title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 30. mája 2013.#Worten – Equipamentos para o Lar, SA proti Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal do Trabalho de Viseu.#Spracovanie osobných údajov – Smernica 95/46/ES – Článok 2 – Pojem ‚osobné údaje‘ – Články 6 a 7 – Zásady týkajúce sa kvality údajov a zákonnosti spracovania údajov – Článok 17 – Bezpečnosť spracovania – Pracovný čas pracovníkov – Záznamy o pracovnom čase – Prístup vnútroštátneho orgánu príslušného v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami – Povinnosť zamestnávateľa sprístupniť záznamy o pracovnom čase spôsobom umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť.#Vec C‑342/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 30. mája 2013 (
            *1
         )
      „Spracovanie osobných údajov — Smernica 95/46/ES — Článok 2 — Pojem ‚osobné údaje‘ — Články 6 a 7 — Zásady týkajúce sa kvality údajov a zákonnosti spracovania údajov — Článok 17 — Bezpečnosť spracovania — Pracovný čas pracovníkov — Záznamy o pracovnom čase — Prístup vnútroštátneho orgánu príslušného v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami — Povinnosť zamestnávateľa sprístupniť záznamy o pracovnom čase spôsobom umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť“
      Vo veci C-342/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal do trabalho de Viseu (Portugalsko) z 13. júla 2012 a doručený Súdnemu dvoru 18. júla 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Worten – Equipamentos para o Lar, SA,

      proti

         Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT),

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia E. Jarašiūnas, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader a C. G. Fernlund,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Worten – Equipamentos para o Lar, SA, v zastúpení: D. Abrunhosa e Sousa a J. Cruz Ribeiro, advogados,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a C. Vieira Guerra, splnomocnení zástupcovia,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Russo, avvocato dello Stato,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Fehér, K. Szíjjártó a Á. Szilágyi, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: P. Costa de Oliveira a B. Martenczuk, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 a článku 17 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 95/46/EHS z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov (Ú. v. ES L 281, s. 31; Mim. vyd. 13/015, s. 355).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Worten – Equipamentos para o Lar, SA (ďalej len „Worten“) so sídlom vo Viseu (Portugalsko) a Autoridade para as Condições de Trabalho (ACT) (orgán dohľadu nad pracovnými podmienkami; ďalej len „ACT“), ktorého predmetom bola žiadosť tohto orgánu o prístup k záznamom o pracovnom čase tejto spoločnosti.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 95/46

               3

               Podľa článku 2 smernice 95/46 nazvaného „Definície“:
               „Na účely tejto smernice:

                        a)

                        ‚osobné údaje‘ znamenajú akúkoľvek informáciu, ktorá sa týka identifikovanej alebo identifikovateľnej fyzickej osoby (‚údajového subjektu‘); identifikovateľná osoba je osoba, ktorú možno identifikovať, priamo alebo nepriamo, najmä pomocou overenia identifikačného čísla alebo jedného alebo viacerých faktorov špecifických pre jeho fyzickú, fyziologickú, duševnú, hospodársku, kultúrnu alebo sociálnu identitu;

                        b)

                        ‚spracovanie osobných údajov‘ (‚spracovanie‘) znamená akúkoľvek operáciu alebo komplex operácií, ktorá sa vykonáva na osobných údajoch, či už automatickými prostriedkami, alebo nie, ako je zber, zaznamenávanie, organizácia, uskladnenie, úprava alebo nahradenie, vyhľadávanie, nahliadnutie, používanie, odhalenie prenosom, šírenie alebo sprístupnenie iným spôsobom, upravenie alebo kombinácia, blokovanie, vymazanie alebo zničenie;

                  …“

               4

               Článok 3 tejto smernice nazvaný „Rozsah“ znie takto:
               „1.   Táto smernica sa uplatňuje na spracovanie osobných údajov vcelku alebo čiastočných údajov, automatickými prostriedkami, a na spracovanie osobných údajov inými, ako automatickými prostriedkami, ktoré tvoria časť registračného systému alebo určených pre to, aby tvorili časť registračného systému.
               2.   Táto smernica sa neuplatňuje na spracovanie osobných údajov:

                        —

                        v priebehu činností, ktoré sú mimo rozsahu zákona spoločenstva, ako sú tie, ktoré sú uvedené v hlave V a VI Zmluvy o Európskej únii a v žiadnom prípade sa neuplatňujú na operácie spracovania týkajúce sa verejnej bezpečnosti, obrany, bezpečnosti štátu (vrátane hospodárskej prosperity štátu, keď sa operácia spracovania týka záležitostí bezpečnosti štátu) a činností štátu v oblastiach trestného zákona,

                        —

                        fyzickou osobou v priebehu osobnej činnosti, alebo činnosti týkajúcej sa domácnosti.“

               5

               Článok 6 uvedenej smernice, ktorý upravuje zásady týkajúce sa kvality údajov, stanovuje:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, že osobné údaje musia byť:
               …

                        b)

                        zhromaždené na špecifikované, explicitné a zákonné účely a nebudú sa ďalej spracovávať spôsobmi, ktoré nie sú zlučiteľné s týmito účelmi. Ďalšie spracovanie údajov pre historické, štatistické alebo vedecké účely sa nepovažuje za nezlučiteľné, pod podmienkou, že členské štáty zabezpečia primerané bezpečnostné opatrenia;

                        c)

                        adekvátne, relevantné a nie neprimerané vo vzťahu k účelom, pre ktoré sú zhromažďované a/alebo ďalej spracované;

                  …
               2.   Úlohou kontrolóra je zaistiť, aby sa vyhovelo odseku 1.“

               6

               Článok 7 tejto smernice, ktorý upravuje zásady zákonnosti spracovania údajov, stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia, aby bolo možné osobné údaje spracovať, iba ak:
               …

                        c)

                        spracovanie je nevyhnutné na vyhovenie právnemu záväzku, ktorého subjektom je kontrolór,
                        alebo

                  …

                        e)

                        spracovanie je nevyhnutné na splnenie úlohy vykonávanej vo verejnom záujme alebo v uplatňovaní oficiálneho poverenia zvereného kontrolórovi alebo tretej strane, ktorej sa údaje odhalia;

                  …“

               7

               Článok 17 smernice 95/46 nazvaný „Bezpečnosť spracovania“ znie takto:
               „1.   Členské štáty zabezpečia, zavedenie príslušných technických a organizačných opatrení na ochranu osobných údajov pred náhodným alebo nezákonným poškodením alebo náhodnej strate, zmene, neoprávnenému prezradeniu alebo sprístupneniu, najmä, kde spracovanie obsahuje prenos údajov cez sieť a proti všetkým iným nezákonným formám spracovania.
               So zreteľom na stav techniky a cenu jej zavedenia takéto opatrenia zabezpečia úroveň bezpečnosti primeranú pre riziká, ktoré predstavuje spracovanie a charakter údajov, ktoré sa majú chrániť.
               …“

         Smernica 2003/88 ES

               8

               Článok 1 smernice 2003/88/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381) nazvaný „Účel a rozsah pôsobnosti“ stanovuje:
               „1.   Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
               2.   Táto smernica sa vzťahuje na:

                        a)

                        minimálne doby denného odpočinku, týždenného odpočinku a ročnej dovolenky, prestávky v práci a na maximálny týždenný pracovný čas…

                  …“

               9

               Článok 6 tejto smernice s názvom „Maximálny týždenný pracovný čas“ stanovuje:
               „Členské štáty prijmú opatrenia nevyhnutné na zabezpečenie toho, že v súlade s potrebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov:
               …

                        b)

                        priemerný pracovný čas pre každé obdobie siedmich dní vrátane nadčasov neprekročí 48 hodín.“

               10

               Podľa článku 22 ods. 1 prvého pododseku uvedenej smernice:
               „Členský štát má možnosť neuplatňovať článok 6 pri zachovávaní všeobecných zásad ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov a za predpokladu, že príjme nevyhnutné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že:

                        a)

                        žiadny zamestnávateľ nevyžaduje, aby pracovník pracoval dlhšie ako 48 hodín počas doby siedmich dní, ktorá sa vypočíta ako priemer za referenčné obdobie uvedené v článku 16 písm. b), pokiaľ najprv nezískal súhlas pracovníka vykonávať takúto prácu;

                  …

                        c)

                        zamestnávateľ vedie aktuálne záznamy o všetkých pracovníkoch, ktorí vykonávajú takúto prácu;

                        d)

                        záznamy sa dajú k dispozícii príslušným orgánom, ktoré môžu, z dôvodov spojených s bezpečnosťou a/alebo ochranou zdravia pracovníkov, zakázať alebo obmedziť možnosť prekročenia maximálneho týždenného pracovného času;

                  …“

         Portugalská právna úprava

               11

               Článok 202 zákonníka práce (codigo do trabalho) prijatý zákonom č. 7/2009 z 12. februára 2009 nazvaný „Záznamy o pracovnom čase“ stanovuje:

                        „1.

                        Zamestnávateľ je povinný viesť v dostupných priestoroch záznamy o pracovnom čase pracovníkov vrátane pracovníkov s flexibilným pracovným časom a to spôsobom umožňujúcim do týchto záznamov bezprostredne nahliadnuť.

                        2.

                        Tieto záznamy musia obsahovať údaje o začiatku a skončení pracovnej doby, ako aj o prestávkach a dobách nezahrnutých do pracovnej doby, tak aby bolo možné určiť pracovný čas odpracovaný pracovníkom za deň a za týždeň…

                  …

                        5.

                        Porušenie ustanovení tohto článku predstavuje závažné porušenie práva.“

               12

               Zákon č. 107/2009 zo 14. septembra 2009 obsahuje okrem iného toto ustanovenie:
               „Článok 10 –
               Právomoci pri výkone kontroly
               1.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia osobitnej právnej úpravy, má inšpektor práce pri výkone svojich úloh nasledujúce právomoci:

                        a)

                        Môže požiadať, aby mu boli bezprostredne alebo prostredníctvom decentralizovaných útvarov inšpekčnej služby ministerstva práce predložené dokumenty a iné záznamy potrebné na určenie pracovných vzťahov a pracovných podmienok, a môže tieto dokumenty a iné záznamy skúmať a vyhotovovať z nich kópie;

                  …
               2.   Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia osobitnej právnej úpravy, má inšpektor sociálnej zabezpečenia pri výkone svojich úloh nasledujúce právomoci:

                        a)

                        na účely skúmania, nahliadnutia a založenia do spisu môže požiadať o okamžité predloženie účtovných kníh, dokumentov, záznamov, archívov a iných relevantný listín patriacich subjektom, ktorých činnosť je predmetom kontroly, nevyhnutných na overenie kontrolovaných skutočností, a z týchto dokumentov môže vyhotovovať kópie,

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Dňa 9. marca 2010 ACT vykonal kontrolu v prevádzke spoločnosti Worten vo Viseu, o ktorej priebehu vyhotovil zápisnicu konštatujúcu nasledujúce:

                        —

                        uvedená spoločnosť v tejto prevádzke zamestnávala štyroch pracovníkov pracujúcich na striedajúce sa zmeny,

                        —

                        neboli dostupné žiadne záznamy o pracovnom čase, do ktorých by bolo možné bezprostredne nahliadnuť a ktoré mali obsahovať údaje o denných pracovných dobách, dennom a týždennom pracovnom voľne, ako aj výpočet času odpracovaného pracovníkmi počas dňa a týždňa,

                        —

                        pracovníci zaznamenávali svoj pracovný čas magnetickou kartou, ktorú vkladali do zariadenia inštalovaného v priestoroch obchodu, ktorý sa nachádza vedľa uvedenej prevádzky,

                        —

                        nielenže záznamy o pracovnom čase neboli dostupné pre akéhokoľvek pracovníka podniku a prevádzky, kde vykonával svoju činnosť, ale navyše prístup k ním mohla získať iba osoba s prístupom do informačného systému, konkrétne lokálny vedúci spoločnosti Worten, ktorý v čase uvedenej kontroly nebol prítomný, pričom v takomto prípade mohlo poskytnúť tieto informácie z uvedených záznamov iba personálne oddelenie centrály spoločnosti Worten.

               14

               Dňa 15. marca 2010 na základe výzvy na predloženie informácií ACT získal záznamy o pracovnom čase obsahujúce údaje, ktoré je podľa zákona možné vyžadovať.

               15

               V rozhodnutí zo 14. marca 2012 ACT konštatoval, že Worten sa dopustila závažného porušenia pracovno-právnych predpisov, keď porušila pravidlá týkajúce sa záznamov o pracovnom čase stanovené v článku 202 ods. 1 zákonníka práce v rozsahu, v akom táto spoločnosť neumožnila ACT v dotknutej prevádzke bezprostredne nahliadnuť do záznamov o pracovnom čase pracovníkov, ktorí sú zamestnaní v tejto prevádzke. Závažnosť porušenia vyplýva z toho, že záznamy o pracovnom čase umožňujú bezprostredne a rýchlo overiť súlad organizácie práce podniku s právnymi predpismi o pracovnom čase. V dôsledku toho AST uložil spoločnosti Worten pokutu vo výške 2000 eur.

               16

               Worten toto rozhodnutie napadla žalobou o neplatnosť podanou na Tribunal do trabalho de Viseu.

               17

               Za týchto okolností Tribunal do trabalho de Viseu rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položiť tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 2 smernice 95/46… vykladať v tom zmysle, že register pracovného času, t. j. údaj o čase, kedy jednotliví pracovníci začínajú a končia pracovnú zmenu, ako aj údaj o prestávkach alebo čase, ktorý nie je do pracovného času zahrnutý, musí byť zahrnutý pod pojem ‚osobné údaje‘?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku má Portugalsko podľa článku 17 ods. 1 smernice 95/46… povinnosť stanoviť primerané technické a organizačné opatrenia na ochranu osobných údajov pred náhodným alebo nezákonným poškodením alebo náhodnou stratou, zmenou, neoprávneným prezradením alebo sprístupnením, najmä pokiaľ spracovanie obsahuje prenos údajov v sieti?

                        3.

                        Rovnako v prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku ak členský štát neprijme žiadne opatrenia na vykonanie článku 17 ods. 1 smernice 95/46… a ak zamestnávateľ zodpovedný za spracovanie týchto údajov prijme systém obmedzeného prístupu k takýmto údajom, ktorý neumožňuje automatický prístup príslušného vnútroštátneho orgánu na účely kontroly pracovných podmienok, má sa zásada prednosti práva Európskej únie vykladať v tom zmysle, že členský štát nemôže sankcionovať zamestnávateľa za uvedené konanie?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               18

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa článok 2 písm. a) smernice 95/46 má vykladať v tom zmysle, že záznamy o pracovnom čase, akými sú dotknuté záznamy vo veci samej, ktoré obsahujú údaje o čase, kedy jednotliví pracovníci začínajú a končia pracovnú zmenu, ako aj údaje o prestávkach alebo čase, ktorý nie je do pracovného času zahrnutý, spadajú pod pojem „osobné údaje“ v zmysle tohto ustanovenia?

               19

               V tejto súvislosti stačí konštatovať, že, ako uviedli všetci účastníci konania v predložených písomných pripomienkach, údaje nachádzajúce sa v záznamoch o pracovnom čase, akými sú dotknuté záznamy vo veci samej, v ktorých sa pre jednotlivých pracovníkoch uvádzajú denné pracovné doby, ako aj doby odpočinku, predstavujú „osobné údaje“ v zmysle článku 2 písm. a) smernice 95/46, pretože ide o „informácie, ktoré sa týkajú identifikovanej alebo identifikovateľnej fyzickej osoby“ (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 20. mája 2003, Österreichischer Rundfunk a i., C-465/00, C-138/01 a C-139/01, Zb. s. I-4989, bod 64; zo 16. decembra 2008, Huber, C-524/06, Zb. s. I-9705, bod 43, ako aj zo 7. mája 2009, Rijkeboer, C-553/07, Zb. s. I-3889, bod 42).

               20

               Zber, zaznamenávanie, usporiadanie, uchovávanie, konzultovanie a používanie takýchto údajov zamestnávateľom, ako aj ich poskytnutie zo strany zamestnávateľa vnútroštátnym orgánom príslušným v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami, predstavuje teda „spracovanie osobných údajov“ v zmysle článku 2 písm. b) smernice 95/46 (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Österreichischer Rundfunk a i., už citovaný, bod 64, ako aj Huber, už citovaný, bod 43).

               21

               Okrem toho treba uviesť, že vzhľadom na to, že vo veci samej je nesporné, že toto spracovanie osobných údajov je automatické a že žiadna z výnimiek uvedených v článku 3 ods. 2 smernice 95/46 nie je uplatniteľná, spadá uvedené spracovanie do pôsobnosti tejto smernice.

               22

               Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 2 písm. a) smernice 95/46 sa má vykladať v tom zmysle, že záznamy o pracovnom čase, akými sú dotknuté záznamy vo veci samej, ktoré obsahujú údaje o čase, kedy jednotliví pracovníci začínajú a končia pracovnú zmenu, ako aj údaje o prestávkach alebo čase, ktorý nie je do pracovného času zahrnutý, spadajú pod pojem „osobné údaje“ v zmysle tohto ustanovenia.

         O druhej a tretej otázke

               23

               Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 17 ods. 1 smernice 95/46 vykladať v tom zmysle, že každý členský štát má povinnosť stanoviť technické a organizačné opatrenia primerané na ochranu osobných údajov pred náhodným alebo nezákonným poškodením alebo náhodnou stratou, zmenou, neoprávneným prezradením alebo sprístupnením, a pri kladnej odpovedi, či v prípade, ak členský štát neprijal takéto opatrenia, je oprávnený uložiť sankciu zamestnávateľovi zodpovednému za spracovanie týchto údajov, ktorý prijal systém obmedzeného prístupu k takýmto údajom, ktorý neumožňuje vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami bezprostredný prístup.

               24

               Treba pripomenúť, že podľa článku 17 ods. 1 smernice 95/46 týkajúceho sa bezpečnosti spracovania údajov členské štáty musia zabezpečiť, aby spracovateľ osobných údajov zaviedol príslušné technické a organizačné opatrenia, ktoré majú so zreteľom na stav techniky a na náklady na ich zavedenie zaistiť primeranú úroveň bezpečnosti zodpovedajúcu rizikám, ktoré vyplývajú zo spracovania a povahy údajov, ktoré sa majú chrániť (pozri v tomto zmysle rozsudok Rijkeboer, už citovaný, bod 62).

               25

               Z toho vyplýva, že na rozdiel od predpokladu, z ktorého vychádza druhá a tretia otázka, uvedený článok 17 ods. 1 neukladá členským štátom – ak samy nemajú postavenie spracovateľa údajov – povinnosť prijať tieto technické a organizačné opatrenia, keďže povinnosť prijať takéto opatrenia stanovuje výlučne pre spracovávateľa údajov, ktorým je v prejednávanej veci zamestnávateľ. Toto ustanovenie naproti tomu ukladá členským štátom povinnosť prijať vo svojich vnútroštátnych úpravách ustanovenie, ktoré stanovuje takúto povinnosť.

               26

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania okrem toho nijako nevyplýva, že by dotknuté údaje vo veci samej boli náhodne alebo nezákonne poškodené alebo náhodne stratené, zmenené, neoprávnene prezradené alebo sprístupnené alebo dokonca inými nezákonnými formami spracované v zmysle článku 17 ods. 1 smernice 95/46. Naopak, z informácií nachádzajúcich sa v spise, ktorý má k dispozícii Súdny dvor v tomto spore, nepochybne vyplýva, že vnútroštátne právo priznáva vnútroštátnym orgánom príslušným v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami prístup k týmto údajom.

               27

               Worten však vo svojich písomných pripomienkach uvádza, že povinnosť sprístupniť záznamy o pracovnom čase podľa článku 202 ods. 1 zákonníka práce tak, aby bolo možné do nich bezprostredne nahliadnuť, je prakticky v rozpore s povinnosťou zaviesť systém primeranej ochrany osobných údajov obsiahnutých v týchto záznamoch. Takáto povinnosť by mala za následok, že každý dotknutý pracovník podniku by mal prístup k takýmto údajom, čo by bolo v rozpore s povinnosťou zabezpečiť ochranu týchto údajov stanovenou v článku 17 ods. 1 smernice 95/46. Teda takto všeobecný prístup by uvedenému ustanoveniu odňal akýkoľvek potrebný účinok.

               28

               S touto argumentáciou nemožno súhlasiť. Na rozdiel od predpokladu, z ktorého argumentácia vychádza, totiž povinnosť zamestnávateľa ako spracovateľa osobných údajov poskytnúť vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami bezprostredný prístup k záznamom o pracovnom čase nijako neznamená, že by osobné údaje nachádzajúce sa v týchto záznamoch museli byť len v dôsledku tejto skutočnosti sprístupnené osobám, ktoré k tomu nie sú oprávnené. Ako portugalská vláda správne uviedla, každý spracovateľ osobných údajov má totiž podľa článku 17 ods. 1 smernice 95/46 povinnosť prijať technické a organizačné opatrenia, ktorými zabezpečí, že iba osoby náležite oprávnené na prístup k dotknutým osobným údajom budú môcť vybavovať žiadosť o prístup tretej osoby.

               29

               Za týchto okolností sa výklad článku 17 ods. 1 smernice 95/46 nezdá byť relevantný pre rozhodnutie sporu vo veci samej.

               30

               V rámci postupu spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom zakotvenom v článku 267 ZFEÚ prislúcha Súdnemu dvoru poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva. V tomto smere Súdnemu dvoru prípadne prislúcha právo preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené. Povinnosťou Súdneho dvora je totiž vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie v sporoch, ktoré prejednávajú, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach, ktoré tieto súdy položili Súdnemu dvoru (pozri najmä rozsudky z 8. marca 2007, Campina, C-45/06, Zb. s. I-2089, body 30 a 31, ako aj zo 14. októbra 2010, Fuß, C-243/09, Zb. s. I-9849, bod 39).

               31

               V dôsledku toho, hoci z formálneho hľadiska vnútroštátny súd svoje otázky obmedzil iba na výklad článku 17 ods. 1 smernice 95/46, to nebráni Súdnemu dvoru, aby poskytol vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Únie, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie vo veci, ktorú prejednáva, a to bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol vo svojich otázkach. V tejto súvislosti prináleží Súdnemu dvoru, aby zo všetkých informácií, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu, vybral tie právne ustanovenia, ktoré si so zreteľom na predmet sporu vyžadujú výklad (pozri rozsudok Fuß, už citovaný, bod 40).

               32

               V prejednávanej veci zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že vnútroštátny súd sa predovšetkým snaží zistiť, či sa ustanovenia smernice 95/46 majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá ukladá zamestnávateľovi povinnosť sprístupniť vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami záznamy o pracovnom čase spôsobom umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť. Z bodu 15 tohto rozsudku vyplýva, že spoločnosti Worten bola uložená peňažná sankcia z dôvodu porušenia povinnosti stanovenej v článku 202 ods. 1 zákonníka práce.

               33

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustanovení kapitoly II smernice 95/46 nazvanej „Všeobecné nariadenia týkajúce sa zákonnosti spracovania osobných údajov“ akékoľvek spracovávanie osobných údajov, okrem výnimiek prípustných na základe článku 13 tejto smernice, musí na jednej strane byť v súlade so zásadami týkajúcimi sa kvality údajov podľa článku 6 tejto smernice a na druhej strane zodpovedať jednej zo zásad týkajúcich sa zákonnosti spracovávania údajov podľa článku 7 tejto smernice (rozsudky Österreichischer Rundfunk a i., už citovaný, bod 65; Huber, už citovaný, bod 48, ako aj z 24. novembra 2011, ANSEF a FECEMD, C-468/10 a C-469/10, Zb. s. I-12181, bod 26).

               34

               Konkrétne, údaje musia byť podľa článku 6 ods. 1 písm. b) a c) smernice 95/46 „zhromaždené na špecifikované, explicitné a zákonné účely“ a tiež musia byť „adekvátne, relevantné a nie neprimerané“ vo vzťahu k uvedeným účelom. Podľa článku 7 písm. c) a e) uvedenej smernice je spracúvanie osobných údajov prípustné, ak je buď „nevyhnutné na splnenie zákonnej povinnosti, ktorej subjektom je spracovateľ údajov“, alebo ak je „nevyhnutné na splnenie úlohy vykonávanej vo verejnom záujme alebo v uplatňovaní oficiálneho poverenia zvereného spracovateľovi údajov alebo tretej strane, ktorej sa údaje odhalia“ (rozsudok Österreichischer Rundfunk a i., už citovaný, bod 66).

               35

               Tak je to pravdepodobne v situácii, akou je situácia vo veci samej, ak je zjavné – pričom to musí overiť vnútroštátny súd – že jednak osobné údaje nachádzajúce sa v záznamoch o pracovnom čase sú zhromažďované s cieľom zabezpečiť dodržiavanie právnej úpravy týkajúcej sa pracovných podmienok a jednak spracovanie týchto osobných údajov je nevyhnutné na rešpektovanie zákonnej povinnosti, ktorej subjektom je spracovateľ údajov, ako aj na vykonávanie kontrolných úloh zverených vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami.

               36

               Pokiaľ ide o konkrétne podmienky organizácie prístupu tohto vnútroštátneho orgánu k osobným údajom s cieľom zabezpečiť vykonávanie úloh dohľadu nad pracovnými podmienkami, je potrebné pripomenúť, že za nevyhnutné v zmysle článku 7 písm. e) smernice 95/46 možno považovať len poskytnutie prístupu orgánom, ktoré majú v tejto oblasti právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok Huber, už citovaný, bod 61).

               37

               V súvislosti s povinnosťou zamestnávateľa poskytnúť uvedenému vnútroštátnemu orgánu bezprostredný prístup k záznamom o pracovnom čase z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že takáto povinnosť sa môže zdať nevyhnutná v zmysle tohto ustanovenia, ak prispieva k účinnejšiemu uplatňovaniu právnej úpravy v oblasti pracovných podmienok (pozri analogicky rozsudok Huber, už citovaný, bod 62).

               38

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že cieľom smernice 2003/88 je upraviť minimálne požiadavky určené na zlepšenie životných a pracovných podmienok pracovníkov prostredníctvom zbližovania vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa najmä trvania pracovného času tým, že sa pracovníkom priznáva nárok na minimálne doby odpočinku, najmä denného a týždenného, ako aj na primerané prestávky v práci, a že sa stanovuje maximálna hranica týždenného pracovného času (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 5. októbra 2004, Pfeiffer a i., C-397/01 až C-403/01, Zb. s. I-8835, bod 76, ako aj z 25. novembra 2010, Fuß, C-429/09, Zb. s. I-12167, bod 43).

               39

               Z toho hľadiska článok 6 písm. b) smernice 2003/88 ukladá členským štátom, aby prijali „opatrenia nevyhnutné“ na zabezpečenie toho, že v súlade s potrebou chrániť bezpečnosť a zdravie pracovníkov priemerný pracovný čas pre každé obdobie siedmich dní vrátane nadčasov neprekročí 48 hodín (pozri v tomto zmysle rozsudky Pfeiffer a i., už citovaný, bod 100, ako aj zo 14. októbra 2010, Fuß, bod 33).

               40

               Navyše článok 22 ods. 1 prvý pododsek smernice 2003/88 stanovuje, že členské štáty majú možnosť neuplatňovať článok 6 tejto smernice najmä za predpokladu, že prijmú nevyhnutné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že zamestnávateľ vedie aktuálne záznamy o všetkých dotknutých pracovníkoch [článok 22 ods. 1 prvý pododsek písm. c) uvedenej smernice] a že tieto záznamy sa sprístupnia príslušným orgánom, ktoré z dôvodov spojených s bezpečnosťou a/alebo ochranou zdravia pracovníkov môžu zakázať alebo obmedziť možnosť prekročenia maximálneho týždenného pracovného času [článok 22 ods. 1 prvý pododsek písm. d) uvedenej smernice].

               41

               Európska komisia sa domnieva, že aj keď smernica 2003/88 výslovne neukladá členským štátom povinnosť prijať právnu úpravu, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, kontrola dodržiavania povinností uložených touto smernicou môže ako „nevyhnutné opatrenia“ na dosiahnutia cieľa zahŕňať zavedenie opatrení dohľadu. Povinnosť zamestnávateľa umožniť bezprostredné nahliadnutie do záznamov o pracovnom čase pritom môže zabrániť tomu, aby boli údaje v čase medzi inšpekciou vykonanou príslušnými vnútroštátnymi orgánmi a skutočnou kontrolou uvedených údajov týmito orgánmi akokoľvek zmenené.

               42

               Worten naproti tomu tvrdí, že táto povinnosť je neprimeraná, keďže zasahuje do súkromného života pracovníkov. Záznamy o pracovnom čase majú na jednej strane za cieľ poskytnúť pracovníkovi dôkaz na účely overenia skutočne odpracovaného času. Hodnovernosť týchto záznamov však vo veci samej nebola spochybnená. Na druhej strane uvedené záznamy umožňujú zistiť priemerné odpracované doby na účely kontroly v prípade oslobodenia od pevného pracovného času. Na tieto účely bezprostredná dostupnosť týchto záznamov neprináša žiadnu pridanú hodnotu. Informácie nachádzajúce sa v týchto záznamoch možno navyše poskytnúť aj následne.

               43

               V prejednávanej veci prináleží vnútroštátnemu súdu, aby overil, či povinnosť zamestnávateľa poskytnúť vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami prístup k záznamom o pracovnom čase spôsobom, umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť, možno považovať za nevyhnutnú na účely výkonu úloh dohľadu týmto orgánom, keďže prispieva k účinnejšiemu uplatňovaniu právnej úpravy v oblasti pracovných podmienok, najmä pokiaľ ide o pracovný čas.

               44

               V tejto súvislosti treba uviesť, že ak sa takáto povinnosť považuje za nevyhnutnú na dosiahnutie tohto cieľa, sankcie uložené s cieľom zabezpečiť účinné uplatňovanie požiadaviek stanovených smernicou 2003/88 musia v každom prípade rešpektovať zásadu proporcionality, čo musí vo veci samej rovnako overiť vnútroštátny súd (pozri analogicky rozsudok zo 6. novembra 2003, Lindqvist, C-101/01, Zb. s. I-12971, bod 88).

               45

               Za týchto okolností je potrebné na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 písm. b) a c) a článok 7 písm. c) a e) smernice 95/46 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá ukladá zamestnávateľovi povinnosť sprístupniť vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami záznamy o pracovnom čase spôsobom umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť, ak je takáto povinnosť nevyhnutná na účely výkonu úloh dohľadu tohto orgánu nad uplatňovaním právnej úpravy v oblasti pracovných podmienok, najmä pokiaľ ide o pracovný čas.

         O trovách

               46

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 2 písm. a) smernice Európskeho parlamentu a Rady 95/46/EHS z 24. októbra 1995 o ochrane fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov a voľnom pohybe týchto údajov sa má vykladať v tom zmysle, že záznamy o pracovnom čase, akými sú dotknuté záznamy vo veci samej, ktoré obsahujú údaje o čase, kedy jednotliví pracovníci začínajú a končia pracovnú zmenu, ako aj údaje o prestávkach alebo čase, ktorý nie je do pracovného času zahrnutý, spadajú pod pojem „osobné údaje“ v zmysle tohto ustanovenia.

                           2.

                           Článok 6 ods. 1 písm. b) a c) a článok 7 písm. c) a e) smernice 95/46 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá ukladá zamestnávateľovi povinnosť sprístupniť vnútroštátnemu orgánu príslušnému v oblasti dohľadu nad pracovnými podmienkami záznamy o pracovnom čase spôsobom umožňujúcim do nich bezprostredne nahliadnuť, ak je takáto povinnosť nevyhnutná na účely výkonu úloh dohľadu tohto orgánu nad uplatňovaním právnej úpravy v oblasti pracovných podmienok, najmä pokiaľ ide o pracovný čas.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 30. októbra 1974. # Officier van Justitie proti J.W.J. van Haaster. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank Haarlem - Holandsko. # Vec 190-73.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. decembra 2012.#3D I Srl proti Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Commissione tributaria regionale di Milano (Taliansko).#Dane – Smernica 90/434/EHS – Spoločný systém zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov – Články 2, 4 a 9 – Prevod aktív – Zdanenie zisku dosiahnutého prevádzajúcou spoločnosťou pri prevode aktív – Odklad zdanenia – Podmienka stanovujúca povinnosť vykázať v účtovnej uzávierke prevádzajúcej spoločnosti rezervu na účely odkladu zdanenia zodpovedajúcu hodnote dosiahnutého zisku.#Vec C-207/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 19. decembra 2012 (
            *1
         )
      „Dane — Smernica 90/434/EHS — Spoločný systém zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov — Články 2, 4 a 9 — Prevod aktív — Zdanenie zisku dosiahnutého prevádzajúcou spoločnosťou pri prevode aktív — Odklad zdanenia — Podmienka stanovujúca povinnosť vykázať v účtovnej uzávierke prevádzajúcej spoločnosti rezervu na účely odkladu zdanenia zodpovedajúcu hodnote dosiahnutého zisku“
      Vo veci C-207/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Commissione tributaria regionale di Milano (Taliansko) zo 7. apríla 2011 a doručený Súdnemu dvoru 2. mája 2011, ktorý súvisí s konaním:

         3D I Srl

      proti

         Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Ilešič (spravodajca), E. Levits, J.-J. Kasel a M. Safjan,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. mája 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               3D I Srl, v zastúpení: A. Fantozzi, R. Esposito a G. Mameli, avvocati,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: P. Rossi a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. júla 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2 a 4 a článku 8 ods. 1 a 2 smernice Rady 90/434/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov (Ú. v. ES L 225, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 142).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou 3D I Srl (ďalej len „3D I“), predtým 3D FIN Srl, na jednej strane a Agenzia delle Entrate – Ufficio di Cremona (ďalej len „Agenzia delle Entrate“) na druhej strane vo veci, v ktorej Agenzia delle Entrate odmietla vrátenie náhradnej dane („imposta sostitutiva“) zaplatenej uvedenou spoločnosťou v nadväznosti na operáciu spočívajúcu v prevode jednej z jej oblastí činnosti v rámci Spoločenstva.

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               3

               Prvé až šieste odôvodnenie smernice 90/434 stanovujú:
               „keďže zlúčenia[m], prevod[om] majetku a výmen[am] akcií vo vzťahu k spoločnostiam rôznych členských krajín… by nemali brániť obmedzenia, nevýhody alebo skreslenia, vyplývajúce najmä z daňových ustanovení členských krajín [členských štátov – neoficiálny preklad]; keďže je preto nevyhnutné zaviesť vo vzťahu k takýmto operáciám daňové pravidlá, ktoré budú neutrálne z hľadiska konkurencie, aby sa podniky mohli prispôsobiť požiadavkám spoločného trhu, aby sa zvýšila ich produktivita a zlepšila sa konkurencieschopnosť na medzinárodnej úrovni;
               keďže daňové ustanovenia takéto operácie znevýhodňujú v porovnaní s pravidlami vzťahujúcimi sa na podniky v tej istej členskej krajine [v tom istom členskom štáte – neoficiálny preklad]; keďže je nevyhnutné tieto znevýhodnenia odstrániť;
               keďže tento cieľ sa nedá dosiahnuť rozšírením systémov platných v súčasnosti v členských krajinách [v členských štátoch – neoficiálny preklad] na úroveň spoločenstiev, pretože rozdiely medzi týmito systémami vyvolávajú skreslenie; keďže uspokojivé riešenie môže v tomto ohľade priniesť iba spoločný daňový systém;
               keďže spoločný daňový systém by sa mal vyhnúť ukladaniu daní v súvislosti so zlučovaním, rozdeľovaním, prevodom majetku alebo výmenou akcií pri súčasnej ochrane finančných záujmov štátu prevádzanej alebo nadobudnutej spoločnosti;
               keďže vo vzťahu k zlúčeniam, rozdeľovaniu alebo prevodu majetku takéto operácie väčšinou vedú buď k transformácii prevádzajúcej spoločnosti na materský podnik preberajúci majetok, alebo k pripojeniu majetku k materskej organizácii preberajúcej spoločnosti;
               keďže systém odkladania zdaňovania kapitálových ziskov v súvislosti s prevedeným majetkom až do ich skutočného predaja, uplatňovaný voči majetku, ktorý sa prevádza na takú materskú organizáciu, umožňuje výnimky zo zdanenia príslušných kapitálových ziskov, pričom súčasne zaručuje ich konečné zdanenie štátom prevádzajúcej spoločnosti k dátumu ich predaja.“

               4

               Článok 2 tejto smernice, ktorý je súčasťou hlavy I zakotvujúcej „Všeobecné ustanovenia“, stanovuje:
               „Na účely tejto smernice:
               …

                        c)

                        ‚prevod aktív‘ znamená operáciu, pomocou ktorej spoločnosť bez toho, aby bola zrušená, prevedie jedno alebo viacej odvetví [oblastí – neoficiálny preklad] svojej činnosti na inú spoločnosť výmenou za prevod cenných papierov, reprezentujúcich kapitál spoločnosti uznávajúcej prevod;

                        d)

                        ‚výmena akcií‘ znamená operáciu, pomocou ktorej jedna spoločnosť nadobúda vlastníctvo kapitálu druhej spoločnosti takým spôsobom, že získa väčšinu hlasovacích práv v tejto spoločnosti, alebo ak už má takúto väčšinu, nadobudne ďalší kapitál tejto spoločnosti pomocou vydania cenných papierov, ktoré predstavujú kapitál prvej spoločnosti akcionárom druhej spoločnosti výmenou za ich cenné papiere, prípadne za platbu v hotovosti, nepresahujúcu 10 % nominálnej hodnoty, alebo pri absencii nominálnej hodnoty za účtovnú nominálnu hodnotu cenných papierov vydaných na výmenu;

                        e)

                        ‚prevádzajúca spoločnosť‘ znamená spoločnosť prevádzajúcu svoje aktíva a pasíva alebo ktorá prevádza všetky, alebo jedno, či viac odvetví [oblastí – neoficiálny preklad] svojej činnosti;

                        f)

                        ‚preberajúca spoločnosť‘ znamená spoločnosť, ktorá prijíma aktíva a pasíva alebo všetky alebo jedno či viac odvetví [oblastí – neoficiálny preklad] prevádzajúcej spoločnosti;

                  …“

               5

               Hlava II smernice 90/434 obsahuje v článkoch 4 až 8 „Pravidlá uplatniteľné na zlúčenie, rozdelenie a výmeny akcií“. Článok 4 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Zlúčenie alebo rozdelenie nemá mať za následok zdanenie kapitálových ziskov počítaných ako rozdiel medzi reálnou hodnotou prevedených aktív a pasív a ich hodnotou pre daňové účely.
               Nasledujúcim výrazom sa priraďuje význam:

                        —

                        hodnota pre daňové účely: hodnota, na základe ktorej sa vypočíta prírastok alebo úbytok zisku alebo kapitálových ziskov prevádzajúcej spoločnosti s cieľom dane z príjmu, ak by takéto aktíva alebo pasíva boli predané v dobe zlúčenia alebo rozdelenia, avšak nezávisle od toho [hodnota na daňové účely: hodnota, na základe ktorej sa vypočíta zisk alebo strata na účely uplatnenia dane z príjmu, ziskov alebo kapitálových ziskov prevádzajúcej spoločnosti, ak sa tieto aktíva alebo pasíva predali v čase zlúčenia alebo rozdelenia, ale nezávisle od takejto operácie – neoficiálny preklad],

                        —

                        prevedené aktíva alebo pasíva: tie aktíva a pasíva prevádzajúcej spoločnosti, ktoré v dôsledku zlúčenia alebo rozdelenia sú efektívne spojené s trvalým sídlom preberajúcej spoločnosti v členskom štáte prevádzajúcej spoločnosti a majú účasť na tvorbe zisku alebo strát, ktoré sa berú do úvahy na daňové účely.

                  2.   Členské štáty uplatnia odsek 1 s podmienkou, že preberajúca spoločnosť vypočíta všetky nové odpisy hodnoty akcií, všetky prírastky alebo straty vzhľadom na aktíva a pasíva prevedené podľa pravidiel, ktoré by platili pre prevádzajúcu spoločnosť alebo spoločnosti, ak by nedošlo k zlúčeniu alebo rozdeleniu [Členské štáty uplatnia odsek 1 pod podmienkou, že preberajúca spoločnosť vypočíta nové odpisy a zisky alebo straty súvisiace s aktívami a pasívami prevedenými za rovnakých podmienok, ktoré by platili pre prevádzajúcu spoločnosť alebo prevádzajúce spoločnosti, ak by nedošlo k zlúčeniu alebo rozdeleniu – neoficiálny preklad].
               3.   Ak podľa zákonov členského štátu prevádzajúcej spoločnosti, je preberajúca spoločnosť oprávnená mať nové odpisy alebo zisky a straty vzhľadom na prevedené aktíva a pasíva počítané na odlišnom základe ako je stanové v odseku 2, odsek 1 sa neuplatní na aktíva a pasíva, na ktoré sa uplatňuje táto možnosť.“

               6

               Článok 8 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:
               „1.   Pri zlúčení, rozdeľovaní alebo výmene akcií, pridelenie cenných papierov, ktoré predstavujú kapitál preberajúcej alebo nadobúdajúcej spoločnosti, akcionárovi prevádzajúcej alebo nadobudnutej spoločnosti výmenou za cenné papiere predstavujúce kapitál nadobudnutej spoločnosti, samo osebe nemá viesť k zdaneniu príjmu, zisku alebo kapitálového zisku tohto akcionára.
               2.   Členské štáty uplatnia odsek 1 pod podmienkou, že akcionári nebudú pripisovať získaným cenným papierom väčšiu hodnotu pre daňové účely, než mali vymenené cenné papiere bezprostredne pred zlúčením, rozdelením alebo výmenou.
               Uplatnenie odseku 1 nebráni členským štátom zdaneniu ziskov pochádzajúcich z nasledujúcich prevodov prebratých cenných papierov rovnakým spôsobom, ako zisk vznikajúci z prevodu cenných papierov existujúcich pred nadobudnutím.
               V tomto odseku pojem ‚hodnota pre daňové účely‘ znamená hodnotu, na základe ktorej sa vypočítava každý zisk alebo strata s cieľom dane z príjmu, zisku alebo kapitálových ziskov akcionára spoločnosti.“

               7

               Hlava III smernice 90/434 upravuje „Pravidlá uplatniteľné na prevody aktív“. Podľa článku 9 tejto smernice, ktorý je jediným článkom tejto hlavy, sa články 4 až 6 uvedenej smernice uplatňujú na tieto prevody.

         Talianska právna úprava

               8

               V Taliansku bola smernica 90/434 prebratá legislatívnym dekrétom č. 544 z 30.decembra 1992 o opatreniach na vykonanie smerníc Spoločenstva týkajúcich sa daňového režimu pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií (GURI č. 9 z 13. januára 1993, s. 8, ďalej len „legislatívny dekrét č. 544/1992“).

               9

               Článok 1 legislatívneho dekrétu č. 544/1992 stanovoval:
               „Ustanovenia tohto dekrétu sa uplatňujú na:
               …

                        c)

                        prevody jednej alebo viacerých činností týkajúcich sa jednej oblasti činnosti z jedného na druhý hospodársky subjekt uvedený v písmene a) [konkrétne akciové spoločnosti, komanditné spoločnosti, spoločnosti s ručením obmedzením alebo družstvá, štátne a súkromné podniky, ktorých výlučným alebo hlavným cieľom je výkon obchodných činností so sídlom na štátnom území, a každý podobný hospodársky subjekt so sídlom na území členského štátu Európskej únie] so sídlom v rôznych štátoch Spoločenstva pod podmienkou, že jeden z nich má sídlo na území štátu.“

               10

               Článok 2 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 544/1992 stanovoval:
               „Prevody uvedené v písmene c) nepredstavujú dosiahnutie kapitálového zisku alebo kapitálovej straty, pričom posledná hodnota prevedenej činnosti alebo oblastí činnosti určená na účely zdanenia predstavuje hodnotu prijatého podielu na základnom imaní stanovenú na účely zdanenia. Rozdiel medzi hodnotou prijatých aktív a poslednou hodnotou prevedených aktív stanovenou na účely zdanenia daňou z príjmu nie je súčasťou zdaniteľného príjmu podniku alebo spoločnosti, pokiaľ takýto príjem nevznikol alebo pokiaľ nebol vyplatený spoločníkom. Ak prijaté aktíva vykázané v účtovnej uzávierke sú vyššie, než je účtovná hodnota prevedenej činnosti, rozdiel musí byť vyjadrený v zodpovedajúcej položke a musí byť súčasťou zdaniteľného príjmu v prípade vyplatenia…“

               11

               Okrem toho v čase, keď došlo k dotknutému prevodu vo veci samej, bol v účinnosti legislatívny dekrét č. 358 z 8. októbra 1997 o opatreniach v oblasti reorganizácie dane z príjmu uplatniteľnej na operácie spočívajúce v predaji a prevode spoločností, zlúčení, rozdelení a výmene akcií (GURI č. 249 z 24. októbra 1997, s. 4, ďalej len „legislatívny dekrét č. 358/1997“).

               12

               Článok 1 ods. 1 a 2 legislatívneho dekrétu č. 358/1997 stanovoval:
               „1.   Kapitálový zisk z prevodu činností prevádzkovaných počas najmenej troch rokov a určených v súlade s kritériami stanovenými v článku 54 úplného znenia zákona o daniach z príjmov… môže podliehať dani so sadzbou vo výške 19 %…
               2.   O uplatnenie náhradnej dane je potrebné požiadať v daňovom priznaní za zdaňovacie obdobie, v ktorom došlo k realizácii kapitálového zisku…“

               13

               Článok 4 ods. 1 a 2 legislatívneho dekrétu č. 358/1997 stanovoval:
               „1.   Kapitálový zisk z prevodu činností prevádzkovaných počas najmenej troch rokov hospodárskymi subjektmi uvedenými v článku 87 ods. 1 písm. a) a b) úplného znenia zákona o daniach z príjmov… nepredstavujú dosiahnutie kapitálového zisku alebo kapitálovej straty. Prevádzajúca spoločnosť však musí prijať ako hodnotu získaných podielov poslednú hodnotu uznanú daňovým systémom za prevedenú činnosť a preberajúca spoločnosť preberie prevádzajúcu spoločnosť v rámci položky týkajúcej sa aktív a pasív z uvedenej činnosti; v tejto súvislosti uvedená spoločnosť uvedie v zodpovedajúcej zhrnujúcej tabuľke, ktorú musí priložiť k daňovému priznaniu, údaje uvedené v súvahe a hodnoty uznané daňovým systémom.
               2.   Namiesto uplatnenia ustanovení stanovených v odseku 1 si môžu osoby uvedené v tomto odseku zvoliť uplatnenie úplného znenia zákona o daniach z príjmov… a článku 1 tohto legislatívneho dekrétu. Túto možnosť je možné uplatniť aj v prípade prevodov uvedených v článku 1 [legislatívneho dekrétu č. 544].“

               14

               Počnúc 1. januárom 2004 boli legislatívne dekréty č. 544/1992 a 358/1997 v súvislosti s reformou vnútroštátneho daňového systému nahradené. V rámci tejto reformy sa systém daňovej neutrality operácií spočívajúcich v cezhraničných prevodoch aktív stal rovnocenným so systémom operácií spočívajúcich vo vnútroštátnych prevodoch a upustilo sa od podmienky stanovujúcej prevádzku podniku minimálne počas troch rokov uvedenej v článku 4 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 358/1997. V dôsledku toho bola zrušená možnosť zvoliť si uplatnenie náhradnej dane so sadzbou vo výške 19 %.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               15

               Spoločnosť 3D I je kapitálovou spoločnosťou so sídlom v Cremone (Taliansko). Dňa 12. októbra 2000 previedla jednu oblasť svojej činnosti vykonávanú tiež v Taliansku na spoločnosť so sídlom v Luxemburskom veľkovojvodstve. Po tejto operácii bola prevedená činnosť zmenená na stálu prevádzku tejto luxemburskej spoločnosti so sídlom v Taliansku. Spoločnosti 3D I boli vyplatené podiely vo forme akcií tejto luxemburskej spoločnosti. Tieto podiely boli vykázané v účtovnej uzávierke spoločnosti 3D I vo vyššej hodnote, než je hodnota prevedenej činnosti na daňové účely.

               16

               Dňa 9. mája 2001 sa spoločnosť 3D I rozhodla využiť možnosť stanovenú v článku 1 ods. 1 a článku 4 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 358/1997 zaplatiť za túto operáciu náhradnú daň so sadzbou vo výške 19 %, pričom sa tak vzdala systému daňovej neutrality stanoveného v článku 2 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 544/1992. Spoločnosť 3D I tak zaplatila sumu vo výške 5732298000 talianskych lír, teda 2960484,85 eura, čo zodpovedá zákonnej výške náhradnej dane. Po zaplatení tejto dane boli vyplatené kapitálové zisky v nadväznosti na uskutočnenie prevodu, ktoré boli vypočítané v rámci účtovníctva, pričom na daňové účely bol zohľadnený aj rozdiel medzi hodnotou na daňové účely prevedenej oblasti činnosti a hodnotou priradenou podielom vyplateným za prevod (vyrovnanie účtovných hodnôt týchto podielov s daňovými hodnotami).

               17

               Spoločnosť 3D I po tom, ako sa oboznámila najmä s rozsudkom z 21. novembra 2002, X a Y (C-436/00, Zb. s. I-10829), požiadala 8. januára 2004 daňový úrad o vrátenie zaplatenej náhradnej dane. Tvrdila, že článok 2 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 544/1992 je nezlučiteľný so smernicou 90/434 v tom zmysle, že neutralitu prevodu podmienil podmienkami, ktoré táto smernica neupravuje. Najmä existencia podmienky, podľa ktorej rozdiel medzi hodnotou musí byť zmrazený v nerozdeliteľnej rezerve, by viedlo v praxi dotknuté podniky k tomu, že si zvolia náhradnú daň, keďže tretia možnosť stanovená vnútroštátnym systémom, a to zaplatenie bežnej dane so sadzbou vo výške 33 % z rozdielu hodnoty, je ešte nevýhodnejšia ako dve ďalšie voľby. Spoločnosť 3D I uviedla, že sa nesprávne domnievala, že podmienky uvedené v článku 2 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 544/1992 boli zákonné a že pre tento omyl si zvolila náhradnú daň a nie systém daňovej neutrality.

               18

               Keďže Agenzia delle Entrate túto žiadosť o vrátenie dane implicitne zamietla, spoločnosť 3D I 13. apríla 2004 podala žalobu na Commissione tributaria Provinciale di Cremona. Rozhodnutím z 11. októbra 2006 bola táto žaloba zamietnutá najmä z dôvodu, že spoločnosť 3D I si sama zvolila systém náhradnej dane a získala výhodu z daňového uznania rozdielu hodnoty s priaznivou sadzbou dane v porovnaní so sadzbou, ktorá by sa v jej prípade uplatnila v prípade dosiahnutia kapitálového zisku.

               19

               Dňa 5. marca 2007 spoločnosť 3D I podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Commissione tributaria regionale di Milano. Tento súd sa domnieva, že článok 2 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 544/1992 v rozsahu, v akom stanovuje povinnosť vykázať v účtovnej uzávierke prevádzajúcej spoločnosti rezervu v prípade odkladu zdanenia po uskutočnení prevodu v rámci Spoločenstva, lebo inak bude jej kapitálový zisk, ktorý by z tohto prevodu vznikol, zdanený, je v rozpore so smernicou 90/434 a judikatúrou Súdneho dvora, ktorá zakazuje opatrenia obmedzujúce voľný pohyb kapitálu a slobodu usadiť sa. Aby sa totiž vyhlo takejto nezlučiteľnosti s právom Únie, členské štáty by mali odložiť zdanenie takýchto kapitálových ziskov do okamihu, keď budú tieto zisky skutočne dosiahnuté, bez toho, aby sa tento odklad podmienil podmienkami, ktoré neprimerane obmedzujú uvedené základné slobody.

               20

               Za týchto podmienok vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Je taká právna úprava členského štátu, akou je právna úprava Talianska stanovená v článku 2 ods. 2 legislatívneho dekrétu [č. 544/1992], podľa ktorej sa z dôvodu prevodu alebo výmeny akcií zdaňuje kapitálový zisk prevádzajúcej spoločnosti z prevodu, pričom tento kapitálový zisk sa považuje za rozdiel medzi pôvodnou hodnotou nadobudnutých akcií alebo prevádzaných podielov a ich trhovou hodnotou, s výnimkou prípadu, ak prevádzajúca spoločnosť vykáže vo svojej účtovnej uzávierke primeranú rezervu zodpovedajúcu kapitálovému zisku z prevodu, ako je tomu v prípade, o aký ide v tomto konaní, v rozpore s článkami 2 a 4 a článkom 8 ods. 1 a 2 smernice [90/434]?“

         O prejudiciálnej otázke

               21

               Vnútroštátny súd sa svojou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či sa majú články 2 a 4 a článok 8 ods. 1 a 2 smernice 90/434 vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, bránia tomu, že prevod aktív alebo výmena akcií majú v prípade prevádzajúcej spoločnosti za následok zdanenie kapitálového zisku vyplývajúceho z tohto prevodu, okrem prípadu, že prevádzajúca spoločnosť vykáže vo svojej účtovnej uzávierke primeranú rezervu vo výške kapitálového zisku dosiahnutého v rámci uvedeného prevodu.

               22

               Je však nepopierateľné, že prípad vo veci samej sa týka výlučne prevodu aktív v zmysle článku 2 písm. c) tejto smernice a nie výmeny akcií v zmysle uvedeného článku 2 písm. d). Za týchto podmienok je potrebné túto otázku zúžiť na prípad prevodu aktív.

               23

               Okrem toho, pokiaľ ide o tento konkrétny prípad, treba konštatovať, že z článku 9 smernice 90/434 vyplýva, že jej článok 8 nepatrí medzi ustanovenia, ktoré sa uplatňujú na prevod aktív. Článok 8 stanovuje, že pridelenie cenných papierov, ktoré predstavujú kapitál preberajúcej alebo nadobúdajúcej spoločnosti, akcionárovi prevádzajúcej alebo nadobudnutej spoločnosti výmenou za cenné papiere predstavujúce kapitál nadobudnutej spoločnosti, nemá pri zlúčení, rozdeľovaní alebo výmene akcií samo osebe viesť k zdaneniu príjmu, zisku alebo kapitálového zisku tohto akcionára. Neuplatniteľnosť tohto článku na prevod aktív možno vysvetliť skutočnosťou, že v prípade takýchto prevodov sa cenné papiere v rámci základného imania preberajúcej spoločnosti neprideľujú akcionárom prevádzajúcej spoločnosti, ale sa prideľujú tejto samotnej spoločnosti.

               24

               Položenú otázku treba preto analyzovať so zreteľom na články 2, 4 a 9 smernice 90/434.

               25

               Pokiaľ ide najmä o článok 4 ods. 1 tejto smernice, tento článok v spojení s článkom 9 uvedenej smernice stanovuje, že prevod aktív nevedie k nijakému zdaneniu kapitálových ziskov, ktoré predstavujú rozdiel medzi skutočnou hodnotu prevedených aktív a pasív a ich hodnotou na daňové účely. Toto ustanovenie spresňuje, že hodnotou na daňové účely je hodnota, na základe ktorej sa vypočíta zisk alebo strata na účely uplatnenia dane z príjmu, ziskov alebo kapitálových ziskov prevádzajúcej spoločnosti, ak sa tieto aktíva alebo pasíva predali v rámci prevodu, ale nezávisle od tohto prevodu. Pod prevodnými aktívami a pasívami treba v rámci prevodu aktív rozumieť oblasti činnosti prevádzajúcej spoločnosti, ktoré sa po uskutočnení prevodu skutočne stanú súčasťou stálej prevádzky preberajúcej spoločnosti nachádzajúcej sa v členskom štáte prevádzajúcej spoločnosti alebo sa stanú touto prevádzkou a ktoré ovplyvňujú hospodárske výsledky zohľadnené na účely zdanenia.

               26

               Touto zásadou daňovej neutrality vo vzťahu k preberajúcej a nadobúdajúcej spoločnosti si smernica 90/434, ako to vyplýva z jej prvého a štvrtého odôvodnenia, kladie za cieľ zabezpečiť, aby prevody aktív, o ktoré majú záujem spoločnosti rôznych členských štátov, neboli obmedzené obmedzeniami, nevýhodami alebo osobitnými narušeniami vyplývajúcimi z daňových právnych predpisov členských štátov, a to s cieľom umožniť podnikom prispôsobiť sa požiadavkám spoločného trhu, zvyšovať ich výrobu a posilniť ich konkurencieschopnosť na medzinárodnej úrovni (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. júla 1997, Leur-Bloem, C-28/95, Zb. s. I-4161, bod 45; z 11. decembra 2008, A.T., C-285/07, Zb. s. I-9329, bod 21, a z 20. mája 2010, Modehuis A. Zwijnenburg, C-352/08, Zb. s. I-4303, bod 38).

               27

               Táto zásada daňovej neutrality však nie je nepodmienená. Podľa článku 4 ods. 2 smernice 90/434 v spojení s článkom 9 tejto smernice totiž členské štáty podmieňujú uplatnenie odseku 1 uvedeného článku 4 podmienkou spočívajúcou v tom, že preberajúca spoločnosť vypočíta všetky nové odpisy a zisky alebo straty súvisiace s aktívami a pasívami prevedenými za rovnakých podmienok, aké by platili pre prevádzajúcu spoločnosť, ak by nedošlo k prevodu aktív. Článok 4 ods. 3 uvedenej smernice spresňuje, že ak podľa právnej úpravy členského štátu prevádzajúcej spoločnosti môže preberajúca spoločnosť vypočítať tieto odpisy a zisky na základe iných podmienok, než sú podmienky stanovené v odseku 2 tohto článku 4, odsek 1 tohto článku sa neuplatní na aktíva a pasíva, v prípade ktorých preberajúca spoločnosť využila túto možnosť.

               28

               Ako uviedla Európska komisia, cieľom tejto povinnosti, na základe ktorej má preberajúca spoločnosť, ak chce využiť daňovú neutralitu, zachovávať kontinuitu hodnôt aktív a pasív prevedených na účely výpočtu nových odpisov a ziskov alebo strát v súvislosti s uvedenými aktívami a pasívami, je predchádzať tomu, aby táto neutralita neviedla ku konečnému oslobodeniu od daňovej povinnosti, ktoré však smernica 90/434 nestanovuje. Zo štvrtého a šiesteho odôvodnenia tejto smernice totiž vyplýva, že táto smernica stanovuje len systém odkladu zdanenia kapitálového zisku vyplývajúceho z prevedených aktív, ktorý chráni finančné záujmy štátu prevádzajúcej spoločnosti zdanením týchto kapitálových ziskov v čase, keď boli skutočne dosiahnuté, pričom sa snaží vynúť tomu, aby prevod činnosti ako taký mal za následok zdanenie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. júla 2007, Kofoed, C-321/05, Zb. s. I-5795, bod 32; A.T., už citovaný, bod 28, a Modehuis A. Zwijnenburg, už citovaný, bod 39).

               29

               Hoci smernica 90/434 takto definuje podmienky, ktorým podlieha odklad zdanenia kapitálového zisku vyplývajúceho z prevedenej činnosti v prípade preberajúcej spoločnosti, nestanovuje podmienky, ktorým podlieha možnosť prevádzajúcej spoločnosti uplatniť odklad zdanenia kapitálového zisku vyplývajúceho z cenných papierov predstavujúcich základné imanie preberajúcej spoločnosti, získaných za prevod, a najmä neupravuje otázku, akú hodnotu má prevádzajúca spoločnosť priradiť uvedeným cenným papierom.

               30

               Na rozdiel od toho, čo sa zrejme domnieva spoločnosť 3D I, z toho nevyplýva, že smernica 90/434 zakazuje členským štátom stanoviť takéto podmienky, ale že im ponecháva, ako uviedol generálny advokát v bodoch 42 a 49 svojich návrhov, širokú mieru voľnej úvahu, ktorá im umožňuje podmieniť alebo nepodmieniť daňovú neutralitu, ktorú môže využiť prevádzajúca spoločnosť, podmienkami spočívajúcimi v ohodnotení cenných papierov získaných z výmeny, akými sú kontinuita daňových hodnôt, pokiaľ tieto podmienky nemajú za následok, že samotným odovzdaním týchto cenných papierov pri prevode aktív dôjde k zdaneniu kapitálového zisku, ktorý z nich vyplýva.

               31

               Ako uviedol generálny advokát v bode 43 svojich návrhov, toto konštatovanie potvrdzuje genéza smernice 90/434, ako aj skutočnosť, že pri svojom poslednom návrhu smernice Rady, ktorou sa mení smernica 90/434, zo 17. októbra 2003 [KOM(2003) 613 v konečnom znení], tak Komisia aj pri svojom pôvodnom návrhu smernice Rady o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch aktív a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov (Ú. v. ES C 39, 1969, s. 1) navrhla zaviesť ustanovenie týkajúce sa hodnoty, ktorá sa má priradiť cenným papierom získaným pri prevode činnosti. Týmto ustanovením, podľa ktorého by uvedeným cenným papierom mala byť daná skutočná hodnota, ktorú mala prevedená činnosť bezprostredne pred prevodom, sa Komisia snažila vyhnúť dvojitému zdaneniu, ku ktorému môže dôjsť v čase dosiahnutia kapitálového zisku za predpokladu, že preberajúca spoločnosť by ohodnotila prevedenú činnosť v súlade s podmienkou stanovenou v článku 4 ods. 2 smernice 90/434 a prevádzajúca spoločnosť by cenným papierom priradila hodnotu, ktorú mala prevedená činnosť bezprostredne pred prevodom. Normotvorca Únie však nepostupoval podľa tohto návrhu.

               32

               Pokiaľ ide o situáciu vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, pričom to uvádza aj talianska vláda a Komisia, že vnútroštátna právna úprava umožňovala spoločnosti 3D I prideliť cenným papierom získaným pri výmene v rámci prevodu hodnotu, ktorú mala prevedená činnosť pred uskutočnením operácie, a využiť tak odklad zdanenia kapitálového zisku vyplývajúceho z týchto cenných papierov pod podmienkou, ktorá je za súčasného stavu práva Únie, ako sa konštatovalo v predchádzajúcich bodoch tohto rozsudku, zlúčiteľná s týmto právom.

               33

               Za týchto podmienok nemožno skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava ponúka prevádzajúcej spoločnosti dodatočnú možnosť priradiť uvedeným cenným papierom vyššiu hodnotu, najmä vyššiu od hodnoty kapitálového zisku dosiahnutého pri prevode, pričom však túto možnosť podmieňuje podmienkou, že táto spoločnosť vykáže vo svojej účtovnej uzávierke primeranú rezervu vo výške takto zisteného kapitálového zisku, považovať za nezlučiteľnú so smernicou 90/434.

               34

               Talianska vláda a Komisia okrem toho uviedli, že dotknutá podmienka vo veci samej len zohľadňuje účtovné zásady, ktoré nevyhnutne vyplývajú z vývoja podielov, a že zdanenie uvedenej rezervy v prípade rozdeľovania zisku akcionárom prevádzajúcej spoločnosti je potrebné v rámci vnútroštátneho daňového systému platného v čase skutkového stavu vo veci samej, pretože tento systém, ktorý spolu s rozdeľovaním akcií poskytuje akcionárom daňovú výhodu, by bezprostredne poškodil taliansku pokladnicu verejných financií a viedol by k neoprávnenému zvýhodneniu uvedených akcionárov a nepriamo prevádzajúcej spoločnosti.

               35

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že články 2, 4 a 9 smernice 90/434 sa majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, nebránia tomu, ak prevod aktív má v prípade prevádzajúcej spoločnosti za následok zdanenie kapitálového zisku vyplývajúceho z tohto prevodu, okrem prípadu, že prevádzajúca spoločnosť vykáže vo svojej účtovnej uzávierke primeranú rezervu vo výške kapitálového zisku dosiahnutého v rámci uvedeného prevodu.

         O trovách

               36

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Články 2, 4 a 9 smernice Rady 90/434/EHS z 23. júla 1990 o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov sa majú vykladať v tom zmysle, že v situácii, o akú ide v konaní vo veci samej, nebránia tomu, ak prevod aktív má v prípade prevádzajúcej spoločnosti za následok zdanenie kapitálového zisku vyplývajúceho z tohto prevodu, okrem prípadu, že prevádzajúca spoločnosť vykáže vo svojej účtovnej uzávierke primeranú rezervu vo výške kapitálového zisku dosiahnutého v rámci uvedeného prevodu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 27. júna 2001. # Luis Fernando Andres de Dios, Maria Soledad García Retortillo, Suzanne Kitlas a Jacques Verraes proti Rade Európskej únie. # Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť. # Vec T-166/99.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 8. septembra 2010. # 4care AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Acumed - Skoršia slovná národná ochranná známka AQUAMED ACTIVE - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť označení - Podobnosť tovarov - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-575/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 8. septembra 2010 – 4care/ÚHVT – Laboratorios Diafarm (Acumed)
      (vec T‑575/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Acumed – Skoršia národná slovná ochranná známka AQUAMED ACTIVE – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť označení – Podobnosť tovarov – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 23,
         55)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT zo 7. októbra 2008 (vec R 1636/2007‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Laboratorios Diafarm, SA, a 4care AG

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               4care AG

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka Acumed pre tovary zaradené do tried 3, 5 a 9 – prihláška č. 4493136

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Laboratorios Diafarm, SA

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               španielska slovná ochranná známka AQUAMED ACTIVE (prihláška č. 2506452) pre tovary zaradené do triedy 5 a slovná ochranná
                  známka Spoločenstva AQUAMED ACTIVE (č. 2882272) pre tovary zaradené do triedy 5

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	4care AG je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) zo 17. decembra 2010. # August Storck KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška trojrozmernej ochrannej známky Spoločenstva - Tvar čokoládovej myši - Absolútny dôvod zamietnutia - Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti - Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b)nariadenia (ES) č. 207/2009] - Právo na obranu. # Vec T-13/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) zo 17. decembra 2010 – Storck/ÚHVT (Tvar čokoládovej myši)
      (vec T‑13/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška trojrozmernej ochrannej známky Spoločenstva – Tvar čokoládovej myši – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009] – Právo na obranu“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť – Trojrozmerná ochranná známka [nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)] (pozri bod 44)
      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 12. novembra 2008 (vec R 185/2006‑4) týkajúcemu sa prihlášky trojrozmerného
                  označenia v tvare čokoládovej myši ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               August Storck KG

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               trojrozmerná ochranná známka zobrazujúca čokoládovú myš pre výrobky zaradené do triedy 30 – prihláška č. 4490447

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	August Storck KG je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 16. mája 2013. # Gap SA granen & producten NV proti Európskej komisii. # Mimozmluvná zodpovednosť - Dovoz tvrdej pšenice vysokej kvality - Dovozné clo - Nariadenie (ES) č. 919/2009 - Nariadenie (ES )č. 1249/96 - Dostatočne kvalifikované porušenie právnej normy poskytujúce jednotlivcom práva - Majetková ujma - Príčinná súvislosť. # Vec T-437/10.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 15. septembra 2011. # Cathy Schulz-Delzers a Pascal Schulz proti Finanzamt Stuttgart III. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Baden-Württemberg - Nemecko. # Voľný pohyb osôb - Zákaz diskriminácie a občianstvo Únie - Daň z príjmov - Zohľadnenie príspevku na expatriáciu v rámci výpočtu progresívnej sadzby dane uplatnenej na ďalšie príjmy - Zohľadnenie príspevkov priznávaných štátnym zamestnancom iného členského štátu vykonávajúcim službu v tuzemsku - Nezohľadnenie príspevkov priznaných tuzemským štátnym zamestnancom vykonávajúcim službu mimo tuzemska - Porovnateľnosť. # Vec C-240/10.

text:
      Vec C‑240/10
      Cathy Schulz‑Delzers
      a
      Pascal Schulz
      proti
      Finanzamt Stuttgart III
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Baden‑Württemberg)
      „Voľný pohyb osôb – Zákaz diskriminácie a občianstvo Únie – Daň z príjmov – Zohľadnenie príspevku na expatriáciu v rámci výpočtu progresívnej sadzby dane uplatnenej na ďalšie príjmy – Zohľadnenie príspevkov priznávaných štátnym zamestnancom iného členského štátu vykonávajúcim službu v tuzemsku – Nezohľadnenie príspevkov priznaných tuzemským štátnym zamestnancom vykonávajúcim službu mimo tuzemska – Porovnateľnosť“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Rovnosť zaobchádzania – Dane z príjmov
      (Článok 39 ES)
      Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje vnútroštátne ustanovenie o dani z príjmov, podľa ktorého sa príspevky
         priznané štátnemu zamestnancovi členského štátu pracujúcemu v druhom členskom štáte z dôvodu náhrady za stratu kúpnej sily
         v mieste pridelenia nezohľadňujú na účely určenia sadzby dane v prvom členskom štáte uplatňovanej na ostatné príjmy daňovníka
         alebo jeho manžela či manželky, pričom obdobné príspevky priznané štátnemu zamestnancovi tohto druhého členského štátu pracujúcemu
         na území prvého členského štátu sa na účely určenia tejto sadzby dane zohľadňujú.

      (pozri bod 43 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 15. septembra 2011 (*)

      „Voľný pohyb osôb – Zákaz diskriminácie a občianstvo Únie – Daň z príjmov – Zohľadnenie príspevku na expatriáciu v rámci výpočtu progresívnej sadzby dane uplatnenej na ďalšie príjmy – Zohľadnenie príspevkov priznávaných štátnym zamestnancom iného členského štátu vykonávajúcim službu v tuzemsku – Nezohľadnenie príspevkov priznaných tuzemským štátnym zamestnancom vykonávajúcim službu mimo tuzemska – Porovnateľnosť“
      Vo veci C‑240/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Finanzgericht Baden‑Württemberg
         (Nemecko) z 21. decembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 14. mája 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Cathy Schulz‑Delzers,
      Pascal Schulz
      proti
      Finanzamt Stuttgart III,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia K. Schiemann (spravodajca), C. Toader, A. Prechal a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. marca 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        C. Schulz‑Delzers a P. Schulz, v zastúpení: S. Hoffmann, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: M. Muñoz Pérez, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. mája 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu článkov 12 ES, 18 ES a 39 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Cathy Schulzovou‑Delzersovou a Pascalom Schulzom na jednej strane (ďalej len „manželia
         Schulzovci“) a Finanzamt Stuttgart III na druhej strane (ďalej len „Finanzamt“) vo veci výmeru dane z príjmu za roky 2005
         a 2006, ktorý vydal Finanzamt.

       Právny rámec
       Zdaňovanie príjmov v Nemecku
      3        Zdaňovanie príjmov v Nemecku v rokoch 2005 a 2006 upravoval zákon o dani z príjmu (Einkommensteuergesetz, ďalej len „EStG“)
         v znení platnom počas uvedených rokov.

      4        Podľa § 1 EStG neobmedzenej dani z príjmu podliehajú najmä fyzické osoby, ktoré majú bydlisko alebo sa obvykle zdržiavajú
         v Nemecku.

      5        Sadzba dane z príjmu je stanovená progresívne, čiže táto sadzba stúpa so zvyšujúcimi sa príjmami. Progresívna sadzba odráža
         posúdenie daňovej schopnosti daňovníka, ktorú zákonodarca vykonal na základe životných podmienok v Nemecku.

      6        Niektoré druhy príjmov sú oslobodené od dane z príjmu. V tejto súvislosti sa rozlišuje najmä medzi príjmami, ktoré sa síce
         nezdaňujú, ale zohľadňujú sa na účely výpočtu progresívnej sadzby dane uplatňovanej na iné príjmy, a príjmami, ktoré sa na
         tento účel nezohľadňujú. Prvé z nich sa kvalifikujú ako príjmy oslobodené od dane „s výhradou ich zohľadnenia z dôvodu daňovej
         progresivity“ (Progressionsvorbehalt).

      7        Zohľadnenie určitých príjmov oslobodených od dane z dôvodu daňovej progresivity pri určení daňovej sadzby uplatniteľnej na
         iné príjmy je výsledkom posúdenia daňovej schopnosti daňovníka, ktoré vykonal zákonodarca. Daňovník, ktorý poberá príjmy oslobodené
         od dane, ktoré sa však zohľadňujú na základe daňovej progresivity, disponuje podľa zákonodarcu väčšou daňovou schopnosťou
         ako daňovník bez týchto príjmov. Preto sa z uvedeného dôvodu zohľadňujú určité náhradné príjmy, ktoré sú v zásade od dane
         oslobodené, ako je podpora v nezamestnanosti. Tieto príspevky nie sú určené na kompenzáciu určitých nákladov, ale vo všeobecnosti
         na zabezpečenie dostatočných prostriedkov na živobytie pre osoby, ktoré ich poberajú.

      8        Na druhej strane, pokiaľ zákonodarca stanovil oslobodenie od dane, pri ktorom sa daňová progresivita na príslušné príjmy nevzťahuje,
         vychádzal zo zásady, že príjem oslobodený od dane nemôže byť považovaný za faktor daňovej schopnosti, a preto ho za taký faktor
         nemožno považovať ani na účely zdanenia iných príjmov.

      9        Na účely zmiernenia progresivity sadzby dane z príjmov, pokiaľ ide o manželov s rozdielnymi príjmami, nemecký zákonodarca
         zaviedol v prospech daňovníkov s neobmedzenou daňovou povinnosťou, ktorí sú manželmi a nežijú trvalo oddelene, spoločný režim
         zdaňovania, z ktorého vyplýva určenie spoločného základu dane v spojení s uplatnením postupu nazývaného „pomerné rozdelenie“
         („splitting“). Na tento účel sa dosiahnuté príjmy manželov spočítajú a spoločne sa pričítajú obom manželom. Výška dane z príjmu
         spoločne zdaňovaných manželov sa rovná dvojnásobku dane uplatňovanej na polovicu spoločne zdaňovaných príjmov.

       V Nemecku zdaňované príjmy pochádzajúce z francúzskeho verejného orgánu
      10      Zmluva medzi Francúzskou republikou a Spolkovou republikou Nemecko o zamedzení dvojitého zdanenia a zavedení vzájomných pravidiel
         administratívnej a justičnej spolupráce v oblasti daní z príjmov a majetku, ako aj v oblasti patentových poplatkov a daní
         z nehnuteľností, podpísaná v Paríži 21. júla 1959 (Bundesgesetzblatt 1961 II, s. 397), v znení dodatku podpísaného v Paríži 20. decembra 2001 (Bundesgesetzblatt 2002 II, s. 2370, ďalej len „francúzsko‑nemecká daňová zmluva“) stanovuje v článku 14 ods. 1 prvej vete „zásadu platiaceho
         štátu“, podľa ktorej platy, mzdy a podobné odmeny vyplácané právnickou osobou verejného práva zmluvného štátu fyzickým osobám
         s bydliskom v inom štáte za vykonávanie služby v štátnej správe môžu byť zdanené iba v prvom uvedenom štáte.

      11      Článok 20 ods. 1 francúzsko-nemeckej daňovej zmluvy na zamedzenie dvojitého zdanenia stanovuje, že príjmy pochádzajúce z Francúzska,
         ktoré sú na základe tejto zmluvy zdaňované vo Francúzsku, sú vylúčené z nemeckého základu dane pre osoby s bydliskom na území
         Spolkovej republiky Nemecko. V uvedenom článku sa spresňuje, že toto pravidlo neobmedzuje právo Spolkovej republiky Nemecko
         zohľadniť pri určovaní sadzby dane takto vyňaté príjmy.

      12      Tieto ustanovenia sa uplatňujú na základné platy francúzskych štátnych zamestnancov s bydliskom v Nemecku a na osobitné príspevky,
         ktoré tieto osoby poberajú z dôvodu svojej expatriácie v Nemecku.

      13      Podľa § 32b ods. 1 bodu 3 EStG:

      „Ak osoba, ktorá má za celé zdaňovacie obdobie alebo jeho časť neobmedzenú daňovú povinnosť,...
      ...
      3.      poberala príjmy, ktoré sú pri výpočte dane z príjmov – s výhradou započítania – oslobodené od dane na základe zmluvy o zamedzení
         dvojitého zdanenia alebo inej medzištátnej zmluvy…, použije sa v prípade príjmov zdaniteľných podľa § 32a ods. 1 EStG osobitná
         sadzba dane.“

      14      § 32b ods. 2 bod 2 EStG stanovuje:

      „Osobitná sadzba dane podľa odseku 1 je daňová sadzba, ktorá je výsledkom toho, že sa pri výpočte dane z príjmov príjmy zdaniteľné
         podľa § 32a ods. 1 zvýšia alebo znížia o...

      ...
      2.      v prípadoch stanovených v odseku 1 bodoch 2 a 3 o príjmy, ktoré sú v ňom uvedené. Mimoriadne príjmy, ktoré sú ich súčasťou,
         sa započítajú vo výške jednej pätiny.“

       V Nemecku zdaňované príspevky na expatriáciu priznané nemeckým daňovníkom pracujúcim v zahraničí
      15      Príjmy daňovníkov, ktorí pracujú ako štátni zamestnanci v cudzine, síce podliehajú neobmedzene nemeckej dani z príjmu, ale
         prípadné náhrady, ktoré sa im priznávajú z dôvodu ich expatriácie, sú v Nemecku od dane oslobodené a nezohľadňujú sa z dôvodu
         progresivity tejto dane.

      16      §3 bod 64 EStG stanovuje:

      „V prípade pracovníkov, ktorí sú zamestnaní u tuzemskej právnickej osoby verejného práva a poberajú za to mzdu z tuzemského
         verejného rozpočtu, sú príspevky na činnosť v zahraničí oslobodené od dane v prípade, že prekročia výšku mzdy, ktorá by zamestnancovi
         patrila za rovnocennú prácu v mieste vyplácania odmeny z verejného rozpočtu. Prvá veta platí aj vtedy, ak služobný pomer existuje
         u inej osoby, ktorá stanoví mzdu v súlade s prvou vetou platných predpisov. Mzda sa vypláca z verejného rozpočtu a poskytuje
         sa úplne alebo v podstatnej miere z verejných zdrojov. V prípade iných pracovníkov vyslaných na dobu určitú do zahraničia,
         ktorí tam majú bydlisko alebo miesto obvyklého pobytu, je suma na kompenzáciu straty kúpnej sily, ktorú im priznáva ich tuzemský
         zamestnávateľ, oslobodená od dane v rozsahu, v akom táto suma neprevyšuje sumu prípustnú pre porovnateľné zahraničné príjmy
         v súlade s § 54 spolkového zákona o odmeňovaní štátnych zamestnancov (Bundesbesoldungsgesetz).“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17      Manželia Schulzovci bývajú v Nemecku a majú dve nezaopatrené deti. S cieľom získať výhodnejší spoločný daňový základ sa rozhodli
         pre režim spoločného zdanenia všetkých svojich príjmov v zmysle § 1 EStG.

      18      Pascal Schulz je nemecký štátny príslušník zamestnaný ako advokát, ktorý z tejto činnosti v rokoch 2005 a 2006 dosahoval príjmy.

      19      Cathy Schulz-Delzers je francúzska štátna príslušníčka, ktorá v Nemecku pracuje ako štátna zamestnankyňa Francúzskej republiky
         v pozícii učiteľky na nemecko‑francúzskej základnej škole. V rokoch 2005 a 2006 jej Francúzska republika okrem platu vyplácala
         dva príspevky, ktoré sú v Nemecku podľa ustanovení článku 14 v spojení s článkom 20 ods. 1 francúzsko‑nemeckej daňovej zmluvy
         rovnako ako jej plat oslobodené od dane s výhradou ich zohľadnenia z dôvodu daňovej progresivity.

      20      Tieto dva príspevky sú:

      –        príspevok viažuci sa na miestne životné náklady, priznávaný štátnym zamestnancom Francúzskej republiky pracujúcim v zahraničí
         na základe článku 4B písm. d) dekrétu č. 2002‑22 zo 4. januára 2002 týkajúceho sa administratívneho a finančného postavenia
         zamestnancov francúzskych vzdelávacích inštitúcií v zahraničí (JORF zo 6. januára 2002, s. 387), ktorého cieľom je kompenzácia
         straty kúpnej sily a jeho mesačná výška predstavovala v roku 2005 437,41 eura a v roku 2006 444,08 eura,

      –        „majoration familiale“ (rodinné prídavky) priznávané na nezaopatrené deti štátnych zamestnancov Francúzskej republiky pracujúcich
         v zahraničí na základe článku 4B písm. e) uvedeného dekrétu č. 2002-22, ktorých mesačná výška predstavovala v roku 2005 134,20
         eura a v roku 2006 136,41 eura.

      21      Plat, ktorý Cathy Schulz-Delzers poberala v spornom období vo veci samej, bol vo Francúzsku zdanený daňou z príjmu. Naproti
         tomu dva príspevky uvedené v predchádzajúcom bode tohto rozsudku ako príjmy oslobodené od dane podľa francúzskych predpisov
         vo Francúzsku zdanené neboli.

      22      Vo výmere dane z príjmov za roky 2005 a 2006 Finanzamt prihliadol na oslobodenie týchto dvoch príspevkov od dane, ale zohľadnil
         ich rovnako ako zvyšnú časť platu Cathy Schulzovej-Delzersovej, po odpočítaní paušálnej sumy nákladov súvisiacich s výkonom
         povolania vo výške 920 eur za každý rok, na účely daňovej progresivity podľa § 32b ods. 1 bodu 3 a ods. 2 bodu 2 EStG. Toto
         zohľadnenie malo za následok zvýšenie dane z príjmov manželov Schulzovcov o 654 eur v roku 2005 a o 664 eur v roku 2006.

      23      Manželia Schulzovci podali proti týmto daňovým výmerom opravné prostriedky, ktoré Finanzamt zamietol ako nedôvodné rozhodnutiami
         z 30. apríla 2009.

      24      Žalobou podanou 18. mája 2009 na vnútroštátny súd manželia Schulzovci namietali zohľadnenie týchto dvoch príspevkov vo veci
         samej na účely výpočtu progresívnej sadzby dane uplatňovanej na iné príjmy. Žiadajú, aby sa príspevky poberané Cathy Schulzovou-Delzersovou
         nezohľadňovali na účely daňovej progresivity. Tvrdia, že zohľadnenie týchto príspevkov na uvedené účely porušuje článok 39
         ES, pretože obdobné príspevky poberané za podmienok stanovených v § 3 bode 64 EStG sa na tieto účely nezohľadňujú.

      25      Podľa vnútroštátneho súdu môže § 3 bod 64 EStG odrádzať francúzskeho štátneho zamestnanca vykonávať v rámci svojej služby
         misiu v Nemecku, keďže predmetné príspevky sú zahrnuté do výpočtu osobitnej daňovej sadzby, pričom nemecký pracovník pracujúci
         mimo Nemecka poberá obdobné príspevky bez toho, aby sa zohľadňovali na účely daňovej progresivity.

      26      Nezávisle od porušenia článku 39 ods. 1 až 3 ES predstavuje § 3 bod 64 EStG podľa vnútroštátneho súdu aj skrytú diskrimináciu
         založenú na štátnej príslušnosti, lebo u nemeckej verejnej právnickej osoby sú v zásade zamestnaní nemeckí štátni príslušníci
         a predovšetkým na nich sa vzťahujú výhody vyplývajúce z § 3 bodu 64 EStG.

      27      Za týchto podmienok sa Finanzgericht Baden‑Württemberg rozhodol prerušiť konanie a podať na Súdny dvor Európskej únie tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      a)      Je § 3 bod 64 [EStG] zlučiteľný s voľným pohybom pracovníkov v zmysle článku [39 ES (teraz článok 45 ZFEÚ)]?
      b)      Je § 3 bod 64 [EStG] základom skrytej diskriminácie z dôvodu štátneho občianstva, ktorá je zakázaná článkom [12 ES (teraz
         článok 18 ZFEÚ)]?

      2.      Je v prípade zápornej odpovede na prvú otázku § 3 bod 64 [EStG] zlučiteľný s voľným pohybom občanov Európskej únie vyplývajúcim
         z článku [18 ES (teraz článok 21 ZFEÚ)]?“

       O prejudiciálnych otázkach
      28      Na úvod je potrené uviesť, ako to poznamenal generálny advokát v bodoch 39 až 43 návrhov, že z článkov Zmluvy ES, ktoré citoval
         vnútroštátny súd vo svojich otázkach, sa môže na konanie vo veci samej aplikovať len článok 39 ES.

      29      Po prvé, článok 12 ES, ktorý zakotvuje všeobecnú zásadu zákazu akejkoľvek diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, sa
         môže samostatne uplatniť len v situáciách upravených právom Únie, pre ktoré zmluva nestanovuje osobitné pravidlá zákazu diskriminácie.
         V oblasti voľného pohybu pracovníkov však zásada zákazu diskriminácie bola zakotvená v článku 39 ES (pozri najmä rozsudok
         z 10. septembra 2009, Komisia/Nemecko, C‑269/07, Zb. s. I‑7811, body 98 a 99, ako aj citovanú judikatúru).

      30      Po druhé, článok 18 ES, ktorý všeobecným spôsobom formuluje právo každého občana Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať sa
         na území členských štátov, nachádza svoj osobitný výraz, pokiaľ ide o voľný pohyb pracovníkov, v článku 39 ES (pozri rozsudok
         z 1. októbra 2009, Leyman, C‑3/08, Zb. s. I‑9085, bod 20 a citovanú judikatúru).

      31      Nie je sporné, že Cathy Schulz‑Delzers sa odsťahovala z Francúzska, aby sa usadila v Nemecku, a nespochybňuje sa ani jej postavenie
         ako pracovníka v zmysle článku 39 ES. Preto treba položené otázky skúmať len z hľadiska tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudok z 1. októbra 2009, Leyman, už citovaný, body 18 až 20 a citovanú judikatúru).

      32      Je potrebné zdôrazniť, že otázka súladu § 3 bodu 64 EStG s článkom 39 ES bola vznesená vo veci samej len z dôvodu, že § 3
         bod 64 sa uplatní na príspevky poberané nemeckými štátnymi zamestnancami pracujúcimi v zahraničí, ale neaplikuje sa na príspevky
         štátnych zamestnancov pracujúcich v Nemecku poberané z iného členského štátu. Naproti tomu sa však nenamieta, že toto ustanovenie
         nemeckého práva sa okrem iného neuplatní na príspevky poberané štátnymi zamestnancami iného členského štátu s daňovou povinnosťou
         v Nemecku, ktorí pracujú v treťom členskom štáte.

      33      Za týchto okolností sa má položeným otázkam, ktoré treba preskúmať vo vzájomnej súvislosti, v podstate rozumieť tak, či článok
         39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje § 3 bod 64 EStG, podľa ktorého sa také príspevky, akými sú príspevky vo
         veci samej, priznané štátnemu zamestnancovi členského štátu pracujúcemu v druhom členskom štáte z dôvodu náhrady za stratu
         kúpnej sily v mieste pridelenia, nezohľadňujú na účely určenia sadzby dane v prvom členskom štáte uplatňovanej na ostatné
         príjmy daňovníka alebo jeho manžela či manželku, pričom obdobné príspevky priznané štátnemu zamestnancovi tohto druhého členského
         štátu pracujúcemu na území prvého členského štátu sa na účely určenia tejto sadzby dane zohľadňujú.

      34      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článku 39 ES odporuje zjavná diskriminácia založená na štátnej príslušnosti a všetky formy
         skrytej diskriminácie, ktoré použitím iných rozlišovacích kritérií vedú v skutočnosti k tomu istému výsledku (rozsudok zo 14. februára
         1995, Schumacker, C‑279/93, Zb. s. I‑225, bod 26), a že tento článok zakazuje akékoľvek ustanovenie, ktoré sa síce uplatňuje
         bez rozdielu, ale pritom bráni štátnemu príslušníkovi členského štátu opustiť svoj štát pôvodu, aby uplatnil svoje právo na
         voľný pohyb, alebo ho od toho odrádza (rozsudok z 12. decembra 2002, de Groot, C‑385/00, Zb. s. I‑11819, bod 78).

      35      Vo vnútroštátnom konaní nie je sporné, že Cathy Schulz‑Delzers využila svoje právo na voľný pohyb a že sa s ňou v hostiteľskom
         štáte nezaobchádza menej priaznivo ako so štátnym príslušníkom tohto štátu v čisto domácej situácii. Samotná povaha § 3 bodu
         64 EStG neumožňuje, aby sa uplatnil na daňovníkov pracujúcich na území Nemecka, pričom toto ustanovenie poskytuje výhodu výlučne
         daňovníkom pracujúcim mimo Nemecka.

      36      Z uvedeného vyplýva, že na článok 39 ES sa možno v konaní vo veci samej užitočne odvolávať len vtedy, ak by odmietnutie priznať
         túto výhodu daňovníkovi, ktorý sa nachádza v situácii Cathy Schulzovej‑Delzersovej, mohlo byť kvalifikované ako diskriminácia
         z iných dôvodov, čo by predpokladalo, že situácia Cathy Schulzovej‑Delzersovej je porovnateľná s tými daňovníkmi, na ktorých
         sa uvedená výhoda vzťahuje.

      37      Treba však konštatovať, že tieto situácie nie sú porovnateľné z hľadiska cieľa sledovaného uplatnením progresívnej sadzby
         dane, ktorá, ako bolo uvedené v bodoch 5 až 8 tohto rozsudku, nevyhnutne vychádza z posúdenia daňovej schopnosti daňovníkov
         vykonaného na základe životných podmienok v príslušnom členskom štáte.

      38      Z uvedeného hľadiska také príspevky, ktoré patria do pôsobnosti § 3 bodu 64 EStG a ich cieľom je len umožniť, aby si ich poberateľ
         napriek vyšším životným nákladom v zahraničí udržal rovnaké životné podmienky, aké mal v Nemecku, nezvyšujú daňovú schopnosť
         daňovníka, a preto sa nezohľadňujú na účely daňovej progresivity.

      39      Na druhej strane príspevky, ktoré poberá Cathy Schulz-Delzers v Nemecku, sú určené práve na vyrovnanie odmeny životným nákladom
         v Nemecku, a tak zvyšujú jej daňovú schopnosť posúdenú na základe životných podmienok na území tohto členského štátu, a preto
         sa zohľadňujú na účely daňovej progresivity.

      40      Názor francúzskeho zákonodarcu, že cieľom uvedených príspevkov je len umožniť ich poberateľom udržať si napriek vyšším životným
         nákladom v Nemecku rovnakú životnú úroveň, akú mali vo Francúzsku, je v tejto súvislosti nerelevantný, keďže porovnateľnosť
         situácií môže byť nevyhnutne posúdená len v rámci jedného a toho istého daňového systému a vzhľadom na to, že neexistujú zjednocujúce
         alebo harmonizačné opatrenia na úrovni Únie, majú členské štáty naďalej právomoc stanoviť kritériá na zdanenie príjmov.

      41      Okolnosť, že v dôsledku rozhodnutia manželov Schulzovcov využiť spoločné zdanenie s cieľom uplatniť spoločný základ dane,
         ktorý je výhodnejší ako dva samostatné základy, sa príspevky poskytnuté Cathy Schulzovej‑Delzersovej započítali do výpočtu
         progresívnej sadzby dane, nie je dôsledkom diskriminačného zaobchádzania v zmysle článku 39 ES, ale uplatnenia kritérií zdanenia,
         ktorých stanovenie prináleží členským štátom.

      42      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zmluva občanovi Únie nezabezpečuje neutrálnosť zdanenia, ak prenesie svoju činnosť
         do iného členského štátu ako toho, kde mal doposiaľ bydlisko. Vzhľadom na rozdiely právnych úprav členských štátov v tejto
         oblasti môže byť takéto prenesenie činnosti pre tohto občana podľa okolností viac alebo menej výhodné (pozri v tomto zmysle
         rozsudky z 15. júla 2004, Lindfors, C‑365/02, Zb. s. I‑7183, bod 34, a z 12. júla 2005, Schempp, C‑403/03, Zb. s. I‑6421,
         bod 45).

      43      Preto treba na položené otázky odpovedať tak, že článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje také ustanovenie,
         ako je § 3 bod 64 EStG, podľa ktorého sa príspevky, akými sú príspevky vo veci samej, priznané štátnemu zamestnancovi členského
         štátu pracujúcemu v druhom členskom štáte z dôvodu náhrady za stratu kúpnej sily v mieste pridelenia, nezohľadňujú na účely
         určenia sadzby dane v prvom členskom štáte uplatňovanej na ostatné príjmy daňovníka alebo jeho manžela či manželky, pričom
         obdobné príspevky priznané štátnemu zamestnancovi tohto druhého členského štátu pracujúcemu na území prvého členského štátu
         sa na účely určenia tejto sadzby dane zohľadňujú.

       O trovách
      44      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu neodporuje také ustanovenie, ako je § 3 bod 64 zákona o dani z príjmu (Einkommensteuerge‑setz),
            podľa ktorého sa príspevky, akými sú príspevky vo veci samej, priznané štátnemu zamestnancovi členského štátu pracujúcemu
            v druhom členskom štáte z dôvodu náhrady za stratu kúpnej sily v mieste pridelenia, nezohľadňujú na účely určenia sadzby dane
            v prvom členskom štáte uplatňovanej na ostatné príjmy daňovníka alebo jeho manžela či manželky, pričom obdobné príspevky priznané
            štátnemu zamestnancovi tohto druhého členského štátu pracujúcemu na území prvého členského štátu sa na účely určenia tejto
            sadzby dane zohľadňujú.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.