title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. marca 2006. # Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ proti Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o náhradu škody - Medzinárodné dohody - Asociačná dohoda medzi EHS a Tureckom - Colná únia medzi Európskym spoločenstvom a Tureckom - Kompenzačná finančná pomoc. # Vec T-367/03.

text:
      Vec T‑367/03
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ
      proti
      Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev
      „Žaloba o náhradu škody − Medzinárodné dohody − Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom − Colná únia medzi Európskym spoločenstvom
         a Tureckom − Kompenzačná finančná pomoc“

      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. marca 2006 ?II – 0000
      Abstrakt rozsudku
      1.     Medzinárodné dohody – Dohody Spoločenstva – Priamy účinok
      (Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom, článok 2 ods. 1, článok 3 ods. 1 a článok 6)
      2.     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Nezákonnosť
      (Článok 226 ES a článok 288 druhý odsek ES)
      3.     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Nezákonnosť – Ujma – Príčinná súvislosť – Neexistencia jednej z podmienok
      (Článok 288 druhý odsek ES)
      1.     Ustanovenie dohody uzatvorenej Spoločenstvom s tretími štátmi sa považuje za priamo uplatniteľné, ak vzhľadom na jeho znenie,
         ako aj na predmet a povahu dohody obsahuje jasnú a presnú povinnosť, ktorej splnenie alebo účinky nezávisia od vydania žiadneho
         ďalšieho aktu.

      O takýto prípad nejde v článku 2 ods. 1 asociačnej dohody medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom, ktorý všeobecne
         uvádza predmet tejto dohody. Toto ustanovenie je totiž programovej povahy. Nie je dostatočne presné a nepodmienečné, pričom
         jeho vykonanie alebo účinky nevyhnutne závisia od prijatia ďalších aktov, čo vylučuje, že priamo upravuje postavenie hospodárskeho
         subjektu. Rovnako to platí o článku 3 ods. 1 tejto dohody; jeho prvý pododsek všeobecne uvádza predmet prípravnej etapy uvedenej
         asociácie; jeho druhý pododsek odkazuje na priložené protokoly vo vzťahu k úprave tejto etapy. To isté platí aj o článku 6
         tejto dohody, ktorý predstavuje inštitucionálne ustanovenie zriaďujúce Asociačnú radu.

      (pozri body 39, 42 – 44)
      2.     Pokiaľ ide o mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva, nemožno mu pripisovať vinu za údajnú nedostatočnú finančnú pomoc poskytnutú
         Turecku, keďže jej nedostatočnosť vyplýva z nesúhlasu jedného členského štátu. Aj za predpokladu, že tento postoj možno považovať
         za nesplnenie povinností tohto členského štátu, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy, Komisia nie je povinná začať konanie pre nesplnenie
         povinnosti podľa článku 226 ES. Preto skutočnosť, že Komisia toto konanie nezačala, nezakladá nezákonnosť, a teda nie je spôsobilá
         založiť mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva.

      (pozri body 50, 51)
      3.     Vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva podľa článku 288 druhého odseku ES je podriadený splneniu súboru podmienok,
         konkrétne: nezákonnosti konania vyčítaného inštitúciám, existencii škody a príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním a požadovanou
         škodou. Ak nie je splnená jedna z týchto podmienok, žaloba sa musí ako celok zamietnuť, a to bez toho, že by bolo nutné skúmať
         ďalšie podmienky spomenutej zodpovednosti.

      (pozri body 34, 62)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 30. marca 2006 (*)

      „Žaloba o náhradu škody − Medzinárodné dohody − Dohoda o pridružení medzi EHS a Tureckom − Colná únia medzi Európskym spoločenstvom
         a Tureckom − Kompenzačná finančná pomoc“

      Vo veci T‑367/03,
      Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ,  so sídlom v Ümraniye, Istanbul (Turecko), v zastúpení: R. Sinner, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca,
      proti
      Rade Európskej únie, v zastúpení: M. Bishop a D. Canga Fano, splnomocnení zástupcovia,

      a
      Komisii Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Boudot a X. Lewis, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaným,
      ktorej predmetom je žaloba o náhradu škody údajne spôsobenej uplatnením konaní colnej únie zriadenej asociačnou dohodou medzi
         Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom a jej doplňujúcimi protokolmi, ako aj rozhodnutím Asociačnej rady ES – Turecko
         č. 1/95 z 22. decembra 1995 o vykonávaní záverečnej etapy colnej únie [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 35, s. 1),

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (piata komora),

      v zložení: predseda komory M. Vilaras, sudcovia F. Dehousse a D. Šváby,
      tajomník: J. Plingers, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny a skutkový rámec
      1       Asociačná dohoda medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a Tureckom (ďalej len „Ankarská dohoda“) bola podpísaná v Ankare
         12. septembra 1963 na jednej strane Tureckou republikou a na druhej strane Spoločenstvom a jeho členskými štátmi. Rada 23. decembra
         1963 prijala rozhodnutie 64/732/EHS o uzavretí Ankarskej dohody (Ú. v. ES 1964, 217, s. 3685; Mim. vyd. 11/011, s. 10).

      2       Článok 2 ods. 1 tejto dohody stanovuje:
      „Cieľom dohody je podporovať a posilniť plynulé a vyvážené obchodné a hospodárske vzťahy medzi zmluvnými stranami tak, že
         sa naplno zohľadní potreba zabezpečenia zrýchleného rozvoja tureckého hospodárstva a zvýšenia miery zamestnanosti, ako aj
         životnej úrovne tureckého ľudu.“ [neoficiálny preklad]

      3       Podľa článku 2 ods. 3 Ankarskej dohody:
      „Asociácia zahŕňa:
      a) prípravnú etapu;
      b) prechodnú etapu;
      c) záverečnú etapu.“ [neoficiálny preklad]

      4       Článok 3 ods. 1 tejto dohody stanovuje:
      „V priebehu prípravnej etapy Turecko posilní svoje hospodárstvo s pomocou Spoločenstva, aby si mohlo splniť povinnosti, ktoré
         mu vyplynú z prechodnej a záverečnej etapy.

      Postup uplatňovania prípravnej etapy a najmä pomoci Spoločenstva je upravený v prechodnom a finančnom protokole, ktoré tvoria
         prílohu tejto dohody.“ [neoficiálny preklad]

      5       Článok 5 Ankarskej dohody spresňuje:
      „Záverečná etapa je založená na existencii colnej únie a zahŕňa posiľňovanie koordinácie hospodárskych politík zmluvných strán.“
         [neoficiálny preklad]

      6       Článok 6 tejto dohody znie:
      „Na zabezpečenie uplatnenia a postupného rozvoja asociácie zmluvné strany zasadajú v Asociačnej rade, ktorá koná v rozsahu
         právomoci zverenej dohodou.“ [neoficiálny preklad]

      7       Na záver podľa článku 30 Ankarskej dohody:
      „Protokoly tvoriace na základe dohody zmluvných strán prílohy dohody sú jej neoddeliteľnou súčasťou.“ [neoficiálny preklad]

      8       K Ankarskej dohode je priložený okrem iných aj protokol č. 2 nazvaný „Finančný protokol“, ktorý upravuje finančné mechanizmy
         na podporu zrýchleného rozvoja tureckého hospodárstva.

      9       Dodatkový protokol (ďalej len „dodatkový protokol z roku 1970“) a druhý finančný protokol boli podpísané 23. novembra 1970
         (Ú. v. ES L 293, 1972, s. 4) a priložené k Ankarskej dohode. Tieto protokoly nadobudli účinnosť 1. januára 1973. Tretí finančný
         protokol bol podpísaný 12. mája 1977 (Ú. v. ES L 67, 1979, s. 14).

      10     Asociačná rada ES – Turecko 22. decembra 1995 prijala rozhodnutie č. 1/95 o vykonaní záverečnej etapy colnej únie [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 35, 1996, s. 1). Toto rozhodnutie zriaďuje colnú úniu medzi Spoločenstvom a Tureckom v zásade pre všetky tovary
         okrem poľnohospodárskych výrobkov. Upravuje zrušenie ciel a poplatkov s rovnocenným účinkom, ako aj odstránenie množstevných
         obmedzení a opatrení s rovnocenným účinkom.

      11     Spoločnosť Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret AŞ (ďalej len „Yedaş Tarim“) je právnickou osobou založenou podľa tureckého
         práva. Jej činnosť pozostáva z dovozu a výroby guličkových ložísk, ako aj z dovozu karterov a remeňov ako súčiastok najmä
         na poľnohospodárske stroje a pre automobilový priemysel.

       Konanie
      12     Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 2. decembra 2003 podal túto žalobu.
      13     Komisia a Rada vniesli proti tejto žalobe samostatnými podaniami do kancelárie Súdu prvého stupňa z 19. a 26. marca 2004 námietky
         neprípustnosti podľa článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Žalobca predložil svoje pripomienky 17. mája 2004.
         Uznesením Súdu prvého stupňa z 19. januára 2005 boli tieto námietky spojené s konaním o veci samej, pričom o trovách sa rozhodne
         v konaní o veci samej.

      14     Súd prvého stupňa (piata komora) podľa článku 47 ods. 1 rokovacieho poriadku rozhodol, že druhá výmena podaní nie je nevyhnutná.
      15     Súd prvého stupňa (piata komora) na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol o otvorení ústnej časti konania.
      16     Žalobca listom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 18. júla 2005 navrhol, podľa potreby, určenie znalca.
      17     Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im položil Súd prvého stupňa, boli vypočuté na pojednávaní
         8. septembra 2005. Žalované pri tejto príležitosti uviedli svoje pripomienky k návrhu na určenie znalca.

       Návrhy účastníkov konania
      18     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zaviazal žalované na náhradu spôsobenej škody,
      –       zaviazal žalované na náhradu trov konania.
      19     Rada a Komisia navrhujú, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol žalobu,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
       Právny stav
       Tvrdenia účastníkov konania
      20     Žalobca tvrdí, že straty, ktoré mu boli spôsobené, vyplývajú zo spôsobu, akým bola Spoločenstvom uskutočnená colná únia založená
         rozhodnutím č. 1/95. Žalobca mu v prvom rade vytýka neposkytnutie finančnej pomoci, za ktoré podľa neho môže nesúhlas Grécka.
         V tejto súvislosti spresňuje, že zodpovednosť Spoločenstva vznikla preto, lebo nenapadlo Grécko pre jeho postoj. Žalobca ďalej
         napáda účinky dohôd, ktoré Spoločenstvo uzavrelo s tretími štátmi. Žalobca tiež tvrdí, že Komisia sa zriekla toho, aby prijala
         niektoré opatrenia v inštitucionálnej oblasti. Turecká republika bola okrem iného vylúčená z rozhovorov o spoločných politikách
         týkajúcich sa obchodných výmen najmä v oblastiach priamo spojených s colnou úniou. Napríklad turecké orgány sa nemohli zúčastniť
         na zasadnutiach osobitného výboru zriadeného článkom 133 ES. Na záver tvrdí, že Komisia opomenula radiť Tureckej republike
         a namietať postupy, ktoré sú v rozpore s rozvojom zdravej hospodárskej súťaže v rámci colnej únie.

      21     Okrem toho v priebehu pojednávania žalobca v podstate uviedol, že netvrdí, že škodovú udalosť predstavuje prijatie rozhodnutia
         č. 1/95 alebo iného aktu inštitúcií, ale spôsob, akým bolo toto rozhodnutie uskutočnené žalovanými. Žalobca okrem toho spresnil,
         že škodovú udalosť predstavuje nečinnosť žalovaných. Súd prvého stupňa uvedené zapísal do zápisnice z pojednávania.

      22     Žalobca vyvodil nezákonnosť uvedených konaní z článku 2 ods. 1, článku 3 ods. 1 prvého pododseku a článku 6 Ankarskej dohody.
         Uvádza tiež k nej priložený finančný protokol a neskoršie dodatkové protokoly. Tieto dokumenty treba podľa článku 310 ES považovať
         za akty Spoločenstva sekundárneho práva. Žalobca ďalej tvrdí, že Spoločenstvo nedodržalo záväzok poskytnúť Turecku finančnú
         pomoc vo výške 2,5 miliardy eur, pričom tento záväzok bol prijatý na zasadnutí Asociačnej rady ES – Turecko, na ktorom sa
         prijalo rozhodnutie č. 1/95 a bol k tomuto rozhodnutiu priložený vo forme jednostranného vyhlásenia. Žalobca na záver tvrdí,
         že v rámci európsko-stredomorskej spolupráce existujú nesplnené prísľuby pomoci, ako aj ťažkosti s poskytovaním dotácií.

      23     Čo sa týka príčinnej súvislosti medzi spôsobenou škodou a chybami, ktorých sa dopustila Komisia, žalobca tvrdí, že colná únia
         má negatívne dôsledky na turecké hospodárstvo ako celok.

      24     Ďalej žalobca, osobitne vo vzťahu k nemu, tvrdí, že roku 1990 sa rozhodol investovať do výroby guličkových ložísk, pretože
         jednak vnútornú výrobu podporovali osobitné príspevky a pomoci a jednak ju chránila osobitná colná sadzba. Žalobca dodáva,
         že účasť Tureckej republiky na colnej únii so Spoločenstvom sa v tom čase očakávala najskôr o desať rokov. Jeho výrobná jednotka
         začala fungovať od roku 1993. Po nadobudnutí účinnosti colnej únie 1. januára 1996 sa všetky clá a colné poplatky, ako aj
         iné dovozné prirážky na guličkové ložiská a kartery zrušili. Turecký trh zaplavili dovezené výrobky vysokej kvality pochádzajúce
         z členských štátov Spoločenstva a lacné výrobky nižšej kvality pochádzajúce z krajín Ďalekého východu. Preto oddelenie výroby
         guličkových ložísk žalobcu vykazovalo straty v období rokov 1996 až 2003. Okrem toho žalobca tvrdí, že z dôvodu zrušenia cla
         od 1. januára 1996 mala colná únia negatívne dôsledky na dovozné činnosti jeho obchodného oddelenia, keďže jeho predaj dovezených
         tovarov sa znížil v dôsledku zosilnenia konkurencie.

      25     Žalobca vo svojej žalobe na základe účtovnej a finančnej správy ohodnotil škodu, ktorú utrpel, na 1 200 000 eur. Vo svojich
         pripomienkach odpovedajúcich na námietky neprípustnosti žalovaných, žalobca navrhuje, aby mu žalované nahradili škodu vo výške
         4 578 518 eur.

      26     Žalované po prvé uvádzajú tri dôvody neprípustnosti. Tvrdia, že žalobca žiada náhradu údajnej škody spôsobenej rozhodnutím
         č. 1/95, ktoré nie je ani aktom Komisie a ani Rady, takže na základe tohto rozhodnutia nemožno podať žalobu o náhradu škody.
         Tvrdia tiež, že žalobcov návrh je premlčaný podľa článku 46 Štatútu Súdneho dvora. Na záver tvrdia, že návrh je nepresný a nespĺňa
         náležitosti článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku.

      27     Po druhé, čo sa týka veci samej, žalované spochybňujú, že postoj Spoločenstva mohol vyvolať škodu uvádzanú žalobcom. Rada
         najmä odmieta tvrdenia týkajúce sa udajnej nedostatočnosti finančnej pomoci poskytnutej Turecku. Komisia zdôrazňuje skutočnosť,
         že nepridruženie Turecka k zníženiu alebo zrušeniu ciel na výrobky dovezené z tretích krajín neporušuje žiadne z ustanovení
         uvedených žalobcom. V každom prípade sa žiaden podnikateľský subjekt nemôže dovolávať v prípade zrušenia colných a necolných
         prekážok vlastníckeho práva na časť trhu, ktorý bol predtým nimi chránený. Takáto časť trhu totiž predstavuje iba dočasný
         hospodársky stav vystavený riziku zmien okolností. Žalované tiež usudzujú, že návrh neobsahuje žiadnu skutočnosť potvrdzujúcu
         existenciu príčinnej súvislosti medzi nezákonným konaním a uvádzanou škodou. Na záver spochybňujú túto škodu.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
       Úvodné pripomienky
      28     Z vyhlásení žalobcu v priebehu pojednávania (pozri bod 21 vyššie) vyplýva, že nie je potrebné zobrať do úvahy tvrdenia uvedené
         v písomných podaniach založené na údajnej nezákonnosti rozhodnutia č. 1/95 a aktu Komisie alebo Rady.

      29     Preto netreba preskúmať námietku neprípustnosti, ktorú žalované vzniesli z dôvodu povahy tohto rozhodnutia.
      30     Okrem toho prináleží Súdu prvého stupňa, aby posúdil, či riadny výkon spravodlivosti odôvodňuje zamietnutie žaloby vo veci
         samej bez toho, aby sa rozhodlo o námietkach neprípustnosti vnesených žalovanými (rozsudok Súdneho dvora z 26. februára 2002,
         Rada/Boehringer, C‑23/00 P, Zb. s. I‑1873, bod 52). Za okolností prejednávanej veci Súd prvého stupňa usudzuje, že nie je
         potrebné vysloviť sa o námietke neprípustnosti založenej na premlčaní žaloby.

      31     Na záver treba pripomenúť, že podľa článku 21 Štatútu Súdneho dvora, ktorý sa na základe článku 53 prvého odseku tohto štatútu
         uplatňuje na Súd prvého stupňa a podľa článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, každá žaloba musí
         uvádzať predmet konania a zhrnutie dôvodov, na ktorých je žaloba založená. Tieto údaje musia byť dostatočne jasní a presné
         na to, aby umožnili prípadne aj bez ďalších podporných informácií žalovanému pripraviť si svoju obhajobu a Súdu prvého stupňa
         rozhodnúť o žalobe. Na zabezpečenie právnej istoty a riadneho výkonu spravodlivosti je potrebné na to, aby bola žaloba prípustná,
         aby všetky podstatné skutkové a právne skutočnosti, na ktorých sa zakladá, ucelene a zrozumiteľne, aj keď stručne vyplývali
         z textu samotnej žaloby (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. mája 1997, Guérin automobiles/Komisia, T‑195/95, Zb. s. II‑679,
         bod 20 a tam citovanú judikatúru).

      32     Na splnenie týchto požiadaviek musí žaloba o náhradu škody údajne spôsobenej inštitúciou Spoločenstva obsahovať skutočnosti,
         ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vyčíta, dôvody, pre ktoré sa domnieva, že existuje príčinná
         súvislosť medzi konaním a škodou, ktorú ako tvrdí, utrpel, ako aj povahu a rozsah tejto škody (pozri rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 3. februára 2005, Chiquita Beands a i./Komisia, T‑19/01, Zb. s. II‑00315, bod 65 a tam citovanú judikatúru).

      33     Z vyššie uvedených bodov 22 a nasledujúcich však vyplýva, že množstvo tvrdení uvedených žalobcom v jeho písomných podaniach
         a spôsob, akým sú predložené, bránia tomu, aby sa o žalobe ako celku rozhodlo, že je neprípustná.

       O podmienkach vzniku zodpovednosti
      34     Treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva podľa článku 288 druhého
         odseku ES je podriadený splneniu súboru podmienok, konkrétne: nezákonnosti konania vyčítaného inštitúciám, existencii škody
         a príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním a požadovanou škodou (rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1982, Oleifici
         Mediterranei/EHS, 26/81, Zb. s. 3057, bod 16; rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. júla 1996, International Procurement Services/Komisia,
         T‑175/94, Zb. s. II‑729, bod 44, a zo 16. marca 2005, EnBW Kernkraft/Komisia, T‑283/02, Zb. s. II‑00913, bod 84).

      –       O údajnej nezákonnosti konania žalovaných
      35     Pokiaľ ide o prvú z podmienok uvedených vyššie, treba podľa ustálenej judikatúry preukázať dostatočne závažné porušenie právnej
         normy priznávajúcej práva jednotlivcom (rozsudky Súdneho dvora z 5. marca 1996, Brasserie du Pêcheur a Factortame, C‑46/93
         a C‑48/93, Zb. s. I‑1029, bod 51; zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, Zb. s. I‑5291, bod 42; z 10. decembra
         2002, Komisia/Camar a Tico, C‑312/00 P, Zb. s. I‑11355, bod 53, a z 10. júla 2003, Komisia/Fresh Marine, C‑472/00 P, Zb. s. I‑7541,
         bod 25; rozsudok EnBW Kernkraft/Komisia, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 87).

      36     V prejednávanej veci Yedaş Tarim tvrdí, že nedostatočná finančná pomoc poskytnutá Spoločenstvom a jeho opomenutia porušujú
         po prvé článok 2 ods. 1, článok 3 ods. 1 prvý pododsek a článok 6 Ankarskej dohody, po druhé finančné protokoly, po tretie
         dodatkový protokol z roku 1970, po štvrté záväzok Spoločenstva prijatý popri rozhodnutí č. 1/95 poskytnúť Turecku 2,5 miliardy
         eur a po piate iné prísľuby pomoci poskytnuté v rámci európsko-stredomorskej spolupráce.

      37     Treba uviesť, že Ankarská dohoda a vyššie uvedené protokoly predstavujú medzinárodné dohody uzatvorené Spoločenstvom a jeho
         členskými štátmi s tretími štátmi.

      38     Podľa článku 300 ods. 7 ES sú takéto dohody záväzné pre inštitúcie Spoločenstva a členské štáty. Ich ustanovenia sú súčasťou
         právneho poriadku Spoločenstva odo dňa, keď nadobudnú účinnosť (rozsudky Súdneho dvora z 30. apríla 1974, Haegeman, 181/73,
         Zb. s. 449, bod 5, a z 30. septembra 1987, Demirel, 12/86, Zb. s. 3719, bod 7). Nemožno však určiť účinky týchto dohôd v právnom
         poriadku Spoločenstva bez ohľadu na ich medzinárodný vznik (rozsudok Súdneho dvora z 26. októbra 1982, Kupferberg, 104/81,
         Zb. s. 3641, bod 17).

      39     Na to, aby sa rozhodlo, či sa žalobca môže odvolávať na niektoré ustanovenia vyššie uvedených dohôd na preukázanie nezákonnosti
         konania inštitúcií, treba najmä preskúmať, či sú tieto ustanovenia priamo uplatniteľné. V tejto súvislosti v už citovanom
         rozsudku Demirel (bod 14) Súdny dvor rozhodol, že ustanovenie dohody uzatvorenej Spoločenstvom s tretími štátmi sa považuje
         za priamo uplatniteľné, ak vzhľadom na jeho znenie, ako aj na predmet a povahu dohody obsahuje jasnú a presnú povinnosť, ktorej
         splnenie alebo účinky nezávisia od vydania žiadneho ďalšieho aktu.

      40     Súdny dvor pokračoval takto (rozsudok Demirel, už citovaný, bod 16):
      „Pre [Ankarskú] dohodu, čo sa týka jej štruktúry a obsahu, je charakteristická skutočnosť, že všeobecne uvádza ciele asociácie
         a usmernenia na dosiahnutie týchto cieľov bez toho, aby stanovila presné pravidlá ako tieto ciele dosiahnuť. Iba v určitých
         osobitných otázkach priložené protokoly nahradené dodatkovým protokolom stanovujú podrobné pravidlá.“

      41     Preto Ankarská dohoda s ohľadom na jej povahu a systematiku v zásade nepatrí k právnym normám, vo vzťahu ku ktorým Súd prvého
         stupňa preskúmava zákonnosť aktov inštitúcií Spoločenstva.

      42     Článok 2 ods. 1 uvedenej dohody všeobecne uvádza predmet Ankarskej dohody, ktorý spočíva v posilnení obchodných a hospodárskych
         vzťahov medzi Tureckom a Spoločenstvom. Uvádza tiež dve všeobecné usmernenia, a síce plynulú a vyváženú povahu tohto posilnenia
         a zohľadnenie zrýchleného rozvoja tureckého hospodárstva a zvýšenia miery zamestnanosti, ako aj životnej úrovne tureckého
         ľudu. Z uvedeného vyplýva, že toto ustanovenie je programovej povahy. Nie je dostatočne presné a nepodmienečné, pričom jeho
         vykonanie alebo účinky nevyhnutne závisia od prijatia ďalších aktov, čo vylučuje, že priamo upravuje postavenie žalobcu. Navyše
         nie je jeho predmetom priznávať práva jednotlivcom.

      43     Rovnako to platí o článku 3 ods. 1 Ankarskej dohody, ktorého prvý pododsek všeobecne uvádza predmet prípravnej etapy asociácie
         medzi Tureckom a Spoločenstvom. Vo vzťahu k úprave uplatnenia tejto etapy článok 3 ods. 1 druhý pododsek Ankarskej dohody
         odkazuje na priložené protokoly. Navyše táto etapa predstavuje len prvú z troch etáp stanovených v dohode a bola ukončená
         nadobudnutím účinnosti dodatkového protokolu z roku 1970.

      44     Rovnaký záver sa vnucuje v súvislosti s článkom 6 tejto dohody, ktorý predstavuje inštitucionálne ustanovenie zriaďujúce Asociačnú
         radu.

      45     Okrem toho sa žalobca odvoláva na finančný protokol priložený k Ankarskej dohode bez toho, aby uviedol, ktoré ustanovenia
         sa porušili. Na to, aby bolo tvrdenie o nezákonnosti prípustné podľa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku, musí
         identifikovať nezákonné správanie. Túto povinnosť v prejednávanej veci posilňuje okolnosť, že priama uplatniteľnosť sa neposudzuje
         všeobecne, ale vyžaduje v každom jednotlivom prípade preskúmanie povahy, systematiky a znenia uvádzaných ustanovení (rozsudok
         Súdneho dvora zo 4. decembra 1974, Van Duyn, 41/74, Zb. s. 1337, bod 12). Z uvedeného vyplýva, že tvrdenie žalobcu týkajúce
         sa vyššie uvedeného finančného protokolu je neprípustné, pretože presne neuvádza, ktoré ustanovenie sa porušilo. Yedaş Tarim
         tiež spomína ďalšie finančné protokoly. Rovnaký záver platí za predpokladu, že žalobca odkáže na finančné protokoly z 23. novembra
         1970 a 12. mája 1977, aj o týchto protokoloch. V každom prípade žalobca v priebehu pojednávania vyhlásil, že žiaden z projektov,
         ktoré predložil v rámci týchto protokolov, nebol zamietnutý, čo Súd prvého stupňa zapísal do zápisnice z pojednávania.

      46     Žalobca tiež usudzuje, že Spoločenstvo porušilo obsah jednostranného vyhlásenia, ktorým sa zaviazalo v čase prijatia rozhodnutia
         č. 1/95 poskytnúť Turecku finančnú pomoc vo výške 2,5 miliardy eur. Toto vyhlásenie však nefiguruje medzi vyhláseniami Spoločenstva
         priloženými k rozhodnutiu č. 1/95. Za týchto okolností nie sú tvrdenia Yedaş Tarim dostatočne presné na to, aby boli prípustné
         podľa článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku. Navyše žalobca nepreukázal, že toto vyhlásenie má právne účinky. Aj
         tak podľa samotného znenia žaloby sa mala sporná pomoc poskytnúť Turecku, takže nezakladá práva pre jednotlivcov.

      47     Žalobca tiež uvádza nedodržanie prísľubov pomoci v rámci programu špeciálnej podpory, makroekonomickej pomoci a fondu administratívnej
         spolupráce. Jeho tvrdenia však nie sú dostatočne presné na to, aby sa po prvé s istotou identifikovalo vytýkané konanie, a po
         druhé, aby sa posúdila prípadná nezákonná povaha. V každom prípade žalobca nepreukázal, ako môžu tieto prísľuby zakladať práva
         pre jednotlivcov.

      48     Ďalej žalobca uvádza ťažkosti a problémy, ku ktorým došlo v rámci európsko‑stredomorskej spolupráce. Nepodložil ich však a neuviedol,
         ako preukazujú nezákonné konanie žalovaných.

      49     Yedaş Tarim zakladá svoju žalobu tiež na dodatkovom protokole z roku 1970 a najmä na okolnosti, že predpokladá „vyvážené recipročné
         záväzky“ medzi zmluvnými stranami. Táto požiadavka je však uvedená iba v preambule tohto protokolu a nemá samostatný právny
         účinok. V zásade vyplýva z článku 2 ods. 1 Ankarskej dohody. Programová povaha tohto ustanovenia, ako aj to, že nie je priamo
         uplatniteľné, boli zistené v bode 42 vyššie.

      50     Nezávisle od vyššie uvedených úvah Súd prvého stupňa usudzuje, že Spoločenstvu nemožno pripisovať vinu za údajnú nedostatočnú
         finančnú pomoc poskytnutú Turecku, keďže podľa žalobcu jej nedostatočnosť vyplýva z nesúhlasu jedného členského štátu.

      51     Čo sa týka výhrady žalobcu, že Spoločenstvo nenapadlo postoj tohto členského štátu, treba pripomenúť, že aj za predpokladu,
         že postoj možno považovať za nesplnenie povinností tohto členského štátu, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy, Komisia nie je povinná
         začať konanie pre nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES. Preto skutočnosť, že Komisia toto konanie nezačala, nezakladá
         nezákonnosť, a teda nie je spôsobilá založiť mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa zo
         14. januára 2004, Makedoniko Metro a Michaniki AE/Komisia, T‑202/02, Zb. s. II-00181, bod 43 a tam citovanú judikatúru).

      52     Žalobca tiež naznačuje, že mu bola spôsobená škoda v súvislosti s dohodami, ktoré uzavrelo Spoločenstvo s tretími štátmi.
         Keďže na pojednávaní žalobca na jednej strane spresnil (pozri bod 21 vyššie), že nenapáda úradné akty Spoločenstva, a na druhej
         strane naďalej spochybňoval tieto dohody, treba usúdiť, že buď je jeho postoj rozporuplný a Súd prvého stupňa o ňom nemôže
         rozhodnúť, alebo že vytýka Spoločenstvu, že nedostatočne zohľadnilo záujmy Turecka pri uzatváraní týchto dohôd. Čo sa týka
         tohto posledného predpokladu, Súd prvého stupňa usudzuje, že žaloba nie je presná, a konštatuje, že neuvádza nedostatky Spoločenstva,
         ktoré mali vplyv na jeho činnosti. Aby boli splnené náležitosti žaloby o náhradu škody spôsobenej inštitúciou Spoločenstva,
         táto žaloba musí spĺňať požiadavky článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku, ako ho vykladá judikatúra uvedená v bode
         32 vyššie, obsahovať skutočnosti, ktoré umožnia identifikovať správanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka. Z uvedeného vyplýva,
         že táto výhrada nie je prípustná.

      53     Rovnaká nesúvislosť a nepresnosť platí aj o tvrdení pripomenutom na pojednávaní, že Turecko bolo vylúčené z rozhovorov o spoločných
         politikách týkajúcich sa obchodných výmen najmä v oblastiach priamo spojených s colnou úniou. Iba kritika, podľa ktorej sa
         Turecko nemohlo zúčastniť na zasadnutiach osobitného výboru zriadeného článkom 133 ES, je dostatočne výslovná na to, aby bola
         prípustná. Za predpokladu, že sa má táto kritika chápať ako výhrada, že sa opomenulo pozvať Turecko na zasadnutia výboru,
         treba poznamenať, že účasť Turecka na zasadnutiach výboru nepredstavuje právo v prospech žalobcu.

      54     Žalobca ďalej tvrdí, že Komisia opomenula radiť Tureckej republike a dohliadať na postupy, ktorými sa colná únia uplatňuje,
         preto, aby mohla namietať postupy, ktoré sú v rozpore s rozvojom zdravej hospodárskej súťaže. Toto tvrdenie je však tiež veľmi
         nepresné na to, aby sa na ňom mohla zakladať žaloba o náhradu škody. Žalobca uvádza iba súbor postojov Spoločenstva v rozličných
         hospodárskych oblastiach, ale neopiera sa o žiadnu konkrétnu skutočnosť, ktorá by súvisela s jeho činnosťou.

      55     Čo sa týka podmienky týkajúcej sa nezákonnosti vytýkaného konania, Súd prvého stupňa tiež pripomína, že s výnimkou prípadu,
         ak inštitúcia disponuje iba značne obmedzenou alebo žiadnou mierou voľnej úvahy, požiadavka dostatočne kvalifikovaného porušenia
         práva Spoločenstva je splnená iba v prípade, ak dotknutá inštitúcia Spoločenstva zjavne a závažne prekročila medze svojej
         voľnej úvahy (rozsudok Komisia/Camar a Tico, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 54; rozsudky Súdu prvého stupňa z 12. júla
         2001, Comafrica a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 a T‑225/99, Zb. s. II‑1975, bod
         134, a EnBW Kernkraft/Komisia, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 87).

      56     V prejednávanej veci však žalobca nepreukázal, že Spoločenstvo prekročilo medze svojej rozsiahlej voľnej úvahy, ktorou disponuje
         pri poskytovaní finančnej pomoci. Takýto dôkaz nebol predložený, keďže samotný Yedaş Tarim pripúšťa, že Spoločenstvo poskytlo
         Turecku rôzne príspevky, a Rada uviedla, že existuje niekoľko finančných nástrojov v prospech Turecka. Tiež sa nepreukázalo,
         že Spoločenstvo prekročilo spomínané medze pri uzatváraní dohôd s tretími štátmi, keď Turecko nebolo prizvané k rozhodovaniu
         o obsahu politík alebo k posudzovaniu toho, čo si vyžaduje colná únia a rozvoj hospodárskej súťaže.

      –       O príčinnej súvislosti
      57     Čo sa týka tretej podmienky uvedenej v bode 34 vyššie, z judikatúry vyplýva, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva
         predpokladá, že žalobca o náhradu škody preukáže okrem iného existenciu priamej príčinnej súvislosti medzi nezákonným konaním
         a uvádzanou škodou (rozsudky Brasserie du Pêcheur a Factortame, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 51; Bergaderm a Goupil/Komisia,
         už citovaný v bode 35 vyššie, body 41 a 42, a Komisia/Camar a Tico, už citovaný v bode 35 vyššie, bod 53). Okrem toho prináleží
         žalobcovi, aby predložil dôkaz o tejto priamej príčinnej súvislosti (rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. septembra 1995, Blackspur
         a i./Rada a Komisia, T‑168/94, Zb. s. II‑2627, bod 40, a zo 17. decembra 2003, DLD Trading/Rada, T‑146/01, Zb. s. II‑6005,
         bod 73).

      58     V prejednávanej veci údajná makroekonomická nerovnováha vyplývajúca z nedostatočnej finančnej pomoci poskytnutej Turecku v rámci
         colnej únie nemôže predstavovať dôkaz o tejto priamej príčinnej súvislosti medzi touto nedostatočnosťou a osobným postavením
         žalobcu. Žalobca takisto nepreukázal priamu príčinnú súvislosť jednak medzi stratami, ktoré uvádza, a jednak opomenutiami
         Spoločenstva pridružiť Turecko k rozhovorom o opatreniach, ktoré sa majú prijať v oblastiach súvisiacich s colnou úniou, jeho
         prípadným opomenutím radiť alebo údajným nedostatočným dohľadom nad hospodárskou súťažou. Rovnako sa nezdá, že vysvetlenia
         žalobcu týkajúce sa odvetvia ručne tkaných kobercov, vývozu televízorov, poľnohospodárskeho odvetvia a najmä odvetvia fíg,
         orieškov a pistácií, ako aj textilného a odevného odvetvia majú priamy vzťah s jeho podnikateľskou činnosťou (pozri bod 11
         vyššie).

      59     Skutočnosťou, že nadobudnutie účinnosti colnej únie sa približne časovo zhoduje so znížením ziskov žalobcu, tiež nepostačuje
         na preukázanie priameho vzťahu medzi vytýkanými skutočnosťami a uvádzanou škodou. Vplyv totiž mohli mať aj iné rozhodujúce
         skutočnosti, ako napríklad štruktúra tureckého trhu, prispôsobenie konkurentov Yedaş Tarimu na jednotlivých dotknutých trhoch,
         fluktuácie vnútroštátnej meny a uzatvorenie ďalších obchodných dohôd Tureckom.

      60     Žalobca okrem iného tvrdí, že ťažkosti jeho výrobnej jednotky guličkových ložísk sú natoľko vážne, že iba zisky z dovozu guličkových
         ložísk, karterov a remeňov ho chránia pred ukončením činnosti. Žalobca uvádza, že začal výrobu guličkových ložísk v roku 1993,
         pričom počítal so zachovaním ochrany colnými bariérami a štátnou pomocou, vznik colnej únie sa však predpokladal od 12. septembra
         1963, t. j. od dátumu podpisu Ankarskej dohody. Navyše dodatkový protokol z roku 1970 stanovil kalendár činností, ktoré sa
         majú vykonať v priebehu prechodnej etapy 22 rokov pred nadobudnutím účinnosti colnej únie. Napriek prieťahom, ktoré vznikli
         v priebehu tejto etapy, ťažkosti výrobnej jednotky žalobcu vyplývajú teda z rizika, ktoré podstúpil žalobca, keď počítal so
         zachovaním okolností, ktorých zmenu si želalo samotné Turecko. Takto si samotný žalobca spôsobil škodu a prerušil príčinnú
         súvislosť medzi nezákonnosťou a spomínanou škodou.

      61     Z vyššie uvedeného vyplýva, že neexistuje príčinná súvislosť medzi vytýkaným konaním a uvádzanou škodou.
       Záver
      62     Podľa judikatúry, ak nie je splnená jedna z podmienok mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva vymenovaných v bode 34 vyššie,
         žaloba sa musí ako celok zamietnuť, a to bez toho, že by bolo nutné skúmať ďalšie podmienky spomenutej zodpovednosti (rozsudok
         Súdneho dvora z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia, C‑146/91, Zb. s. I‑4199, bod 81; rozsudky Súdu prvého stupňa z 20. februára
         2002, Förde‑Reederei/Rada a Komisia, T‑170/00, Zb. s. II‑515, bod 37; z 19. marca 2003, Innova Privat-Akademie/Komisia, T‑273/01,
         Zb. s. II‑1093, bod 23, a EnBW Kernkraft/Komisia, už citovaný v bode 34 vyššie, bod 85). V prejednávanej veci je preukázané,
         že žaloba nespĺňa obe uvedené podmienky.

      63     Z uvedeného vyplýva, že sa táto žaloba musí zamietnuť bez toho, aby sa rozhodlo o námietkach neprípustnosti vznesených žalovanými,
         ktoré sa zakladali na článku 46 Štatútu Súdneho dvora, a bez toho, aby sa nariadil dôkazný prostriedok navrhovaný žalobcom.

       O trovách
      64     Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu všetkých trov
         konania v súlade s návrhmi žalovaných.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobca je povinný nahradiť trovy konania.

               Vilaras

               Dehousse

               Šváby

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. marca 2006.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     M. Vilaras

         * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júla 2013.#„Evita‑K“ EOOD proti Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Administrativen săd Sofija‑grad.#Smernica 2006/112/ES – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Dodanie tovaru – Pojem – Právo na odpočítanie dane – Zamietnutie – Skutočné vykonanie zdaniteľného plnenia – Nariadenie (ES) č. 1760/2000 – Systém identifikácie a registrácie hovädzieho dobytka – Ušné štítky.#Vec C‑78/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 18. júla 2013 (
            *1
         )
      „Smernica 2006/112/ES — Spoločný systém dane z pridanej hodnoty — Dodanie tovaru — Pojem — Právo na odpočítanie dane — Zamietnutie — Skutočné vykonanie zdaniteľného plnenia — Nariadenie (ES) č. 1760/2000 — Systém identifikácie a registrácie hovädzieho dobytka — Ušné štítky“
      Vo veci C-78/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Administrativen săd Sofija-grad (Bulharsko) zo 6. februára 2012 a doručený Súdnemu dvoru 14. februára 2012, ktorý súvisí s konaním:

         „Evita-K“ EOOD

      proti

         Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia G. Arestis, J.-C. Bonichot, A. Arabadžiev a J. L. da Cruz Vilaça,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               „Evita-K“ EOOD, v zastúpení: A. Kaškina,

               —

               Direktor na Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite, v zastúpení: A. Georgiev, splnomocnený zástupca,

               —

               bulharská vláda, v zastúpení: J. Atanasov, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Lozano Palacios a D. Roussanov, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 14 ods. 1, článku 178 písm. a), článku 185 ods. 1, článku 226 bodu 6 a článku 242 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou „Evita-K“ EOOD (ďalej len „Evita-K“) a Direkcija „Obžalvane i upravlenie na izpălnenieto“ – Sofija pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite (riaditeľ riaditeľstva „Odvolania a správa výkonu“ pre mesto Sofia pri Ústrednej správe Národnej agentúry pre verejné príjmy, ďalej len „riaditeľ“) týkajúceho sa zamietnutia práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) vo forme daňového úveru v súvislosti s faktúrami týkajúcimi sa dodávok jatočných teliat.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2006/112

               3

               Podľa článku 2 ods. 1 písm. a) a c) smernice 2006/112 dodanie tovaru a poskytovanie služieb za protihodnotu na území členského štátu zdaniteľnou osobou, ktorá koná ako taká, podlieha DPH.

               4

               Článok 14 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
               „‚Dodanie tovaru‘ je prevod práva nakladať s hmotným majetkom ako majiteľ.“

               5

               Článok 168 tej istej smernice stanovuje:
               „Pokiaľ ide o tovar a služby, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií zdaniteľnej osoby, táto má právo v členskom štáte, v ktorom uskutočňuje tieto transakcie, odpočítať z výšky DPH, ktorú je povinná zaplatiť, tieto sumy:

                        a)

                        DPH splatnú alebo zaplatenú v tomto členskom štáte za tovar, ktorý jej bol alebo bude dodaný, a za služby, ktoré jej boli alebo budú poskytnuté, inou zdaniteľnou osobou,

                  …“

               6

               Článok 178 tejto smernice stanovuje:
               „Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane:

                        a)

                        pre odpočítanie dane uvedené v článku 168 písm. a), týkajúce sa dodania tovaru a poskytovania služieb, musí mať faktúru vyhotovenú v súlade s článkami 220 až 236 a článkami 238, 239 a 240;

                  …“

               7

               Článok 184 smernice 2006/112 stanovuje, že pôvodne uplatnené odpočítanie dane sa upraví, ak je vyššie alebo nižšie ako odpočítanie, na ktoré mala zdaniteľná osoba právo.

               8

               Článok 185 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Úprava odpočítanej dane sa vykoná najmä vtedy, keď sa zmeny vo faktoroch, ktoré boli použité pri určení výšky odpočítanej dane, objavia po podaní daňového priznania k DPH, napríklad v prípadoch zrušenia nákupu alebo získania cenovej zľavy.
               2.   Odchylne od odseku 1 sa úprava odpočítanej dane nemôže vykonať pri transakciách, ktoré sú celkovo alebo čiastočne nezaplatené, v prípadoch riadne preukázaného alebo potvrdeného poškodenia, straty alebo krádeže majetku, ani v prípade tovaru určeného ako dary nepatrnej hodnoty a vzoriek uvedených v článku 16.
               V prípade celkovo alebo čiastočne nezaplatených transakcií a v prípade krádeže členské štáty však môžu úpravu odpočítanej dane vyžadovať.“

               9

               Podľa článku 186 tejto smernice členské štáty stanovia pravidlá na vykonávanie jej článkov 184 a 185.

               10

               Článok 220 tejto smernice stanovuje:
               „Každá zdaniteľná osoba zabezpečuje, aby v nasledujúcich prípadoch vyhotovila faktúru ona sama alebo jej odberateľ, alebo aby faktúru v jej mene a na jej účet vyhotovila tretia strana:

                        1.

                        pri dodaní tovaru alebo poskytnutí služieb inej zdaniteľnej osobe alebo nezdaniteľnej právnickej osobe;

                  …“

               11

               Podľa článku 226 smernice 2006/112:
               „Bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia uvedené v tejto smernici, faktúry vyhotovené podľa článkov 220 a 221 musia obsahovať iba tieto údaje:
               …

                        6.

                        množstvo a druh dodaného tovaru alebo rozsah a druh poskytnutých služieb;

                  …“

               12

               Článok 242 tejto smernice znie:
               „Každá zdaniteľná osoba musí viesť dostatočne podrobné účtovníctvo, aby sa mohla uplatniť DPH a aby správca dane mohol jej uplatnenie preveriť.“

               13

               Článok 273 tejto smernice stanovuje:
               „Členské štáty môžu uložiť iné povinnosti, ktoré považujú za potrebné na riadny výber DPH a na predchádzanie daňovým podvodom, pod podmienkou, že splnia požiadavku rovnakého zaobchádzania s transakciami uskutočňovanými na vnútroštátnej úrovni a s transakciami uskutočňovanými medzi členskými štátmi zdaniteľnými osobami, a pod podmienkou, že tieto povinnosti nepovedú pri obchode medzi členskými štátmi k formalitám spojeným s prechodom hraníc.
               Možnosť ustanovená v prvom pododseku sa nesmie použiť na uloženie ďalších povinností fakturácie ako tých, ktoré sú stanovené v kapitole 3.“

         Nariadenie (ES) č. 1760/2000

               14

               Odôvodnenie 12 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1760/2000 zo 17. júla 2000, ktorým sa zriaďuje systém identifikácie a registrácie hovädzieho dobytka, o označovaní hovädzieho mäsa a výrobkov z hovädzieho mäsa, a ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 820/97 (Ú. v. ES L 204, s 1; Mim. vyd. 03/030, s. 248), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 1791/2006 z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, s. 1, ďalej len nariadenie č. 1760/2000), stanovuje:
               „Terajšie pravidlá týkajúce sa identifikácie a registrácie hovädzieho dobytka boli ustanovené smernicou Rady 92/102/EHS z 27. novembra 1992 o identifikácii a registrácii zvierat [(Ú. v. ES L 355, s. 32; Mim. vyd. 03/013, s. 232)] a nariadením (ES) č. 820/97 [nariadenie Rady z 21. apríla 1997 zavádzajúce systém pre identifikáciu a registráciu hovädzieho dobytka a týkajúce sa označovania hovädzieho mäsa a výrobkov z hovädzieho mäsa [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 117, s. 1)]. Skúsenosti ukázali, že implementácia smernice 92/102/EHS pre hovädzí dobytok nebola celkom uspokojujúca a potrebuje ďalšie vylepšenie. Je preto potrebné prijať osobitné pravidlá pre hovädzí dobytok, aby sa posilnili ustanovenia uvedenej smernice.“

               15

               Článok 1 ods. 1 nariadenia č. 1760/2000 stanovuje, že každý členský štát zavedie systém pre identifikáciu a registráciu hovädzieho dobytka v súlade s ustanoveniami hlavy 1 tohto nariadenia.

               16

               Podľa článku 3 prvého odseku tohto nariadenia:
               „Systém pre identifikáciu a registráciu hovädzieho dobytka zahŕňa tieto prvky:

                        a)

                        ušné štítky, na individuálnu identifikáciu zvierat;

                        b)

                        počítačové databázy;

                        c)

                        pasy zvierat;

                        d)

                        jednotlivé registre udržiavané v každom podniku.“

               17

               Článok 4 tohto nariadenia stanovuje:
               „1.   Všetky zvieratá, ktoré sa narodili v podniku po 31. decembri 1997, alebo ktoré sú určené pre obchod vo vnútri spoločenstva po 1. januári 1998, sú identifikované ušným štítkom, ktorý schváli príslušný orgán, aplikovaným do každého ucha… Všetky zvieratá, ktoré sa narodili v podniku v Bulharsku alebo Rumunsku do dňa pristúpenia alebo ktoré sú určené pre obchod v rámci spoločenstva po tomto dni, sú identifikované ušným štítkom, ktorý schváli príslušný orgán, aplikovaným do každého ucha. Oba ušné štítky majú rovnaký jednotný identifikačný kód, ktorý umožní identifikovať každé zviera jednotlivo spolu s podnikom, kde sa narodilo. …
               …
               2.   Ušný štítok sa aplikuje počas lehoty, ktorú určí členský štát od narodenia zvieraťa, a v každom prípade predtým, než zviera opustí podnik, na ktorom sa narodilo. …
               …“

         Nariadenie (ES) č. 1725/2003

               18

               Nariadenie Komisie (ES) č. 1725/2003, ktorým sa prijímajú určité medzinárodné účtovné štandardy v súlade s nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1606/2002 (Ú. v. ES L 261, s. 1; Mim. vyd. 13/032, s. 4), prijalo medzinárodný účtovný štandard IAS 41 „Poľnohospodárstvo“ (ďalej len „štandard IAS 41“), ktorý je uvedený v prílohe tohto nariadenia.

               19

               Cieľom tohto štandardu je určiť spôsob vyúčtovania, predkladanie účtovnej závierky a informácií súvisiacich s poľnohospodárskou činnosťou.

               20

               Body 10 a 11 štandardu IAS 41 znejú takto:

                        „10.

                        Podnik by mal účtovať biologický majetok alebo poľnohospodársku produkciu vtedy a len vtedy, ak:

                                 a)

                                 podnik riadi majetok v dôsledku minulých udalostí;

                                 b)

                                 je pravdepodobné, že v budúcnosti do podniku pribudne hospodársky prínos spojený s majetkom, a

                                 c)

                                 reálnu hodnotu alebo obstarávaciu cenu majetku je možné spoľahlivo oceniť.

                        11.

                        V poľnohospodárskej činnosti sa kontrola môže preukázať napríklad právnym vlastníctvom dobytka a značkovaním alebo iným označením dobytka pri získaní, narodení alebo skončení pridájania. Budúce úžitky sa zvyčajne stanovia ocenením významných fyzických vlastností.“

         Bulharské právo

               21

               § 70 ods. 5 zákona o dani z pridanej hodnoty (Zakon za danăk vărchu dobavenata stojnost) v znení, ktoré sa uplatňuje na spor vo veci samej (DV č. 63, zo 4. augusta 2006, ďalej len „ZDDS“), stanovuje, že právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe neexistuje, ak bola vyúčtovaná v rozpore so zákonom.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               22

               Evita-K je spoločnosť založená podľa bulharského práva, ktorej hlavná hospodárska činnosť spočíva v obchodovaní so zvieratami.

               23

               Táto spoločnosť vyúčtovala 9 faktúr týkajúcich sa dodávok jatočných teliat vystavených v septembri a októbri 2007 spoločnosťou „Ekspertis-7“ EOOD (ďalej len „Ekspertis-7“) s cieľom získať odpočítanie DPH v súvislosti s týmito faktúrami vo forme daňového úveru.

               24

               Spoločnosť Evita-K ďalej uviedla, že počas týchto mesiacov vyviezla živé teľatá do Albánska, preukázala ich nákup predmetnými faktúrami a predložila colné vyhlásenia, veterinárne osvedčenia spolu s ušnými štítkami zvierat a veterinárne osvedčenia na prepravu zvierat na bulharskom území.

               25

               Na preukázanie nadobudnutia týchto zvierat spoločnosť Evita-K predložila okrem deviatich faktúr, ktoré vystavila spoločnosť Ekspertis-7, aj osvedčenia o hmotnosti, výpisy z bankových účtov o zaplatení týchto faktúr a zmluvu o dodávke teliat uzavretú so spoločnosťou Ekspertis-7.

               26

               V spoločnosti Evita-K sa uskutočnila daňová kontrola zameraná na mesiace september a október 2007. Pri tejto kontrole bulharské daňové orgány požiadali spoločnosť Ekspertis-7 o predloženie podkladov týkajúcich sa dodávok tovaru, ktorý fakturovala spoločnosti Evita-K.

               27

               Vzhľadom na to, že z odpovedí spoločnosti Ekspertis-7 vyšli podľa týchto orgánov najavo určité nedostatky v účtovníctve a pri splnení veterinárnych formalít týkajúce sa najmä nadobúdacích dokladov k zvieratám a ušných štítkov, tieto orgány zastávali názor, že sa nepreukázalo, že skutočne došlo k týmto dodávkam, a spoločnosti Evita-K preto nevzniklo právo na odpočítanie DPH v súvislosti s týmito dodávkami.

               28

               Platobným výmerom na daň z 26. novembra 2009 tak bulharské daňové orgány zamietli právo spoločnosti Evita-K na odpočítanie DPH vo forme daňového úveru v súvislosti s faktúrami vystavenými spoločnosťou Ekspertis-7.

               29

               Spoločnosť Evita-K podala správnu žalobu riaditeľovi proti tomuto rozhodnutiu o zamietnutí odpočítania dane, ktorý toto rozhodnutie potvrdil 29. apríla 2010.

               30

               Spoločnosť Evita-K preto podala odvolanie proti platobnému výmeru z 26. novembra 2009 na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Pred týmto súdom okrem iného uviedla, že skutočnosti, ktoré uviedla, dostatočne preukazujú uskutočnenie dodávok, ktoré fakturovala spoločnosť Ekspertis-7, že bez ohľadu na prípadné nezrovnalosti tejto spoločnosti treba spoločnosť Evita-K považovať podľa bulharského práva za nadobúdateľa v dobrej viere a že otázka práva na odpočítanie DPH je nezávislá od otázky vlastníctva a pôvodu nadobudnutého tovaru.

               31

               Za týchto okolností Administrativen săd – Sofija-grad rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa pojem ‚dodanie tovaru‘ v zmysle článku 14 ods. 1 smernice [2006/112] v spojení s článkom 345 [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že za takých okolností, o aké ide v konaní vo veci samej, je prípustné, aby príjemca dodania nadobudol právo nakladať s tovarom (s hnuteľnými vecami, ktoré sú určené iba druhovo) tak, že vlastníctvo k uvedenému tovaru nadobudne za odplatu na základe držby v dobrej viere od osoby, ktorá nie je vlastníkom, čo je podľa vnútroštátneho práva členského štátu prípustné, pričom je nutné vziať do úvahy, že podľa tejto právnej úpravy prechádza vlastnícke právo k uvedeným veciam ich odovzdaním?

                        2.

                        Je na preukázanie toho, že sa uskutočnilo ‚dodanie tovaru‘ v zmysle článku 14 ods. 1 smernice 2006/112, pokiaľ ide o konkrétnu faktúru – v súvislosti s uplatnením práva podľa článku 178 písm. a) [tejto] smernice na odpočítanie dane, ktorá je v danej faktúre vyúčtovaná a bola skutočne zaplatená –, potrebné, aby príjemca tovaru preukázal vlastnícke právo dodávateľa v prípade, ak sú predmetom dodania hnuteľné druhovo určené veci a vlastnícke právo k nim sa podľa vnútroštátneho práva prevádza ich odovzdaním, pričom podľa tohto právneho poriadku je prípustné aj nadobudnutie vlastníckeho práva k uvedeným veciam za odplatu na základe držby v dobrej viere, od osoby, ktorá nie je ich vlastníkom?
                        Má sa ‚dodanie tovaru‘ na účely odpočítania dane v zmysle smernice [2006/112] považovať za preukázané, ak príjemca za podmienok, o aké ide v konaní vo veci samej, uskutočnil následné dodanie toho istého tovaru (zvierat podliehajúcich identifikačnej povinnosti) vývozom spojeným s podaním colného vyhlásenia, pričom neexistujú dôkazy o právach tretích osôb k uvedenému tovaru?

                        3.

                        Je na účely preukázania, že došlo k ‚dodaniu tovaru‘ v zmysle článku 14 ods. 1 smernice 2006/112, pokiaľ ide o konkrétnu faktúru súvisiacu s uplatnením práva podľa článku 178 písm. a) [tejto] smernice na odpočítanie dane, ktorá bola uvedená v danej faktúre a skutočne zaplatená, nutné vychádzať z toho, že dodávateľ a príjemca, ktorí nie sú poľnohospodárskymi výrobcami, nekonali v dobrej viere, ak pri prijatí tovaru nebol priložený nijaký doklad od predošlého vlastníka, v ktorom by v súlade s požiadavkami podľa veterinárnych právnych noriem Európskej únie mali byť uvedené ušné štítky zvierat, pričom ušné štítky zvierat nie sú uvedené vo veterinárnom osvedčení, ktoré vydal správny orgán a ktoré zvieratá sprevádza počas ich prepravy na účely uskutočnenia konkrétneho dodania?
                        Ak dodávateľ a príjemca samostatne vyhotovili zoznamy ušných štítkov zvierat, ktoré im boli dodané, je nutné vychádzať z toho, že splnili požiadavky uvedených veterinárnych právnych noriem Únie, pokiaľ správny orgán vo veterinárnom osvedčení, ktoré zvieratá sprevádza pri ich dodaní, neuviedol ušné štítky zvierat?

                        4.

                        Sú dodávateľ a príjemca v konaní vo veci samej, ktorí nie sú poľnohospodárskymi výrobcami, podľa článku 242 smernice 2006/112 povinní viesť predmet dodania (zvieratá podliehajúce identifikačnej povinnosti, resp. ‚biologické aktíva‘) vo svojom účtovníctve s použitím štandardu [IAS 41] a preukázať kontrolu nad aktívami podľa uvedeného štandardu?

                        5.

                        Je podľa článku 226 bodu 6 smernice 2006/112 potrebné, aby sa v takých faktúrach dane z pridanej hodnoty, akými sú faktúry, ktoré sú predmetom sporu v konaní vo veci samej, uviedli aj ušné štítky zvierat, ktoré podľa veterinárnych právnych noriem Únie podliehajú identifikačnej povinnosti a predstavujú predmet dodania, ak vnútroštátne právo nestanovuje v súvislosti s prevodom vlastníckeho práva k týmto zvieratám výslovne uvedenú podmienku a účastníci dodania nie sú poľnohospodárskymi výrobcami?

                        6.

                        Je podľa článku 185 ods. 1 smernice 2006/112 prípustné, aby sa na základe takého vnútroštátneho ustanovenia, o aké ide v konaní vo veci samej, upravil odpočet dane na základe záveru, že vlastnícke právo dodávateľa k tovaru, ktorý je obsahom dodania, nebolo preukázané, pokiaľ nijaký z účastníkov dodanie neodvolal, príjemca uskutočnil následné dodanie toho istého tovaru, nijaké práva tretích osôb k tovaru (zvieratám podliehajúcim označovaniu) neboli uplatnené a netvrdí sa, že príjemca tovaru nekonal v dobrej viere, pričom vlastnícke právo k tovaru, ktorý je určený len druhovo, sa podľa vnútroštátnej právnej úpravy prevádza jeho odovzdaním?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej až tretej otázke

               32

               Svojou prvou až treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa ustanovenia smernice 2006/112 majú vykladať v tom zmysle, že v kontexte uplatnenia práva na odpočítanie DPH pojem „dodanie tovaru“ a dôkaz o tom, že sa toto dodanie skutočne uskutočnilo, vyžadujú, aby sa formálne preukázalo vlastnícke právo dodávateľa dotknutých tovarov, alebo či v tejto súvislosti postačuje nadobudnutie vlastníckeho práva k týmto tovarom na základe držby v dobrej viere.

               33

               Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora pojem „dodanie tovaru“ uvedený v článku 14 ods. 1 smernice 2006/12 neodkazuje na prevod vlastníctva spôsobmi upravenými uplatniteľným vnútroštátnym právom, ale zahŕňa každý prevod hmotného majetku jednou stranou, ktorá oprávni druhú stranu fakticky s ním nakladať, akoby bola vlastníkom tohto majetku (pozri rozsudky z 8. februára 1990, Shipping and Forwarding Enterprise Safe, C-320/88, Zb. s. I-285, bod 7, zo 14. júla 2005, British American Tobacco a Newman Shipping, C-435/03, Zb. s. I-7077, bod 35, a z 3. júna 2010, De Fruytier, C-237/09, Zb. s. I-4985, bod 24).

               34

               V tejto súvislosti je na vnútroštátnom súde, aby v závislosti od okolností veci určil, či ide o prevod práva nakladať s dotknutým tovarom ako vlastník (pozri rozsudok Shipping and Forwarding Enterprise Safe, už citovaný, bod 13).

               35

               Z toho vyplýva, že plnenie možno považovať za „dodanie tovaru“ v zmysle článku 14 ods. 1 smernice 2006/112, pokiaľ týmto plnením zdaniteľná osoba prevedie hmotný majetok oprávňujúc inú osobu na nakladanie s týmto majetkom, akoby bola jeho vlastníkom, pričom spôsob nadobudnutia vlastníckeho práva k tomuto majetku nemá nijaký význam.

               36

               Rovnako aj dôkaz o tom, že sa dodanie tovaru skutočne uskutočnilo – od čoho závisí existencia práva na odpočítanie dane –, nemôže závisieť od spôsobu nadobudnutia vlastníckeho práva k dotknutým tovarom.

               37

               Pokiaľ ďalej z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že bulharské daňové orgány zamietli právo spoločnosti Evita-K na odpočítanie DPH v súvislosti s dodaním tovaru, o ktoré ide vo veci samej, z dôvodu, že sa nepreukázalo, že k tomuto dodaniu skutočne došlo, a spoločnosť Evita-K toto neuskutočnenie dodania spochybnila, treba pripomenúť po prvé, že osoba, ktorá žiada o odpočítanie DPH, musí preukázať, že splnila požadované podmienky (pozri rozsudok z 26. septembra 1996, Enkler, C-230/94, Zb. s. I-4517, bod 24), a po druhé, že vnútroštátnemu súdu prislúcha vykonať v súlade s vnútroštátnymi pravidlami týkajúcimi sa vykonávania dôkazov celkové posúdenie všetkých skutočností a skutkových okolností tohto sporu vo veci samej, aby bolo možné určiť, či si spoločnosť Evita-K môže uplatniť právo na odpočítanie dane na základe predmetných dodaní (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 6. septembra 2012, Mecsek-Gabona, C-273/11, bod 53; zo 6. decembra 2012, Bonik, C-285/11, bod 32, a z 31. januára 2013, LVK – 56, C-643/11, bod 57).

               38

               V rámci tohto celkového posúdenia môže vnútroštátny súd zohľadniť dôkazy týkajúce sa plnení, ktoré predchádzali plneniu dotknutému vo veci samej alebo po ňom nasledovali, ako aj doklady, ktoré sa ich týkali, napríklad certifikáty alebo osvedčenia vystavené na účely prepravy alebo vývozu dotknutých zvierat.

               39

               V tejto súvislosti vnútroštátnym orgánom a súdom prináleží zamietnuť priznanie práva na odpočítanie dane, ak sa s ohľadom na objektívne skutočnosti preukáže, že toto právo sa uplatňuje podvodne alebo zneužívajúcim spôsobom (pozri rozsudky zo 6. júla 2006, Kittel a Recolta Recycling, C-439/04 a C-440/04, Zb. s. I-6161, bod 55; z 21. júna 2012; Mahagében a Dávid, C-80/11 a C-142/11, bod 42; Bonik, už citovaný, bod 37, ako aj LVK – 56, už citovaný, bod 59).

               40

               Tak je to v prípade, ak daňový podvod spácha samotná zdaniteľná osoba alebo ak táto osoba vedela alebo mala vedieť, že sa svojou kúpou zúčastňuje na plnení, ktoré je súčasťou podvodu vo vzťahu k DPH (pozri rozsudok Bonik, už citovaný, body 38 a 39, ako aj citovanú judikatúru).

               41

               Naopak, zlučiteľné s režimom práva na odpočítanie dane stanoveným v smernici 2006/112 nie je potrestať zamietnutím tohto práva zdaniteľnú osobu, ktorá nevedela alebo nemohla vedieť, že dotknuté plnenie bolo súčasťou podvodu spáchaného dodávateľom alebo že iné plnenie tvoriace súčasť dodávateľského reťazca, ktoré predchádza plneniu zdaniteľnej osoby alebo nasleduje po ňom, bolo poznačené podvodom vo vzťahu k DPH (pozri rozsudky Optigen a i., C-354/03, C-355/03 a C-484/03, Zb. s. I-483, body 52 a 55; Kittel a Recolta Recycling, už citovaný, body 45, 46 a 60; Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 47; Bonik, už citovaný, bod 41, ako aj LVK – 56, už citovaný, bod 60).

               42

               Okrem toho Súdny dvor už rozhodol, že daňová správa nemôže od platiteľa dane uplatňujúceho si právo na odpočítanie DPH všeobecne požadovať, aby preveril, že osoba, ktorá vystavila faktúru vzťahujúcu sa na tovar a služby, na základe ktorej sa požaduje vykonanie tohto práva, mala postavenie zdaniteľnej osoby, disponovala daným tovarom a bola schopná ho dodať a že si splnila povinnosť podať daňové priznanie a uhradiť DPH, aby sa tým ubezpečil, že na strane hospodárskych subjektov na vstupe nedošlo k nezákonnostiam alebo daňovému podvodu, alebo aby v tejto súvislosti disponoval takýmito dokumentmi (pozri rozsudky Mahagében a Dávid, už citovaný, bod 61, ako aj LVK – 56, už citovaný, bod 61). Daňová správa rovnako nemôže od takej zdaniteľnej osoby požadovať predloženie dokladov od osoby, ktorá vystavila faktúru, v ktorých sú uvedené ušné štítky zvierat patriacich do systému identifikácie a registrácie zavedeného nariadením č. 1760/2000.

               43

               Za týchto okolností treba na prvú až tretiu otázku odpovedať tak, že smernica 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že v kontexte uplatnenia práva na odpočítanie DPH pojem „dodanie tovaru“ v zmysle tejto smernice a dôkaz o tom, že sa toto dodanie skutočne uskutočnilo, nezávisia od spôsobu nadobudnutia vlastníckeho práva k dotknutým tovarom. V súlade s vnútroštátnymi pravidlami týkajúcimi sa vykonávania dôkazov vnútroštátnemu súdu prislúcha vykonať celkové posúdenie všetkých skutočností a skutkových okolností sporu, ktorý rozhoduje, aby určil, či sa dodanie tovaru, o ktoré ide vo veci samej, skutočne uskutočnilo a či si prípadne na základe tohto dodania tovaru možno uplatniť právo na odpočítanie dane.

         O štvrtej otázke

               44

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 242 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby zdaniteľné osoby, ktoré nie sú poľnohospodárskymi výrobcami, viedli vo svojom účtovníctve predmet uskutočňovaného dodania tovaru, ak ide o zvieratá, a preukázali, že tieto zvieratá podliehali kontrole v súlade so štandardom IAS 41.

               45

               V tejto súvislosti stačí konštatovať, že tento článok 242 nestanovuje, že zdaniteľné osoby sú povinné splniť štandard IAS 41, ale vyžaduje len to, aby zdaniteľná osoba viedla dostatočne podrobné účtovníctvo, aby sa mohla uplatniť DPH a aby správca dane mohol jej uplatnenie preveriť.

               46

               Skutočnosť, že účtovníctvo spoločností Ekspertis-7 a Evita-K obsahuje údaje, ktoré údajne nevyhovujú uvedenému štandardu, je preto na účely DPH irelevantná, pokiaľ je účtovníctvo dostatočne podrobné v zmysle článku 242.

               47

               Za týchto okolností treba na štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 242 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje, aby zdaniteľné osoby, ktoré nie sú poľnohospodárskymi výrobcami, viedli vo svojom účtovníctve predmet uskutočňovaného dodania tovaru, ak ide o zvieratá, a preukázali, že tieto zvieratá podliehali kontrole v súlade so štandardom IAS 41.

         O piatej otázke

               48

               Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 226 bod 6 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje dodania tovaru tvoreného zvieratami, ktoré patria do systému identifikácie a registrácie zavedeného nariadením č. 1760/2000, uviedla ušné štítky týchto zvierat na faktúrach týkajúcich sa týchto dodaní.

               49

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 178 písm. a) smernice 2006/112 sa výkon práva na odpočítanie dane upravený v článku 168 písm. a) tejto smernice viaže na držbu faktúry. Podľa článku 220 bodu 1 tejto smernice musí byť faktúra vyhotovená pre každé dodanie tovarov alebo poskytovanie služieb, ktoré zdaniteľná osoba uskutoční pre inú zdaniteľnú osobu (pozri rozsudky z 15. júla 2010, Pannon Gép Centrum, C-368/09, Zb. s. I-7467, bod 39, a z 1. marca 2012, Polski Trawertyn, C-280/10, bod 41).

               50

               Článok 226 smernice 2006/112 spresňuje, že bez toho, aby boli dotknuté osobitné ustanovenia uvedené v tejto smernici, iba údaje uvedené v tomto článku musia byť na účely DPH povinne uvedené na faktúrach vystavených podľa článku 220 tejto smernice (pozri rozsudky Pannon Gép Centrum, už citovaný, bod 40, a Polski Trawertyn, už citovaný, bod 41).

               51

               Z toho vyplýva, že členské štáty nemôžu viazať výkon práva na odpočítanie DPH na dodržanie podmienok týkajúcich sa obsahu faktúr, ktoré nie sú výslovne uvedené v ustanoveniach smernice 2006/112. Tento výklad podporuje aj článok 273 tejto smernice, ktorý stanovuje, že členské štáty môžu uložiť iné povinnosti, ktoré považujú za potrebné na riadny výber DPH a na predchádzanie daňovým podvodom, avšak táto možnosť sa nesmie použiť na uloženie dodatočných povinností fakturácie okrem tých, ktoré sú už stanovené v článku 226 tejto smernice (pozri rozsudky Pannon Gép Centrum, už citovaný, bod 41, a Polski Trawertyn, už citovaný, bod 42).

               52

               Podľa článku 226 bodu 6 smernice 2006/112 musí byť na účely DPH na faktúre uvedené množstvo a druh dodaného tovaru alebo rozsah a druh poskytnutých služieb.

               53

               Treba preto konštatovať, že toto ustanovenie nevyžaduje, aby zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje dodanie zvierat patriacich do systému identifikácie a registrácie zavedeného nariadením č. 1760/2000, uviedla ušné štítky týchto zvierat na faktúrach týkajúcich sa tohto dodania.

               54

               Za týchto okolností treba na piatu otázku odpovedať tak, že článok 226 bod 6 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje, aby zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje dodania tovaru tvoreného zvieratami, ktoré patria do systému identifikácie a registrácie zavedeného nariadením č. 1760/2000, uviedla ušné štítky týchto zvierat na faktúrach týkajúcich sa týchto dodaní.

         O šiestej otázke

               55

               Svojou šiestou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 185 ods. 1 smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že umožňuje, aby sa na základe ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je článok 70 ods. 5 ZDDS, upravilo odpočítanie DPH z dôvodu, že vlastnícke právo dodávateľa k tovaru, ktorý dodal, sa nepreukázalo.

               56

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že tento súd predkladá túto otázku preto, lebo zastáva názor, že článok 70 ods. 5 ZDDS predstavuje pravidlo na vykonávanie článkov 184 a 185 smernice 2006/112 v zmysle článku 186 tejto smernice.

               57

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa uvedeného článku 184 sa pôvodne uplatnené odpočítanie dane upraví, ak je vyššie alebo nižšie ako odpočítanie, na ktoré mala zdaniteľná osoba právo.

               58

               Pokiaľ ide o vznik prípadnej povinnosti upraviť odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, článok 185 ods. 1 stanovuje zásadu, podľa ktorej takú úpravu treba vykonať najmä vtedy, keď k zmene skutočností zohľadňovaných pri určení výšky uvedeného odpočítania došlo po podaní daňového priznania k DPH (rozsudok z 29. novembra 2012, Gran Via Moineşti, C-257/11, bod 40).

               59

               Článok 184 a článok 185 ods. 1 smernice 2006/112 preto možno uplatniť len vtedy, ak sa odpočítanie DPH v súvislosti so zdaniteľným plnením pôvodne uskutočnilo, to znamená len za predpokladu, že dotknutá zdaniteľná osoba mala najprv právo na odpočítanie DPH za podmienok uvedených v článku 168 písm. a) tejto smernice.

               60

               Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že článok 70 ods. 5 ZDDS stanovuje predpoklad neexistencie práva na odpočítanie DPH, ak bola vyúčtovaná v rozpore so zákonom, toto ustanovenie nemôže slúžiť ako základ pre úpravu v zmysle článku 185, pretože sa vo svojej podstate týka situácie, v ktorej zdaniteľná osoba nemá toto právo.

               61

               Za týchto okolností treba na piatu otázku odpovedať tak, že článok 185 ods. 1 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že umožňuje upraviť odpočítanie DPH len za predpokladu, že dotknutá zdaniteľná osoba mala najprv právo na odpočítanie DPH za podmienok stanovených v článku 168 písm. a) tejto smernice.

         O trovách

               62

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Smernica Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že v kontexte uplatnenia práva na odpočítanie dane z pridanej hodnoty pojem „dodanie tovaru“ v zmysle tejto smernice a dôkaz o tom, že sa toto dodanie skutočne uskutočnilo, nezávisia od spôsobu nadobudnutia vlastníckeho práva k dotknutým tovarom. V súlade s vnútroštátnymi pravidlami týkajúcimi sa vykonávania dôkazov vnútroštátnemu súdu prislúcha vykonať celkové posúdenie všetkých skutočností a skutkových okolností sporu, ktorý rozhoduje, aby určil, či sa dodanie tovaru, o ktoré ide vo veci samej, skutočne uskutočnilo a či si prípadne na základe tohto dodania tovaru možno uplatniť právo na odpočítanie dane.

                           2.

                           Článok 242 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje, aby zdaniteľné osoby, ktoré nie sú poľnohospodárskymi výrobcami, viedli vo svojom účtovníctve predmet uskutočňovaného dodania tovaru, ak ide o zvieratá, a preukázali, že tieto zvieratá podliehali kontrole v súlade s medzinárodným účtovným štandardom IAS 41 „Poľnohospodárstvo“.

                           3.

                           Článok 226 bod 6 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje, aby zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje dodanie tovaru tvoreného zvieratami, ktoré patria do systému identifikácie a registrácie zavedeného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1760/2000 zo 17. júla 2000, ktorým sa zriaďuje systém identifikácie a registrácie hovädzieho dobytka, o označovaní hovädzieho mäsa a výrobkov z hovädzieho mäsa, a ktorým sa zrušuje nariadenie Rady (ES) č. 820/97, zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 1791/2006 z 20. novembra 2006, uviedla ušné štítky týchto zvierat na faktúrach týkajúcich sa týchto dodaní.

                           4.

                           Článok 185 ods. 1 smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že umožňuje upraviť odpočítanie dane z pridanej hodnoty len za predpokladu, že dotknutá zdaniteľná osoba mala najprv právo na odpočítanie tejto dane za podmienok stanovených v článku 168 písm. a) tejto smernice.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: bulharčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. augusta 1995. # Európsky parlament proti Philippe Vienne. # Úradník. # Vec C-43/94 P.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 22. mája 2007. # Mebrom NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Mimozmluvná zodpovednosť - Dovoz metylbromidu do Európskej únie - Oneskorené zavedenie internetovej stránky umožňujúcej žiadať a udeľovať licencie a kvóty na dovoz - Články 6 a 7 nariadenia (ES) č. 2037/2000 - Škoda vyplývajúca z ušlého zisku - Existencia ujmy. # Vec T-198/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 22. mája 2007 – Mebrom/Komisia
      (vec T‑198/05)
      „Mimozmluvná zodpovednosť – Dovoz metylbromidu do Európskej únie – Oneskorené zavedenie internetovej stránky umožňujúcej žiadať a udeľovať licencie a kvóty na dovoz – Články 6 a 7 nariadenia (ES) č. 2037/2000 – Ujma vyplývajúca z ušlého zisku – Existencia ujmy“
      Mimozmluvná zodpovednosť– Podmienky (článok 288 druhý odsek ES) (pozri body 50 – 52, 59, 68, 70, 72)
      Predmet

         Žaloba o náhradu škody údajne utrpenej žalobcom v dôsledku toho, že Komisia nezaviedla systém, ktorý by umožnil dovážať metylbromid
                  do Európskej únie v januári a februári 2005 na účely kritických použití

            Výrok

                  Žaloba sa zamieta.

                  Žalobca znáša svoje vlastné trovy konania, ako aj trovy konania Komisie.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 1. júla 1976. # Jacques Henri Sergy proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 58-75.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. júna 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-206/96.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 5. marca 2003. # Claire Staelen proti Európskemu parlamentu. # Úradníci - Verejné výberové konania - Prípustnosť. # Vec T-24/01.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. apríla 2004. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-91/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 28. júna 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2002/15/ES - Organizácia pracovnej doby osôb vykonávajúcich mobilné činnosti v cestnej doprave - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-410/06.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 28. júna 2007 – Komisia/Portugalsko
      (vec C‑410/06)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2002/15/ES – Organizácia pracovného času osôb vykonávajúcich mobilné činnosti v cestnej doprave – Neprebratie v stanovenej lehote“
      1.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 10)
      2.                     Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie založené na vnútroštátnom poriadku –
            Neprípustnosť (článok 226 ES) (pozri bod 11)
      Predmet

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie v stanovenej lehote ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu so smernicou
                  Európskeho parlamentu a Rady 2002/15/ES z 11. marca 2002 o organizácii pracovnej doby osôb vykonávajúcich mobilné činnosti
                  v cestnej doprave (Ú. v. EÚ L 80, s. 35; Mim. vyd. 05/004, s. 224)

            Výrok

                  Portugalská republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/15/ES z 11. marca 2002 o organizácii pracovnej doby osôb
                     vykonávajúcich mobilné činnosti v cestnej doprave, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.

                  Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 26. novembra 2015.#Établissement Amra proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva KJ Kangoo Jumps XR – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-390/14.