title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 17. februára 2011. # Marc Berel a iní proti Administration des douanes de Rouen a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Cour d’appel de Rouen - Francúzsko. # Colný kódex Spoločenstva - Články 213, 233 a 239 - Spoločná a nerozdielna povinnosť viacerých dlžníkov zaplatiť rovnaký colný dlh - Odpustenie dovozného cla - Zánik colného dlhu - Možno solidárneho spoludlžníka dovolávať sa odpustenia dlhu priznaného inému spoludlžníkovi - Neexistencia. # Vec C-78/10.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 17. februára 2011 (*)

      „Colný kódex Spoločenstva – Články 213, 233 a 239 – Spoločná a nerozdielna povinnosť viacerých dlžníkov zaplatiť ten istý colný dlh – Odpustenie dovozného cla – Zánik colného dlhu – Možnosť solidárneho spoludlžníka dovolávať sa odpustenia dlhu priznaného inému spoludlžníkovi – Neexistencia“
      Vo veci C‑78/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour d’appel de Rouen
         (Francúzsko) z 28. januára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Marc Berel, zástupca spoločnosti Port Angot Développement,

      Emmanuel Hess, súdom stanovený správca konkurznej podstaty spoločnosti Port Angot Développement,

      Rijn Schelde Mondia France SA,
      Receveur principal des douanes de Rouen Port,
      Administration des douanes – Havre port,
      Société Port Angot Développement, právny nástupca Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS,

      Asia Pulp & Paper France EURL
      proti
      Administration des douanes de Rouen,
      Receveur principal des douanes du Havre,
      Administration des douanes du Havre,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann, L. Bay Larsen, C. Toader a A. Prechal (spravodajkyňa),
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. novembra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        M. Berel, zástupca spoločnosti Port Angot Développement, v zastúpení: E. Taÿ Pamart, advokát,
      –        Asia Pulp & Paper France EURL, v zastúpení: F. Citron a S. Le Roy, advokáti,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a B. Cabouat, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: L. Bouyon a B.‑R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 16. decembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 213, 233 a 239 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra
         1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného a doplneného
         nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 82/97 z 19. decembra 1996 (Ú. v. ES L 17, 1997, s. 1; Mim. vyd. 02/008, s. 179,
         ďalej len „colný kódex“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi M. Berelom, zástupcom spoločnosti Port Angot Développement, ktorá je právnym nástupcom
         spoločnosti Manutention de Produits Chimiques et Miniers Maprochim SAS (ďalej len „Maprochim“), spoločnosťou Rijn Schelde
         Mondia France SA (ďalej len „Mondia France“) a spoločnosťou Asia Pulp & Paper France EURL (ďalej len „Asia P & P“) na jednej
         strane a Administration des douanes de Rouen, Receveur principal des douanes du Havre a Administration des douanes du Havre
         (ďalej len „colné orgány“) na druhej strane, týkajúceho sa vymáhania colného dlhu, ktorý spoločnosti Maprochim, Asia P & P,
         ako aj Mondia France dlhujú ako solidárni spoludlžníci a v súvislosti s ktorým bolo spoločnosti Mondia France priznané čiastočné
         odpustenie dlhu.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Článok 4 colného kódexu stanovuje:

      „Na účely tohto kódexu sa rozumie
      …
      9.      ‚colným dlhom‘ povinnosť osoby zaplatiť dovozné clo (colný dlh pri dovoze)..., ktoré sa vzťahuje na konkrétny tovar podľa
         platných predpisov spoločenstva;

      …
      12.      ‚dlžníkom‘ osoba, ktorá je zodpovedná za zaplatenie colného dlhu;
      …“
      4        Podľa článku 5 colného kódexu:

      „1.      ... si môže každá osoba v konaniach pred colnými orgánmi stanoviť zástupcu, ktorý môže vykonať všetky úkony a formality ustanovené
         colnými predpismi.

      2.      Zastúpenie môže byť:
      –        priame, pri ktorom zástupca koná v mene a v prospech inej osoby, alebo
      –        nepriame, pri ktorom zástupca koná vo vlastnom mene, ale na účet inej osoby.
      …
      4.      Zástupca musí vyhlásiť, že koná v prospech inej osoby, uvedie, či ide o zastúpenie priame alebo nepriame, a preukáže sa plnou
         mocou.

      Osoba, ktorá nevyhlási, že koná v mene alebo na účet inej osoby, alebo vyhlási, že koná v mene alebo na účet inej osoby bez
         plnej moci, sa považuje za osobu konajúcu vo svojom vlastnom mene a na vlastný účet.

      ...“
      5        Článok 202 colného kódexu je formulovaný takto:

      „1.      Colný dlh pri dovoze vzniká:
      a)      nezákonným dovozom tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu na colné územie spoločenstva
      …
      Na účely tohto článku nezákonným dovozom sa rozumie akýkoľvek dovoz tovaru v rozpore s ustanoveniami článkov 38 až 41 a článku
         177, druhá zarážka.

      2.      Colný dlh vzniká v okamihu nezákonného dovozu tovaru.
      3.      Dlžníkmi sú:
      –        osoba, ktorá takýto tovar nezákonne doviezla,
      –        akékoľvek osoby, ktoré sa zúčastnili na nezákonnom dovoze tovaru a ktoré si boli vedomé alebo si mali byť vedomé, že takýto
         dovoz je nezákonný, a

      –        akékoľvek osoby, ktoré nezákonne dovezený tovar získali alebo prechovávali a ktoré si boli alebo si mali byť v čase získania
         alebo prijatia takéhoto tovaru vedomé, že tento bol dovezený nezákonne.“

      6        Článok 203 colného kódexu stanovuje:

      „1.      Colný dlh pri dovoze vzniká:
      –        nezákonným odňatím tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu spod colného dohľadu.
      2.      Colný dlh vzniká v okamihu, keď je tovar odňatý spod colného dohľadu.
      3.      Dlžníkmi sú:
      –        osoba, ktorá odňala tovar spod colného dohľadu,
      –        akékoľvek osoby, ktoré sa tohto odňatia zúčastnili a ktoré si boli vedomé alebo si mali byť vedomé toho, že tovar je odnímaný
         spod colného dohľadu,

      –        akékoľvek osoby, ktoré tovar odňatý spod colného dohľadu získali alebo prechovávali a ktoré si boli alebo si mali byť v čase
         získania alebo prijatia takéhoto tovaru vedomé, že tento bol odňatý spod colného dohľadu, a

      –        prípadne taktiež osoba, ktorá má plniť povinnosti vyplývajúce z dočasného uskladnenia tovaru alebo z použitia colného režimu,
         do ktorého bol tovar prepustený.“

      7        Podľa článku 213 colného kódexu:

      „Ak je za zaplatenie jedného colného dlhu zodpovedných niekoľko osôb, považujú sa za spoločných a nerozdielnych dlžníkov tohto
         dlhu.“

      8        Článok 233 colného kódexu stanovuje:

      „… colný dlh zaniká:
      a)      zaplatením sumy cla;
      b)      odpustením sumy cla;
      …“
      9        Podľa článku 236 colného kódexu:

      „1.      Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené ak sa zistí, že v čase, kedy bolo zaplatené, nebola suma tohto cla dlžná na základe
         právnych predpisov, alebo že bola zapísaná do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220, odsek 2.

      Dovozné alebo vývozné clo bude odpustené ak sa zistí, že v čase keď toto bolo zapísané do účtovnej evidencie, nebolo dlžné
         na základe právnych predpisov alebo že bolo zapísané do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220, odsek 2.

      Vrátenie alebo odpustenie nebude povolené, ak skutočnosti, ktoré viedli k zaplateniu alebo zapísaniu sumy cla do účtovnej
         evidencie, ktorá nebola dlžná na základe právnych predpisov, vyplývajú z úmyselného konania dotknutej osoby.

      2.      Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené alebo odpustené na základe žiadosti podanej príslušnému colnému úradu v lehote 3 rokov
         odo dňa, kedy bola suma tohto cla oznámená dlžníkovi.

      Táto lehota bude predĺžená, ak dotknutá osoba preukáže, že nemohla podať žiadosť v stanovenej lehote z dôvodov nepredvídateľných
         okolností alebo vyššej moci.

      Colné orgány vrátia alebo odpustia clo z vlastného podnetu, ak v tejto lehote zistia, že nastala niektorá zo skutočností uvedených
         v odseku 1, prvý a druhý pododsek.“

      10      V zmysle článku 239 colného kódexu:

      „1.      Dovozné clo alebo vývozné clo môže byť vrátené alebo odpustené aj v iných prípadoch, než sú uvedené v článkoch 236, 237 a 238:
      –        ak bude [ktoré budú – neoficiálny preklad] stanovené v súlade s postupom výboru;

      –        ak vyplýva [ktoré vyplynú – neoficiálny preklad] z okolností, ktoré nie je možné považovať za podvodné konanie alebo hrubú nedbanlivosť dotknutej osoby. Prípady, kedy je
         možné toto ustanovenie uplatniť, a postupy na ich uplatnenie sa stanovia v súlade s postupom výboru. Vrátenie alebo odpustenie
         môže podliehať zvláštnym podmienkam.

      2.      Clo môže byť vrátené alebo odpustené z dôvodov uvedených v odseku 1 na základe žiadosti podanej príslušnému colnému úradu
         do 12 mesiacov odo dňa, kedy bola suma cla dlžníkovi oznámená.

      …“
      11      Článok 878 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92 (Ú. v. ES L 253,
         s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1677/98 z 29. júla 1998 (Ú. v. ES L 212,
         s. 18; Mim. vyd. 02/009, s. 30, ďalej len „vykonávacie nariadenie“), stanovuje:

      „Žiadosť o vrátenie alebo odpustenie dovozného alebo vývozného cla, ďalej len ‚žiadosť o vrátenie alebo odpustenie‘ predloží
         osoba, ktorá zaplatila alebo má zaplatiť toto clo alebo osoby, ktoré prevzali jej práva a povinnosti.

      Žiadosť o vrátenie alebo odpustenie môže predložiť aj zástupca osoby alebo osôb uvedených v prvom pododseku.“
      12      Podľa článku 899 vykonávacieho nariadenia:

      „Bez dosahu na iné situácie, ktoré sa posudzujú v jednotlivých prípadoch v súlade s postupom ustanoveným v článkoch 905 až
         909, ak rozhodujúci colný orgán zistí, že žiadosť o vrátenie alebo odpustenie, ktorá mu bola predložená podľa článku 239 (2)
         kódexu:

      –        je založená na dôvodoch zodpovedajúcich jednej z okolností uvedených v článkoch 900 až 903 a tieto dôvody nevyplývajú z podvodu
         alebo vedomej [hrubej – neoficiálny preklad] nedbanlivosti na strane príslušnej osoby, vráti alebo odpustí príslušnú výšku dovozného cla.

      ‚Príslušná osoba‘ je osoba alebo osoby uvedené v článku 878 (1) alebo ich zástupcovia alebo akákoľvek iná osoba, ktorá bola
         účastníkom vykonávania colných formalít týkajúcich sa príslušného tovaru a vydávala príkazy potrebné pre realizáciu týchto
         formalít,

      –        je založená na dôvodoch zodpovedajúcich jednej z okolností uvedených v článku 904, nevráti alebo neodpustí príslušnú výšku
         príslušného dovozného cla.“

      13      Článok 900 ods. 1 písm. o) vykonávacieho nariadenia uvádza:

      „Dovozné clo bude vrátené alebo odpustené, ak:
      …
      o)      colný dlh vznikol iným spôsobom ako podľa článku 201 [colného] kódexu a príslušná osoba môže predložiť osvedčenie o pôvode...
         alebo iný primeraný doklad, ktorý preukazuje, že ak by bol dovážaný tovar prepustený do režimu voľný obeh, spĺňal by podmienky
         pre zaobchádzanie spoločenstva alebo preferenčné sadzobné zaobchádzanie, ak boli splnené podmienky uvedené v článku 890.“

       Vnútroštátne právo
      14      Článok 1208 občianskeho zákonníka stanovuje:

      „Solidárny spoludlžník môže voči veriteľovi uplatniť všetky námietky, ktoré vyplývajú z povahy záväzku, a všetky námietky,
         ktoré sa týkajú jeho osoby, ako aj námietky, ktoré sú spoločné pre všetkých dlžníkov.

      Nemôže uplatniť námietky, ktoré sa týkajú výhradne niektorých ostatných spoludlžníkov.“
      15      Podľa článku 1285 colného kódexu:

      „Odpustenie dlhu jednému zo solidárnych spoludlžníkov alebo oslobodenie jedného zo solidárnych spoludlžníkov od dlhu na základe
         dohody oslobodzuje všetkých ostatných spoludlžníkov okrem prípadu, ak veriteľ výslovne vyhradil svoje práva voči uvedeným
         solidárnym dlžníkom.

      V takom prípade môže veriteľ žiadať o splatenie dlhu len po odpočítaní príslušnej časti osoby, ktorej dlh odpustil.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      16      Spoločnosť Mondia France je spoločnosťou, ktorá sa zaoberá dovozom a vývozom výrobkov drevospracujúceho priemyslu, najmä papiera
         a buničiny, ako aj uskladňovaním a distribúciou týchto výrobkov. Na tento účel má oprávnenie na používanie colných skladov
         podliehajúcich režimu dočasných skladov (MADT) v mestách Rouen a Le Havre.

      17      Spoločnosť Asia P & P, ktorá je zákazníčkou spoločnosti Mondia France, ju poverila prepravou, uskladnením a colným vybavením
         výrobkov, ktoré uvádza na trh v Európskej únii, a to najmä papiera indonézskeho pôvodu.

      18      Mondia France poverila colného zástupcu, spoločnosť Maprochim, aby na jej účet zabezpečila colné vybavenie uvedeného tovaru.

      19      V priebehu apríla 2000 francúzske colné orgány vykonali kontrolu dovozov tohto tovaru, ktoré sa uskutočnili v rokoch 1998
         a 1999 v mestách Le Havre a Rouen.

      20      Pri tejto príležitosti bolo zistené, že časť tovaru uskladneného v skladoch spoločnosti Mondia France bola odovzdaná spoločnosti
         Asia P & P bez toho, aby sa uskutočnili formality súvisiace s colným vybavením. Uvedené orgány dospeli k záveru, že v súvislosti
         s týmto tovarom došlo k protiprávnemu konaniu spočívajúcemu v dovoze bez colného vyhlásenia o dovoze.

      21      V súvislosti s druhou časťou tovaru bolo zistené, že tovar bol dodaný bez uskutočnenia formalít súvisiacich s colným vybavením,
         keďže uvedené formality boli vybavené až po tom, ako tovar opustil sklad spoločnosti Mondia France. Pokiaľ ide o tento tovar,
         colné orgány dospeli k záveru, že došlo k protiprávnemu konaniu spočívajúcemu v odňatí tovaru pred jeho colným vybavením.

      22      Colné orgány následne oznámili spoločnostiam Mondia France, Asia P & P a Maprochim protiprávne konania, ktoré zistili, a požiadali
         ich o vrátenie daní a poplatkov súvisiacich s dodaním uvedeného tovaru, teda cla a iných poplatkov. Následne vypracovali oznámenia
         o vymáhaní adresované uvedeným trom spoločnostiam a to najmä v súvislosti s clom.

      23      Po tom, ako colné orgány zamietli sťažnosti proti týmto oznámeniam, uvedené tri spoločnosti podali žalobu na Tribunal d’instance
         du Havre a na Tribunal d’instance de Rouen domáhajúc sa zrušenia jednak oznámení o vymáhaní, ktoré sa na ne vzťahovali, a jednak
         zrušenia rozhodnutí, ktorými boli zamietnuté ich sťažnosti. Tribunal d’instance du Havre postúpil žaloby, ktoré mu boli predložené,
         Tribunal d’instance de Rouen z dôvodu, že súvisia s vecami, o ktorých tento súd rozhoduje.

      24      Spoločnosť Mondia France podala 31. októbra 2000 na Generálnom colnom riaditeľstve žiadosť o odpustenie cla na základe článku 239
         colného kódexu v spojení s článkom 900 ods. 1 písm. o) vykonávacieho nariadenia a odôvodnila ju tým, že sa nedopustila podvodného
         konania ani hrubej nedbanlivosti a a posteriori požadovala zvýhodnené sadzobné zaobchádzanie uplatniteľné na papier indonézskeho pôvodu.

      25      Táto žiadosť bola najprv zmietnutá, keďže Generálne colné riaditeľstvo malo k dispozícii stanovisko Komisie Európskych spoločenstiev,
         ktorá v liste zo 7. októbra 2004 uviedla, že je možné, že spoločnosť Mondia France sa dopustila hrubej nedbanlivosti. Žaloba
         proti tomuto listu bola uznesením Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 25. januára 2007, Rijn Schelde Mondia France/Komisia
         (T‑55/05), zamietnutá ako zjavne neprípustná.

      26      Vzhľadom na nové skutočnosti, o ktorých sa colné orgány dozvedeli, priznali následne v listoch zo 6. februára a 3. marca 2006
         spoločnosti Mondia France čiastočné odpustenie cla.

      27      Tribunal d’instance de Rouen, ktorý vzal na vedomie uvedené odpustenia cla, zamietol rozsudkom z 11. apríla 2008 návrhy spoločností
         Mondia France, Asia P & P a Maprochim na zrušenie oznámení o vymáhaní cla, ktoré sa na ne vzťahovali.

      28      Pokiaľ ide o odpustenie cla, o ktoré žiadali spoločnosti Asia P & P a Maprochim, uvedený súd rozhodol, že vzhľadom na to,
         že z článku 1208 francúzskeho občianskeho zákonníka, vyplýva, že každý solidárny spoludlžník musí byť nevyhnutne považovaný
         za zástupcu ostatných solidárnych spoludlžníkov, súdne rozhodnutie vzťahujúce sa na jedného z nich sa vzťahuje aj na ostatných,
         a to aj v prípade, že sa na súdnom konaní nezúčastnili.

      29      Tribunal d’instance de Rouen preto usúdil, že keď spoločnosť Mondia France podala žiadosť o odpustenie cla, je potrebné to
         vykladať tak, že nekonala len na vlastný účet, ale aj ako zástupkyňa svojho solidárneho dlžníka, teda spoločnosti Asia P & P.

      30      Tribunal d’instance de Rouen preto znížil sumu colného dlhu spoločnosti Asia P & P v rozsahu, v akom bolo spoločnosti priznané
         čiastočné odpustenie cla, takže výška tohto dlhu bola rovnaká, ako v prípade spoločnosti Mondia France. Dlh spoločnosti Asia
         P & P, ktorý dosahoval výšku 980 058,65 eura, tak bol znížený na 224 390,73 eura.

      31      Pokiaľ ide o spoločnosť Maprochim, Tribunal d’instance de Rouen usúdil, že v zmysle článku 203 ods. 3 colného zákona dlhuje
         táto spoločnosť colný dlh vo výške 49 284 eur, keďže sa zúčastnila na odňatí tovaru spod colného dohľadu a bola si vedomá
         alebo si mala byť vedomá toho, že ide o takéto odňatie.

      32      Tento súd okrem toho uviedol, že spoločnosť Maprochim sa nemôže dovolávať odpustenia cla v zmysle článku 236 uvedeného colného
         kódexu, lebo toto ustanovenie sa uplatňuje len vtedy, ak ide o colný dlh, ktorý nevznikol na základe prepustenia tovaru do
         režimu voľný obeh, ale z jeho odňatia spod colného dohľadu.

      33      Mondia France, Asia P & P a Maprochim, ako aj colné orgány podali proti tomuto rozsudku odvolanie na Cour d’appel de Rouen.

      34      Vnútroštátny súd sa predovšetkým domnieva, že vzhľadom na to, že oznámenia o vymáhaní doručené spoločnosti Asia P & P sú platné,
         táto spoločnosť viac nemôže pred ním podať návrh na odpustenie dlhu, keďže lehota 12 mesiacov uvedená v článku 239 ods. 2
         colného kódexu uplynula.

      35      Následne vnútroštátny súd odmietol tvrdenie spoločnosti Asia P & P, podľa ktorého sa na túto spoločnosť malo vzťahovať odpustenie
         dlhu priznané spoločnosti Mondia France, keďže táto spoločnosť bola generálne splnomocnená zastupovať spoločnosť Asia P & P
         a žiadosť o odpustenie cla tak podala aj na jej účet. V tejto súvislosti uvedený súd rozhodol, že podmienky stanovené v článku
         5 ods. 4 colného kódexu majú všeobecnú pôsobnosť a v prejednávanej veci nebola naplnená ani jedna z nich.

      36      Vnútroštátny súd napokon v súvislosti so spoločnosťou Asia P & P usúdil, že rozhodnutie o odpustení cla priznanom spoločnosti
         Mondia France predstavuje námietku, ktorá sa v zmysle článku 1208 občianskeho zákonníka týka výhradne tejto spoločnosti a spoločnosť
         Asia P & P sa tejto námietky ako takej nemôže dovolávať, pričom ju nemôže použiť aj z dôvodu, že sa nevzťahuje na všetkých
         ostatných solidárnych spoludlžníkov.

      37      Tento súd si však kladie otázku, či články 213, 233 a 239 colného kódexu bránia uplatneniu zásady vzájomného zastupovania
         solidárnych spoludlžníkov, ktorá za istých podmienok vyplýva z článkov 1200 a nasl. občianskeho zákonníka, a teda uplatneniu
         možnosti spoločnosti Asia P & P, ktorá poverila spoločnosť Mondia France, aby zabezpečila colné vybavenie, odvolávať sa na
         odpustenie dlhu priznané spoločnosti Mondia France na základe článkov 239 colného kódexu a článku 900 ods. 1 písm. o) vykonávacieho
         nariadenia.

      38      Uvedený súd si tiež kladie otázku v súvislosti so spoločnosťou Port Angot Développement, ktorá je právnou nástupkyňou spoločnosti
         Maprochim a je v likvidácii, keďže táto spoločnosť požiadala vnútroštátny súd, aby sa na ňu vzťahovalo odpustenie cla, ktoré
         bolo priznané spoločnosti Mondia France a ktorého účinky sa na základe rozhodnutia Tribunal d’instance de Rouen rozšírili
         na spoločnosť Asia P & P na základe rovnakej zásady vzájomného zastupovania solidárnych spoludlžníkov.

      39      Za týchto okolností Cour d’appel de Rouen rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Odporujú články 213, 233 a 239 colného kódexu... tomu, aby solidárny spoludlžník colného dlhu, v prospech ktorého nebolo
         vydané rozhodnutie o odpustení tohto dlhu, mohol s cieľom zbaviť sa povinnosti zaplatiť tento colný dlh namietať pred správnym
         orgánom povereným vymáhaním cla rozhodnutím o odpustení cla na základe článku 239 [tohto kódexu], ktoré tento orgán oznámil
         inému solidárnemu spoludlžníkovi?“

       O prejudiciálnej otázke
      40      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 213, 233 a 239 colného kódexu sa majú vykladať v tom zmysle,
         že v kontexte spoločnej a nerozdielnej povinnosti zaplatiť colný dlh v zmysle uvedeného článku 213, tak ako je to v prejednávanej
         veci, bránia uplatneniu zásady vnútroštátneho práva, z ktorej vyplýva, že na čiastočné odpustenie cla priznané na základe
         článku 239 v prospech jedného spoludlžníka sa môžu odvolávať aj všetci ostatní spoludlžníci, takže zánik dlhu v zmysle článku
         233 prvého odseku písm. b) colného kódexu sa vzťahuje na dlh ako taký a zbavuje všetkých solidárnych dlžníkov povinnosti zaplatiť
         ho v rozsahu, v akom bolo priznané odpustenie.

      41      V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že na rozdiel od článku 3 druhého odseku a článku 4 ods. 1 druhého odseku nariadenia
         Rady (EHS) č. 1031/88 z 18. apríla 1988 o určení osôb povinných uhradiť colný dlh [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 102, s. 5), ktoré v prípade viacerých dlžníkov rovnakého colného dlhu stanovuje povinnosť zaplatiť dlh „spoločne
         a nerozdielne... v súlade s ustanoveniami účinnými v členských štátoch“ [neoficiálny preklad], článok 213 colného kódexu, ktorý tieto ustanovenia nahradil, viac na vnútroštátne právo neodkazuje.

      42      Uvedený článok 213 len zakotvuje zásadu spoločnej a nerozdielnej povinnosti v prípade existencie viacerých dlžníkov rovnakého
         colného dlhu. Tento článok neobsahuje nijaké podrobné pravidlo upravujúce uplatnenie tejto zásady, najmä pokiaľ ide o prípadný
         dosah odpustenia priznaného jednému zo spoludlžníkov na povinnosti ostatných.

      43      Takéto pravidlo výslovne neupravujú ani iné ustanovenia colného kódexu, ani vykonávacie nariadenie.

      44      Aj keď v tejto súvislosti článok 233 prvý odsek písm. b) colného kódexu upravuje zánik colného dlhu v prípade jeho odpustenia,
         neupresňuje, či sa v prípade existencie viacerých dlžníkov takýto zánik týka len žiadateľa o odpustenie alebo či sa rovnako
         a nevyhnutne rozširuje aj na ostatných spoludlžníkov tohto dlhu.

      45      Zdá sa však, že je odôvodnené vykladať toto ustanovenie tak, že obmedzuje zánik colného dlhu len na žiadateľa o odpustenie,
         a to s ohľadom na viaceré vzájomne sa doplňujúce okolnosti.

      46      Po prvé, keďže odpustenie cla v zmysle článku 233 prvého odseku písm. b) colného kódexu predstavuje príčinu zániku colného
         dlhu, musí byť vykladané doslovne. Tento článok totiž reaguje na nevyhnutnosť chrániť vlastné zdroje Únie (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudok z 29. apríla 2010, Dansk Transport og Logistik, C‑230/08, Zb. s. I‑3799, bod 51 a citovanú judikatúru).

      47      Po druhé z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že členské štáty si zachovávajú možnosť prijímať opatrenia, ktoré môžu účinne
         pomôcť dosiahnuť ciele stanovené v colných predpisoch, najmä úspešné vymáhanie colného dlhu, a v prípade potreby môžu prijímať
         predpisy, ktoré pri rešpektovaní týchto cieľov a v súlade so zásadou proporcionality upresnia podmienky uplatňovania uvedených
         colných predpisov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 23. septembra 2004, Spedition Ulustrans, C‑414/02, Zb. s. I‑8633, bod 38
         a citovanú judikatúru).

      48      Je dôležité dodať, že článok 213 colného kódexu sleduje práve naplnenie uvedeného cieľa úspešne vymáhať colný dlh a zabezpečiť
         tak ochranu vlastných zdrojov Únie. Mechanizmus spoločného a nerozdielneho dlhu predstavuje dodatočný právny nástroj, ktorý
         majú vnútroštátne orgány k dispozícii na účely posilnenia účinnosti svojho konania pri vymáhaní colného dlhu.

      49      Ak by sa rámci spoločnej a nerozdielnej povinnosti zaplatiť colný dlh v zmysle článku 213 colného kódexu uplatnila zásada
         vnútroštátneho práva, akou je zásada vzájomného zastupovania solidárnych spoludlžníkovi, na ktorú poukazuje vnútroštátny súd
         a z ktorej by vyplývalo, že na odpustenie cla priznané na základe článku 239 tohto kódexu jednému solidárnemu dlžníkovi sa
         môžu odvolávať aj všetci ostatní solidárni spoludlžníci s cieľom namietať proti jeho zaplateniu, takže zánik dlhu, ako ho
         upravuje článok 233 prvý odsek písm. b) tohto kódexu, by sa nevyhnutne vzťahoval na celý dlh, neprispelo by to k uskutočneniu
         tohto cieľa, ktorý má v rámci colnej právnej úpravy zásadnú úlohu.

      50      Po tretie sa nezdá, že by uplatnenie uvedenej zásady vnútroštátneho práva a radikálne dôsledky, ktoré by z nej pre colný dlh
         vyplývali, boli odôvodnené vzhľadom na vlastnosti rozhodnutia o odpustení cla na základe článku 239 colného kódexu, akým je
         rozhodnutie v prejednávanej veci.

      51      Povinnosť spoločnej a nerozdielnej zodpovednosti za platbu dlhu, ktorá sa v prejednávanej veci vzťahuje na tri spoločnosti,
         solidárne dlžníčky colného dlhu, nemá rovnaký pôvod. Niektoré z uvedených spoločností sú totiž povinné dlh zaplatiť ako subjekty,
         ktoré svojím konaním spôsobili vznik colného dlhu, a to v prejednávanej veci buď nezákonným dovozom tovaru na colné územie
         Únie v zmysle článku 202 colného kódexu, alebo odňatím tovaru spod colného dohľadu v zmysle článku 203 rovnakého kódexu. Spoločná
         a nerozdielna povinnosť, ktorú majú ostatné spoločnosti, vyplýva buď z ich účasti na takomto dovoze, alebo odňatí, alebo zo
         skutočnosti, že takýto tovar získali alebo prechovávali.

      52      V takejto situácii musí byť preskúmanie neexistencie podvodného konania alebo hrubej nedbanlivosti dotknutej osoby, teda skutočnosti
         podmieňujúcej podľa článku 239 colného kódexu priznanie odpustenia dovozného cla, uskutočnené s ohľadom na osobitné relevantné
         okolnosti týkajúce sa skutočnosti, na základe ktorej colný dlh vznikol, a to v súvislosti s každým spoludlžníkom, ako aj s ohľadom
         na odborné skúsenosti a starostlivosť každého spoludlžníka, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré sú mu vytýkané a ktoré sú základom
         jeho spoločnej a nerozdielnej povinnosti.

      53      Z toho tiež vyplýva, že v situácii ako vo veci samej nemôžu byť v zásade závery vyplývajúce z preskúmania situácie jedného
         zo spoludlžníkov rozšírené aj na ostatných spoludlžníkov.

      54      Okrem toho na rozdiel od tvrdenia spoločnosti Asia P & P by takéto rozšírenie nemohlo byť v prejednávanej veci opodstatnené
         ani z dôvodu, že spoločnosť Mondia France, ktorá podala žiadosť o odpustenie cla, podala túto žiadosť ako subjekt, ktorý v colných
         záležitostiach generálne zastupuje spoločnosť Asia P & P, teda ďalšieho spoludlžníka colného dlhu.

      55      Ako totiž uviedol vnútroštátny súd, takéto zastupovanie vo veci odpustenia cla podlieha dodržaniu podmienok stanovených v článku
         5 ods. 4 colného kódexu. Okrem toho postačí konštatovať, že vnútroštátny súd, ktorý je jediný príslušný uplatniť právo Únie
         na skutkové okolnosti veci samej, rozhodol, že v súvislosti so žiadosťou na odpustenie dlhu, akou bola žiadosť podaná spoločnosťou
         Mondia France, nebola nijaká z uvedených podmienok splnená.

      56      Pokiaľ ide o spoločnosť Maprochim, je zjavné, že táto spoločnosť, ktorá sama vystupovala ako zástupca spoločnosti Mondia France
         v zmysle článku 5 colného kódexu, pokiaľ ide o zabezpečenie colných formalít súvisiacich s colným vybavením tovaru na jej
         účet, nemôže tvrdiť, že ju spoločnosť Mondia France zastupovala pri podaní žiadosti o odpustenie dlhu.

      57      Spoločnosť Maprochim sa nemôže dovolávať ani neexistencie hrubej nedbanlivosti konštatovanej v súvislosti so spoločnosťou
         Mondia France, teda hospodárskym subjektom, ktorý zastupuje.

      58      V tejto súvislosti Súdny dvor upresnil, že hospodársky subjekt, ktorý sa odvoláva na colného zástupcu či už v rámci priameho,
         alebo nepriameho zastúpenia, je v každom prípade dlžníkom colného dlhu voči colným orgánom a nemôže sa zbaviť zodpovednosti
         odvolaním sa na chyby, ktorých sa dopustil tento zástupca (pozri rozsudok z 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal
         Foods Trading/Komisia, C–38/07 P, Zb. s. I‑8599, bod 52).

      59      Súdny dvor v podobnom duchu rozhodol, že znaky prípadnej nedbanlivosti colného zástupcu vrátane úrovne jeho odbornej skúsenosti
         musia byť zohľadnené na účely posúdenia nedbanlivosti zastupovaného dovozcu, lebo nemožno pripustiť, aby sa hospodárske subjekty,
         ktoré sa odvolávajú na služby colného zástupcu, mohli vyhnúť dodatočnému vymáhaniu cla odvolaním sa na vlastnú neskúsenosť
         v oblasti cla (pozri v tomto zmysle rozsudok Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading/Komisia, už citovaný, body 53 a 54).

      60      Z toho však naopak vôbec nevyplýva, že colný zástupca, ktorého služby sú bežne vyhľadávané z dôvodu jeho odborných skúseností
         v colnej oblasti, by sa mohol odvolávať na neskúsenosť hospodárskeho subjektu, ktorý v tejto oblasti zastupuje.

      61      Z uvedeného je potrebné vyvodiť záver, že z mechanizmu článku 239 colného kódexu vyplýva, že na rozhodnutie o odpustení cla
         založené na tomto ustanovení, akým je rozhodnutie v prejedávanej veci, sa možno odvolávať len v prospech žiadateľa o odpustenie.

      62      Tento záver má navyše oporu v zásade, podľa ktorej vrátenie alebo odpustenie dovozného alebo vývozného cla, ktoré možno priznať
         iba za určitých podmienok a vo vopred stanovených osobitných prípadoch, predstavuje výnimku z obvyklého režimu dovozov a vývozov
         a v dôsledku toho sa ustanovenia upravujúce takéto vrátenie alebo odpustenie vykladajú doslovne (pozri najmä rozsudok z 11. novembra
         1999, Söhl & Söhlke, C‑48/98, Zb. s. I‑7877, bod 52).

      63      Napokon, ak by sa v situácii, aká je v prejednávanej veci, mohla uplatňovať zásada vnútroštátneho práva, ktorá upravuje vzájomné
         zastupovanie solidárnych spoludlžníkov, vyplývalo by z toho, že colný dlh by viac nemohol byť vymáhaný, hoci by existovalo
         nebezpečenstvo, že iní spoludlžníci, ako je ten, ktorý podal žiadosť o odpustenie, nespĺňajú podmienku neexistencie podvodného
         konania alebo hrubej nedbanlivosti vzhľadom na osobitné okolnosti, z ktorých vyplýva ich spoločná a nerozdielna povinnosť
         zaplatiť colný dlh, a na ich odborné skúsenosti a starostlivosť.

      64      Takýto dôsledok by bol neprimeraný, a ako bolo pripomenuté v bode 47 tohto rozsudku, prekračoval by hranice voľnej úvahy,
         ktorou členské štáty disponujú pri upresnení podmienok uplatnenia ustanovení stanovených v colnej právnej úprave.

      65      V situácii spoločnej a nerozdielnej povinnosti zaplatiť colný dlh, akým je ten vo veci samej, sa zánik tohto dlhu v prípade
         jeho odpustenia podľa článku 233 prvého odseku písm. b) colného kódexu týka len žiadateľa o odpustenie a nerozširuje sa aj
         na ostatných spoludlžníkov.

      66      Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať v tom zmysle, že články 213, 233 a 239 colného
         kódexu sa majú vykladať v tom zmysle, že v kontexte spoločnej a nerozdielnej povinnosti zaplatiť colný dlh v zmysle uvedeného
         článku 213, tak ako je to v prejednávanej veci, bránia uplatneniu zásady vnútroštátneho práva, z ktorej vyplýva, že na čiastočné
         odpustenie cla priznané na základe článku 239 colného kódexu v prospech jedného spoludlžníka sa môžu odvolávať aj všetci ostatní
         spoludlžníci, takže zánik dlhu v zmysle článku 233 prvého odseku písm. b) tohto kódexu sa vzťahuje na dlh ako taký a zbavuje
         všetkých solidárnych spoludlžníkov povinnosti zaplatiť ho v rozsahu, v akom bolo priznané odpustenie.

       O trovách
      67      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Články 213, 233 a 239 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva,
            zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 82/97 z 19. decembra 1996, sa majú vykladať v tom zmysle,
            že v kontexte spoločnej a nerozdielnej povinnosti zaplatiť colný dlh v zmysle uvedeného článku 213, tak ako je to v prejednávanej
            veci, bránia uplatneniu zásady vnútroštátneho práva, z ktorej vyplýva, že na čiastočné odpustenie cla priznané na základe
            článku 239 colného kódexu v prospech jedného spoludlžníka sa môžu odvolávať aj všetci ostatní spoludlžníci, takže zánik dlhu
            v zmysle článku 233 prvého odseku písm. b) tohto kódexu sa vzťahuje na dlh ako taký a zbavuje všetkých solidárnych spoludlžníkov
            povinnosti zaplatiť ho v rozsahu, v akom bolo priznané odpustenie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. februára 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-360/87.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 18. marca 2015.#Intermark Srl proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva RIENERGY Cola – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva Coca‑Cola a skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva COCA‑COLA – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T‑384/13.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 27. septembra 2012. # Producteurs de légumes de France proti Európskej komisii. # Štátna pomoc - Sektor ovocia a zeleniny - ‚Ročné hospodárske plány', ktorých cieľom je podpora trhu s ovocím a zeleninou vo Francúzsku - Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom - Legitímna dôvera - Vecná chyba vo výpočte súm, ktoré sa majú vymáhať. # Vec T-328/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 27. septembra 2012 – Producteurs de légumes de France/Komisia
      (vec T-328/09)
      „Štátna pomoc – Odvetvie ovocia a zeleniny – ‚Plány kampane‘ určené na podporu trhu s ovocím a so zeleninou vo Francúzsku – Rozhodnutie, ktorým sa pomoc vyhlasuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom – Legitímna dôvera – Vecná chyba vo výpočte súm, ktoré sa majú vymáhať“
      1.                     Právo Spoločenstva – Zásady – Ochrana legitímnej dôvery – Podmienky (pozri body 18, 19)
      2.                     Pomoc poskytovaná štátmi – Vymáhanie protiprávnej pomoci – Pomoc poskytnutá v rozpore s procesnými pravidlami článku 88 ES
            – Prípadná legitímna dôvera príjemcov – Ochrana – Podmienky a obmedzenia – Nečinnosť Komisie – Absencia legitímnej dôvery
            – Výnimočné okolnosti – Neexistencia (články 87 ES a 88 ES) (pozri body 20 – 22, 26 – 30)
      Predmet

               Návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2009) 203 v konečnom znení z 28. januára 2009 týkajúceho sa „plánov kampane“ v odvetví
                  ovocia a zeleniny, ktoré zaviedla Francúzska republika

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Producteurs de légumes de France sú povinní nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. októbra 1985. # Denkavit Futtermittel GmbH proti Land Nordrhein - Westfalen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesverwaltungsgericht - Nemecko. # Vec 195/84.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 7. júla 2005.#Ergül Dogan proti Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko.#Asociačná dohoda EHS - Turecko - Voľný pohyb pracovníkov - Rozhodnutie č.1/80 asociačnej rady - Článok 6 ods.1 tretia zarážka a ods.2 - Príslušnosť k legálnemu trhu práce v členskom štáte - Odsúdenie v trestnom konaní - Trest odňatia slobody - Dosah na právo na pobyt.#Vec C-383/03.

text:
      Vec C‑383/03
      Ergül Dogan
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Verwaltungsgerichtshof (Rakúsko)]
      „Asociačná dohoda EHS – Turecko – Voľný pohyb pracovníkov – Rozhodnutie asociačnej rady č. 1/80 – Článok 6 ods. 1 tretia zarážka a článok 6 ods. 2 – Príslušnosť k legálnemu trhu práce v členskom štáte – Odsúdenie v trestnom konaní – Trest odňatia slobody – Dosah na právo na pobyt“
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 7. júla 2005
      Abstrakt rozsudku
      Medzinárodné dohody – Dohoda o pridružení EHS – Turecko – Asociačná rada zriadená dohodou o pridružení EHS – Turecko – Rozhodnutie
            č. 1/80 – Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Prístup tureckých štátnych príslušníkov, ktorí patria do legálneho trhu práce v
            členskom štáte, k pracovnej činnosti podľa svojho výberu v tomto členskom štáte a s tým spojené právo na pobyt – Obmedzenie
            práv z dôvodu neprítomnosti na trhu práce počas uväznenia – Neprípustnosť
      (Rozhodnutie asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80, článok 6 ods. 1 a článok 14 ods. 1)
      Turecký štátny príslušník, ktorý požíva po štyroch rokoch legálneho zamestnania právo slobodného prístupu ku každej pracovnej
         činnosti podľa svojho výberu podľa článku 6 ods. 1 tretej zarážky rozhodnutia asociačnej rady EHS – Turecko č. 1/80, nestráca
         toto právo z dôvodu neexistencie výkonu zamestnania počas uväznenia, dokonca aj niekoľkoročnej, pretože jeho neprítomnosť
         na legálnom trhu práce je len dočasná.

      Práva, ktoré toto ustanovenie priznáva oprávnenej osobe vzhľadom na zamestnanie a súvzťažne pobyt, môžu byť obmedzené iba
         z dôvodov verejného poriadku, bezpečnosti a verejného zdravia pri uplatňovaní článku 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia alebo
         z dôvodu, že dotknutý turecký štátny príslušník prekročil primeranú lehotu na nájdenie si novej pracovnej činnosti za mzdu
         po svojom prepustení.

      (pozri bod 25 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      zo 7. júla 2005 (*)

      „Asociačná dohoda EHS – Turecko – Voľný pohyb pracovníkov – Rozhodnutie asociačnej rady č. 1/80 – Článok 6 ods. 1 tretia zarážka a článok 6 ods. 2 – Príslušnosť k legálnemu trhu práce v členskom štáte – Odsúdenie v trestnom konaní – Trest odňatia slobody – Dosah na právo na pobyt“
      Vo veci C‑383/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgerichtshof
         (Rakúsko) zo 4. septembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 12. septembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Ergül Dogan
      proti
      Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predsedníčka piatej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia R. Schintgen (spravodajca) a P. Kūris,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Dogan, v zastúpení: A. Summer, N. Schertler a N. Stieger, Rechtsanwälte,
      –       rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: A. Tiemann, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Rozet a H. Kreppel, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 rozhodnutia asociačnej rady č. 1/80 z 19. septembra 1980
         o rozvoji asociácie (ďalej len „rozhodnutie č. 1/80“). Asociačná rada bola zriadená dohodou o asociácii medzi Európskym hospodárskym
         spoločenstvom a Tureckom, ktorá bola podpísaná 12. septembra 1963 v Ankare Tureckou republikou na jednej strane a členskými
         štátmi EHS a Spoločenstvom na strane druhej a ktorá bola uzavretá, schválená a potvrdená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady
         64/732/EHS z 23. decembra 1963 (Ú. v. ES, 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Doganom, tureckým občanom, a Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg
         (riaditeľstvo bezpečnosti krajiny Vorarlbersko) vzhľadom na konanie o vyhostení z rakúskeho územia.

       Právny rámec
      3       Podľa článku 6 ods. 1 a článku 6 ods. 2 rozhodnutia č. 1/80:
      „1.      S výhradou ustanovení článku 7 o slobodnom prístupe rodinných príslušníkov k zamestnaniu, turecký pracovník, ktorý patrí do
         legálneho trhu práce v členskom štáte:

      –       má právo v tomto členskom štáte, po roku legálneho zamestnania, na obnovu svojho pracovného povolenia, u toho istého zamestnávateľa,
         ak tento má voľné pracovné miesto,

      –       má právo v tomto členskom štáte, po troch rokoch legálneho zamestnania, a s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských
         štátov Spoločenstva, odpovedať na pracovnú ponuku v rovnakej profesii u zamestnávateľa podľa svojho výberu, urobenú za normálnych
         podmienok, zaregistrovanú na úrade práce v tomto členskom štáte,

      –       požíva v tomto členskom štáte, po štyroch rokoch legálneho zamestnania, výhodu slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti
         podľa svojho výberu.

      2.      Ročné dovolenky a neprítomnosť z dôvodu materstva, pracovného úrazu alebo krátkej choroby sa považujú za obdobia legálneho
         zamestnania. Obdobia nedobrovoľnej nezamestnanosti riadne potvrdené oprávnenými úradmi, a neprítomnosť pre dlhodobú chorobu,
         bez toho, že by boli považované za obdobia legálneho zamestnania, sa nedotýkajú práv získaných na základe období predchádzajúceho
         zamestnania.“ [neoficiálny preklad]

      4       V súlade s článkom 7 vyššie uvedeného rozhodnutia:
      „Rodinní príslušníci tureckého pracovníka, ktorý patrí do legálneho trhu práce v tomto členskom štáte, ktorí získali povolenie
         sa k nemu pripojiť:

      –       majú právo odpovedať, s výhradou prednosti poskytovanej pracovníkom z členských štátov Spoločenstva, na každú pracovnú ponuku,
         ak tam bývajú legálne aspoň tri roky,

      –       tam požívajú slobodný prístup ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ak tam legálne bývajú aspoň päť rokov.
      Deti tureckých pracovníkov, ktoré v prijímajúcom členskom štáte absolvovali odbornú prípravu, môžu nezávisle od dĺžky ich
         pobytu v tomto členskom štáte, s podmienkou, že jeden z rodičov vykonával legálne zamestnanie v tomto členskom štáte aspoň
         tri roky, odpovedať v tomto členskom štáte na každú pracovnú ponuku.“ [neoficiálny preklad]

      5       Podľa článku 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia:
      „Ustanovenia tohto oddielu sa aplikujú s výhradou obmedzení odôvodnených zaistením verejného poriadku, bezpečnosti a verejného
         zdravia.“ [neoficiálny preklad]

       Konanie pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
      6       Zo spisu vyplýva, že pán Dogan, narodený roku 1948, namieta rozhodnutie o zákaze trvalého pobytu na rakúskom území, ktoré
         voči nemu 24. mája 2000 prijal Sicherheitsdirektion für das Bundesland Vorarlberg.

      7       V čase prijatia tohto rozhodnutia dotknutá osoba bývala v Rakúsku asi 27 rokov, kde legálne dlhoročne pracovala. Pán Dogan
         je ženatý, má štyri deti a v rokoch 1975/76 jeho rodina získala povolenie pripojiť sa k nemu v prijímajúcom členskom štáte.

      8       Keďže spáchal závažný trestný čin, 10. augusta 1998 bol vzatý do väzby a odsúdený rozsudkom z 9. marca 1999 na trest odňatia
         slobody v trvaní troch rokov, ktorý celý vykonal.

      9       Sporné rozhodnutie sa opiera o uvedené trestné odsúdenie. Paragraf 36 rakúskeho zákona o cudzincoch (BGBI. I, 1997/75) stanovuje,
         že podmienky na zákaz pobytu sú splnené, keď je cudzinec odsúdený vnútroštátnym súdom na nepodmienečný trest odňatia slobody
         v trvaní viac ako troch mesiacov. Keďže odvolanie proti rozhodnutiu o zákaze trvalého pobytu nemalo odkladný účinok, pán Dogan
         musel opustiť Rakúsko.

      10     Vnútroštátny súd zistil, že až do svojho uväznenia dotknutá osoba požívala práva stanovené v článku 6 ods. 1 tretej zarážke
         rozhodnutia č. 1/80, pretože počas viac ako štyroch rokov nepretržite vykonávala v Rakúsku legálne zamestnanie.

      11     Vnútroštátny súd sa pýta, či pán Dogan nestratil tieto práva v dôsledku uväznenia. V tomto ohľade sa pýta, či v dôsledku rozsudku
         z 10. februára 2000, Nazli (C‑340/97, Zb. s. I‑957), je potrebné domnievať sa, že nielen vyšetrovacia väzba, ale vo všeobecnosti
         každý trest odňatia slobody, hoci v nie zanedbateľnej dĺžke, v trvaní troch rokov, tak ako v danom prípade, predstavuje len
         dočasné prerušenie príslušnosti tureckého pracovníka k legálnemu trhu práce v prijímajúcom členskom štáte, ktoré sa nedotýka
         nadobudnutých práv dotknutej osoby, ak si znovu nájde prácu v primeranej lehote po svojom prepustení, alebo naopak to, že
         neexistencia výkonu zárobkovej činnosti v dôsledku odsúdenia v trestnom konaní s následným výkonom trestu predstavuje nezamestnanosť,
         ktorá nie je „nedobrovoľná“ podľa článku 6 ods. 2 druhej vety rozhodnutia č. 1/80, pretože je dôsledkom zavineného správania
         dotknutej osoby, a ktorá má za následok stratu práv, ktoré pracovník požíva.

      12     Verwaltungsgerichtshof, domnievajúc sa, že za týchto okolností si riešenie sporu vyžaduje výklad práva Spoločenstva, rozhodol
         prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Článok 6 ods. 2 rozhodnutia č. 1/80... sa má vykladať v tom zmysle, že turecký štátny príslušník stráca práva, ktoré mu priznáva
         článok 6 ods. 1 tretia zarážka [vyššie uvedeného rozhodnutia], keď vykonáva trest odňatia slobody v trvaní troch rokov?“

       O prejudiciálnej otázke
      13     Pre správne zodpovedanie tejto otázky je potrebné hneď na úvod pripomenúť, že zo samotného znenia článku 6 ods. 1 rozhodnutia
         č. 1/80 vyplýva, že na rozdiel od prvej a druhej zarážky tohto ustanovenia obmedzujúceho sa na stanovenie podmienok, podľa
         ktorých turecký štátny príslušník, ktorý legálne vstúpil na územie členského štátu a na tomto území získal pracovné povolenie,
         môže vykonávať svoje činnosti v prijímajúcom členskom štáte s tým, že pokračuje v práci u toho istého zamestnávateľa po prvom
         roku legálneho zamestnania (prvá zarážka), alebo s tým, že po troch rokoch legálneho zamestnania a s výhradou prednosti poskytovanej
         pracovníkom, štátnym príslušníkom z členských štátov Spoločenstva, odpovie na pracovnú ponuku v rovnakej profesii inému zamestnávateľovi
         (druhá zarážka), tretia zarážka toho istého ustanovenia priznáva tureckému pracovníkovi nielen právo odpovedať na už existujúcu
         ponuku, ale takisto bezpodmienečné právo na vyhľadávanie a prístup ku každej pracovnej činnosti podľa slobodného výberu dotknutej
         osoby (pozri rozsudky z 23. januára 1997, Tetik, C‑171/95, Zb. s. I‑329, bod 26, a Nazli, už citovaný, bod 27).

      14     Pokiaľ ide o postavenie tureckého pracovníka, ktorý tak ako pán Dogan požíva po štyroch rokoch legálneho zamestnania „právo
         slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu“ v tomto členskom štáte v súlade s treťou zarážkou, Súdny
         dvor opakovane rozhodol, že nielen priama účinnosť tohto ustanovenia má za následok, že dotknutá osoba vyvodzuje svoje osobné
         právo na zamestnanie priamo z rozhodnutia č. 1/80, ale okrem toho effet utile tohto práva nevyhnutne zahŕňa existenciu súvzťažného práva na pobyt, ktoré je nezávislé na zachovaní podmienok prístupu k týmto
         právam (pozri rozsudky z 20.°septembra 1990, Sevince, C‑192/89, Zb. s. I‑3461, body 29 a 31; zo°16.°decembra 1992, Kus, C‑237/91,
         Zb. s. I‑6781, bod 33; Tetik, už citovaný, body 26, 30 a 31, ako aj Nazli, už citovaný, body 28 a 40; pozri takisto analogicky
         s ohľadom na článok 7 prvého odseku druhej zarážky rozhodnutia č. 1/80, rozsudky zo 16. marca 2000, Ergat, C‑329/97, Zb. s. I‑1487,
         bod 40, a z°11.°novembra 2004, Cetinkaya, C‑467/02, Zb. s. I‑10895, bod 31, a s ohľadom na článok 7 druhého odseku toho istého
         rozhodnutia rozsudky z 5. októbra 1994, Eroglu, C‑355/93, Zb. s. I‑5113, bod 20, a z 19. novembra 1998, Akman, C‑210/97, Zb.
         s. I‑7519, bod 24).

      15     Len v rámci štádia vzniku práv, ktoré sa postupne rozširujú v závislosti na dobe výkonu legálnej pracovnej činnosti a ktoré
         sú sformulované v troch zarážkach článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80, a teda len pre potreby započítania rôznych období zamestnania
         potrebných na tento účel, stanovuje odsek 2 toho istého článku dosah rôznych dôvodov prerušenia práce na tieto obdobia (pozri
         v tomto zmysle rozsudky zo 6. júna 1995, Bozkurt, C‑434/93, Zb. s. I‑1475, bod 38; Tetik, už citovaný, body 36 až 39, a Nazli,
         už citovaný, bod 40).

      16     Naopak, od momentu, keď turecký pracovník splní podmienky stanovené v tretej zarážke článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80,
         a je teda požívateľom bezpodmienečného práva slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu, ktoré stanovuje
         toto ustanovenie, ako aj práva na pobyt, ktoré je jeho dôsledkom, odsek 2 tohto článku sa už neuplatňuje.

      17     Z toho vyplýva, že na rozdiel od stanoviska rakúskej a nemeckej vlády výklad práv priznaných v tretej zarážke článku 6 ods. 1
         rozhodnutia č. 1/80 nemôže závisieť od skutočnosti, že uväznenie nie je uvedené v odseku 2 tohto článku. Tvrdenie vlád, že
         turecký pracovník je zodpovedný za to, že nie je disponibilný pre trh práce počas svojho uväznenia, pretože obdobie nezamestnanosti,
         ktoré je dôsledkom tohto uväznenia, nemožno pokladať za „nedobrovoľné“ v zmysle vyššie uvedeného článku 6 ods. 2 druhej vety,
         nie je opodstatnené.

      18     Z judikatúry vyplýva, že aby práva, ktoré turecký pracovník vyvodzuje z článku 6 ods. 1 tretej zarážky rozhodnutia č. 1/80,
         neboli zbavené svojho významu, vyššie uvedené ustanovenie musí byť vykladané v tom zmysle, že sa netýka len samotného výkonu
         zamestnania, ale priznáva dotknutej osobe, ktorá je už legálne začlenená do trhu práce v prijímajúcom členskom štáte, bezpodmienečné
         právo na zamestnanie, ktoré nevyhnutne zahŕňa právo prerušiť zárobkovú činnosť s cieľom nájsť si inú, ktorú si dotknutá osoba
         môže slobodne vybrať (rozsudok Nazli, už citovaný, bod 35). V skutočnosti na rozdiel od prvej a druhej zarážky tohto ustanovenia
         tretia zarážka v zásade nepožaduje nepretržitý výkon zamestnania.

      19     Súdny dvor z toho vyvodil, že tento turecký pracovník má právo dočasne prerušiť svoj pracovnoprávny vzťah. Napriek tomuto
         prerušeniu stále patrí podľa článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 počas obdobia, ktoré je primerané na to, aby si našiel inú
         pracovnú činnosť, do legálneho trhu práce v prijímajúcom členskom štáte. Môže teda v tomto členskom štáte požadovať predĺženie
         povolenia na pobyt, aby mohol naďalej uplatňovať svoje právo na slobodný prístup ku každej pracovnej činnosti podľa svojho
         výberu, s podmienkou, že si skutočne hľadá novú prácu a prípadne sa zaeviduje na úrade práce, aby si našiel nové zamestnanie
         v primeranej lehote (pozri v tomto zmysle rozsudky Tetik, už citovaný, body 30, 31, 41, 46 a 48, ako aj Nazli, už citovaný,
         body 38 a 40).

      20     Predchádzajúci výklad založený na systéme zavedenom v článku 6 ods. 1 rozhodnutia č. 1/80 a effet utile práva na zamestnanie a práva na pobyt, ktoré tureckému pracovníkovi priznáva tretia zarážka tohto ustanovenia, sa musí uplatniť,
         nech je dôvod neprítomnosti dotknutej osoby na trhu práce v prijímajúcom členskom štáte akýkoľvek, pokiaľ je táto neprítomnosť
         len dočasná.

      21     Za predpokladu, tak ako v spore pred vnútroštátnym súdom, že nevykonávanie zamestnania vyplýva z uväznenia pracovníka, podmienky
         viažuce sa na toto uväznenie nie sú v zásade dôležité, pretože neprítomnosť tureckého štátneho príslušníka na trhu práce je
         dočasná.

      22     Ako vyplýva z rozsudku z 29. apríla 2004, Orfanopoulos a Oliveri (C‑482/01 a C‑493/01, Zb. s. I‑5257, bod 50), prijatému riešeniu
         v už citovanom rozsudku Nazli nemožno rozumieť tak, že sa obmedzuje na osobitné okolnosti tejto veci vychádzajúce zo skutočnosti,
         že tento pracovník bol vo vyšetrovacej väzbe viac ako jeden rok a potom bol odsúdený na podmienečný trest odňatia slobody.
         Práve naopak, toto riešenie možno prebrať z rovnakých dôvodov na dočasnú neprítomnosť na legálnom trhu práce z dôvodu výkonu
         nepodmienečného trestu odňatia slobody. Osobitne okolnosť, že uväznenie prekáža dotknutej osobe vykonávať zamestnanie dokonca
         dlhodobejšie, nie je podstatná, teda nevylučuje jeho neskoršiu účasť na aktívnom živote.

      23     Za týchto okolností okrem prípadu, že dotknutá osoba definitívne prestala patriť do legálneho trhu práce v prijímajúcom členskom
         štáte, pretože už objektívne nemá žiadnu možnosť znovu sa zaradiť do trhu práce alebo že prekročila primeranú lehotu na nájdenie
         si novej pracovnej činnosti po skončení výkonu trestu, vnútroštátne úrady nemôžu obmedziť práva, ktoré vyvodzuje z článku
         6 ods. 1 tretej zarážky rozhodnutia č. 1/80 vzhľadom na zamestnanie a pobyt iba na základe článku 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia
         (pozri rozsudok Nazli, už citovaný, bod 44).

      24     V tomto ohľade je potrebné dodať, že z judikatúry vyplýva, že opatrenie vyhostenia opierajúce sa o toto posledné ustanovenie
         môže byť prijaté len vtedy, keď osobné správanie dotknutej osoby predstavuje konkrétne riziko nových závažných narušení verejného
         poriadku. Takéto opatrenie teda nemôže byť nariadené automaticky v dôsledku trestného odsúdenia a s cieľom zaistiť všeobecnú
         prevenciu (pozri rozsudok Nazli, už citovaný, body 61, 63 a 64).

      25     Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že turecký štátny príslušník, ktorý
         požíva právo slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu podľa článku 6 ods. 1 tretej zarážky rozhodnutia
         č. 1/80, nestráca toto právo z dôvodu neexistencie výkonu zamestnania počas uväznenia, dokonca aj niekoľkoročnej, pretože
         jeho neprítomnosť na legálnom trhu práce v prijímajúcom členskom štáte je len dočasná.

      Práva, ktoré toto ustanovenie priznáva dotknutej osobe vzhľadom na zamestnanie a súvzťažne pobyt, môžu byť obmedzené iba z dôvodov
         verejného poriadku, bezpečnosti a verejného zdravia pri uplatňovaní článku 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia alebo z dôvodu,
         že dotknutý turecký štátny príslušník prekročil primeranú lehotu na nájdenie si novej pracovnej činnosti po svojom prepustení.

       O trovách
      26     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:
      Turecký štátny príslušník, ktorý požíva právo slobodného prístupu ku každej pracovnej činnosti podľa svojho výberu podľa článku
            6 ods. 1 tretej zarážky rozhodnutia č. 1/80 z 19. septembra 1980 o rozvoji asociácie, prijatého asociačnou radou, ktorá bola
            zriadená dohodou o asociácii medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, nestráca toto právo z dôvodu neexistencie
            výkonu zamestnania počas uväznenia, dokonca aj niekoľkoročnej, pretože jeho neprítomnosť na legálnom trhu práce je len dočasná.
      Práva, ktoré toto ustanovenie priznáva oprávnenej osobe vzhľadom na zamestnanie a súvzťažne pobyt, môžu byť obmedzené iba
            z dôvodov verejného poriadku, bezpečnosti a verejného zdravia pri uplatňovaní článku 14 ods. 1 toho istého rozhodnutia alebo
            z dôvodu, že dotknutý turecký štátny príslušník prekročil primeranú lehotu na nájdenie si novej pracovnej činnosti za mzdu
            po svojom prepustení.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 19. októbra 2017.#Vereniging Hoekschewaards Landschap proti Staatssecretaris van Economische Zaken.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Raad van State.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Vykonávacie rozhodnutie (EÚ) 2015/72 – Zoznam lokalít s európskym významom v atlantickom biogeografickom regióne – Zmenšenie plochy lokality – Vedecké pochybenie – Platnosť.#Vec C-281/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 19. októbra 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 92/43/EHS – Ochrana prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín – Vykonávacie rozhodnutie (EÚ) 2015/72 – Zoznam lokalít s európskym významom v atlantickom biogeografickom regióne – Zmenšenie rozlohy lokality – Vedecké pochybenie – Platnosť“
      Vo veci C‑281/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Raad van State (Štátna rada, Holandsko) z 18. mája 2016 a doručený Súdnemu dvoru 20. mája 2016, ktorý súvisí s konaním:

         Vereniging Hoekschewaards Landschap

      proti

         Staatssecretaris van Economische Zaken,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, sudcovia C. Vajda, E. Juhász, K. Jürimäe a C. Lycourgos (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. mája 2017,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               –

               Vereniging Hoekschewaards Landschap, v zastúpení: A. Jonkhoff a W. Zwier, advocaten,

               –

               holandská vláda, v zastúpení: K. Bulterman, B. Koopman a C. S. Schillemans, splnomocnené zástupkyne,

               –

               Európska komisia, v zastúpení: E. Manhaeve a C. Hermes, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 15. júna 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka platnosti vykonávacieho rozhodnutia Komisie (EÚ) 2015/72 z 3. decembra 2014, ktorým sa prijíma ôsma aktualizácia zoznamu lokalít s európskym významom v atlantickom biogeografickom regióne (Ú. v. EÚ L 18, 2015, s. 385).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Vereniging Hoekschewaards Landschap a Staatssecretaris van Economische Zaken (štátny tajomník pre hospodárske záležitosti, Holandsko) (ďalej len „štátna tajomníčka“) vo veci zákonnosti rozhodnutia o zmenšení rozlohy osobitne chráneného územia (ďalej len „OCHÚ“).

         Právny rámec
      Právo Únie
      Smernica 92/43/EHS

               3

               Článok 1 smernice Rady 92/43/EHS z 21. mája 1992 o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín (Ú. v. ES L 206, 1992, s. 7; Mim. vyd. 15/002, s. 102), zmenenej smernicou Rady 2006/105/ES z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, 2006, s. 368), (ďalej len „smernica o biotopoch“), stanovuje:
               „Na účely tejto smernice sa používajú tieto pojmy:

                        a)

                        ochrana znamená súbor opatrení vyžadovaných na zachovanie alebo obnovu prirodzených biotopov a populácií druhov divokej fauny a flóry [voľne žijúcich živočíchov a rastlín – neoficiálny preklad] v priaznivom stave, ako je definovaný v písm. e) a písm. i);

                  …

                        e)

                        stav ochrany prirodzeného biotopu znamená súbor vplyvov pôsobiacich na prirodzený biotop a jeho typické druhy, ktoré môžu ovplyvniť jeho dlhodobé prirodzené rozdelenie, štruktúru a funkcie, ako aj dlhodobé prežitie jeho typických druhov v rámci územia uvedeného v článku 2.
                        Stav ochrany prirodzeného biotopu sa bude považovať za ‚priaznivý‘, keď:

                                 –

                                 jeho prirodzený rozsah a územie, ktoré pokrýva, zostávajú stabilné alebo sa zväčšujú
                                 a

                                 –

                                 existuje špecifická štruktúra a funkcie, ktoré sú potrebné na jeho dlhodobé udržanie, a je pravdepodobné, že budú ďalej existovať v dohľadnom čase, a
                                 a

                                 –

                                 stav ochrany jeho typických druhov je priaznivý, ako je definované v bode i);

                  …

                        i)

                        stav ochrany druhov znamená súhrn vplyvov pôsobiacich na príslušné druhy, ktoré môžu ovplyvniť jeho dlhodobé rozdelenie a prebytok [početnosť – neoficiálny preklad] ich populácií v rámci územia uvedeného v článku 2;
                        Stav ochrany sa bude považovať za ‚priaznivý‘, keď:

                                 –

                                 údaje o dynamike populácie príslušného druhu indikujú, že sa tento druh sám dlhodobo udržuje vo svojom prirodzenom biotope ako životaschopný komponent,
                                 a

                                 –

                                 územie prirodzeného pohybu tohto druhu sa ani nezmenšuje, ani sa pravdepodobne v dohľadnej budúcnosti nezmenší
                                 a

                                 –

                                 existuje a pravdepodobne bude ďalej existovať dostatočne veľký prirodzený biotop na dlhodobé udržanie ich populácií.

                  …

                        k)

                        lokalita s európskym významom znamená lokalitu, ktorá v biogeografickom regióne alebo regiónoch, ku ktorým patrí, prispieva výrazne k udržiavaniu alebo obnoveniu priaznivého stavu ochrany typu prirodzeného biotopu uvedeného v prílohe I alebo druhov uvedených v prílohe II a môže tiež značne prispieť ku koherencii ekologickej sústavy Natura 2000, uvedenej v článku 3, a/alebo významne prispieva k zachovaniu biologickej rôznorodosti v rámci príslušného biogeografického regiónu alebo regiónov.
                        …

                        l)

                        OCHÚ znamená lokalitu európskeho významu, označenú členskými štátmi štatutárnym, administratívnym a/alebo zmluvným aktom, kde sa uplatňujú ochranné opatrenia potrebné na zachovanie alebo obnovu prirodzených biotopov a/alebo populácií druhov, pre ktoré je lokalita vymedzená, v priaznivom stave ochrany;
                        …“

               4

               Článok 2 smernice o biotopoch stanovuje:
               „1.   Cieľom tejto smernice je prispievať k zabezpečeniu biologickej rôznorodosti prostredníctvom ochrany prirodzených biotopov divokej fauny a flóry [voľne žijúcich živočíchov a rastlín – neoficiálny preklad] na európskom území členských štátov, ktoré sú stranami [Zmluvy o FEÚ].
               2.   Navrhnú sa opatrenia prijaté podľa tejto smernice, aby sa zachovali v prirodzenom stave ochrany alebo do takéhoto stavu obnovili, prirodzené biotopy a druhy divokej fauny a flóry [voľne žijúcich živočíchov a rastlín – neoficiálny preklad] európskeho významu.
               3.   Opatrenia prijaté podľa tejto smernice berú do úvahy hospodárske, sociálne a kultúrne požiadavky a regionálne a miestne charakteristiky.“

               5

               Článok 3 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:
               „Vytvorí sa súvislá európska ekologická sústava OCHÚ pod názvom Natura 2000. Táto sústava, pozostávajúca z lokalít, v ktorých sa vyskytujú typy prirodzených biotopov uvedených v prílohe I a prirodzené biotopy druhov uvedené v prílohe II, umožní udržanie typov prirodzených biotopov a biotopov druhov a v prípade potreby obnovenie priaznivého stavu ochrany v ich prirodzenom rozsahu.“

               6

               Článok 4 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Na základe kritérií stanovených v prílohe III (etapa 1) a príslušných vedeckých informácií každý členský štát navrhne zoznam lokalít uvádzajúci, ktoré typy prirodzených biotopov v prílohe I a ktoré druhy v prílohe II, ktoré sú udomácnené na jeho území, sa v týchto lokalitách nachádzajú. … V prípade potreby členské štáty navrhnú úpravu zoznamu z hľadiska výsledkov dohľadu uvedených v článku 11.
               …
               2.   Na základe kritérií stanovených v prílohe III (etapa 2) a v rámci ktoréhokoľvek z deviatich biogeografických regiónov uvedených v článku 1 písm. c) bode iii) a tiež celého územia uvedeného v článku 2 ods. 1 zriadi Komisia po dohode s každým členským štátom návrh zoznamu lokalít európskeho významu, navrhnutých členskými štátmi, uvádzajúci tie lokality, v ktorých sa vyskytuje jeden alebo viac typov prioritných prirodzených biotopov alebo prioritných druhov.
               …
               Zoznam lokalít vybraných ako lokality európskeho významu, identifikujúci tie lokality, ktoré predstavujú jeden alebo viac typov prirodzeného miesta výskytu alebo prioritné druhy prijme Komisia v súlade s postupom stanoveným v článku 21.
               …
               4.   Po schválení lokality európskeho významu v súlade s postupom uvedeným v odseku 2 označí príslušný členský štát čo najskôr túto lokalitu ako [OCHÚ], najneskôr však do šiestich rokov, a vypracuje priority z hľadiska významu lokalít pre zachovanie v priaznivom stave alebo obnovenie do takéhoto stavu typov prirodzených biotopov uvedených v prílohe I alebo druhov uvedených v prílohe II a pre koherenciu sústavy Natura 2000 a z hľadiska rizika degradácie alebo deštrukcie, ktorým sú tieto lokality vystavené.
               …“

               7

               Článok 9 smernice o biotopoch znie:
               „Komisia, konajúc v súlade s postupom stanoveným v článku 21, pravidelne hodnotí prínos sústavy Natura 2000 k dosiahnutiu cieľov stanovených v článku 2 a 3. V tomto kontexte sa môže uvažovať o deklasifikácii [OCHÚ], ak na to oprávňuje prirodzený vývoj, zistený ako výsledok dohľadu podľa článku 11.“

               8

               Článok 11 tejto smernice znie takto:
               „Členské štáty vykonávajú dohľad nad stavom ochrany prirodzených biotopov a druhov uvedených v článku 2, s mimoriadnym ohľadom na prioritné typy prirodzených biotopov a prioritných druhov.“

               9

               Príloha III uvedenej smernice stanovuje kritériá výberu lokalít prichádzajúcich do úvahy ako lokality európskeho významu (ďalej len „LEV“) a označenia ako LEV. Pokiaľ ide konkrétnejšie o kritériá týkajúce sa etapy 1 spočívajúce v „hodnoten[í] relatívneho významu lokalít pre každý typ prirodzeného biotopu uvedený v prílohe I a každý druh uvedený v prílohe II (vrátane prioritných typov prirodzených biotopov a prioritných druhov) na úrovni členských krajín [štátov – neoficiálny preklad]“, táto príloha obsahuje nasledujúci text:

                        „A.

                        Kritériá hodnotenia lokality z hľadiska daného typu prirodzeného biotopu uvedeného v prílohe I

                                 a)

                                 Stupeň zastúpenia typu prirodzeného biotopu v danej lokalite.

                                 b)

                                 Plocha, na ktorej sa nachádza typ prirodzeného biotopu v lokalite vo vzťahu k celkovej ploche pokrytej týmto typom prirodzeného biotopu v rámci územia krajiny.

                                 c)

                                 Stupeň ochrany štruktúry a funkcií príslušného typu prirodzeného biotopu a možností jeho obnovy.

                                 d)

                                 Celkové zhodnotenie významu lokality pre ochranu príslušného typu prirodzeného biotopu.

                        B.

                        Kritériá hodnotenia lokality z hľadiska daného druhu uvedeného v prílohe II

                                 a)

                                 Veľkosť a hustota populácie druhov prítomných v danej lokalite vo vzťahu k populáciám existujúcim v rámci územia krajiny.

                                 b)

                                 Stupeň ochrany prvkov prirodzeného biotopu, ktoré sú dôležité pre príslušný druh a možnosti jeho obnovy.

                                 c)

                                 Stupeň izolácie populácie existujúcej v danej lokalite vo vzťahu k oblasti prirodzeného pohybu daného druhu.

                                 d)

                                 Celkové zhodnotenie významu lokality pre ochranu príslušného druhu.“

         Rozhodnutia prijaté Komisiou podľa článku 4 ods. 2 tretieho pododseku smernice o biotopoch

               10

               Rozhodnutím Komisie 2004/813/ES zo 7. decembra 2004, ktorým sa prijíma zoznam lokalít európskeho významu pre atlantický biogeografický región (Ú. v. EÚ L 387, 2004, s. 1) zaradila Komisia na návrh Holandského kráľovstva lokalitu Haringvliet (Holandsko) s rozlohou 11108 hektárov do zoznamu LEV pod kódom NL1000015.

               11

               Ďalších sedem nasledujúcich aktualizácií zoznamu LEV v atlantickom biogeografickom regióne ponechalo lokalitu Haringvliet na tomto zozname v rovnakej rozlohe.

               12

               Naopak, vykonávacím rozhodnutím 2015/72, ktorým sa prijala ôsma aktualizácia tohto zoznamu, Komisia zachovala lokalitu Haringvliet ako LEV len pre územie s rozlohou 10988 hektárov.

         Holandské právo

               13

               Článok 10a ods. 1 Natuurbeschermingswet 1998 (zákon o ochrane prírody z roku 1998) z 25. mája 1998 znie:
               „Lokality na účely vykonania… smernice [o biotopoch] určí minister.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               14

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že Leenheerenpolder je poldrové územie na ploche približne 110 hektárov, ktoré bolo súčasťou lokality Haringvliet v čase, keď bola táto lokalita zaradená rozhodnutím 2004/813 na zoznam LEV v atlantickom biogeografickom regióne, pretože táto poldrová oblasť ponúkala možnosti na obnovu rôznych typov biotopov a biotopov druhov, ktoré sa nachádzali v LEV Haringvliet. Bolo totiž stanovené, že oblasť Leenheerenpolder, ktorá bola vtedy tvorená poľnohospodárskymi pôdami a nenachádzali sa v nej žiadne typy biotopov a biotopy druhov chránené vo zvyšnej časti uvedenej LEV, bude vystavená „depolderizácii“ spočívajúcej v premene tejto oblasti na prírodnú oblasť vplyvom prílivu a odlivu na účely rozvoja jej potenciálu.

               15

               Rozhodnutím zo 4. júla 2013 označilo Holandské kráľovstvo na základe článku 10a zákona o ochrane prírody z roku 1998 lokalitu Haringvliet za OCHÚ, pričom z tejto lokality vylúčilo oblasť Leenheerenpolder. Rozsudkom z 1. októbra 2014 Raad van State (Štátna rada, Holandsko) toto rozhodnutie zrušila v rozsahu, v akom oblasť Leenheerenpolder nebola viac súčasťou tohto OCHÚ. Tento súd konštatoval, že keďže oblasť Leenheerenpolder bola začlenená do LEV Haringvliet tak, ako bolo stanovené Komisiou od jej rozhodnutia 2004/813, Holandské kráľovstvo bolo povinné na základe článku 4 ods. 4 smernice o biotopoch začleniť túto poldrovú oblasť do uvedeného OCHÚ.

               16

               V októbri 2013 Holandské kráľovstvo navrhlo Komisii, že vyjme oblasť Leenheerenpolder z LEV Haringvliet a v dôsledku toho zmenší jej rozlohu.

               17

               Listom z 10. septembra 2014 Komisia požiadala tento členský štát o doplňujúce vysvetlenia týkajúce sa tohto projektu zmenšenia rozlohy LEV Haringvliet.

               18

               Štátna tajomníčka v liste z 30. septembra 2014 Komisii oznámila, že v oblasti Leenheerenpolder sa teraz nenachádzajú nijaké prírodné hodnoty a od pôvodných plánov na zmenu tohto poldra sa upustilo, pretože obnova močarísk Beningerwaard, Tiengemeten a poldrov menšej veľkosti LEV Harigvliet je dostatočná na dosiahnutie cieľov ochrany tejto LEV. Štátna tajomníčka v tomto liste dodala, že od zámeru odstrániť poldre sa upustilo z politických, sociálnych a rozpočtových dôvodov.

               19

               Listom z 24. októbra 2014 útvary Komisie odpovedali, že prijímajú návrh na zmenu LEV Haringvliet s ohľadom jednak na kladné vyhodnotenie potenciálu obnovy v ostatných častiach tejto lokality holandskými orgánmi a jednak na skutočnosť, že určitý počet opatrení na obnovu už bol vykonaný alebo plánovaný na iných miestach. V tomto liste Komisia dospela k záveru, že pôvodný návrh na začlenenie oblasti Leenheerenpolder do LEV Haringvliet treba považovať za „vedecké pochybenie“.

               20

               Komisia následne vo vykonávacom rozhodnutí 2015/72 ponechala lokalitu Haringvliet v zozname LEV v atlantickom biogeografickom regióne, pričom oblasť Leenheerenpolder z tejto lokality vylúčila.

               21

               Štátna tajomníčka rozhodnutím z 28. apríla 2015 na základe článku 10a ods. 1 zákona o ochrane prírody z roku 1998 a na účely vykonania vykonávacieho rozhodnutia 2015/72 označila LEV Haringvliet za OCHÚ, pričom z tejto lokality vylúčila oblasť Leenheerenpolder.

               22

               Keďže Vereniging Hoekschewaards Landschap sa domnieval, že tento polder ponúka jedinečný potenciál obnovy prírody v ústí rieky, ktorá LEV Haringvliet chýba, podala proti rozhodnutiu z 28. apríla 2015 žalobu na Raad van State (Štátna rada).

               23

               Raad van State (Štátna rada) zdôrazňuje, že štátna tajomníčka pred ňou tvrdila, že vedecké pochybenie spočívalo v tom, že pri podaní návrhu na zaradenie lokality Haringvliet do zoznamu LEV sa nesprávne domnievala, že oblasť Leenheerenpolder bola nielen vhodná, ale tiež potrebná na dosiahnutie cieľov ochrany tejto lokality. Tento súd si kladie otázku, či za týchto okolností, za predpokladu, že žiadosť Holandského kráľovstva je podložená dostatočnými údajmi, možno zmenšenie rozlohy uvedenej lokality takto odôvodniť.

               24

               Za týchto podmienok Raad van State (Štátna rada) rozhodla o prerušení konania a položila Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je vykonávacie rozhodnutie 2015/72 platné v rozsahu, v akom do zoznamu zaraďuje lokalitu Haringvliet, ale nepovažuje za jeho súčasť oblasť Leenheerpolder?“

         O prejudiciálnej otázke

               25

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je zmenšenie rozlohy lokality Haringvliet vylúčením oblasti Leenheerenpolder z toho dôvodu, že pôvodné zahrnutie tejto oblasti do uvedenej lokality bolo spôsobené vedeckým pochybením, právoplatné.

               26

               Na úvod treba uviesť, že prejednávaná vec nepatrí do pôsobnosti článku 9 smernice o biotopoch, podľa ktorého LEV môže byť deklasifikovaná, „ak na to oprávňuje prirodzený vývoj, zistený ako výsledok dohľadu podľa článku 11“, pretože Holandské kráľovstvo sa na takýto vývoj neodvoláva.

               27

               Hoci Komisia rozhodnutím 2004/813 na návrh Holandského kráľovstva a na základe kritérií vymenovaných v prílohe III smernice o biotopoch zahrnula oblasť Leenheerenpolder do LEV Haringvliet s ohľadom na jej potenciál pre obnovu rôznych typov prirodzených biotopov a biotopov druhov nachádzajúcich sa v tejto LEV, Komisia odôvodnila vyňatie uvedenej poldrovej oblasti z LEV Haringvliet vykonávacím rozhodnutím 2015/72 skutočnosťou, že jej pôvodné zahrnutie do uvedenej LEV bolo vedeckým pochybením.

               28

               Na účely poskytnutia odpovede na prejudiciálnu otázku položenú Súdnemu dvoru treba teda skúmať, či smernica o biotopoch zmocňuje Komisiu na zmenšenie rozlohy LEV na návrh dotknutého členského štátu v prípade, že pôvodné zaradenie lokality do zoznamu LVS bolo poznačené vedeckým pochybením, a prípadne, či zmenšenie dotknuté v konaní pred vnútroštátnym súdom bolo možné právoplatne odôvodniť takýmto pochybením.

               29

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor, pokiaľ ide o smernicu Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva (Ú. v. ES L 103, 1979, s. 1; Mim. vyd. 15/001, s. 98), rozhodol, že chyba pri komunikácii s Komisiou pri klasifikácii ako osobitne chráneného územia môže viesť k zmenšeniu rozlohy takejto oblasti z dôvodu opravy tejto chyby (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. novembra 1999, Komisia/Francúzsko, C‑96/98, EU:C:1999:580, bod 55). Vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, Súdny dvor konštatoval, že v prípade administratívnej chyby týkajúcej sa určenia rozlohy je možné túto chybu opraviť upravením dotknutej oblasti ochrany.

               30

               Okrem toho, keďže neexistujú osobitné ustanovenia v smernici o biotopoch treba dospieť k záveru, že úprava zoznamu LEV, ktorú členské štáty navrhnú Komisii podľa článku 4 ods. 1 tejto smernice, môže zahŕňať zmenšenie rozlohy lokality, ktoré treba vykonať podľa rovnakého postupu ako zaradenie lokality do uvedeného zoznamu (pozri analogicky rozsudok z 3. apríla 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, bod 26).

               31

               V tejto súvislosti treba uviesť, že na účely vypracovania návrhu zoznamu LEV tak, aby sa vytvorila súvislá európska ekologická sústava LEV, to znamená, že Komisia musí mať dostupný úplný zoznam lokalít, ktoré na vnútroštátnej úrovni majú ekologický význam, ktorý zodpovedá cieľom smernice o ochrane prirodzených biotopov a voľne žijúcich živočíchov a rastlín stanovených v smernici o biotopoch (rozsudok zo 7. novembra 2000, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, bod 22).

               32

               Iba takým spôsobom je možné realizovať cieľ podľa článku 3 ods. 1 prvého pododseku smernice o biotopoch, ktorým je udržiavanie alebo obnovovanie priaznivého stavu ochrany typov prirodzených biotopov a príslušných biotopov druhov v ich prirodzenom areáli, ktorý sa môže rozširovať cez jednu alebo viac hraníc v Európskej únii. Ako totiž vyplýva z článku 1 písm. e) a i) tejto smernice v spojení s článkom 2 ods. 1 uvedenej smernice, na účely posúdenia stavu ochrany prirodzeného biotopu alebo biotopu druhov treba vychádzať z celého európskeho územia členských štátov, na ktoré sa vzťahuje Zmluva (rozsudok zo 7. novembra 2000, First Corporate Shipping, C‑371/98, EU:C:2000:600, bod 23).

               33

               Článok 4 ods. 1 smernice o biotopoch stanovuje, že dotknutý členský štát navrhne lokalitu na základe kritérií stanovených v prílohe III tejto smernice a príslušných vedeckých informácií. S ohľadom na judikatúru citovanú v bode 29 tohto rozsudku z toho vyplýva, že poukázanie, na základe vedeckých poznatkov, na existenciu pochybenia, ktorým sú poznamenané tieto príslušné vedecké informácie, môže prípadne odôvodniť zmenšenie rozlohy LEV.

               34

               Tento výklad je podporený judikatúrou Súdneho dvora, podľa ktorej netreba zbytočne pokračovať vo vynakladaní zdrojov na správu lokality, ktorá sa môže ukázať ako zbytočná na ochranu prirodzených biotopov a biotopov druhov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. apríla 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, bod 28).

               35

               Hoci je pravda, že členské štáty disponujú pri návrhoch zoznamu lokalít prichádzajúcich do úvahy ako LEV podľa článku 4 ods. 1 smernice o biotopoch istou mierou voľnej úvahy (rozsudok z 3. apríla 2014, Cascina Tre Pini, C‑301/12, EU:C:2014:214, bod 27), nemôžu mať rovnakú mieru voľnej úvahy v prípade, že Komisii navrhujú, aby zmenšila rozlohu LEV.

               36

               Ako generálna advokátka uviedla v bode 28 svojich návrhov, keďže zaradenie lokality do zoznamu zakladá domnienku, že lokalita má ako celok význam na účely zachovania prirodzených biotopov, ako aj voľne žijúcich živočíchov a rastlín v zmysle smernice o biotopoch, návrh členského štátu, aby sa určité územie zmenšilo, predpokladá dôkaz o tom, že sporné oblasti nemajú zásadný význam na účely dosiahnutia tohto cieľa na vnútroštátnej úrovni. Okrem toho Komisia môže tento návrh schváliť a vykonať iba vtedy, ak dospeje k záveru, že tieto územia nie sú viac potrebné ani z hľadiska celej Únie.

               37

               V prejednávanej veci zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že holandské orgány neodôvodnili návrh na zmenšenie LEV Haringvliet o oblasť Leenheerenpolder predložený Komisii skutočnosťou, že došlo k pochybeniu pri predkladaní návrhu uvedeného v článku 4 ods. 1 prvom pododseku smernice o biotopoch, pokiaľ ide o ekologickú hodnotu tejto poldrovej oblasti a jej schopnosti prispieť k dosiahnutiu cieľov tejto smernice, ktoré vyplývajú z článkov 2 a 3 tejto smernice, ale skutočnosťou, že v roku 2011 bolo prijaté rozhodnutie o prehodnotení vnútroštátnej politiky týkajúcej sa ochrany prírody. Konkrétne tieto orgány nikdy netvrdili, že by sa potenciál uvedeného poldra, pokiaľ ide o obnovu dotknutých typov prirodzených biotopov a biotopov druhov prostredníctvom premeny tejto poľnohospodárskej oblasti na prírodnú oblasť vplyvom prílivu a odlivu, stratil. Ďalej v liste adresovanom Komisii 30. septembra 2014 uvedené orgány uviedli, že oznámili, že od plánov na vytvorenie prírodných hodnôt v tejto poldrovej oblasti sa upustilo z politických, sociálnych a rozpočtových dôvodov, pretože vývoj, ktorý sa čiastočne ukončil na inom mieste lokality Haringvliet, stačil na dosiahnutie cieľov tejto lokality.

               38

               V tejto súvislosti holandská vláda na pojednávaní potvrdila, že Holandské kráľovstvo sa pri predložení svojho návrhu na zmenšenie rozlohy LEV Haringvliet Komisii neodvolávalo na existenciu „vedeckého pochybenia“.

               39

               Okrem toho Komisia nepredložila Súdnemu dvoru žiadny vedecký dôkaz, ktorý by mohol preukázať, že takýmto pochybením bol poznačený pôvodný návrh.

               40

               V dôsledku toho sa Komisia nemohla pri príležitosti ôsmej aktualizácie zoznamu LEV v atlantickom biogeografickom regióne prostredníctvom vykonávacieho rozhodnutia 2015/72 legálne opierať o existenciu vedeckého pochybenia, ku ktorému pôvodne došlo, na to, aby do tohto zoznamu zaradila lokalitu Haringvliet bez toho, aby bola jej súčasťou oblasť Leenheerpolder.

               41

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba konštatovať, že vykonávacie rozhodnutie 2015/72 je neplatné v rozsahu, v akom do zoznamu LEV v atlantickom biogeografickom regióne zaraďuje lokalitu Haringvliet, ale nepovažuje za jej súčasť oblasť Leenheerpolder.

         O trovách

               42

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Vykonávacie rozhodnutie Komisie (EÚ) 2015/72 z 3. decembra 2014, ktorým sa prijíma ôsma aktualizácia zoznamu lokalít s európskym významom v atlantickom biogeografickom regióne, je neplatné v rozsahu, v akom do tohto zoznamu zaraďuje lokalitu Haringvliet (NL1000015), ale nepovažuje za jej súčasť oblasť Leenheerpolder.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. októbra 1993. # Trestné konanie proti Annick Taillandier, vydatá Neny. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de police de Vichy - Francúzsko. # Vec C-92/91.