title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. mája 2012.#Santander Asset Management SGIIC SA, v mene FIM Santander Top 25 Euro Fi (C‑338/11), proti Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux a Santander Asset Management SGIIC SA, v mene Cartera Mobiliaria SA SICAV (C‑339/11 až C‑347/11), a i. proti Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Tribunal administratif de Montreuil.#Články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ – Podniky kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP) – Rozdielne zaobchádzanie medzi dividendami vyplácanými PKIPCP nerezidentom podliehajúcim zrážkovej dani a dividendami vyplácanými PKIPCP rezidentom nepodliehajúcim takejto dani – Potreba zohľadniť situáciu vlastníkov podielov na posúdenie súladu vnútroštátneho opatrenia s voľným pohybom kapitálu – Neexistencia.#Spojené veci C-338/11 až C-347/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 10. mája 2012 (
            *1
         )
      „Články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ — Podniky kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP) — Rozdielne zaobchádzanie medzi dividendami vyplácanými PKIPCP nerezidentom podliehajúcim zrážkovej dani a dividendami vyplácanými PKIPCP rezidentom nepodliehajúcim takejto dani — Potreba zohľadniť situáciu vlastníkov podielov na posúdenie súladu vnútroštátneho opatrenia s voľným pohybom kapitálu — Neexistencia“
      V spojených veciach C-338/11 až C-347/11,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Tribunal administratif de Montreuil (Francúzsko) z 1. júla 2011 a doručené Súdnemu dvoru 4. júla 2011, ktoré súvisia s konaniami:

         Santander Asset Management SGIIC SA, v mene FIM Santander Top 25 Euro Fi (C-338/11)
      proti

         Directeur des résidents à l’étranger et des services généraux

      a

         Santander Asset Management SGIIC SA, v mene Cartera Mobiliaria SA SICAV (C-339/11),

         Kapitalanlagegesellschaft mbH, v mene Alltri Inka (C-340/11),

         Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH, v mene DBI-Fonds APT č. 737 (C-341/11),

         SICAV KBC Select Immo (C-342/11),

         SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH (C-343/11),

         International Values Series of the DFA Investment Trust Co. (C-344/11),

         Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. (C-345/11),

         SICAV GA Fund B (C-346/11),

         Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, v mene AMB Generali Aktien Euroland (C-347/11),
      proti

         Ministre du Budget, des Comptes publics, de la Fonction publique et de la Réforme de l’État,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia J. Malenovský, G. Arestis, T. von Danwitz a D. Šváby,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. februára 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Santander Asset Management SGIIC SA, v mene FIM Santander Top 25 Euro Fi, a Santander Asset Management SGIIC SA, v mene Cartera Mobiliaria SA SICAV, v zastúpení: C. Charpentier, N. Gelli, P. Van den Perre a C. Profitos, avocats,

               —

               Kapitalanlagegesellschaft mbH, v mene Alltri Inka, International Values Series of the DFA Investment Trust Co., Continental Small Co. Series of the DFA Investment Trust Co. a Generali Investments Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, v mene AMB Generali Aktien Euroland, v zastúpení: Y. Robert a S. Lauratet, avocats,

               —

               Allianz Global Investors Kapitalanlagegesellschaft mbH, v mene DBI-Fonds APT č. 737, v zastúpení: P. Schultze a A. Feger, avocats,

               —

               SICAV KBC Select Immo, v zastúpení: V. Louvel a S. Defert, avocats,

               —

               SGSS Deutschland Kapitalanlagegesellschaft mbH, v zastúpení: A. Lagarrigue a B. Hardeck, avocats,

               —

               SICAV GA Fund B, v zastúpení: P. Le Roux a L. Bogey, avocats,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.-S. Pilczer, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ.

               2

               Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi podnikmi kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP) nerezidentmi a francúzskymi daňovými úradmi vo veci zrážkovej dane vyberanej z dividend vnútroštátneho pôvodu rozdelených v prospech PKIPCP.

         Vnútroštátny právny rámec

               3

               Vo francúzskom práve združujú PKIPCP investičné spoločnosti s variabilným kapitálom (sociétés d’investissement à capital variable, SICAV) a spoločné investičné fondy (fonds communs de placement, FCP). Podľa článku 208b ods. 1 časť A code général des impôts (všeobecný daňový zákonník, ďalej len „CGI“) sú SICAV oslobodené od dane z príjmov právnických osôb za zisky dosiahnuté v rámci ich predmetu podnikania. Pokiaľ ide o FCP, ich spoluvlastníctvo ich stavia úplne mimo pôsobnosti dane z príjmov právnických osôb.

               4

               Článok 119a ods. 2 CGI znie:
               „Za dividendy sa vyberá zrážková daň, ktorej sadzba je stanovená v článku 187, ak boli vyplatené osobám, ktoré nemajú svoj daňový domicil alebo sídlo vo Francúzsku…“

               5

               V zmysle článku 187 CGI:
               „1.   Sadzba zrážkovej dane stanovenej v článku 119b sa určuje vo výške:
               …

                        —

                        25 % pre všetky ostatné príjmy.“

         Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky

               6

               Žalobkyne vo veci samej sú belgickými PKIPCP (veci C-342/11 a C-346/11), nemeckými PKIPCP (veci C-340/11, C-341/11, C-343/11 a C-347/11), španielskymi PKIPCP (veci C-338/11 a C-339/11) a PKIPCP Spojených štátov (veci C-344/11 a C-345/11), ktoré investujú predovšetkým do akcií francúzskych spoločností a z tohto titulu nadobúdajú dividendy. Tieto dividendy podliehajú vo Francúzsku v zmysle článku 119a ods. 2 a článku 187 ods. 1 CGI zrážkovej dani vo výške 25 %.

               7

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že dotknutá vnútroštátna právna úprava vo veci samej zavádza rozdielne zaobchádzanie v oblasti daní na ujmu PKIPCP nerezidentov, pretože dividendy pochádzajúce z Francúzska, ktoré nadobúdajú tieto subjekty, podliehajú zrážkovej dani, zatiaľ čo dividendy s rovnakým pôvodom vyplácané PKIPCP rezidentom takejto dani nepodliehajú. Toto rozdielne zaobchádzanie predstavuje podľa vnútroštátneho súdu obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 63 ZFEÚ, ktoré je s ohľadom na článok 65 ZFEÚ neprípustné, okrem prípadov, ak sa rozdielne zaobchádzanie týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo ak je obmedzenie odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu. Podľa vnútroštátneho súdu otázka, či spolu so situáciou PKIPCP treba zohľadniť aj situáciu vlastníkov podielov, má na posúdenie porovnateľnosti situácií zásadný význam.

               8

               Vnútroštátny súd vysvetľuje, že ak by sa zohľadnila iba situácia PKIPCP, muselo by sa konštatovať, že sa PKIPCP, či už ako rezidenti vo Francúzsku alebo ako rezidenti v inom členskom štáte, nachádzajú v objektívne porovnateľnej situácii. V takomto prípade nemožno rozdielne zaobchádzanie považovať za odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

               9

               Naopak, v prípade, keď by jednak s ohľadom na to, že jediným cieľom PKIPCP v postavení jednoduchých sprostredkovateľov, ktorí nemusia nevyhnutne disponovať právnou subjektivitou, je zaobstarať na účet investora uskutočnenie investícií a jednak s ohľadom na účinné zdanenie dividend, buď priamo prostredníctvom daňového režimu PKIPCP rezidentov alebo nepriamo prostredníctvom zrážkovej dane uplatniteľnej na PKIPCP nerezidentov, ktoré zaťažuje vlastníkov podielov tak rezidentov, ako aj nerezidentov, bolo potrebné zohľadniť nielen situáciu PKIPCP, ale aj situáciu vlastníkov ich podielov, bolo by možné súlad zrážkovej dane so zásadou voľného pohybu kapitálu pripustiť buď vtedy, ak by situácie s ohľadom na celkový uplatniteľný daňový režim nebolo možné posúdiť ako objektívne porovnateľné, alebo ak by vyšší naliehavý dôvod všeobecného záujmu založený na účinnosti daňovej kontroly odôvodňoval rozdielne zaobchádzanie.

               10

               Za týchto podmienok tribunal administratif de Montreuil (správny súd v Montreuil) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Musí byť spolu so situáciou PKIPCP zohľadnená aj situácia vlastníkov podielov?

                        2.

                        Ak áno, za akých podmienok možno spornú zrážkovú daň považovať za zlučiteľnú so zásadou voľného pohybu kapitálu?“

               11

               Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 4. augusta 2011 boli veci C-338/11 až C-347/11 spojené na spoločné konanie tak na účely písomnej a ústnej časti konania, ako aj vyhlásenia rozsudku.

         O prejudiciálnych otázkach

               12

               V prvom rade treba spresniť, že aj v prípade, ak sa článok 119a ods. 2 a článok 187 CGI uplatňujú všeobecne na osoby, ktoré nemajú svoj daňový domicil alebo bydlisko vo Francúzsku, položené otázky sa týkajú výlučne daňového zaobchádzania s PKIPCP, ktoré vyplýva z uplatnenia uvedených ustanovení.

               13

               Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami v podstate pýta, či články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá na dividendy vnútroštátneho pôvodu rozdelené v prospech PKIPCP uplatňuje rozdielne daňové zaobchádzanie v závislosti od miesta pobytu príjemcu. Predovšetkým sa pýta, či pokiaľ ide o zdanenie dividend rozdelených spoločnosťami rezidentmi v prospech PKIPCP nerezidentov, je na účely určenia, či existuje rozdielne zaobchádzanie, ktoré predstavuje prekážku voľného pohybu kapitálu, potrebné porovnať tieto situácie iba na úrovni investičných nástrojov, alebo treba zohľadniť aj situáciu vlastníkov podielov.

               14

               V tejto súvislosti treba predovšetkým pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry síce priame dane patria do právomoci členských štátov, tie však pri jej výkone musia dodržiavať právo Únie (rozsudky zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C-334/02, Zb. s. I-2229, bod 21; z 20. januára 2011, Komisia/Grécko, C-155/09, Zb. s. I-65, bod 39, a zo16. júna 2011, Komisia/Rakúsko, C-10/10, Zb. s. I-5389, bod 23).

               15

               Z ustálenej judikatúry tiež vyplýva, že opatrenia zakázané článkom 63 ods. 1 ZFEÚ ako obmedzenia pohybu kapitálu zahŕňajú opatrenia, ktoré môžu odradiť osoby bez bydliska v členskom štáte od investovania v ňom alebo odradiť osoby s bydliskom v predmetnom členskom štáte od investovania v iných štátoch (rozsudky z 25. januára 2007, Festersen, C-370/05, Zb. s. I-1129, bod 24; z 18. decembra 2007, A, C-101/05, Zb. s. I-11531, bod 40, ako aj z 10. februára 2011, Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, C-436/08 a C-437/08, Zb. s. I-305, bod 50).

               16

               Pokiaľ ide o otázku, či právna úprava členského štátu, o akú ide vo veci samej, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu, treba pripomenúť, že podľa tejto právnej úpravy sú dividendy rozdelené spoločnosťou rezidentom v prospech PKIPCP nerezidentov, ktorí sú usadení v inom členskom štáte alebo v treťom štáte, zdaňované zrážkovou daňou so sadzbou 25 %, hoci v prípade, ak sa vyplácajú PKIPCP rezidentom, sa takéto dividendy nezdaňujú.

               17

               Takéto rozdielne daňové zaobchádzanie s dividendami medzi PKIPCP v závislosti od miesta ich sídla môže jednak odradiť PKIPCP nerezidentov, aby pokračovali v investovaní do spoločností usídlených vo Francúzsku a jednak investorov usídlených vo Francúzsku, aby nadobúdali podiely PKIPCP nerezidentov.

               18

               Uvedená právna úprava preto predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré článok 63 ZFEÚ v zásade zakazuje.

               19

               Treba však preskúmať, či takéto obmedzenie môže byť odôvodnené z hľadiska ustanovení Zmluvy o FEÚ.

               20

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s článkom 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ „článkom 63 [ZFEÚ] nie sú dotknuté práva členských štátov… uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov podľa miesta bydliska alebo podľa miesta, kde investovali kapitál“.

               21

               Toto ustanovenie predstavuje výnimku zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu a musí sa vykladať doslovne. Preto ho nemožno vykladať v tom zmysle, že akákoľvek daňová právna úprava rozlišujúca medzi daňovými poplatníkmi v závislosti od miesta, kde majú bydlisko, alebo od členského štátu, v ktorom investujú svoj kapitál, je automaticky zlučiteľná so Zmluvou (pozri rozsudky z 11. septembra 2008, Eckelkamp a i., C-11/07, Zb. s. I-6845, bod 57; z 22. apríla 2010, Mattner, C-510/08, Zb. s. I-3553, bod 32, ako aj Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, už citovaný, bod 56).

               22

               Výnimka stanovená v uvedenom článku je však sama obmedzená článkom 65 ods. 3 ZFEÚ, ktorý stanovuje, že vnútroštátne ustanovenia uvedené v odseku 1 tohto článku „nesmú byť prostriedkom na svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu kapitálu a platieb vymedzených v článku 63“.

               23

               Treba teda rozlišovať medzi rozdielnym zaobchádzaním, ktoré je podľa článku 65 ods. 1 písm. a) ZFEÚ prípustné, a diskrimináciou, ktorú zakazuje odsek 3 tohto článku. Z judikatúry pritom vyplýva, že na to, aby sa mohla vnútroštátna daňová právna úprava, o akú ide vo veci samej, považovať za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa voľného pohybu kapitálu, je potrebné, aby sa rozdiel v zaobchádzaní týkal situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo aby bol odôvodnený naliehavým dôvodom všeobecného záujmu (pozri rozsudky zo 6. júna 2000, Verkooijen, C-35/98, Zb. s. I-4071, bod 43; zo 7. septembra 2004, Manninen, C-319/02, Zb. s. I-7477, bod 29, a z 1. decembra 2011, Komisia/Belgicko, C-250/08, Zb. s. I-12341, bod 51).

               24

               Na účely posúdenia porovnateľnosti situácií sa vnútroštátny súd pýta, či spolu so situáciou PKIPCP treba zohľadniť aj situáciu vlastníkov podielov.

               25

               Francúzska vláda trvá v tejto súvislosti na tom, že PKIPCP nie sú investormi vo vlastnom mene, ale len nástrojmi kolektívneho investovania konajúcimi na účet vlastníkov ich podielov. Keďže je z daňového hľadiska postavenie PKIPCP neutrálne, dividendy, ktoré nadobudnú, nebudú zdanené. Preto s cieľom určiť, či sa rozdielne zaobchádzanie s dividendami vyplácanými PKIPCP nerezidentom v porovnaní so zaobchádzaním s dividendami vyplácanými PKIPCP rezidentom, týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, bude potrebné zohľadniť aj situáciu vlastníkov podielov.

               26

               S touto argumentáciou však nemožno súhlasiť.

               27

               Je pravda, že každému členskému štátu prináleží, aby v súlade s právom Únie upravil svoj systém zdaňovania rozdeľovaných ziskov. Ak však vnútroštátna právna úprava zavádza rozlišovacie kritérium pri zdanení vyplatených ziskov, posúdenie porovnateľnosti situácií sa musí vykonať s ohľadom na uvedené kritérium (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. decembra 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C-170/05, Zb. s. I-11949, body 34 a 35; z 18. júna 2009, Aberdeen Property Fininvest Alpha, C-303/07, Zb. s. I-5145, body 51 až 54; z 19. novembra 2009, Komisia/Taliansko, C-540/07, Zb. s. I-10983, bod 43, ako aj z 20. októbra 2011, Komisia/Nemecko, C-284/09, Zb. s. I-9879, bod 60).

               28

               Okrem toho na účely posúdenia, či je rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z takejto právnej úpravy odrazom objektívne rozdielnych situácií, treba vziať do úvahy iba relevantné rozlišujúce kritériá stanovené dotknutou právnou úpravou. Teda ak sa členský štát rozhodne pre uplatnenie svojej daňovej právomoci na dividendy vyplácané spoločnosťami rezidentmi výlučne na základe kritéria sídla prijímajúcich PKIPCP, daňové postavenie vlastníkov podielov týchto subjektov by na posúdenie, či má, alebo nemá uvedená právna úprava diskriminačnú povahu, nemalo žiadny význam.

               29

               Čo sa týka dotknutej daňovej právnej úpravy vo veci samej, treba konštatovať, že táto zavádza rozlišovacie kritérium založené na sídle PKIPCP tak, že povinnosť zaplatiť zrážkovú daň z dividend, ktoré nadobudnú, ukladá len PKIPCP nerezidentom.

               30

               Okrem toho súvislosť medzi nezdanením dividend vyplatených v prospech PKIPCP rezidentov a zdanením uvedených dividend na úrovni vlastníkov podielov týchto subjektov, na ktorú poukazuje francúzska vláda, neexistuje. V skutočnosti oslobodenie od dane priznané PKIPCP rezidentom nie je podmienené zdanením príjmov rozdelených na úrovni vlastníkov ich podielov.

               31

               V tejto súvislosti treba poznamenať, že pokiaľ ide o PKIPCP, ktoré pristúpili ku kapitalizácii nadobudnutých dividend, na úrovni vlastníkov podielov sa nevykoná žiadne ďalšie prerozdelenie dividend, ktoré by mohlo podliehať neskoršiemu zdaneniu. Dotknutá vnútroštátna právna úprava vo veci samej teda nestanovuje žiadnu súvislosť medzi daňovým zaobchádzaním s dividendami vnútroštátneho pôvodu nadobudnutými kapitálovými PKIPCP, či už rezidentmi alebo nerezidentmi, a daňovou situáciou vlastníkov ich podielov.

               32

               Pokiaľ ide o PKIPCP, ktoré pristúpili k rozdeleniu vyplatených dividend, dotknutá právna úprava nezohľadňuje daňové postavenie vlastníkov ich podielov.

               33

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že argumentácia francúzskej vlády je založená na predpoklade, že vlastníci podielov PKIPCP rezidentov majú svoju daňovú rezidenciu vo Francúzsku, kým vlastníci podielov PKIPCP nerezidentov majú svoju daňovú rezidenciu v štáte, v ktorom majú sídlo dotknuté PKIPCP. Dvojstranné dohovory o zamedzení dvojitého zdanenia uzavreté medzi Francúzskou republikou a členským štátom alebo tretím štátom tak podľa francúzskej vlády zabezpečujú podobné daňové zaobchádzanie vlastníkom podielov PKIPCP rezidentom aj nerezidentom.

               34

               Takýto predpoklad je však z dôvodu zovšeobecnenia, ktoré obsahuje, nepresný. V skutočnosti nie je neobvyklé, že vlastník podielov PKIPCP francúzskych nerezidentov má daňovú rezidenciu vo Francúzsku alebo že vlastník podielov PKIPCP rezidentov má daňovú rezidenciu v inom členskom štáte alebo v treťom štáte.

               35

               Z dotknutej právnej úpravy vo veci samej však vyplýva, že dividendy vnútroštátneho pôvodu vyplatené distribučným PKIPCP rezidentom budú oslobodené od dane aj v tom prípade, ak Francúzska republika nebude vykonávať svoju daňovú právomoc nad dividendami prerozdelenými takýmto PKIPCP, predovšetkým ak sú vyplatené vlastníkom podielov, ktorí majú svoju daňovú rezidenciu v inom členskom štáte alebo v treťom štáte.

               36

               Okrem toho dividendy vnútroštátneho pôvodu vyplatené distribučným PKIPCP nerezidentom sú zdanené sadzbou dane 25 % bez ohľadu na daňové postavenie vlastníkov ich podielov.

               37

               Pokiaľ ide o vlastníkov podielov nerezidentov takýchto PKIPCP, ak aj určité dvojstranné dohovory o zamedzení dvojitého zdanenia uzavreté medzi Francúzskou republikou a členským štátom alebo dotknutým tretím štátom stanovujú povinnosť členského štátu sídla týchto vlastníkov podielov zohľadniť zrážkovú daň uplatnenú vo Francúzsku, nemožno z toho vyvodiť, že dotknutá právna úprava vo veci samej zohľadňuje daňové postavenie uvedených vlastníkov podielov. Naopak, je to členský štát vlastníkov podielov, ktorý bude na základe uvedených dohovorov zohľadňovať daňové zaobchádzanie s dividendami na úrovni PKIPCP vo Francúzsku.

               38

               Ak by aj v prospech vlastníka podielov, ktorý je francúzsky rezident, v PKIPCP nerezidentovi existoval, ako tvrdí francúzska vláda, správny postup, ktorý by mu v určitých prípadoch umožnil získať daňový kredit na zrážkovú daň vyrubenú na úrovni PKIPCP nerezidentov, uvedené nič nemení na skutočnosti, že dotknutá právna úprava vo veci samej stanovuje zdanenie vnútroštátnych dividend vyplatených PKIPCP nerezidentom daňou vo výške 25 % výlučne na základe ich sídla, a teda bez ohľadu na daňové postavenie vlastníkov podielov uvedených PKIPCP.

               39

               S ohľadom na rozlišovacie kritérium stanovené touto vnútroštátnou právnou úpravou, ktoré je založené výlučne na sídle PKIPCP, sa na účely určenia, či uvedená právna úprava má, alebo nemá diskriminačnú povahu, musí posúdenie porovnateľnosti situácií vykonať iba na úrovni investičného nástroja.

               40

               Tento záver nespochybňuje skutočnosť, že v rozsudku z 20. mája 2008, Orange European Smallcap Fund (C-194/06, Zb. s. I-3747), týkajúcom sa daňového režimu PKIPCP, Súdny dvor zohľadnil režim zdanenia uplatniteľný na vlastníkov podielov fyzické osoby na účely posúdenia zlučiteľnosti systému zdanenia, akým bol dotknutý systém zdanenia v uvedenej veci, s voľným pohybom kapitálu. Uvedený daňový režim totiž na rozdiel od daňového režimu dotknutého vo veci samej viazal oslobodenie PKPICP od dane na podmienku, aby všetky zisky týchto subjektov boli vyplatené vlastníkom podielov týchto subjektov s cieľom priblížiť daňové zaťaženia príjmov z investícií plynúcich prostredníctvom týchto daňových subjektov kolektívneho investovania daňovému zaťaženiu investícií vynaložených priamo jednotlivcami (rozsudok Orange European Smallcap Fund, už citovaný, body 8, 33 a 60). V tejto veci teda vnútroštátny zákonodarca použil ako rozlišujúce kritérium uplatniteľné na daňové zaobchádzanie daňové postavenie vlastníka podielov.

               41

               Na rozdiel od uvedeného vo veci samej nie je rozlišujúcim kritériom uplatniteľným na daňové zaobchádzanie stanovené v dotknutej vnútroštátnej právnej úprave daňové postavenie vlastníka podielov, ale len postavenie PKIPCP podľa toho, či sú alebo nie sú rezidentmi.

               42

               Napokon tak, ako tvrdí aj vnútroštátny súd, čo sa týka vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, ktorou sa má zamedziť reťazovému zdaneniu dividend rozdelených spoločnosťami rezidentmi, situácia PKIPCP rezidentov je porovnateľná so situáciou PKIPCP nerezidentov (pozri rozsudky Aberdeen Property Fininvest Alpha, už citovaný, body 43 a 44, ako aj Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 58).

               43

               Tvrdenie francúzskej vlády založené na rozsudku z 22. decembra 2008, Truck Center (C-282/07, Zb. s. I-10767, bod 47), v zmysle ktorého, pokiaľ ide o vymáhanie dane, rozdielne zaobchádzanie s PKIPCP rezidentmi a PKIPCP nerezidentmi iba odráža rozdiel v situácii, v ktorej sa tieto subjekty nachádzajú, treba zamietnuť. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vo veci, ktorá viedla k vyhláseniu už citovaného rozsudok Truck Center, dotknutá vnútroštátna právna úprava stanovovala na úrovni spoločností príjemcov rezidentov a na úrovni spoločností príjemcov nerezidentov zdanenie určitých príjmov vnútroštátneho pôvodu. Uvedená právna úprava stanovovala výlučne rozdielne podmienky výberu dane v závislosti od miesta sídla spoločnosti príjemcu, ktoré boli odôvodnené objektívne odlišnou situáciou, v ktorej sa nachádzali spoločnosti rezidenti a spoločnosti nerezidenti. Vo veci samej sa však dotknutá právna úprava neobmedzuje iba na stanovenie rozdielnych podmienok výberu dane v závislosti od miesta sídla príjemcu dividend vnútroštátneho pôvodu. Táto právna úprava naopak stanovuje zdanenie týchto dividend iba v prípade PKIPCP nerezidentov.

               44

               Rozdiely v zaobchádzaní medzi PKIPCP rezidentmi, ktorým sa priznáva oslobodenie od dane, pokiaľ ide o dividendy vnútroštátneho pôvodu, ktoré nadobudnú, a PKIPC nerezidentmi, ktoré podliehajú zrážkovej dani z týchto dividend, teda nemôžu byť odôvodnené rozdielnou relevantnou situáciou.

               45

               Ďalej treba preskúmať, či obmedzenie vyplývajúce z vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, je odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu (pozri rozsudky z 11. októbra 2007, ELISA, C-451/05, Zb. s. I-8251, bod 79; Haribo Lakritzen Hans Riegel a Österreichische Salinen, už citovaný, bod 63, ako aj Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 68).

               46

               Pred Súdnym dvorom uviedla francúzska vláda rôzne odôvodnenia, konkrétne potrebu zachovať rovnovážnu deľbu daňovej právomoci medzi členskými štátmi, potrebu zaistiť účinnosť daňových kontrol, ako aj zachovanie koherentnosti daňového systému dotknutého vo veciach samých. Čo sa týka predovšetkým odôvodnení týkajúcich sa obmedzení pohybu kapitálu vo vzťahu k tretím štátom, francúzska vláda vychádza jednak z predpokladu, že v tomto osobitnom kontexte sú sporné pravidlá nevyhnutné na zaistenie účinnosti daňových kontrol, a jednak z článku 64 ods. 1 ZFEÚ.

               47

               Treba pripomenúť, že nevyhnutnosť zachovania vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi možno pripustiť najmä vtedy, ak sa predmetným režimom usiluje o zabránenie konaniam, ktoré by mohli ohroziť právo niektorého členského štátu vykonávať svoju daňovú právomoc vo vzťahu k činnostiam uskutočňovaným na jeho území (pozri rozsudky z 18. júla 2007, Oy AA, C-231/05, Zb. s. I-6373, bod 54; z 8. novembra 2007, Amurta, C-379/05, Zb. s. I-9569, bod 58; Aberdeen Property Fininvest Alpha, už citovaný, bod 66, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 77).

               48

               Ak sa však členský štát rozhodne nezdaniť PKIPCP rezidentov poberajúcich dividendy vnútroštátneho pôvodu, nemôže sa odvolávať na potrebu zabezpečenia vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi, aby tým odôvodnil zdanenie PKIPCP nerezidentov poberajúcich takéto príjmy (pozri rozsudky Amurta, už citovaný, bod 59; Aberdeen Property Fininvest Alpha, už citovaný, bod 67, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 78).

               49

               Dotknutá vnútroštátna právna úprava vo veci samej nemôže byť odôvodnená potrebou zaistiť účinnosť daňových kontrol. Ako okrem iného uvádza vnútroštátny súd, účinnosť daňových kontrol totiž nemôže odôvodniť zdanenia týkajúce sa výlučne a osobitne nerezidentov.

               50

               Čo sa týka tvrdenia založeného na zachovaní koherentnosti francúzskeho daňového systému, treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že nevyhnutnosť zachovať takúto koherenciu môže odôvodniť právnu úpravu, ktorou sa obmedzia základné slobody (pozri rozsudky z 28. januára 1992, Bachmann, C-204/90, Zb. s. I-249, bod 21; z 23. októbra 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Zb. s. I-8061, bod 43, a Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 70).

               51

               Podľa ustálenej judikatúry sa však na to, aby mohlo byť tvrdenie založené na takomto odôvodnení úspešné, vyžaduje, aby existoval priamy vzťah medzi dotknutou daňovou výhodou a kompenzáciou tejto výhody vo forme stanoveného daňového odvodu (rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 71 a citovaná judikatúra), keďže priamy charakter tohto vzťahu musí byť posudzovaný vzhľadom na cieľ sledovaný predmetnou právnou úpravou (rozsudky z 27. novembra 2008, Papillon, C-418/07, Zb. s. I-8947, bod 44, a Aberdeen Property Fininvest Alpha, už citovaný, bod 72).

               52

               Ako však vyplýva z bodu 30 tohto rozsudku, oslobodenie dividend od zrážkovej dane sa neviaže na podmienku, aby boli predmetné dividendy nadobudnuté PKIPCP prerozdelené týmto subjektom a aby ich zdanením na úrovni vlastníkov podielov uvedených PKIPCP bolo možné kompenzovať oslobodenie od zrážkovej dane.

               53

               V zmysle judikatúry citovanej v bode 51 tohto rozsudku preto neexistuje priamy vzťah medzi oslobodením dividend vnútroštátneho pôvodu nadobudnutých PKIPCP rezidentmi od zrážkovej dane a zdanením uvedených dividend ako príjmov vlastníkov podielov v uvedených PKIPCP.

               54

               Napokon, pokiaľ ide osobitne o odôvodnenia týkajúce sa obmedzení pohybu kapitálu vo vzťahu k tretím štátom, treba na jednej strane poznamenať, že francúzska vláda sa obmedzila na tvrdenie, že v prípade takýchto pohybov a pri neexistencii dohovorov v oblastí daní, ktoré by stanovovali vzájomnú správnu spoluprácu, musia byť sporné obmedzenia odôvodnené nevyhnutnosťou zaistiť účinnosť daňových kontrol. Je pravda, že z judikatúry vyplýva, že takéto pohyby kapitálu sa odohrávajú v odlišnom právnom kontexte, ako sú vzťahy medzi členskými štátmi (rozsudok A, už citovaný, bod 60). V tomto ohľade preto stačí poznamenať, že francúzska vláda nepredložila dôkazy, ktoré by preukazovali, z akých dôvodov by účinnosť daňových kontrol mala odôvodňovať zdanenia týkajúce sa výlučne a osobitne PKIPCP nerezidentov. Na druhej strane, keďže sa návrhy na začatie prejudiciálneho konania netýkajú výkladu článku 64 ods. 1 ZFEÚ, netreba preskúmať, či obmedzenie pohybu kapitálu do alebo z tretích krajín vyplývajúce z vnútroštátnej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, môže byť odôvodnené na základe tohto ustanovenia.

               55

               S ohľadom na všetky tieto úvahy treba na položené otázky odpovedať tak, že články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ktorá stanovuje zdanenie dividend vnútroštátneho pôvodu zrážkovou daňou v prípade, ak ich nadobudnú PKIPCP, ktorí sú rezidenti v inom členskom štáte, hoci v prípade PKIPCP rezidentov prvého uvedeného členského štátu sú tieto dividendy od dane oslobodené.

         O časovej účinnosti tohto rozsudku

               56

               Vo svojich ústnych pripomienkach francúzska vláda žiadala, aby Súdny dvor, v prípade, ak rozhodne, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veciach samých, je nezlučiteľná s článkami 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ, obmedzil časovú účinnosť tohto rozsudku.

               57

               Na podporu svojho návrhu uvedená vláda jednak upriamila pozornosť Súdneho dvora na vážne finančné dôsledky, ktoré by mal rozsudok s takým výrokom. Jednak uviedla, že s ohľadom na postup Európskej komisie a ostatných členských štátov sa Francúzska republika mohla domnievať, že dotknutá právna úprava vo veci samej je v súlade s právom Únie.

               58

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry výklad pravidla práva Únie, ktorý uskutoční Súdny dvor pri výkone svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa musí alebo by sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a musí uplatňovať aj na právne vzťahy, ktoré vznikli a boli vytvorené pred vydaním rozsudku, ktorým sa rozhodlo o návrhu na výklad, ak sú inak splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušnému súdu spor, ktorý sa týka uplatnenia uvedeného pravidla (pozri najmä rozsudky z 3. októbra 2002, Barreira Pérez, C-347/00, Zb. s. I-8191, bod 44; zo 17. februára 2005, Linneweber a Akritidis, C-453/02 a C-462/02, Zb. s. I-1131, bod 41, ako aj zo 6. marca 2007, Meilicke a i., C-292/04, Zb. s. I-1835, bod 34).

               59

               Súdny dvor môže iba výnimočne pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Únie pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, aby sa spochybnili právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí (pozri najmä rozsudky z 10. januára 2006, Skov a Bilka, C-402/03, Zb. s. I-199, bod 51, ako aj z 3. júna 2010, Kalinčev, C-2/09, Zb. s. I-4939, bod 50).

               60

               Konkrétnejšie, Súdny dvor sa uchyľoval k takémuto riešeniu len za presne stanovených okolností, a to najmä vtedy, keď existovalo riziko vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, a keď sa zdalo, že jednotlivci a vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právom Únie z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Únie, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie (pozri najmä rozsudky z 27. apríla 2006, Richards, C-423/04, Zb. s. I-3585, bod 42, a Kalinčev, už citovaný, bod 51).

               61

               Pokiaľ ide o tvrdenie francúzskej vlády založené na vážnej a objektívnej neistote týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Únie, uvedená vláda nespresnila, akým spôsobom prispelo konanie Komisie a ostatných členských štátov k takejto neistote. V každom prípade, vážna a objektívna neistota nemôže, pokiaľ ide o dosah ustanovení práva Únie, byť prijatá vo veciach, o aké ide vo veci samej. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora citovanej v bode 27 tohto rozsudku totiž vyplýva, že na účely posúdenia zlučiteľnosti právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, sa musí s ohľadom na články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ vykonať posúdenie porovnateľnosti situácií na úrovni, ktorú si sám zvolí členský štát, v prejednávanej veci situácie na úrovni PKIPCP. Okrem toho, ako konštatuje vnútroštátny súd, ak sa má porovnanie situácií vykonať na úrovni PKIPCP, posúdenie zlučiteľnosti právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, nepredstavuje s ohľadom na články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ žiadny osobitný problém.

               62

               Čo sa týka odkazu francúzskej vlády na vážne dôsledky tohto rozsudku Súdneho dvora na štátny rozpočet, treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že finančné dôsledky, ktoré by mohli vyplynúť pre členský štát z rozsudku vydaného v prejudiciálnom konaní, neodôvodňujú samy osebe obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku (rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C-184/99, Zb. s. I-6193, bod 52; z 15. marca 2005, Bidar, C-209/03, Zb. s. I-2119, bod 68, a Kalinčev, už citovaný, bod 52). V tomto prípade však Francúzska republika, ktorá o obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku požiadala až na pojednávaní, nepredložila počas tohto pojednávania informácie, ktoré by Súdnemu dvoru umožnili posúdiť, či Francúzskej republike skutočne hrozia vážne ekonomické dôsledky.

               63

               Z toho vyplýva, že nie je potrebné obmedziť časovú účinnosť tohto rozsudku.

         O trovách

               64

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ treba vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ktorá stanovuje zdanenie dividend vnútroštátneho pôvodu zrážkovou daňou v prípade, ak ich nadobudnú podniky kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov rezidenti v inom členskom štáte, hoci v prípade podnikov kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov rezidentov prvého uvedeného členského štátu sú tieto dividendy od dane oslobodené.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 5. júna 2012. # Efstratios Chatzidoukakis proti Európskej komisii. # Verejná služba - Úradníci - Odmena - Rodinné prídavky. # Vec F-84/10.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. februára 1970. # Hauptzollamt Hamburg-Oberelbe proti Firma Paul G. Bollmann. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vec 40-69.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 24. februára 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Vec C-434/97.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. júna 1992. # Consorgan - Gestão de Empresas Ldª proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Európsky sociálny fond. # Vec C-181/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. marca 2012.#Società Consortile Fonografici (SCF) proti Marcovi Del Corsovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Corte d’appello di Torino.#Autorské práva a s nimi súvisiace práva v informačnej spoločnosti – Priama uplatniteľnosť Rímskeho dohovoru, dohody TRIPS a WPPT v právnom poriadku Únie – Smernica 92/100/EHS – Článok 8 ods. 2 – Smernica 2001/29/ES – Pojem ‚verejný prenos‘ – Verejný prenos zvukových záznamov vysielaných rádiom v zubnej ordinácii.#Vec C-135/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 15. marca 2012 (
            *1
         )
      „Autorské práva a s nimi súvisiace práva v informačnej spoločnosti — Priama uplatniteľnosť Rímskeho dohovoru, dohody TRIPS a WPPT v právnom poriadku Únie — Smernica 92/100/EHS — Článok 8 ods. 2 — Smernica 2001/29/ES — Pojem ‚verejný prenos‘ — Verejný prenos zvukových záznamov vysielaných rádiom v zubnej ordinácii“
      Vo veci C-135/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Corte d’appello di Torino (Taliansko) z 10. februára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 15. marca 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Società Consortile Fonografici (SCF)

      proti

         Marcovi Del Corsovi,

      za účasti:

         Procuratore generale della Repubblica,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), E. Juhász, G. Arestis a T. von Danwitz,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. apríla 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Società Consortile Fonografici (SCF), v zastúpení: L. Ubertazzi, F. Pocar a B. Ubertazzi, avvocati,

               —

               M. Del Corso, v zastúpení: R. Longhin, A. Tigani Sava, L. Bontempi a V. Vaccaro, avvocati,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci E. Fitzsimons a J. Jeffers, barristers,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: G. Papadaki, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: J. Gstalter, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda a S. La Pergola, splnomocnené zástupkyne,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 29. júna 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 8 ods. 2 smernice Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. ES L 346, s. 61; Mim. vyd. 17/001, s. 120), ako aj článku 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Società Consortile Fonografici (ďalej len „SCF“) na jednej strane a M. Del Corsom, zubným lekárom, na strane druhej vo veci vysielania zvukových záznamov, ktoré sú predmetom ochrany, v súkromnej zubnej ordinácii M. Del Corsa.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

               3

               Dohoda o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva (ďalej len „dohoda TRIPS“), ktorá tvorí prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marakeši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994) (Ú. v. ES L 336, s. 1; Mim. vyd. 11/021, s. 80), obsahuje časť II s názvom „Normy týkajúce sa dostupnosti, rozsahu a využitia práv duševného vlastníctva“. V tejto časti sa nachádza článok 14 ods. 1, 2 a 6 uvedenej dohody, ktorý stanovuje:
               „1.   Výkonní umelci budú mať, pokiaľ ide o záznam z ich vystúpenia na zvukovej nahrávke, možnosť zabrániť konaniam, ak k nim došlo bez ich súhlasu, ako je záznam ich ešte nezaznamenaných vystúpení a rozmnožovanie týchto záznamov. Výkonní umelci budú mať taktiež možnosť zabrániť konaniam, ak k nim došlo bez ich súhlasu, ako je vysielanie prostredníctvom bezdrôtového šírenia a verejný prenos ich živých vystúpení.
               2.   Výrobcom zvukových záznamov bude poskytnuté právo povoliť alebo zakázať priame alebo nepriame rozmnožovanie ich zvukových záznamov.
               …
               6.   Ktorýkoľvek člen môže vo vzťahu k právam udeleným podľa odsekov 1, 2 a 3 stanoviť podmienky, obmedzenia, výnimky a výhrady v rozsahu, ktorý pripúšťa… [Medzinárodný] dohovor [o ochrane výkonných umelcov, výrobcov zvukových záznamov a vysielacích organizácií, podpísaný v Ríme 26. októbra 1961 (ďalej len ‚Rímsky dohovor‘)]. Na práva výkonných umelcov a výrobcov zvukových nahrávok v oblasti zvukových nahrávok sa však budú vzťahovať mutatis mutandis aj ustanovenia článku 18 Bernského dohovoru (1971).“

               4

               Svetová organizácia duševného vlastníctva (WIPO) prijala 20. decembra 1996 v Ženeve Zmluvu WIPO o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch (ďalej len „WPPT“), ako aj Zmluvu WIPO o autorských právach (ďalej len „WCT“). Tieto dve zmluvy boli schválené v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (Ú. v. ES L 89, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208).

               5

               Článok 1 WPPT znie:
               „1.   Nič v tejto zmluve nezbavuje zmluvné strany jestvujúcich povinností, ktoré vzájomne prevzali podľa [Rímskeho dohovoru].
               2.   Ochrana poskytovaná podľa tejto zmluvy ponecháva v platnosti a žiadnym spôsobom neovplyvňuje ochranu autorských práv k literárnym a umeleckým dielam. V dôsledku toho nemožno žiadne ustanovenie tejto zmluvy vykladať ako poškodzujúce túto ochranu.
               3.   Táto zmluva nemá žiadnu spojitosť s inými zmluvami ani vplyv na žiadne práva a povinnosti, ktoré z nich vyplývajú.“

               6

               Podľa článku 2 písm. b) WPPT „zvukový záznam (fonogram)“ predstavuje na účely tejto zmluvy „záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov, alebo vyjadrenia zvukov iné ako vo forme záznamu, ktorý je súčasťou filmového alebo iného audiovizuálneho diela“.

               7

               Článok 2 písm. d) WPPT upravuje, že „výrobc[om] zvukového záznamu“ treba rozumieť „osob[u] alebo právny subjekt, ktorý dal podnet a zodpovedá za prvý záznam zvukov umeleckého výkonu alebo iných zvukov, alebo vyjadrenia zvukov“.

               8

               V článku 2 písm. g) WPPT sa uvádza, že „verejn[ým] predveden[ím]“ umeleckého výkonu alebo zvukového záznamu sa rozumie „… prenos zvukov umeleckého výkonu alebo zvukov, alebo vyjadrenia zvukov zaznamenaných v zvukovom zázname pre verejnosť akýmkoľvek prostriedkom iným ako vysielanie. Na účely článku 15 je ‚verejné predvedenie‘ aj verejne počuteľná reprodukcia zvukov alebo vyjadrení zvukov zaznamenaných v zvukovom zázname“.

               9

               Článok 10 WPPT s názvom „Právo na sprístupnenie zaznamenaných umeleckých výkonov“ upravuje:
               „Výkonní umelci majú výhradné právo udeľovať súhlas na sprístupnenie svojich umeleckých výkonov zaznamenaných v zvukových záznamoch drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami verejnosti takým spôsobom, že jednotlivci môžu mať prístup k nim z miesta a v čase, ktorý si individuálne zvolia.“

               10

               Článok 14 WPPT s názvom „Právo na sprístupnenie zvukových záznamov“ stanovuje:
               „Výrobcovia zvukových záznamov majú výhradné právo udeľovať súhlas na sprístupnenie svojich zvukových záznamov verejnosti drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že jednotlivci môžu mať prístup k nim z miesta a v čase, ktorý si individuálne zvolia.“

               11

               Článok 15 WPPT s názvom „Právo na odmenu pri vysielaní alebo verejnom predvedení“ znie:
               „1.   Výkonní umelci a výrobcovia zvukových záznamov majú výhradné právo na jednorazovú spravodlivú odmenu za priame alebo nepriame využitie zvukových záznamov uverejnených na obchodné účely, na vysielanie alebo na akékoľvek verejné predvedenie.
               2.   Zmluvné strany môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch ustanoviť, že jednorazovú spravodlivú odmenu uplatňuje od užívateľa buď výkonný umelec, alebo výrobca zvukového záznamu, alebo obaja. Zmluvné strany môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch uzákoniť, aby v prípade chýbajúcej dohody medzi výkonným umelcom a výrobcom zvukového záznamu platili podmienky, podľa ktorých sa jednorazová spravodlivá odmena rozdelí medzi výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov.
               3.   Ktorákoľvek zmluvná strana môže oznámením uloženým u generálneho riaditeľa WIPO vyhlásiť, že bude ustanovenia odseku 1 uplatňovať len v súvislosti s niektorými spôsobmi využitia, alebo že vymedzí ich uplatňovanie iným spôsobom, alebo ich nebude uplatňovať vôbec.
               4.   Na účely tohto článku sa zvukové záznamy, sprístupnené verejnosti drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že jednotlivci môžu mať k nim prístup z miesta a v čase, ktorý si individuálne zvolia, považujú za uverejnené na obchodné účely.“

               12

               Podľa článku 23 ods. 1 WPPT:
               „Zmluvné strany sa zaväzujú v súlade so svojimi právnymi systémami prijať opatrenia potrebné na zaistenie uplatňovania tejto zmluvy.“

               13

               Článok 8 WCT s názvom „Právo na verejné vysielanie“ upravuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia článku 11 ods. 1 bodu ii), článku 11bis ods. l bodov i) a ii), článku 11ter ods. l bodu ii), článku 14 ods. l bodu ii) a článku 14bis ods. l Bernského dohovoru majú autori literárnych a umeleckých diel výhradné právo udeľovať súhlas na akékoľvek vysielanie svojich diel pre verejnosť drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane takého sprístupnenia svojich diel verejnosti, keď jednotlivci môžu mať prístup k týmto dielam z miesta a v čase, ktorý si individuálne zvolia.“

               14

               Európska únia nie je na rozdiel od všetkých členských štátov, s výnimkou Maltskej republiky, zmluvnou stranou Rímskeho dohovoru.

               15

               Podľa článku 12 Rímskeho dohovoru týkajúceho sa druhotného využitia zvukových záznamov:
               „Ak sa zvuková snímka vydaná na obchodné účely alebo rozmnoženiny takej zvukovej snímky použije priamo na rozhlasové vysielanie alebo na verejný prednes, zaplatí užívateľ jednu primeranú odmenu výkonným umelcom alebo výrobcom zvukových snímok alebo obidvom…“

         Právo Únie

               16

               Posledné odôvodnenie rozhodnutia 94/800 znie:
               „keďže dohoda o zriadení [WTO] vrátane príloh sa pravdepodobne neuplatňuje na súdoch spoločenstva alebo členských štátov [keďže Dohoda o založení (WTO) vrátane príloh nemôže byť priamo uplatnená na súdoch Spoločenstva ani členských štátov – neoficiálny preklad].“

               17

               Smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/115/ES z 12. decembra 2006 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 376, s. 28), ktorá nadobudla účinnosť 16. januára 2007, bola kodifikovaná a zrušená smernica 92/100.

               18

               Vzhľadom na čas skutkových okolností sporu vo veci samej sa však na tento spor vzťahuje smernica 92/100.

               19

               Siedme odôvodnenie smernice 92/100 znie:
               „keďže autori a výkonní umelci potrebujú k výkonu svojej tvorivej činnosti primerané príjmy, ktoré sú základom pre ďalšiu tvorivú a umeleckú činnosť[,] a investície potrebné najmä na výrobu fonogramov a filmov sú mimoriadne vysoké a riskantné; keďže možnosť zabezpečenia takéhoto príjmu a návratnosti takejto investície môžu byť efektívne realizované len pomocou primeranej právnej ochrany príslušných nositeľov práv.“

               20

               Desiate odôvodnenie tejto smernice upravuje:
               „keďže právne predpisy členských štátov by mali byť upravené tak, aby neboli v rozpore s medzinárodnými zmluvami, na ktorých je založené autorské právo a príbuzné práva vo väčšine členských štátov.“

               21

               Článok 8 ods. 2 a 3 smernice 92/100 upravuje:
               „2.   Členské štáty ustanovia právo na zabezpečenie platby jedinej primeranej odmeny zo strany používateľa, ak je použitý fonogram vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženiny takéhoto zvukového záznamu k bezdrôtovému vysielaniu alebo akémukoľvek inému verejnému šíreniu [ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos – neoficiálny preklad], a na zabezpečenie toho, aby sa táto odmena rozdelila medzi príslušných výkonných umelcov a výrobcov fonogramov. Členské štáty môžu, ak nie je dohoda medzi výkonnými umelcami a výrobcami fonogramov, ustanoviť podmienky, za ktorých sa táto odmena medzi nimi delí.
               3.   Členské štáty ustanovia pre vysielacie organizácie výhradné právo povoliť alebo zakázať bezdrôtový prenos ich vysielania, ako aj verejné šírenie ich vysielaní, ak sa takéto šírenie uskutoční na miestach prístupných verejnosti proti zaplateniu vstupného.“

               22

               V článku 8 ods. 2 smernice 2006/115 sa uvádza:
               „Členské štáty ustanovia právo na zabezpečenie platby jedinej primeranej odmeny zo strany používateľa, ak je použitý zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženiny takéhoto zvukového záznamu k bezdrôtovému vysielaniu alebo akémukoľvek inému verejnému šíreniu [ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos – neoficiálny preklad], a na zabezpečenie toho, aby sa táto odmena rozdelila medzi príslušných výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov. Členské štáty môžu, ak nie je dohoda medzi výkonnými umelcami a výrobcami zvukových záznamov, ustanoviť podmienky, za ktorých sa táto odmena medzi nimi delí.“

               23

               Odôvodnenia č. 15 a 25 smernice 2001/29 znejú:

                        „(15)

                        Na diplomatickej konferencii, ktorá sa konala pod záštitou [WIPO] v decembri 1996, boli prijaté dve nové zmluvy, [WCT] a [WPPT]… Táto smernica slúži na uplatnenie viacerých medzinárodných záväzkov.

                  …

                        (25)

                        Právna neistota v súvislosti s povahou a úrovňou ochrany činností transmisie na požiadanie chránených diel a predmetov ochrany chránených súvisiacimi právami v sieťach sa musí prekonať zavedením harmonizovanej ochrany na úrovni [S]poločenstva. Musí byť jasné, že všetci nositelia práv, ktoré uznáva táto smernica, musia mať výlučné právo sprístupniť verejnosti diela chránené autorským právom alebo akýkoľvek iný predmet ochrany prostredníctvom interaktívnych transmisií na požiadanie. Tieto interaktívne transmisie na požiadanie sú charakterizované tým, že členovia verejnosti môžu do nich vstúpiť z miesta a v čase, ktoré si sami individuálne zvolia.“

               24

               Článok 3 smernice 2001/29 upravuje:
               „1.   Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.
               2.   Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom:

                        a)

                        pre výkonných umelcov k záznamom ich výkonov;

                        b)

                        pre výrobcov zvukových záznamov k ich zvukovým záznamom;

                        c)

                        pre výrobcov prvých záznamov filmov k originálu a k rozmnoženinám ich filmov;

                        d)

                        pre vysielajúce organizácie k záznamom ich vysielaní, či už sú tieto vysielania prenášané po drôte alebo vzduchom vrátane káblov alebo satelitu.

                  3.   Práva uvedené v odseku 1 a 2 nezaniknú žiadnym aktom verejného prenosu alebo sprístupnenia verejnosti[,] ako je uvedené v tomto článku.“

         Vnútroštátne právo

               25

               Článok 72 zákona č. 633 z 22. apríla 1941 o ochrane autorského práva a iných práv spojených s jeho výkonom (legge n°633 recante protezione del diritto d’autore e di altri diritti connessi al suo esercizio) (Gazzetta Ufficiale č. 166 zo 16. júla 1941), nahradený článkom 10 legislatívneho dekrétu č. 68 z 9. apríla 2003, ktorým sa preberá smernica 2001/29/ES o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (decreto legislativo n°68, attuazione della direttiva 2001/29/CE sull’armonizzazione di taluni aspetti del diritto d’autore e dei diritti connessi nella società dell’informazione) (riadna príloha GURI č. 87 zo 14. apríla 2003), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon z roku 1941“) upravuje:
               „S výnimkou práv prislúchajúcich autorovi podľa hlavy I má výrobca zvukových záznamov na určitú dobu a za podmienok stanovených v nasledujúcich článkoch výhradné právo:

                        a)

                        udeliť súhlas na priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie svojich zvukových záznamov akýmikoľvek prostriedkami a v akejkoľvek forme, vcelku alebo po častiach a akýmkoľvek spôsobom kopírovania;

                        b)

                        udeliť súhlas na rozširovanie rozmnoženín svojich zvukových záznamov. Výhradné právo na šírenie sa na území Európskeho spoločenstva nevyčerpá okrem prípadov, keď je prvý predaj nosiča so zvukovým záznamom uskutočnený v členskom štáte výrobcom alebo s jeho súhlasom;

                        c)

                        udeliť súhlas na prenájom a požičiavanie rozmnoženín svojich zvukových záznamov. Toto právo sa nevyčerpá predajom alebo rozširovaním rozmnoženín v akejkoľvek forme;

                        d)

                        udeliť súhlas na sprístupnenie svojich zvukových záznamov verejnosti takým spôsobom, že každý môže mať k týmto dielam prístup z miesta a v čase, ktorý si zvolí. Toto právo sa nevyčerpá nijakým sprístupnením verejnosti.“

               26

               Článok 73 ods. 1 zákona z roku 1941, nahradený článkom 12 už citovaného legislatívneho dekrétu č. 68, spresňuje:
               „Výrobca zvukových záznamov a výkonní umelci, ktorých dielo je zaznamenané alebo rozmnožené na zvukových záznamoch, majú bez ohľadu na svoje práva vyplývajúce zo šírenia, z prenájmu a požičiavania právo na odmenu za použitie zvukových záznamov na účely dosiahnutia zisku na účely premietania filmov, rozhlasového a televízneho vysielania vrátane verejného satelitného prenosu na verejných tanečných zábavách, vo verejných podnikoch a pri príležitosti iného verejného použitia zvukových záznamov. Vykonanie toho práva je na strane výrobcu, ktorý odmenu rozdelí príslušným výkonným umelcom.“

               27

               Článok 73a zákona z roku 1941, zavedený článkom 9 legislatívneho dekrétu č. 685 (decreto legislativo n°685, attuazione della direttiva 92/100/CEE concernente il diritto di noleggio, il diritto di prestito e taluni diritti connessi al diritto d’autore in materia di proprieta intellettuale) zo 16. novembra 1994 (GURI č. 293 zo 16. decembra 1994) upravuje:
               „1.   Výkonní umelci a výrobca použitého zvukového záznamu majú právo na primeranú odmenu, aj pokiaľ účelom použitia podľa článku 73 nie je dosiahnutie zisku.
               2.   Pokiaľ sa strany nedohodnú inak, táto odmena sa stanoví, vyúčtuje a rozdelí podľa ustanovení nariadenia [na vykonanie zákona z roku 1941].“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               28

               SCF ako subjekt poverený správou, výberom a rozdeľovaním poplatkov združených výrobcov zvukových záznamov vykonáva v Taliansku a v cudzine „collecting“ činnosti.

               29

               SCF v rámci výkonu svojej činnosti povereného subjektu rokovala s Asociáciou talianskych zubných lekárov (Associazione Dentisti Italiani) o uzatvorení kolektívnej dohody o vyčíslení príslušnej primeranej odmeny v zmysle článku 73 alebo článku 73a zákona z roku 1941 za akýkoľvek „verejný prenos“ zvukových záznamov vrátane verejného prenosu v miestach výkonu slobodných povolaní.

               30

               Po tom, čo tieto rokovania nepriniesli výsledok, SCF podala 16. júna 2006 proti M. Del Corsovi žalobu na Tribunale di Torino na účely konštatovania, že M. Del Corso vo svojej súkromnej zubnej ordinácii v Turíne šíril ako kulisu chránené zvukové záznamy a že také konanie sa považuje za „verejný prenos“ v zmysle zákona z roku 1941, ako aj medzinárodného práva a práva Únie, a preto podlieha zaplateniu primeranej odmeny.

               31

               Na svoju obranu M. Del Corso predovšetkým tvrdí, že hudba bola v jeho ordinácii šírená rozhlasovým vysielaním a že autorské právo uplatňované SCF by bolo relevantné iba v prípade použitia nosiča, na ktorom by bol zaznamenaný zvukový záznam, zatiaľ čo povinnosť uhradiť odmenu za počúvanie rozhlasového vysielania nemá ten, kto ho počúva, ale vysielajúca rozhlasová alebo televízna stanica. Zákon z roku 1941 totiž výslovne odlišuje odmenu, ktorá má byť uhradená za disk, od odmeny za používanie rozhlasového prijímača.

               32

               V každom prípade M. Del Corso poukázal na to, že v tomto prípade nie je možné uplatniť články 73 a 73a zákona z roku 1941. Domnieva sa totiž, že tieto články sa týkajú verejného prenosu na verejných miestach a pri príležitosti akéhokoľvek iného verejného použitia zvukových záznamov. Na rozdiel od verejných zdravotníckych zariadení však súkromnú zubnú ordináciu nie je možné považovať za verejné miesto.

               33

               Tribunale di Torino rozsudkom z 20. marca 2008 a následným opravným uznesením zo 16. mája 2008 žalobu SCF zamietol, keďže konštatoval, že v tomto prípade bol vylúčený prenos na účely dosiahnutia zisku, že pre pacientov nebol pri výbere zubného lekára dôležitý druh hudby, ktorá bola v ordinácii zubného lekára šírená, a že na prípad sa neuplatní článok 73a zákona z roku 1941, lebo zubná ordinácia bola súkromná, a teda nie je možné ju považovať za verejné miesto alebo miesto prístupné verejnosti, keďže pacienti nepredstavovali neurčitú verejnosť, ale boli jednotlivo odlíšení a obvykle mali do ordinácie prístup po predchádzajúcom dohodnutí schôdzky alebo v každom prípade so súhlasom zubného lekára.

               34

               SCF podala proti tomuto rozsudku na Corte d’appello di Torino odvolanie.

               35

               Keďže existujú pochybnosti v súvislosti s tým, či vysielanie zvukových záznamov v miestach výkonu slobodných povolaní, akými sú ordinácie zubných lekárov, spadá pod pojem „verejný prenos“ v zmysle medzinárodnej právnej úpravy a právnej úpravy Únie, Corte d’appello di Torino rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Je možné v právnom poriadku Spoločenstva priamo uplatniť Rímsky dohovor…, dohodu TRIPS… a [WPPT]?

                        2.

                        Je možné vyššie uvedené zdroje jednotného medzinárodného práva takisto priamo uplatniť na súkromné vzťahy?

                        3.

                        Sú príslušné pojmy ‚verejný prenos‘ použité v uvedených dohodách medzinárodného práva zhodné s pojmami Spoločenstva použitými v smernici [92/100] a smernici [2001/29] a ktorá úprava by sa mala v opačnom prípade uprednostniť?

                        4.

                        Zakladá bezplatné vysielanie zvukových záznamov v súkromných zubných ordináciách samostatne zárobkovo činných osôb v prospech ich klientov, ktorí ich používajú nezávisle od prejavu svojej vôle, ‚verejný prenos‘ alebo ‚sprístupňovanie verejnosti‘ na účely uplatnenia článku 3 ods. 2 písm. b) smernice [2001/29]?

                        5.

                        Poskytuje takéto vysielanie právo na úhradu odmeny výrobcom zvukových záznamov?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej až tretej prejudiciálnej otázke

               36

               Svojou prvou až treťou prejudiciálnou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate najskôr pýta, či sú Rímsky dohovor, dohoda TRIPS a WPPT priamo uplatniteľné v právnom poriadku Únie a či sa jednotlivci môžu na ne priamo odvolávať. Ďalej sa pýta, či je pojem „verejný prenos“, ktorý sa nachádza v týchto medzinárodných dohodách, zhodný s pojmom nachádzajúcim sa v smernici 92/100 a smernici 2001/29 a napokon, v prípade zápornej odpovede na poslednú otázku, ktorý prameň práva má prednosť.

               37

               Po prvé, pokiaľ ide o otázku, či sú Rímsky dohovor, dohoda TRIPS a WPPT priamo uplatniteľné v právnom poriadku Únie, treba najskôr pripomenúť, že podľa článku 216 ods. 2 ZFEÚ sú „dohody uzavreté Úniou… záväzné pre inštitúcie Únie a pre členské štáty“.

               38

               Dohoda TRIPS a WPPT boli podpísané Úniou, pričom dohoda TRIPS bola schválená rozhodnutím 94/800 a WPPT rozhodnutím 2000/278. Preto sú táto dohoda a táto zmluva záväzné pre inštitúcie Únie a členské štáty.

               39

               Navyše podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sú ustanovenia dohovorov, ktoré uzavrela Únia, neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Únie (rozsudky z 30. apríla 1974, Haegeman, 181/73, Zb. s. 449, bod 5; z 30. septembra 1987, Demirel, 12/86, Zb. s. 3719, bod 7, a z 22. októbra 2009, Bogiatzi, C-301/08, Zb. s. I-10185, bod 23) a sú v ňom preto uplatniteľné.

               40

               Takým je prípad dohody TRIPS a WPPT.

               41

               Pokiaľ ide o Rímsky dohovor, treba uviesť jednak, že Únia nie je jeho zmluvnou stranou, a jednak, že nemôže byť považovaná za substitúta svojich členských štátov v oblasti uplatnenia tohto dohovoru, keďže nie všetky členské štáty sú zmluvnými stranami uvedeného dohovoru (pozri analogicky rozsudok z 24. júna 2008, Commune de Mesquer, C-188/07, Zb. s. I-4501, bod 85).

               42

               Ustanovenia Rímskeho dohovoru preto nie sú súčasťou právneho poriadku Únie.

               43

               Po druhé, pokiaľ ide o otázku, či sa jednotlivci môžu priamo dovolávať ustanovení dohody TRIPS a WPPT, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry nestačí, aby boli táto dohoda a táto zmluva súčasťou právneho poriadku Únie. Okrem toho je potrebné, aby sa tieto ustanovenia z pohľadu svojho obsahu javili ako bezpodmienečné a dostatočne presné a aby ich povaha a štruktúra nebránili možnosti dovolávať sa ich uplatnenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Demirel, už citovaný, bod 14; zo 16. júna 1998, Racke, C-162/96, Zb. s. I-3655, bod 31, ako aj z 10. januára 2006, IATA a ELFAA, C-344/04, Zb. s. I-403, bod 39).

               44

               Prvá podmienka je splnená, ak uplatnené ustanovenia obsahujú jasné a presné povinnosti, ktorých splnenie alebo účinky nezávisia od vydania žiadneho ďalšieho aktu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. júla 2004, Pêcheurs de l’étang de Berre, C-213/03, Zb. s. I-7357, bod 39 a citovanú judikatúru, ako aj z 8. marca 2011, Lesoochranárske zoskupenie, C-240/09, Zb. s. I-1255, bod 44 a citovanú judikatúru).

               45

               Pokiaľ ide o dohodu TRIPS, treba pripomenúť, že podľa posledného odôvodnenia rozhodnutia 94/800 dohoda o zriadení WTO vrátane príloh nemôže byť priamo uplatnená na súdoch Únie ani členských štátov.

               46

               Navyše Súdny dvor už konštatoval, že ustanovenia dohody TRIPS, vzhľadom na ich povahu a štruktúru, nemajú priamy účinok ani nevytvárajú pre jednotlivcov práva, ktoré môžu títo jednotlivci priamo uplatňovať na súde podľa práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. novembra 1999, Portugalsko/Rada, C-149/96, Zb. s. I-8395, body 42 až 48; zo 14. decembra 2000, Dior a i., C-300/98 a C-392/98, Zb. s. I-11307, bod 44, ako aj zo 16. novembra 2004, Anheuser-Busch, C-245/02, Zb. s. I-10989, bod 54).

               47

               Pokiaľ ide o WPPT, treba uviesť, že podľa jej článku 23 ods. 1 sa zmluvné strany zaväzujú v súlade so svojimi právnymi systémami prijať opatrenia potrebné na zaistenie uplatňovania tejto zmluvy.

               48

               Z toho vyplýva, že uplatnenie ustanovení WPPT v rámci ich vykonávania alebo účinkov závisí od vydania ďalších aktov. Z tohto dôvodu nemajú také ustanovenia v práve Únie priamy účinok ani nevytvárajú pre jednotlivcov práva, ktoré môžu títo jednotlivci priamo uplatňovať na súde podľa uvedeného práva.

               49

               Pokiaľ ide o Rímsky dohovor, treba pripomenúť, že podľa článku 1 ods. 1 WPPT nijaké ustanovenie tejto zmluvy nezbavuje zmluvné strany jestvujúcich povinností, ktoré vzájomne prevzali podľa Rímskeho dohovoru.

               50

               Z toho vyplýva, že hoci Únia nie je zmluvnou stranou Rímskeho dohovoru, podľa článku 1 ods. 1 WPPT má povinnosť nebrániť členským štátom v plnení povinností vyplývajúcich z tohto dohovoru. Preto má tento dohovor v rámci Únie nepriame účinky.

               51

               Po tretie, pokiaľ ide o otázku týkajúcu sa vzťahov medzi pojmami „verejný prenos“, ktoré sa nachádzajú jednak v dohovore TRIPS, WPPT a Rímskom dohovore a jednak v smernici 92/100 a smernici 2001/29, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora sa právne predpisy Únie, pokiaľ je to možné, majú vykladať vo svetle medzinárodného práva, najmä ak sú takéto predpisy určené práve na vykonanie medzinárodnej zmluvy uzatvorenej Úniou (pozri najmä rozsudky zo 14. júla 1998, Bettati, C-341/95, Zb. s. I-4355, bod 20, a zo 7. decembra 2006, SGAE, C-306/05, Zb. s. I-11519, bod 35).

               52

               V tejto súvislosti je nesporné, že tak, ako to vyplýva z odôvodnenia č. 15 smernice 2001/29, jedným z jej cieľov je vykonať niektoré nové záväzky, ktoré Únii vyplývajú z WCT a WPPT, ktoré sa podľa toho istého odôvodnenia považujú za významnú aktualizáciu medzinárodnej ochrany autorských práv a súvisiacich práv. Za týchto podmienok sa pojmy nachádzajúce sa v tejto smernici majú, pokiaľ je to možné, vykladať vo svetle oboch týchto zmlúv (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. apríla 2008, Peek & Cloppenburg, C-456/06, Zb. s. I-2731, bod 31).

               53

               Okrem toho z desiateho odôvodnenia smernice 92/100 vyplýva, že právne predpisy členských štátov treba upraviť tak, aby neboli v rozpore s medzinárodnými zmluvami, na ktorých je založené autorské právo a príbuzné práva vo väčšine členských štátov.

               54

               Keďže cieľom uvedenej smernice je harmonizácia niektorých aspektov v oblasti duševného vlastníctva tak, aby neboli v rozpore s príslušnými medzinárodnými zmluvami v oblasti autorského práva a s ním súvisiacich práv, akými sú najmä Rímsky dohovor, dohoda TRIPS a WPPT, jej účelom je stanoviť súbor pravidiel, ktoré sú zlučiteľné s pravidlami nachádzajúcimi sa v týchto dohovoroch.

               55

               Z uvedených úvah vyplýva, že pojmy „verejný prenos“, ktoré sa nachádzajú v smernici 92/100 a smernici 2001/29, sa majú vykladať vo svetle rovnocenných pojmov obsiahnutých v uvedených medzinárodných dohovoroch a tak, aby zostali zlučiteľné s týmito dohovormi, pričom sa zohľadní kontext, v ktorom sa používajú, a ciele sledované príslušnými ustanoveniami dohovorov v oblasti duševného vlastníctva.

               56

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú až tretiu otázku odpovedať tak, že:

                        —

                        ustanovenia dohody TRIPS a WPPT sú v právnom poriadku Únie uplatniteľné,

                        —

                        Rímsky dohovor nie je v rámci Únie uplatniteľný, keďže nie je súčasťou jej právneho poriadku, avšak má v nej nepriame účinky,

                        —

                        jednotlivci sa nemôžu priamo dovolávať uvedeného dohovoru ani dohody TRIPS a WPPT,

                        —

                        pojem „verejný prenos“ sa má vykladať vo svetle rovnocenných pojmov obsiahnutých v Rímskom dohovore, v dohode TRIPS, ako aj vo WPPT a takým spôsobom, aby zostal zlučiteľný s týmito prameňmi medzinárodného práva, pričom sa takisto zohľadní kontext, v ktorom sa tieto pojmy používajú, a ciele sledované príslušnými zmluvnými ustanoveniami v oblasti duševného vlastníctva.

         O štvrtej a piatej otázke

      Úvodné pripomienky

               57

               Svojou štvrtou a piatou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či bezplatné vysielanie zvukových záznamov v súkromnej zubnej ordinácii v rámci výkonu slobodného povolania pre klientov, ktorí ho počúvajú nezávisle od svojej vôle, predstavuje „verejný prenos“ alebo „sprístupňovanie verejnosti“ v zmysle článku 3 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, a či takéto vysielanie zakladá právo na zaplatenie odmeny pre výrobcov zvukových záznamov.

               58

               V tejto súvislosti treba najskôr uviesť, že vnútroštátny súd v uvedených otázkach odkazuje na článok 3 ods. 2 písm. b) smernice 2001/29, ktorý sa týka výlučného práva výrobcov zvukových záznamov udeliť súhlas alebo zakázať sprístupňovanie verejnosti po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami takým spôsobom, že verejnosť má k nim prístup z miesta a v čase individuálne zvolenom.

               59

               Ako vyplýva z dôvodovej správy k návrhu smernice 2001/29 [KOM(97) 628], ktorá je podporená odôvodnením č. 25 tejto smernice, sprístupnenie verejnosti v zmysle uvedeného ustanovenia sa týka „interaktívnych transmisií na požiadanie“, ktoré sú charakterizované tým, že každý môže do nich vstúpiť z miesta a v čase, ktoré si sám zvolí.

               60

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania však vyplýva, že v spore vo veci samej ide výlučne o rozhlasové vysielanie hudby v zubnej ordinácii pre klientov, ktorí sa v nej nachádzajú, a nie o interaktívnu transmisiu na požiadanie.

               61

               Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že na účely poskytnutia odpovede potrebnej na rozhodnutie sporu, ktorý začal vnútroštátny súd prejednávať, Súdnemu dvoru prislúcha, aby v prípade potreby preformuloval otázky, ktoré sú mu predložené (rozsudky zo 4. mája 2006, Haug, C-286/05, Zb. s. I-4121, bod 17, a z 11. marca 2008, Jager, C-420/06, Zb. s. I-1315, bod 46).

               62

               Navyše Súdny dvor môže na účely poskytnutia takej užitočnej odpovede vnútroštátnemu súdu vziať do úvahy aj ustanovenia práva Únie, na ktoré sa vnútroštátny súd vo svojich prejudiciálnych otázkach neodvolával (rozsudky z 26. júna 2008, Wiedemann a Funk, C-329/06 a C 343/06, Zb. s. I-4635, bod 45, ako aj z 23. novembra 2010, Tsakouridis, C-145/09, Zb. s. I-11979, bod 36).

               63

               V tejto súvislosti treba uviesť, že cieľom článku 8 ods. 2 smernice 92/100 je zabezpečiť platbu jedinej primeranej odmeny zo strany používateľa v prospech výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov, ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos.

               64

               Za týchto podmienok treba štvrtú a piatu otázku chápať tak, že sa nimi v podstate zisťuje, či sa pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100 má vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na bezplatné vysielanie zvukových záznamov v súkromnej zubnej ordinácii v rámci výkonu slobodného povolania pre klientov, ktorí ho počúvajú nezávisle od svojej vôle, a či takéto vysielanie zakladá právo na zaplatenie odmeny pre výrobcov zvukových záznamov.

         O prípustnosti

               65

               Marco Del Corso sa domnieva, že štvrtá a piata otázka je neprípustná, keďže nikdy neuznal, že by prostredníctvom rádia vo svojej ordinácii vysielal pre svojich pacientov chránené zvukové záznamy, a to tým viac, že takéto vysielanie sa vôbec neuskutočňovalo na základe zaplatenia vstupného zo strany pacientov.

               66

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že nie Súdnemu dvoru, ale vnútroštátnemu súdu prináleží zisťovať skutkové okolnosti sporu vo veci samej a vyvodiť z nich dôsledky vo vzťahu k rozhodnutiu, ktoré má prijať (pozri rozsudky zo 16. septembra 1999, WWF a i., C-435/97, Zb. s. I-5613, bod 32, ako aj z 11. novembra 2010, Danosa, C-232/09, Zb. s. I-11405, bod 33).

               67

               Hoci v rámci rozdelenia právomoci medzi súdmi Únie a vnútroštátnymi súdmi je v zásade úlohou vnútroštátneho súdu, aby overil, či vo veci, ktorú prejednáva, sú splnené skutkové podmienky na uplatnenie právnej normy Únie, v prípade potreby môže Súdny dvor pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke vydať spresnenia, ktorých cieľom je viesť vnútroštátny súd pri jeho výklade (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júla 2000, Haim, C-424/97, Zb. s. I-5123, bod 58, ako aj zo 4. júna 2009, Vatsouras a Koupatantze, C-22/08 a C-23/08, Zb. s. I-4585, bod 23).

               68

               V tomto prípade, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, sa štvrtá a piata otázka zakladajú na skutkovom východisku, podľa ktorého M. Del Corso vysielal pre svojich pacientov chránené zvukové záznamy.

               69

               Preto treba považovať tieto otázky za prípustné a skúmať ich v rámci skutkového rámca, aký vymedzil vnútroštátny súd.

         O veci samej

               70

               Pokiaľ ide o pojem „verejný prenos“, treba najskôr uviesť, že sa nachádza nielen v článku 8 ods. 2 smernice 92/100, t. j. v ustanovení, ktoré je relevantné vo veci samej, ale aj v článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 a takisto najmä v článku 12 Rímskeho dohovoru, článku 15 WPPT a článku 14 ods. 1 dohody TRIPS.

               71

               Ako vyplýva z bodu 55 tohto rozsudku, pojem „verejný prenos“ sa má vykladať vo svetle rovnocenných pojmov obsiahnutých v Rímskom dohovore, dohode TRIPS a WPPT a tak, aby zostal zlučiteľný s týmito dohovormi, pričom sa zohľadní kontext, v ktorom sa také pojmy používajú, a ciele sledované uvedenými dohovormi.

               72

               Treba pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či už po drôte, alebo bezdrôtovými prostriedkami, vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí. Toto ustanovenie je inšpirované článkom 8 WCT, ktorý preberá takmer doslovne.

               73

               Článok 8 ods. 2 smernice 92/100 ukladá členským štátom povinnosť, aby stanovili právo na zabezpečenie platby jedinej primeranej odmeny zo strany používateľa, ak sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú na rozhlasové vysielanie alebo akýkoľvek iný verejný prenos, a na zabezpečenie toho, aby sa táto odmena rozdelila medzi príslušných výkonných umelcov a výrobcov zvukových záznamov. Toto ustanovenie je inšpirované článkom 12 Rímskeho dohovoru, ktorý preberá takmer doslovne (pozri rozsudok zo 6. februára 2003, SENA, C-245/00, Zb. s. I-1251, bod 35).

               74

               Z porovnania článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 a článku 8 ods. 2 smernice 92/100 vyplýva, že pojem „verejný prenos“, ktorý sa nachádza v týchto ustanoveniach, je použitý v súvislostiach, ktoré nie sú identické, a týka sa síce podobných, ale predsa len čiastočne odlišných cieľov.

               75

               Autori totiž podľa článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 disponujú právom preventívnej povahy, ktoré im umožňuje postaviť sa medzi prípadných používateľov ich diela a verejný prenos, ktorý títo používatelia zamýšľajú uskutočniť, a na tento účel zakázať taký verejný prenos. Na druhej strane výkonní umelci a výrobcovia zvukových záznamov majú podľa článku 8 ods.2 smernice 92/100 právo kompenzačnej povahy, ktoré nie je možné uplatniť skôr, než sa zvukový záznam vydaný na obchodné účely alebo rozmnoženina tohto zvukového záznamu použijú alebo sa už použili na verejný prenos zo strany používateľa.

               76

               Konkrétne, pokiaľ ide o článok 8 ods. 2 smernice 92/100, z toho jednak vyplýva, že toto ustanovenie zahrnuje individuálne posúdenie pojmu verejný prenos. To isté platí aj v prípade identity používateľa a otázky používania predmetného zvukového záznamu.

               77

               Keďže článok 8 ods. 2 smernice 92/100 sa uplatňuje v prípade používania diela, takisto sa zdá, že právo upravené v tomto ustanovení má predovšetkým hospodársku povahu.

               78

               Na účely posúdenia, či používateľ uskutočňuje verejný prenos v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100, treba totiž v súlade s individualizovaným prístupom, aký sa konštatuje v bode 76 tohto rozsudku, posúdiť situáciu konkrétneho používateľa, ako aj situáciu všetkých osôb, ktorým bol sprístupnený chránený zvukový záznam.

               79

               Na účely takého posúdenia treba zohľadniť viacero dodatočných kritérií, ktoré nie sú samostatné a sú navzájom závislé. Preto ich treba uplatňovať tak jednotlivo, ako aj vo vzájomnej súvislosti, keďže je zrejmé, že v rôznych konkrétnych situáciách môžu mať veľmi premenlivú intenzitu.

               80

               Vnútroštátnemu súdu tak prináleží vykonať celkové posúdenie danej situácie.

               81

               V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor už vyvodil určité kritériá v kontexte, ktorý sa do určitej miery líši od článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

               82

               Po prvé Súdny dvor už zdôraznil nezastupiteľnú úlohu používateľa. Rozhodol už totiž, že pokiaľ ide o prevádzkovateľa hotelového zariadenia a kaviarne, ten uskutočňuje prenos v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, ak s vedomím dôsledkov svojho konania sprostredkúva svojim zákazníkom prístup k rádiovému vysielaniu obsahujúcemu chránené dielo. Bez tohto zásahu by totiž títo zákazníci nemohli počúvať vysielané dielo, hoci sa nachádzajú vnútri oblasti pokrytej uvedeným vysielaním (pozri v tomto zmysle rozsudky SGAE, už citovaný, bod 42, ako aj zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i., C-403/08 a C-429/08, Zb. s. I-9083, bod 195).

               83

               Po druhé Súdny dvor už spresnil niektoré prvky, ktoré sú vlastné pojmu verejný.

               84

               V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že pojem „verejný“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 sa týka neurčitého počtu potenciálnych adresátov a okrem toho zahrnuje celkom významný počet osôb (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. júna 2005, Mediakabel, C-89/04, Zb. s. I-4891, bod 30; zo 14. júla 2005, Lagardère Active Broadcast, C-192/04, Zb. s. I-7199, bod 31, ako aj SGAE, už citovaný, body 37 a 38).

               85

               Predovšetkým, pokiaľ ide o „neurčitú“ povahu pojmu verejný, treba uviesť, že v súlade s definíciou výrazu „verejný prenos“ v slovníku WIPO, ktorý hoci nemá právnu silu, prispieva k výkladu pojmu verejný, ide o „sprístupnenie diela… akýmkoľvek spôsobom osobám vo všeobecnosti, teda nielen konkrétnym jednotlivcom patriacim k súkromnej skupine“.

               86

               Následne, pokiaľ ide o kritérium týkajúce sa „celkom významného počtu osôb“, jeho účelom je poukázať na to, že pojem verejný obsahuje určitú prahovú hodnotu de minimis, na základe ktorej je z tohto pojmu vylúčená skupinu osôb, ktorá je veľmi malá, ba dokonca bezvýznamná.

               87

               Na účely určenia tohto počtu Súdny dvor zohľadnil kumulatívne účinky vyplývajúce zo sprístupňovania diel potenciálnym adresátom (pozri rozsudok SGAE, už citovaný, bod 39). V tejto súvislosti je nielen relevantné, koľko osôb má paralelne prístup k dielu, ale takisto koľko z týchto osôb má postupne prístup k tomuto dielu.

               88

               Po tretie Súdny dvor v bode 204 už citovaného rozsudku Football Association Premier League a i. rozhodol, že odplatná povaha verejného prenosu v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 nie je irelevantná.

               89

               Z toho vyplýva, že to platí o to viac v prípade existencie práva na primeranú odmenu, aké upravuje článok 8 ods. 2 smernice 92/100, a to najmä vzhľadom na jeho hospodársku povahu.

               90

               Konkrétne Súdny dvor už rozhodol, že sprostredkovanie prístupu k dielu prevádzkovateľom hotelového zariadenia prostredníctvom rozhlasového vysielania pre jeho klientov sa musí považovať za poskytnutie dodatočnej služby s cieľom dosiahnuť určitý zisk, keďže ponuka tejto služby ovplyvňuje úroveň jeho zariadenia a tým aj cenu izieb. Podobne Súdny dvor rozhodol, že transmisia diel, ktoré vysiela prevádzkovateľ kaviarne, sa uskutočňuje s určitým cieľom a môže sa odrážať na pravidelnosti návštev tohto zariadenia a napokon na jeho hospodárskych výsledkoch (pozri v tomto zmysle rozsudky SGAE, už citovaný, bod 44, ako aj Football Association Premier League a i., už citovaný, bod 205).

               91

               Naznačuje sa tak, že verejnosť, ktorej je určený prenos, jednak predstavuje cieľovú skupinu používateľa a jednak je určitým spôsobom prijímateľom prenosu, a nie je „zachytená“ náhodou.

               92

               Najmä vzhľadom na tieto kritériá treba posúdiť, či vo veci, o akú ide v prejednávanom prípade, zubný lekár, ktorý šíri ako hudobnú kulisu zvukové záznamy v prítomnosti svojich klientov, uskutočňuje verejný prenos v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100.

               93

               Hoci tak, ako bolo uvedené v bode 80 tohto rozsudku, vnútroštátnym súdom prináleží určiť, či je to tak aj v osobitnom prípade, a v tejto súvislosti posúdiť všetky konečné skutkové okolnosti, treba konštatovať, že pokiaľ ide o konanie vo veci samej, Súdny dvor má k dispozícii všetky prostriedky nevyhnutné na posúdenie, či ide o taký verejný prenos.

               94

               Najskôr treba uviesť, že na základe rozsudkov vo veciach SGAE a Football Association Premier League a i. pacienti zubného lekára, hoci sa nachádzajú v oblasti, ktorá je pokrytá signálom prenášajúcim zvukové záznamy, môžu tieto zvukové záznamy počúvať len vďaka úmyselnému zásahu zubného lekára. Z tohto dôvodu musí byť tento zubný lekár považovaný za subjekt, ktorý úmyselne zasahuje do vysielania týchto zvukových záznamov.

               95

               Následne, pokiaľ ide o zákazníkov takého zubného lekára, o akého ide vo veci samej, treba uviesť, že títo zákazníci tvoria skupinu osôb, ktorej zloženie je vo veľkej miere stále, a predstavujú tak určitú skupinu možných adresátov, pričom ostatné osoby v zásade nemajú prístup k starostlivosti poskytovanej týmto zubným lekárom. Na rozdiel od vymedzenia uvedeného v bode 85 tohto rozsudku preto nejde o „osoby vo všeobecnosti“.

               96

               Navyše v súlade s bodom 84 tohto rozsudku v súvislosti s významom počtu osôb, ktorým zubný lekár sprístupnil zvukový záznam na počúvanie, treba konštatovať, že pokiaľ ide o zákazníkov zubného lekára, má táto pluralita osôb malý, ba dokonca nemá žiadny význam, keďže okruh osôb nachádzajúcich sa súčasne v jeho ordinácii je vo všeobecnosti veľmi obmedzený. Okrem toho hoci klienti prichádzajú a odchádzajú postupne, nič to nemení na tom, že títo striedajúci sa zákazníci nie sú vo všeobecnosti adresátmi tých istých zvukových záznamov, a to najmä tých, ktoré sú šírené prostredníctvom rozhlasového vysielania.

               97

               Napokon nemožno spochybniť, že v takej situácii, akou je situácia vo veci samej, zubný lekár, ktorý šíri ako hudobnú kulisu zvukové záznamy v prítomnosti svojich pacientov, nemôže očakávať z dôvodu samotného šírenia nárast počtu zákazníkov svojej ordinácie ani zvyšovať cenu starostlivosti, ktorú poskytuje. Preto takéto šírenie nemôže mať vplyv na zisky tohto zubného lekára.

               98

               Klienti zubného lekára totiž navštevujú jeho ordináciu s jediným cieľom, a to aby im bola poskytnutá starostlivosť, pričom šírenie zvukových záznamov vôbec nesúvisí s poskytovaním zubnej starostlivosti. Klienti majú prístup k určitým zvukovým záznamom len náhodou a nezávisle od svojej vôle, a to v závislosti od času svojho príchodu do ordinácie a od dĺžky čakania, ako aj od povahy starostlivosti, ktorá im je poskytovaná. Za týchto podmienok nie je možné domnievať sa, že by obvyklá klientela zubného lekára bola prijímateľom daného vysielania.

               99

               Z tohto dôvodu nemá také vysielanie, na rozdiel od kritéria uvedeného v bode 90 tohto rozsudku, odplatnú povahu.

               100

               Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že taký zubný lekár, o akého ide vo veci samej a ktorý vo svojej ordinácii bezplatne šíri zvukové záznamy pre svojich klientov, ktorí ich počúvajú nezávisle od svojej vôle, neuskutočňuje „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100.

               101

               Z toho vyplýva, že požiadavka uvedená v článku 8 ods. 2 smernice 92/100, aby používateľ zaplatil primeranú odmenu, a to z dôvodu, že uskutočňuje „verejný prenos“ v zmysle tohto ustanovenia, nie je v takej situácii, o akú ide vo veci samej, splnená.

               102

               Za týchto podmienok treba na štvrtú a piatu otázku odpovedať tak, že pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100 sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na bezplatné vysielanie zvukových záznamov v takej zubnej ordinácii, o akú ide vo veci samej, v rámci hospodárskeho výkonu slobodného povolania pre klientov, ktorí ho počúvajú nezávisle od svojej vôle. Preto také vysielanie nezakladá právo na zaplatenie odmeny pre výrobcov zvukových záznamov.

         O trovách

               103

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Ustanovenia Dohody o obchodných aspektoch práv duševného vlastníctva, ktorá tvorí prílohu 1 C Dohody o založení Svetovej obchodnej organizácie (WTO), podpísanej v Marakeši 15. apríla 1994 a schválenej rozhodnutím Rady 94/800/ES z 22. decembra 1994 týkajúcim sa uzavretia dohôd v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o záležitosti v rámci jeho kompetencie, ku ktorým sa dospelo na Uruguajskom kole multilaterálnych rokovaní (1986 – 1994), a Zmluvy Svetovej organizácie duševného vlastníctva (WIPO) o umeleckých výkonoch a zvukových záznamoch z 20. decembra 1996 sú v právnom poriadku Únie uplatniteľné.

                           Medzinárodný dohovor o ochrane výkonných umelcov, výrobcov zvukových záznamov a vysielacích organizácií, podpísaný v Ríme 26. októbra 1961, nie je v rámci Únie uplatniteľný, keďže nie je súčasťou jej právneho poriadku, avšak má v nej nepriame účinky.

                           Jednotlivci sa nemôžu priamo dovolávať uvedeného dohovoru ani uvedenej dohody a spomínanej zmluvy.

                           Pojem „verejný prenos“, ktorý sa nachádza v smernici Rady 92/100/EHS z 19. novembra 1992 o nájomnom práve a výpožičnom práve a o určitých právach súvisiacich s autorskými právami v oblasti duševného vlastníctva a v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti, sa má vykladať vo svetle rovnocenných pojmov obsiahnutých v uvedenom dohovore, v spomínanej dohode, ako aj zmluve a takým spôsobom, aby zostal zlučiteľný s týmito prameňmi medzinárodného práva, pričom sa takisto zohľadní kontext, v ktorom sa tieto pojmy používajú, a ciele sledované príslušnými zmluvnými ustanoveniami v oblasti duševného vlastníctva.

                           2.

                           Pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 8 ods. 2 smernice 92/100 sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na bezplatné vysielanie zvukových záznamov v takej zubnej ordinácii, o akú ide vo veci samej, v rámci hospodárskeho výkonu slobodného povolania pre klientov, ktorí ho počúvajú nezávisle od svojej vôle. Preto také vysielanie nezakladá právo na zaplatenie odmeny pre výrobcov zvukových záznamov.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júla 1965. # Götz Schoffer proti Komisii EHS. # Vec 46-64.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 2. júla 1992. # Dansk Pelsdyravlerforening proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-61/89.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 16. marca 2004. # Elizabeth Afari proti Európskej centrálnej banke. # Žaloba o náhradu škody. # Vec T-11/03.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. apríla 1995. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-147/94.