title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. marca 2016.#Flight Refund Ltd proti Deutsche Lufthansa AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Kúria.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Európske konanie o platobnom rozkaze – Nariadenie (ES) č. 1896/2006 – Články 17 a 20 – Povinnosti súdu, ktorý má určiť miestne príslušný súd na rozhodovanie v sporovom konaní začatom v dôsledku podania odporu voči európskemu platobnému rozkazu odporcom – Právomoc súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu – Nariadenie (ES) č. 44/2001 – Pohľadávka založená na práve na náhradu škody na základe nariadenia (ES) č. 261/2004 z dôvodu meškania letu.#Vec C-94/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. marca 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Európske konanie o platobnom rozkaze — Nariadenie (ES) č. 1896/2006 — Články 17 a 20 — Povinnosti súdu, ktorý má určiť miestne príslušný súd na rozhodovanie v sporovom konaní začatom v dôsledku podania odporu voči európskemu platobnému rozkazu odporcom — Právomoc súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu — Nariadenie (ES) č. 44/2001 — Pohľadávka založená na práve na náhradu škody na základe nariadenia (ES) č. 261/2004 z dôvodu meškania letu“
      Vo veci C‑94/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Kúria (Najvyšší súd, Maďarsko) z 27. februára 2014 a doručený Súdnemu dvoru v ten istý deň, ktorý súvisí s konaním:

         Flight Refund Ltd

      proti

         Deutsche Lufthansa AG,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory M. Ilešič (spravodajca), sudcovia C. Toader, A. Rosas, A. Prechal a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Z. Fehér a G. Szima, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud‑Joët, A. Sipos a M. Wilderspin, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 22. októbra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 z 12. decembra 2006, ktorým sa zavádza európske konanie o platobnom rozkaze (Ú. v. EÚ L 399, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Flight Refund Ltd (ďalej len „Flight Refund“), spoločnosťou so sídlom v Spojenom kráľovstve, a Deutsche Lufthansa AG (ďalej len „Deutsche Lufthansa“), spoločnosťou so sídlom v Nemecku, vo veci pohľadávky týkajúcej sa náhrady škody požadovanej z dôvodu meškania letu.

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

               3

               Dohovor o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu uzavretý v Montreale 28. mája 1999 bol podpísaný Európskym spoločenstvom 9. decembra 1999 a schválený v jeho mene rozhodnutím Rady 2001/539/ES z 5. apríla 2001 (Ú. v. ES L 194, s. 38; Mim. vyd. 07/005, s. 491, ďalej len „Montrealský dohovor“).

               4

               Článok 19 Montrealského dohovoru nazvaný „Omeškanie“ uvádza:
               „Dopravca je zodpovedný za škodu spôsobenú omeškaním v leteckej preprave cestujúcich, batožiny alebo nákladu. Dopravca však nie je zodpovedný za škodu spôsobenú omeškaním, ak dokáže, že on, jeho pracovníci a agenti vykonali všetky opatrenia, ktoré môžu byť odôvodnene požadované na zabránenie škody, alebo že z jeho alebo ich strany nebolo možné vykonať takéto opatrenia.“

               5

               Podľa článku 33 ods. 1 tohto dohovoru:
               „Žaloba na náhradu škody musí byť podaná podľa voľby žalobcu na území jedného zo zmluvných štátov, buď na súde v mieste sídla dopravcu alebo v mieste jeho hlavného miesta podnikania, alebo tam, kde má obchodné miesto, v ktorom bola uzavretá zmluva o preprave, alebo na súde v mieste určenia.“

         Právo Únie

      Nariadenie (ES) č. 261/2004

               6

               Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 261/2004 z 11. februára 2004, ktorým sa ustanovujú spoločné pravidlá systému náhrad a pomoci cestujúcim pri odmietnutí nástupu do lietadla, v prípade zrušenia alebo veľkého meškania letov a ktorým sa zrušuje nariadenie (EHS) č. 295/91 (Ú. v. EÚ L 46, s. 1; Mim. vyd. 07/008, s. 10) v článku 5, s názvom „Zrušenie“, v odseku 1 písm. c) stanovuje, že príslušní cestujúci majú v prípade zrušenia letu v zásade právo na náhradu od prevádzkujúceho leteckého dopravcu v súlade s článkom tohto nariadenia.

               7

               Článok 6 uvedeného nariadenia nazvaný „Meškanie“ stanovuje určité povinnosti prevádzkujúceho leteckého dopravcu, ktoré sa týkajú pomoci dotknutým cestujúcim v prípade meškania letu.

               8

               Článok 7 tohto nariadenia, s názvom „Právo na náhradu“, v odseku 1 písm. c) stanovuje, že keď sa uvádza odkaz na tento článok, cestujúci dostanú náhradu vo výške 600 eur v prípade všetkých letov na vzdialenosť nad 3500 km.

         Nariadenie č. 1896/2006

               9

               Odôvodnenie 8 nariadenia č. 1896/2006 stanovuje:
               „… prekážky v prístupe k účinnej spravodlivosti… pri cezhraničných sporoch… vedú k potrebe právnej úpravy Spoločenstva zaručujúcej rovnaké podmienky pre veriteľov a dlžníkov v celej Európskej únii.“

               10

               Podľa odôvodnenia 10 tohto nariadenia:
               „Konanie zavedené týmto nariadením by malo slúžiť ako doplnkový a voliteľný prostriedok pre navrhovateľa, ktorý si naďalej môže zvoliť konanie podľa vnútroštátneho práva. Preto toto nariadenie ani nenahrádza, ani nezosúlaďuje existujúce mechanizmy vymáhania nepopretých pohľadávok podľa vnútroštátneho práva.“

               11

               Odôvodnenie 24 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Odpor podaný v stanovenej lehote by mal ukončiť európske konanie o platobnom rozkaze a mal by viesť k automatickému pokračovaniu prípadu v riadnom občianskom súdnom konaní, pokiaľ navrhovateľ výslovne nepožiadal v takomto prípade konanie ukončiť. Na účely tohto nariadenia by sa pojem riadne občianske súdne konanie nemal nevyhnutne vykladať v zmysle vnútroštátneho práva.“

               12

               Článok 1 nariadenia č. 1896/2006 stanovuje:
               „1.   Účelom tohto nariadenia je:

                        a)

                        zjednodušiť a urýchliť súdne konanie a znížiť náklady na takéto konanie v cezhraničných sporoch, ktoré sa týkajú nepopretých peňažných pohľadávok, zavedením európskeho konania o platobnom rozkaze,
                        …

                  2.   Toto nariadenie nebráni navrhovateľovi, aby pri uspokojovaní pohľadávky v zmysle článku 4 využil iné konanie dostupné podľa práva členského štátu alebo práva [Únie].“

               13

               Podľa článku 2 ods. 1 tohto nariadenia je rozsah pôsobnosti definovaný takto:
               „Toto nariadenie sa uplatňuje v občianskych a obchodných veciach pri cezhraničných sporoch bez ohľadu na povahu súdu alebo tribunálu. Nevzťahuje sa najmä na daňové, colné alebo správne veci alebo na zodpovednosť štátu za konanie alebo nečinnosť pri výkone štátnej moci (acta iure imperii).“

               14

               Článok 5 ods. 1 uvedeného nariadenia definuje „členský štát pôvodu“ ako „členský štát, v ktorom je európsky platobný rozkaz vydaný“.

               15

               Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006 uvádza, že na účely uplatňovania tohto nariadenia sa právomoc súdu určuje v súlade s príslušnými pravidlami práva Únie, najmä s nariadením Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, 2001, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42).

               16

               Článok 7 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1896/2006 stanovuje, že návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu obsahuje odôvodnenie právomoci súdu/súdov.

               17

               Článok 16 ods. 1 až 3 tohto nariadenia stanovuje:
               „1.   Odporca môže na súd pôvodu podať odpor proti európskemu platobnému rozkazu prostredníctvom vzorového tlačiva F, ako je uvedené v prílohe VI, ktoré sa mu zašle spolu s európskym platobným rozkazom.
               2.   Odpor sa musí zaslať do 30 dní od doručenia rozkazu odporcovi.
               3.   Odporca v odpore uvedie, že pohľadávku popiera, pričom nemusí uviesť dôvody.“

               18

               Článok 17 uvedeného nariadenia, s názvom „Účinky podania odporu“, vo svojom odseku 1 a 2 uvádza:
               „1.   Ak sa odpor podá v lehote ustanovenej v článku 16 ods. 2, konanie pokračuje na príslušnom súde členského štátu pôvodu v súlade s pravidlami riadneho občianskeho súdneho konania, pokiaľ navrhovateľ vyslovene nepožiadal o ukončenie konania v takomto prípade.
               …
               2.   Pokračovanie konania ako riadneho občianskeho súdneho konania v zmysle odseku 1 sa riadi právom členského štátu pôvodu.“

               19

               Článok 18 ods. 1 toho istého nariadenia stanovuje:
               „Ak v lehote ustanovenej v článku 16 ods. 2, po zohľadnení primeranej lehoty na doručenie odporu, nebol na súd pôvodu odpor doručený, súd bezodkladne vyhlási európsky platobný rozkaz za vykonateľný prostredníctvom vzorového tlačiva G ako je uvedené v prílohe VII. Súd pôvodu overí deň doručenia.“

               20

               Článok 20 nariadenia č. 1896/2006 stanovuje „preskúmanie vo výnimočných prípadoch“. V odseku 2 tohto článku sa najmä uvádza, že „po uplynutí lehoty ustanovenej v článku 16 ods. 2 je odporca oprávnený požiadať… o preskúmanie európskeho platobného rozkazu na príslušnom súde členského štátu pôvodu, kde bol európsky platobný rozkaz zjavne chybne vydaný, s prihliadnutím na požiadavky ustanovené v tomto nariadení alebo z dôvodu iných výnimočných okolností.“ Podľa článku 20 ods. 3 tohto nariadenia ak súd rozhodne, že preskúmanie je odôvodnené, európsky platobný rozkaz sa stane neplatným. V opačnom prípade zostáva podľa tohto nariadenia tento rozkaz v platnosti.

               21

               Článok 26 uvedeného nariadenia, s názvom „Vzťah s vnútroštátnym procesným právom“, stanovuje:
               „Všetky procesné otázky, ktoré nie sú osobitne upravené v tomto nariadení, sa riadia vnútroštátnym právom.“

         Nariadenie č. 44/2001

               22

               Pravidlá právomoci upravené nariadením č. 44/2001 sú uvedené v kapitole II tohto nariadenia, v jej článkoch 2 až 31. V oddiele 7 tejto kapitoly II s názvom „Voľba právomoci“ článok 24 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Okrem právomoci založenej na iných ustanoveniach tohto nariadenia má právomoc súd členského štátu vtedy, ak sa žalovaný zúčastní konania. Toto kritérium sa neuplatní, ak sa žalovaný zúčastní konania, len aby namietol absenciu právomoci, alebo ak má iný súd výlučnú právomoc podľa článku 22.“

         Maďarské právo

      Občiansky súdny poriadok

               23

               Zákon č. III z roku 1952 o občianskom súdnom poriadku (a polgári perrendtartásról szóló 1952. évi III. törvény, ďalej len „občiansky súdny poriadok“) stanovuje pravidlá súdnej príslušnosti.

               24

               § 45 občianskeho súdneho poriadku stanovuje:
               „1.   V prípade sporu týkajúceho sa vecnej alebo miestnej príslušnosti, ktorý vyplýva z konečných rozhodnutí, ako aj v prípade, že nie je možné určiť, ktorý súd je miestne príslušný, a tiež v prípade, že súd v dôsledku vylúčenia sudcov nemôže vo veci konať, treba prioritne pristúpiť k určeniu príslušného súdu.
               2.   Súdom, ktorý je príslušný rozhodnúť o takomto určení príslušného súdu, je:
               …

                        c)

                        v iných prípadoch, ako sú prípady uvedené pod písm. a) a b), Kúria [(Najvyšší súd)].“

         Zákon č. L z roku 2009 o platobnom rozkaze

               25

               Podľa § 59 ods. 1 zákona č. L z roku 2009 o platobnom rozkaze (a fizetési meghagyásos eljárásról szóló 2009. évi L. törvény) sú príslušní vydávať európsky platobný rozkaz upravený nariadením č. 1896/2006 notári.

               26

               Podľa § 38 ods. 1 tohto zákona v prípade podania odporu notár postúpi spis týkajúci sa konania súdu označenému navrhovateľom v návrhu na vydanie platobného rozkazu.

               27

               § 38 ods. 3 tohto zákona stanovuje, že v prípade, že navrhovateľ neoznačil súd, notár postúpi spis súdu, ktorý je vecne a miestne príslušný podľa článkov 29, 30 a 40 občianskeho súdneho poriadku.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky.

               28

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že cestujúci previedol zmluvou svoj nárok na náhradu škody za meškanie letu na Flight Refund, spoločnosť, ktorá sa špecializuje na vymáhanie takýchto pohľadávok Táto spoločnosť podala u maďarského notára návrh na vydanie európskeho platobného rozkazu proti Deutsche Lufthansa. Flight Refund svoj návrh týkajúci sa v zásade sumy 600 eur odôvodila tým, že v dôsledku prevodu pohľadávky má voči Deutsche Lufthansa nárok na vymáhanie náhrady škody z dôvodu viac ako trojhodinového meškania letu LH 7626, ktorý podľa informácií, ktoré obdržal notár, letel z letiska v Newarku (Spojené štáty) na letisko Heathrow v Londýne (Spojené kráľovstvo).

               29

               Uvedený notár tomuto návrhu vyhovel a vydal platobný rozkaz proti Deutsche Lufthansa bez toho, aby zisťoval miesto uzavretia zmluvy, miesto jej plnenia, miesto vzniku údajnej škody, miesto podnikania dopravcu, prostredníctvom ktorého bola uzavretá zmluva, či cieľ dotknutého letu. Tento notár sa pokladal za príslušného na vydanie tohto platobného rozkazu na základe článku 33 Montrealského dohovoru z dôvodu, že Maďarsko je zmluvným štátom tohto dohovoru.

               30

               Deutsche Lufthansa využila svoje právo podať proti tomuto platobnému rozkazu odpor, v ktorom uviedla, že letecké spojenie označené Flight Refund v návrhu na vydanie platobného rozkazu neprevádzkuje, a že skutočným leteckým prevádzkovateľom dotknutého spojenia bola letecká spoločnosť United Airlines, Inc.

               31

               Po tom, ako právny zástupca Flight Refund po výzve dotknutého notára vyhlásil, že po prechode z konania na vydanie európskeho platobného rozkazu na občianske sporové konanie nevedel označiť príslušný vnútroštátny súd, obrátil sa tento notár na Kúria (Najvyšší súd), aby označil tento miestne príslušný súd, keďže on na základe relevantných ustanovení občianskeho súdneho poriadku a informácií, ktoré mal k dispozícii, nevedel tento súd určiť.

               32

               Vnútroštátny súd sa rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru päť otázok, ktoré sa týkajú výkladu viacerých ustanovení Montrealského dohovoru, nariadenia č. 44/2001 a nariadenia č. 1896/2006. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania bol Súdnemu dvoru doručený 27. februára 2014.

               33

               Flight Refund 26. septembra 2014 Súdnemu dvoru oznámila, že listom z 5. marca 2014 informovala vnútroštátny súd, že jej pohľadávka bola založená na nariadení č. 261/2004 a nie na ustanoveniach Montrealského dohovoru. Súdny dvor na to, aby získal dodatočné spresnenia zo strany vnútroštátneho súdu, rozhodol na základe článku 101 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku poslať tomuto súdu žiadosť o vysvetlenie.

               34

               Vnútroštátny súd vo svojej odpovedi, ktorá bola Súdnemu dvoru doručená 26. novembra 2014, po prvé potvrdil, že Flight Refund ako právny základ svojej pohľadávky uviedla články 6 a 7 nariadenia č. 261/2004, a nie ustanovenia Montrealského dohovoru. Následne vnútroštátny súd stiahol tri z piatich položených otázok a pozmenil jednu z dvoch zostávajúcich otázok.

               35

               Tento súd po druhé zdôraznil, že nedisponuje inými informáciami týkajúcimi sa dotknutého letu ako tými, ktoré už sú uvedené v jeho návrhu na začatie prejudiciálneho konania. Zdôraznil, že v rámci konania týkajúceho sa určenia miestne príslušného súdu nemôže podľa vnútroštátneho práva zisťovať ďalšie informácie týkajúce sa sporu vo veci samej.

               36

               Vnútroštátny súd okrem toho vyjadril pochybnosti v súvislosti s tým, aké pravidlá na určenie medzinárodnej právomoci sa uplatnia na konanie o európskom platobnom rozkaze začatom na účely uplatnenia pohľadávky založenej na nariadení č. 261/2004. Tento súd zastáva názor, že notár tým, že vydal európsky platobný rozkaz, tak urobil v rozpore s článkom 6 nariadenia č. 1896/2006, podľa ktorého mal skúmať otázku príslušnosti maďarských súdov na základe nariadenia č. 44/2001.

               37

               Tento súd žiada aj o získanie spresnení pri odpovedi na otázku, či sa v prejednávanej veci uplatnia pravidlá zakotvené v Montrealskom dohovore, stanovené v nariadení č. 44/2001, alebo iné pravidlá na určovanie príslušnosti, akými sú pravidlá uvedené v článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006, ktoré stanovujú, že konanie, ktoré nasleduje po podaní odporu proti európskemu platobnému rozkazu odporcom, pokračuje na príslušných súdoch členského štátu pôvodu tohto rozkazu. Tento súd sa pýta aj na následky, ktoré treba vyvodiť z konštatovania týkajúceho sa existencie alebo nedostatku medzinárodnej právomoci maďarských súdov.

               38

               Za týchto okolností Kúria (Najvyšší súd) rozhodol položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Môže byť európsky platobný rozkaz, ktorý bol vydaný v rozpore s účelom nariadenia [č. 1896/2006] alebo orgánom, ktorý nemá medzinárodnú právomoc, predmetom preskúmania ex offo? Alebo musí byť sporové konanie začaté v dôsledku podania odporu pri nedostatku príslušnosti zastavené ex offo alebo na návrh?

                        2.

                        V prípade, že sú maďarské súdy príslušné na rozhodovanie v sporovom konaní, majú sa príslušné pravidlá upravujúce príslušnosť vykladať v tom zmysle, že Kúria [(Najvyšší súd)] pri určení príslušnosti súdu má určiť aspoň jeden súd, ktorý má aj v prípade absencie vecnej a miestnej príslušnosti stanovenej procesnými právnymi predpismi členského štátu povinnosť rozhodovať v sporovom konaní začatom v dôsledku podania odporu?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prípustnosti

               39

               Nemecká vláda sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný. V tejto súvislosti táto vláda tvrdí, že z internetovej stránky Flight Refund, ktorú konzultovala 9. júna 2014, vyplýva, že táto spoločnosť prerušila na dobu neurčitú prevádzkovanie tejto stránky a že v tomto čase aj prerušila všetky prebiehajúce konania o vymáhaní náhrady škody. Z tohto dôvodu uvedená vláda navrhuje, aby Súdny dvor požiadal vnútroštátny súd o informácie týkajúce sa štádia konania, o ktorom rozhoduje.

               40

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na svoju vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, platí prezumpcia relevantnosti (rozsudky Fish Legal a Shirley, C‑279/12, EU:C:2013:853, bod 30, ako aj Verder LabTec, C‑657/13, EU:C:2015:331, bod 29).

               41

               Pokiaľ ide teda o námietku neprípustnosti predloženú nemeckou vládou, treba konštatovať, že vnútroštátny súd vo svojej odpovedi na žiadosť o vysvetlenie, ktorú jej poslal Súdny dvor, potvrdil, že konanie o určení miestne príslušného súdu rozhodovať v sporovom konaní začatom v dôsledku podania odporu proti európskemu platobnému rozkazu odporcom stále prebieha. Žiadny údaj v spise preto neumožňuje sa domnievať, že prezumpcia relevantnosti, ktorá platí pre prejudiciálne otázky, by mohla byť v prejednávanej veci spochybnená.

               42

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania je teda prípustný.

         O veci samej

               43

               Pred posúdením otázok položených vnútroštátnym súdom treba uviesť, že tento súd vyjadril vo svojej odpovedi na žiadosť o vysvetlenie, ktorú jej poslal Súdny dvor, pochybnosti o relevantných pravidlách, ktoré treba uplatniť pri posudzovaní otázky medzinárodnej právomoci súdov členského štátu rozhodovať v sporovom konaní týkajúcom sa pohľadávky, na základe ktorej bol vydaný európsky platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal odpor, za okolností, akými sú okolnosti v spore vo veci samej, za ktorých sa veriteľ odvoláva na články 6 a 7 nariadenia č. 261/2004 ako na právny základ svojej pohľadávky. Tento súd sa konkrétne pýta, či sa v tomto kontexte uplatnia pravidlá na určenie medzinárodnej právomoci stanovené v článku 33 Montrealského dohovoru, alebo pravidlá stanovené v nariadení č. 44/2001.

               44

               Okrem toho uvedený súd žiada o spresnenie významu článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006, osobitne toho, či sa toto ustanovenie môže vykladať tak, že obsahuje pravidlo na určenie právomoci súdov členského štátu pôvodu v zmysle článku 5 bod 1 tohto nariadenia nezávisle od pravidiel stanovených v nariadení č. 44/2001.

               45

               V tejto súvislosti treba po prvé pripomenúť ustálenú judikatúru Súdneho dvora, podľa ktorej nárok na paušálnu a jednotnú náhradu pre cestujúceho v dôsledku meškania letu, vychádzajúci z článkov 5 až 7 nariadenia č. 261/2004, ktorého sa Flight Refund v prejednávanej veci domáha, je nárok, ktorý nezávisí od náhrady škody upravenej v rámci článku 19 Montrealského dohovoru (pozri v tomto zmysle rozsudky Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, bod 27, ako aj Nelson a i., C‑581/10 a C‑629/10, EU:C:2012:657, body 46, 49 a 55).

               46

               Keďže práva založené na ustanoveniach nariadenia č. 261/2004 a Montrealského dohovoru patria do rozdielnych právnych rámcov, pravidlá na určenie medzinárodnej právomoci stanovené týmto dohovorom sa na návrhy podané iba na základe nariadenia č. 261/2004 neuplatnia, keďže ich treba preskúmať z hľadiska nariadenia č. 44/2001 (pozri v tomto zmysle rozsudok Rehder, C‑204/08, EU:C:2009:439, body 27 a 28).

               47

               Po druhé, pokiaľ ide o hypotézu vnútroštátneho súdu, vyjadrenú v bode 44 tohto rozsudku, Súdny dvor už rozhodol, že odpor podaný voči európskemu platobnému rozkazu odporcom, ktorého účinky sa riadia článkom 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006, nemôže viesť k voľbe právomoci súdov členského štátu pôvodu platobného rozkazu v zmysle článku 24 nariadenia č. 44/2001, a nemôže tak znamenať, že odporca podaním odporu, aj keď ho podložil dôvodmi týkajúcimi sa veci samej, uznal právomoc súdov tohto členského štátu rozhodovať v sporovom konaní o spornej pohľadávke (pozri v tomto zmysle rozsudok Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, body 38, 41 a 43).

               48

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba uviesť, že vnútroštátny súd sa svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, pýta v podstate na to, aké právomoci a povinnosti má na základe práva Únie, a najmä nariadenia č. 1896/2006, taký súd, akým je vnútroštátny súd, za okolností, za ktorých má tento súd rozhodnúť v konaní týkajúcom sa určenia miestne príslušného súdu členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu a posúdiť medzinárodnú právomoc súdov tohto členského štátu rozhodovať v sporovom konaní o pohľadávke, na základe ktorej bol vydaný uvedený platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal odpor v lehote stanovenej na tento účel.

               49

               V tejto súvislosti treba pripomenúť že podľa článku 1 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 1896/2006 je cieľom tohto nariadenia najmä zjednodušiť a urýchliť súdne konanie a znížiť náklady na konanie v cezhraničných sporoch, ktoré sa týkajú nepopretých peňažných pohľadávok, zavedením európskeho konania o platobnom rozkaze. Toto nariadenie sa podľa svojho článku 2 ods. 1 uplatňuje v občianskych a obchodných veciach pri cezhraničných sporoch bez ohľadu na povahu súdu alebo tribunálu.

               50

               Osobitné konanie upravené nariadením č. 1896/2006, ako aj ciele, ktoré toto nariadenie sleduje, sa neuplatnia, pokiaľ sa proti pohľadávkam, na základe ktorých bol vydaný európsky platobný rozkaz, podá odpor podľa článku 16 tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudky eco cosmetics a Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 a C‑120/13, EU:C:2014:2144, bod 39, ako aj Goldbet Sportwetten, C‑144/12, EU:C:2013:393, body 31 a 42).

               51

               V prejednávanej veci je nesporné, že odporca podal proti európskemu platobnému rozkazu, ktorý bol voči nemu vydaný, odpor v lehote stanovenej v článku 16 ods. 2 nariadenia č. 1896/2006. Keďže článok 17 ods. 1 tohto nariadenia predstavuje jediné ustanovenie uvedeného nariadenia, ktoré upravuje účinky takéhoto odporu, treba preskúmať, či toto ustanovenie umožňuje určiť práva a povinnosti takého súdu, akým je vnútroštátny súd, za okolností, akými sú okolnosti v spore vo veci samej, a to ako s ohľadom na znenie tohto ustanovenia, tak na štruktúru samotného nariadenia.

               52

               Znenie článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006 sa v prípade odporu podaného odporcom v stanovenej lehote obmedzuje na požiadavku automatického pokračovania konania na príslušných súdoch členského štátu pôvodu platobného rozkazu v súlade s pravidlami riadneho občianskeho súdneho konania, pokiaľ navrhovateľ vyslovene nepožiadal o ukončenie konania v takomto prípade.

               53

               Pokiaľ ide o štruktúru nariadenia č. 1896/2006, zo znenia odôvodnení 8 a 10, ako aj článku 26 tohto nariadenia vyplýva, že toto nariadenie zavádza európske konanie o platobnom rozkaze, ktoré predstavuje doplnkový a voliteľný prostriedok pre navrhovateľa, bez toho, aby toto nariadenie nahrádzalo alebo zosúlaďovalo mechanizmy vymáhania nepopretých pohľadávok podľa vnútroštátneho práva. Nariadenie č. 1896/2006 totiž zavádza jednotný mechanizmus na vymáhanie pohľadávok, pričom zaručuje rovnaké podmienky pre veriteľov a dlžníkov v celej Únii, a pre všetky procesné otázky, ktoré nie sú osobitne upravené v tomto nariadení, stanovuje, že sa riadia procesným právom členských štátov.

               54

               Keďže zo štruktúry nariadenia č. 1896/2006 vyplýva, že toto nariadenie nemá za cieľ harmonizovať procesné práva členských štátov, a vzhľadom na obmedzený rozsah článku 17 ods. 1 tohto nariadenia, ako je to spresnené v bode 52 tohto rozsudku, treba toto ustanovenie v rozsahu, v akom stanovuje v prípade odporu podaného odporcom automatické pokračovanie konania v súlade s pravidlami riadneho občianskeho súdneho konania, vykladať v tom zmysle, že neukladá žiadnu osobitnú požiadavku týkajúcu sa povahy súdov, na ktorých má pokračovať konanie, alebo pravidiel, ktoré musí tento súd uplatniť.

               55

               Z toho vyplýva, že požiadavky stanovené v článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006 sú v zásade splnené, keď konanie pokračuje po podaní odporu odporcom na takom súde, akým je vnútroštátny súd, ktorý skúma za okolností, akými sú okolnosti sporu vo veci samej, medzinárodnú právomoc súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu rozhodovať v riadnom občianskom súdnom konaní o spornej pohľadávke, a to uplatnením pravidiel stanovených nariadením č. 44/2001.

               56

               Ako pritom uviedla generálna advokátka v bode 72 svojich návrhov, ani článok 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006, ani žiadne iné ustanovenie tohto nariadenia neumožňujú určiť práva a povinnosti súdu, akým je vnútroštátny súd, za okolností, akými sú okolnosti v spore vo veci samej. Keďže v nariadení č. 1896/2006 sa výslovné pravidlo týkajúce sa takejto otázky nenachádza, táto otázka sa riadi v súlade s článkom 26 uvedeného nariadenia vnútroštátnym právom.

               57

               Okrem toho v rozsahu, v akom z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd má rozhodnúť o otázke medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu rozhodovať v sporovom konaní o spornej pohľadávke podľa pravidiel nariadenia č. 44/2001 stanovených na tento účel, ako to už bolo povedané z bode 46 tohto rozsudku, treba overiť prípadné povinnosti, ktoré pre tento súd vyplývajú z tohto nariadenia.

               58

               V tejto súvislosti je nesporné, že nariadenie č. 44/2001 nemá za cieľ zjednocovať rozsah kontrolných povinností, ktoré prislúchajú vnútroštátnym súdom pri preskúmaní ich medzinárodnej právomoci. Uplatnením príslušných vnútroštátnych pravidiel však nesmie byť narušený potrebný účinok nariadenia č. 44/2001 (pozri rozsudok Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, body 59 a 60, ako aj citovanú judikatúru).

               59

               Pokiaľ ide o požiadavky, ktoré treba v konaní dodržať, treba rovnako pripomenúť, že všetky ustanovenia nariadenia č. 44/2001 vyjadrujú zámer dbať na to, aby v rámci jeho cieľov konania vedúce k prijímaniu súdnych rozhodnutí prebiehali v súlade s právom na obranu (pozri v tomto zmysle rozsudky G, C‑292/10, EU:C:2012:142, bod 47, ako aj A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 51 a citovanú judikatúru).

               60

               V tomto kontexte treba zdôrazniť, že cieľ spočívajúci v riadnom výkone spravodlivosti, na ktorom je založené nariadenie č. 44/2001, ako aj náležitý rešpekt pre autonómiu súdu pri výkone jeho činností vyžadujú, aby súd, ktorý má rozhodnúť o otázke medzinárodnej právomoci, mohol preskúmať túto otázku z hľadiska všetkých informácií, ktoré má k dispozícii, vrátane prípadných námietok žalovaného (pozri v tomto zmysle rozsudok Kolassa, C‑375/13, EU:C:2015:37, bod 64).

               61

               V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátny súd má v súvislosti s otázkou týkajúcou sa medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu k dispozícii iba informácie, ktoré predložil navrhovateľ vo svojom návrhu na vydanie európskeho platobného rozkazu, pričom tieto informácie môžu byť podľa článku 7 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1896/2006 obmedzené iba na odôvodnenie medzinárodnej právomoci bez toho, aby bol navrhovateľ povinný vyjadriť vzťah pohľadávky vymáhanej v rámci konania o európskom platobnom rozkaze k členskému štátu, v ktorom podal svoj návrh.

               62

               V tomto kontexte treba uviesť, že na základe spisu, ktorým disponuje Súdny dvor, sa nedajú určiť vnútroštátne pravidlá uplatniteľné v konaní, ktoré na vnútroštátnom súde v prejednávanej veci prebieha. Ak by tento súd bol povinný na základe vnútroštátneho procesného práva posúdiť medzinárodnú právomoc súdov členského štátu pôvodu platobného rozkazu výlučne na základe informácií predložených navrhovateľom vo svojom návrhu na vydanie európskeho platobného rozkazu, takéto konanie by nemohlo zaručiť potrebný účinok pravidiel na určovanie právomoci stanovených v nariadení č. 44/2001, ani práv na obranu, ktorými disponuje odporca.

               63

               Vnútroštátne pravidlá, ktoré sa uplatňujú na konanie, ktoré na vnútroštátnom súde v prejednávanej veci prebieha, musia totiž tomuto súdu umožniť, aby preskúmal otázku medzinárodnej právomoci podľa pravidiel stanovených v nariadení č. 44/2001 vzhľadom na všetky informácie potrebné na tento účel, ako to uviedla aj generálna advokátka v bode 63 svojich návrhov, a to prípadne aj na základe vypočutia účastníkov konania s ohľadom na túto otázku.

               64

               Ak by to tak nebolo, bolo by na vnútroštátnom súde, či vyloží svoje procesné pravidlá v tom zmysle, že mu umožňujú splniť uvedené požiadavky, alebo či určí, ako to vnútroštátny súd sám navrhol, súd vecne príslušný rozhodnúť podľa riadneho občianskeho súdneho konania o pohľadávke, akou je pohľadávka v spore vo veci samej, v postavení miestne príslušného súdu, a má v takom prípade vzhľadom na kritériá uvedené v nariadení č. 44/2001 prípadne rozhodnúť o svojej vlastnej medzinárodnej právomoci.

               65

               Nakoniec treba odpovedať na otázky vnútroštátneho súdu týkajúce sa povinností, ktoré má tento súd po posúdení príslušnosti súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu, ktoré by mal uskutočniť za podmienok pripomenutých v bodoch 62 a 63 tohto rozsudku.

               66

               V tejto súvislosti ak by sa po posúdení zistilo, že príslušnosť súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu možno stanoviť na základe ustanovení nariadenia č. 44/2001, tak súd, akým je vnútroštátny súd, by nemohol ukončiť konanie iba z dôvodu, že uplatnením vnútroštátneho práva nevedel určiť miestne príslušný súd na rozhodnutie vo veci spornej pohľadávky, lebo by to mohlo ohroziť potrebný účinok pravidla stanoveného v uvedenom nariadení, podľa ktorého sa príslušnosť stanovuje.

               67

               Tento súd je totiž povinný, ako to uvádza aj maďarská vláda vo svojich písomných pripomienkach, vyložiť vnútroštátne právo v takom zmysle, že mu umožní určiť alebo označiť miestne a vecne príslušný súd na rozhodnutie o pohľadávke, na základe ktorej bol vydaný platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal odpor v stanovenej lehote.

               68

               Okrem toho ukončenie sporového konania týkajúce sa spornej pohľadávky vo veci samej, pokiaľ je príslušnosť súdov členského štátu pôvodu platobného rozkazu stanovená na základe nariadenia č. 44/2001, by mohlo ohroziť potrebný účinok aj článku 17 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006, keďže toto ustanovenie vyžaduje, aby konanie v prípade odporu odporcu automaticky pokračovalo na príslušných súdoch členského štátu pôvodu platobného rozkazu.

               69

               Naopak, pokiaľ súdy členského štátu pôvodu nie sú podľa nariadenia č. 44/2001 príslušné, nie je potrebné, v rozpore s názorom, ktorý sa zdá, že zastáva vnútroštátny súd, analogicky s článkom 20 nariadenia č. 1896/2006 preskúmať ex offo platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal platne odpor.

               70

               V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že možnosti preskúmania platobného rozkazu stanovené v článku 20 nariadenia č. 1896/2006 sa neuplatnia, ak odporca nepodal odpor v lehote stanovenej v článku 16 ods. 2 tohto nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Thomas Cook Belgium, C‑245/14, EU:C:2015:715, body 47 a 48).

               71

               Navyše v rozsahu, v akom sa sporová situácia, akou je situácia v spore vo veci samej, ako to vyplýva z bodov 55 a 56 tohto rozsudku, riadi vnútroštátnym právom, a nie ustanoveniami nariadenia č. 1896/2006, sa ustanovenia tohto nariadenia, vrátane jeho článku 20, nemôžu ani analogicky na túto situáciu uplatniť (pozri v tomto zmysle rozsudok eco cosmetics a Raiffeisenbank St. Georgen, C‑119/13 a C‑120/13, EU:C:2014:2144, bod 45).

               72

               Okrem toho platobný rozkaz, proti ktorému podal odporca v stanovenej lehote odpor, nemôže v súlade s článkom 18 ods. 1 nariadenia č. 1896/2006 nadobudnúť vykonateľnosť. Následne môže súd, akým je vnútroštátny súd, zo svojho konštatovania neexistencie príslušnosti súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu na základe nariadenia č. 44/2001 vyvodiť dôsledky stanovené pre tento prípad vo vnútroštátnom procesnom práve.

               73

               Z uvedených úvah vyplýva, že na položené otázky treba odpovedať tak, že právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, za akých má súd rozhodnúť v konaní, akým je konanie v spore vo veci samej, týkajúcom sa určenia miestne príslušného súdu členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu a posúdiť za uvedených okolností medzinárodnú právomoc súdov tohto členského štátu rozhodnúť v sporovom konaní o pohľadávke, na základe ktorej bol vydaný takýto platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal odpor v lehote stanovenej na tento účel:

                        —

                        z dôvodu, že nariadenie č. 1896/2006 bližšie neupravuje práva a povinnosti tohto súdu, riadia sa tieto procesné otázky podľa článku 26 tohto nariadenia naďalej vnútroštátnym právom uvedeného členského štátu,

                        —

                        nariadenie č. 44/2001 vyžaduje, aby sa otázka medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu rozhodla na základe procesných pravidiel, ktoré umožnia zaručiť potrebný účinok ustanovení tohto nariadenia a právo na obranu, či už o tejto otázke rozhoduje vnútroštátny súd alebo súd, ktorý tento vnútroštátny súd určí ako miestne a vecne príslušný rozhodnúť podľa riadneho občianskeho súdneho konania o pohľadávke, akou je pohľadávka v spore vo veci samej,

                        —

                        za predpokladu, že súd, akým je vnútroštátny súd, rozhodne o medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu a stanoví, že takáto právomoc existuje vzhľadom na kritériá stanovené v nariadení č. 44/2001, nariadenie č. 44/2001 a nariadenie č. 1896/2006 ukladajú takémuto súdu vyložiť vnútroštátne právo v tom zmysle, že mu umožňuje určiť alebo označiť miestne a vecne príslušný súd na rozhodnutie v tomto konaní a

                        —

                        za predpokladu, že tento istý vnútroštátny súd stanoví, že takáto medzinárodná právomoc neexistuje, uvedený súd nie je povinný analogicky s článkom 20 nariadenia č. 1896/2006 preskúmať ex offo tento platobný rozkaz.

         O trovách

               74

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                  Právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, za akých má súd rozhodnúť v konaní, akým je konanie v spore vo veci samej, týkajúcom sa určenia miestne príslušného súdu členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu a posúdiť za uvedených okolností medzinárodnú právomoc súdov tohto členského štátu rozhodnúť v sporovom konaní o pohľadávke, na základe ktorej bol vydaný takýto platobný rozkaz, proti ktorému odporca podal odpor v lehote stanovenej na tento účel:

                        —

                           z dôvodu, že nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1896/2006 z 12. decembra 2006, ktorým sa zavádza európske konanie o platobnom rozkaze bližšie neupravuje práva a povinnosti tohto súdu, riadia sa tieto procesné otázky podľa článku 26 tohto nariadenia naďalej vnútroštátnym právom uvedeného členského štátu,

                        —

                           nariadenie Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach vyžaduje, aby sa otázka medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu rozhodla na základe procesných pravidiel, ktoré umožnia zaručiť potrebný účinok ustanovení tohto nariadenia a právo na obranu, či už o tejto otázke rozhoduje vnútroštátny súd alebo súd, ktorý tento vnútroštátny súd určí ako miestne a vecne príslušný rozhodnúť podľa riadneho občianskeho súdneho konania o pohľadávke, akou je pohľadávka v spore vo veci samej,

                        —

                           za predpokladu, že súd, akým je vnútroštátny súd, rozhodne o medzinárodnej právomoci súdov členského štátu pôvodu európskeho platobného rozkazu a stanoví, že takáto právomoc existuje vzhľadom na kritériá stanovené v nariadení č. 44/2001, nariadenie č. 44/2001 a nariadenie č. 1896/2006 ukladajú takémuto súdu vyložiť vnútroštátne právo v tom zmysle, že mu umožňuje určiť alebo označiť miestne a vecne príslušný súd na rozhodnutie v tomto konaní a

                        —

                           za predpokladu, že tento istý vnútroštátny súd stanoví, že takáto medzinárodná právomoc neexistuje, uvedený súd nie je povinný analogicky s článkom 20 nariadenia č. 1896/2006 preskúmať ex offo tento platobný rozkaz.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maďarčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 9. decembra 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2001/18/ES - Zámerné uvoľňovanie GMO do životného prostredia a ich umiestňovanie na trh - Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti - Nevykonanie - Článok 228 ES - Prijatie opatrení na výkon rozhodnutia v priebehu konania - Peňažné sankcie. # Vec C-121/07.

text:
      Vec C‑121/07
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Francúzskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2001/18/ES – Zámerné uvoľňovanie GMO do životného prostredia a ich uvádzanie na trh – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Článok 228 ES – Prijatie opatrení na vykonanie rozsudku v priebehu konania – Peňažné sankcie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Lehota na vykonanie
      (Článok 228 ES)
      2.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nesplnenie povinnosti vykonať rozsudok
            – Peňažné sankcie – Účel
      (Článok 228 ods. 2 ES)
      3.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nesplnenie povinnosti vykonať rozsudok
            – Peňažné sankcie – Uloženie paušálnej pokuty
      (Článok 228 ods. 2 ES)
      1.        Hoci článok 228 ES nestanovuje lehotu, v rámci ktorej sa má rozsudku o určení nesplnenia povinnosti členským štátom vyhovieť,
         záujem na okamžitom a jednotnom uplatňovaní práva Spoločenstva vyžaduje, aby sa s vykonávaním rozsudku začalo okamžite a ukončilo
         sa v čo najkratšej možnej lehote.

      (pozri bod 21)
      2.        Cieľom konania upraveného v článku 228 ods. 2 ES je podnietiť porušujúci členský štát, aby vykonal rozsudok, ktorého sa nesplnenie
         povinnosti týka, a tak zabezpečil účinné uplatňovanie práva Spoločenstva. Obe opatrenia upravené v tomto ustanovení, t. j.
         paušálna pokuta a penále, sledujú tento istý cieľ.

      V tomto ohľade je úlohou Súdneho dvora, aby v závislosti od okolností veci, v ktorej koná, ako aj od stupňa presvedčovania
         a odrádzania, ktorý považuje za potrebný, určil v každej veci primerané peňažné sankcie, aby sa čo najrýchlejšie vyhovelo
         predchádzajúcemu rozsudku, ktorým sa rozhodlo o nesplnení povinnosti, a zabránilo tomu, aby sa opakovali podobné porušenia
         práva Spoločenstva.

      Zatiaľ čo penále sa zdá byť osobitne vhodné na podnietenie členského štátu, aby v čo najkratšom čase ukončil nesplnenie povinnosti,
         ktoré by mohlo bez prijatia tohto opatrenia pretrvávať, uloženie paušálnej pokuty sa zakladá skôr na hodnotení dôsledkov,
         ktoré má nevykonanie povinností dotknutým členským štátom na súkromné a verejné záujmy, najmä ak nesplnenie povinnosti pretrvávalo
         počas dlhej doby po rozsudku, v ktorom bolo pôvodne určené.

      Hoci penále, ktoré má vo vzťahu k existujúcemu nesplneniu povinnosti hlavne donucovací charakter, sa uloží v podstate len
         pri pretrvávajúcom nevykonaní rozsudku, v ktorom sa také nesplnenie povinnosti konštatovalo, v prípade paušálnej pokuty to
         tak nie je.

      (pozri body 27, 56 – 59)
      3.        K prípadnému uloženiu paušálnej pokuty nedochádza automaticky, ale musí v každom prípade zostať závislé od skupiny príslušných
         faktorov, ktoré sa týkajú jednak charakteristiky konštatovaného nesplnenia povinnosti, ako aj postoja samotného dotknutého
         členského štátu, ktorého sa konanie podľa článku 228 ES týka.

      V tomto ohľade, hoci také usmernenia, aké sú obsahom oznámení Komisie v súvislosti s uložením paušálnych pokút, môžu účinne
         prispievať k zabezpečeniu transparentnosti, predvídateľnosti a právnej istoty pri činnostiach tejto inštitúcie, nič to nemení
         na skutočnosti, že tieto pravidlá v nijakom prípade nemôžu Súdny dvor zaväzovať pri výkone právomoci zverenej mu v článku
         228 ods. 2 ES.

      Okrem toho skutočnosť, že Súdny dvor doteraz neuložil zaplatenie paušálnej pokuty v takých situáciách, v ktorých bolo úplné
         vykonanie počiatočného rozsudku zabezpečené pred ukončením konania na základe článku 228 ES, nebráni tomu, aby sa o takom
         uložení rozhodlo v rámci konania o inej veci, pokiaľ je to potrebné vzhľadom na stupeň požadovaného presvedčovania a odradenia.

      Ak Súdny dvor rozhodne o uložení paušálnej pokuty, pri výkone jeho voľnej úvahy mu prináleží, aby ju stanovil tak, aby bola
         jednak prispôsobená okolnostiam a jednak primeraná určenému nesplneniu povinnosti, ako aj platobnej schopnosti dotknutého
         členského štátu.

      Na účely takého rozhodnutia patrí medzi príslušné faktory predovšetkým skutočnosť, že nesplnenie povinnosti pretrvávalo počas
         dlhej doby po rozsudku, v ktorom bolo toto nesplnenie konštatované, a dotknuté súkromné a verejné záujmy.

      Pokiaľ je nevykonanie rozsudku Súdneho dvora takej povahy, že môže spôsobiť ujmu na životnom prostredí alebo ohroziť zdravie
         človeka, ktorých ochrana patrí medzi samotné ciele politiky Spoločenstva v oblasti životného prostredia, ako vyplýva z článku
         174 ES, také nesplnenie povinnosti má osobitný stupeň závažnosti. To isté v zásade platí, keď sa pri existencii porušenia
         práva Spoločenstva bráni voľnému pohybu tovarov napriek rozsudku Súdneho dvora, v ktorom sa konštatovalo nesplnenie tejto
         povinnosti.

      Opakované protiprávne konanie členského štátu v špecifickej oblasti prijímania opatrení Spoločenstva môže naznačovať, že účinná
         prevencia podobných porušení práva Spoločenstva v budúcnosti si žiada prijatie takého odradzujúceho opatrenia, akým je uloženie
         paušálnej pokuty.

      (pozri body 60 – 64, 69, 77, 78, 80)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 9. decembra 2008 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2001/18/ES – Zámerné uvoľňovanie GMO do životného prostredia a ich uvádzanie na trh – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Článok 228 ES – Prijatie opatrení na vykonanie rozsudku v priebehu konania – Peňažné sankcie“
      Vo veci C‑121/07,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 228 ES, podaná 28. februára 2007,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Stromsky a C. Zadra, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Francúzskej republike, v zastúpení: E. Belliard, S. Gasri a G. de Bergues, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Česká republika, v zastúpení: pôvodne T. Boček, neskôr M. Smolek, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, A. Ó Caoimh, J.‑C. Bonichot
         a T. von Danwitz, sudcovia K. Schiemann (spravodajca), P. Kūris, E. Juhász, G. Arestis, L. Bay Larsen a P. Lindh,

      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: M.‑A. Gaudissart, vedúci sekcie,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. marca 2008,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 5. júna 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        určil, že Francúzska republika si tým, že neprijala všetky opatrenia potrebné nato, aby vyhovela rozsudku z 15. júla 2004,
         Komisia/Francúzsko (C‑419/03), týkajúceho sa neprebratia ustanovení smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/18/ES z 12. marca
         2001 o zámernom uvoľnení geneticky modifikovaných organizmov do životného prostredia a o zrušení smernice Rady 90/220/EHS
         (Ú. v. ES L 106, s. 1; Mim. vyd. 15/006, s. 77), ktoré sa odlišujú alebo idú nad rámec ustanovení smernice Rady 90/220/EHS
         z 23. apríla 1990 o zámernom uvoľnení geneticky modifikovaných organizmov do životného prostredia (Ú. v. ES L 117, s. 15),
         do jej vnútroštátneho práva, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES,

      –        nariadil Francúzskej republike, aby Komisii Európskych spoločenstiev zaplatila na účet „Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva“
         penále vo výške 366 744 eur za každý deň omeškania s vyhovením už citovanému rozsudku Komisia/Francúzsko odo dňa vyhlásenia
         rozsudku v tejto veci do dňa, keď sa rozsudku Komisia/Francúzsko v plnom rozsahu vyhovie,

      –        nariadil Francúzskej republike, aby Komisii Európskych spoločenstiev zaplatila na účet „Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva“
         paušálnu pokutu vo výške 43 660 eur za každý deň omeškania s vyhovením už citovanému rozsudku Komisia/Francúzsko odo dňa vyhlásenia
         rozsudku v uvedenej veci do dňa:

      –        keď sa rozsudku Komisia/Francúzsko v plnom rozsahu vyhovie (ak sa tak stane pred vyhlásením rozsudku v tejto veci) alebo
      –        keď bude vyhlásený rozsudok v tejto veci (ak sa do tohto momentu rozsudku Komisia/Francúzsko v plnom rozsahu nevyhovie),
      –        zaviazal Francúzsku republiku na náhradu trov konania.
       Právny rámec
      2        Smernica 2001/18 bola prijatá na základe článku 95 ES. Podľa jej článku 1 je cieľom tejto smernice aproximovať zákony, iné
         právne predpisy a správne opatrenia členských štátov a chrániť ľudské zdravie a životné prostredie na jednej strane v prípade
         zámerného uvoľňovania geneticky modifikovaných organizmov (ďalej len „GMO“) do životného prostredia na akékoľvek iné účely
         ako uvádzanie na trh v rámci Európskeho spoločenstva a na druhej strane v prípade uvádzania geneticky modifikovaných organizmov
         na trh ako výrobkov alebo vo výrobkoch v rámci Spoločenstva.

      3        Podľa jej článku 34 ods. 1 členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie
         súladu s touto smernicou do 17. októbra 2002.

      4        Článok 36 smernice 2001/18 stanovuje:

      „1. Smernica 90/220/EHS sa ruší 17. októbra 2002.
      2. Odkazy na zrušenú smernicu sa budú chápať ako odkazy na túto smernicu a budú sa čítať podľa korelačnej tabuľky v prílohe
         VIII.“

       Rozsudok Komisia/Francúzska republika
      5        V bode 1 výrokovej časti už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko Súdny dvor rozhodol takto:

      „Francúzska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky potrebné zákony, iné predpisy a správne opatrenia potrebné
         na dosiahnutie súladu so [smernicou 2001/18], ktoré sa odchyľujú alebo idú nad rámec ustanovení [smernice 90/220], nesplnila
         povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.“

       Konanie pred podaním žaloby
      6        Po tom, čo Komisia 5. novembra 2004 požiadala o oznámenie stavu vykonania už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko, Francúzska
         republika odpovedala na túto žiadosť listom zo 4. februára 2005. V ňom uviedla, že vzhľadom na skutočnosť, že GMO, najmä ich
         zámerné uvoľňovanie do životného prostredia, sa vo Francúzsku stali hlavným predmetom diskusií a niekedy aj násilných konfliktov,
         ako to dokazujú viaceré prípady zničenia úrody na poliach, sa počas októbra 2004 na návrh predsedu Národného zhromaždenia
         vytvorila parlamentná vyšetrovacia misia, ktorá sa týkala testovania a používania GMO. V liste sa ďalej uvádzalo, že vláda
         rozhodla, že umožní, aby táto misia uskutočnila svoje práce v snahe vytvoriť základ na objektívnu a konštruktívnu diskusiu
         o návrhu zákona na prebratie smernice 2001/18. Ukončenie týchto prác sa očakávalo v apríli 2005.

      7        Dňa 21. februára 2005 francúzske orgány zaslali Komisii dekrét č. 2005‑51 z 26. januára 2005, ktorým sa mení dekrét č. 96‑850
         z 20. septembra 1996 o kontrole zámerného uvoľňovania GMO a uvádzania výrobkov tvorených úplne alebo sčasti GMO na trh na
         civilné účely (JORF z 28. januára 2005, s. 1474), ktorým, podľa nich, prispeli k prebratiu smernice 2001/18, keďže do rozsahu
         pôsobnosti dekrétu č. 96‑850 zahrnuli aj činidlá.

      8        Vzhľadom na to, že Komisia dospela k záveru, že Francúzska republika neprijala opatrenia potrebné na to, aby vyhovela už citovanému
         rozsudku Komisia/Francúzsko, 13. júla 2005 zaslala tomuto členskému štátu výzvu na základe článku 228 ES.

      9        Komisia nepovažovala odpoveď Francúzskej republiky za dostatočnú a 19. decembra 2005 jej zaslala odôvodnené stanovisko, v ktorom
         ju vyzvala, aby v lehote dvoch mesiacov od oznámenia tohto stanoviska prijala opatrenia nevyhnutné na to, aby uvedenému rozsudku
         vyhovela.

      10      Dňa 20. februára 2006 francúzske orgány zaslali Komisii návrh zákona týkajúceho sa GMO, ktorým sa mali prebrať smernica 2001/18,
         zreformovať režim vedeckého posudzovania a vytvoriť kompenzačný fond v prospech výrobcov, ktorí sa stali obeťami náhodnej
         prítomnosti GMO v ich výrobkoch pochádzajúcich z „geneticky nemodifikovaných organizmov“ (ďalej len „návrh zákona 2006“).
         Okrem iného oznámili, že tento návrh zákona a vykonávacie predpisy k tomuto zákonu budú prijaté najneskôr na konci roka 2006.

      11      Dňa 8. mája 2006 francúzske orgány informovali Komisiu, že 23. marca 2006 bol návrh zákona z roku 2006 schválený Senátom a o deň
         neskôr zaslaný na schválenie Národnému zhromaždeniu.

      12      Dňa 21. februára 2007 tie isté orgány ústne informovali útvary Komisie, že vzhľadom na program Národného zhromaždenia a prerušenie
         jeho činnosti od 25. februára 2007 vysvitlo, že návrh zákona 2006 nebude možné prijať na základe platných právnych predpisov,
         a v dôsledku toho sa predpokladalo, že právne predpisy potrebné na prebratie smernice 200/18 sa prijmú v zrýchlenom konaní.

      13      Vzhľadom na to, že Francúzska republika za daných okolností ešte stále nezabezpečila vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko,
         28. februára 2007 Komisia podala predmetnú žalobu.

      14      V ten istý deň francúzske orgány potvrdili Komisii skutočnosti, ktoré jej boli ústne oznámené, a zaslali jej dva návrhy dekrétov.
         Podľa Francúzskej republiky sa uverejnenie týchto dvoch dekrétov, ako aj ďalších opatrení potrebných na prebratie smernice
         2001/18 plánovalo na začiatok apríla 2007.

       Vývoj skutkových okolností v priebehu tohto konania
      15      Oznámením z 20. marca 2007 francúzske orgány zaslali Komisii rôzne texty, ktoré boli k tomuto dátumu uverejnené v Journal officiel de la République française (ďalej len „vykonávacie predpisy z marca 2007“), konkrétne:

      –        dekrét č. 2007‑357 z 19. marca 2007, ktorým sa mení dekrét č. 93‑774 z 27. marca 1993, o stanovení zoznamu genetických modifikačných
         postupov a kritérií na triedenie geneticky modifikovaných organizmov,

      –        dekrét č. 2007‑358 z 19. marca 2007 o zámernom uvoľňovaní výrobkov zložených úplne alebo sčasti z geneticky modifikovaných
         organizmov na iné účely ako uvádzaenie na trh,

      –        dekrét č. 2007‑359 z 19. marca 2007 o postupe schvaľovania uvádzania na trh výrobkov, ktoré nie sú určené na spotrebu, zložených
         úplne alebo sčasti z geneticky modifikovaných organizmov,

      –        výnos z 15. marca 2007, ktorým sa mení výnos z 2. júna 1998, o technických pravidlách, ktoré treba dodržiavať pri zariadeniach
         podliehajúcich schváleniu na základe položky 2680‑2 nomenklatúry klasifikovaných zariadení na ochranu životného prostredia,

      –        výnos z 15. marca 2007, ktorým sa mení výnos z 2. júna 1998, o všeobecných predpisoch platných pre klasifikované zariadenia
         na ochranu životného prostredia, ktoré podliehajú vyhláseniu podľa položky 2680‑1 geneticky modifikovaných organizmov, a

      –        výnos z 15. marca 2007 o označovaní geneticky modifikovaných organizmov, ktoré sa sprístupňujú tretím osobám na využitie na
         účely výskumu, vývoja alebo vzdelávania.

      16      Keďže vykonávacie predpisy z marca 2007 nezabezpečili úplné vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko a článok 8
         ods. 2, článok 17 ods. 1, 2 a 9, články 19 a 23 smernice 2001/18 stále neboli správne prebraté, Komisia vo svojej replike
         upravila svoje závery zo žaloby, pokiaľ ide o peňažné sankcie. V tejto súvislosti sa Komisia začala domáhať, aby Súdny dvor:

      –        znížil výšku penále za každý deň, ktorú navrhovala vo svojej žalobe, v rozsahu, v akom sa vyhovelo už citovanému rozsudku
         Komisia/Francúzsko,

      –        v závislosti od rozsahu, v akom sa vyhovelo dotknutému rozsudku, upravil výšku paušálnej pokuty, ktorú navrhovala vo svojej
         žalobe, ale len vo vzťahu k obdobiu, ktoré uplynulo od 21. marca 2007 až do dňa:

      –        keď sa rozsudku vo veci Komisia/Francúzsko v plnom rozsahu vyhovie, ak sa tak stane pred vyhlásením rozsudku v tejto veci,
      –        keď bude vyhlásený rozsudok v tejto veci, ak sa dovtedy už citovanému rozsudku vo veci Komisia/Francúzsko v plnom rozsahu
         nevyhovie.

      17      Na pojednávaní však Komisia uviedla, že podľa jej názoru článok 17 smernice 2001/18 už vo Francúzsku nevyžadoval prijatie
         dodatočných vykonávacích predpisov.

      18      Francúzska republika síce pripúšťa, že k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku nezabezpečila vykonanie
         už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko, no napriek tomu zastáva názor, že prijatím vykonávacích predpisov z marca 2007
         zabezpečila prebratie smernice 2001/18 v plnom rozsahu, a teda aj vykonanie uvedeného rozsudku. Domnieva sa preto, že návrhy
         na zaplatenie penále a paušálnej pokuty sú už bezpredmetné alebo subsidiárne bezdôvodné a v každom prípade neprimerané. Preto
         navrhuje, aby boli zamietnuté.

      19      Po skončení pojednávania Francúzska republika listami z 27. júna 2008 informovala Súdny dvor a Komisiu o prijatí zákona č. 2008‑595
         z 25. júna 2008 o geneticky modifikovaných organizmoch (JORF z 26. júna 2008, s. 10218, ďalej len „zákon z 25. júna 2008“).

      20      Po preskúmaní uvedeného predpisu Komisia listom z 30. júla 2008 informovala Súdny dvor, že podľa jej názoru sa uvedeným zákonom
         odo dňa nadobudnutia jeho účinnosti, t. j. od 27. júna 2008, preberá smernica 2001/18 v plnom rozsahu a zároveň sa vykonáva
         už citovaný rozsudok Komisia/Francúzsko. Komisia v tomto liste súčasne uviedla, že jej návrh na to, aby bola Francúzska republika
         zaviazaná na zaplatenie penále, je v dôsledku toho bezpredmetný.

       O nesplnení povinnosti
      21      Článok 228 ES síce nestanovuje lehotu, v rámci ktorej sa má rozsudku vyhovieť, ale z ustálenej judikatúry vyplýva, že záujem
         na okamžitom a jednotnom uplatňovaní práva Spoločenstva vyžaduje, aby sa s vykonávaním rozsudku začalo okamžite a ukončilo
         sa v čo najkratšej možnej lehote (pozri najmä rozsudok z 25. novembra 2003, Komisia/Španielsko, C‑278/01, Zb. s. I‑14141,
         bod 27 a citovanú judikatúru).

      22      Okrem toho rozhodujúcim dňom na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti podľa článku 228 ES je deň uplynutia lehoty stanovenej
         v odôvodnenom stanovisku vydanom na základe uvedeného ustanovenia (pozri najmä rozsudok z 18. júla 2006, Komisia/Nemecko,
         C‑503/04, Zb. s. I‑6153, bod 19 a citovanú judikatúru).

      23      V prejednávanej veci je zjavné, že v deň, keď uplynula dvojmesačná lehota stanovená v odôvodnenom stanovisku z 19. decembra
         2005, bola lehota na vykonanie už citovaného rozsudku Komisia/Francúzsko, podľa ktorého sa mali prijať opatrenia na prebratie
         smernice 2001/18, dávno prekročená, keďže od vyhlásenia uvedeného rozsudku už uplynulo takmer 19 mesiacov.

      24      Okrem toho je nesporné, že ku dňu uplynutia uvedenej lehoty Francúzska republika neprijala žiadne opatrenie, aby uvedenému
         rozsudku vyhovela, s výnimkou dekrétu č. 2005‑51, predpisu s mimoriadne obmedzenou pôsobnosťou vzhľadom na povinnosť prebratia,
         ktorá sa jeho prijatím mala splniť.

      25      Za týchto okolností treba konštatovať, že Francúzska republika si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES,
         čo navyše aj sama pripúšťa.

       O peňažnej sankcii
       O penále
      26      Ako vyplýva z bodov 18 a 19 tohto rozsudku, Komisia uviedla, že nadobudnutím účinnosti zákona z 25. júna 2008 považuje už
         citovaný rozsudok Komisia/Francúzsko za vykonaný a že jej návrh na uloženie penále Francúzskej republike sa v dôsledku toho
         stal bezpredmetným.

      27      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že prípadné uloženie penále na základe článku 228 ES,
         ktorého donucovací charakter vo vzťahu k trvajúcemu nesplneniu povinnosti Súdny dvor už mnohokrát zdôraznil (pozri v tomto
         zmysle najmä rozsudok zo 4. júla 2000, Komisia/Grécko, C‑387/97, Zb. s. I‑5047, body 90 a 92), možno v zásade odôvodniť len
         pri trvajúcom nesplnení povinnosti spočívajúcom v nevykonaní predchádzajúceho rozsudku Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudky z 18. júla 2006, Komisia/Taliansko, C‑119/04, Zb. s. I‑6885, bod 45 a 46, ako aj Komisia/Nemecko, už citovaný,
         bod 40).

      28      Vzhľadom na uvedené Súdny dvor dospel k záveru, že penále nemožno uložiť.

       O paušálnej pokute
       Tvrdenia účastníkov konania
      29      Komisia uvádza, že v prípade predloženia veci podľa článku 228 ES Súdnemu dvoru, ako sa aj uvádza v bode 10 jej oznámenia
         SEK(2005) 1658 z 13. decembra 2005 (ďalej len „oznámenie z roku 2005“), bude systematicky navrhovať uloženie paušálnej pokuty
         členskému štátu, ktorý si nesplnil povinnosť, a že svoju žalobu nevezme späť ani v tom prípade, že sa predchádzajúcemu rozsudku
         Súdneho dvora vyhovelo počas trvania konania.

      30      Podľa Komisie je tento nový prístup odôvodnený snahou vyhnúť sa tomu, aby nedochádzalo k oslabovaniu právnej sily rozsudkov
         Súdneho dvora, zásad legality a právnej istoty, ako aj účinnosti práva Spoločenstva. Úplná neexistencia peňažnej sankcie v prípade
         oneskorenej nápravy počas konania by mala totiž za následok vznik rizika, ako sa to aj v praxi čoraz častejšie prejavuje,
         že členské štáty budú podporované v tom, aby nevykonávali rozsudky Súdneho dvora s náležitou starostlivosťou a aby systematicky
         používali zdržovaciu taktiku.

      31      V tejto súvislosti Komisia zdôrazňuje, že v období od decembra 1996 do októbra 2005 zaslala 296 výziev na základe článku 228 ES,
         z toho 50 bolo adresovaných Francúzskej republike, a 126 odôvodnených stanovísk, z toho 25 tomuto členskému štátu. Počas tohto
         obdobia sa Komisia rozhodla 38‑krát predložiť vec Súdnemu dvoru na základe uvedeného ustanovenia, pričom sedem z týchto rozhodnutí
         sa týkalo Francúzskej republiky, a Súdnemu dvoru skutočne predložila vec v 23 prípadoch, z toho 6‑krát kvôli uvedenému členskému
         štátu. Len šesť konaní sa skončilo rozsudkom Súdneho dvora, pričom vo všetkých ostatných prípadoch došlo k oneskorenej náprave
         bez vyriešenia veci v súdnom konaní. Situácia sa navyše ešte zhoršovala a to Komisiu viedlo k tomu, že v období od 1. januára
         do 24. októbra 2005 zaslala 50 výziev na základe uvedeného článku 228 ES.

      32      Ako presvedčovací prostriedok sa preto osobitné súdne konanie na vykonanie rozsudkov podľa článku 228 ods. 2 ES musí prispôsobiť
         osobitným okolnostiam každej veci a všeobecným okolnostiam, medzi ktoré patrí vývoj opísaný v predchádzajúcom bode.

      33      Na rozdiel od penále, ktoré má presvedčovaciu funkciu v súvislosti s trvajúcim nesplnením povinnosti a má brániť jeho trvaniu
         po vyhlásení rozsudku Súdneho dvora podľa článku 228 ES, paušálna pokuta, ktorá sa má zaplatiť bez ohľadu na stanovisko, ktoré
         členský štát zaujme voči uvedenému nesplneniu povinnosti po vyhlásení rozsudku, sa viac zameriava na sankcionovanie predchádzajúceho
         konania. Jej cieľom je aj odrádzať a predchádzať tomu, aby sa podobné porušenia opakovali. Hrozba jej uloženia by mala byť
         najmä takej povahy, aby povzbudila členský štát predovšetkým k tomu, aby predchádzajúci rozsudok, v ktorom sa nesplnenie povinnosti
         konštatovalo najskôr, vykonal ešte pred druhým predložením veci Súdnemu dvoru.

      34      Komisia navrhuje, aby sa na účely výpočtu paušálnej pokuty rozlišovali dve obdobia, a to obdobie od dátumu vyhlásenia už citovaného
         rozsudku Komisia/Francúzsko do 20. marca 2007, keď boli uverejnené vykonávacie predpisy z marca 2007, a obdobie, ktoré nasledovalo
         po 20. marci 2007.

      35      Odvolávajúc sa na metódu výpočtu stanovenú v oznámení z roku 2005, Komisia preto po prvé navrhuje, aby sa Francúzskej republike
         uložila paušálna pokuta vo výške 43 660 eur za každý deň omeškania od 15. júla 2004 do 20. marca 2007.

      36      Podľa toho, čo predpokladá uvedená metóda výpočtu, táto denná suma vychádza zo súčinu základnej sumy 200 eur a koeficientu
         za závažnosť, ktorý bol stanovený na úroveň 10 na stupnici od 1 do 20, a faktora n, ktorý vyjadruje platobnú schopnosť každého
         členského štátu, pričom tento faktor bol v prípade Francúzskej republiky stanovený na úroveň 21,83. Suma paušálnej pokuty,
         ktorá sa týkala uvedeného obdobia, sa tak zvýšila na 42 743 140 eur (43 660 eur krát 979 dní).

      37      Podľa Komisie je koeficient závažnosti 10 v predmetnej veci odôvodnený vzhľadom na zjavný charakter porušenia, ktoré bolo
         spôsobené neprebratím smernice, na jeho dlhé trvanie, na význam porušeného právneho predpisu, ktorého účelom je ochrana ľudského
         zdravia a životného prostredia pri zachovaní voľného obehu GMO, ako aj na opakovací charakter neplnenia povinnosti zo strany
         Francúzskej republiky v oblasti GMO. Pri tomto poslednom dôvode sa Komisia odvoláva na rozsudky z 20. novembra 2003, Komisia/Francúzsko
         (C‑296/01, Zb. s. I‑13909), a z 27. novembra 2003, Komisia/Francúzsko (C‑429/01, Zb. s. I‑14355), a pokiaľ ide o tento druhý
         uvedený rozsudok, na jeho vykonanie, ku ktorému došlo až po predložení veci Súdnemu dvoru na základe článku 228 ES (pozri
         uznesenie o výmaze zo 7. februára 2007, Komisia/Francúzsko, C‑79/06). Komisia vytýka aj nedostatočnú spoluprácu a vôľu, ktorú
         francúzske orgány preukázali pri výkone už citovaného rozsudku z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko.

      38      Pokiaľ ide o zásah do verejných a súkromných záujmov, ktorý nesplnenie povinnosti Francúzskou republikou spôsobilo, Komisia
         zdôrazňuje najmä právnu neistotu, ktorá z toho vyplýva pre prevádzkovateľov v súvislosti s ich právami a povinnosťami. „Usmernenie“
         ministerstva poľnohospodárstva určené pre potenciálnych žiadateľov o súhlas s uvoľnením GMO na pokusné účely, o ktorom Francúzska
         republika otvorenie hovorí vo svojom vyjadrení k žalobe, nemalo potrebnú právnu silu, najmä ním nebolo možné zaviesť také
         práva a povinnosti ako prostredníctvom správne prebratej smernice 2001/18. Skutočnosť, že správny súd v Clermont‑Ferrand zrušil
         4. mája 2006 súhlas s uvoľnením GMO na pokusné účely na základe nedostatočného právneho základu z dôvodu neprebratia uvedenej
         smernice 2001, je konkrétnym príkladom tejto právnej neistoty.

      39      Komisia ďalej tvrdí, že neprebratie smernice by bolo rizikové v súvislosti s cezhraničným uvoľňovaním GMO, ktoré nie je možné
         finančne postihnúť, spôsobovalo by prekážky pri biotechnologickom výskume GMO a obchode s nimi alebo by mohlo vyvolať medzinárodné
         obchodné konflikty vzhľadom na skutočnosť, že právna úprava Spoločenstva v oblasti GMO, ktoré sa dovážajú do tretích krajín,
         by sa nezakladala na riadnom koherentnom vnútornom právnom rámci Spoločenstva, ktorý by ju odôvodňoval.

      40      Po druhé, pokiaľ ide o obdobie po 20. marci 2007, Komisia zastáva názor, že predpisy z marca 2007 nezabezpečili vykonanie
         už citovaného rozsudku z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko, keďže článok 8 ods. 2 a články 19 a 23 smernice 2001/18 podľa
         nej neboli správne prebraté, a v dôsledku toho bolo uloženie paušálnej dennej pokuty, v závislosti od závažnosti trvajúceho
         porušenia, v danom čase relatívne nevyhnutné.

      41      Komisia navrhuje, aby sa paušálna denná pokuta, ktorú má Francúzska republika zaplatiť od 21. marca 2007, vypočítala na základe
         súčinu koeficientu závažnosti, základnej čiastky 200 eur a faktora n uvedeného v bode 35 tohto rozsudku, pričom koeficient
         závažnosti sa ponechá na posúdenie Súdnemu dvoru, ale bude primeraný trvajúcemu porušeniu. Táto paušálna denná pokuta by sa
         navyše mala ukladať až do dňa, keď bude už citovaný rozsudok z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko, v plnom rozsahu vykonaný.

      42      Táto metóda vypočtu by podľa Komisie umožnila, aby sa v okamihu rozhodnutia Súdneho dvora dosiahla celková paušálna suma,
         ktorá by bola primeraná závažnosti porušenia a zohľadnila by prípadný oneskorený dobrý úmysel dotknutého členského štátu.

      43      Komisia napokon uvádza, že skutočnosť, že v rozsudku z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko (C‑304/02, Zb. s. I‑6263), bola stanovená
         paušálna pokuta vo výške 20 miliónov eur, nemusí predstavovať referenčný bod pre neskoršie prípady, keďže uložená pokuta mala
         symbolický charakter, ktorý odôvodňovali osobitné procesné okolnosti danej veci.

      44      Francúzska republika sa v prvom rade domnieva, že už citovaný rozsudok z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko, bol v plnom rozsahu
         vykonaný prijatím vykonávacích predpisov z marca 2007 a návrh Komisie týkajúci sa uloženia paušálnej pokuty je v dôsledku
         toho bezpredmetný.

      45      Uloženie takej pokuty by totiž mohlo mať len jedinú funkciu, a to podnietiť členský štát, aby vykonal rozsudok Súdneho dvora,
         v ktorom sa konštatuje nesplnenie povinnosti, a tým zabezpečiť účinné uplatňovanie práva Spoločenstva, ale nemožno ním predísť
         prípadnému porušeniu v budúcnosti. Doterajšie rozsudky Súdneho dvora na základe článku 228 ES okrem iného potvrdili, že keď
         sa nesplnenie povinnosti ukončilo, paušálnu pokutu už netreba ukladať.

      46      Subsidiárne sa Francúzska republika domnieva, že paušálna pokuta by sa nemala ukladať na základe všeobecných úvah, ale vyžaduje,
         aby v danej veci existovali veľmi špecifické okolnosti, aké Súdny dvor zdôraznil v už citovanom rozsudku z 12. júla 2005,
         Komisia/Francúzsko, pričom doba, počas ktorej trvalo nevykonanie rozsudku Súdneho dvora, musí byť extrémne dlhá a dôsledky
         nesplnenia povinnosti sa musia považovať za veľmi závažné.

      47      Také podmienky však v predmetnej veci nie sú splnené. Po prvé doba, ktorá v tejto veci uplynula od vyhlásenia rozsudku, bola
         v porovnaní s dobou, ktorá uplynula od vyhlásenia už citovaného rozsudku z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, oveľa kratšia
         a rozsudok bol vykonaný krátko po začatí konania na Súdnom dvore. Po druhé nesplnenie povinnosti sa týkalo len istej časti
         ustanovení smernice 2001/18, konkrétne tých, ktoré sa odchyľujú od ustanovení smernice 90/220 alebo idú nad ich rámec, a okrem
         toho mali len veľmi obmedzené praktické dôsledky. Zároveň sa táto vec podobá celej skupine iných vecí, v ktorých Súdny dvor
         nepovažoval za potrebné uložiť paušálnu pokutu.

      48      Subsidiárne sa Francúzska republika tiež domnieva, že výška navrhnutej paušálnej pokuty je v každom prípade neprimeraná. Je
         neprimeraná v prvom rade v porovnaní so sumou 20 miliónov eur, ktorá bola uložená v už citovanom rozsudku z 12. júla 2005,
         Komisia/Francúzsko.

      49      Použitá metóda výpočtu ďalej deformuje paušálnu povahu sankcie a navrhnutá denná suma pripomína skôr penále so spätným účinkom.

      50      Napokon navrhnutá výška koeficientu závažnosti porušenia je príliš vysoká.

      51      V prvom rade neprebratie smernice 2001/18 malo len obmedzené praktické dôsledky. Na jednej strane častejšie používanie GMO
         je obsahom inej právnej úpravy, konkrétne nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1829/2003 z 22. septembra 2003 o geneticky
         modifikovaných potravinách a krmivách (Ú. v. EÚ L 268, s. 1; Mim. vyd. 13/032, s. 432), zatiaľ čo žiadostí o schválenie na
         základe smernice 2001/18 je veľmi málo. V druhom rade postup udeľovania súhlasu s uvoľnením geneticky modifikovaných vyšších
         rastlín na pokusné účely, ktorý vychádzal z dvoch usmernení prijatých ministerstvom poľnohospodárstva, bol riadne zavedený
         a povolenia, ktoré boli vydané na tomto základe, umožňovali dosiahnuť ciele smernice 2001/18 v oblasti žiadostí o súhlas,
         informácií a verejných konzultácií, ako aj obmedzenia rizika šírenia mikroorganizmov, najmä cezhraničného. Svedčí o tom predovšetkým
         obsah uvedených usmernení, ako aj individuálny súhlas, ktorý Francúzska republika vydala, a napokon aj rôzne rozsudky, ktoré
         prijala Conseil d’État.

      52      Po druhé Francúzska republika bola v rokoch 2003 až 2006 na druhom mieste medzi členskými štátmi, pokiaľ ide tak o počet žiadostí
         o súhlas s uvoľnením GMO na pokusné účely, ako aj o výrobu GMO na obchodné účely, čo svedčilo o tom, že ani obchodovanie s GMO,
         ani biotechnologický výskum neboli odradené neprebratím smernice 2001/18.

      53      Po tretie otázka prebratia uvedenej smernice nebola nikdy predložená v rámci medzinárodných obchodných rokovaní.

      54      Po štvrté zo strany Francúzskej republiky nedošlo ani k nedostatočnej spolupráci, ani k úmyselnému nevykonaniu už citovaného
         rozsudku z 15. júla 2005, Komisia/Francúzsko, keďže konštatované omeškanie bolo spojené, ako už bolo uvedené aj v konaní pred
         podaním žaloby, najmä s problémom zmiernenia narušenia verejného poriadku, ktoré nastalo v dôsledku GMO, a umožnenia toho,
         aby také plodiny boli prijaté verejnou mienkou, a to vďaka ambicióznejším zmenám, ako boli tie, ktoré si vyžadovalo len prebratie
         smernice 2001/18.

      55      Po piate a nakoniec Komisia sa nemôže odvolávať na okolnosti, ktoré viedli k iným, v súčasnosti už ukončeným konaniam o nesplnenie
         povinnosti.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      56      Penále, ktoré má vo vzťahu k existujúcemu nesplneniu povinnosti hlavne donucovací charakter, sa síce uloží len pri trvajúcom
         nevykonaní rozsudku, v ktorom sa také nesplnenie povinnosti konštatovalo, ako vyplýva z bodu 27 tohto rozsudku, ale na druhej
         strane nič nevyžaduje, aby to tak bolo aj v prípade paušálnej pokuty.

      57      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že cieľom konania upraveného v článku 228 ods. 2 ES je podnietiť porušujúci členský štát,
         aby vykonal rozsudok, ktorého sa nesplnenie povinnosti týka, a tak zabezpečil účinné uplatňovanie práva Spoločenstva, a že
         obe opatrenia upravené v tomto ustanovení, t. j. paušálna pokuta a penále, sledujú tento istý cieľ (rozsudok z 12. júla 2005,
         Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 80).

      58      Zatiaľ čo penále sa zdá byť osobitne vhodné na podnietenie členského štátu, aby v čo najkratšom čase ukončil nesplnenie povinnosti,
         ktoré by mohlo bez prijatia tohto opatrenia pretrvávať, uloženie paušálnej pokuty sa zakladá skôr na hodnotení dôsledkov,
         ktoré má nevykonanie povinností dotknutým členským štátom na súkromné a verejné záujmy, najmä ak nesplnenie povinnosti pretrvávalo
         počas dlhej doby po rozsudku, v ktorom bolo pôvodne určené (rozsudok z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod
         81).

      59      Je úlohou Súdneho dvora, aby v závislosti od okolností veci, v ktorej koná, ako aj od stupňa presvedčovania a odrádzania,
         ktorý považuje za potrebný, určil v každej veci primerané peňažné sankcie, aby sa čo najrýchlejšie vyhovelo predchádzajúcemu
         rozsudku, ktorým sa rozhodlo o nesplnení povinnosti, a zabránilo tomu, aby sa opakovali podobné porušenia práva Spoločenstva
         (pozri rozsudok z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 97).

      60      V tejto súvislosti skutočnosť, ako Francúzska republika uvádza, že Súdny dvor doteraz neuložil zaplatenie paušálnej pokuty
         v takých situáciách, v ktorých bolo úplné vykonanie počiatočného rozsudku zabezpečené pred ukončením konania na základe článku
         228 ES, nebráni tomu, aby sa o takom uložení rozhodlo v rámci konania o inej veci, pokiaľ je to potrebné vzhľadom na stupeň
         požadovaného presvedčovania a odradenia.

      61      Pokiaľ ide o návrhy na základe oznámenia z roku 2005 v súvislosti s uložením paušálnych pokút, ktoré Komisia v tejto veci
         uplatňuje, treba pripomenúť, že hoci také usmernenia, aké sú obsahom oznámení Komisie, môžu účinne prispievať k zabezpečeniu
         transparentnosti, predvídateľnosti a právnej istoty pri činnostiach tejto inštitúcie, nič to nemení na skutočnosti, že tieto
         pravidlá v nijakom prípade nemôžu Súdny dvor zaväzovať pri výkone právomoci zverenej mu v článku 228 ods. 2 ES (pozri najmä
         rozsudok z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 85 a citovaná judikatúra).

      62      Prípadné uloženie paušálnej pokuty musí v každom prípade zostať závislé od skupiny príslušných faktorov, ktoré sa týkajú jednak
         charakteristiky konštatovaného nesplnenia povinnosti, ako aj postoja samotného dotknutého členského štátu, ktorého sa konanie
         podľa článku 228 ES týka.

      63      V tejto súvislosti totiž treba uviesť, že znenie článku 228 ES ani jeho už spomínaný účel nenaznačujú, že uloženie paušálnej
         pokuty musí mať automatický charakter, ako navrhuje Komisia v oznámení z roku 2005. Toto ustanovenie uvádza, že Súdny dvor
         „môže“ uložiť penále alebo paušálnu pokutu členskému štátu, a tým poskytuje Súdnemu dvoru možnosť širokej voľnej úvahy, aby
         mohol rozhodnúť, či také sankcie treba, alebo netreba uložiť.

      64      Ak Súdny dvor rozhodne o uložení penále alebo paušálnej pokuty, pri výkone jeho voľnej úvahy mu prináleží, aby ich stanovil
         tak, aby boli jednak prispôsobené okolnostiam a jednak primerané určenému nesplneniu povinnosti, ako aj platobnej schopnosti
         dotknutého členského štátu (pozri rozsudok Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 41 a citovaná judikatúra). Pokiaľ ide konkrétne
         o uloženie paušálnej pokuty, medzi príslušné faktory patrí predovšetkým skutočnosť, že nesplnenie povinnosti pretrvávalo počas
         dlhej doby po rozsudku, v ktorom bolo toto nesplnenie konštatované, a dotknuté súkromné a verejné záujmy (pozri rozsudok z 12. júla
         2005, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 114).

      65      V predmetnej veci Súdny dvor zastáva názor, že aby mohol rozhodnúť o návrhu Komisie na uloženie paušálnej pokuty, treba prihliadnuť
         na tieto skutočnosti.

      66      Po prvé, pokiaľ ide o stanovisko, ktoré Francúzska republika zaujala voči svojim komunitárnym záväzkom konkrétne v oblasti
         GMO, a ako uviedla aj Komisia, konanie tohto členského štátu už bolo predmetom viacerých rozsudkov na základe článku 226 ES,
         v ktorých sa konštatovalo nesplnenie povinnosti, konkrétne nesprávne prebratie smerníc prijatých v uvedenej oblasti.

      67      Okrem toho, že v už citovanom rozsudku z 12. júla 2005, Komisia/Francúzsko, ktorého nevykonanie viedlo k tomuto konaniu, sa
         konštatovalo neprebratie smernice 2001/18, nesplnenie povinností zo strany Francúzskej republiky bolo totiž konštatované aj
         v rozsudkoch z 20. novembra 2003 a z 27. novembra 2003, Komisia/Francúzsko, už citovaných, z dôvodu neúplného prebratia smernice
         90/220, ako aj smernice Rady 90/219/EHS z 23. apríla 1990 o obmedzenom použití geneticky modifikovaných mikroorganizmov (Ú. v. ES
         L 117, s. 1; Mim. vyd. 15/001, s. 381).

      68      Z už citovaného uznesenia o výmaze zo 7. februára 2007, Komisia/Francúzsko, navyše vyplýva, že Francúzska republika prijala
         opatrenia na splnenie si povinností až potom, keď Komisia podala žalobu, ktorou sa domáhala určenia toho, že rozsudok z 27. novembra
         2003 nebol vykonaný, a Komisia následne po uvedených opatreniach vzala svoju žalobu späť.

      69      Ako navyše Komisia naznačila, také opakované protiprávne konanie členského štátu v špecifickej oblasti prijímania opatrení
         Spoločenstva môže naznačovať, že účinná prevencia podobných porušení práva Spoločenstva v budúcnosti si žiada prijatie takého
         odradzujúceho opatrenia, akým je uloženie paušálnej pokuty.

      70      Po druhé, pokiaľ ide o dĺžku trvania nesplnenia povinnosti od vyhlásenia už citovaného rozsudku 15. júla 2005, Komisia/Francúzsko,
         treba uviesť, že v tejto veci nič neodôvodňuje značné omeškanie, ktoré sa konštatovalo po tom, čo bol uvedený rozsudok vyhlásený,
         spojené s účinným prebratím smernice 2001/18, pričom toto prebratie si v zásade vyžadovalo prijatie vnútroštátnych normatívnych
         predpisov.

      71      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že Francúzska republika síce nenamieta, že si nesplnila povinnosti v súvislosti
         s vykonaním uvedeného rozsudku ku dňu, keď uplynula lehota stanovená v odôvodnenom stanovisku, ale napriek tomu vykonávacie
         predpisy z marca 2007, prvé predpisy prijaté na účely vykonania rozsudku, prijala viac než rok po uplynutí uvedenej lehoty.

      72      Pokiaľ ide o skutočnosť, ktorú skutočne potvrdzuje aj spis predložený Súdnemu dvoru, že geneticky modifikované plodiny pestované
         na otvorenom poli vo Francúzsku spôsobovali a stále spôsobujú násilné demonštrácie, okrem iného vyorávanie na samotných poliach,
         a o skutočnosť, že omeškanie s vykonaním už citovaného rozsudku z 15. júla 2005, Komisia/Francúzsko, sa vysvetľovalo najmä
         tým, že existovali problémy s objasnením parlamentnej činnosti a s vykonaním ambicióznejšej reformy, ako vyžadovala smernica
         2001/18, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa členský štát nemôže odvolávať na ustanovenia, zvyky alebo stav
         svojho vnútroštátneho poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudok
         Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 25). Predovšetkým, a za predpokladu, že príčinou problémov, ktoré Francúzska republika
         uvádzala, bolo aspoň sčasti zavedenie pôvodných predpisov Spoločenstva, členský štát sa nemôže odvolávať na vnútorné pomery,
         ako sú ťažkosti pri uplatnení, ktoré vznikli v štádiu vykonania aktu Spoločenstva, vrátane odporu jednotlivcov, na ospravedlnenie
         toho, že nerešpektoval povinnosti a lehoty vyplývajúce z právnych predpisov Spoločenstva (pozri rozsudok Komisia/Grécko, už
         citovaný, body 69 a 70).

      73      Po tretie, pokiaľ ide o závažnosť nesplnenia povinosti, konkrétne vzhľadom na jeho vplyv na dotknuté súkromné a verejné záujmy,
         treba uviesť, ako vyplýva aj z článku 1 smernice 2001/18, že cieľom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy
         a správne opatrenia členských štátov v oblasti uvádzania GMO na trh a ich zámerného uvoľňovania do životného prostredia, ako
         aj chrániť ľudské zdravie a životné prostredie.

      74      Ako vyplýva z uvedeného článku 1 a zo šiesteho a ôsmeho odôvodnenia uvedenej smernice, režim, ktorý zavádza, vychádza zo zásady
         prevencie a preventívnych opatrení, v súvislosti s ktorými treba pripomenúť, že ide o základné zásady ochrany životného prostredia
         uvedené okrem iného v článku 174 ods. 2 ES.

      75      Ako sa v tejto súvislosti uvádza v štvrtom a piatom odôvodnení smernice 2001/18, živé organizmy, či už uvoľnené do životného
         prostredia vo veľkých alebo v malých množstvách na pokusné účely, alebo ako komerčné výrobky, sa môžu rozmnožiť a rozšíriť
         cez hranice štátov a tým pôsobiť v iných členských štátoch. Účinky takýchto uvoľnení na životné prostredie môžu byť nezvratné.
         Ochrana ľudského zdravia a životného prostredia vyžaduje, aby sa venovala náležitá pozornosť kontrole rizík vyplývajúcich
         zo zámerného uvoľňovania GMO do životného prostredia.

      76      Smernica 2001/18, ktorá bola prijatá na základe článku 95 ES, sa prostredníctvom aproximácie vnútroštátnych právnych predpisov
         zameriava aj na uľahčenie voľného pohybu GMO ako výrobkov alebo vo výrobkoch.

      77      Ako Súdny dvor už uviedol, pokiaľ je nevykonanie rozsudku Súdneho dvora takej povahy, že môže spôsobiť ujmu na životnom prostredí
         alebo ohroziť zdravie človeka, ktorých ochrana patrí medzi samotné ciele politiky Spoločenstva v oblasti životného prostredia,
         ako vyplýva z článku 174 ES, také nesplnenie povinnosti má osobitný stupeň závažnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Grécko,
         už citovaný, bod 94, a Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 57).

      78      To isté v zásade platí, keď sa pri existencii porušenia práva Spoločenstva bráni voľnému pohybu tovarov napriek rozsudku Súdneho
         dvora, v ktorom sa konštatovalo nesplnenie tejto povinnosti.

      79      V predmetnej veci ustanovenia smernice 2001/18 síce mali byť prebraté najneskôr 17. októbra 2002, ale ako už bolo uvedené
         skôr, napriek už citovanému rozsudku z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko, ku dňu predloženia tejto veci Súdnemu dvoru Francúzska
         republika si ešte stále nesplnila povinnosti a neprijala žiadne opatrenie, aby zabezpečila vykonanie uvedeného rozsudku a tým
         zaručila splnenie základných cieľov, ktoré chcel dosiahnuť aj normotvorca Spoločenstva.

      80      Predchádzajúce úvahy stačia na odôvodnenie toho, aby sa v tomto konaní uložila paušálna pokuta.

      81      Na účely stanovenia takej paušálnej pokuty Súdny dvor považuje za potrebné prihliadnuť okrem úvah uvedených v bodoch 66 až
         79 tohto rozsudku aj na nasledujúce skutočnosti.

      82      Po prvé, ako vyplýva najmä z prvého a tretieho odôvodnenia smernice 2001/18, táto smernica nahradila smernicu 90/220, ktorá
         mala rovnaký predmet, priniesla rôzne zlepšenia a v podstate ju prepracovala. Súdny dvor v už citovanom rozsudku z 15. júla
         2004, Komisia/Francúzsko, konštatoval nesplnenie povinností Francúzskej republiky pre neprebratie smernice 2001/18 len v tom
         rozsahu, v akom sa povinnosti uložené touto smernicou členským štátom odchyľovali od ustanovení smernice 90/220 alebo išli
         nad ich rámec.

      83      V tejto súvislosti Komisia vo svojej žalobe, odvolávajúc sa na bod 5 uvedeného rozsudku Komisia/Francúzsko, okrem iného zdôraznila,
         že ustanovenia článkov 1, 2, 4, 5, článku 6 ods. 1, 3 a 5, článku 8 ods. 1, článkov 10 až 12, článku 15 ods. 1 a 3, článkov
         21, 22, 24, 25, 27 až 34 a 36 až 38 smernice 2001/18 si pri samostanom posúdení nevyžadovali opatrenia na vykonanie uvedeného
         rozsudku.

      84      Z uvedeného najmä vyplýva, že skutočnosť, že Francúzska republika neprijala žiadne opatrenia na prebratie smernice 2001/18
         až do prijatia vykonávacích predpisov z marca 2007, nemá rovnaký stupeň závažnosti, obzvlášť z hľadiska ochrany životného
         prostredia, ľudského zdravia, voľného pohybu tovarov a dotknutých súkromných a verejných záujmov, ako situácia, ktorá vznikla
         potom, keď právna úprava Spoločenstva sledujúca také dôležité ciele ako uvedená smernica nebola vôbec prebratá do právneho
         poriadku dotknutého členského štátu napriek existencii rozsudku Súdneho dvora, ktorým sa konštatovalo nesplnenie povinností
         tohto členského štátu.

      85      Po druhé do určitej miery možno prihliadnuť aj na to, že vykonávacie predpisy z marca 2007, bez ohľadu na ich oneskorené prijatie,
         nepochybne zabezpečili následné prebratie smernice 2001/18, s výnimkou troch ustanovení, ktoré podľa Komisie zostali neúplne
         prebraté až do 27. júna 2008.

      86      Po tretie Súdny dvor zastáva názor, podobne ako generálny advokát v bode 82 svojich návrhov, že na základe skutočností uvedených
         v bode 71 tohto rozsudku a postupu v konaní pred podaním žaloby, ako vyplýva najmä z bodov 5 až 12 tohto rozsudku, nemožno
         dospieť k záveru, že uvedené vnútroštátne orgány okrem toho, že si nesplnili povinnosť, ktorá spočívala vo vykonaní už citovaného
         rozsudku z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko, ako sa už skôr v tomto rozsudku konštatovalo, si zároveň nesplnili, ako tvrdí
         Komisia, ani povinnosť lojálnej spolupráce počas obdobia, ktoré viedlo k vykonaniu uvedeného rozsudku, a ani úmyselne nepoužívali
         zdržovaciu taktiku výlučne na to, aby sa vyhli splneniu si povinností v tomto smere.

      87      Vzhľadom na uvedené stanovenie sumy paušálnej pokuty, ktorú musí zaplatiť Francúzska republika, na 10 miliónov eur, predstavuje
         spravodlivé posúdenie osobitných okolností prejednávanej veci.

      88      Je preto namieste zaviazať Francúzsku republiku, aby Komisii zaplatila paušálnu pokutu vo výške 10 miliónov eur na účet „Vlastné
         zdroje Európskeho spoločenstva“.

       O trovách
      89      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Francúzsku republiku na náhradu trov konania a Francúzska
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      90      Česká republika, ktorá vstúpila do konania ako vedľajší účastník konania na podporu návrhov Francúzskej republiky, znáša svoje
         vlastné trovy konania v súlade s článkom 69 ods. 4 prvým pododsekom rokovacieho poriadku.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Vzhľadom na to, že ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku Francúzska republika neprijala všetky opatrenia
            na to, aby vyhovela rozsudku z 15. júla 2004, Komisia/Francúzsko (C‑419/03), ktorý sa týkal neprebratia ustanovení smernice
            Európskeho parlamentu a Rady 2001/18/ES z 12. marca 2001 o zámernom uvoľnení geneticky modifikovaných organizmov do životného
            prostredia a o zrušení smernice Rady 90/220/EHS, ktoré sa odchyľujú alebo idú nad rámec ustanovení smernice Rady 90/220/EHS
            z 23. apríla 1990 o zámernom uvoľňovaní geneticky modifikovaných organizmov do životného prostredia, do jej vnútroštátneho
            právneho poriadku, nesplnila si povinnosti podľa článku 228 ods. 1 ES.
      2.      Francúzska republika je povinná zaplatiť Komisii Európskych spoločenstiev paušálnu pokutu vo výške 10 miliónov eur na účet
            „Vlastné zdroje Európskeho spoločenstva“.
      3.      Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      4.      Česká republika znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 26. septembra 2014.#DK Recycling und Roheisen GmbH proti Európskej komisii.#Životné prostredie – Smernica 2003/87/ES – Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov – Prechodné pravidlá harmonizácie bezodplatného prideľovania emisných kvót od roku 2013 – Rozhodnutie 2011/278/EÚ – Vnútroštátne vykonávacie opatrenia predložené Nemeckom – Podmienka týkajúca sa prípadov neprimeraných ťažkostí – Sloboda podnikania – Právo vlastniť majetok – Proporcionalita.#Vec T–630/13.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. októbra 1986. # Anne-Marie Clemen a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 91/85.