title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 30. apríla 2009. # Talianska republika (C-393/07) a Beniamino Donnici (C-9/08) proti Európskemu parlamentu. # Žaloba o neplatnosť - Rozhodnutie Európskeho parlamentu z 24. mája 2007 o preskúmaní osvedčenia o zvolení Beniamina Donniciho - Poslanec Európskeho parlamentu - Preskúmanie osvedčenia o zvolení člena Parlamentu - Vymenovanie poslanca v dôsledku odstúpenia kandidátov - Články 6 a 12 aktu z roku 1976. # Spojené veci C-393/07 a C-9/08.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 30. apríla 2009 (*)

      „Žaloba o neplatnosť – Rozhodnutie Európskeho parlamentu z 24. mája 2007 o preskúmaní osvedčenia o zvolení Beniamina Donniciho – Poslanec Európskeho parlamentu – Preskúmanie osvedčenia o zvolení člena Parlamentu – Vymenovanie poslanca v dôsledku odstúpenia kandidátov – Články 6 a 12 aktu z roku 1976“
      V spojených veciach C‑393/07 a C‑9/08,
      ktorých predmetom sú žaloby o neplatnosť podľa článku 230 ES, podané 1. augusta 2007 a 22. júna 2007,
      Talianska republika, v zastúpení: pôvodne I. M. Braguglia, neskôr R. Adam, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello
         Stato, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa vo veci C‑393/07,
      ktorú v konaní podporuje:
      Lotyšská republika,
      vedľajší účastník konania,
      Beniamino Donnici, bydliskom v Castrolibere (Taliansko), v zastúpení: M. Sanino, G. M. Roberti, I. Perego, a P. Salvatore, avvocati,

      žalobca vo veci C‑9/08,
      ktorého v konaní podporuje:
      Talianska republika,
      proti
      Európskemu parlamentu, v zastúpení: H. Krück, N. Lorenz a L. Visaggio, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci E. Cannizzaro, professore, s adresou
         na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporuje:
      Achille Occhetto, bydliskom v Ríme (Taliansko), v zastúpení: P. De Caterini, a F. Paola, avvocati,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia T. von Danwitz (spravodajca), E. Juhász, G. Arestis a J. Malenovský,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. marca 2009,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Talianska republika a Beniamino Donnici vo svojej žalobe navrhujú, aby Súdny dvor zrušil rozhodnutie Európskeho parlamentu
         2007/2121 (REG) z 24. mája 2007 o preskúmaní osvedčenia o zvolení Beniamina Donniciho, ktorým sa jeho mandát člena Európskeho
         parlamentu vyhlásil za neplatný (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Akt z roku 1976
      2        Články 1, 2, 6 až 8, 12 a 13 Aktu o priamych a všeobecných voľbách poslancov Európskeho parlamentu, pripojený k rozhodnutiu
         76/787/ESUO, EHS, Euratom z 20. septembra 1976 (Ú. v. ES L 278, s. 1), zmeneného, doplneného a prečíslovaného rozhodnutím
         Rady 2002/772/ES, Euratom z 25. júna 2002 a z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES L 283, s. 1; Mim. vyd. 01/004, s. 137, ďalej len
         „akt z roku 1976“), stanovujú:

      „Článok 1
      …
      3.      Voľby sú všeobecné, priame, slobodné, s tajným hlasovaním.
      Článok 2
      Každý členský štát môže v súlade so svojou osobitou vnútroštátnou situáciou určiť volebné obvody pre voľby do Európskeho parlamentu
         alebo rozdeliť svoju volebnú oblasť iným spôsobom bez toho, aby tým ovplyvnil pomerný charakter hlasovacieho systému.

      Článok 6
      1.      Členovia Európskeho parlamentu hlasujú jednotlivo a osobne. Pri výkone svojho mandátu nie sú viazaní žiadnymi pokynmi ani
         príkazmi.

      …
      Článok 7
      1.      Funkcia člena Európskeho parlamentu je nezlučiteľná s funkciou:
      –        člena vlády členského štátu,
      –        člena Komisie Európskych spoločenstiev,
      –        sudcu, generálneho advokáta alebo tajomníka Súdneho dvora Európskych spoločenstiev alebo Súdu prvého stupňa,
      –        člena Rady guvernérov Európskej centrálnej banky,
      –        člena Dvora audítorov Európskych spoločenstiev,
      –        ombudsmana Európskych spoločenstiev,
      –        člena Hospodárskeho a sociálneho výboru Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu,
      –        člena výborov alebo orgánov vytvorených na základe alebo podľa zmlúv o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva a Európskeho
         spoločenstva pre atómovú energiu na účely hospodárenia s prostriedkami Spoločenstva alebo stálej a priamej funkcie v riadiacej
         správe,

      –        člena správnej rady, riadiaceho výboru alebo zamestnanca Európskej investičnej banky,
      –        činného úradníka alebo zamestnanca orgánov Európskych spoločenstiev alebo k nim pripojených špecializovaných subjektov alebo
         Európskej centrálnej banky.

      2.      Od volieb do Európskeho parlamentu v roku 2004 je funkcia člena Európskeho parlamentu nezlučiteľná s funkciou poslanca národného
         parlamentu.

      …
      Článok 8
      S výhradou ustanovení tohto aktu sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi.

      Týmito vnútroštátnymi predpismi, ktoré môžu v prípade potreby zohľadniť osobitú situáciu v členských štátoch, nesmie byť dotknutá
         podstata pomerného volebného systému.

      Článok 12
      Európsky parlament overuje mandáty svojich členov. Na tento účel berie na vedomie členskými štátmi oficiálne vyhlásené výsledky
         a rozhoduje v sporoch, ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení tohto aktu, nie však ustanovení vnútroštátnych predpisov,
         na ktoré tento akt odkazuje.

      Článok 13
      1.      Mandát sa uvoľní, ak mandát člena Európskeho parlamentu skončí v dôsledku odstúpenia, úmrtia alebo odňatia mandátu.
      2.      S výhradou ostatných ustanovení tohto aktu ustanoví každý členský štát vhodné postupy pre obsadenie každého mandátu, ktorý
         sa uvoľní počas päťročného funkčného obdobia uvedeného v článku 3, na zvyšok tohto obdobia.

      3.      Ak právny predpis členského štátu výslovne požaduje odňatie mandátu člena Európskeho parlamentu, tento mandát skončí v súlade
         s týmito právnymi predpismi. Príslušné orgány o tom informujú Európsky parlament.

      4.      Ak sa mandát uvoľní v dôsledku odstúpenia alebo úmrtia, predseda Európskeho parlamentu o tom bezodkladne informuje príslušné
         orgány dotknutého členského štátu.“

       Rokovací poriadok Európskeho parlamentu
      3        Články 3 a 4 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu (ďalej len „rokovací poriadok“) znejú takto:

      „Článok 3
      Preskúmanie osvedčení o zvolení za poslanca
      …
      3.      Na základe správy príslušného výboru Parlament bezodkladne preskúma osvedčenia o zvolení za poslanca a rozhodne o overení
         platnosti voľby každého novozvoleného poslanca a tiež o všetkých sporoch, ktoré mu boli postúpené podľa ustanovení [aktu z roku
         1976], s výnimkou tých, ktoré sa zakladajú na vnútroštátnych právnych predpisoch upravujúcich voľby.

      4.      Podkladom pre správu výboru je úradné oznámenie každého členského štátu o celkových výsledkoch volieb s menami zvolených kandidátov
         a prípadných náhradníkov, v poradí podľa výsledkov volieb.

      Platnosť voľby poslanca nie je možné potvrdiť, pokiaľ neboli urobené písomné vyhlásenia požadované podľa tohto článku a prílohy
         I k rokovaciemu poriadku.

      Na základe správy výboru môže Parlament kedykoľvek rozhodnúť prípadné spory o platnosti voľby poslanca.
      5.      V prípade, že je poslanec menovaný v dôsledku odstúpenia kandidátov nachádzajúcich sa na tom istom zozname, výbor zodpovedný
         za preskúmanie osvedčení o zvolení za poslanca zabezpečí, aby sa tieto odstúpenia uskutočnili v súlade s [aktom z roku 1976]
         a článkom 4 ods. 3 tohto rokovacieho poriadku.

      …
      Článok 4
      Trvanie poslaneckého mandátu
      …
      3.      Poslanec, ktorý sa vzdáva mandátu, oznámi túto skutočnosť predsedovi. Zároveň uvedie dátum, kedy vzdanie sa mandátu nadobúda
         účinnosť, a ktorý nesmie byť neskôr ako tri mesiace po oznámení. Toto oznámenie má formu úradného záznamu spísaného v prítomnosti
         generálneho tajomníka alebo jeho zástupcu, overeného ich podpismi a podpisom dotknutého poslanca. Záznam sa okamžite predloží
         príslušnému výboru, ktorý ho zaradí do programu prvej schôdze nasledujúcej po predložení.

      Ak podľa príslušného výboru nie je vzdanie sa mandátu v súlade s [aktom z roku 1976], informuje v tomto zmysle Parlament,
         ktorý môže rozhodnúť, či potvrdí uvoľnenie mandátu, alebo nie.

      V opačnom prípade sa uvoľnenie mandátu potvrdí s účinnosťou od dátumu uvedeného poslancom v úradnom zázname. Parlament o tejto
         veci nehlasuje.

      …
      9.      Parlament si vyhradzuje právo vyhlásiť preskúmavaný mandát za neplatný alebo nepotvrdiť uvoľnenie mandátu, ak sa zdá, že prijatie
         alebo zánik mandátu sa zakladajú na vecných nepresnostiach alebo neplatnom súhlase.“

       Štatút poslancov Európskeho parlamentu
      4        Podľa odôvodnenia č. 4 rozhodnutia Európskeho parlamentu 2005/684/ES, Euratom z 28. septembra 2005, ktorým sa prijíma štatút
         poslancov Európskeho parlamentu (Ú. v. ES L 262, s. 1, ďalej len „štatút poslancov“), „sloboda a nezávislosť poslancov, ktoré
         sú upravené v článku 2 a nie sú uvedené v žiadnom ustanovení primárneho práva, by mali byť upravené právnymi predpismi. Záväzky,
         ktoré poslanci vykonali s cieľom vzdať sa mandátu v danom čase, alebo ‚bianco‘ vyhlásenia o ich úmysle vzdať sa mandátu v bližšie
         neurčenom čase, ktoré môžu politické strany použiť podľa uváženia, sa považujú za nezlučiteľné so slobodou a nezávislosťou
         poslanca, a preto by nemali byť právne záväzné“.

      5        Okrem toho odôvodnenie č. 5 štatútu poslancov stanovuje, že článok 3 ods. 1 uvedeného štatútu nadväzuje na znenie článku 6
         ods. 1 aktu roku 1976.

      6        Napokon články 2 a 30 štatútu poslancov stanovujú:

      „Článok 2
      1.      Poslanci sú slobodní a nezávislí.
      2.      Dohody o vzdaní sa mandátu poslanca v priebehu alebo na konci volebného obdobia sú neplatné.
      Článok 30
      Tento štatút nadobúda účinnosť prvým dňom volebného obdobia Európskeho parlamentu, ktoré sa začne v roku 2009.“
       Vnútroštátna právna úprava
      7        Zákon č. 18 z 24. januára 1979 o voľbách talianskych zástupcov do Európskeho parlamentu (GURI č. 29 z 30. januára 1979, s. 947,
         ďalej len „zákon z 24. januára 1979“) sa týka voľby talianskych členov Parlamentu. Stanovuje, že členovia Parlamentu sú volení
         vo všeobecných voľbách s priamym, slobodným a tajným hlasovaním. Mandáty sa rozdeľujú pomerne medzi kandidátske listiny spôsobom
         stanoveným v uvedenom zákone a ich počet (celkovo 5) pre jednotlivé volebné obvody sa stanovuje na základe posledného všeobecného
         sčítania obyvateľstva.

      8        Článok 20 zákona z 24. januára 1979 stanovuje, že úlohou volebných úradov jednotlivých volebných obvodov je stanoviť poradie
         kandidátov na každej listine podľa individuálnych výsledkov. Výsledky sa zasielajú na Ufficio elettorale nazionale per il
         Parlamento europeo presso la Corte di cassazione (Štátny volebný úrad pre Európsky parlament pri talianskom Kasačnom súde,
         ďalej len „taliansky volebný úrad“). Podľa článku 21 uvedeného zákona úlohou talianskeho volebného úradu je stanoviť počet
         hlasov získaných pre každú kandidátsku listinu na celoštátnej úrovni, rozdeliť mandáty medzi jednotlivé kandidátske listiny
         na základe počtu hlasov, ktoré získali, a rozdeliť mandáty takto pridelené jednotlivým kandidátskym listinám medzi jednotlivé
         volebné obvody. Tento úrad vypracúva úradný záznam podľa článku 23 uvedeného zákona, ktorý sa následne odovzdá na sekretariát
         Parlamentu.

      9        Zákon z 24. januára 1979 obsahuje okrem iného podrobnú úpravu nahradenia v článku 41, podľa ktorého kandidát zvolený vo viacerých
         volebných obvodoch musí pred talianskym volebným úradom vyhlásiť, pre ktorý z nich sa rozhodol. Za ten volebný obvod, ktorý
         si nevybral, tento úrad vyhlási za zvoleného kandidáta, ktorý sa umiestnil na nasledujúcom mieste. Okrem toho mandát uvoľnený
         počas jeho trvania taliansky volebný úrad pridelí kandidátovi z tej istej listiny a toho istého volebného obvodu, ktorý sa
         umiestnil na nasledujúcom mieste.

      10      Podľa článku 46 uvedeného zákona taliansky volebný úrad oznámi sekretariátu Parlamentu nahradenia vykonané na základe rozsudkov,
         v ktorých sa s konečnou platnosťou vyriešili spory s nimi súvisiace, v prípade potreby opraví výsledky volieb a nahradí kandidátov,
         ktorí boli vyhlásení nezákonne, tými, ktorým toto právo patrí, a informuje o tom zainteresované strany a sekretariát Parlamentu.

       Skutkové okolnosti a napadnuté rozhodnutie
      11      Beniamino Donnici kandidoval vo voľbách do Európskeho parlamentu, ktoré sa konali 12. a 13. júna 2004, na spoločnej kandidátskej
         listine Società Civile – Di Pietro Occhetto. Kandidátska listina získala dve kreslá, jedno vo volebnom obvode Južné Taliansko
         a druhé vo volebnom obvode Severozápadné Taliansko. A. Di Pietro sa ako víťaz v oboch obvodoch rozhodol pre volebný obvod
         Južné Taliansko.

      12      A. Occhetto sa vzhľadom na počet hlasov získaných v oboch volebných obvodoch umiestnil na kandidátskych listinách ako druhý
         v poradí, pričom predstihol Beniamina Donniciho vo volebnom obvode Južné Taliansko a G. Chiesu v obvode Severozápadné Taliansko.
         Keďže A. Di Pietro sa rozhodol pre mandát za volebný obvod Južné Taliansko, A. Occhetto mal byť vyhlásený za zvoleného za
         volebný obvod Severozápadné Taliansko. Písomným vyhlásením zo 6. júla 2004, doručeným 7. júla 2004 na taliansky volebný úrad,
         sa však A. Occhetto, ktorý v tom čase pôsobil ako senátor v talianskom parlamente, vzdal mandátu poslanca Parlamentu za jeden
         i druhý volebný obvod.

      13      V nadväznosti na toto vzdanie sa mandátu taliansky volebný úrad 18. júla 2004 vyhlásil za zvolených G. Chiesu za volebný obvod
         Severozápadné Taliansko a Di Pietra za volebný obvod Južné Taliansko a 12. novembra 2004 oznámil meno Beniamina Donniciho
         ako prvého na zozname náhradníkov za A. Di Pietra vo volebnom obvode Južné Taliansko, zatiaľ čo A. Occhetto, ktorý odstúpil,
         nebol na tomto zozname.

      14      V parlamentných voľbách, ktoré sa konali v Taliansku 9. a 10. apríla 2006, bol A. Di Pietro zvolený za poslanca talianskeho
         parlamentu a s účinnosťou od 28. apríla 2006 sa rozhodol pre vnútroštátny parlamentný mandát. Keďže táto funkcia je podľa
         článku 7 ods. 2 aktu z roku 1976 nezlučiteľná s funkciou člena Parlamentu, Parlament skonštatoval uvoľnenie mandátu.

      15      Vyhlásením z 27. apríla 2006 zaslaným talianskemu volebnému úradu A. Occhetto, ktorý kandidoval aj vo vnútroštátnych voľbách,
         ale nebol opätovne zvolený, vzal vzdanie sa mandátu zo 6. júla 2004 späť a žiadal obsadenie uvoľneného mandátu po tom, čo
         sa A. Di Pietro rozhodol pre mandát vo vnútroštátnom parlamente.

      16      V nadväznosti na toto vyhlásenie taliansky volebný úrad vyhlásil 8. mája 2006 zvolenie A. Occhetta za člena Parlamentu a v ten
         istý deň oznámil Parlamentu jeho meno ako náhradníka za A. Di Pietra.

      17      Tribunale amministrativo regionale del Lazio rozsudkom z 21. júla 2006 zamietol ako nedôvodnú žalobu o neplatnosť tohto vyhlásenia
         podanú Beniaminom Donnicim.

      18      Beniamino Donnici rovnako spochybnil vyhlásenie A. Occhetta za poslanca Parlamentu namiesto A. Di Pietra aj pred samotným
         Parlamentom. Námietkou sa zaoberal parlamentný výbor pre právne veci na svojom zasadnutí 21. júna 2006. Po tom, čo výbor pre
         právne veci konštatoval, že v súlade s článkom 12 aktu z roku 1976 je táto námietka neprípustná z dôvodu, že jej právnym základom
         je taliansky volebný zákon, Parlamentu jednomyseľne odporučil, aby potvrdil mandát A. Occhetta. Dňa 3. júla 2006 Parlament
         mandát A. Occhetta overil.

      19      Rozsudkom zo 6. decembra 2006 Consiglio di Stato (Štátna rada) vyhovel odvolaniu Beniamina Donniciho proti vyššie uvedenému
         rozsudku Tribunale amministrativo regionale del Lazio a zrušil vyhlásenie A. Occhetta za člena Parlamentu talianskym volebným
         úradom z 8. mája 2006. Consiglio di Stato konštatoval okrem iného, že „vôľa ľudu… kandidátovi nikdy nebránila sa vo voľbách
         vzdať“ a že „nevyhnutný charakter poradia [vo voľbách] bráni tomu…, aby sa zvolený kandidát, ktorý sa vzdal mandátu, svojvoľne
         vrátil do tohto poradia“.

      20      Rozsudok Consiglio di Stato nadobudol právnu silu rozhodnutej veci po rozsudku Corte suprema di cassazione z 26. marca 2007,
         ktorým bola žaloba A. Occhetta vyhlásená za neprípustnú z dôvodu formálnych nedostatkov. Dňa 19. apríla 2007 A. Occhetto podal
         sťažnosť na Európsky súd pre ľudské práva vo veci, ktorá podľa vyjadrenia zástupcu A. Occhetta na pojednávaní 5. marca 2009
         stále prebieha.

      21      Dňa 29. marca 2007 taliansky volebný úrad vzal vyššie uvedený rozsudok Consiglio di Stato na vedomie a vyhlásil Beniamina
         Donniciho za zvoleného za člena Parlamentu za volebný obvod Južné Taliansko, čím zrušil mandát A. Occhetta. Toto vyhlásenie
         sa oznámilo Parlamentu, ktorý následne na svojom plenárnom zasadnutí 23. apríla 2007 prijal úradný záznam, na základe ktorého
         Beniamino Donnici zaujal svoje miesto v Parlamente, ale len dočasne a s výhradou konečného rozhodnutia Parlamentu o preskúmaní
         osvedčenia o jeho zvolení.

      22      Medzitým A. Occhetto listom z 5. apríla 2007 vzniesol námietku a požiadal Parlament, aby mu potvrdil mandát a zároveň neoveril
         mandát B. Donniciho. Na základe tejto námietky Parlament predložil mandát Beniamina Donniciho na preskúmanie svojmu výboru
         pre právne veci.

      23      Parlament prijal 24. mája 2007 napadnuté rozhodnutie v tomto znení:

      „Európsky parlament,
      –        so zreteľom na Akt [z roku 1976],
      –        so zreteľom na články 3, 4 a 9 a prílohu I k rokovaciemu poriadku,
      –        so zreteľom na oficiálne oznámenie talianskych úradov týkajúce sa zvolenia pána Beniamina Donniciho za poslanca Európskeho
         parlamentu,

      –        so zreteľom na sťažnosť pána Achilleho Occhetta prijatú 25. marca 2007, v ktorej pán Occhetto spochybnil platnosť zvolenia
         pána Beniamina Donniciho za poslanca Európskeho parlamentu,

      –        so zreteľom na správu Výboru pre právne veci (A6‑0198/2007),
      …
      D.      keďže vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa európskych volebných postupov musia byť v súlade so základnými zásadami právneho
         systému Spoločenstva, a najmä s primárnym právom Spoločenstva, ako aj s duchom a literou aktu z roku 1976; keďže z týchto
         dôvodov príslušné vnútroštátne orgány – legislatívne, administratívne a súdne – pri uplatňovaní a/alebo výklade vnútroštátnych
         ustanovení týkajúcich sa európskeho volebného postupu nemôžu nezohľadniť zásady volebného práva Spoločenstva,

      E.      keďže sa musí posúdiť súlad rozhodnutia pána Achilleho Occhetta o odstúpení s ustanoveniami a duchom aktu z roku 1976 s ohľadom
         na článok 6 aktu… a keďže sloboda a nezávislosť poslancov je skutočnou kľúčovou zásadou,

      F.      keďže článok 2 ods. 1 štatútu poslancov Európskeho parlamentu (ktorý má nadobudnúť účinnosť v roku 2009) stanovuje, že ‚poslanci
         sú slobodní a nezávislí‘, kým v druhom odseku toho istého článku, ktorý jednoznačne vychádza z prvého odseku, sa uvádza, že
         ‚dohody o vzdaní sa mandátu poslanca v priebehu alebo na konci volebného obdobia sú neplatné‘,

      G.      keďže uvedené ustanovenia štatútu poslancov len bližšie objasňujú zásady slobody a nezávislosti uvedené v akte z roku 1976…,
      …
      K.      keďže v rozsahu pôsobnosti článku 6 aktu z roku 1976 sú zahrnutí kandidáti, ktorí sú oficiálne zapísaní na zozname zvolených
         osôb, je to v záujme Európskeho parlamentu, pretože z týchto kandidátov sa môžu prípadne stať poslanci Európskeho parlamentu,

      L.      keďže odstúpenie pána Achilleho Occhetta je výsledkom dohody… a malo by sa preto považovať za odporujúce ustanoveniam a duchu
         aktu z roku 1976, a z tohto dôvodu za neplatné,

      M.      keďže, ak sa odstúpenie pána Achilleho Occhetta považuje za neplatné, potom z právneho ani faktického hľadiska nemá oporu
         mandát jeho nástupcu Beniamina Donniciho,

      …
      O.      keďže [Consiglio di Stato] formou právoplatného súdneho rozhodnutia anulovala vymenovanie pána Achilleho Occhetta za poslanca
         Európskeho parlamentu,

      P.      keďže na základe článku 12 aktu z roku 1976 práve Európsky parlament – a to výlučne Európsky parlament – preskúmava osvedčenia
         jeho poslancov zvolených všeobecným hlasovaním; keďže túto základnú výsadu Európskeho parlamentu nemožno spochybniť alebo
         dokonca zrušiť rozhodnutím, ktoré prijali národné orgány v zjavnom rozpore s príslušnými normami a zásadami práva Spoločenstva,
         a to aj v prípade, že takéto rozhodnutie prijal s konečnou platnosťou najvyšší súd daného štátu, ako tomu bolo v prípade príslušného
         rozhodnutia [Consiglio di Stato]…,

      Q.      keďže Európsky parlament má právo odmietnuť potvrdiť mandát pána Beniamina Donniciho a ignorovať rozhodnutie [Consiglio di
         Stato] z toho dôvodu, že je v rozpore s ustanoveniami a duchom aktu z roku 1976, a tak má právo potvrdiť mandát pána Achilleho
         Occhetta,

      1.      vyhlasuje mandát poslanca Európskeho parlamentu pána Beniamina Donniciho, o ktorého zvolení informovali vnútroštátne orgány,
         za neplatný,

      2.      potvrdzuje platnosť mandátu pána Achilleho Occhetta,
      ….“
       Konanie pred súdmi Spoločenstva a návrhy účastníkov konania
      24      Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev 22. júna 2007, zaregistrovaným pod číslom T‑215/07,
         sa B. Donnici domáhal zrušenia napadnutého rozhodnutia, ktoré mu bolo oznámené 29. mája 2007. Uznesením z 13. decembra 2007,
         Donnici/Parlament (T‑215/07, Zb. s. II‑5239), Súd prvého stupňa postúpil vec T‑215/07 Súdnemu dvoru, aby rozhodol o žalobe
         o neplatnosť. Táto vec bola zapísaná do registra Súdneho dvora pod číslom C‑9/08. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 21. februára
         2008 sa povolil vstup A. Occhetta ako vedľajšieho účastníka konania na podporu návrhov Parlamentu a vstup Talianskej republiky
         na podporu návrhov B. Donniciho.

      25      Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. augusta 2007 Parlament podal námietku na základe článku 114
         ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa, ktorou žiadal, aby sa stanovisko jeho právneho servisu z 2. mája 2007 uvedené
         v prílohe A. 11 žaloby B. Donniciho odstránilo zo spisu. Uznesením z 29. januára 2009 Súdny dvor vyhovel žiadosti Parlamentu
         a na rozhodnutie o návrhu B. Donniciho na predloženie tohto právneho stanoviska v rámci dokazovania si vyhradil konečný rozsudok.

      26      Návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 1. augusta 2007, zaregistrovaným pod číslom C‑393/07, sa aj Talianska republika
         domáhala zrušenia napadnutého rozhodnutia, ktoré jej bolo oznámené 28. mája 2007. Uznesením predsedu Súdneho dvora z 1. februára
         2008 sa povolil vstup Lotyšskej republiky ako vedľajšieho účastníka konania na podporu návrhov Talianskej republiky. Lotyšská
         republika sa nezúčastnila písomnej ani ústnej časti konania.

      27      Uznesením predsedu štvrtej komory z 30. januára 2009 sa nariadilo spojenie vecí na účely ústnej časti konania a rozsudku.

      28      Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 22. júna 2007, zaregistrovaným pod číslom T‑215/07 R, B. Donnici
         požiadal o odklad výkonu napadnutého rozhodnutia. Sudca rozhodujúci o predbežnom opatrení namiesto predsedu Súdu prvého stupňa
         vyhovel tejto žiadosti a uznesením z 15. novembra 2007, Donnici/Parlament (T‑215/07 R, Zb. s. II‑4673), rozhodol o odklade
         výkonu napadnutého rozhodnutia.

      29      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 13. januára 2009, Occhetto a Parlament/Donnici [C‑512/07 P(R) a C‑15/08 P(R), Zb. s. I‑1],
         boli zamietnuté odvolania A. Occhetta a Parlamentu proti uvedenému uzneseniu.

      30      Talianska republika a B. Donnici sa svojou žalobou domáhajú, aby Súdny dvor zrušil napadnuté rozhodnutie a zaviazal Parlament
         na náhradu trov konania. B. Donnici na základe článku 241 ES incidenčne navrhuje, aby sa článok 3 ods. 5 Rokovacieho poriadku
         Parlamentu vyhlásil za protiprávny a subsidiárne, aby Súdny dvor nariadil, že stanovisko právneho servisu Parlamentu z 2. mája
         2007 sa má v prejednávanej veci založiť do spisu. Parlament navrhuje zamietnutie žaloby a zaviazanie Talianskej republiky
         a B. Donniciho na náhradu trov konania.

       O žalobe
      31      Vo veci C‑393/07 Talianska republika uvádza päť žalobných dôvodov založených na tom, že napadnutým rozhodnutím sa porušili
         články 6, 8, 12 a 13 aktu z roku 1976, ako aj článok 6 EÚ, článok 2 štatútu poslancov, článok 199 ES, ako aj články 3 a 4
         rokovacieho poriadku, článok 6 EÚ a články 10 ES a 230 ES a napokon na tom, že uvedené rozhodnutie nebolo dostatočne odôvodnené.

      32      Vo veci C‑9/08 B. Donnici uvádza dva žalobné dôvody založené po prvé na porušení článku 12 aktu z roku 1976 a článku 3 ods. 1
         rokovacieho poriadku, zásady nezávislosti, zákazu imperatívneho mandátu, ako aj zásady právnej sily rozhodnutej veci a po
         druhé na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozhodnutia.

       O prvom žalobnom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      33      Talianska republika a B. Donnici v zásade tvrdia, že Parlament mal prijať podľa článku 12 aktu z roku 1976 výsledky zvolenia
         B. Donniciho tak, ako ich vyhlásil taliansky volebný úrad. Podľa článku 12 sa Parlament nemôže odchýliť od vyhlásenia výsledkov
         z dôvodu ich údajnej nezlučiteľnosti s právom Spoločenstva. Okrem toho Parlament v rámci rozhodovania o sporoch môže vychádzať
         len z ustanovení aktu z roku 1976, pričom všetky ostatné ustanovenia práva Spoločenstva vrátane jeho všeobecných zásad sú
         vylúčené.

      34      Pokiaľ ide o článok 6 aktu z roku 1976, tvrdia, že platí len pre poslancov, avšak nie pre nezvolených kandidátov, a netýka
         sa teda vzdania sa mandátu vyjadreného 6. júla 2004, pretože A. Occhetto nebol poslancom Parlamentu. Tento článok sa v zmysle
         svojho znenia týka len výkonu parlamentného mandátu a nevzťahuje sa na volebné udalosti a správanie nezvolených kandidátov
         pred ich nomináciou za poslancov.

      35      Na druhej strane Parlament podporovaný A. Occhettom tvrdí, že mu na základe článku 12 aktu 1976 prislúcha vykonávať dohľad
         nad tým, či sa pri vyhlásení výsledkov vnútroštátnymi orgánmi dodržiava právo Spoločenstva vo všeobecnosti a osobitne zásady
         stanovené v akte z roku 1976. Takýto výklad jeho právomocí je vyjadrený aj v článku 3 ods. 4 a 5, článku 4 ods. 3 a 9 jeho
         rokovacieho poriadku, ako aj v jeho praxi v tejto oblasti. Keďže Parlament sa prostredníctvom volieb formuje, je zrejmé, že
         existuje určitá úroveň právnej úpravy Spoločenstva stanovujúca vlastné minimálne normy určené na predchádzanie rôznym narušeniam,
         ku ktorým môže dôjsť v dôsledku rozdielov vo vnútroštátnej právnej úprave, ktoré by Parlament mal zaručiť. Keby naopak Parlament
         mal byť pri výkone svojich právomocí obmedzený len na preskúmanie nezlučiteľností v zmysle článku 7 aktu 1976, jeho právomoc
         by bola zbavená svojho skutočného obsahu.

      36      Parlament podporovaný A. Occhettom tvrdí, že v prípade zjavného porušenia základných zásad aktu z roku 1976, medzi ktoré patrí
         zásada voľného parlamentného mandátu podľa článku 6 tohto aktu alebo zásada všeobecných volieb a pomerného charakteru hlasovacieho
         systému podľa článkov 1 a 2 tohto aktu, má právo aj povinnosť nepokračovať v tomto porušovaní tým, že vezme na vedomie výsledky
         vnútroštátneho konania, pretože v takom prípade by bolo nezákonné aj jeho vlastné rozhodnutie o overení. Vzhľadom na nadradenosť
         práva Spoločenstva je Parlament povinný neprihliadnuť na vymenovanie kandidáta vnútroštátnymi orgánmi, pokiaľ pri ňom došlo
         k zjavnému porušeniu práva Spoločenstva.

      37      Článok 6 aktu z roku 1976 chráni aj zvoleného kandidáta. Keby to tak nebolo, záruka obsiahnutá v tomto článku by sa neuplatňovala
         na konania, ako napríklad vzdanie sa mandátu A. Occhetta z dôvodu volebnej dohody v prejednávanej veci, ktoré bránia tomu,
         aby sa realizoval mandát požadovaný voličmi. Tento výklad článku 6 potvrdzuje aj článok 2 štatútu poslancov, ako aj článok
         3 Dodatkového protokolu č. 1 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísanému 4. novembra 1950
         v Ríme.

      38      Okrem toho Parlament tvrdí, že uplatniteľnosť článku 6 v prejednávanej veci vyplýva už z tej skutočnosti, že A. Occhetto sa
         zúčastňoval na zasadnutiach Parlamentu v čase, keď mu vnútroštátne orgány oznámili jeho nahradenie B. Donnicim.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      39      Prvý žalobný dôvod sa týka otázky rozsahu právomocí, ktorými Parlament disponuje pri overovaní mandátu svojich členov podľa
         článku 12 aktu z roku 1976. S cieľom preskúmať platnosť napadnutého rozhodnutia tak treba v zásade analyzovať rozsah právomocí,
         ktoré podľa tohto ustanovenia Parlamentu patria. Článok 12 tohto aktu pritom tak či tak stanovuje, že rozhodnutie Parlamentu
         vychádza z ustanovenia tohto aktu, v súvislosti s ktorým možno predložiť výhrady. Parlament sa v tejto súvislosti odvoláva
         v prvom rade na článok 6 aktu z roku 1976, a preto treba na úvod určiť, či toto ustanovenie možno v zásade v prejednávanej
         veci uplatniť.

      –       O uplatniteľnosti článku 6 aktu z roku 1976
      40      Článok 6 ods. 1 aktu z roku 1976 stanovuje, že členovia Parlamentu hlasujú jednotlivo a osobne a nie sú viazaní žiadnymi pokynmi
         ani príkazmi.

      41      Zo znenia uvedeného článku vyplýva, že sa vzťahuje výslovne na „členov Parlamentu“ a týka sa výkonu ich parlamentného mandátu.
         Okrem toho v tomto článku ide aj o hlasovacie právo týchto členov a toto právo sa svojou povahou nemôže spájať s postavením
         kandidáta, ktorý bol na základe svojho poradia oficiálne vyhlásený (pozri uznesenie Occhetto a Parlament/Donnici, už citované,
         bod 41).

      42      Treba konštatovať, že článok 6 aktu z roku 1976 sa vzhľadom na jeho jednoznačné znenie neuplatňuje na konania, ktorých predmetom
         je vzdanie sa zvoleného kandidáta, ako to v tomto prípade urobil A. Occhetto, keď sa vzdal svojho postavenia náhradníka za
         A. Di Pietra.

      43      Tvrdenia, ktoré v tejto súvislosti predložil Parlament, neumožňujú sa od tohto výkladu odchýliť.

      44      Predovšetkým nemožno uznať všeobecnú právomoc Parlamentu v súvislosti s posudzovaním zákonnosti volebných postupov členských
         štátov vzhľadom na skupinu zásad, ktoré údajne tvoria základ článku 6 aktu z roku 1976 a ktoré Parlament odvodil okrem iného
         z článku 3 Dodatkového protokolu č. 1 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, prostredníctvom širokého
         výkladu článku 6 vo svetle týchto zásad (pozri v tomto zmysle uznesenie Occhetto a Parlament/Donnici, už citované, bod 43).

      45      Takýto výklad článku 6 by totiž znamenal porušenie rozhodnutia prijatého jeho autormi, pretože toto ustanovenie týkajúce sa
         výkonu mandátu by sa napriek jeho presne vymedzenému rozsahu pôsobnosti zmenilo na pravidlo o právomoci upravujúce volebný
         postup, hoci táto oblasť je podľa článku 8 aktu z roku 1976 upravená v zásade vnútroštátnou právnou úpravou.

      46      Pokiaľ ide o článok 2 štatútu poslancov, na ktorý sa Parlament odvoláva na podporu svojho výkladu článku 6 aktu z roku 1976,
         hneď na úvod treba uviesť, že v čase rozhodnom pre túto vec tento štatút nebol účinný. Okrem toho odôvodnenie č. 4 štatútu
         poslancov stanovuje, že „sloboda a nezávislosť poslancov, ktoré sú upravené v článku 2, by mali byť upravené právnymi predpismi“,
         keďže „nie sú uvedené v žiadnom ustanovení primárneho práva“ a jeho odôvodnenie č. 5 stanovuje, že článok 3 ods. 1 uvedeného
         štatútu nadväzuje na znenie článku 6 ods. 1 aktu roku 1976. Z toho vyplýva, že článok 2 štatútu poslancov nekodifikuje uvedený
         článok 6 (pozri v tomto zmysle uznesenie Occhetto a Parlament/Donnici, už citované, bod 44).

      47      Navyše Parlament sa v súlade so zásadou hierarchie právnych noriem nemôže opierať o ustanovenie svojho rokovacieho poriadku
         a jeho údajné praktické uplatňovanie v tejto oblasti, aby poskytol výklad contra legem článku 6 aktu z roku 1976 (pozri v tomto zmysle uznesenie Occhetto a Parlament/Donnici, už citované, bod 45).

      48      Treba totiž konštatovať, že rokovací poriadok je vnútorný organizačný právny akt, ktorý nemôže Parlamentu poskytovať právomoci,
         ktoré mu nie sú výslovne priznané normatívnym právnym aktom, v tomto prípade aktom z roku 1976 (pozri rozsudok z 21. októbra
         2008, Marra, C‑200/07 a C‑201/07, Zb. s. I‑7929, bod 38). Z toho a fortiori vyplýva, že údajná inštitucionálna prax sa nesmie odchyľovať od uvedeného článku 6.

      49      Z uvedeného vyplýva, že skutočnosť, že A. Occhetto sa vzdal svojho miesta na zozname náhradníkov, nepatrí do rozsahu pôsobnosti
         článku 6 aktu z roku 1976 a tento článok tak nemôže slúžiť ako právny základ sporu pri preskúmaní osvedčenia o zvolení členov
         Parlamentu na základe článku 12 tohto aktu, a preto Parlament nemohol napadnuté rozhodnutie oprieť o porušenie uvedeného článku 6.

      –       O porušení článku 12 aktu z roku 1976
      50      Po tom, čo sa konštatovalo, že článok 6 aktu z roku 1976 nemôže byť základom napadnutého rozhodnutia, vzniká otázka, či toto
         rozhodnutie možno založiť na porušení zásad všeobecných a pomerných volieb podľa článkov 1 a 2 aktu z roku 1976, ako tvrdí
         Parlament. Odvolávajúc sa na porušenie uvedených zásad si Parlament priznal právomoc overiť, či k oficiálnemu vyhláseniu B. Donniciho
         za člena Parlamentu došlo za splnenia týchto zásad. Treba preto preskúmať, či článok 12 uvedeného aktu priznáva Parlamentu
         takú právomoc pri overovaní mandátov jeho členov.

      51      Článok 12 aktu z roku 1976 stanovuje, že s cieľom overiť mandáty svojich členov Parlament berie na vedomie členskými štátmi
         oficiálne vyhlásené výsledky a rozhoduje v sporoch, ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení tohto aktu, nie však ustanovení
         vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje.

      52      Ustanovenia tohto článku 12 dokazujú, že právomoc overovania, ktorou Parlament disponuje v zmysle prvej vety tohto článku,
         podlieha dvom významným obmedzeniam uvedeným v jeho druhej vete (pozri v tomto zmysle uznesenia z 15. novembra 2007, Donnici/Parlament,
         už citované, bod 71, ako aj Occhetto a Parlament/Donnici, už citované, body 31 a 32).

      53      Podľa prvej časti druhej vety článku 12 aktu z roku 1976 Parlament „berie na vedomie členskými štátmi oficiálne vyhlásené
         výsledky“. Okrem toho osobitná právomoc Parlamentu rozhodovať v sporoch, ktoré vzniknú, stanovená v druhej časti druhej vety
         tohto článku, sa súčasne obmedzuje ratione materiæ len na spory, „ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení [aktu z roku 1976], nie však ustanovení vnútroštátnych predpisov,
         na ktoré tento akt odkazuje“.

      54      Po prvé, na rozdiel od toho, čo tvrdí Parlament, zo samotného textu článku 12 aktu z roku 1976 vyplýva, že Parlament na základe
         tohto článku nemá právomoc rozhodovať o sporoch vzniknutých na základe práva Spoločenstva ako celku. Tento článok jednoznačne
         stanovuje, že sa týka len „sporov, ktoré… vzniknú na základe ustanovení tohto aktu“ (pozri v tomto zmysle uznesenie Occhetto
         a Parlament/Donnici, už citované, bod 32).

      55      Po druhé postup, pri ktorom Parlament „berie na vedomie oficiálne vyhlásené výsledky“, znamená, že s cieľom prijať svoje vlastné
         rozhodnutie pri preskúmaní osvedčenia o zvolení svojich členov Parlament bol povinný vychádzať z výsledkov, ktoré taliansky
         volebný úrad vyhlásil 29. marca 2007 po rozsudku Consiglio di Stato zo 6. decembra 2006. Toto vyhlásenie totiž vychádza z rozhodovacieho
         procesu v súlade s vnútroštátnymi postupmi, v ktorom sa právne otázky spojené s uvedeným vyhlásením už definitívne vyriešili
         a ide preto o už existujúcu právnu situáciu. Súdny dvor už rozhodol, že výraz „brať na vedomie“ v kontexte aktu z roku 1976
         treba vykladať ako úplnú absenciu voľnosti posúdenia Parlamentu v tejto veci (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. júla 2005,
         Le Pen/Parlament, C‑208/03 P, Zb. s. I–6051, bod 50).

      56      Takýto výklad výrazu „brať na vedomie“ nachádzajúceho sa v článku 12 ods. 2 aktu z roku 1976 v jeho pôvodnom znení, podľa
         ktorého členské štáty informujú Parlament o uvoľnení mandátu v dôsledku uplatnenia vnútroštátnych ustanovení a Parlament to
         vezme na vedomie, sa rovnako vzťahuje na ten istý výraz v článku 12 aktu z roku 1976 v jeho platnom znení. Hoci článok 12
         ods. 2 aktu z roku 1976 v jeho pôvodnom znení úplne vylučuje voľnú úvahu Parlamentu aj v prípade odňatia mandátu jednému z jeho
         členov v dôsledku uplatnenia vnútroštátnych predpisov s vplyvom na existujúce zloženie tejto inštitúcie, neexistencia tejto
         rozhodovacej právomoci je o to viac pravdou pri overovaní mandátu členov Parlamentu, podľa článku 12 aktu z roku 1976, oficiálne
         vyhlásených členskými štátmi. V tomto ohľade totiž ide o menovanie budúcich členov Parlamentu vnútroštátnymi orgánmi v súlade
         s volebnými postupmi, ktoré sú upravené, ako vyplýva z článku 8 aktu z roku 1976, vnútroštátnymi právnymi predpismi.

      57      Z toho vyplýva, že Parlament nemôže spochybniť správnosť vyhlásenia vnútroštátneho volebného úradu. Podľa článku 12 aktu z roku
         1976 Parlament nemôže ani odmietnuť zobrať na vedomie toto vyhlásenie, ak sa domnieva, že došlo k nezrovnalosti (pozri v tomto
         zmysle uznesenie z 15. novembra 2007, Donnici/Parlament, už citované, bod 75).

      58      Tento výklad článku 12 aktu z roku 1976 potvrdzuje aj znenie tohto článku vo svetle relevantných ustanovení Zmluvy ES, ako
         aj rámec právnej úpravy, do ktorého tento článok patrí.

      59      V tejto súvislosti treba uviesť, že v súlade s článkom 5 prvým odsekom Zmluvy ES, článkom 7 ods. 1 druhým pododsekom ES, ako
         aj článkom 189 prvým odsekom ES Parlament koná v medziach právomocí, ktoré mu zmluvy zverujú.

      60      Okrem toho podľa článku 8 aktu z roku 1976 „sa volebný postup v každom členskom štáte spravuje jeho vnútroštátnymi predpismi“
         s výhradou ustanovení aktu z roku 1976. Členské štáty tak síce majú povinnosť dodržiavať ustanovenia aktu z roku 1976 upravujúce
         niektoré podrobnosti volieb, rovnako sú to však v konečnom dôsledku ony, komu prináleží úloha zorganizovať voľby postupom
         upraveným vnútroštátnymi predpismi a v rámci toho pristúpiť tiež k sčítaniu hlasov a oficiálnemu vyhláseniu výsledkov volieb
         (uznesenie z 15. novembra 2007, Donnici/Parlament, už citované, bod 74).

      61      Napokon článok 13 ods. 2 aktu z roku 1976 stanovuje, že členské štáty zavedú postupy pre obsadenie každého mandátu, ktorý
         sa uvoľní.

      62      V súlade s touto právnou úpravou preto voľby členov Parlamentu, ktoré sa konali 12. a 13. júna 2004, ako aj vymenovanie náhradníkov
         na obsadenie uvoľnených mandátov, zostáva v každom členskom štáte upravené príslušnými vnútroštátnymi predpismi, v prejednávanej
         veci zákonom z 24. januára 1979 (pozri v tomto zmysle uznesenie z 15. novembra 2007, Donnici/Parlament, už citované, bod 66).

      63      Navyše v prípade neexistencie právnej úpravy Spoločenstva v tejto oblasti je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého
         členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré
         jednotlivcom vyplývajú z práva Spoločenstva, za predpokladu, že jednak takéto podmienky nie sú menej výhodné ako podmienky
         vzťahujúce sa na obdobné vnútroštátne žaloby (zásada ekvivalencie) a jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému
         sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. septembra 2006,
         Eman a Sevinger, C‑300/04, Zb. s. I‑8055, bod 67).

      64      Parlament pritom netvrdí, že talianske procesné predpisy smerujú proti zásadám ekvivalencie a efektivity. Navyše aj keby sa
         pripustil taký predpoklad, neznamenalo by to, že Parlament je oprávnený nahradiť akty príslušných vnútroštátnych orgánov vlastným
         posúdením.

      65      Naopak, dohliadať nad tým, či členské štáty dodržiavajú ustanovenia Zmluvy a predpisy prijaté inštitúciami na jej základe,
         je predovšetkým úlohou Komisie, ktorá je v zmysle článku 226 ES oprávnená predložiť Súdnemu dvoru žalobu o nesplnenie povinnosti,
         ak zastáva názor, že členský štát nesplnil svoje povinnosti. Okrem toho kontrolu dodržiavania týchto ustanovení zabezpečuje
         aj postup podľa článku 234 ES, ktorý patrí do rámca volebných sporov na vnútroštátnej úrovni.

      66      Z predmetného právneho rámca sa nezdá, že by Parlament disponoval všeobecnou právomocou posudzovať volebné postupy členských
         štátov a ich uplatňovanie v tejto veci vo vzťahu k právu Spoločenstva. Z toho vyplýva, že právomoc Parlamentu sa v rámci preskúmania
         osvedčení o zvolení jeho členov obmedzuje len na výsady, ktoré sú jednoznačne vymedzené v príslušných ustanoveniach aktu z roku
         1976 (pozri v tomto zmysle uznesenie Occhetto a Parlament/Donnici, už citované, bod 32).

      67      Z toho vyplýva, že výklad článku 12 aktu z roku 1976, podľa ktorého má Parlament všeobecnú právomoc kontrolovať oficiálne
         vyhlásenie výsledkov volieb orgánmi členských štátov, by bol nielen v rozpore so znením uvedeného článku, ale rovnako nezlučiteľný
         so zásadami obsiahnutými v článkoch 5 ES a 7 ES, podľa ktorých sú právomoci Spoločenstva a jeho inštitúcií zverenými právomocami
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. októbra 2000, Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98, Zb. s. I‑8419, bod 83, ako aj z 3. septembra
         2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351, bod 203 a citovaná
         judikatúra).

      68      Tvrdenia, ktoré Parlament predložil a A. Occhetto podporoval, uvedené v bodoch 35 až 37 tohto rozsudku, nemôžu spochybniť
         výklad článku 12 aktu z roku 1976, podľa ktorého je právomoc Parlamentu odchýliť sa od vyhlásenia talianskeho volebného úradu
         úplne vylúčená.

      69      Prvé tvrdenie, podľa ktorého v prípade neexistencie právomoci Parlamentu kontrolovať výsledky vyhlásené členskými štátmi z hľadiska
         práva Spoločenstva sú právomoci overovania Parlamentu v zmysle článku 12 aktu z roku 1976 zbavené svojho obsahu, treba zamietnuť.
         Treba totiž zdôrazniť, že Parlament si zachováva právomoc rozhodovať v rámci článku 12 aktu z roku 1976 o situácii zvoleného
         kandidáta, ktorý nespĺňa niektorú z podmienok člena Parlamentu, ktoré sú vymenované v článku 7 aktu z roku 1976 (pozri uznesenie
         Occhetto a Parlament/Donnici, už citované, bod 33).

      70      Pokiaľ ide o druhé tvrdenie, podľa ktorého Parlament musel mať možnosť, s cieľom zaručiť minimálne normy týkajúce sa menovania
         jeho členov, odchýliť sa od vyhlásenia vnútroštátnych orgánov, ktoré bolo v zjavnom rozpore so základnými zásadami aktu z roku
         1976, treba pripomenúť, že rozhodovanie o zákonnosti vnútroštátnych volebných predpisov a postupov je vecou vnútroštátnych
         súdov, v prípade potreby po podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor v zmysle článku 234 ES (uznesenie
         z 15. novembra 2007, Donnici/Parlament, už citované, bod 93).

      71      V prejednávanej veci sa také súdne preskúmanie uskutočnilo pred talianskymi súdmi príslušnými na základe zákona z 24. januára
         1979. Právne otázky súvisiace s oficiálnym vyhlásením výsledkov volieb boli na vnútroštátnej úrovni definitívne vyriešené
         rozsudkom Consiglio di Stato zo 6. decembra 2006, ktorý nadobudol právnu silu rozhodnutej veci.

      72      Napokon aj jednoznačné znenie článku 12 aktu z roku 1976 a rozdelenie právomocí v oblasti, ktorú upravuje, odporujú konštatácii
         o existencii medzery v rámci ochrany volebných práv kandidátov pri voľbách do Parlamentu.

      73      Tvrdenie Parlamentu založené na tom, že samotné jeho rozhodnutie o preskúmaní osvedčenia o zvolení by bolo nezákonné, keby
         musel pri svojom rozhodnutí vychádzať z nezákonného vnútroštátneho aktu, teda vyhlásenia B. Donniciho talianskym volebným
         úradom, treba preto rovnako zamietnuť.

      74      V prejednávanej veci sú právomoci Parlamentu a vnútroštátnych orgánov pri preskúmaní osvedčenia o zvolení členov Parlamentu,
         na rozdiel od toho, čo tvrdí Parlament s poukázaním na rozsudok z 18. decembra 2007, Švédsko/Komisia (C‑64/05 P, Zb. s. I‑11389),
         jednoznačne rozdelené medzi orgány Spoločenstva a vnútroštátne orgány. V tejto súvislosti Parlament disponuje v zmysle článku
         12 aktu z roku 1976 iba právomocou rozhodovať v sporoch, ktoré prípadne vzniknú na základe ustanovení uvedeného aktu, ale
         nie na základe ustanovení vnútroštátnych predpisov, na ktoré tento akt odkazuje, zatiaľ čo úlohou vnútroštátnych orgánov je
         vyhlasovať výsledky v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú zlučiteľné s právom Spoločenstva.

      75      Z uvedeného vyplýva, že Parlament bol v zmysle článku 12 aktu z roku 1976 povinný zobrať na vedomie vyhlásenie výsledkov,
         ktoré uskutočnil taliansky volebný úrad, a nemal právomoc odchýliť sa od tohto vnútroštátneho aktu z dôvodu údajných nezrovnalostí.
         Vzhľadom na to, že v rozpore s týmto vyhlásením konštatoval v napadnutom rozhodnutí neplatnosť mandátu B. Donniciho a potvrdil
         mandát A. Occhetta, porušil článok 12 uvedeného aktu.

      76      Vzhľadom na uvedené treba napadnuté rozhodnutie zrušiť. Za týchto okolností Súdny dvor nemusí rozhodnúť o ďalších žalobných
         dôvodoch, ktoré Talianska republika a B. Donnici uvádzajú na podporu svojej žaloby. Subsidiárne návrhy B. Donniciho sú preto
         bezpredmetné.

       O trovách
      77      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Talianska republika a B. Donnici navrhli zaviazať Parlament na náhradu trov konania
         a Parlament nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. Podľa odseku 4 prvého pododseku
         toho istého článku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania
         a podľa tretieho pododseku toho istého odseku Súdny dvor môže rozhodnúť, že aj iní vedľajší účastníci ako tí, ktorí sú uvedení
         v predchádzajúcich pododsekoch, znášajú vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Európskeho parlamentu 2007/2121 (REG) z 24. mája 2007 o preskúmaní osvedčenia o zvolení Beniamina Donniciho sa
            zrušuje.
      2.      Európsky parlament je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli B. Donnicimu a Talianskej republike ako žalobkyni.
      3.      Talianska republika ako vedľajší účastník konania, Lotyšská republika a A. Occhetto znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 21. januára 1993. # Advanced Nuclear Fuels GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť. # Vec C-308/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. februára 2008.#Ministero dell’Economia e delle Finanze proti Part Service Srl.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Corte suprema di cassazione - Taliansko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 11 A ods. 1 písm. a) a článok 13 B písm. a) a d) - Leasing - Umelé rozdelenie plnenia na viacero prvkov - Účinky - Zníženie zdaniteľného základu - Oslobodenia - Zneužitie - Podmienky.#Vec C-425/06.

text:
      Vec C‑425/06
      Ministero dell’Economia e delle Finanze, predtým Ministero delle Finanze
      proti
      Part Service Srl, spoločnosť v likvidácii, predtým Italservice Srl
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Corte suprema di cassazione)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 11 A ods. 1 písm. a) a článok 13 B písm. a) a d) – Lízing – Umelé rozdelenie plnenia na viacero prvkov – Účinky – Zníženie zdaniteľného základu – Oslobodenia – Zneužívajúce konanie – Podmienky“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Šiesta smernica
            – Plnenia predstavujúce zneužívajúce konanie
      (Smernica Rady 77/388)
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Šiesta smernica
            – Plnenia predstavujúce zneužívajúce konanie
      [Smernica Rady 77/388, článok 11 A ods. 1 a článok 13 B písm. a) a d)]
      1.        Šiesta smernica 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať v tom zmysle,
         že o zneužitie ide vtedy, keď snaha o získanie daňovej výhody predstavuje hlavný cieľ predmetného plnenia alebo plnení.

      (pozri bod 45, bod 1 výroku)
      2.        Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, či na účely uplatnenia dane z pridanej hodnoty plnenia lízingu, ktoré sa vyznačujú nasledujúcimi
         vlastnosťami, možno považovať za zneužitie, pokiaľ ide o šiestu smernicu 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa daní z obratu:

      –      dve spoločnosti zúčastňujúce sa na lízingovej činnosti patrili do tej istej skupiny,
      –      samotné plnenie lízingovej spoločnosti je rozdelené, pričom prvok financovania bol zverený inej spoločnosti na účely rozčlenenia
         na úverové, poisťovacie a sprostredkovateľské plnenia,

      –      plnenie lízingovej spoločnosti sa tak obmedzilo na poskytnutie prenájmu vozidla,
      –      nájomné platené užívateľom je v takej celkovej výške, ktorá je len trocha vyššia ako cena tovaru,
      –      toto plnenie, posudzované samostatne, sa v dôsledku toho zdá byť hospodársky nerentabilné, takže životaschopnosť podniku nemôže
         byť zabezpečená iba prostredníctvom zmlúv uzavretých s užívateľmi,

      –      lízingová spoločnosť dostáva protihodnotu za lízing len vďaka spojeniu nájomného plateného užívateľom a súm platených inou
         spoločnosťou tej istej skupiny.

      Rovnako vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či zo skutočností, ktoré mu boli predložené, vyplýva, že ide o jedno plnenie,
         bez ohľadu na zmluvnú štruktúru plnení. V tejto súvislosti môže byť vedený k tomu, aby rozšíril svoju analýzu prostredníctvom
         hľadania indícií o existencii zneužitia. Na tento účel musí najprv preveriť, či sledovaným výsledkom je daňová výhoda, ktorej
         poskytnutie by bolo v rozpore s jedným alebo s viacerými cieľmi šiestej smernice, a ďalej, či predstavoval hlavný cieľ prijatého
         zmluvného riešenia.

      Pokiaľ ide o prvé kritérium, uvedený súd môže zohľadniť, že hľadaný výsledok je získanie daňovej výhody spojenej s oslobodením
         plnení podľa článku 13 B písm. a) a d) šiestej smernice, ktoré boli lízingovou spoločnosťou zverené spoločnosti, ktorá bola
         zmluvnou stranou. Takýto výsledok sa javí byť v rozpore s cieľom článku 11 A ods. 1 šiestej smernice, teda zdanením všetkého,
         čo predstavuje protihodnotu, ktorá sa získala alebo získa od užívateľa. Keďže totiž prenájom vozidiel podľa lízingových zmlúv
         predstavuje poskytnutie služieb v zmysle článkov 6 a 9 šiestej smernice, podlieha takéto plnenie zvyčajne dani z pridanej
         hodnoty, pričom zdaniteľný základ sa musí určiť v súlade s článkom 11 A ods. 1.

      Pokiaľ ide o druhé kritérium, vnútroštátny súd pri posúdení, ktoré má vykonať, môže vziať do úvahy čisto umelý charakter týchto
         plnení, ako aj právne, ekonomické a/alebo personálne prepojenie medzi predmetnými hospodárskymi subjektmi, keďže z takýchto
         prvkov môže vyplynúť, že získanie daňovej výhody predstavuje hlavný sledovaný cieľ bez ohľadu na prípadnú existenciu okrem
         iného hospodárskych cieľov inšpirovaných úvahami týkajúcimi sa napríklad marketingu, organizácie a záruk.

      (pozri body 54, 55, 57 – 63, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 21. februára 2008 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 11 A ods. 1 písm. a) a článok 13 B písm. a) a d) – Lízing – Umelé rozdelenie plnenia na viacero prvkov – Účinky – Zníženie zdaniteľného základu – Oslobodenia – Zneužívajúce konanie – Podmienky“
      Vo veci C‑425/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Corte suprema di cassazione
         (Taliansko) z 10. marca 2006 a doručený Súdnemu dvoru 16. októbra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Ministero dell’Economia e delle Finanze, predtým Ministero delle Finanze,

      proti
      Part Service Srl, spoločnosť v likvidácii, predtým Italservice Srl,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen (spravodajca), K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. októbra 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Part Service Srl, v zastúpení: S. Taverna, avvocato,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Lancia a S. Fiorentino, avvocati
         dello Stato,

      –        grécka vláda, v zastúpení: M. Apessos, ako aj M. Papida a I. Pouli, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. McDonald, SC, a B. Conway, BL, ako aj G. Clohessy,
         BL,

      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes a C. Lança, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: T. Harris, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci R. Hill, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Aresu a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia
         (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Ministero dell’Economia e delle Finanze (ministerstvo hospodárstva a financií)
         a Part Service Srl (ďalej len „Part Service“), predtým Italservice Srl (ďalej len „Italservice“) vo veci dodatočného výmeru
         dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) vyrubenej za rok 1987, pokiaľ ide o činnosti lízingu, ktorých predmetom boli vo
         väčšine prípadov automobily.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 11 A ods. 1 šiestej smernice, týkajúci sa zdaniteľného základu na účely DPH, stanovuje:

      „Zdaniteľným základom je:
      a)      v prípade poskytovania tovaru alebo služieb, ktoré nie sú uvedené v nasledujúcich bodoch b), c) a d), všetko, čo predstavuje
         protihodnotu, ktorú získal alebo získa dodávateľ od kupujúceho, od zákazníka alebo od tretej strany za tento tovar alebo služby
         vrátane dotácií priamo súvisiacich s cenou tohto tovaru alebo služieb;

      …“
      4        Článok 13 B šiestej smernice upravuje oslobodenie rôznych plnení takto:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky
         za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany
         pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:

      a)      poistné plnenia a plnenia poisťovania poisťujúcich vrátane s nimi súvisiacich služieb poskytovaných poisťovacími maklérmi
         a poisťovacími agentmi;

      …
      d)      nasledujúce plnenia:
      1.      poskytovanie a sprostredkovanie úverov a správa úverov osobou, ktorá ich poskytla;
      2.      vyjednávanie [dojednávanie a poskytovanie – neoficiálny preklad] úverových záruk alebo akéhokoľvek iného zabezpečenia peňazí alebo akákoľvek činnosť súvisiaca s nimi a správa úverových
         záruk osobou, ktorá poskytla úver;

      3.      plnenia vrátane sprostredkovania týkajúce sa vkladov a bežných účtov, platieb, prevodov, dlhov, šekov a iných prevoditeľných
         dokumentov, ale nie inkasovania a skupovania dlhov;

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      5        Článok 3 dekrétu prezidenta republiky č. 633 z 26. októbra 1972, ktorým bola zriadená a upravená daň z pridanej hodnoty (riadna
         príloha č. 1 GURI č. 292 z 11. novembra 1972, s. 2), v znení viacerých zmien a doplnení (ďalej len „DPR č. 633/72“), definuje
         poskytovanie služieb takto:

      „Za poskytovanie služieb sa považuje plnenie uskutočňované za protihodnotu, vyplývajúce zo zmluvy o dielo, dohody o vykonaní
         práce, zmluvy o preprave, mandátnej zmluvy, zasielateľskej zmluvy, zmluvy o sprostredkovaní, zmluvy o skladovaní a všeobecne
         zmluvy obsahujúcej povinnosť niečo vykonať alebo niečo strpieť a umožniť, bez ohľadu na jej základ.

      Za poskytovanie služieb sa považuje aj nasledovné, ak sa to uskutočňuje za protihodnotu:
      1.      poskytovanie tovaru vo forme jeho prenájmu, lízingu a podobne;
      …“
      6        Článok 10 DPR č. 633/72 oslobodzuje od DPH rôzne plnenia takto:

      „Od dane sú oslobodené:
      1.      poskytovanie služieb týkajúce sa poskytovania a sprostredkovania úverov, správa úverov osobou, ktorá ich poskytla, a služby
         financovania; dojednávanie a poskytovanie úverových záruk a akéhokoľvek iného úverového zabezpečenia, ako aj správa úverových
         záruk osobou, ktorá poskytla úver; odklad platieb, činnosti, vrátane ich dojednávania, týkajúce sa vkladov, bežných účtov,
         platieb, prevodov, dlhov, šekov a iných prevoditeľných dokumentov, s výnimkou vymáhania pohľadávok; správa všeobecných investičných
         fondov a penzijných fondov uvedených v legislatívnom dekréte č. 124 z 21. apríla 1993, podobné odklady a správa platieb a finančné
         a poštové služby (banka – pošta);

      2.      poisťovacie služby, zaisťovacie služby a životné poistenie;
      …
      9.      plnenia vyplývajúce z mandátnej zmluvy, mediácie a sprostredkovania, týkajúce sa činností uvedených v bodoch 1 až 7, ako aj
         plnenia, ktoré sa týkajú zlata a devízových prostriedkov, vrátane vkladov aj na bežných účtoch v súvislosti s činnosťami vykonávanými
         talianskou centrálnou bankou a talianskym devízovým úradom v zmysle článku 4 piateho odseku tohto dekrétu.“

      7        Článok 13 prvý odsek DPR č. 633/72 definuje zdaniteľný základ na účely DPH takto:

      „Zdaniteľným základom v prípade dodania tovaru a poskytovania služieb je všetko to, čo predstavuje protihodnotu, ktorú získal
         alebo získa dodávateľ alebo poskytovateľ podľa zmluvných podmienok, vrátane nákladov a výdavkov spojených s poskytnutím a dlhov
         alebo iných povinností voči tretím osobám, ktoré znáša postupník alebo príkazca, zvýšených o dodatočné čiastky priamo súvisiace
         s protihodnotami, ktoré dlhujú iné osoby.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        V priebehu roka 1987 Italservice a lízingová spoločnosť IFIM Leasing Sas (ďalej len „IFIM“), spoločnosti, ktoré patrili do
         tej istej finančnej skupiny, sa spolu zúčastnili na lízingových činnostiach, ktoré sa týkali v prvom rade automobilov.

      9        Tieto činnosti prebiehali nižšie opísaným spôsobom.

      10      IFIM uzavrel s užívateľom zmluvu, ktorej predmetom bolo používanie automobilu a možnosť jeho odkúpenia, pričom užívateľ mal
         povinnosť platiť nájomné, zriadiť záruku zodpovedajúcu cene tovaru vo výške nezaplateného nájomného, ako aj poskytnúť neobmedzené
         ručenie.

      11      Italservice uzavrel s užívateľom zmluvu, podľa ktorej Italservice poistil tovar proti iným rizikám ako tým, ktoré vyplývajú
         z občianskoprávnej zodpovednosti, a prostredníctvom financovania záruky a poskytnutia neobmedzeného ručenia zabezpečil dodržanie
         záväzkov uvedeného užívateľa voči IFIM. Za protihodnotu užívateľ vopred zaplatil Italservice sumu, ktorej následkom bolo zníženie
         celkovej sumy nájomného dohodnutého medzi užívateľom a IFIM, čo viedlo vo väčšine prípadov k zníženiu tejto celkovej sumy
         nájomného až na sumu, ktorá bola len trocha vyššia ako cena tovaru, a takisto platil poplatok 1 % poradcovi.

      12      Užívateľ poveril Italservice, aby zaňho zaplatil financovanú sumu spoločnosti IFIM, z dôvodu zloženia záruky stanovenej zmluvou
         o užívaní.

      13      Italservice poveril IFIM, aby plnil zmluvu s užívateľom.

      14      IFIM dostával ako sprostredkovateľ od Italservice dodatočnú odmenu a v prípade neplnenia povinností zo strany užívateľa sumu
         rovnajúcu sa tej, ktorú prisľúbil Italservice vrátiť užívateľovi v prípade, že dodrží svoju povinnosť platiť nájomné.

      15      Podľa článku 3 DPR č. 633/72 IFIM uplatnil DPH na nájomné platené užívateľom.

      16      Na základe článku 10 DPR č. 633/72 však boli platby zo strany užívateľa v prospech Italservice a zo strany Italservice v prospech
         IFIM fakturované ako oslobodené od DPH.

      17      Po kontrolách uskutočnených v Italservice dospel daňový orgán k záveru, že rôzne záväzky dotknutých strán, hoci boli uvedené
         v rôznych zmluvách, predstavovali ako celok jednu zmluvu uzavretú medzi tromi stranami. Podľa daňového orgánu platba užívateľa
         predstavujúca nájomné bola umelo rozdelená s cieľom znížiť zdaniteľný základ, pričom úloha prenajímateľa bola rozdelená medzi
         Italservice a IFIM.

      18      V dôsledku toho daňový orgán zaslal Italservice 1. septembra 1992 platobný výmer na DPH za rok 1987 vo výške 3 169 519 000
         ITL, zvýšenej o úroky a pokuty vo výške 9 496 469 000 ITL.

      19      Italservice napadol tento platobný výmer na Commissione tributaria di primo grado di Modena. Uviedol, že nešlo o jednu zmluvu,
         ale o viaceré spojené zmluvy, a že táto forma nebola prijatá na účely daňových únikov, ale z riadnych ekonomických dôvodov
         týkajúcich sa marketingu (zavedenie nového finančného produktu za nižšiu cenu), organizácie (oddelenie funkcií správy rizika:
         poistenie, ručenie a financovanie zverené Italservice; správa automobilového parku zverená prevádzkovým spoločnostiam) a záruk
         (financovanie slúžilo ako zloženie záruky na dodržanie povinností užívateľa).

      20      Commissione tributaria di primo grado di Modena návrhu Italservice vyhovela.

      21      Daňový orgán napadol toto rozhodnutie na Commissione tributaria di secondo grado di Modena, ktorá však jeho návrhu nevyhovela.

      22      Daňový orgán podal teda odvolanie na Corte d’appello di Bologna, ktorý odvolanie zamietol rozsudkom z 13. novembra 1998 –
         12. januára 1999.

      23      Daňový orgán podal proti uvedenému rozsudku kasačný opravný prostriedok na Corte suprema di cassazione.

      24      Tento súd dospel k záveru, že pre rozhodnutie, ktoré má byť vydané, je potrebné vyriešiť otázku, či sa konanie predmetných
         strán, vzhľadom na ich vzájomné väzby, môže považovať za zneužitie práva alebo právnych foriem podľa definície poskytnutej
         judikatúrou Spoločenstva, najmä rozsudkom Súdneho dvora z 21. februára 2006, Halifax a i. (C‑255/02, Zb. s. I‑1609).

      25      Uvádza, že rozdelenie zmlúv spôsobilo zníženie zdaniteľného základu na účely DPH na sumu nižšiu, ako je tá, ktorá by vyplývala
         z riadnej lízingovej zmluvy, pretože len poskytnutie tovaru do užívania, ktorého cena vlastne zodpovedá kúpnej cene tohto
         tovaru, podlieha DPH.

      26      Je teda potrebné určiť, či na účely výberu DPH sa majú zmluvy považovať za také, že predstavujú jednotný celok vzhľadom na
         sledovaný hospodársky cieľ, alebo či má každá zmluva autonómny charakter a v dôsledku toho podlieha vlastnému daňovému režimu.

      27      Na účely vyriešenia tejto otázky sa treba spýtať, či okolnosť, že činnosť financovania, považovaná v ekonomickej praxi a vo
         vnútroštátnej judikatúre za podstatnú zložku lízingovej zmluvy, sa spravuje zmluvou oddelenou od zmluvy, ktorej cieľom bolo
         poskytnutie užívania, môže predstavovať zneužitie.

      28      Vnútroštátny súd uvádza, že z tohto hľadiska je potrebné poskytnúť vysvetlenie, najmä pokiaľ ide o dosah podmienok stanovených
         v už citovanom rozsudku Halifax a i. na účely preukázania existencie zneužitia.

      29      Uvádza, že v bode 86 tohto rozsudku Súdny dvor požadoval, okrem podmienky, aby predmetné plnenie viedlo k získaniu daňovej
         výhody, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom sledovaným príslušnými ustanoveniami šiestej smernice, aby „hlavný cieľ
         [uvedeného plnenia bol] získať daňovú výhodu“.

      30      Konštatuje, že v bode 60 a vo výroku tohto rozsudku Súdny dvor okrem iného odkázal na plnenia „vykonávané iba s cieľom získať
         daňovú výhodu bez iného podnikateľského účelu“.

      31      V dôsledku toho sa pýta, či sa majú uplatniť hranice zneužitia práva, keď hospodárske dôvody iné ako snaha o daňovú výhodu
         sú úplne okrajové alebo nie sú dôležité a neexistuje iné možné vysvetlenie.

      32      Za týchto okolností Corte suprema di cassazione rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Je pojem zneužitie práva definovaný v rozsudku [Halifax a i., už citovanom] ako plnenie vykonávané s hlavným cieľom získať
         daňovú výhodu zhodný, širší alebo užší ako pojem zneužitie práva definovaný ako plnenie vykonávané bez hospodárskych dôvodov
         iných ako získanie daňovej výhody?

      2.      Môže sa na účely uplatnenia DPH považovať za zneužitie práva (alebo právnych foriem), s následným ušlým príjmom Spoločenstva
         z dane z pridanej hodnoty, samostatné uzavretie zmlúv o finančnom nájme (lízingu), o financovaní, o poistení a o sprostredkovaní,
         ktoré má za následok, že DPH podlieha iba protihodnota za prenechanie tovaru do užívania, kým podľa praxe a výkladu vnútroštátnej
         judikatúry býva predmetom jednej lízingovej zmluvy aj financovanie, takže DPH by sa v takomto prípade uplatnilo na celú protihodnotu?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      33      Part Service uvádza, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. Položené otázky nemajú nijaký vzťah
         k realite ani k predmetu sporu vo veci samej. Predložený problém je čisto hypotetickej povahy a nesúvisí s ustanoveniami ani
         so zásadami Spoločenstva.

      34      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry odmietnutie Súdneho dvora rozhodovať o prejudiciálnej
         otázke predloženej vnútroštátnym súdom je možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá nijaký
         vzťah k realite ani k predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej povahy, ako aj vtedy, ak Súdny dvor nemá
         k dispozícii skutkové ani právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky
         z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529, bod 25, a z 11. júla 2006, Chacón Navas, C‑13/05, Zb. s. I‑6467, bod
         33).

      35      Žiadna z týchto podmienok však nie je v tejto veci splnená.

      36      Vnútroštátny súd totiž vo svojom rozhodnutí podrobne opisuje skutkový a právny rámec sporu vo veci samej, ktorý sa týka oblasti
         DPH.

      37      Ďalej sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora na právo Spoločenstva uplatniteľné v prípade DPH, najmä na pojem Spoločenstva
         „zneužitie“, aby mohol posúdiť, či plnenia, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, sa majú považovať za zneužitie, a preto
         podliehať DPH.

      38      Požadovaný výklad práva Spoločenstva má teda vzťah k realite a k predmetu sporu vo veci samej bez toho, aby išlo o problém
         hypotetickej povahy.

      39      V dôsledku toho sú položené otázky prípustné.

       O prvej otázke
      40      Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má šiesta smernica vykladať v tom zmysle, že o zneužitie
         ide vtedy, keď snaha o získanie daňovej výhody predstavuje hlavný cieľ predmetného plnenia alebo plnení, alebo či ide o zneužitie
         len vtedy, keď snaha o takúto daňovú výhodu je jediným sledovaným cieľom a iné hospodárske ciele neexistujú.

      41      Je potrebné uviesť, že v rámci sporu vo veci samej sú spochybnené oslobodenia od DPH, a že pokiaľ ide o takéto oslobodenia,
         článok 13 šiestej smernice stanovuje členským štátom povinnosť „ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní
         a pred ich zneužívaním“.

      42      V bodoch 74 a 75 už citovaného rozsudku Halifax a i. Súdny dvor v rámci výkladu šiestej smernice najprv rozhodol, že o existenciu
         zneužitia ide vtedy, keď:

      –        predmetné plnenia napriek formálnemu dodržaniu podmienok stanovených v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej
         právnej úprave preberajúcej túto smernicu viedli k získaniu daňovej výhody, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s cieľom
         sledovaným týmito ustanoveniami,

      –        z celku objektívnych prvkov vyplýva, že hlavný cieľ predmetných plnení je získať daňovú výhodu.
      43      Súdny dvor po tom, ako podal vnútroštátnemu súdu spresnenia, ktoré ho majú viesť pri výklade vo veci samej, v bode 81 svojho
         rozsudku znovu odkázal na plnenia, ktorých hlavným cieľom je získanie daňovej výhody.

      44      Preto keď v bode 82 toho istého rozsudku uviedol, že predmetné plnenia vo veci samej mali v každom prípade za jediný cieľ
         získanie daňovej výhody, nestanovil, že takáto okolnosť je podmienkou existencie zneužitia, ale iba zdôraznil, že v spore,
         ktorý rieši vnútroštátny súd, bola prekročená prinajmenšom minimálna hranica, pri ktorej ide o zneužitie.

      45      Preto je potrebné odpovedať na prvú položenú otázku tak, že šiesta smernica sa má vykladať v tom zmysle, že o zneužitie ide
         vtedy, keď snaha o získanie daňovej výhody predstavuje hlavný cieľ predmetného plnenia alebo plnení.

       O druhej otázke
      46      Vo svojej druhej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či na účely uplatnenia DPH možno také plnenia, o aké ide vo veci
         samej, považovať za zneužitie, pokiaľ ide o šiestu smernicu.

      47      Najprv treba pripomenúť, že voľba podnikateľa medzi oslobodenými plneniami a plneniami podliehajúcimi dani sa môže zakladať
         na množstve prvkov a najmä na úvahách daňovej povahy týkajúcich sa objektívneho režimu DPH. Keď má platiteľ dane možnosť výberu
         medzi dvoma plneniami, šiesta smernica mu neukladá vybrať si to, ktoré implikuje platbu najvyššieho DPH. Naopak, platiteľ
         dane má právo vybrať si štruktúru svojej činnosti tak, aby obmedzil svoj daňový dlh (rozsudok Halifax a i., už citovaný, bod
         73).

      48      Keď sa však určitá činnosť skladá z viacerých plnení, vzniká otázka, či sa má považovať za jedno plnenie, alebo za viaceré
         odlišné a nezávislé plnenia, ktoré sa majú posúdiť oddelene.

      49      Táto otázka má mimoriadne dôležitý význam z hľadiska DPH, a to najmä pre uplatnenie daňovej sadzby alebo ustanovení týkajúcich
         sa oslobodenia stanovených šiestou smernicou (pozri rozsudky z 25. februára 1999, CPP, C‑349/96, Zb. s. I‑973, bod 27, a z 27. októbra
         2005, Levob Verzekeringen a OV Bank, C‑41/04, Zb. s. I‑9433, bod 18).

      50      V tejto súvislosti z článku 2 ods. 1 šiestej smernice vyplýva, že každé plnenie má byť zvyčajne považované za odlišné a nezávislé
         (pozri rozsudky CPP, už citovaný, bod 29, a Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, bod 20).

      51      Za určitých okolností však viaceré formálne odlišné plnenia, ktoré môžu byť poskytnuté oddelene a tak viesť buď k zdaneniu,
         alebo k oslobodeniu od dane, sa musia, ak nie sú nezávislé, považovať za jedno plnenie.

      52      Tak je to napríklad vtedy, keď sa na základe podľa prinajmenšom objektívnej analýzy konštatuje, že jedno alebo viaceré plnenia
         tvoria hlavné plnenie, a keď jedno alebo viacero plnení predstavujú jedno alebo viacero vedľajších plnení, ktoré podliehajú
         rovnakému daňovému režimu ako hlavné plnenie (pozri v tomto zmysle rozsudky CPP, už citovaný, bod 30, ako aj Levob Verzekeringen
         a OV Bank, už citovaný, bod 21). Plnenie musí byť považované za vedľajšie plnenie k hlavnému plneniu najmä vtedy, ak pre zákazníkov
         nepredstavuje cieľ sám osebe, ale je prostriedkom lepšieho využitia hlavného plnenia poskytovateľa (rozsudok CPP, už citovaný,
         bod 30, ako aj okolnosti sporu vo veci samej, ktoré viedli k vydaniu tohto rozsudku).

      53      Takisto možno konštatovať, že ide o jedno plnenie, keď dva alebo viaceré prvky alebo úkony poskytnuté platiteľom dane sú tak
         úzko zviazané, že objektívne tvoria jedno nerozlučné hospodárske plnenie, ktorého rozčlenenie by bolo neprirodzené (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Levob Verzekeringen a OV Bank, už citovaný, bod 22).

      54      Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či zo skutočností, ktoré mu boli predložené, vyplýva, že ide o jedno plnenie, bez ohľadu
         na zmluvnú štruktúru plnení.

      55      V tejto súvislosti môže byť vedený k tomu, aby rozšíril svoju analýzu prostredníctvom hľadania indícií o existencii zneužitia,
         čo je pojem, ktorého sa týka prejudiciálna otázka.

      56      Súdny dvor pri rozhodovaní o prejudiciálnej otázke môže podľa potreby vydať spresnenia, ktorých cieľom je viesť vnútroštátny
         súd pri jeho výklade (rozsudok Halifax a i., už citovaný, bod 77).

      57      V tejto veci je potrebné uviesť, že plnenia, o ktoré ide vo veci samej, ako sú opísané vnútroštátnym súdom, sa vyznačujú týmto:

      –        dve spoločnosti zúčastňujúce sa na lízingovej činnosti patrili do tej istej skupiny,
      –        samotné plnenie lízingovej spoločnosti (IFIM) je rozdelené, pričom prvok financovania bol zverený inej spoločnosti (Italservice)
         na účely rozčlenenia na úverové, poisťovacie a sprostredkovateľské plnenia,

      –        plnenie lízingovej spoločnosti sa tak obmedzilo na poskytnutie prenájmu vozidla,
      –        nájomné platené užívateľom je v takej celkovej výške, ktorá je len trocha vyššia ako cena tovaru,
      –        toto plnenie, posudzované samostatne, sa v dôsledku toho zdá byť hospodársky nerentabilné, takže životaschopnosť podniku nemôže
         byť zabezpečená iba prostredníctvom zmlúv uzavretých s užívateľmi,

      –        lízingová spoločnosť dostáva protihodnotu za lízing len vďaka spojeniu nájomného plateného užívateľom a súm platených inou
         spoločnosťou tej istej skupiny.

      58      Vnútroštátny súd, aby mohol posúdiť, či takéto plnenia môžu byť považované za zneužitie, musí najprv preveriť, či sledovaným
         výsledkom je daňová výhoda, ktorej poskytnutie by bolo v rozpore s jedným alebo s viacerými cieľmi šiestej smernice, a ďalej,
         či predstavoval hlavný cieľ prijatého zmluvného riešenia (pozri bod 42 tohto rozsudku).

      59      Pokiaľ ide o prvé kritérium, uvedený súd môže zohľadniť, že hľadaný výsledok je získanie daňovej výhody spojenej s oslobodením
         plnení podľa článku 13 B písm. a) a d) šiestej smernice, ktoré boli lízingovou spoločnosťou zverené spoločnosti, ktorá bola
         zmluvnou stranou.

      60      Takýto výsledok sa javí byť v rozpore s cieľom článku 11 A ods. 1 šiestej smernice, teda zdanením všetkého, čo predstavuje
         protihodnotu, ktorá sa získala alebo získa od užívateľa.

      61      Keďže totiž prenájom vozidiel podľa lízingových zmlúv predstavuje poskytnutie služieb v zmysle článkov 6 a 9 šiestej smernice
         (pozri najmä rozsudky z 21. marca 2002, Cura Anlagen, C‑451/99, Zb. s. I‑3193, bod 19, a z 11. septembra 2003, Cookies World,
         C‑155/01, Zb. s. I‑8785, body 44 a 45), podlieha takéto plnenie zvyčajne DPH, pričom zdaniteľný základ sa musí určiť v súlade
         s článkom 11 A ods. 1 šiestej smernice.

      62      Pokiaľ ide o druhé kritérium, vnútroštátny súd pri posúdení, ktoré má vykonať, môže vziať do úvahy čisto umelý charakter týchto
         plnení, ako aj právne, ekonomické a/alebo personálne prepojenie medzi predmetnými hospodárskymi subjektmi (rozsudok Halifax
         a i., už citovaný, bod 81), keďže z takýchto prvkov môže vyplynúť, že získanie daňovej výhody predstavuje hlavný sledovaný
         cieľ bez ohľadu na prípadnú existenciu okrem iného hospodárskych cieľov inšpirovaných úvahami týkajúcimi sa napríklad marketingu,
         organizácie a záruk.

      63      Na druhú položenú otázku je teda potrebné odpovedať tak, že prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, vzhľadom na výkladové
         prvky uvedené v tomto rozsudku, či na účely uplatnenia DPH možno také plnenia, o aké ide vo veci samej, považovať za zneužitie,
         pokiaľ ide o šiestu smernicu.

       O trovách
      64      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Šiesta smernica Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
            – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že o zneužitie ide
            vtedy, keď snaha o získanie daňovej výhody predstavuje hlavný cieľ predmetného plnenia alebo plnení.
      2.      Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil, vzhľadom na výkladové prvky uvedené v tomto rozsudku, či na účely uplatnenia dane
            z pridanej hodnoty možno také plnenia, o aké ide vo veci samej, považovať za zneužitie, pokiaľ ide o šiestu smernicu 77/388.

      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 14. novembra 2006.#Mark Kerckhaert a Bernadette Morres proti Belgische Staat.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Rechtbank van eerste aanleg te Gent - Belgicko.#Daň z príjmov - Dividendy - Daňové zaťaženie dividend z podielov na spoločnostiach usadených v inom členskom štáte - Nezapočítanie v štáte rezidenta dane z príjmov vybranej zrážkou v inom členskom štáte.#Vec C-513/04.

text:
      Vec C‑513/04
      Mark Kerckhaert a Bernadette Morres
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Rechtbank van eerste aanleg te Gent)
      „Daň z príjmov – Dividendy – Daňové zaťaženie dividend z podielov na spoločnostiach usadených v inom členskom štáte – Nezapočítanie dane z príjmov v štáte rezidenta vybranej zrážkou v inom členskom štáte“
      Návrhy prednesené 6. apríla 2006 – generálny advokát L. A. Geelhoed
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 14. novembra 2006
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia
      [Článok 73 B ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES)]
      Článku 73 b ods. 1 Zmluvy (teraz článok 56 ods. 1 ES) neodporuje právna úprava členského štátu, ktorá v rámci dane z príjmov
         uplatňuje na dividendy z akcií spoločností usadených na území uvedeného štátu a na dividendy z akcií spoločností usadených
         v inom členskom štáte rovnakú jednotnú daňovú sadzbu bez toho, aby stanovovala možnosť zápočtu zrážkovej dane vybranej v tomto
         inom členskom štáte.

      Nepriaznivé následky, ku ktorým by mohlo viesť uplatnenie takéhoto systému zdaňovania príjmov, totiž vyplývajú z paralelného
         výkonu daňových právomocí dvoma členskými štátmi. Právo Spoločenstva však za jeho súčasného stavu a v takejto situácii nestanovuje
         všeobecné kritériá na rozdelenie právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o odstránenie dvojitého zdanenia vnútri Spoločenstva.
         Preto prináleží členským štátom, aby prijali potrebné opatrenia na zamedzenie situáciám dvojitého zdanenia, najmä tým, že
         uplatnia dohody o zamedzení dvojitého zdanenia a kritériá pre rozdelenie právomocí používané v medzinárodnej daňovej praxi.

      (pozri body 20 – 24 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 14. novembra 2006 (*)

      „Daň z príjmov – Dividendy – Daňové zaťaženie dividend z podielov na spoločnostiach usadených v inom členskom štáte – Nezapočítanie dane z príjmov v štáte rezidenta vybranej zrážkou v inom členskom štáte“
      Vo veci C‑513/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Rechtbank van eerste
         aanleg te Gent (Belgicko) z 1. decembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 15. decembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Mark Kerckhaert,
      Bernadette Morres
      proti
      Belgickému kráľovstvu,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a E. Juhász, sudcovia
         J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, A. Borg Barthet a E. Levits (spravodajca),

      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. januára 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Kerckhaert a pani Morres, v zastúpení: L. De Broe a P. Wytinck, advocaten,
      –       belgická vláda, v zastúpení: E. Dominkovits a M. Wimmer, splnomocnení zástupcovia,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a U. Forsthoff, splnomocnení zástupcovia,
      –       talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, splnomocnená zástupkyňa,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Jackson, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Moore, barrister,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Wils, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. apríla 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 73 b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES).
      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Kerckhaert a pani Morres (ďalej len „manželia Kerckhaert-Morres“) na jednej
         strane a Gewestelijke Directie Antwerpen I (ďalej len „belgická daňová správa“) na druhej strane, ktorého predmetom je odmietnutie
         belgickej daňovej správy uznať im započítanie paušálnej časti zahraničnej dane vo výške 15 % upravenej v článku 19 a ods. 1
         druhom pododseku dohody z 10. marca 1964 medzi Belgickom a Francúzskom o zamedzení dvojitého zdanenia a stanovení pravidiel
         vzájomnej administratívnej a právnej pomoci v oblasti daní z príjmov, zmenenej a doplnenej dodatkom podpísaným 15. februára
         1971 (ďalej len „francúzsko-belgická dohoda“).

       Belgická daňová právna úprava
       Zákon o daniach z príjmov
      3       Podľa článku 171 ods. 3 zákona o daniach z príjmov (ďalej len „zákon o daniach“) sa dividendy zdaňujú sadzbou vo výške 25 %.
      4       Článok 187 zákona o daniach pôvodne stanovoval, že pokiaľ ide o príjmy z akcií alebo podielov a investovaného kapitálu, ktoré
         boli v zahraničí zdanené daňou z príjmov, daňou z príjmov právnických osôb alebo daňou vzťahujúcou sa na nerezidentov, daň
         sa vopred zníži o paušálnu časť tejto zahraničnej dane.

      5       Po vykonaní legislatívnych zmien sa už fyzické osoby nemôžu domáhať výhody tohto zápočtu dane, ak prijímajú dividendy od podnikov
         usadených v inom štáte pochádzajúce z príjmov, ktoré už boli zdanené v tomto štáte daňou z príjmov, takže tieto príjmy sú
         zaťažené zrážkovou daňou vybranou v uvedenom štáte, ako aj daňou vo výške 25 % upravenou v článku 171 ods. 3 zákona o daniach.

       Francúzsko-belgická dohoda
      6       Francúzsko-belgická dohoda má za cieľ najmä zamedziť situáciám dvojitého zdanenia, ktoré sa týkajú vyberania dane z príjmov
         od jednej a tej istej osoby vo Francúzsku a v Belgicku.

      7       Vo svojom článku 15 ods. 3 uvádza:
      „Dividendy vyplácané spoločnosťou rezidentom Francúzska, s ktorými by bolo spojené právo na zápočet dane, ak by boli vyplatené
         rezidentom Francúzska, oprávňujú, ak sú vyplácané fyzickej osobe rezidentovi Belgicka, na zápočet dane po odpočítaní zrážkovej
         dane vypočítanej v sadzbe 15 % z dividendy brutto pozostávajúcej z vyplatenej dividendy zvýšenej o zápočet dane.“

      8       Článok 19 a ods. 1 tejto dohody stanovuje, že ak spoločnosť rezident Francúzska vypláca dividendy rezidentovi Belgicka, ktorý
         nie je spoločnosťou podliehajúcou dani z príjmov právnických osôb, a ak sa vo Francúzsku na tieto dividendy efektívne uplatnila
         zrážková daň, potom sa daň splatná v Belgicku, ktorá sa vyberá zo sumy netto zostávajúcej po odpočítaní francúzskej zrážkovej
         dane, zníži jednak o zrážkovú daň z hnuteľností vybranú v obvyklej daňovej sadzbe a jednak o paušálnu časť zahraničnej dane,
         ktorá je odpočítateľná za podmienok stanovených belgickou právnou úpravou, pričom táto časť nemôže byť nižšia ako 15 % uvedenej
         sumy netto.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9       Manželom Kerckhaert-Morres, ktorí sú rezidentmi Belgicka, boli v priebehu rokov 1995 a 1996 vyplatené dividendy od spoločnosti
         Eurofers SARL usadenej vo Francúzsku.

      10     Časť príjmov zodpovedala zápočtu dane vo výške 50 % z vyplatených dividend, ktorý im podľa článku 15 ods. 3 francúzsko-belgickej
         dohody uznali francúzske daňové orgány ako náhradu za daň z príjmov právnických osôb. Podľa tohto ustanovenia možno zápočet
         dane prirovnať k príjmu z dividendy. Dividendy brutto boli vo Francúzsku zdanené daňou z príjmov so sadzbou 15 %, a to vo
         forme zrážkovej dane.

      11     Manželia Kerckhaert-Morres v daňovom priznaní uviedli, že od spoločnosti Eurofers SARL prijali 34 566 204 BEF (856 873,81
         eur) a 7 173 702 BEF (177 831,43 eur) ako príjmy za roky 1995 a 1996. Vo svojom daňovom priznaní požiadali o poskytnutie daňovej
         výhody upravenej v článku 19 a ods. 1 francúzsko-belgickej dohody zodpovedajúcej francúzskej zrážkovej dani.

      12     Vzhľadom na to, že belgický zákonodarca túto daňovú výhodu zrušil, ich žiadosť bola zamietnutá.
      13     Keďže manželia Kerckhaert-Morres boli presvedčení, že zamietnutie poskytnúť im predmetnú daňovú výhodu viedlo k uplatneniu
         vyššieho daňového zaťaženia dividend francúzskeho pôvodu, ako je zaťaženie dividend spoločností usadených v Belgicku, podali
         žalobu na Rechtbank van eerste aanleg te Gent o zrušenie rozhodnutia belgickej daňovej správy, ktorým bola zamietnutá ich
         žiadosť, pričom sa odvolávali najmä na porušenie článku 73 ods. 1 Zmluvy.

      14     Keďže Rechtbank van eerste aanleg te Gent usúdil, že pre rozhodnutie prejednávanej veci je nevyhnutný výklad práva Spoločenstva,
         rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 56 ods. 1 ES (v čase predmetných skutkových okolností článok 73 b ods. 1 Zmluvy ES) vykladať v tom zmysle, že
         je zakázané obmedzenie vyplývajúce z ustanovenia právnej úpravy dane z príjmov členského štátu (v tomto prípade Belgicka),
         podľa ktorého dividendy z akcií spoločností usadených v tomto členskom štáte, rovnako ako dividendy z akcií spoločností, ktoré
         nie sú usadené v tomto členskom štáte, podliehajú pre akcionára rovnakej jednotnej daňovej sadzbe, pričom pri dividendách
         z akcií spoločností, ktoré nie sú usadené v tomto členskom štáte, nie je povolený zápočet zrážkovej dane vybranej v tomto
         inom členskom štáte?“

       O prejudiciálnej otázke
      15     Na úvod je vhodné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov,
         členské štáty ju musia vykonávať v súlade s právom Spoločenstva (rozsudky z 11. augusta 1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493,
         bod 16; zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod 32; zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229,
         bod 21; z 15. júla 2004, Lenz, C‑315/02, Zb. s. I‑7063, bod 19, a zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477,
         bod 19).

      16     V už citovaných rozsudkoch Verkooijen, Lenz a Manninen Súdny dvor rozhodol, že predmetné právne úpravy členských štátov zavádzajú
         rozdielne zaobchádzanie s príjmami pochádzajúcimi z dividend spoločností usadených v členskom štáte, ktorého rezidentom je
         dotknutý daňovník, a s príjmami pochádzajúcimi z dividend spoločností, ktoré majú svoje sídlo v inom členskom štáte, tým,
         že príjemcom týchto posledných uvedených dividend odopierajú daňové výhody poskytované iným. Konštatoval, že situácia daňovníkov,
         ktorí prijímajú dividendy od spoločností usadených v inom členskom štáte, nie je objektívne odlišná od situácie daňovníkov,
         ktorí prijímajú dividendy od spoločností usadených v členskom štáte, ktorého sú rezidentmi, a rozhodol, že predmetné právne
         úpravy zakladajú prekážku slobôd zaručených Zmluvou.

      17     Na rozdiel od tvrdenia manželov Kerckhaert-Morres sa však predmet sporu vo veci samej odlišuje od predmetu sporu v už citovaných
         rozsudkoch, pretože belgická daňová právna úprava nerobí nijaký rozdiel medzi dividendami spoločností usadených v Belgicku
         a dividendami spoločností usadených v inom členskom štáte, keďže belgický zákon na nich uplatňuje rovnakú sadzbu dane z príjmu
         vo výške 25 %.

      18     Navyše nemožno súhlasiť s tvrdením, že akcionári rezidenti Belgicka sa v tejto veci nachádzajú v odlišnej situácii v závislosti
         od toho, či prijímajú dividendy od spoločnosti usadenej v tom istom členskom štáte alebo od spoločnosti usadenej v inom členskom
         štáte, takže rovnosť zaobchádzania s nimi, t. j. uplatnenie jednotnej sadzby dane z príjmu, predstavuje diskrimináciu.

      19     Je pravda, že diskriminácia môže spočívať nielen v uplatnení rôznych pravidiel na porovnateľné situácie, ale takisto v uplatnení
         tohto istého pravidla na rôzne situácie (pozri rozsudky zo 14. februára 1995, Schumacker, C‑279/93, Zb. s. I‑225, bod 30,
         a z 29. apríla 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 26). Postavenie akcionára prijímajúceho dividendy
         však z hľadiska daňovej právnej úpravy štátu, ktorého je rezident, nemusí byť v zmysle tejto judikatúry nevyhnutne odlišné
         len z toho dôvodu, že ich prijíma od spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, ktorý v rámci výkonu svojej daňovej právomoci
         zdaňuje tieto dividendy zrážkovou daňou z príjmov.

      20     Za okolností ako v tejto veci vyplývajú nepriaznivé následky, ku ktorým by mohlo viesť uplatnenie systému zdaňovania príjmov
         ako v predmetnej belgickej právnej úprave, z paralelného výkonu daňových právomocí dvoma členskými štátmi.

      21     V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že dohody o zamedzení dvojitého zdanenia, aké predvída článok 293 ES, slúžia na odstránenie
         alebo zmiernenie negatívnych účinkov na fungovanie vnútorného trhu vyplývajúcich z koexistencie vnútroštátnych daňových systémov
         spomenutých v predchádzajúcom bode.

      22     Právo Spoločenstva však za jeho súčasného stavu a v situácii, akou je tá vo veci samej, nestanovuje všeobecné kritériá na
         rozdelenie právomocí medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o odstránenie dvojitého zdanenia vnútri Spoločenstva. Odhliadnuc od
         smernice Rady 90/435/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania uplatňovanom v prípade materských spoločností a dcérskych
         spoločností v rozličných členských štátoch (Ú. v. ES L 225, s. 6; Mim. vyd. 09/001, s. 147), dohovoru z 23. júla o zamedzení
         dvojitého zdanenia v prípade opravy ziskov združených podnikov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 225, s. 10) a smernice Rady 2003/48/ES z 3. júna 2003 o zdaňovaní príjmu z úspor v podobe výplaty úrokov (Ú. v. ES
         L 157, s. 38; Mim. vyd. 09/001, s. 369) totiž v rámci Spoločenstva doposiaľ nebolo prijaté žiadne opatrenie na zjednotenie
         alebo harmonizáciu, smerujúce k zamedzeniu situácií dvojitého zdanenia.

      23     Preto prináleží členským štátom, aby prijali potrebné opatrenia na zamedzenie situáciám, akou je tá vo veci samej, najmä tým,
         že uplatnia kritériá pre rozdelenie právomocí používané v medzinárodnej daňovej praxi. To je v podstate účelom francúzsko-belgickej
         dohody, ktorá obsahuje rozdelenie daňovej právomoci medzi Francúzskou republikou a Belgickým kráľovstvom v takýchto situáciách.
         Uvedená dohoda však nie je predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

      24     Vzhľadom na vyššie uvedené je na prejudiciálnu otázku potrebné odpovedať tak, že článku 73 b ods. 1 Zmluvy neodporuje právna
         úprava členského štátu, akou je belgická daňová právna úprava, ktorá v rámci dane z príjmov uplatňuje na dividendy z akcií
         spoločností usadených na území uvedeného štátu a na dividendy z akcií spoločností usadených v inom členskom štáte rovnakú
         jednotnú daňovú sadzbu bez toho, aby stanovovala možnosť zápočtu zrážkovej dane vybranej v tomto inom členskom štáte.

       O trovách
      25     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článku 73 b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES) neodporuje právna úprava členského štátu, akou je belgická daňová
            právna úprava, ktorá v rámci dane z príjmov uplatňuje na dividendy z akcií spoločností usadených na území uvedeného štátu
            a na dividendy z akcií spoločností usadených v inom členskom štáte rovnakú jednotnú daňovú sadzbu bez toho, aby stanovovala
            možnosť zápočtu zrážkovej dane vybranej v tomto inom členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 15. decembra 1977. # Herbert Bruns proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 95-76.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. septembra 1995. # Ledernes Hovedorganisation, konajúci za Ole Rygaard proti Dansk Arbejdsgiverforening, konajúci za Strø Mølle Akustik A/S. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Sø- og Handelsretten - Dánsko. # Vec C-48/94.


Rozsudok Súdneho dvora z 2. decembra 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 43/80.


Rozsudok Súdneho dvora z 26. mája 1993. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Vec C-52/92.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 29. januára 2002. # Firma Léon Van Parys NV a Pacific Fruit Company NV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spoločná organizácia trhov - Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť. # Vec T-160/98.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. júla 1984. # Ferriera Valsabbia SpA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # ESUO - Vyššia moc. # Vec 209/83.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. júna 1985. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Vec 288/83.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 26. júla 2017.#Continental Reifen Deutschland GmbH proti Compagnie générale des établissements Michelin.#Odvolanie – Ochranná známka Európskej únie – Nariadenie (ES) č. 207/2009 – Článok 8 ods. 1 písm. b) – Obrazová ochranná známka obsahujúca slovný prvok ‚XKING‘ – Námietka majiteľa národných ochranných známok a medzinárodného zápisu obsahujúcich slovný prvok ‚X‘ – Zamietnutie námietky odvolacím senátom – Pravdepodobnosť zámeny – Skreslenie dôkazov.#Vec C-84/16 P.