádzali výšku DPH, niektoré z nich výslovne uvádzali, že tieto transakcie boli od dane oslobodené.

      19      Ecotrade teda považovala dotknuté transakcie za transakcie nepodliehajúce DPH. V dôsledku toho zapísala faktúry týkajúce sa
         týchto transakcií iba do evidencie nákupov a nie do evidencie vydaných faktúr, a to s oslobodením od DPH. DPH vzťahujúca sa
         na tieto plnenia sa teda nenachádzala v daňových priznaniach vypracovaných Ecotrade za roky 2000 a 2001.

      20      Pri kontrole vykonanej v priebehu roka 2004 Agenzia dospela k záveru, že dotknuté transakcie predstavovali prepravné služby
         tovarov v rámci Spoločenstva podliehajúce DPH a že sa na ne uplatňoval systém prenesenia daňovej povinnosti, čo nebolo, s výnimkou
         jednej faktúry, spochybnené zo strany Ecotrade. Agenzia tiež zistila, že táto spoločnosť nedodržala účtovné požiadavky vzťahujúce
         sa na tento systém prenesenia daňovej povinnosti z dôvodu skutočnosti, že dotknuté faktúry boli zapísané iba do evidencie
         nákupov a nie do evidencie vydaných faktúr.

      21      V dôsledku toho Agenzia viacerými výmermi pristúpila k oprave daňových priznaní vypracovaných Ecotrade za roky 2000 a 2001
         na účely DPH, pričom upozornila na nepriznané dane v celkovej výške približne 321 000 eur a uložila pokuty vo výške okolo
         361 000 eur.

      22      Agenzia v nadväznosti na to dospela k záveru, že spoločnosti Ecotrade zaniklo právo na odpočítanie DPH, pretože ho nevykonala
         v dvojročnej lehote počítanej od okamihu, keď bola táto daň vymáhateľná, ako to upravuje článok 19 ods. 1 druhá veta DPR č. 633/72,
         zatiaľ čo daňový úrad mal ešte lehotu na vymáhanie DPH vzťahujúcu sa na dotknuté služby, keďže podľa článku 57 ods. 1 tohto
         dekrétu výmery týkajúce sa opráv a šetrenia sa musia oznámiť v lehote štyroch rokov počítanej od predloženia daňových priznaní
         týkajúcich sa spochybnených daní.

      23      Rôznymi sťažnosťami podanými 13. februára 2005 na Commissione tributaria provinciale di Genova spochybnila Ecotrade dotknuté
         výmery a žiadala ich zrušenie. Na odôvodnenie svojho účtovného postupu táto spoločnosť uviedla, že faktúry týkajúce sa dotknutých
         transakcií boli priebežne zaregistrované v evidencii nákupov, ale že z dôvodu skutočnosti, že tieto transakcie sa nesprávne
         považovali za oslobodené od DPH, neboli tieto faktúry zapísané do evidencie vydaných faktúr. Táto nezrovnalosť napriek tomu
         nemohla ohroziť výkon práva na odpočítanie, keďže nevznikol žiadny dlh voči daňovému úradu. Preto akékoľvek časové obmedzenie
         práva na odpočítanie je v predmetnej veci neuplatniteľné.

      24      Agenzia vo svojej replike na vnútroštátnom súde uviedla, že Ecotrade mala vystaviť tzv. „autofaktúru“ na dotknuté transakcie,
         vypočítať dlžnú DPH, zapísať ju do evidencie vydaných faktúr, ako aj do evidencie nákupov, takže by mala kredit DPH na účely
         odpočítania vypočítanej dane na vstupe. Podľa tejto metódy DPH v debete nie je účinne zaplatená príkazcom, keďže je neutralizovaná
         prostredníctvom zodpovedajúceho kreditu DPH. Právo na odpočítanie teda musí byť vykonané v stanovenej lehote pod hrozbou preklúzie.
         V dôsledku toho Ecotrade, ktorá nedodržala účtovný postup upravený vnútroštátnou právnou úpravou, mala povinnosť zaplatiť
         dlžnú DPH, pričom však stratila právo odpočítať ju z dôvodu vzniknutej preklúzie.

      25      Za týchto podmienok Commissione tributaria provinciale di Genova rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky, ktoré sú rovnako formulované v oboch veciach C‑95/07 a C‑96/07:

      „1.      Bráni správny výklad článku 17, článku 21 ods. 1 a článku 22 šiestej smernice… vnútroštátnej právnej úprave, v tomto prípade
         článku 19 DPR č. 633/72, ktorá podmieňuje výkon práva na odpočítanie [DPH], ktorú má zaplatiť osoba povinná zaplatiť daň pri
         výkone svojej podnikateľskej činnosti, dodržaním (dvojročnej) lehoty a ktorá jej nedodržanie sankcionuje zánikom tohto práva,
         a to najmä v prípadoch, keď sa zdanenie nákupu tovaru alebo služby [DPH] uplatní prostredníctvom mechanizmu prenesenia daňovej
         povinnosti, ktorý umožňuje daňovému úradu požadovať zaplatenie dane v (podľa článku 57 DPR č. 633/72 – štvorročnej) lehote,
         ktorá je dlhšia ako lehota, v ktorej môže podnikateľ uplatniť právo na odpočítanie dane, ktoré naopak v dôsledku jej uplynutia
         prepadne?

      2.      Bráni správny výklad článku 18 ods. 1 písm. d) šiestej smernice… vnútroštátnej právnej úprave, ktorá pri stanovovaní ‚formálnych
         náležitostí‘ uvedených v tomto článku prostredníctvom mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti upraveného ustanoveniami článku
         17 ods. 3 v spojení s článkami 23 a 25 DPR č. 633/72 môže stanoviť (len na škodu platiteľa dane) dodržanie časového obmedzenia
         – stanoveného v článku 19 DPR č. 633/72 – výkonu práva na odpočítanie dane upraveného článkom 17 šiestej smernice?“

      26      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 27. apríla 2007 boli veci C‑95/07 a C‑96/07 spojené na účely písomnej a ústnej časti konania,
         ako aj vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      27      Ecotrade tvrdí, že šiesta smernica nespája právo na odpočítanie so žiadnym časovým obmedzením, keďže celý systém DPH založený
         na zásade neutrality je chápaný tak, že zabezpečuje zdaniteľnej osobe vo všetkých prípadoch toto základné právo obsiahnuté
         v celom daňovom systéme DPH. Okrem toho dotknutá vnútroštátna práva úprava nemôže byť odôvodnená poukázaním na článok 17 ods. 6
         a 7 a článok 22 ods. 7 a 8 tejto smernice, ktoré nie sú uplatniteľné vo veciach samých.

      28      Pokiaľ ide o „formálne požiadavky“ stanovené členskými štátmi podľa článku 18 ods. 1 písm. d) šiestej smernice, ktoré musia
         byť splnené zdaniteľnou osobou na to, aby mohla vykonávať právo na odpočítanie v rámci systému prenesenia daňovej povinnosti,
         Ecotrade tvrdí, že tieto formálne požiadavky nemôžu byť neprimerané alebo nezlučiteľné so všeobecným mechanizmom DPH. V dôsledku
         toho dodržiavanie týchto požiadaviek nemôže spôsobiť konečnú stratu práva zdaniteľnej osoby na odpočítanie. V každom prípade
         obmedzenie práva na odpočítanie v talianskom práve nie je primerané z dôvodu skutočnosti, že daňový úrad disponuje na účely
         opravy nesprávnych priznaní dlhšou lehotou ako tou, ktorá je priznaná zdaniteľnej osobe na žiadanie odpočítania.

      29      Talianska a cyperská vláda zdôrazňujú, že lehota stanovená na výkon práva na odpočítanie predstavuje formálnu požiadavku,
         ktorú členské štáty môžu stanoviť podľa článku 18 ods. 1 písm. d) a ods. 3, ako aj článku 22 ods. 8 šiestej smernice. Tento
         článok 18 neobsahuje žiadne ustanovenie spochybňujúce diskrečnú právomoc členských štátov stanoviť časové obmedzenia odpočítania.
         Podľa odseku 2 tohto článku 18, ktorý odkazuje na „rovnaké obdobie“, výkon práva na odpočítanie musí byť čo najskôr možný,
         takže ak zdaniteľná osoba nevykoná svoje právo na odpočítanie počas tohto obdobia, jej možnosť vykonať toto právo počas neskoršieho
         obdobia môže byť spojená s podmienkami, ktoré členské štáty môžu uložiť podľa odseku 3 toho istého článku 18.

      30      Okrem toho tieto vlády sa domnievajú, že lehota stanovená úradu na vymáhanie dane sa z objektívnych a praktických dôvodov
         nemôže rovnať lehote, ktorou disponuje zdaniteľná osoba na výkon svojho práva na odpočítanie, keďže úrad potrebuje v nadväznosti
         na predloženie daňového priznania čas na kontrolu a overenie obsahu.

      31      Okrem toho talianska vláda pripúšťa, že členské štáty musia dodržiavať zásadu efektivity tým spôsobom, že neznemožnia alebo
         neprimerane nesťažia výkon práva na odpočítanie. Napriek tomu tvrdí, že dvojročná lehota je v tejto súvislosti úplne primeraná.

      32      Komisia Európskych spoločenstiev uvádza, že odpočítanie sa musí vykonať v rámci stanovených daňových lehôt. Jeho výkon preto
         nemôže byť donekonečna odkladaný. Z uvedeného vyvodzuje, že určenie prekluzívnych lehôt na výkon práva na odpočítanie nie
         je nezlučiteľné s cieľmi sledovanými šiestou smernicou za podmienky, že tieto lehoty nie sú menej priaznivé ako tie, ktoré
         sú stanovené na výkon analogických práv v daňovej oblasti (zásada rovnocennosti) a že nebudú spôsobilé prakticky znemožniť
         alebo neprimerane sťažiť výkon práv zverených právnym poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity). Z toho vyvodzuje, že zásada
         rovnocennosti nie je dodržaná z dôvodu skutočnosti, že právna úprava dotknutá vo veci samej priznáva daňovému úradu štvorročnú
         lehotu na vykonanie opráv a vymáhaní, zatiaľ čo stanovuje iba dvojročnú lehotu na odpočítanie zaplatenej DPH. Pokiaľ ide o dodržanie
         zásady efektivity, Komisia zdôrazňuje, že dvojročná prekluzívna lehota na výkon práva na odpočítanie môže z tých istých dôvodov
         neprimerane sťažiť výkon tohto práva.

      33      Okrem toho sa Komisia domnieva, že by bolo úplne prehnané a neprimerané, aby sa dotknutý členský štát snažil neoprávnene obohatiť
         na nevykonaní jednoduchých účtovných formálnych požiadaviek, hoci poslednému uvedenému treba nepriznať možnosť potrestať dotknuté
         nezrovnalosti primeraným spôsobom.

      34      Za predpokladu, že Súdny dvor rozhodne, že článok 19 DPR č. 633/72 nie je zlučiteľný so šiestou smernicou, cyperská vláda
         navrhuje, aby boli budúce časové účinky rozsudku obmedzené tak, že sa tento rozsudok bude uplatňovať iba na obdobie po jeho
         vyhlásení.

       Odpoveď Súdneho dvora
      35      Na úvod treba uviesť, že svojimi otázkami sa vnútroštátny súd pýta, či článok 17, článok 18 ods. 1 písm. d), článok 21 ods. 1
         a článok 22 šiestej smernice bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je úprava sporná vo veci samej, ktorá v prípade uplatnenia
         systému prenesenia daňovej povinnosti podriaďuje výkon práva na odpočítanie DPH dodržaniu prekluzívnej lehoty, ktorá je kratšia
         ako lehota, ktorou disponuje daňový úrad na vymáhanie dane.

      36      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu pritom vyplýva, že podstata sporu vo veci samej má svoj pôvod v účtovnej nezrovnalosti spôsobenej
         spoločnosťou Ecotrade, a to v nesprávnom zápise dotknutých transakcií iba do evidencie nákupov oslobodených od DPH, pričom
         takáto nezrovnalosť sa tiež dotkla daňových priznaní týkajúcich sa DPH predložených touto spoločnosťou, čo viedlo Agenziu
         k oprave týchto priznaní. Tento prípad je zjavne rozdielny od hypotézy, v ktorej zdaniteľná osoba, ktorá mala vedomosť o zdaniteľnom
         charaktere dodávky, opomenie svojou oneskorenosťou alebo nedbanlivosťou žiadať odpočítanie DPH na vstupe v lehote stanovenej
         vnútroštátnou právnou úpravou.

      37      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry do kompetencie Súdneho dvora patrí poskytnúť vnútroštátnemu
         súdu všetky skutočnosti pre výklad práva Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné pri rozhodovaní veci, ktorá je mu predložená
         bez ohľadu na to, či sa na ne vnútroštátny súd výslovne odvolával vo svojich otázkach, alebo nie [pozri najmä rozsudky z 2. februára
         1994, Verband Sozialer Wettbewerb, nazývaný „Clinique“, C‑315/92, Zb. s. I‑317, bod 7; zo 4. marca 1999, Consorzio per la
         tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Zb. s. I‑1301, bod 16; zo 7. septembra 2004, Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573, bod
         38, ako aj z 12. mája 2005, RAL (Channel Islands) a i., C‑452/03, Zb. s. I‑3947, bod 25].

      38      Je preto opodstatnené preformulovať otázky položené vnútroštátnym súdom, ktoré treba preskúmať spoločne, v tom zmysle, že
         vnútroštátny súd sa v prvom rade pýta, či po prvé článok 17, článok 18 ods. 2 a 3 a článok 21 ods. 1 písm. b) šiestej smernice
         bránia zavedeniu prekluzívnej lehoty na výkon práva na odpočítanie DPH, akou je lehota, ktorá je upravená vnútroštátnou právnou
         úpravou vo veci samej, v prípade uplatnenia systému prenesenia daňovej povinnosti (ďalej len „prekluzívna lehota“) a či po
         druhé článok 18 ods. 1 písm. d) a článok 22 tej istej smernice bránia praxi opravy priznaní a vymáhania DPH, ktorá trestá
         účtovnú nezrovnalosť a nezrovnalosť daňového priznania ako vo veci samej zamietnutím práva na odpočítanie v prípade uplatnenia
         tohto systému prenesenia daňovej povinnosti (ďalej len „prax opravy a vymáhania“).

       O prekluzívnej lehote
      39      Treba predovšetkým zdôrazniť, že zdaniteľná osoba, ktorá je povinná zaplatiť DPH ako adresát služieb, má právo uplatniť právo
         na odpočítanie upravené v článku 17 ods. 2 písm. a) šiestej smernice (pozri rozsudok z 1. apríla 2004, Bockemühl, C‑90/02,
         Zb. s. I‑3303, bod 37). Podľa ustálenej judikatúry právo na odpočítanie upravené v článku 17 je neoddeliteľnou súčasťou mechanizmu
         DPH a v zásade ho nemožno obmedziť (pozri rozsudky z 21. marca 2000, Gabalfrisa a i., C‑110/98 až C‑147/98, Zb. s. I‑1577,
         bod 43, ako aj Bockemühl, už citovaný, bod 38).

      40      Rovnako z ustálenej judikatúry vyplýva, že právo na odpočítanie sa okamžite uplatňuje na celkovú výšku daní, ktoré zaťažujú
         plnenia uskutočnené na vstupe (pozri najmä rozsudky z 21. septembra 1988, Komisia/Francúzsko, 50/87, Zb. s. 4797, body 15
         až 17; z 15. januára 1998, Ghent Coal Terminal, C‑37/95, Zb. s. I‑1, bod 15; Gabalfrisa a i., už citovaný, bod 43, ako aj
         Bockemühl, už citovaný, bod 38).

      41      Ako totiž vyplýva zo znenia článku 18 ods. 2 šiestej smernice, právo na odpočítanie dane sa v zásade vykonáva „v danom období“,
         v ktorom toto právo vzniklo.

      42      Zdaniteľná osoba však môže byť oprávnená na odpočítanie podľa článku 18 ods. 3 šiestej smernice, aj keď nevykonala svoje právo
         v období, v ktorom toto právo vzniklo. Napriek tomu je za tohto predpokladu jej právo na odpočítanie spojené s určitými podmienkami
         a požiadavkami stanovenými členskými štátmi.

      43      Z uvedeného vyplýva, že členské štáty môžu vyžadovať, aby právo na odpočítanie bolo vykonané buď počas obdobia, v ktorom vzniklo,
         alebo počas dlhšieho obdobia s výhradou dodržania určitých podmienok a požiadaviek stanovených v ich vnútroštátnych právnych
         úpravách.

      44      Okrem toho možnosť vykonávať právo na odpočítanie bez akéhokoľvek časového obmedzenia by bola v rozpore so zásadou právnej
         istoty, ktorá vyžaduje, aby daňová situácia zdaniteľnej osoby vzhľadom na jej práva a povinnosti vo vzťahu k daňovému úradu
         nemohla byť donekonečna spochybniteľná.

      45      V dôsledku toho téza, podľa ktorej právo na odpočítanie nemôže byť spojené so žiadnou prekluzívnou lehotou, nemôže byť uznaná.

      46      Je potrebné doplniť, že prekluzívnu lehotu, ktorej uplynutie vedie k potrestaniu nedostatočne starostlivej zdaniteľnej osoby,
         ktorá opomenula žiadať odpočítanie DPH na vstupe, a to stratou práva na odpočítanie, nemožno považovať za nezlučiteľnú so
         systémom stanoveným šiestou smernicou v rozsahu, v akom sa na jednej strane táto lehota uplatňuje rovnakým spôsobom na analogické
         práva v daňovej oblasti založené na vnútroštátnom práve a na práva založené na práve Spoločenstva (zásada rovnocennosti) a na
         druhej strane v akom v praxi neznemožňuje alebo neprimerane nesťažuje výkon práva na odpočítanie (zásada efektivity) (pozri
         rozsudky z 27. februára 2003, Santex, C‑327/00, Zb. s. I‑1877, bod 55, a z 11. októbra 2007, Lämmerzahl, C‑241/06, Zb. s. I‑8415,
         bod 52).

      47      Pokiaľ ide o zásadu rovnocennosti, zo spisu nevyplýva a ani sa netvrdilo pred Súdnym dvorom, že prekluzívna lehota upravená
         v článku 19 ods. 1 DPR č. 633/72 nedodržiava túto zásadu.

      48      Čo sa týka zásady efektivity, treba zdôrazniť, že dvojročná prekluzívna lehota, akou je lehota sporná vo veci samej, nemôže
         sama osebe v praxi znemožniť výkon práva na odpočítanie alebo ho neprimerane sťažiť, keďže článok 18 ods. 2 šiestej smernice
         umožňuje členským štátom vyžadovať, aby zdaniteľná osoba vykonala svoje právo na odpočítanie počas rovnakého obdobia ako toho,
         v ktorom toto právo vzniklo.

      49      Je potrebné tiež preskúmať, či tento záver nie je vyvrátený skutočnosťou, že podľa vnútroštátnej právnej úpravy daňový úrad
         disponuje na vymáhanie dlžnej DPH dlhšou lehotou ako tou, ktorá je priznaná zdaniteľným osobám na účely žiadania jej odpočítania.

      50      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že daňový úrad má vedomosť o údajoch potrebných na určenie výšky DPH a prípadného odpočítania
         až od okamihu, keď mu je doručené daňové priznanie zdaniteľnej osoby. V prípade nepresnosti priznania alebo v prípade, ak
         je toto priznanie neúplné, môže daňový úrad až od tohto momentu pristúpiť k oprave tohto priznania a prípadne k vymáhaniu
         nezaplatenej dane (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. novembra 1998, SFI, C‑85/97, Zb. s. I‑7447, bod 32).

      51      Situáciu daňového úradu preto nemožno porovnávať so situáciou zdaniteľnej osoby (rozsudok SFI, už citovaný, bod 32). Ako už
         Súdny dvor rozhodol, skutočnosť, že prekluzívna lehota začína plynúť vo vzťahu k daňovému úradu neskôr ako v prípade prekluzívnej
         lehoty zdaniteľnej osoby na výkon jej práva na odpočítanie, nie je spôsobilá narušiť zásadu rovnosti (pozri v tomto zmysle
         rozsudok SFI, už citovaný, bod 33).

      52      Prekluzívna lehota, akou je lehota sporná vo veci samej, preto neznemožňuje alebo neprimerane nesťažuje výkon práva na odpočítanie
         na základe jednoduchej skutočnosti, že daňový úrad disponuje na účely vymáhania nezaplatenej DPH lehotou, ktorá prekračuje
         lehotu priznanú zdaniteľnej osobe na výkon takéhoto práva.

      53      Tento záver zostáva platný, ak sa, ako vo veciach samých, uplatní systém prenesenia daňovej povinnosti. Článok 18 ods. 2 a 3
         šiestej smernice sa totiž takisto uplatní na tento systém. To vyplýva bez pochybností zo znenia týchto ustanovení, ktoré výslovne
         odkazujú na odsek 1 toho istého článku, ktorý sa týka v písm. d) hypotézy prenesenia daňovej povinnosti.

      54      Vo svetle vyššie uvedeného treba odpovedať vnútroštátnemu súdu tak, že článok 17, článok 18 ods. 2 a 3, ako aj článok 21 ods. 1
         písm. b) šiestej smernice nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá upravuje prekluzívnu lehotu na výkon práva na odpočítanie,
         akou je lehota sporná vo veci samej, ak sú dodržané zásady rovnocennosti a efektivity. Zásada efektivity nie je porušená samotnou
         skutočnosťou, že daňový úrad disponuje na vymáhanie nezaplatenej DPH lehotou, ktorá prekračuje lehotu priznanú zdaniteľným
         osobám na výkon ich práva na odpočítanie.

       O praxi opravy a vymáhania
      55      Treba preskúmať otázku, či šiesta smernica bráni praxi opravy a vymáhania, ktorá trestá účtovnú nezrovnalosť spočívajúcu,
         ako sa pripomenulo v bode 36 tohto rozsudku, v nesprávnom zapísaní dotknutých transakcií iba do evidencie nákupov oslobodených
         od DPH, teda nezrovnalosť, ktorá sa tiež dotkla daňových priznaní predložených spoločnosťou Ecotrade, zamietnutím práva na
         odpočítanie v prípade uplatnenia systému prenesenia daňovej povinnosti.

      56      V tejto súvislosti je namieste spresniť, že v súlade so systémom prenesenia daňovej povinnosti zavedeným v článku 21 ods. 1
         písm. b) šiestej smernice Ecotrade ako adresát služieb poskytovaných zdaniteľnými osobami so sídlom v zahraničí mala povinnosť
         zaplatiť DPH z uskutočnených plnení, a to DPH na vstupe, s tým, že v zásade mohla odpočítať presne tú istú daň, takže žiadnu
         sumu nebolo potrebné zaplatiť do štátnej pokladnice.

      57      Napriek tomu, ak sa má systém prenesenia daňovej povinnosti uplatniť ako vo veciach samých, článok 18 ods. 1 písm. d) šiestej
         smernice oprávňuje členské štáty stanoviť formálne požiadavky, ktoré musí zdaniteľná osoba splniť na to, aby mohla vykonať
         svoje právo na odpočítanie.

      58      Z uplatnenia takejto požiadavky zavedenej v talianskom práve osobitne článkom 47 ods. 1 zákonného dekrétu č. 331/93 vyplýva,
         že Ecotrade mala vystaviť tzv. „autofaktúru“ týkajúcu sa dotknutých transakcií a zapísať rozdielnym spôsobom túto autofaktúru,
         ako aj faktúru vystavenú poskytovateľom dotknutých služieb do evidencie vydaných faktúr a do evidencie nákupov, takže by mala
         kredit DPH presne zodpovedajúci dlžnej dani.

      59      Okrem toho podľa článku 22 ods. 2 a 4 šiestej smernice zdaniteľná osoba bude udržiavať účty dostatočne podrobné pre daň z pridanej
         hodnoty, aby mohli byť použité a prehliadnuté daňovým úradom a musí predložiť v stanovenej lehote priznanie, v ktorom sa musia
         uviesť všetky údaje nevyhnutné na kalkuláciu dane a odpočítania, ktoré sa má vykonať. Na účely ubezpečenia, že každá zdaniteľná
         osoba spĺňa tieto povinnosti, odsek 7 toho istého článku 22 oprávňuje členské štáty prijať opatrenia nevyhnutné na tento účel
         vrátane prípadu prenesenia daňovej povinnosti.

      60      Vo veciach samých je sporné porušenie spoločnosťou Ecotrade na jednej strane jej povinností vyplývajúcich z formálnych požiadaviek
         stanovených vnútroštátnou právnou úpravou podľa článku 18 ods. 1 písm. d) šiestej smernice a na druhej strane jej účtovných
         povinností a povinnosti daňového priznania vyplývajúcich z článku 22 ods. 2 a 4 tej istej smernice (ďalej len „porušenie účtovných
         povinností“).

      61      Je preto potrebné preskúmať, či takéto porušenie môže byť platne potrestané zamietnutím práva na odpočítanie v prípade uplatnenia
         systému prenesenia daňovej povinnosti.

      62      Pokiaľ ide o povinnosti, ktoré vyplývajú z článku 18 ods. 1 písm. d) šiestej smernice, hoci je pravdou, že toto ustanovenie
         umožňuje členským štátom stanoviť formálne požiadavky týkajúce sa výkonu práva na odpočítanie v prípade prenesenia daňovej
         povinnosti, ich porušenie zdaniteľnou osobou ju nemôže zbaviť jej práva na odpočítanie.

      63      Keďže je totiž nespochybniteľné, že systém prenesenia daňovej povinnosti bol uplatniteľný vo veciach samých, zásada daňovej
         neutrality vyžaduje, aby odpočítanie DPH na vstupe bolo priznané, ak sú splnené základné požiadavky, hoci určité formálne
         požiadavky boli zdaniteľnými osobami opomenuté (pozri analogicky rozsudok z 27. septembra 2007, Collée, C‑146/05, Zb. s. I‑7861,
         bod 31).

      64      Vzhľadom na to, že daňový úrad disponuje s údajmi nevyhnutnými na stanovenie, že zdaniteľná osoba ako adresát dotknutého poskytovania
         služieb je povinná zaplatiť DPH, nemôže ukladať, pokiaľ ide o právo tejto poslednej uvedenej osoby odpočítať túto daň, dodatočné
         podmienky, ktoré by mohli mať za účinok zbavenie výkonu tohto práva (pozri rozsudok Bockemühl, už citovaný, bod 51).

      65      Rovnako to platí pre článok 22 ods. 7 a 8 šiestej smernice, podľa ktorého členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby zabezpečili,
         že zdaniteľná osoba splní svoje povinnosti súvisiace s daňovým priznaním a zaplatením dane, alebo upravia iné povinnosti,
         ktoré považujú za potrebné na správny výber dane a na prevenciu proti úniku.

      66      Ak totiž tieto ustanovenia umožňujú členským štátom prijať určité opatrenia, tieto opatrenia nemajú ísť nad rámec toho, čo
         je potrebné na dosiahnutie cieľov uvedených v predchádzajúcom bode. Tieto opatrenia sa teda nesmú používať spôsobom spochybňujúcim
         právo na odpočet DPH, ktoré predstavuje základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného legislatívou Spoločenstva v tejto
         oblasti (pozri rozsudky z 18. decembra 1997, Molenheide a i., C‑286/94, C‑340/95, C‑401/95 a C‑47/96, Zb. s. I‑7281, bod 47,
         ako aj Gabalfrisa a i., už citovaný, bod 52).

      67      Prax opravy a vymáhania, ktorá je sporná vo veci samej a ktorá trestá nedodržanie účtovných povinností a povinnosti daňového
         priznania zdaniteľnou osobou zamietnutím práva na odpočítanie, ide jasne nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie cieľa
         zabezpečiť správne uplatnenie týchto povinností v zmysle článku 22 ods. 7 šiestej smernice, keďže právo Spoločenstva nebráni
         členským štátom prípadne uložiť pokutu alebo peňažnú sankciu primeranú závažnosti porušenia na účely potrestania porušenia
         uvedených povinností.

      68      Táto prax ide tiež nad rámec toho, čo je potrebné na zabezpečenie správneho výberu DPH a na vyhnutie sa únikom v zmysle článku
         22 ods. 8 šiestej smernice, pretože môže viesť tiež k strate práva na odpočítanie v prípade, ak k oprave daňového priznania
         daňovým úradom dôjde až po uplynutí prekluzívnej lehoty, ktorou disponuje zdaniteľná osoba na účely odpočítania (pozri analogicky
         rozsudok Gabalfrisa a i., už citovaný, body 53 a 54).

      69      Takáto prax opravy a vymáhania nemôže byť tiež odôvodnená podľa článku 17 ods. 6 a 7 šiestej smernice. Tieto dve ustanovenia
         sa totiž nemôžu uplatniť v situácii ako vo veciach samých vzhľadom na to, že upravujú samotnú existenciu práva na odpočítanie
         a nie podrobnosti jeho výkonu. Tento odsek 6 sa okrem toho uplatňuje iba na výdavky, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských
         výdavkov, ako sú napr. luxusné výrobky, zábava alebo predstavenia, pričom je nepochybné, že takéto výdavky nie sú dotknuté
         vo veci samej. Pokiaľ ide o možnosť, ktorou disponujú členské štáty podľa tohto odseku 7, stačí zdôrazniť, že tie sa na ňu
         môžu odvolávať iba za podmienky, že predtým pristúpili ku konzultácii upravenej v článku 29 tej istej smernice (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 8. januára 2002, Metropol a Stadler, C‑409/99, Zb. s. I‑81, body 61 až 63, ako aj zo 14. septembra 2006,
         Stradasfalti, C‑228/05, Zb. s. I‑8391, bod 29), k čomu podľa spisu v prípade Talianskej republiky nedošlo.

      70      Okrem toho z rozhodnutí vnútroštátneho súdu nevyplýva a navyše pred Súdnym dvorom sa ani netvrdilo, že porušenie účtovných
         povinností zo strany Ecotrade je výsledkom zlého úmyslu alebo podvodu zo strany tejto spoločnosti.

      71      V každom prípade dobrá viera zdaniteľnej osoby je relevantná pre odpoveď vnútroštátnemu súdu iba v rozsahu, v akom existuje
         z dôvodu správania zdaniteľnej osoby nebezpečenstvo strát daňových príjmov pre dotknutý členský štát (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Collée, už citovaný, body 35 a 36). Napriek tomu porušenie účtovných povinností ako vo veci samej nemôže byť považované
         za nebezpečenstvo strát daňových príjmov, keďže, ako sa pripomenulo v bode 56 tohto rozsudku, v rámci uplatnenia systému prenesenia
         daňovej povinnosti žiadnu sumu nie je v zásade potrebné zaplatiť do štátnej pokladnice. Z týchto dôvodov takéto porušenie
         nemôže byť stotožňované s plnením súvisiacim s daňovým únikom alebo so zneužitím predpisov Spoločenstva, pokiaľ je nesporné,
         že takéto plnenie nebolo vykonané s cieľom získať nenáležitú daňovú výhodu (pozri v tomto zmysle rozsudok Collée, už citovaný,
         bod 39).

      72      Je preto opodstatnené odpovedať vnútroštátnemu súdu tak, že článok 18 ods. 1 písm. d) a článok 22 šiestej smernice bránia
         praxi opravy a vymáhania DPH, ktorá trestá porušenie, akým je porušenie vo veciach samých na jednej strane povinností vyplývajúcich
         z formálnych požiadaviek stanovených vnútroštátnou právnou úpravou podľa tohto článku 18 ods. 1 písm. d) a na druhej strane
         účtovných povinností a povinnosti daňového priznania vyplývajúcich z uvedeného článku 22 ods. 2 a 4, zamietnutím práva na
         odpočítanie v prípade uplatnenia systému prenesenia daňovej povinnosti.

      73      Vzhľadom na odpoveď danú v bode 54 tohto rozsudku nie je opodstatnené rozhodnúť o návrhu cyperskej vlády na časové obmedzenie
         účinkov predmetného rozsudku.

       O trovách
      74      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 17, článok 18 ods. 2 a 3, ako aj článok 21 ods. 1 písm. b) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
            právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
            jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2000/17/ES z 30. marca 2000, nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá
            upravuje prekluzívnu lehotu na výkon práva na odpočítanie, akou je lehota sporná vo veci samej, ak sú dodržané zásady rovnocennosti
            a efektivity. Zásada efektivity nie je porušená samotnou skutočnosťou, že daňový úrad disponuje na vymáhanie nezaplatenej
            dane z pridanej hodnoty lehotou, ktorá prekračuje lehotu priznanú zdaniteľným osobám na výkon ich práva na odpočítanie.
      2.      Článok 18 ods. 1 písm. d) a článok 22 šiestej smernice 77/388, zmenenej a doplnenej smernicou 2000/17, však bránia praxi opravy
            daňových priznaní a vymáhania dane z pridanej hodnoty, ktorá trestá porušenie, akým je porušenie vo veciach samých na jednej
            strane povinností vyplývajúcich z formálnych požiadaviek stanovených vnútroštátnou právnou úpravou podľa tohto článku 18 ods. 1
            písm. d) a na druhej strane účtovných povinností a povinnosti daňového priznania vyplývajúcich z uvedeného článku 22 ods. 2
            a 4, zamietnutím práva na odpočítanie v prípade uplatnenia systému prenesenia daňovej povinnosti.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.