title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 3. februára 2011.#Talianska republika proti Európskej komisii.#Jazykový režim – Uverejnenie výzvy na vyjadrenie záujmu na účely vytvorenia databázy uchádzačov, ktorí by mohli byť zamestnaní ako zmluvní zamestnanci, na internetovej stránke EPSO – Uverejnenie v troch úradných jazykoch – Články 12 ES a 290 ES – Článok 82 PZOZ – Nariadenie č. 1.#Vec T-205/07.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 3. februára 2011 – Taliansko/Komisia
      (vec T‑205/07)
      „Jazykový režim – Uverejnenie výzvy na vyjadrenie záujmu na účely vytvorenia databázy uchádzačov, ktorí by mohli byť zamestnaní ako zmluvní
         zamestnanci, na internetovej stránke EPSO – Uverejnenie v troch úradných jazykoch – Články 12 ES a 290 ES – Článok 82 PZOZ – Nariadenie č. 1“

      1.                     Európska únia – Jazykový režim – Nariadenie č. 1 – Pôsobnosť – Vzťahy medzi inštitúciami a ich zamestnancami – Vylúčenie (nariadenie
            Rady č. 1) (pozri body 30 – 33)
      2.                     Európska únia – Jazykový režim – Existencia všeobecnej zásady priznávajúcej každému občanovi právo, aby každý akt, ktorý by
            sa mohol dotknúť jeho záujmov, bol spísaný v jeho jazyku – Neexistencia (články 290 ES a 314 ES; nariadenie Rady č. 1) (pozri
            bod 50)
      3.                     Úradníci – Zmluvní zamestnanci – Prijímanie do zamestnania – Výzva na vyjadrenie záujmu pre vytvorenie databázy uchádzačov,
            ktorí by mohli byť prijatí ako zmluvní zamestnanci – Uverejnenie na internetovej stránke Európskeho úradu pre výber pracovníkov
            (EPSO) iba v určitých úradných jazykoch – Povinnosť prijať opatrenia, ktoré všetkým potenciálnym uchádzačom umožnia riadne
            sa oboznámiť s existenciou a obsahom výzvy – Uchádzači, ktorí dostatočne ovládajú aspoň jeden z jazykov uverejnenia – Diskriminácia
            na základe jazyka – Neexistencia – Uchádzači, ktorí majú znalosti iba iných úradných jazykov – Diskriminácia na základe jazyka
            (článok 12 ES; Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 82 ods. 1) (pozri body 52 – 54, 58, 59, 63, 64)
      Predmet

               Návrh na zrušenie výzvy na vyjadrenie záujmu EPSO/CAST/EU/27/07 na účely vytvorenia databázy uchádzačov, ktorí by mohli byť
                  zamestnaní ako zmluvní zamestnanci pre rôznorodé činnosti v rámci inštitúcií a agentúr Spoločenstva, uverejnenej na internetovej
                  stránke Európskeho úradu pre výber pracovníkov (EPSO) 27. marca 2007

            Výrok

                  1.

                  	Výzva na vyjadrenie záujmu EPSO/CAST/EU/27/07 na účely vytvorenia databázy uchádzačov, ktorí by mohli byť zamestnaní ako zmluvní
                     zamestnanci pre rôznorodé činnosti v rámci inštitúcií a agentúr Spoločenstva, uverejnená na internetovej stránke Európskeho
                     úradu pre výber pracovníkov (EPSO) 27. marca 2007, sa zrušuje.

                  2.

                  	Talianska republika a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. mája 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-463/00.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 15. novembra 2016.#Fernand Ullens de Schooten proti État belge.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour d'appel de Bruxelles.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Základné slobody – Články 49, 56 a 63 ZFEÚ – Situácia, ktorej všetky okolnosti sa obmedzujú len na jeden členský štát – Mimozmluvná zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom v dôsledku porušenia práva Únie pripísateľného zákonodarcovi a súdom členského štátu.#Vec C-268/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 15. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Základné slobody — Články 49, 56 a 63 ZFEÚ — Situácia, ktorej všetky okolnosti sa obmedzujú len na jeden členský štát — Mimozmluvná zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom v dôsledku porušenia práva Únie pripísateľného zákonodarcovi a súdom členského štátu“
      Vo veci C‑268/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko) z 24. apríla 2015 a doručený Súdnemu dvoru 8. júna 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Fernand Ullens de Schooten

      proti

         État belge,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda A. Tizzano, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, M. Berger, A. Prechal a E. Regan, sudcovia A. Rosas, C. Toader, M. Safjan (spravodajca), D. Šváby, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund a C. Vajda,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. mája 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               F. Ullens de Schooten, v zastúpení: E. Cusas, J. Derenne, M. Lagrue a N. Pourbaix, avocats,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: J.‑C. Halleux, C. Pochet a S. Vanrie, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci L. Grauer, R. Jafferali a R. van Melsen, avocats,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J.‑P. Keppenne a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. júna 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49, 56 a 63 ZFEÚ, článku 4 ods. 3 ZEÚ, ako aj zásad efektivity a prednosti práva Únie.

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Fernandom Ullensom de Schooten a État belge (Belgické kráľovstvo) týkajúceho sa žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti podanej proti Belgickému kráľovstvu z dôvodu, že belgické zákonodarne a súdne orgány porušili právo Únie.

         Právny rámec

         Belgické právo

      Kráľovské nariadenie č. 143

               3

               Arrêté royal no 143, du 30 décembre 1982, fixant les conditions auxquelles les laboratoires doivent répondre en vue de l’intervention de l’assurance maladie pour les prestations de biologie clinique (Kráľovské nariadenie č. 143 z 30. decembra 1982 o podmienkach, ktoré musia splniť laboratóriá, aby mohli mať nárok na plnenie zo zdravotného poistenia za služby klinickej biológie) (Moniteur belge z 12. januára 1983), v znení článku 17 programového zákona z 30. decembra 1988 (Moniteur belge z 5. januára 1989, ďalej len „kráľovské nariadenie č. 143“) vo svojom článku 3 ods. 1 stanovuje, že na to, aby boli laboratóriá klinickej biológie povolené ministerstvom zdravotníctva a aby mohli mať nárok na úhradu od Institut national d’assurance maladie‑invalidité (INAMI), musia byť prevádzkované osobami oprávnenými poskytovať služby klinickej biológie, teda lekármi, lekárnikmi alebo osobami, ktoré majú diplom v odbore chemických vied.

         Code civil (Občiansky zákonník)

               4

               Článok 2262a ods. 1 Občianskeho zákonníka stanovuje:
               „Premlčacia lehota pre všetky osobné žaloby je desať rokov.
               Odchylne od prvého pododseku sa všetky žaloby na náhradu škody založené na mimozmluvnej zodpovednosti premlčia v lehote piatich rokov odo dňa, ktorý nasleduje po dni, keď sa poškodený dozvie o škode alebo o jej zväčšení a o tom, kto za ňu zodpovedá.
               Žaloby uvedené v druhom odseku sa premlčia v každom prípade po uplynutí dvadsiatich rokov odo dňa, ktorý nasleduje po dni, keď došlo k udalosti, na základe ktorej škoda vznikla.“

         Lois coordonnées sur la comptabilité de l’État (Konsolidované zákony o finančnej správe štátu)

               5

               Článok 100 konsolidovaných zákonov o finančnej správe zo 17. júla 1991 (Moniteur belge z 21. augusta 1991) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej, stanovuje:
               „Bez toho, aby bol dotknutý zánik nárokov, ku ktorému dôjde na základe iných zákonných a správnych alebo zmluvných ustanovení, sa premlčia a trvale pripadnú v prospech štátu:

                        1.

                        pohľadávky, ktoré mali byť uplatnené v súlade so zákonnými a správnymi predpismi a ktoré neboli uplatnené v lehote piatich rokov od 1. januára rozpočtového roka, v priebehu ktorého vznikli;

                  …“

               6

               Článok 101 týchto zákonov znie takto:
               „Premlčacia doba sa prerušuje podaním súdneho vykonávateľa, ako aj uznaním dlhu zo strany štátu.
               Podanie žaloby na súde má za následok spočívanie plynutia premlčacej doby až do vyhlásenia konečného rozhodnutia.“

         Loi portant organisation du budget et de la comptabilité de l’État federal (Zákon o rozpočtovej organizácii a federálnej finančnej správe)

               7

               Podľa článku 131 druhého odseku zákona o rozpočtovej organizácii a federálnej finančnej správe z 22. mája 2003 (Moniteur belge z 3. júla 2003):
               „Článok 100 odsek 1 kráľovského nariadenia zo 17. júla 1991 o konsolidácii zákonov o finančnej správe štátu sa uplatňuje na pohľadávky voči federálnemu štátu, ktoré vznikli pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Pán Ullens de Schooten prevádzkoval laboratórium klinickej biológie BIORIM, na ktoré bol vyhlásený konkurz 3. novembra 2000.

               9

               Po sťažnosti predloženej Európskej komisii podala táto inštitúcia 20. júna 1985 na Súdny dvor žalobu, ktorou sa domáhala určenia, že Belgické kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 52 Zmluvy o ES (teraz článok 43 ES) tým, že vylúčilo z náhrady zo sociálneho zabezpečenia služby klinickej biológie uskutočnené v laboratóriách prevádzkovaných právnickou osobou založenou podľa súkromného práva, ktorej spoločníci, konatelia alebo výkonní pracovníci nie sú všetci fyzickými osobami oprávnenými vykonávať lekárske analýzy.

               10

               Rozsudkom z 12. februára 1987, Komisia/Belgicko (221/85, EU:C:1987:81), Súdny dvor túto žalobu zamietol. Pokiaľ ide o slobodu usadiť sa, predovšetkým konštatoval, že s výhradou dodržiavania zásady rovnosti zaobchádzania má každý členský štát v prípade, že danú oblasť neupravujú právne predpisy Únie, slobodu upraviť na svojom území činnosť laboratórií, ktoré poskytujú služby klinickej biológie. Okrem toho Súdny dvor rozhodol, že predmetná belgická právna úprava nebráni tomu, aby sa lekári alebo lekárnici, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, usadili v Belgicku a prevádzkovali tu laboratórium klinických analýz, ktoré by malo nárok na náhrady zo sociálneho zabezpečenia. Išlo podľa neho preto o právnu úpravu, ktorá sa bez rozdielu uplatňovala na belgických štátnych príslušníkov a štátnych príslušníkov iných členských štátov, teda právnu úpravu, z ktorej cieľov alebo obsahu nebolo možné vyvodiť záver, že bola prijatá na diskriminačné účely alebo má účinky takej povahy.

               11

               Proti laboratóriu BIORIM bolo v roku 1989 vedené vyšetrovanie v rámci trestného konania z dôvodu podozrenia zo spáchania daňového podvodu. Po ukončení tohto vyšetrovania bol pán Ullens de Schooten stíhaný okrem iného z dôvodu utajenia protiprávneho prevádzkovania laboratórií v rozpore s článkom 3 kráľovského nariadenia č. 143.

               12

               Rozsudkom z 30. októbra 1998 tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel, Belgicko) odsúdil pána Ullensa de Schooten na nepodmienečný trest odňatia slobody na 5 rokov, ako aj na zaplatenie pokuty. Uvedený súd okrem toho vyhovel návrhom poisťovní, ktoré vystupovali ako poškodené a zaviazal pána Ullensa de Schooten, aby im predbežne zaplatil sumu vo výške jedného eura.

               13

               Súd odmietol jeho tvrdenie, podľa ktorého článok 3 kráľovského nariadenia č. 143 nebol účinný v čase skutkových okolností, ktoré boli predmetom trestných stíhaní voči jeho osobe.

               14

               Rozsudkom zo 7. decembra 2000 Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel, Belgicko) uvedený rozsudok zrušil. Tento odvolací súd však za tie isté skutky odsúdil pána Ullensa de Schooten na trest odňatia slobody na 5 rokov, ktorý bol podmienečným v časti prevyšujúcej štyri roky, ako aj na zaplatenie pokuty. Návrhy poškodených vyhlásil za neprípustné alebo nedôvodné.

               15

               Z návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v uvedenom rozsudku sa „odstránil akýkoľvek odkaz“ na porušenie článku 3 kráľovského nariadenia č. 143, pokiaľ ide o skutky spáchané pred nadobudnutím jeho účinnosti. Pokiaľ ide o skutky spáchané po nadobudnutí účinnosti tohto ustanovenia, Odvolací súd v Bruseli zamietol výhradu pána Ullensa de Schooten o nesúlade tohto ustanovenia s právom Únie, a súčasne odmietol predložiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku.

               16

               Rozsudkom zo 14. februára 2001 Cour de cassation (Kasačný súd, Belgicko) zamietol opravné prostriedky podané proti trestnoprávnemu odsúdeniu v rozsudku Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) a vyhovel opravným prostriedkom podaným poškodenými, pričom vrátil vec na Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons, Belgicko).

               17

               Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons) rozsudkom z 23. novembra 2005 vyhlásil žalobu šiestich poisťovní na zaplatenie proti pánovi Ullensovi de Schooten za čiastočne dôvodnú v súvislosti s nesprávne vyplatenými čiastkami laboratóriu BIORIM počas obdobia od 1. augusta 1989 do 16. apríla 1992.

               18

               Uvedený súd odmietol tvrdenie pána Ullensa de Schooten založené na nesúlade článku 3 kráľovského nariadenia č. 143 s právom Únie. Keďže sa Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons) cítil viazaný právnou silou rozhodnutej veci rozsudku Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) zo 7. decembra 2000, odsúdil pána Ullensa de Schooten predbežne na zaplatenie sumy vo výške jedného eura, pričom dotknuté poisťovne boli vyzvané, aby prepočítali výšku svojej škody, pokiaľ ide o platby uskutočnené po nadobudnutí účinnosti článku 3 kráľovského nariadenia č. 143.

               19

               Cour de cassation (Kasačný súd) zamietol rozsudkom zo 14. júna 2006 odvolania podané proti uvedenému rozsudku.

               20

               Súčasne s týmto súdnym konaním týkajúcim sa zodpovednosti pána Ullensa de Schooten komisia klinickej biológie rozhodnutím z 18. marca 1999 pozastavila akreditáciu laboratória BIORIM na obdobie 12 mesiacov.

               21

               Ministerským nariadením z 9. júla 1999 minister zdravotníctva zamietol správnu žalobu podanú proti tomuto rozhodnutiu.

               22

               Rozhodnutím z 8. júna 2000 komisia klinickej biológie predĺžila pozastavenie akreditácie o 12 mesiacov.

               23

               Ministerským rozhodnutím z 24. júla 2000 minister zdravotníctva zamietol správnu žalobu podanú proti tomuto novému rozhodnutiu.

               24

               Conseil d’État (Štátna rada, Belgicko), ktorá rozhodovala o dvoch žalobách o neplatnosť podaných proti týmto ministerským rozhodnutiam, položila Cour constitutionnelle (Ústavný súd, Belgicko) prejudiciálnu otázku týkajúcu sa súladu článku 3 kráľovského nariadenia č. 143 s ústavou.

               25

               Súčasne Komisia, ktorá rozhodovala o sťažnosti podanej pánom Ullensom de Schooten, vydala voči Belgickému kráľovstvu 17. júla 2002 odôvodnené stanovisko, v ktorom uviedla, že zastáva názor, že článok 3 kráľovského nariadenia č. 143 je v rozpore s článkom 43 ES.

               26

               Po tom, čo Belgicko zmenilo článok 3 kráľovského nariadenia č. 143, Komisia vec odložila.

               27

               Rozsudkom č. 160/2007 z 19. decembra 2007 Cour constitutionnelle (Ústavný súd) rozhodol, že toto ustanovenie vo svojom znení uplatniteľnom pred zmenou bolo v súlade s ústavou.

               28

               Cour constitutionnelle (Ústavný súd) okrem iného konštatoval, že vzhľadom na to, že právne vzťahy laboratória BIORIM „sa v celom rozsahu nachádzajú vo vnútroštátnej sfére členského štátu“, toto laboratórium sa nemôže odvolávať na články 43, 49 a 56 ES.

               29

               V dôsledku toho Conseil d’État (Štátna rada) rozsudkami z 10. septembra a 22. decembra 2008 žaloby zamietla.

               30

               Návrhmi zo 14. decembra 2006 a z 21. augusta 2007 pán Ullens de Schooten podal sťažnosť na Európsky súd pre ľudské práva, ktorou sa domáhal určenia, že Belgicko porušilo Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaný v Ríme 4. novembra 1950.

               31

               Európsky súd pre ľudské práva v rozsudku z 20. septembra 2011, Ullens de Schooten a Rezabek v. Belgicko (CE:ECHR:2011:0920JUD000398907), rozhodol, že nešlo o porušenie článku 6 ods. 1 uvedeného dohovoru.

               32

               Pán Ullens de Schooten podal 17. júla 2007 na Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel) žalobu proti Belgickému kráľovstvu, ktorou požadoval ochranu po prvé pred všetkými finančnými následkami jeho odsúdenia rozsudkom Cour d’appel de Mons (Odvolací súd Mons) z 23. novembra 2005, po druhé pred následkami prípadných odsudzujúcich rozsudkov vynesených proti nemu na základe žaloby laboratória BIORIM alebo jeho bývalého konateľa a po tretie pred všetkými následkami jeho odsúdenia v rámci daňových sporov.

               33

               Touto žalobou pán Ullens de Schooten navrhoval, aby bolo Belgické kráľovstvo zaviazané na zaplatenie sumy 500000 eur z dôvodu nemajetkovej ujmy, predbežnej sumy 34500000 eur z dôvodu, že nemohol prevádzkovať laboratórium BIORIM, ako aj predbežnej sumy vo výške 1 eura za odmenu a výdavky advokáta.

               34

               V prípade, že by mal Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa Brusel) pochybnosť, pokiaľ ide o uplatniteľnosť práva Únie v prejednávanom prípade, pán Ullens de Schooten navrhoval, aby sa tento súd obrátil na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou.

               35

               Tribunal de première instance de Bruxelles (Súd prvého stupňa v Bruseli) rozsudkom z 19. júna 2009 vyhlásil v bode 33 návrh za neprípustný z dôvodu jeho premlčania.

               36

               Pán Ullens de Schooten podal na vnútroštátnom súde odvolanie, v ktorom vyjadril svoje pochybnosti v súvislosti s výkladom a uplatňovaním práva Únie v prejednávanej veci.

               37

               Za týchto podmienok Cour d’appel de Bruxelles (Odvolací súd Brusel) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Vyžaduje právo Únie a predovšetkým zásada efektivity, aby za určitých okolností… vnútroštátna premlčacia doba, ktorá je stanovená v článku 100 konsolidovaných zákonov o finančnej správe a uplatniteľná na návrh na náhradu škody podaný jednotlivcom proti Belgickému kráľovstvu pre porušenie článku 43 ES zákonodarcom, začala plynúť až vtedy, keď bolo toto porušenie potvrdené, alebo naopak, je zásada efektivity za týchto okolností dostatočne zabezpečená tým, že jednotlivec má možnosť prerušiť premlčanie doručením podania súdneho vykonávateľa?

                        2.

                        Majú sa články 43, 49 a 56 ES a pojem ‚výlučne vnútroštátna situácia‘, ktorý môže obmedziť jednotlivca v jeho odvolaní sa na tieto ustanovenia v rámci sporu pred vnútroštátnym súdom, vykladať v tom zmysle, že bránia uplatneniu práva Únie v spore medzi belgickým štátnym príslušníkom a Belgickým kráľovstvom, ktorý sa týka náhrady škody spôsobenej uvádzaným porušením práva Únie, pozostávajúcim v prijatí a ponechaní v platnosti takej belgickej právnej úpravy, akou je právna úprava článku 3 kráľovského nariadenia č. 143, ktorá sa uplatňuje bez rozdielu na vnútroštátnych príslušníkov a na príslušníkov iných členských štátov?

                        3.

                        Má sa zásada prednosti práva Únie a článok 4 ods. 3 ZEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia vylúčiť uplatnenie zásady právnej sily rozhodnutej veci, pokiaľ ide o preskúmanie alebo zrušenie súdneho rozhodnutia, ktoré sa stalo právoplatným a je v rozpore s právom Únie, ale naopak umožňujú vylúčiť uplatnenie vnútroštátneho pravidla právnej sily rozhodnutej veci, pokiaľ by viedlo k prijatiu, na základe súdneho rozhodnutia, ktoré sa stalo právoplatným, ale ktoré odporuje právu Únie, ďalšieho súdneho rozhodnutia, ktoré by zachovalo porušenie práva Únie, ku ktorému došlo v prvom súdnom rozhodnutí?

                        4.

                        Môže Súdny dvor potvrdiť, že otázka, či zásada právnej sily rozhodnutej veci musí byť vylúčená v prípade právoplatného súdneho rozhodnutia, ktoré je v rozpore s právom Únie, v rámci návrhu na preskúmanie alebo zrušenie tohto rozhodnutia, nie je vecne zhodná v zmysle rozsudkov [z 27. marca 1963, Da Costa a i. (28/62 až 30/62, EU:C:1963:6), ako aj zo 6. októbra 1982, Cilfit a i. (283/81, EU:C:1982:335)] s otázkou, či zásada právnej sily rozhodnutej veci, ktorá je v rozpore s právom Únie, v rámci návrhu na vydanie (nového) rozhodnutia, ktoré by malo zopakovať porušenie práva Únie, na základe čoho sa vnútroštátny súd rozhodujúci v poslednom stupni nemôže vyhnúť svojej povinnosti podať návrh na začatie prejudiciálneho konania?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O právomoci Súdneho dvora

               38

               Belgická vláda tvrdí, že Súdny dvor nemá právomoc rozhodnúť o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania, pretože vec sama sa týka výlučne vnútroštátnej situácie, ktorá si nevyžaduje uplatňovanie práva Únie.

               39

               Treba však uviesť, že vnútroštátny súd sa svojimi otázkami v podstate pýta, či mimozmluvnú zodpovednosť štátu za škody údajne spôsobené jednotlivcom porušením práva Únie možno spochybniť vo veci, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru jediného členského štátu.

               40

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, v rámci prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, môže Súdny dvor uskutočniť výklad práva Únie iba v hraniciach právomocí, ktoré mu boli zverené (pozri rozsudok z 27. marca 2014, Torralbo Marcos,C‑265/13, EU:C:2014:187, bod 27 a citovanú judikatúru).

               41

               Zásada mimozmluvnej zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcovi porušením práva Únie, ktoré je pripísateľné štátu, je súčasťou právneho poriadku Únie. Súdny dvor rozhodol, že poškodení jednotlivci majú na základe tejto zodpovednosti právo na náhradu, keď sú splnené tri podmienky, t. j. že porušená právna norma Únie má za cieľ priznať jednotlivcom práva, porušenie tejto normy je dostatočne závažné a medzi týmto porušením a škodou spôsobenou jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 35, ako aj z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, body 31 a 51).

               42

               Tieto podmienky platia aj pre mimozmluvnú zodpovednosť štátu za škody, ktoré vznikli v dôsledku rozhodnutia súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, ktoré porušuje právnu normu Únie (pozri rozsudky z 30. septembra 2003, Köbler,C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 52, a z 28. júla 2016, Tomášová,C‑168/15, EU:C:2016:602, bod 23 a citovanú judikatúru).

               43

               Táto zásada mimozmluvnej zodpovednosti štátu preto patrí do výkladovej právomoci Súdneho dvora.

               44

               Súdny dvor je teda oprávnený rozhodnúť o tomto návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

         O druhej otázke

               45

               Svojou druhou otázkou, ktorú treba preskúmať v prvom rade, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má právo Únie vykladať v tom zmysle, že systém mimozmluvnej zodpovednosti členského štátu za škodu spôsobenú porušením tohto práva sa má uplatniť v prípade údajnej škody spôsobenej jednotlivcovi z dôvodu tvrdeného porušenia základnej slobody stanovenej v článkoch 49, 56 alebo 63 ZFEÚ, vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá sa bez rozdielu vzťahuje na vnútroštátnych príslušníkov a na príslušníkov iných členských štátov, vo veci, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru tohto jediného členského štátu.

               46

               S cieľom odpovedať na druhú otázku treba na úvod uviesť – ako sa už uviedlo v bode 41 tohto rozsudku – že zásada mimozmluvnej zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcovi porušením práva Únie sa uplatní len vtedy, ak dotknutá právna norma Únie má za cieľ priznať týmto jednotlivcom práva. Treba preto nevyhnutne určiť, či jednotlivcovi, ktorý sa nachádza v takej situácii, ako pán Ullens de Schooten, vyplývajú práva z dotknutých ustanovení Zmluvy o FEÚ.

               47

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pokiaľ ide o ustanovenia Zmluvy o FEÚ v oblasti slobody usadiť sa, slobodného poskytovania služieb a voľného pohybu kapitálu, neuplatnia sa na situáciu, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudky z 20. marca 2014, Caixa d’Estalvis i Pensions de Barcelona,C‑139/12, EU:C:2014:174, bod 42 a citovanú judikatúru, ako aj z 30. júna 2016, Admiral Casinos & Entertainment, C‑464/15, EU:C:2016:500, bod 21 a citovanú judikatúru).

               48

               Ako pritom vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj z rozsudku belgického Cour constitutionnelle (Ústavný súd) č. 160/2007 z 19. decembra 2007, uvedeného v bodoch 27 a 28 tohto rozsudku, spor vo veci samej sa vyznačuje tým, že všetky okolnosti sa obmedzujú na vnútroštátnu sféru Belgicka. Pán Ullens de Schooten, belgický štátny príslušník, ktorý prevádzkoval laboratórium klinickej biológie na belgickom území, totiž žiada Belgicko o náhradu škody, ktorá podľa neho vznikla v dôsledku údajného nesúladu belgickej právnej úpravy uvedenej v bode 3 tohto rozsudku s právom Únie.

               49

               Skutočnosť, že v rozsudku z 12. februára 1987, Komisia/Belgicko (221/85, EU:C:1987:81) týkajúcom sa žaloby pre nesplnenie povinnosti podanej Komisiou, Súdny dvor posúdil dodržiavanie jednej zo základných slobôd uvedených v Zmluve o EHS zo strany Belgického kráľovstva, nemôže sama osebe viesť k záveru, že na túto slobodu sa môže odvolávať jednotlivec v takej veci, ako je vec sama, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu. Zatiaľ čo v konaní o nesplnenie povinnosti Súdny dvor overuje, či vnútroštátne opatrenie napadnuté Komisiou môže vo všeobecnosti odradiť hospodárske subjekty z iných členských štátov od toho, aby využívali dotknutú slobodu, v prejudiciálnom konaní má totiž Súdny dvor naopak za úlohu pomôcť vnútroštátnemu súdu pri vyriešení konkrétneho sporu, ktorý prejednáva, čo predpokladá, že je preukázané, že uvedená sloboda sa na tento spor uplatňuje.

               50

               Je nesporné, že Súdny dvor považoval za prípustné aj také návrhy na začatie prejudiciálneho konania, ktoré sa týkali výkladu ustanovení zmlúv týkajúcich sa základných slobôd aj napriek tomu, že všetky okolnosti sporu vo veci samej sa obmedzovali na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu, a to z toho dôvodu, že nebolo možné vylúčiť, že štátni príslušníci s bydliskom v iných členských štátoch mali alebo by mohli mať záujem na využívaní týchto slobôd pri vykonávaní činností na území členského štátu, ktorý dotknutú vnútroštátnu právnu úpravu prijal, a táto právna úprava uplatňujúca sa bez rozdielu na vnútroštátnych príslušníkov a štátnych príslušníkov iných členských štátov preto mohla mať účinky, ktoré sa neobmedzovali len na tento členský štát (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C‑570/07 a C‑571/07, EU:C:2010:300, bod 40; z 18. júla 2013, Citroën Belux,C‑265/12, EU:C:2013:498, bod 33, ako aj z 5. decembra 2013, Venturini a i., C‑159/12 až C‑161/12, EU:C:2013:791, body 25 a 26).

               51

               Rovnako Súdny dvor už konštatoval, že ak sa naň vnútroštátny súd obráti v rámci konania o neplatnosť ustanovení, ktoré sa uplatňujú nielen na vnútroštátnych príslušníkov, ale takisto na štátnych príslušníkov iných členských štátov, rozhodnutie, ktoré uvedený súd prijme po vydaní rozsudku Súdneho dvora v prejudiciálnom konaní, bude mať účinky aj voči štátnym príslušníkom iných členských štátov, čo odôvodňuje rozhodnutie Súdneho dvora poskytnúť odpoveď na otázky položené v súvislosti s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa základných slobôd aj napriek tomu, že všetky okolnosti sporu vo veci samej sa obmedzujú len na jediný členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudok z 8. mája 2013, Libert a i., C‑197/11 a C‑203/11, EU:C:2013:288, bod 35).

               52

               Okrem toho treba pripomenúť, že výklad týkajúci sa základných slobôd stanovených v článkoch 49, 56 alebo 63 ZFEÚ sa môže ukázať ako relevantný aj vo veci, kde sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu, ak vnútroštátne právo ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť, aby vlastnému štátnemu príslušníkovi umožnil využívanie tých istých práv, aké v rovnakej situácii požíva štátny príslušník iného členského štátu na základe práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. decembra 2000, Guimont,C‑448/98, EU:C:2000:663, bod 23; z 21. júna 2012, Susisalo a i., C‑84/11, EU:C:2012:374, bod 20, ako aj z 21. februára 2013, Ordine degli Ingegneri di Verona e Provincia a i., C‑111/12, EU:C:2013:100, bod 35).

               53

               To isté platí v prípadoch, v ktorých, aj napriek tomu, že všetky okolnosti veci samej sú mimo priameho rozsahu pôsobnosti práva Únie, ustanovenia tohto práva sa uplatňujú prostredníctvom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá k riešeniu situácií za okolností obmedzujúcich sa len na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu pristupuje rovnako ako právo Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z18. októbra 1990, Dzodzi,C‑297/88 a C‑197/89, EU:C:1990:360, body 36, 37 a 41; zo 17. júla 1997, Leur‑Bloem, C‑28/95, EU:C:1997:369, body 27 a 32, ako aj zo 14. marca 2013, Allianz Hungária Biztosító a i., C‑32/11, EU:C:2013:160, bod 20).

               54

               Na základe uvedených skutočností, vo veciach uvedených v bodoch 50 až 53 tohto rozsudku, Súdny dvor, na ktorý sa vnútroštátny súd obrátil v súvislosti so situáciou, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru len jedného členského štátu, nemôže usudzovať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania týkajúci sa výkladu ustanovení Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa základných slobôd, je preň nevyhnutný na to, aby mohol prijať rozhodnutie v prejednávanej veci, pokiaľ vnútroštátny súd neuvedie aj iné skutočnosti, okrem tých, že sporná vnútroštátna právna úprava sa bez rozdielu uplatňuje na štátnych príslušníkov dotknutého členského štátu a štátnych príslušníkov iných členských štátov. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania totiž musia vyplývať konkrétne skutočnosti, ktoré umožňujú vytvoriť súvislosť medzi predmetom alebo okolnosťami sporu, ktorý sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje na jeden členský štát, a článkami 49, 56 alebo 63 ZFEÚ.

               55

               V situácii, ako je tá vo veci samej, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru jedného členského štátu, preto vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby Súdnemu dvoru v súlade s článkom 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora poskytol vysvetlenie toho, akú súvislosť má spor, ktorý prejednáva, napriek jeho čisto vnútroštátnej povahe, s ustanoveniami práva Únie týkajúcimi sa základných slobôd, takže je požadovaný výklad v prejudiciálnom konaní preňho nevyhnutný na to, aby mohol prijať potrebné rozhodnutie v tomto spore.

               56

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania pritom nevyplýva, že vo veci samej vnútroštátne právo ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť, aby belgickému štátnemu príslušníkovi umožnil vyžívanie tých istých práv, aké v rovnakej situácii požíva štátny príslušník iného členského štátu na základe práva Únie, alebo že ustanovenia tohto práva by sa mali uplatňovať prostredníctvom belgického práva, ktoré k riešeniu situácií, v ktorých sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru Belgicka, pristupuje rovnako ako právo Únie.

               57

               V prejednávanej veci sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či sa v rámci žaloby o určenie mimozmluvnej zodpovednosti podanej proti členskému štátu z dôvodu údajného porušenia práva Únie, štátny príslušník tohto členského štátu môže dovolávať práv z článkov 49, 56 alebo 63 ZFEÚ, aj keď spor nemá žiadnu súvislosť s týmito ustanoveniami. Vzhľadom na to, že okolnosti sporu vo veci samej nevykazujú žiadnu takú súvislosť, z ustanovení, ktoré majú chrániť osoby pri skutočnom využívaní základných slobôd, nemožno odvodiť práva pre pána Ullensa de Schooten, a preto na základe práva Únie nemožno založiť mimozmluvnú zodpovednosť dotknutého členského štátu.

               58

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že systém mimozmluvnej zodpovednosti členského štátu za škodu spôsobenú porušením tohto práva sa nemá uplatniť v prípade údajnej škody spôsobenej jednotlivcovi z dôvodu tvrdeného porušenia základnej slobody stanovenej v článkoch 49, 56 alebo 63 ZFEÚ, vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá sa bez rozdielu vzťahuje na vnútroštátnych príslušníkov a na príslušníkov iných členských štátov, pokiaľ v situácii, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru jediného členského štátu, neexistuje nijaká súvislosť medzi predmetom alebo okolnosťami sporu vo veci samej a týmito článkami.

         O prvej, tretej a štvrtej otázke

               59

               Vzhľadom na to, že prvá, tretia a štvrtá otázka vychádzajú z chybného predpokladu, že na základe práva Únie možno založiť mimozmluvnú zodpovednosť dotknutého členského štátu v takom spore, aký existuje vo veci samej, netreba na ne odpovedať.

         O trovách

               60

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Právo Únie sa má vykladať v tom zmysle, že systém mimozmluvnej zodpovednosti členského štátu za škodu spôsobenú porušením tohto práva sa nemá uplatniť v prípade údajnej škody spôsobenej jednotlivcovi z dôvodu tvrdeného porušenia základnej slobody stanovenej v článkoch 49, 56 alebo 63 ZFEÚ, vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá sa bez rozdielu vzťahuje na vnútroštátnych príslušníkov a na príslušníkov iných členských štátov, pokiaľ v situácii, v ktorej sa všetky okolnosti obmedzujú na vnútroštátnu sféru jediného členského štátu, neexistuje nijaká súvislosť medzi predmetom alebo okolnosťami sporu vo veci samej a týmito článkami.

                     Podpisy

            (
            *1
         )   Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 5. decembra 2006.#Federico Cipolla proti Rosaria Fazari, rod. Portolese (C-94/04) a Stefano Macrino a Claudia Capoparte proti Roberto Meloni (C-202/04).#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Corte d'appello di Torino (C-94/04) a Tribunale di Roma (C-202/04) - Taliansko.#Pravidlá Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže - Vnútroštátna právna úprava sadzobníka odmien advokátov - Stanovenie profesijného sadzobníka - Slobodné poskytovanie služieb.#Spojené veci C-94/04 a C-202/04.

text:
      Spojené veci C‑94/04 a C‑202/04
      Federico Cipolla a i.
      proti
      Rosaria Portolese, vyd. Fazari, a Roberto Meloni
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané
      Corte d’appello di Torino a Tribunale di Roma)
      „Pravidlá Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže – Vnútroštátna právna úprava sadzobníka odmien advokátov – Stanovenie profesijného sadzobníka – Slobodné poskytovanie služieb“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora
      (Článok 234 ES)
      2.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Povinnosti členských štátov
      (Články 10 ES, 81 ES a 82 ES)
      3.        Slobodné poskytovanie služieb – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť
      (Článok 49 ES)
      4.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia
      (Článok 49 ES)
      1.        Keď sa v rámci prejudiciálnej otázky všetky rozhodné okolnosti sporu vo veci samej odohrali v jedinom členskom štáte, môže
         byť odpoveď pre vnútroštátny súd v každom prípade užitočná, najmä ak mu jeho vnútroštátne právo v takom konaní ukladá, aby
         danému členskému štátu umožnil požívanie tých istých práv, aké v rovnakej situácii požíva štátny príslušník iného členského
         štátu na základe práva Spoločenstva.

      (pozri bod 30)
      2.        Hoci je pravda, že články 81 ES a 82 ES sa samy osebe týkajú iba správania podnikov a nie zákonov alebo iných právnych predpisov
         členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že tieto články v spojení s článkom 10 ES zavádzajúcim povinnosť spolupráce
         ukladajú členským štátom, aby neprijímali alebo nezachovávali v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme zákonov alebo iných
         právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú na podniky. K porušeniu
         článkov 10 ES a 81 ES dôjde najmä vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní uzatváranie kartelových dohôd v rozpore s článkom
         81 ES, alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú právnu úpravu jej štátneho charakteru tým, že prenesie
         zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné subjekty.

      V tejto súvislosti nie je možné tvrdiť, že členský štát preniesol zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do ekonomickej
         oblasti na súkromné subjekty, čo by malo za následok odňatie štátneho charakteru právnej úprave, keď na jednej strane je dotknutá
         profesijná organizácia poverená iba vypracovaním návrhu sadzobníka, ktorý ako taký nie je záväzný, pritom minister má právomoc
         zmeniť návrh predložený uvedenou organizáciou, a že na druhej strane vnútroštátna právna úprava stanovuje, že vyčíslenie odmien
         vykonáva súdny orgán na základe kritérií uvedených v tejto úprave a oprávňuje za určitých výnimočných okolností súd odchýliť
         sa riadne odôvodneným rozhodnutím od stanovenej maximálnej a minimálnej hranice. Za týchto podmienok nemožno členskému štátu
         vytýkať, že nariadil alebo zvýhodnil uzatvorenie dohôd obmedzujúcich súťaž v rozpore s článkom 81 ES, alebo že posilnil účinky
         takýchto dohôd, alebo že nariadil alebo zvýhodnil zneužitie dominantného postavenia v rozpore s článkom 82 ES, alebo posilnil
         účinky takéhoto zneužitia.

      Z toho vyplýva, že články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebránia členskému štátu prijať právny predpis, ktorý na základe návrhu vypracovaného
         advokátskou komorou schváli sadzobník stanovujúci minimálnu hranicu odmien členov advokátskej profesie, sadzobník, od ktorého
         sa v zásade nemožno odchýliť, pokiaľ ide tak o služby vyhradené jej členom, ako aj o poskytovanie mimosúdnych služieb, ktoré
         môže rovnako vykonávať iný hospodársky subjekt nepodliehajúci tomuto sadzobníku.

      (pozri body 46, 47, 50 – 54, bod 1 výroku)
      3.        Článok 49 ES vyžaduje nielen vylúčenie akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb usadenému v inom členskom štáte
         z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale rovnako odstránenie všetkých obmedzení, dokonca ak sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych
         poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať alebo sťažovať vykonávanie činnosti poskytovateľa
         usadeného v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby.

      Ďalej, dotknutý článok 49 ES odporuje uplatneniu akejkoľvek vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku ktorej je sťažené poskytovanie
         služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu služieb len v rámci jedného členského štátu.

      (pozri body 56, 57)
      4.        Zákaz, stanovený členským štátom, odchýliť sa dohodou od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom odmien advokátov, ktoré
         sú na jednej strane súdnej povahy a na druhej strane sú vyhradené advokátom, je spôsobilý sťažiť vstup advokátov usadených
         v inom členskom štáte na trh právnych služieb a obmedziť výkon ich činností poskytovania služieb v tomto členskom štáte. Z tohto
         dôvodu uvedený zákaz predstavuje obmedzenie v zmysle článku 49 ES.

      Uvedený zákaz odníma advokátom usadeným v inom členskom štáte možnosť prostredníctvom odmien nižších ako stanovených sadzobníkom
         účinnejšie konkurovať advokátom trvalo usídleným v dotknutom členskom štáte, ktorí tak majú väčšie výhody ako advokáti usadení
         v cudzine na to, aby si udržali klientelu.

      Takto stanovený zákaz rovnako obmedzuje výber adresátov služieb v uvedenom členskom štáte, pretože tí nemôžu využiť služby
         advokátov usadených v iných členských štátoch, ktorí by ponúkali v tomto členskom štáte svoje služby za nižšiu cenu ako tú,
         ktorá vyplýva z minimálnych odmien stanovených sadzobníkom.

      Napriek tomu takýto zákaz možno odôvodniť, ak zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného záujmu pod podmienkou, že je spôsobilý
         zaručiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a že nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie.

      V tejto súvislosti, na jednej strane ochrana spotrebiteľov, najmä adresátov právnych služieb poskytovaných osobami napomáhajúcimi
         súdny výkon spravodlivosti, a na druhej strane riadny výkon spravodlivosti sú také ciele, ktoré možno považovať za naliehavé
         dôvody všeobecného záujmu spôsobilé ospravedlniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb pod dvojitou podmienkou, že vnútroštátne
         opatrenie vo veci samej bude spôsobilé zabezpečiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nepôjde nad rámec toho, čo je nevyhnutné
         na jeho dosiahnutie.

      Je úlohou vnútroštátneho súdu rozhodnúť, či obmedzenie slobodného poskytovania služieb založené vnútroštátnou právnou úpravou
         dodržiava tieto podmienky. Na tento účel je jeho povinnosťou prihliadať na faktory uvedené v nasledujúcich bodoch.

      Osobitne bude treba preskúmať, či existuje spojitosť medzi úrovňou odmien a kvalitou služieb poskytovaných advokátmi a či
         najmä stanovenie týchto minimálnych odmien predstavuje primerané opatrenie umožňujúce dosiahnuť sledované ciele, a to ochranu
         spotrebiteľov a riadny výkon spravodlivosti.

      Hoci je pravda, že sadzobník ukladajúci minimálne odmeny nemôže zabrániť členom profesie ponúkať nekvalitné služby, nemožno
         a priori vylúčiť, že takýto sadzobník umožní vyhnúť sa tomu, aby boli advokáti, v kontexte trhu, ktorý charakterizuje mimoriadne vysoký
         počet zapísaných a činných advokátov, podnecovaní do toho, aby sa ich hospodárska súťaž prejavila ponukou služieb za zníženú
         cenu s rizikom zhoršenia kvality poskytovaných služieb.

      Rovnako bude potrebné prihliadať na osobitosti vlastné dotknutému trhu, ako aj predmetným službám, a najmä na skutočnosť,
         že v oblasti služieb advokátov pravidelne existuje nesúmernosť informácií medzi „klientmi spotrebiteľmi“ a advokátmi. Advokáti
         disponujú vysokou úrovňou technických kompetencií, ktoré spotrebitelia nevyhnutne nemajú, a preto majú ťažkosti pri ohodnotení
         kvality služieb, ktoré sú im poskytované.

      Bude teda úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či profesijné pravidlá týkajúce sa advokátov, najmä pravidlá organizácie,
         kvalifikácie, profesionálnej etiky, kontroly a zodpovednosti sú postačujúce na dosiahnutie cieľov ochrany spotrebiteľov a riadneho
         výkonu spravodlivosti.

      Z toho vyplýva, že právna úprava absolútne zakazujúca odchýliť sa dohodou od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom odmien
         advokáta pre služby, ktoré sú na jednej strane súdnej povahy a na druhej strane sú vyhradené advokátom, predstavuje obmedzenie
         slobodného poskytovania služieb podľa článku 49 ES. Je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či takáto právna úprava vzhľadom
         na konkrétne podmienky uplatnenia skutočne zodpovedá cieľom ochrany spotrebiteľov a riadneho výkonu spravodlivosti spôsobilým
         ju odôvodniť a či sa obmedzenia, ktoré ukladá, nejavia ako neprimerané vzhľadom na jej ciele.

      (pozri body 58 – 61, 64 – 70, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 5. decembra 2006 (*)

      „Pravidlá Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže – Vnútroštátna právna úprava sadzobníka odmien advokátov – Stanovenie profesijného sadzobníka – Slobodné poskytovanie služieb“
      V spojených veciach C‑94/04 a C‑202/04,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Corte d’appello di
         Torino (Taliansko) a Tribunale di Roma (Taliansko) zo 4. februára a 5. mája 2004 na jednej strane a 7. apríla 2004 na druhej
         strane a doručené Súdnemu dvoru 25. februára a 18. mája 2004, ako aj 6. mája 2004, ktoré súvisia s konaniami:

      Federico Cipolla (C‑94/04)
      proti
      Rosaria Portolese, vyd. Fazari
      a
      Stefano Macrino,
      Claudia Capodarte (C‑202/04)
      proti
      Roberto Meloni,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Schintgen, J. Klučka, sudcovia
         J. Malenovský, U. Lỡhmus (spravodajca) a E. Levits,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. októbra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        F. Cipolla, v zastúpení: G. Cipolla, avvocatessa,
      –        R. Meloni, v zastúpení: S. Sabbatini, D. Condello, G. Scassellati Sforzolini a G. Rizza, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci: P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: A. Dittrich, C.‑D. Quassowski a M. Lumma, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa, R. Wainwright a F. Amato, ako aj K. Mojzesowicz, splnomocnení
         zástupcovia,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 1. februára 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 10 ES, 49 ES, 81 ES a 82 ES.

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci sporu medzi dvomi advokátmi a ich klientmi z dôvodu vymáhania odmien.

       Právny rámec
      3        Podľa kráľovského zákonného dekrétu č. 1578 z 27. novembra 1933 (GURI č. 281 z 5. decembra 1933), prevedeného do zákona č. 36
         z 22. januára 1934 (GURI č. 24 z 30. januára 1934), v znení neskorších predpisov (ďalej len „kráľovský zákonný dekrét“), Consiglio
         nazionale forense (Národná rada advokátskej komory, ďalej len „NRAK“), zriadená pri ministrovi spravodlivosti, je zložená
         z advokátov zvolených ich kolegami v počte jeden zvolený za každý obvod odvolacieho súdu.

      4        Článok 57 kráľovského zákonného dekrétu stanovuje, že kritériá slúžiace na určenie odmien a náhrad advokátov a „procuratori“
         v občianskoprávnej, trestnoprávnej a mimosúdnej oblasti sú stanovené každé dva roky rozhodnutím NRAK. Po tom, čo bol sadzobník
         odmien advokátov (ďalej len „sadzobník“) predmetom porady NRAK, musí ho podľa talianskej právnej úpravy schváliť minister
         spravodlivosti po vydaní stanoviska Comitato interministeriale dei prezzi (Medzirezortný výbor pre ceny, ďalej len „MVC“)
         a po konzultácii s Consiglio di Stato (Štátna rada).

      5        Podľa článku 58 kráľovského zákonného dekrétu sú tieto kritériá stanovené vzhľadom na hodnotu sporov a stupeň orgánu, ktorý
         koná vo veci a v trestných konaniach, aj vzhľadom na ich dĺžku. Sadzobník stanovuje pre každý úkon alebo sériu úkonov maximálnu
         hranicu a minimálnu hranicu výšky odmien.

      6        Článok 60 kráľovského zákonného dekrétu stanovuje, že vyčíslenie odmien na základe týchto kritérií vykonáva súdny orgán s prihliadnutím
         na zložitosť a počet riešených otázok. Tento výpočet sa musí pohybovať v rámci vopred stanovenej maximálnej a minimálnej hranice.
         V prípadoch výnimočnej dôležitosti, vzhľadom na osobitný charakter sporov a ak to skutočná hodnota poskytovanej služby odôvodňuje,
         môže súd prekročiť maximálnu hranicu stanovenú sadzobníkom. V opačnom prípade, ak vec nie je zložitá, môže stanoviť odmeny
         nižšie ako minimálna hranica. V oboch prípadoch musí byť rozhodnutie súdu odôvodnené.

      7        Podľa článku 2233 talianskeho Občianskeho zákonníka odmenu podľa zmluvy o poskytovaní služieb, ak nie je dohodnutá účastníkmi
         zmluvy a nemožno ju stanoviť podľa platných sadzobníkov a zvyklostí, všeobecne stanovuje súd po vypočutí stanoviska profesijného
         združenia, ktorého je poskytovateľ služieb členom. Pokiaľ však ide o advokátske povolanie, článok 24 zákona č. 794 z 13. júna
         1942 (GURI č. 172 z 23. júla 1942) stanovuje, že sa nemožno odchýliť od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom za služby
         advokáta pod hrozbou neplatnosti akejkoľvek odchylnej dohody. Podľa judikatúry Corte suprema di cassazione (Kasačný súd) sa
         toto pravidlo uplatňuje aj na mimosúdne úkony advokátov.

      8        Sadzobník vo veci C‑202/04 bol stanovený rozhodnutím NRAK z 12. júna 1993, zmeneným 29. septembra 1994, a bol schválený vyhláškou
         ministerstva č. 585 z 5. októbra 1994 (GURI č. 247 z 21. októbra 1994). Článok 2 tejto vyhlášky stanovuje, že „zvýšenie upravené
         v sadzobníkoch v prílohe sa použije vo výške 50 % od 1. októbra 1994 a zostávajúcich 50 % od 1. apríla 1995“. Toto zvýšenie
         rozvrhnuté v časovom období vychádza z pripomienok MVC s tým, že tento výbor prihliadal najmä na zvýšenie inflácie. Minister
         spravodlivosti sa ešte pred schválením sadzobníka opäť poradil s NRAK, ktorá na svojom zasadnutí 29. septembra 1994 schválila
         návrh odložiť nadobudnutie účinnosti sadzobníka.

      9        Sadzobník sa vzťahuje na tri kategórie odmien, a to odmeny, poplatky a náhrady za súdne úkony v občianskoprávnej a správnej
         oblasti, odmeny za súdne úkony v trestnoprávnej oblasti a odmeny a náhrady za mimosúdne úkony.

       Spory vo veci samej a prejudiciálne otázky
       Vec C‑94/04
      10      Pani Portolese, vyd. Fazari, a dvaja ďalší vlastníci priľahlých pozemkov v obci Moncalieri sa obrátili na advokáta Cipollu
         v úmysle začať konanie proti tejto obci, aby získali náhradu za naliehavé zabratie týchto pozemkov nariadené jediným rozhodnutím
         starostu obce Moncalieri bez toho, aby došlo k vyvlastneniu. Pán Cipolla spísal tri oddelené výzvy na zaplatenie a do registra
         Tribunale di Torino podal tri návrhy na začatie konania proti uvedenej obci.

      11      Následne bol spor urovnaný vďaka dohode, ku ktorej došlo na priamy podnet jedného z dotknutých vlastníkov, avšak bez zásahu
         pána Cipollu.

      12      Tento advokát, ktorý pred spísaním a doručením troch výziev na zaplatenie dostal sumu 1 850 000 ITL od každej z troch žalobkýň
         vo veci samej, zjavne z dôvodu zaplatenia vopred za odborné služby, vystavil pani Portolese účet v celkovej výške 4 125 000
         ITL, pokrývajúci jeho odmeny a rôzne náklady. Pani Portolese odmietla zaplatiť túto sumu. Tribunale di Torino, na ktorý bola
         podaná žaloba vyplývajúca z tohto sporu, rozsudkom z 12. júna 2003 potvrdil správnosť zaplatenia sumy 1 850 000 ITL a zamietol
         žalobu pána Cipollu týkajúcu sa zaplatenia sumy 4 125 000 ITL. Pán Cipolla podal odvolanie proti tomuto rozsudku na Corte
         d’appello di Torino a osobitne sa domáhal uplatnenia sadzobníka.

      13      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v rámci sporu, ktorý pred ním prebieha, vzniká otázka, či za predpokladu, že
         sa preukáže existencia dohody medzi účastníkmi o paušálnej odmene advokáta, by takáto údajná dohoda o paušálnej sume 1 850 000
         ITL bola napriek talianskej právnej úprave považovaná za platnú, keďže jej nahradenie z úradnej povinnosti vyčíslením odmeny
         advokáta na základe sadzobníka nie je v súlade s pravidlami Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže.

      14      Vnútroštátny súd tvrdí, že v prípade, ak by odborník, ktorý nesídli v Taliansku, poskytoval právne služby príjemcovi usadenému
         v tomto členskom štáte a zmluva, ktorá sa na ne vzťahuje, by podliehala talianskemu zákonu, poskytovanie právnych služieb
         by podliehalo absolútnemu zákazu odchýliť sa od súm odmien stanovených sadzobníkom. V takom prípade by tiež bolo potrebné
         uplatniť povinnú minimálnu výšku. Uvedený zákaz by mal za následok prekážku vstupu ostatných advokátov na taliansky trh služieb.

      15      Za týchto okolností Corte d’appello di Torino rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Uplatní sa zásada hospodárskej súťaže práva Spoločenstva uvedená v článkoch 10 ES, 81 ES a 82 ES aj na ponuku právnych služieb?
      2.      Zahŕňa v sebe táto zásada možnosť dohodnúť medzi účastníkmi zmluvy odmenu advokáta so záväzným účinkom?
      3.      V každom prípade, je táto zásada prekážkou absolútneho zákazu odchýliť sa od odmien advokátov?
      4.      Uplatní sa zásada slobodného poskytovania služieb uvedená v článkoch 10 ES a 49 ES aj na ponuku právnych služieb?
      5.      V prípade kladnej odpovede je táto zásada zlučiteľná so zásadou absolútneho zákazu odchýliť sa od odmien advokátov?“
       Vec C‑202/04
      16      Na základe stanoviska advokátskej komory a podľa sadzobníka advokát Meloni žiadal a domohol sa proti pani Capodarte a pánovi
         Macrinovi vydania platobného rozkazu súdu na zaplatenie odmien za niektoré mimosúdne úkony, ktoré vykonal v ich prospech,
         týkajúce sa oblasti autorských práv, a ktoré spočívali najmä v ústne vyjadrených stanoviskách a zásielkach zaslaných advokátovi
         druhej strany.

      17      Pani Capodarte a pán Macrino podali odpor proti tomuto rozkazu na Tribunale di Roma a zvlášť poukázali na neprimeranosť odmien
         požadovaných pánom Melonim vzhľadom na dôležitosť prejednávanej veci a služieb, ktoré skutočne vykonal.

      18      Na účely stanovenia výšky odmien pre pána Meloniho za tieto služby sa Tribunale di Roma domnieva, že musí posúdiť, či je sadzobník,
         tak ako sa uplatňuje na advokátov v mimosúdnej oblasti, zlučiteľný s pravidlami Zmluvy ES, najmä vzhľadom na skutočnosť, že
         zainteresované strany sa nemuseli obrátiť na advokáta, aby im boli poskytnuté služby mimosúdneho poradenstva v predmetnej
         veci.

      19      V dôsledku toho Tribunale di Roma rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Odporujú články 5 a 85 Zmluvy ES (teraz články. 10 ES a 81 ES) tomu, aby členský štát prijal zákonné alebo vykonávacie predpisy,
         ktoré na základe návrhu vypracovaného advokátskou komorou stanovujú minimálne a maximálne tarifné odmeny pre členov komory
         za služby, ktorých predmetom sú (tzv. ‚mimosúdne‘) činnosti, ktorých výkon nie je vyhradený členom komory a ktoré môže vykonávať
         ktokoľvek?“

      20      Vzhľadom na súvislosť týchto dvoch vecí treba v súlade s článkom 43 rokovacieho poriadku v súčinnosti s článkom 103 uvedeného
         poriadku spojiť tieto veci na spoločné konanie na účely vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
       Vec C‑94/04
      –       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      21      Podľa pána Cipollu sú otázky predložené vnútroštátnym súdom neprípustné preto, lebo na jednej strane nie sú podstatné pre
         rozhodnutie sporu vo veci samej a na druhej strane sú hypotetické.

      22      Čo sa týka prvej námietky neprípustnosti, pán Cipolla tvrdí, že uplatniteľné vnútroštátne právo nevyžaduje od vnútroštátneho
         súdu, aby posúdil existenciu alebo prípustnosť dohody medzi advokátom a jeho klientkou, v rozpore s tým, čo je uvedené v rozhodnutí
         vnútroštátneho súdu. Neexistencia dohody medzi týmito stranami, ako aj posúdenie tejto sumy zaplatenej klientkou ako „záloha“
         za služby, za ktoré má byť poskytnutá odmena, majú právne účinky právoplatne rozhodnutej veci, pretože neboli napadnuté odvolaním.

      23      Pokiaľ ide o druhú námietku neprípustnosti, pán Cipolla tvrdí, že platnosť dohody uzavretej medzi advokátom a jeho klientkou
         by bola súca na preskúmanie iba vtedy, ak by sa preukázalo, že takáto dohoda existuje. O taký prípad však v predmetnej veci
         nejde. Otázky, ktoré predložil Corte d’appello di Torino, možno prirovnať k žiadosti o poradné stanovisko.

      24      Nemecká vláda sa domnieva, že vzhľadom na to, že faktická situácia vo veci samej neobsahuje cudzí prvok, článok 49 ES nie
         je uplatniteľný. Komisia Európskych spoločenstiev, ktorá sa opiera o nedávnu judikatúru Súdneho dvora, sa domnieva, že návrh
         na začatie prejudiciálneho konania v časti, v ktorej sa týka výkladu článku 49 ES, je prípustný.

      –       Odpoveď Súdneho dvora
      25      Pokiaľ ide o námietky neprípustnosti vznesené pánom Cipollom, treba pripomenúť, že pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva
         Spoločenstva položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento vymedzí na svoju vlastnú
         zodpovednosť a ktorých presnosť neprináleží preverovať Súdnemu dvoru, platí prezumpcia relevantnosti (pozri rozsudok z 15. mája
         2003, Salzmann, C‑300/01, Zb. s. I‑4899, body 29 a 31). Odmietnutie návrhu podaného vnútroštátnym súdom je možné len vtedy,
         ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej,
         pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými ani právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú
         odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099,
         bod 39, a z 15. júna 2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Zb. s. I‑5341, bod 48).

      26      Táto prezumpcia relevantnosti nemôže byť vyvrátená iba okolnosťou, že jeden z účastníkov konania vo veci samej popiera určité
         skutočnosti, ako je uvedené v bode 22 tohto rozsudku, ktorých presnosť neprináleží preverovať Súdnemu dvoru a od ktorých závisí
         vymedzenie predmetu tohto sporu.

      27      Treba teda ďalej skúmať, či sa spor vo veci samej, ako to vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, týka otázky, či dohoda
         uzavretá medzi klientkou a jej advokátom o paušálnej odmene pre tohto advokáta existuje a musí sa považovať za platnú preto,
         lebo jej nahradenie z úradnej povinnosti vyčíslením odmeny advokáta na základe platného sadzobníka v dotknutom členskom štáte
         nie je v súlade s pravidlami Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže.

      28      V tejto súvislosti treba konštatovať, že nie je zjavné, že by výklad pravidiel Spoločenstva, o ktorý žiada vnútroštátny súd,
         nemal súvis s existenciou alebo predmetom konania vo veci samej a že by otázky týkajúce sa výkladu týchto pravidiel boli hypotetické.

      29      Aj keby nebola existencia dohody vo veci samej preukázaná, nemožno vylúčiť, že výklad práva Spoločenstva žiadaný vnútroštátnym
         súdom, ktorý mu môže umožniť posúdenie zlučiteľnosti sadzobníka vzhľadom na pravidlá hospodárskej súťaže stanovené Zmluvou,
         bude pre tento súd potrebný v súvislosti s rozhodovaním sporu, o ktorom koná. Ten sa však vzťahuje predovšetkým na vyčíslenie
         odmien advokáta, ktoré, ako je naznačené v bode 6 tohto rozsudku, vykonáva súdny orgán, a to – okrem výnimiek – v rámci maximálnej
         a minimálnej hranice vopred stanovenej ministrom spravodlivosti.

      30      Napokon, pokiaľ ide konkrétnejšie o otázky výkladu článku 49 ES, hoci je nepochybné, že všetky rozhodné okolnosti sporu vo
         veci samej sa odohrali v jedinom členskom štáte, odpoveď môže byť pre vnútroštátny súd v každom prípade užitočná, najmä ak
         mu jeho vnútroštátne právo v takom konaní, akým je konanie vo veci samej, ukladá, aby talianskemu štátnemu príslušníkovi umožnil
         požívanie tých istých práv, aké v rovnakej situácii požíva štátny príslušník iného členského štátu ako Talianska republika
         na základe práva Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, C‑451/03,
         Zb. s. I‑2941, bod 29).

      31      Preto je potrebné preskúmať, či ustanovenia Zmluvy o slobodnom poskytovaní služieb, ktorých výklad žiada uvedený súd, bránia
         uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy vo veci samej v takom rozsahu, v akom by sa uplatnil na osoby s pobytom v inom členskom
         štáte ako Talianska republika.

      32      Vzhľadom na uvedené treba konštatovať, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.

       Vec C‑202/04
      –       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      33      Pán Meloni sa dovoláva neprípustnosti otázky predloženej Tribunale di Roma z dôvodu, že niet nijakej spojitosti medzi touto
         otázkou a rozhodnutím v spore, o ktorom koná, keďže jeho predmetom je uplatnenie sadzobníka na poskytovanie mimosúdnych služieb
         vykonávaných advokátom zapísaným v komore.

      34      Okrem toho vnútroštátny súd neuviedol konkrétne dôvody, ktoré ho viedli k predloženiu otázok týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva.

      35      Talianska vláda tvrdí, že ak účastníci konania nestanovili odmeny zmluvou a klient popiera odmeny jednostranne fakturované
         odborníkom, je, ako vo veci samej, podľa talianskeho práva úlohou súdu konajúceho v tomto spore slobodne ich stanoviť. Otázka
         zlučiteľnosti sadzobníka na poskytovanie mimosúdnych služieb advokátov s článkami 10 ES a 81 ES je preto na účely rozhodnutia
         sporu vo veci samej nepodstatná.

      36      Táto vláda rovnako popiera relevantnosť otázky predloženej vnútroštátnym súdom vzhľadom na skutočnosť, že vo veci samej ani
         pri vypracovávaní sadzobníka nejde o žiadny protisúťažný postup z dôvodu správania sa subjektov.

      –       Odpoveď Súdneho dvora
      37      Pokiaľ ide o prvú námietku neprípustnosti vznesenú pánom Melonim, treba pripomenúť, že spor sa vzťahoval na uplatnenie sadzobníka
         na poskytovanie mimosúdnych služieb vykonávaných advokátom zapísaným v komore. Položenou otázkou sa vnútroštátny súd pýta,
         či pravidlá hospodárskej súťaže odporujú takémuto uplatneniu, keďže ten istý sadzobník nemožno použiť na poskytovanie mimosúdnych
         služieb vykonávaných osobou nezapísanou v advokátskej komore. Za týchto podmienok nemôže byť prezumpcia relevantnosti otázok
         týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva predložených vnútroštátnym súdom vyvrátená.

      38      Čo sa týka námietky neprípustnosti založenej na skutočnosti, že vnútroštátny súd neuviedol konkrétne dôvody, ktoré ho viedli
         k predloženiu otázok týkajúcich sa výkladu práva Spoločenstva, tá už nemôže uspieť. Podľa judikatúry Súdneho dvora je nevyhnutné,
         aby vnútroštátny súd v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Spoločenstva, ktorých výklad žiada, ako aj súvislosť,
         ktorá existuje medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou na spor (pozri najmä uznesenie z 28. júna
         2000, Laguillaumie, C‑116/00, Zb. s. I‑4979, bod 16). Rozhodnutie vnútroštátneho súdu však dostatočne spĺňa túto požiadavku,
         ako to uviedol aj generálny advokát v bode 24 svojich návrhov.

      39      Čo sa týka prvej námietky neprípustnosti vznesenej talianskou vládou, treba uviesť, že vnútroštátny súd vychádza z predpokladu,
         že v rámci sporu, o ktorom koná, musí podľa talianskeho práva stanoviť odmeny advokáta vzhľadom na sadzobník uplatniteľný
         na advokátov v mimosúdnej oblasti.

      40      Tak, ako je to pripomenuté v bode 25 tohto rozsudku, úlohou Súdneho dvora je preskúmať presnosť skutkového a právneho rámca
         stanoveného vnútroštátnym súdom, do ktorého sa začleňujú otázky týkajúce sa výkladu práva Spoločenstva, ktoré tento súd predkladá
         Súdnemu dvoru.

      41      Za týchto podmienok nebola prezumpcia relevantnosti, ktorá sa viaže na otázku predloženú Súdnemu dvoru, vyvrátená.

      42      Pokiaľ ide o druhú námietku neprípustnosti vznesenú talianskou vládou, je dôležité pripomenúť, ako bolo uvedené v bode 37
         tohto rozsudku, že vnútroštátny súd sa svojou otázkou pýta, či pravidlá hospodárskej súťaže stanovené Zmluvou odporujú uplatneniu
         sadzobníka v spore, o ktorom koná. Otázka, či došlo k protisúťažnému postupu vo veci samej, vyplýva zo samotného predmetu
         otázky predloženej vnútroštátnym súdom a nemôže byť v danom prípade považovaná za irelevantnú.

      43      Z toho vyplýva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Roma je prípustný.

       O veci samej
       O troch prvých otázkach predložených vo veci C‑94/04 a otázke predloženej vo veci C‑202/04
      44      Týmito otázkami, ktorými sa treba zaoberať spoločne podľa nového formulovania berúceho do úvahy relevantné prvky oboch vecí,
         a najmä skutočnosť, že v rámci sporov vo veci samej sú predmetom konania minimálne odmeny, sa vnútroštátne súdy v podstate
         pýtajú, či články 10 ES, 81 ES a 82 ES bránia členskému štátu prijať právny predpis, ktorý na základe návrhu vypracovaného
         advokátskou komorou, ako je NRAK, schvaľuje sadzobník stanovujúci minimálnu hranicu odmien pre členov advokátskej profesie,
         sadzobník, od ktorého sa v zásade nemožno odchýliť, pokiaľ ide o služby vyhradené jej členom, ako aj o poskytovanie mimosúdnych
         služieb, ktoré tiež môže vykonávať každý hospodársky subjekt nepodliehajúci tomuto sadzobníku.

      45      Na úvod treba uviesť, že sadzobník s pôsobnosťou pre celé územie jedného členského štátu je spôsobilý ovplyvniť obchod medzi
         členskými štátmi v zmysle článkov 81 ods. 1 ES a 82 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. októbra 1972, Vereeniging van
         Cementhandelaren/Commission, 8/72, Zb. s. 977, bod 29; z 10. decembra 1991, Merci convenzionali porto di Genova, C‑179/90,
         Zb. s. I‑5889, body 14 a 15, ako aj z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529, bod 33).

      46      Podľa ustálenej judikatúry, hoci je pravda, že články 81 ES a 82 ES sa samy osebe týkajú iba správania podnikov a nie zákonov
         alebo iných právnych predpisov členských štátov, nič to nemení na skutočnosti, že tieto články v spojení s článkom 10 ES zavádzajúcim
         povinnosť spolupráce ukladajú členským štátom, aby neprijímali alebo nezachovávali v účinnosti opatrenia, a to ani vo forme
         zákonov alebo iných právnych predpisov, spôsobilé zmariť potrebný účinok pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú
         na podniky (pozri najmä uznesenie zo 17. februára 2005, Mauri, C‑250/03, Zb. s. I‑1267, bod 29, a citovanú judikatúru).

      47      Ako už Súdny dvor rozhodol, k porušeniu článkov 10 ES a 81 ES dôjde najmä vtedy, ak členský štát nariadi alebo zvýhodní uzatváranie
         kartelových dohôd v rozpore s článkom 81 ES, alebo posilní účinky takýchto dohôd, alebo zbaví svoju vlastnú právnu úpravu
         jej štátneho charakteru tým, že prenesie zodpovednosť za prijatie rozhodnutí zasahujúcich do oblasti hospodárstva na súkromné
         subjekty (uznesenie Mauri, už citované, bod 30 a citovaná judikatúra).

      48      V tejto súvislosti skutočnosť, že jeden členský štát nariadi profesijnej organizácii zloženej z advokátov, ako je NRAK, vypracovať
         návrh sadzobníka odmien, sa za okolností v prejednávaných veciach nejaví tak, že členský štát odňal prijatému sadzobníku jeho
         štátny charakter tým, že preniesol na advokátov zodpovednosť prijať rozhodnutia v tejto oblasti.

      49      Aj keď vnútroštátna právna úprava vo veci samej neobsahuje procesné podmienky ani základné ustanovenia spôsobilé s primeranou
         pravdepodobnosťou zabezpečiť, že NRAK sa bude správať pri vypracovaní návrhu sadzobníka ako oddelený vykonávateľ verejnej
         moci vo všeobecnom záujme, nezdá sa, že by sa taliansky štát vzdal výkonu svojej rozhodovacej právomoci v poslednom stupni
         alebo kontroly zavedenia tohto sadzobníka (pozri rozsudok Arduino, už citovaný, body 39 a 40).

      50      Na jednej strane je NRAK poverená iba vypracovaním návrhu sadzobníka, ktorý ako taký nie je záväzný. V prípade, ak nie je
         schválený ministrom spravodlivosti, nenadobudne tento návrh sadzobníka účinnosť a účinným zostane pôvodný, už schválený sadzobník.
         Z toho dôvodu má tento minister právomoc zmeniť návrh predložený NRAK. Okrem toho ministrovi pomáhajú dva verejné orgány,
         a to Štátna rada a MVC, od ktorých musí získať stanovisko pred každým schválením sadzobníka (pozri rozsudok Arduino, už citovaný,
         bod 41).

      51      Na druhej strane článok 60 kráľovského zákonného dekrétu stanovuje, že vyčíslenie odmien vykonáva súdny orgán na základe kritérií
         uvedených v článku 57 tohto kráľovského zákonného dekrétu s prihliadnutím na zložitosť a počet riešených otázok. Navyše za
         určitých výnimočných okolností sa súd môže riadne odôvodneným rozhodnutím odchýliť od minimálnej hranice stanovenej podľa
         článku 58 tohto kráľovského zákonného dekrétu (pozri v tomto zmysle rozsudok Arduino, už citovaný, bod 42).

      52      Za týchto podmienok sa nemožno domnievať, že taliansky štát sa vzdal výkonu právomoci tým, že preniesol zodpovednosť za prijatie
         rozhodnutí zasahujúcich do ekonomickej oblasti na súkromné subjekty, čo by malo za následok odňatie štátneho charakteru právnej
         úprave vo veci samej (pozri rozsudok Arduino, už citovaný, bod 43, a uznesenie Mauri, už citované, bod 36).

      53      Z dôvodov vysvetlených v bodoch 50 a 51 tohto rozsudku nemožno tomuto štátu vytýkať, že prostredníctvom NRAK nariadil alebo
         zvýhodnil uzatvorenie dohôd obmedzujúcich súťaž v rozpore s článkom 81 ES, alebo že posilnil účinky takýchto dohôd, alebo
         že nariadil alebo zvýhodnil zneužitie dominantného postavenia v rozpore s článkom 82 ES, alebo posilnil účinky takéhoto zneužitia
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Arduino, už citovaný, bod 43, a uznesenie Mauri, už citované, bod 37).

      54      Na prvé tri otázky predložené vo veci C‑94/04 a na otázku predloženú vo veci C‑202/04 je preto potrebné odpovedať tak, že
         články 10 ES, 81 ES a 82 ES neodporujú tomu, aby členský štát prijal právny predpis, ktorý na základe návrhu vypracovaného
         advokátskou komorou, akou je NRAK, schváli sadzobník stanovujúci minimálnu hranicu odmien členov advokátskej profesie, sadzobník,
         od ktorého sa v zásade nemožno odchýliť, pokiaľ ide tak o služby vyhradené jej členom, ako aj o poskytovanie mimosúdnych služieb,
         ktoré môže rovnako vykonávať iný hospodársky subjekt nepodliehajúci tomuto sadzobníku.

       O štvrtej a piatej otázke predloženej v rámci veci C‑94/04
      55      Týmito dvoma otázkami sa Corte d’appello di Torino v podstate pýta, či článok 49 ES odporuje právnej úprave absolútne zakazujúcej
         odchýliť sa dohodou od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom ako vo veci samej pre služby, ktoré sú na jednej strane
         súdnej povahy a na druhej strane sú vyhradené advokátom.

      56      Je potrebné pripomenúť, že článok 49 ES vyžaduje nielen vylúčenie akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb usadenému
         v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale rovnako odstránenie všetkých obmedzení, dokonca ak sa uplatňujú
         bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať alebo sťažovať
         vykonávanie činnosti poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby (pozri najmä rozsudky
         z 29. novembra 2001, De Coster, C‑17/00, Zb. s. I‑9445, bod 29, a z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile, C‑544/03
         a C‑545/03, Zb. s. I‑7723, bod 29).

      57      Ďalej Súdny dvor už rozhodol, že dotknutý článok 49 ES odporuje uplatneniu akejkoľvek vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku
         ktorej je sťažené poskytovanie služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu služieb len v rámci jedného členského štátu
         (pozri rozsudky De Coster, už citovaný, bod 30, a citovanú judikatúru, a Mobistar a Belgacom Mobile, už citovaný, bod 30).

      58      Zákaz odchýliť sa dohodou od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom, ako to stanovuje talianska právna úprava, je spôsobilý
         sťažiť vstup advokátov usadených v inom členskom štáte ako v Talianskej republike na taliansky trh právnych služieb a obmedziť
         výkon ich činností poskytovania služieb v posledne spomenutom členskom štáte. Z tohto dôvodu uvedený zákaz predstavuje obmedzenie
         v zmysle článku 49 ES.

      59      Uvedený zákaz odníma advokátom usadeným v inom členskom štáte ako v Talianskej republike možnosť prostredníctvom odmien nižších
         ako stanovených sadzobníkom účinnejšie konkurovať advokátom trvalo usídleným v dotknutom členskom štáte, ktorí tak majú väčšie
         výhody ako advokáti usadení v cudzine na to, aby si udržali klientelu (pozri analogicky rozsudok z 5. októbra 2004, CaixaBank
         France, C‑442/02, Zb. s. I‑8961, bod 13).

      60      Takto stanovený zákaz rovnako obmedzuje výber adresátov služieb v Taliansku, pretože tí nemôžu využiť služby advokátov usadených
         v iných členských štátoch, ktorí by ponúkali v Taliansku svoje služby za nižšiu cenu ako tú, ktorá vyplýva z minimálnych odmien
         stanovených sadzobníkom.

      61      Napriek tomu takýto zákaz možno odôvodniť, ak zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného záujmu pod podmienkou, že je spôsobilý
         zaručiť uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje, a že nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri najmä rozsudky
         z 5. júna 1997, SETTG, C‑398/95, Zb. s. I‑3091, bod 21, a Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, už citovaný, bod 37).

      62      Talianska vláda, aby odôvodnila obmedzenie slobodného poskytovania služieb vyplývajúce zo sporného zákazu, tvrdí, že nadmerná
         konkurencia medzi advokátmi by mohla viesť k cenovej súťaži, čo by mohlo spôsobiť zhoršenie kvality poskytovaných služieb
         na škodu spotrebiteľov, najmä ako osôb podliehajúcich súdnej právomoci, ktoré potrebujú kvalitné poradenstvo pred súdnymi
         orgánmi.

      63      Podľa Komisie sa nepreukázala žiadna príčinná súvislosť medzi stanovením minimálnej úrovne odmien a vysokou úrovňou kvality
         profesionálnych služieb poskytovaných advokátmi. V skutočnosti štátne opatrenia upravujúce zastupovanie, ako najmä pravidlá
         prístupu k profesii advokáta, disciplinárne pravidlá umožňujúce dodržiavať profesionálnu etiku a pravidlá v oblasti zodpovednosti
         za škodu, majú tým, že udržujú vysokú úroveň kvality služieb poskytovaných týmito odborníkmi, ktoré uvedené opatrenia zaručujú,
         priamy vzťah príčiny a následku s ochranou klientov advokátov a riadnym výkonom spravodlivosti.

      64      V tejto súvislosti treba uviesť, že na jednej strane ochrana spotrebiteľov, najmä adresátov právnych služieb poskytovaných
         osobami napomáhajúcimi súdny výkon spravodlivosti, a na druhej strane riadny výkon spravodlivosti sú také ciele, ktoré možno
         považovať za naliehavé dôvody všeobecného záujmu spôsobilé ospravedlniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 12. decembra 1996, Reisebüro Broede, C‑3/95, Zb. s. I‑6511, bod 31, a citovanú judikatúru, ako aj
         z 21. septembra 1999, Läärä a i., C‑124/97, Zb. s. I‑6067, bod 33) pod dvojitou podmienkou, že vnútroštátne opatrenie vo veci
         samej bude spôsobilé zabezpečiť dosiahnutie sledovaného cieľa a nepôjde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie.

      65      Je úlohou vnútroštátneho súdu rozhodnúť, či vo veci samej obmedzenie slobodného poskytovania služieb založené vnútroštátnou
         právnou úpravou dodržiava tieto podmienky. Na tento účel je jeho povinnosťou prihliadať na faktory uvedené v nasledujúcich
         bodoch.

      66      Osobitne bude treba preskúmať, či existuje spojitosť medzi úrovňou odmien a kvalitou služieb poskytovaných advokátmi a či
         najmä stanovenie týchto minimálnych odmien predstavuje primerané opatrenie umožňujúce dosiahnuť sledované ciele, a to ochranu
         spotrebiteľov a riadny výkon spravodlivosti.

      67      Hoci je pravda, že sadzobník ukladajúci minimálne odmeny nemôže zabrániť členom profesie ponúkať nekvalitné služby, nemožno
         a priori vylúčiť, že takýto sadzobník umožní vyhnúť sa tomu, aby boli advokáti, v kontexte talianskeho trhu, ktorý ako vyplýva z rozhodnutia
         vnútroštátneho súdu charakterizuje mimoriadne vysoký počet zapísaných a činných advokátov, podnecovaní do toho, aby sa ich
         hospodárska súťaž prejavila ponukou služieb za zníženú cenu s rizikom zhoršenia kvality poskytovaných služieb.

      68      Rovnako bude potrebné prihliadať na osobitosti vlastné dotknutému trhu, ktoré boli pripomenuté v predchádzajúcom bode, ako
         aj predmetným službám, a najmä na skutočnosť, že v oblasti služieb advokátov pravidelne existuje nesúmernosť informácií medzi
         „klientmi spotrebiteľmi“ a advokátmi. Advokáti disponujú vysokou úrovňou technických kompetencií, ktoré spotrebitelia nevyhnutne
         nemajú, a preto majú ťažkosti pri ohodnotení kvality služieb, ktoré sú im poskytované (pozri najmä Správu o hospodárskej súťaži
         v sektore slobodných povolaní uvedenú v oznámení Komisie z 9. februára 2004 [KOM(2004) 83 v konečnom znení, s. 10]).

      69      Bude teda úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či profesijné pravidlá týkajúce sa advokátov, najmä pravidlá organizácie,
         kvalifikácie, profesionálnej etiky, kontroly a zodpovednosti sú postačujúce na dosiahnutie cieľov ochrany spotrebiteľov a riadneho
         výkonu spravodlivosti.

      70      Vzhľadom na vyššie uvedené je opodstatnené odpovedať na štvrtú a piatu otázku predloženú vo veci C‑94/04 tak, že právna úprava
         absolútne zakazujúca odchýliť sa dohodou od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom odmien advokáta ako vo veci samej pre
         služby, ktoré sú na jednej strane súdnej povahy a na druhej strane sú vyhradené advokátom, predstavuje obmedzenie slobodného
         poskytovania služieb podľa článku 49 ES. Je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či takáto právna úprava vzhľadom na konkrétne
         podmienky uplatnenia skutočne zodpovedá cieľom ochrany spotrebiteľov a riadneho výkonu spravodlivosti spôsobilým ju odôvodniť
         a či sa obmedzenia, ktoré ukladá, nejavia ako neprimerané vzhľadom na jej ciele.

       O trovách
      71      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konaní vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
         v súvislosti s prekážkami postupu v konaniach pred vnútroštátnymi súdmi, o trovách konania rozhodnú tieto vnútroštátne súdy.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Články 10 ES, 81 ES a 82 ES nebránia členskému štátu prijať právny predpis, ktorý na základe návrhu vypracovaného advokátskou
            komorou, akou je Consiglio nazionale forense (Národná rada advokátskej komory), schváli sadzobník stanovujúci minimálnu hranicu
            odmien členov advokátskej profesie, sadzobník, od ktorého sa v zásade nemožno odchýliť, pokiaľ ide tak o služby vyhradené
            jej členom, ako aj o poskytovanie mimosúdnych služieb, ktoré môže rovnako vykonávať iný hospodársky subjekt nepodliehajúci
            tomuto sadzobníku.
      2.      Právna úprava absolútne zakazujúca odchýliť sa dohodou od minimálnych odmien stanovených sadzobníkom odmien advokáta ako vo
            veci samej pre služby, ktoré sú na jednej strane súdnej povahy a na druhej strane sú vyhradené advokátom, predstavuje obmedzenie
            slobodného poskytovania služieb podľa článku 49 ES. Je úlohou vnútroštátneho súdu preskúmať, či takáto právna úprava vzhľadom
            na konkrétne podmienky uplatnenia skutočne zodpovedá cieľom ochrany spotrebiteľov a riadneho výkonu spravodlivosti spôsobilým
            ju odôvodniť a či sa obmedzenia, ktoré ukladá, nejavia ako neprimerané vzhľadom na jej ciele.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.