title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 19. novembra 2013.#Rada Európskej únie proti Európskej komisii.#Ročná úprava odmien a dôchodkov úradníkov a ostatných zamestnancov Európskej únie – Služobný poriadok úradníkov – Žaloba o neplatnosť – Oznámenie KOM(2011) 829 v konečnom znení – Návrh KOM(2011) 820 v konečnom znení – Žaloba na nečinnosť – Predloženie návrhov na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku úradníkov – Nečinnosť Komisie – Žaloba, ktorá sa stala bezpredmetnou – Zastavenie konania.#Vec C‑66/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 19. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Ročná úprava odmien a dôchodkov úradníkov a ostatných zamestnancov Európskej únie — Služobný poriadok úradníkov — Žaloba o neplatnosť — Oznámenie KOM(2011) 829 v konečnom znení — Návrh KOM(2011) 820 v konečnom znení — Žaloba na nečinnosť — Predloženie návrhov na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku úradníkov — Nečinnosť Komisie — Žaloba, ktorá sa stala bezpredmetnou — Zastavenie konania“
      Vo veci C‑66/12,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ a subsidiárne žaloba na nečinnosť podľa článku 265 ZFEÚ, podaná 9. februára 2012,

         Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Bauer a J. Herrmann, splnomocnení zástupcovia,
      žalobkyňa,
      ktorú v konaní podporujú:

         Česká republika, v zastúpení: M. Smolek, D. Hadroušek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

         Dánske kráľovstvo, v zastúpení: V. Pasternak Jørgensen a C. Thorning, splnomocnení zástupcovia,

         Spolková republika Nemecko, v zastúpení: T. Henze a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,

         Írsko, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Toland, BL, a A. Joyce, solicitor,

         Španielske kráľovstvo, v zastúpení: N. Díaz Abad a S. Centeno Huerta, splnomocnené zástupkyne,

         Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues, D. Colas a J.‑S. Pilczer, splnomocnení zástupcovia,

         Lotyšská republika, v zastúpení: I. Kalniņš a A. Nikolajeva, splnomocnení zástupcovia,

         Holandské kráľovstvo, v zastúpení: C. Wissels a M. Bulterman, splnomocnené zástupkyne,

         Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: E. Jenkinson a J. Beeko, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci R. Palmer, barrister,
      vedľajší účastníci konania,
      proti

         Európskej komisii, v zastúpení: J. Currall, D. Martin a J.‑P. Keppenne, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:

         Európsky parlament, v zastúpení: A. Neergaard a S. Seyr, splnomocnení zástupcovia,
      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz (spravodajca), E. Juhász, M. Safjan, C. G. Fernlund a J. L. da Cruz Vilaça, sudcovia A. Rosas, G. Arestis, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev, C. Toader a C. Vajda,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. júla 2013,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. septembra 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Rada Európskej únie svojou žalobou navrhuje:

                        —

                        zrušiť podľa článku 263 ZFEÚ:

                                 —

                                 oznámenie Komisie z 24. novembra 2011, v ktorom sa poskytujú dodatočné informácie k správe Komisie o ustanovení o výnimke z 13. júla 2011 [KOM(2011) 829 v konečnom znení, ďalej len „napadnuté oznámenie“], v rozsahu, v akom v ňom Európska komisia s konečnou platnosťou odmieta predložiť Európskemu parlamentu a Rade príslušné návrhy na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku úradníkov Európskej únie, ktorý bol zavedený nariadením Rady (EHS, Euratom, ESUO) č. 259/68 z 29. februára 1968, ktorým sa ustanovuje Služobný poriadok úradníkov a podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev a prijímajú osobitné opatrenia dočasne uplatniteľné na úradníkov Komisie (Ú. v. ES L 56, s. 1; Mim. vyd. 01/002, s. 5), zmeneným a doplneným nariadením Európskeho parlamentu a Rady (EÚ, Euratom) č. 1080/2010 z 24. novembra 2010 (Ú. v. EÚ L 311, s. 1, ďalej len „služobný poriadok“), a

                                 —

                                 návrh Komisie týkajúci sa nariadenia Rady, ktorým sa s účinnosťou od 1. júla 2012 upravujú odmeny a dôchodky úradníkov a ostatných zamestnancov Európskej únie, ako aj opravné koeficienty, ktoré sa vzťahujú na tieto odmeny a dôchodky, predložený 24. novembra 2011 [KOM(2011) 820 v konečnom znení, ďalej len „napadnutý návrh“],

                        —

                        subsidiárne konštatovať podľa článku 265 ZFEÚ porušenie Zmlúv z dôvodu, že Komisia nepredložila Parlamentu a Rade príslušné návrhy na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku.

         Právny rámec

               2

               Článok 65 služobného poriadku stanovuje:
               „1.   Rada každý rok upraví odmeny úradníkov a ostatných zamestnancov Únie. Táto úprava sa uskutoční v septembri na základe spoločnej správy Komisie na základe spoločného indexu, ktorý pripraví Štatistický úrad Európskej únie po dohode s vnútroštátnymi štatistickými úradmi členských štátov; index bude odrážať situáciu k 1. júlu v každej z krajín Únie.
               Počas tejto úpravy Rada zváži, či v rámci hospodárskej a sociálnej politiky Únie je potrebné upraviť odmeny. Do úvahy vezme najmä všetky zvýšenia miezd vo verejnej službe a potreby prijatia nových úradníkov.
               2.   V prípade podstatnej zmeny životných nákladov Rada do dvoch mesiacov rozhodne o potrebných úpravách opravných koeficientov a v prípade potreby ich použije so spätnou pôsobnosťou.
               3.   Na účely tohto článku Rada rozhoduje kvalifikovanou väčšinou na návrh Komisie podľa článku 16 ods. 4 a 5 [ZEÚ].“

               3

               Podľa článku 82 ods. 2 služobného poriadku, ak Rada podľa článku 65 ods. 1 rozhodne o úprave odmien, rovnaká úprava sa použije na priznané dôchodky.

               4

               Na základe článku 65a služobného poriadku sú podrobné pravidlá na uplatňovanie článkov 64 a 65 služobného poriadku vymedzené v prílohe XI služobného poriadku.

               5

               Článok 1 tejto prílohy, ktorý je súčasťou jej oddielu 1 kapitoly 1, stanovuje, že na účely preskúmania podľa článku 65 ods. 1 služobného poriadku Eurostat vypracuje každý rok do konca októbra správu o zmenách životných nákladov pre Brusel (Belgicko) (bruselský medzinárodný index), o zmenách životných nákladov mimo Bruselu (ekonomické parity a implicitné indexy), ako aj o zmenách kúpnej sily platov národných štátnych zamestnancov v ústrednej štátnej správe v ôsmich členských štátoch (špecifické ukazovatele).

               6

               Článok 3 prílohy XI služobného poriadku, z ktorého pozostáva oddiel 2 kapitoly 1 tejto prílohy nazvaný „Postupy pre ročnú úpravu odmien a dôchodkov“, stanovuje:
               „1.   S účinnosťou od 1. júla a podľa článku 65 ods. 3 Služobného poriadku Rada pred koncom každého roka rozhodne, na návrh Komisie a na základe kritérií stanovených v oddiele 1 tejto prílohy, o úprave odmien a dôchodkov.
               2.   Veľkosť úpravy sa zistí tak, že bruselský medzinárodný index sa vynásobí špecifickým ukazovateľom. Úprava sa vyjadrí v čistej hodnote ako jednotná cezhraničná percentuálna sadzba.
               …
               5.   V Belgicku a Luxembursku sa nepoužije žiaden korekčný koeficient. Korekčné koeficienty použiteľné na:

                        a)

                        platy úradníkov Únie pôsobiacich v ostatných členských štátoch a na niektorých iných miestach zamestnania;

                        b)

                        … na dôchodky Únie vyplácané v ostatných členských štátoch pre časť zodpovedajúcu získaným právam, ktoré boli získané pred 1. májom 2004,

                  sa stanovia na základe pomerov medzi zodpovedajúcimi ekonomickými paritami, uvedenými v článku 1 tejto prílohy, a kurzami uvedenými v článku 63 Služobného poriadku pre príslušné krajiny.
               …“

               7

               Kapitola 5 prílohy XI služobného poriadku má názov „Ustanovenie o výnimke“. Pozostáva z jediného článku 10, ktorý stanovuje:
               „V prípade vážneho a náhleho zhoršenia ekonomickej a sociálnej situácie v Únii, hodnotenej na základe objektívnych údajov poskytnutých Komisiou na tento účel, Komisia predloží potrebné návrhy, o ktorých Európsky parlament a Rada rozhodnú v súlade s článkom 336 [ZFEÚ].“

               8

               Podľa článku 15 ods. 1 uvedenej prílohy sa ustanovenia tejto prílohy uplatňujú od 1. júla 2004 do 31. decembra 2012.

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               9

               Vzhľadom na zistenie, že v dôsledku nedávnej hospodárskej a finančnej krízy v Únii dochádza k „vážnemu a náhlemu zhoršeniu ekonomickej a sociálnej situácie v Únii“ v zmysle článku 10 prílohy XI služobného poriadku, Rada v decembri 2010 požiadala Komisiu, aby na základe tohto článku 10 včas predložila príslušné návrhy, aby ich Parlament a Rada mohli preskúmať a prijať do konca roka 2011.

               10

               V odpovedi na túto žiadosť Komisia predložila Rade 13. júla 2011 správu o ustanovení o výnimke (článok 10 prílohy XI služobného poriadku) [KOM(2011) 440 v konečnom znení], v ktorej na základe pätnástich ukazovateľov a európskych hospodárskych prognóz uverejnených 13. mája 201 jej Generálnym riaditeľstvom pre hospodárske a finančné záležitosti dospela k záveru, že nie je potrebné predložiť návrh na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku.

               11

               Preskúmanie tejto správy viedlo v Rade k diskusiám, na základe ktorých Rada opätovne požiadala Komisiu, aby postupovala podľa uvedeného článku 10 a predložila príslušný návrh na úpravu odmien.

               12

               V odpovedi na túto žiadosť Komisia predložila napadnuté oznámenie založené predovšetkým na hospodárskych prognózach, ktoré 10. novembra 2011 oznámilo jej Generálne riaditeľstvo pre hospodárske a finančné záležitosti. Komisia znovu dospela k záveru, že Únia sa nenachádza vo výnimočnej situácii v zmysle článku 10 prílohy XI služobného poriadku, a teda že nemôže uplatniť ustanovenie o výnimke.

               13

               Komisia v ten istý deň predložila napadnutý návrh, ktorý sa zakladá na „bežnej“ metóde úpravy odmien stanovenej v článku 3 prílohy XI služobného poriadku, a navrhla úpravu vo výške 1,7 %.

               14

               Rozhodnutím Rady 2011/866/EÚ z 19. decembra 2011, ktorým sa s účinnosťou od 1. júla 2011 upravujú odmeny a dôchodky úradníkov a ostatných zamestnancov Európskej únie, ako aj opravné koeficienty, ktoré sa vzťahujú na tieto odmeny a dôchodky (Ú. v. EÚ L 341, s. 54), Rada rozhodla „neprijať [napadnutý] návrh“ predovšetkým z týchto dôvodov:

                        „(8)

                        … Rada je presvedčená o tom, že finančná a hospodárska kríza, ktorá v súčasnosti prebieha v Únii a ktorá vedie k rozsiahlym fiškálnym úpravám, okrem iného úpravám platov úradníkov členských štátov v mnohých členských štátoch predstavuje vážne a náhle zhoršenie hospodárskej a sociálnej situácie v Únii.

                  …

                        (13)

                        Na základe uvedených skutočností sa Rada domnieva, že pozícia Komisie, pokiaľ ide o existenciu vážneho a náhleho zhoršenia hospodárskej a sociálnej situácie a jej odmietnutie predložiť návrh podľa článku 10 prílohy XI k služobnému poriadku, vychádza z preukázateľne nedostatočných a mylných dôvodov.

                        (14)

                        Keďže Súdny dvor… vo veci[, v ktorej bol vydaný rozsudok z 24. novembra 2010, Komisia/Rada (C-40/10, Zb. s. I-12043),] rozhodol, že v období uplatňovania prílohy XI k služobnému poriadku predstavuje postup ustanovený v článku 10 služobného poriadku jediný prostriedok zohľadnenia hospodárskej krízy pri úprave odmien, uplatnenie tohto článku Radou počas krízy záviselo od návrhu Komisie.

                        (15)

                        Rada je presvedčená, že vzhľadom na znenie článku 10 prílohy XI k služobnému poriadku a na základe povinnosti inštitúcií v plnej miere spolupracovať, ako sa ustanovuje v článku 13 ods. 2 druhej vete [ZEÚ], by Komisia mala byť povinná predložiť Rade primeraný návrh. Závery Komisie a to, že Komisia takýto návrh nepredložila, sú preto porušením tejto povinnosti.

                        (16)

                        Keďže Rada môže konať iba na návrh Komisie, to, že Komisia nevypracovala správne závery z dôkazov a nepredložila návrh podľa článku 10 prílohy XI služobného poriadku, zabránila tým Rade správne reagovať na vážne a náhle zhoršenie hospodárskej a sociálnej situácie prostredníctvom prijatia aktu podľa článku 10 prílohy XI služobného poriadku“.

         Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom

               15

               Rada navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        podľa článku 263 ZFEÚ zrušil napadnuté oznámenie v rozsahu, v akom v ňom Komisia s konečnou platnosťou odmieta predložiť Parlamentu a Rade príslušné návrhy na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku, ako aj napadnutý návrh,

                        —

                        subsidiárne konštatoval podľa článku 265 ZFEÚ porušenie Zmlúv z dôvodu, že Komisia nepredložila Parlamentu a Rade príslušné návrhy na základe článku 10 prílohy XI služobného poriadku, a

                        —

                        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

               16

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zamietol žalobu a zaviazal Radu na náhradu trov konania.

               17

               Uznesením predsedu Súdneho dvora z 20. apríla 2012 sa Parlamentu povolil vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi na podporu návrhov Komisie. Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 6. júla 2012 bolo Českej republike, Dánskemu kráľovstvu, Spolkovej republike Nemecko, Írsku, Španielskemu kráľovstvu, Francúzskej republike, Lotyšskej republike, Holandskému kráľovstvu, ako aj Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska povolené vstúpiť do konania ako vedľajší účastníci na podporu návrhov Rady.

         O žalobe

               18

               Rada vo svojej žalobe tvrdí, že Komisia tým, že predložila napadnutý návrh na základe „bežnej“ metódy úpravy stanovenej v článku 3 tejto prílohy a odmietla tak predložiť príslušné návrhy na základe uvedeného článku10, porušila článok 10 prílohy XI služobného poriadku v spojení s článkom 13 ods. 2 druhou vetou ZEÚ a článkom 241 ZFEÚ.

               19

               Komisia tvrdí, že žaloba je neprípustná, keďže Rada o jej podaní nerozhodla kvalifikovanou väčšinou svojich členov. Okrem toho napadnuté oznámenie ani napadnutý návrh nie sú napadnuteľnými aktmi v zmysle článku 263 ZFEÚ. Napokon nie sú splnené podmienky uvedené v článku 265 ZFEÚ, predovšetkým z dôvodu, že Komisia na žiadosť Rady zaujala stanovisko, keď tvrdila, že podmienky umožňujúce začať postup stanovený v článku 10 prílohy XI služobného poriadku nie sú splnené. Rada však nie je zbavená súdnej ochrany, pretože mohla svoje stanovisko uplatniť v rámci žaloby, ktorú podala Komisia proti rozhodnutiu Rady neprijať napadnutý návrh predložený na základe článku 3 prílohy XI služobného poriadku. Komisia subsidiárne spochybňuje dôvodnosť žaloby o neplatnosť a žaloby na nečinnosť, keď tvrdí, že Rada nepreukázala zjavne nesprávne posúdenie Komisie týkajúce sa ekonomickej a sociálnej situácie v Únii.

               20

               Treba uviesť, že tak ako vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok z 19. novembra 2013, Komisia/Rada (C‑63/12), sa táto žaloba týka úpravy odmien a dôchodkov úradníkov a ostatných zamestnancov Únie na rok 2011 a vyplýva z nezhody, ku ktorej došlo medzi Komisiou a Radou v súvislosti s otázkou, či treba na uvedený rok uplatniť „bežnú“ a automatickú metódu stanovenú v článku 3 prílohy XI služobného poriadku, alebo ustanovenie o výnimke stanovené v článku 10 tejto prílohy, ktoré sa uplatňuje „v prípade vážneho a náhleho zhoršenia ekonomickej a sociálnej situácie v Únii“. Úzka spojitosť medzi týmito vecami vyplýva tiež zo skutočnosti, že v každej z nich účastníci konania odkazujú na obsah svojich písomných vyjadrení predložených v druhej veci, ktoré prikladajú v prílohe.

               21

               Súdny dvor však v bodoch 57 až 77 už citovaného rozsudku z 19. novembra 2013, Komisia/Rada, rozhodol o rozdelení úloh medzi inštitúciami v rámci ročnej úpravy odmien a dôchodkov, osobitne pokiaľ ide o určenie právneho základu tejto úpravy a o uplatnenie ustanovenia o výnimke.

               22

               Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že táto žaloba sa stala bezpredmetnou, a preto treba konanie o nej zastaviť.

         O trovách

               23

               Podľa článku 142 rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak Súdny dvor konanie vo veci zastaví, rozhodne o náhrade trov konania podľa voľnej úvahy.

               24

               V prejednávanej veci sa žaloba stala bezpredmetnou nie z dôvodu konania niektorého z účastníkov konania, ale z dôvodu, že Súdny dvor rozhodol o žalobe o neplatnosť podanej v rámci veci, v ktorej bol vydaný už citovaný rozsudok z 19. novembra 2013, Komisia/Rada.

               25

               Za týchto podmienok treba rozhodnúť, že Rada a Komisia, ako aj vedľajší účastníci konania znášajú vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Konanie o žalobe sa zastavuje.

                           2.

                           Česká republika, Dánske kráľovstvo, Spolková republika Nemecko, Írsko, Španielske kráľovstvo, Francúzska republika, Lotyšská republika, Holandské kráľovstvo, Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, Európsky parlament, Rada Európskej únie, ako aj Európska komisia znášajú vlastné trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. novembra 2012.#Finanzamt Hildesheim proti BLC Baumarkt GmbH & Co. KG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof.#Šiesta smernica o DPH – Článok 17 ods. 5 tretí pododsek – Právo na odpočet dane zaplatenej na vstupe – Tovary a služby používané tak pri zdaniteľných plneniach, ako aj pri plneniach oslobodených od dane – Prenájom budovy na obchodné účely a na bývanie – Kritérium na výpočet odpočítateľnej pomernej časti DPH.#Vec C-511/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 8. novembra 2012 (
            *1
         )
      „Šiesta smernica o DPH — Článok 17 ods. 5 tretí pododsek — Právo na odpočet dane zaplatenej na vstupe — Tovary a služby používané tak pri zdaniteľných plneniach, ako aj pri plneniach oslobodených od dane — Prenájom budovy na obchodné účely a na bývanie — Kritérium na výpočet odpočítateľnej pomernej časti DPH“
      Vo veci C-511/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko) z 22. júla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 27. októbra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Finanzamt Hildesheim

      proti

         BLC Baumarkt GmbH & Co. KG,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia A. Borg Barthet, M. Ilešič, J.-J. Kasel (spravodajca) a M. Berger,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: F. Dedousi, G. Kotta a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Murrell, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a B.-R. Killmann, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. apríla 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 17 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Finanzamt Hildesheim (ďalej len „Finanzamt“) a BLC Baumarkt GmbH & Co. KG (ďalej len „BLC“), spoločnosť založená podľa nemeckého práva, vo veci výpočtu odpočítateľnej pomernej časti dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) zaplatenej na vstupe za nehnuteľnosť používanú tak na plnenia podliehajúce DPH, ako aj na plnenia oslobodené od DPH.

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               3

               Dvanáste odôvodnenie šiestej smernice znie:
               „keďže pravidlá pre daňové odpočítanie musia byť zosúladené v takom rozsahu, aby pôsobili na skutočný výber daní; keďže odpočítateľná časť sa musí počítať rovnakým spôsobom vo všetkých členských štátoch“.

               4

               Článok 17 ods. 5 šiestej smernice stanovuje:
               „V prípade tovarov a služieb pre potreby zdaniteľnej osoby obe plnenia zahrnuté v odsekoch 2 a 3 [V prípade tovarov a služieb, ktoré zdaniteľná osoba používa súčasne na uskutočňovanie plnení uvedených v odsekoch 2 a 3 – neoficiálny preklad], kde ide o odpočítateľnú daň z pridanej hodnoty, a pri plneniach, kde daň z pridanej hodnoty nie je odpočítateľná, je povolené odrátať iba tú časť [DPH], ktorá sa týka prvých plnení.
               Táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za všetky plnenia realizované daňovníkom.
               Členské štáty však majú právo:

                        a)

                        splnomocniť zdaniteľnú osobu, aby určila pomernú časť za každú oblasť svojej podnikateľskej činnosti s tým, že za každý sektor bude vedený samostatný účet,

                        b)

                        nútiť zdaniteľnú osobu, aby určila časť za každý sektor svojej podnikateľskej činnosti a viedla samostatné účty za každý sektor,

                        c)

                        splnomocniť alebo nútiť zdaniteľnú osobu, aby robila odpočet dane z pridanej hodnoty na základe použitia všetkého alebo časti tovarov a služieb,

                        d)

                        splnomocniť alebo nútiť zdaniteľnú osobu, aby robila odpočet podľa pravidla uvedeného v prvom pododseku v súvislosti s tovarmi a službami použitými pri tu definovaných plneniach,

                        e)

                        v prípade, keď ide o [DPH], ktorá sa zdaniteľnej osobe neodpočíta, táto je nesignifikantná a treba ju považovať za nulu [stanoviť, že v prípade, ak je DPH, ktorú zdaniteľná osoba nemôže odpočítať, zanedbateľná, neprihliada sa na ňu – neoficiálny preklad].“

               5

               Článok 19 ods. 1 šiestej smernice stanovuje:
               „Odpočítateľná pomerná časť podľa prvého pododseku článku 17 (5) sa vypočíta ako podiel, kde:

                        —

                        ako čitateľ sa uvádza celková ročná suma obratu bez [DPH] za plnenia, pri ktorých vzniklo právo na odpočítanie dane podľa článku 17 (2) a (3),

                        —

                        ako menovateľ sa uvádza celková ročná suma obratu, bez [DPH] za plnenia zahrnuté do čitateľa ako aj za plnenia pri ktorých nevzniká právo na odpočítanie dane. Členské štáty môžu do menovateľa zahrnúť aj sumu podpory (subvencie), ktorá nie je uvedená v článku 11 A (1) a).

                  Táto časť sa určí za každý rok ako percentuálny podiel zaokrúhlený nahor na celé číslo.“

         Nemecké právo

               6

               Paragraf 15 ods. 4 zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz 1999, BGBl. 1999 I, s. 1270) v znení vyplývajúcom zo zákona o daňovej reforme z roku 2003 (Steueränderungsgesetz 2003, BGBl. 2003 I, s. 2645, ďalej len „UStG“) stanovuje:
               „Ak podnikateľ používa tovar dodaný jeho podniku, dovezený či nadobudnutý v rámci Spoločenstva alebo službu, ktorá mu bola poskytnutá, len sčasti na uskutočňovanie plnení, ktoré vylučujú odpočítanie dane na vstupe, nemožno odpočítať tú časť príslušných daní zaplatených na vstupe, ktorú možno hospodársky priradiť k plneniam vedúcim k vylúčeniu odpočtu dane na vstupe. Podnikateľ môže stanoviť neodpočítateľnú časť dane objektívnym odhadom. Stanovenie neodpočítateľnej časti dane zaplatenej na vstupe podľa pomeru plnení, ktoré vylučujú odpočítanie dane, a plnení oprávňujúcich na odpočítanie dane, je prípustné len vtedy, keď nie je možné žiadne iné hospodárske priradenie.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               7

               V rokoch 2003 a 2004 BLC postavila budovu, v ktorej sa nachádzali byty a obchodné priestory. Po dokončení tejto budovy ju BLC prenajala, pričom tento prenájom bol sčasti oslobodený od DPH a sčasti jej podliehal. Vo svojom daňovom priznaní k DPH za rok 2004 BLC vykonala čiastočný odpočet dane na vstupe týkajúcej sa tejto budovy. Na tento účel BLC vypočítala výšku odpočítateľnej DPH tak, že uplatnila pomernú časť určenú na základe vzťahu medzi obratom z prenájmu obchodných priestorov a obratom vyplývajúcim z ostatných prenájmov (ďalej len „metóda založená na obrate“).

               8

               Na základe daňovej kontroly Finanzamt dospel k záveru, že podľa § 15 ods. 4 UStG sa má výška odpočítateľnej DPH určiť na základe pomeru medzi výmerou obchodných priestorov a bytových priestorov. V tejto veci viedlo rozdelenie vykonané podľa uvedenej metódy k zníženiu odpočítateľnej sumy DPH. Finanzamt v dôsledku toho zaslal BLC opravný daňový výmer.

               9

               BLC podala proti tomuto opravnému daňovému výmeru žalobu na Finanzgericht. Uvedený súd tejto žalobe vyhovel z dôvodu, že § 15 ods. 4 tretia veta UStG je v rozpore s právom Únie. Článok 17 ods. 5 tretí pododsek písm. c) šiestej smernice totiž bráni tomu, aby členský štát primárne stanovil inú metódu výpočtu, ako je metóda založená na obrate.

               10

               Finanzamt podal proti rozsudku, ktorý vydal Finanzgericht, opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof. Bundesfinanzhof sa domnieva, že treba odpovedať na otázku, či jedna z možností uvedených v článku 17 ods. 5 treťom pododseku šiestej smernice, konkrétne možnosť uvedená v článku 17 ods. 5 treťom pododseku písm. c) tejto smernice, oprávňuje členské štáty obmedziť rozdelenie vyplývajúce z uplatnenia metódy založenej na obrate v tom zmysle, že túto metódu možno použiť len vtedy, keď nie je možné iné hospodárske priradenie.

               11

               Za týchto podmienok Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 17 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice... vykladať tak, že splnomocňuje členské štáty, aby na rozdelenie DPH zaplatenej na vstupe z výstavby budovy na zmiešané používanie uprednostnili iné kritérium rozdelenia ako rozdelenie [vyplývajúce z metódy založenej na] obrate?“

         O prejudiciálnej otázke

               12

               Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 17 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že členským štátom umožňuje na účely výpočtu odpočítateľnej pomernej časti DPH zaplatenej na vstupe pri výstavbe budovy na zmiešané používanie uprednostniť namiesto metódy rozdelenia v článku 19 ods. 1 tejto smernice, ktorá je založená na obrate, inú metódu.

               13

               Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba pripomenúť, že článok 17 ods. 5 šiestej smernice zavádza režim uplatňovaný na právo na odpočet DPH, pokiaľ sa toto právo týka tovarov alebo služieb, ktoré zdaniteľná osoba použije „[na uskutočňovanie plnení uvedených] v odsekoch 2 a 3, kde ide o odpočítateľnú daň z pridanej hodnoty, a pri plneniach, kde daň z pridanej hodnoty nie je odpočítateľná“. V takom prípade je podľa článku 17 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice možné odpočítať iba sumu DPH, ktorá je pomerná k sume pripadajúcej na prvé plnenie (rozsudok z 18. decembra 2008, Royal Bank of Scotland, C-488/07, Zb. s. I-10409, bod 17).

               14

               Právo na odpočet sa na základe článku 17 ods. 5 druhého pododseku šiestej smernice vypočíta podľa pomernej časti stanovenej v súlade s článkom 19 tejto smernice (rozsudok Royal Bank of Scotland, už citovaný, bod 18).

               15

               Ako totiž vyplýva z bodu 19 rozsudku Royal Bank of Scotland, už citovaného, článok 17 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice, ktorý uvádza výraz „však“, oprávňuje členské štáty odchýliť sa od pravidla obsiahnutého v prvom a druhom pododseku tohto článku 17 ods. 5, pretože im umožňuje vybrať si niektorú z metód určenia práva na odpočet, ktoré sú uvedené v treťom pododseku tohto ustanovenia, a to určenie pomernej časti za každú oblasť podnikateľskej činnosti alebo odpočet dane z pridanej hodnoty na základe použitia celku alebo časti tovarov a služieb na konkrétnu činnosť, alebo aj možnosť vylúčiť právo na odpočet za určitých podmienok.

               16

               Keďže článok 17 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice treba teda považovať za ustanovenie o výnimke z prvého a druhého pododseku uvedeného článku 17 ods. 5, členské štáty musia pri vykonávaní právomocí, ktoré im toto ustanovenie priznáva, rešpektovať potrebný účinok článku 17 ods. 5 prvého pododseku šiestej smernice, ako aj zásady, na ktorých je založený spoločný systém DPH, predovšetkým zásady daňovej neutrality a proporcionality.

               17

               Umožniť teda členskému štátu, aby prijal právnu úpravu, akou je právna úprava uvedená vnútroštátnym súdom, ktorá by sa všeobecným spôsobom odchyľovala od pravidiel zavedených článkom 17 ods. 5 prvým a druhým pododsekom, ako aj článkom 19 ods. 1 šiestej smernice, by bolo v rozpore s touto smernicou. Takáto právna úprava by totiž spochybnila cieľ šiestej smernice uvedený v jej dvanástom odôvodnení, podľa ktorého sa odpočítateľná pomerná časť musí počítať rovnakým spôsobom vo všetkých členských štátoch.

               18

               Tento výklad je napokon aj v súlade s účelom článku 17 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice, ktorého ustanovenia sú určené na to, aby sa uplatnili na určité prípady, keďže jeho cieľom je zohľadniť osobitné vlastnosti činností zdaniteľnej osoby a tým členským štátom umožniť, aby dosiahli presnejšie výsledky pri výpočte odpočítateľnej pomernej časti (pozri v tomto zmysle rozsudok Royal Bank of Scotland, už citovaný, bod 24).

               19

               Z toho vyplýva, že článok 17 ods. 5 šiestej smernice nebráni tomu, aby členský štát v rámci dodržania zásad, na ktorých je založený spoločný systém DPH, uprednostnil pre dané plnenie, akým je výstavba budovy na zmiešané používanie, niektorú z metód výpočtu odpočítateľnej pomernej časti stanovených v treťom pododseku tohto ustanovenia.

               20

               Pokiaľ ide o pravidlá výpočtu odpočítateľnej pomernej časti, ktoré treba použiť v takejto situácii, treba spresniť, že s výnimkou pravidiel, ktoré sa majú používať pri uplatnení článku 17 ods. 5 tretieho pododseku písm. d) šiestej smernice, ktorý výslovne odkazuje na pravidlo výpočtu stanovené v článku 17 ods. 5 prvom pododseku tejto smernice, sa pravidlá upravené v článku 19 ods. 1 tejto smernice neuplatnia v takých prípadoch, na ktoré sa vzťahuje niektorý z ďalších osobitných režimov upravených v článku 17 ods. 5 treťom pododseku tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok Royal Bank of Scotland, už citovaný, bod 21).

               21

               Ako totiž vyplýva zo znenia článku 17 ods. 5 a článku 19 ods. 1 šiestej smernice, toto druhé ustanovenie odkazuje len na pomernú časť odpočtu upravenú v článku 17 ods. 5 prvom pododseku tejto smernice a podrobnejšie upravuje pravidlo výpočtu len pre pomernú časť stanovenú v prvom ustanovení (rozsudok Royal Bank of Scotland, už citovaný, bod 22), a v dôsledku toho pre odpočet, ktorý sa má vykonať podľa článku 17 ods. 5 tretieho pododseku písm. d) uvedenej smernice.

               22

               V prípade nedostatku údajov v šiestej smernici prináleží členským štátom, aby v medziach dodržania práva Únie a zásad, na ktorých je založený spoločný systém DPH, stanovili metódy a pravidlá upravujúce výpočet odpočítateľnej pomernej časti DPH zaplatenej na vstupe. Tieto členské štáty sú pri vykonávaní tejto právomoci povinné zohľadniť účel a štruktúru tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. marca 2008, Securenta, C-437/06, Zb. s. I-1597, body 34 a 35).

               23

               V prejednávanej veci treba konštatovať, že vzhľadom po prvé na účel článku 17 ods. 5 tretieho pododseku šiestej smernice, ktorý, ako bolo pripomenuté v bode 18 tohto rozsudku, smeruje k tomu, aby členským štátom umožnil dosiahnuť presnejšie výsledky výpočtu odpočítateľnej pomernej časti, po druhé na štruktúru článku 17 ods. 5 tejto smernice a po tretie na zásadu daňovej neutrality, na ktorej je založený spoločný systém DPH a o ktorej sa možno domnievať, že ju článok 17 ods. 5 tretí pododsek vykonáva, musia členské štáty pri vykonávaní oprávnení priznaných týmto posledným ustanovením dbať o to, aby bol výpočet odpočítateľnej pomernej časti DPH zaplatenej na vstupe čo najpresnejší (analogicky, pokiaľ ide o určenie pomeru medzi hospodárskymi činnosťami a činnosťami, ktoré nie sú hospodárske, pozri rozsudok Securenta, už citovaný, bod 37).

               24

               Šiesta smernica teda nebráni tomu, aby členské štáty v rámci vykonávania uvedenej právomoci použili na dané plnenie namiesto metódy založenej na obrate inú metódu alebo kľúč rozdelenia, ako je predmetná metóda vo veci samej založená na výmere, za predpokladu, že zvolená metóda zaručí presnejšie určenie odpočítateľnej pomernej časti DPH zaplatenej na vstupe než to, ktoré vyplýva z použitia metódy založenej na obrate.

               25

               Vo veci samej prináleží vnútroštátnemu súdu overiť splnenie týchto podmienok.

               26

               V dôsledku toho treba na položenú otázku odpovedať, že článok 17 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že členským štátom umožňuje na účely výpočtu odpočítateľnej pomernej časti DPH zaplatenej na vstupe pre určité plnenie, akým je stavba budovy na zmiešané použitie, namiesto rozdeľujúceho kľúča uvedeného v článku 19 ods. 1 tejto smernice, ktorý je založený na obrate, uprednostniť iný rozdeľujúci kľúč, pod podmienkou, že zvolená metóda zaručí presnejšie určenie tejto odpočítateľnej pomernej časti.

         O trovách

               27

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 17 ods. 5 tretí pododsek šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že členským štátom umožňuje na účely výpočtu odpočítateľnej pomernej časti dane z pridanej hodnoty zaplatenej na vstupe pre určité plnenie, akým je stavba budovy na zmiešané použitie, namiesto rozdeľujúceho kľúča uvedeného v článku 19 ods. 1 tejto smernice, ktorý je založený na obrate, uprednostniť iný rozdeľujúci kľúč, pod podmienkou, že zvolená metóda zaručí presnejšie určenie tejto odpočítateľnej pomernej časti.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 1. júla 2010. # Paulette Füller-Tomlinson proti Európskemu parlamentu. # Verejná služba. # Vec F-97/08.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. februára 1998. # Northern Ireland Fish Producers' Organisation Ltd (NIFPO) a Northern Ireland Fishermen's Federation proti Department of Agriculture for Northern Ireland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice in Northern Ireland, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Rybolov. # Vec C-4/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 10. decembra 2009.#Krzysztof Peśla proti Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Verwaltungsgericht Schwerin - Nemecko.#Voľný pohyb pracovníkov - Článok 39 ES - Zamietnutie prístupu do prípravnej právnej praxe regulovaných právnických povolaní - Uchádzač, ktorý získal diplom z práva v inom členskom štáte - Kritériá na preskúmanie rovnocennosti získaných vedomostí.#Vec C-345/08.

text:
      Vec C‑345/08
      Krzysztof Peśla
      proti
      Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgericht Schwerin)
      „Voľný pohyb pracovníkov – Článok 39 ES – Zamietnutie prístupu do prípravnej právnej praxe regulovaných právnických povolaní – Uchádzač, ktorý získal diplom z práva v inom členskom štáte – Kritériá na preskúmanie rovnocennosti získaných vedomostí“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Prístup k prípravnej praxi regulovaných právnických povolaní
      (Článok 39 ES)
      2.        Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Prístup k prípravnej praxi regulovaných právnických povolaní
      (Článok 39 ES)
      1.        Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že vedomosti, ktoré treba zohľadniť ako referenčný rámec pri posúdení rovnocennosti
         vzdelaní po podaní žiadosti o prijatie do prípravnej právnej praxe priamo bez zloženia skúšok stanovených na tento účel, sú
         tie, ktoré potvrdzuje kvalifikácia vyžadovaná v členskom štáte, kde uchádzač žiada o prijatie do takejto praxe.

      V rámci porovnávacieho skúmania kvalifikácie, ktorú potvrdzujú diplomy, potvrdenia a iné doklady uchádzača, ako aj jeho príslušné
         profesijné skúsenosti na jednej strane a profesijnej kvalifikácie požadovanej vnútroštátnou právnou úpravou na druhej strane,
         môže totiž členský štát vziať do úvahy objektívne rozdiely, ktoré sa týkajú tak právneho rámca predmetného povolania v členskom
         štáte pôvodu, ako aj rozsahu činnosti tohto povolania. V prípade povolania advokáta členský štát môže dôvodne vykonať porovnávacie
         skúmanie diplomov s tým, že zohľadní rozdiely, ktoré sa zistia medzi dotknutými právnymi poriadkami.

      Samotná skutočnosť, že absolvované štúdia práva, ktoré sa týkajú práva prvého členského štátu, možno považovať za porovnateľné
         z hľadiska jednak úrovne získaného vzdelania a jednak času a úsilia vynaloženého na tento účel so štúdiami, ktoré majú poskytnúť
         vedomosti potvrdené kvalifikáciou, ktorá sa vyžaduje v inom členskom štáte, nemôže sama osebe spôsobiť v rámci porovnávacieho
         skúmania vznik povinnosti uprednostniť nie vedomosti, ktoré vyžadujú vnútroštátne ustanovenia členského štátu, kde kandidát
         žiada o možnosť účasti na profesijnom vzdelávaní, ktoré sa vyžaduje na účely prístupu k právnickým povolaniam, ale naopak
         tie vedomosti, ktoré sa týkajú v podstate práva prvého členského štátu, ktoré sú potvrdené kvalifikáciami dosiahnutými v poslednom
         uvedenom štáte.

      (pozri body 37, 44, 46, 48, bod 1 výroku)
      2.        Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že ak orgány jedného členského štátu preskúmavajú žiadosť štátneho príslušníka iného
         členského štátu, ktorý žiada o súhlas na prístup k takému praktickému vzdelávaniu, s cieľom následne vykonávať regulované
         právnické povolanie, akým je prípravná prax na právnické povolania, tento samotný článok neukladá povinnosť týmto orgánom,
         aby v rámci skúmania rovnocennosti, ktoré požaduje právo Spoločenstva, vyžadovali od uchádzača len nižšiu úroveň právnických
         vedomostí, ako je úroveň vedomostí potvrdená kvalifikáciou, ktorá sa vyžaduje v tomto členskom štáte na prístup k takémuto
         praktickému vzdelávaniu. Treba však spresniť, že na jednej strane spomínaný článok nebráni tiež zmierneniu požadovanej kvalifikácie
         a že na druhej strane je tiež dôležité, aby možnosť čiastočného uznania vedomostí potvrdených kvalifikáciami, ktoré preukázala
         dotknutá osoba, nezostala v praxi jednoducho zdanlivá, čo overiť je úlohou vnútroštátneho súdu.

      (pozri bod 65, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 10. decembra 2009 (*)

      „Voľný pohyb pracovníkov – Článok 39 ES – Zamietnutie prístupu do prípravnej právnej praxe regulovaných právnických povolaní – Uchádzač, ktorý získal diplom z práva v inom členskom štáte – Kritériá na preskúmanie rovnocennosti získaných vedomostí“
      Vo veci C‑345/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Schwerin
         (Nemecko) z 8. júla 2008 a doručený Súdnemu dvoru 28. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Krzysztof Peśla
      proti
      Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, vykonávajúci funkciu predsedu tretej komory, sudcovia P. Lindh, A. Rosas,
         U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (spravodajca),

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. júla 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        K. Peśla, v zastúpení: B. Kemper, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        grécka vláda, v zastúpení: E. Skandalou a S. Vodina, splnomocnené zástupkyne,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Collins, SC, D. Dodd, BL, a K. Keane, BL,
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas, K. Veres a M. Fehér, splnomocnení zástupcovia,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –        fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Støvlbæk, M. Adam a M. Vollkommer, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 39 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi K. Peślom, poľským štátnym príslušníkom, a Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern
         (ministerstvom spravodlivosti spolkovej krajiny Meklembursko‑Predné Pomoransko), ktoré odmietlo prijať K. Peśla do prípravnej
         právnej praxe právnických povolaní ako praktikanta práva („Rechtsreferendar“) bez zloženia skúšky odbornej spôsobilosti z práva,
         ktorá je povinná pre skúšky nazývané „erstes juristiches Staatsexamen“ (prvá štátna skúška z práva, ďalej len „prvá štátna
         skúška“).

       Vnútroštátny právny rámec
       Nemecké právo
      3        Z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že výkon všetkých regulovaných právnických povolaní v Nemecku si v zásade vyžaduje získanie
         „Befähigung zum Richteramt“ (spôsobilosť vykonávať funkciu v súdnictve). V súlade s § 5 ods. 1 nemeckého zákona o sudcoch
         (Deutsches Richtergesetz, ďalej len „DRiG“), sa táto spôsobilosť prizná osobám, ktoré zložili prvú štátnu skúšku po štúdiách
         práva na univerzite, ako aj druhú štátnu skúšku z práva po vykonaní prípravnej praxe („Rechtsreferendariat“, ďalej len „prípravná
         prax“).

      4        Podľa § 5a ods. 2 DRiG-u sú predmetom univerzitných štúdii – ktoré musia byť absolvované prinajmenšom počas dvoch rokov v Nemecku
         – povinné a špecializované volené predmety. Povinnými predmetmi sú základné aspekty občianskeho práva, trestného práva, verejného
         práva a procesného práva, vrátane predmetov, ktoré sa dotýkajú európskeho práva, právnej metodológie a základných aspektov
         filozofie, histórie a sociológie. Špecializované predmety sa zameriavajú na doplnenie štúdií, na prehĺbenie povinných predmetov,
         s ktorými súvisia, ako aj na odovzdanie poznatkov, pokiaľ ide o medzinárodný a interdisciplinárny prístup v oblasti práva.

      5        V súlade s § 5d ods. 2 prvou vetou DRiG-u predmety, z ktorých sa skladá prvá štátna skúška, musia byť na takej úrovni, že
         ich štúdium možno ukončiť po štyroch a pol roku štúdia. Podľa § 5 ods. 1 tohto zákona táto prvá skúška spočíva v univerzitnej
         skúške, ktorej predmetom sú rôzne špecializované predmety, a v štátnej skúške z povinných predmetov. Podľa tretej vety uvedeného
         odseku 2 posledná spomínaná skúška sa skladá z dvoch častí, teda z písomnej a z ústnej.

      6        Podľa § 5 ods. 2 DRiG-u obsah štúdia má byť v súlade s obsahom prípravnej praxe. Podľa § 5b tohto zákona prípravná prax trvá
         dva roky a má povinnú časť praxe a jednu alebo viacej fakultatívnych častí praxe. Na základe toho istého § sa povinné časti
         tejto praxe absolvujú na riadnom súde pre občianskoprávne veci, na prokuratúre alebo na súde pre trestnoprávne veci, na správnom
         orgáne a u advokáta. V súlade s § 5 ods. 3 prvou vetou DRiG-u písomnú časť druhej štátnej skúšky z práva treba absolvovať
         medzi osemnástym a dvadsiatym prvým mesiacom prípravnej praxe.

      7        § 5b ods. 4 DRiG-u stanovuje, že každá povinná časť prípravnej praxe, s výnimkou časti praxe vykonanej u advokáta trvajúcej
         deväť mesiacov, trvá tri mesiace.

      8        V rámci tohto vzdelávania a na základe § 10 zákona o súdoch (Gerichtsverfassungsgesetz, ďalej len „GVG“), praktikanti práva
         môžu vybavovať, pod dohľadom sudcu, žiadosti o vzájomnú súdnu spoluprácu, vypočúvať účastníkov konania s výnimkou trestných
         vecí, vykonávať dokazovanie a viesť pojednávania. § 142 ods. 3 GVG stanovuje, že pod dohľadom prokurátora možno praktikantom
         práva zveriť úlohy zástupcu prokurátora.

      9        V právomoci spolkových krajín je spresniť podrobnejšie túto právnu úpravu. Podľa § 21 ods. 3 zákona spolkovej krajiny Meklembursko‑Predné
         Pomoransko o vzdelávaní právnikov (Gesetz über die Juristenausbildung im Land Mecklenburg‑Vorpommern, ďalej len „JAG‑M‑V“)
         prípravná prax absolvovaná praktikantom práva sa uskutoční v rámci vzdelávania, ktoré má verejnoprávne postavenie. Praktikantom
         práva sa na základe § 21a ods. 2 JAG‑M‑V vypláca mesačne príspevok na úhradu životných nákladov. Na základe § 36 ods. 1 a 2
         nariadenia, ktorým sa vykonáva zákon o vzdelávaní právnikov (Verordnung zur Ausführung des Juristenausbildungsgesetzes, ďalej
         len „JAPO M‑V“), sú praktikanti práva v priebehu tejto prípravnej praxe pod kontrolou nadriadeného a musia plniť pokyny svojho
         vzdelávateľa. V súlade s § 24 JAG‑M‑V-u sa obdobie prípravného vzdelávania skončí dňom vyhlásenia o úspešnom zložení skúšky
         alebo nezložením prvej opravnej skúšky.

      10      Podľa § 6 ods. 1 DRiG-u prijatie do prípravnej praxe závisí od úspešného zloženia prvej štátnej skúšky. V súlade s § 112a
         tohto zákona, ak štátny príslušník členského štátu Európskej únie získal v tomto štáte univerzitný diplom z práva, ktorý mu
         umožňuje v tomto členskom štáte prístup k postgraduálnemu vzdelávaniu vedúcemu k povolaniu právnika, v Nemecku môže požiadať
         o uznanie rovnocennosti tohto univerzitného diplomu s prvou štátnou skúškou. V prípade získania tohto uznania rovnocennosti
         je dotknutá osoba prijatá do prípravnej praxe.

      11      Zo spisového materiálu vyplýva, že § 112a DRiG-u nazvaný „Posudzovanie rovnocennosti na účely prijatia do právnej praxe pre
         právnické povolania“ bol prijatý po vyhlásení rozsudku Súdneho dvora z 13. novembra 2003, Morgenbesser (C‑313/01, Zb. s. I‑13467).
         Tento § stanovuje:

      „1.      Štátni príslušníci členského štátu Európskej únie, iného štátu, ako toho, ktorý je zmluvnou stranou Dohody o Európskom hospodárskom
         priestore alebo Švajčiarska, ktorí sú držiteľmi univerzitného diplomu v odbore právo, získaného v jednom z uvedených štátov,
         kde sa poskytuje prístup k postgraduálnemu vzdelávaniu vedúcemu k povolaniu euroadvokáta v súlade s § 1 zákona o činnosti
         euroadvokátov v Nemecku, budú na základe žiadosti prijatí do prípravnej praxe, ak ich vedomosti a schopnosti zodpovedajú vedomostiam
         a schopnostiam osvedčeným zložením štátnej skúšky z povinných predmetov upravenej v § 5 ods. 1.

      2.      Pri posúdení vedomostí a schopností vyžadovaných na základe odseku 1 sa zohľadní univerzitný diplom a predložené listinné
         dôkazy, najmä diplomy, výsledky skúšok alebo iné listinné dôkazy o schopnostiach alebo príslušných profesijných skúsenostiach.
         Ak posúdenie rovnocennosť nepreukáže alebo ju preukáže len čiastočne, vykoná sa na požiadanie skúška spôsobilosti.

      3.      Skúška spôsobilosti je štátnou skúškou, ktorá sa vykoná v nemeckom jazyku, a pokrýva požadované vedomosti o nemeckom práve
         a jej účelom je posúdenie spôsobilosti kandidáta úspešne ukončiť prípravnú právnu prax. Predmetmi skúšky sú občianske právo,
         trestné právo a verejné právo, vrátane procesných práv vzťahujúcich sa na uvedené odvetvia. Písomné testy štátnej skúšky z povinných
         predmetov sa vykonajú v odboroch práva uvedených v druhej vete, ktorých primerané zvládnutie ešte nebolo preukázané pri posúdení
         na základe prvej vety ods. 2.

      4.      Kandidát skúšku spôsobilosti zloží, ak:
      (1)      zloží množstvo skúšok vyžadovaných právom spolkovej krajiny, v ktorej sa skúška uskutočnila na účely zloženia štátnej skúšky
         z povinných predmetov, pričom tento počet je aspoň polovica skúšok, ktorú stanovuje spomínaná štátna skúška, a

      (2)      zloží skúšky v aspoň dvoch odboroch práva uvedených v druhej vete ods. 3, z toho aspoň jednu v odbore občianskeho práva.
      Pokiaľ už bolo pri posúdení vykonanom na základe prvej vety ods. 2 preukázané primerané zvládnutie jednej z oblastí práva
         uvedených v druhej vete ods. 3, skúšky v uvedenej oblasti budú považované za zložené.

      5.      Skúšku spôsobilosti, ktorá nebola zložená, možno raz opakovať.
      6.      Uznanie rovnocennosti podľa odseku 1 má ten istý účinok ako zloženie prvej štátnej skúšky podľa § 5 ods. 1.
      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      K. Peśla ukončil v decembri 2003 univerzitné štúdium na Právnickej fakulte Univerzity v Poznani (Poľsko) dosiahnutím titulu
         magister. Právnická fakulta Univerzity vo Frankfurte nad Odrou (Nemecko), kde žalobca vo veci samej súbežne študoval od roku
         1998, mu v januári 2005 priznala po ukončení nemecko‑poľského právnického vzdelania akademický titul „Master of German and
         Polish Law“ (magister nemeckého a poľského práva) a vo februári 2005 tiež akademický titul „Bachelor of German and Polish
         Law“ (bakalár nemeckého a poľského práva).

      13      V novembri 2005 požiadal K. Peśla o prijatie do prípravnej právnej praxe v Meklenbursku-Prednom Pomoransku. Na podporu svojej
         žiadosti predložil ďalšie osvedčenia, ako dôkaz o kreditoch za rôzne študijné programy, ako aj dokumenty preukazujúce profesijne
         skúsenosti a absolvované kurzy a školenia a poukázal na už citovaný rozsudok Morgenbesser.

      14      Rozhodnutím z 27. marca 2007 Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern žiadosť o uznanie rovnocennosti podľa § 112a ods. 6
         DRiG zamietol. Podľa jeho názoru kritériom pre posúdenie rovnocennosti je získanie vedomostí preukázaných zložením štátnej
         skúšky z povinných predmetov v súlade s § 5 ods. 1 toho istého zákona. Znalosť cudzieho práva nemôže byť uznaná za rovnocennú
         vzhľadom na rozdiely medzi cudzím právom a nemeckým právom. Ďalej podľa tohto zamietajúceho rozhodnutia vedomosti nemeckého
         práva vyžadované pre kredity, ktoré získal K. Peśla v rámci študijného programu magister nemeckého a poľského práva, sú nesporne
         nižšie ako v prípade písomných skúšok z prvej štátnej skúšky z povinných predmetov.

      15      V spomínanom zamietajúcom rozhodnutí sa však upresňuje, že K. Peśla by sa mohol, pokiaľ by o to požiadal, zúčastniť skúšky
         spôsobilosti v súlade s § 112a ods. 3 DRiG-u.

      16      Dňa 27. apríla 2007 K. Peśla podal žalobu proti rozhodnutiu z 27. marca 2007 na vnútroštátny súd. Na podporu svojej žaloby
         hlavne uviedol, že posúdenie rovnocennosti, ktoré vykonalo Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern je v rozpore s kritériami,
         ktoré rozvinul Súdny dvor vo svojej judikatúre. Ak by vedomosti a schopnosti v nemeckom práve vyžadované na úrovni prvej štátnej
         skúšky mali predstavovať posudzované kritérium, ktoré treba vziať do úvahy, potom by ho zahraničný diplom v nijakom prípade
         nemohol spĺňať, pretože nemecké právo sa bežne v iných členských štátoch nevyučuje.

      17      Subsidiárne K. Peśla vytýka uvedenému zamietajúcemu rozhodnutiu, že v nedostatočnej miere zohľadňuje vedomosti, ktoré získal
         v Nemecku v rámci svojich štúdií, pracovných skúseností, svojej práce pri pomoci dvom profesorom a účasti na organizácii seminárov.

      18      Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern tvrdí, že napadnuté zamietajúce rozhodnutie je dôvodné. Podľa jeho názoru nemožno
         pripustiť rovnocennosť získaných vedomostí.

      19      Domnievajúc sa, že za týchto podmienok vyriešenie sporu závisí od toho, aké podmienky článok 39 ES ukladá vzhľadom na uznávanie
         rovnocennosti podľa § 112a ods. 1, 2 a 6 DRiG‑u, Verwaltungsgericht Schwerin rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je zlučiteľné s článkom 39 ES, ak sa rovnocennosť na základe § 112a ods. 1 a 2 [DRiG] uzná iba vtedy, ak na základe predložených
         listinných dôkazov vyplýva, že štátny príslušník Spoločenstva má také vedomosti a schopnosti, ako sú vedomosti a schopnosti,
         ktoré sa testujú pri (nemeckej právnickej) skúške z povinných predmetov podľa § 5 ods. 1 [DRiG]?

      2.      V prípade zápornej odpovede na otázku č. 1:
      Vyžaduje článok 39 ES, aby bolo jediným kritériom pre posúdenie rovnocennosti, ktoré je zlučiteľné s právom Spoločenstva,
         to, či je univerzitný diplom získaný štátnym príslušníkom Spoločenstva v Európskej únii, spolu s ktorým sú predložené dodatočné
         dôkazy o vzdelaní a profesijných skúsenostiach, porovnateľný z hľadiska (intelektuálnej) úrovne vzdelania a rozsahu vynaloženého
         úsilia na tento účel s [prvou nemeckou štátnou skúškou]?

      3.      V prípade zápornej odpovede aj na otázku č. 2:
      Je zlučiteľné s článkom 39 ES, aby uznanie rovnocennosti na základe § 112a ods. 1 a 2 [DRiG] jednoznačne vychádzalo z hľadiska
         obsahu povinných predmetoch prvej (nemeckej) štátnej skúšky (z práva), ale aby vzhľadom na vzdelanie v odbore právo úspešne
         ukončené inde v Spoločenstve ukladalo iba o čosi ‚znížené‘ požiadavky?“

       O prejudiciálnych otázkach
      20      Prvé dve otázky, ktoré treba skúmať ako celok, sa týkajú toho, aké vedomosti treba zohľadniť ako referenčný rámec pri posúdení,
         či žiadateľ, ktorý priamo žiada o prijatie do prípravnej právnej praxe bez toho, aby zložil skúšky stanovené na tento účel,
         má úroveň vedomostí rovnocennú úrovni, ktorá sa zvyčajne vyžaduje na prijatie do takejto praxe v dotknutom členskom štáte.
         Prvá otázka sa týka hľadiska, či predmetom spomínaných vedomostí musí byť právo hostiteľského členského štátu, zatiaľ čo druhá
         otázka sa zameriava na určenie toho, či naopak vedomosti práva iného členského štátu možno považovať za rovnocenné tak z hľadiska
         úrovne vzdelania, ako aj z hľadiska času a úsilia, ktoré treba vynaložiť na tento účel, so znalosťami, ktoré sa vyžadujú na
         prijatie do prípravnej právnej praxe v hostiteľskom členskom štáte.

      21      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta či je možné, aby právo Spoločenstva vyžadovalo, aby úroveň vedomostí
         práva hostiteľského členského štátu vyžadovaných na účely prijatia do prípravnej právnej praxe, ktorá predchádza povinne druhej
         štátne skúške z práva a prijatiu do právnického povolania bola v určitej miere znížená preto, aby sa podporil voľný pohyb
         osôb.

       O prvých dvoch otázkach
      22      Pred zodpovedaním prvých dvoch otázok treba na úvod pripomenúť, že osoba, ktorá sa nachádza v takej situácii ako K. Peśla
         v spore vo veci samej, sa nemôže na dosiahnutie uznanie svojho akademického vzdelania a svojich profesijných skúseností domáhať
         sekundárneho práva Spoločenstva s cieľom získať prístup k praktickej časti vzdelania nevyhnutného na výkon právnických povolaní
         v Nemecku.

      23      Smernica 98/5/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 16. februára 1998 o uľahčení trvalého výkonu právnického povolania v inom
         členskom štáte ako v tom, kde bola získaná kvalifikácia (Ú. v. ES L 77, s. 36; Mim. vyd. 06/003, s. 83) sa týka len právnika,
         ktorý je úplne kvalifikovaný vo svojom členskom štáte pôvodu (pozri rozsudok Morgenbesser, už citovaný, bod 45). Navyše zo
         spisového materiálu vyplýva, že výkon činností praktikanta práva je chápaná tak, že tvorí praktickú časť vzdelávania, ktoré
         je nevyhnutné na dosiahnutie prístupu k nemeckým právnickým povolania. Z toho vyplýva, že túto činnosť nemožno kvalifikovať
         ako „regulované povolanie“ v zmysle smernice Rady 89/48/EHS z 21. decembra 1988 o všeobecnom systéme uznávania diplomov vyššieho vzdelania
         udelených pri ukončení odborného vzdelávania a prípravy v dĺžke trvania aspoň troch rokov (Ú. v. ES L 19, 1989, s. 16; Mim.
         vyd. 05/001 s. 337) zmenenej a doplnenej smernicou 2001/19/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 14. mája 2001 (Ú. v. ES L 206,
         s. 1; Mim. vyd. 05/004 s. 138), ktoré je oddeliteľné od nemeckých právnických povolaní vo vlastnom slova zmysle, akým je povolanie
         advokáta (pozri analogicky rozsudok Morgenbesser, už citovaný, body 46 až 55).

      24      Tak ako sa však potvrdilo počas pojednávania, v deň skutkových okolností vo veci samej, K. Peśla nezískal profesijné vzdelanie,
         ktoré sa vyžaduje pre prístup k povolaniu právnika v Poľsku.

      25      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že tak článok 39 ES, ktorý je výslovne uvedený v položených otázkach, ako aj článok 43 ES
         sa môžu uplatňovať na situáciu takú, aká je vo veci samej.

      26      Po prvé, zo spisového materiálu a obzvlášť z pripomienok nemeckej vlády vyplýva, že praktikanti práva majú na jednej strane
         v priebehu praxe uplatňovať vedomosti nadobudnuté počas štúdií a prispievajú tak pod vedením školiteľa k činnostiam, ktoré
         tento vykonáva, a že na druhej strane sa im v priebehu školenia poskytuje odmena vo forme príspevku na úhradu životných nákladov.
         V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že keďže praktikanti práva vykonávajú platenú skutočnú a účinnú činnosť, musia
         byť považovaní za pracovníkov v zmysle článku 39 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. marca 2005, Kranemann, C‑109/04,
         Zb. s. I‑2421, body 12 až 18).

      27      Po druhé, prípravná prax stanovená nemeckou právnou úpravou predstavuje vzdelávanie, ktoré je nevyhnutným predpokladom prístupu
         najmä k povolaniu advokáta v Nemecku, ktoré je regulovaným povolaním, na ktoré sa vzťahuje pôsobnosť článku 43 ES (pozri analogicky
         rozsudok Morgenbesser, už citovaný, bod 60).

      28      Okrem toho treba zdôrazniť, že použitie týchto dvoch článkov nemožno vylúčiť vo veci samej na základe výnimiek, ktoré stanovujú
         článok 39 ods. 4 ES na „zamestnávanie v štátnej alebo vo verejnej službe“ a článok 45 prvý odsek ES na „činnosti, ktoré [v členskom
         štáte] súvisia, hoci len príležitostne, s výkonom štátnej moci“.

      29      Na jednej strane stačí pripomenúť, že ak praktikant práva vykonáva časť svojej praxe mimo štátneho sektora, pojem zamestnávanie
         v štátnej službe alebo verejnej službe nezahŕňa zamestnanie poskytnuté jednotlivcom alebo súkromnou právnickou osobou bez
         ohľadu na povinnosti zamestnanca (pozri rozsudky z 29. októbra 1998, Komisia/Španielsko, C‑114/97, Zb. s. I‑6717, bod 33,
         a Kranemann, už citovaný, bod 19).

      30      Ak v spore, o ktorom sa rozhodlo už citovaným rozsudkom Kranemann, išlo na jednej strane o časť spomínanej prípravnej praxe,
         ktorá sa mala vykonať mimo štátneho sektora, treba zdôrazniť, že pokiaľ praktikant práva absolvuje časť svojho vzdelávania
         na riadnom súde pre občianskoprávne veci, na správnom orgáne, na prokuratúre alebo na súde pre trestnoprávne veci, potom tento
         praktikant, ako zdôraznila nemecká vláda počas pojednávania, koná v súlade s pokynmi a pod dohľadom školiteľa, tak ako to
         vyplýva z ustanovení GVG-u a z JAPO M‑V‑u, ktoré sú uvedené bodoch 8 a 9 tohto rozsudku.

      31      Preto činnosť praktikanta práva nemôže patriť pod výnimku, ktorú zakotvuje článok 39 ods. 4 ES, keďže táto výnimka sa nepoužije
         na zamestnania, ktoré hoci patria pod štát alebo iné verejnoprávne organizácie, neobsahujú nijaký výkon úloh, ktoré patria
         pod verejnú správu vo vlastnom slova zmysle (pozri najmä rozsudky zo 17. decembra 1980, Komisia/Belgicko, 149/79, Zb. s. 3881,
         bod 11, ako aj z 30. septembra 2003, Anker a i., C‑47/02, Zb. s. I‑10447, bod 59).

      32      Na druhej strane odchýlka uvedená v článku 45 prvom odseku ES sa musí obmedzovať len na činnosti, ktoré samy osebe predstavujú
         priamu a špecifickú účasť na výkone verejnej moci (pozri najmä rozsudky z 21. júna 1974, Reyners, 2/74, Zb. s. 631, bod 45;
         z 13. júla 1993, Thijssen, C‑42/92, Zb. s. I‑4047, bod 8, a z 31. mája 2001, Komisia/Taliansko, C‑283/99, Zb. s. I‑4363, bod
         20).

      33      Preto z dôvodov, ktoré sú obdobné dôvodom uvedeným v bode 30 tohto rozsudku, činnosti praktikanta práva, aj keď sú vykonávané
         vo verejnom sektore, nepatria do pôsobnosti výnimky, ktorú stanovuje článok 45 prvý odsek ES (pozri tiež analogicky rozsudok
         Thijssen, už citovaný, body 22 a 23).

      34      Treba zdôrazniť, že v prípade neexistencie zosúladenia podmienok prístupu k povolaniu, členské štáty majú právo vymedziť vedomosti
         a kvalifikácie, ktoré sú nevyhnutné na výkon tohto povolania a vyžadovať predloženie diplomu, ktorým sa potvrdzuje existencia
         takýchto vedomostí a kvalifikácií (pozri rozsudky z 15. októbra 1987, Heylens a i., 222/86, Zb. s. 4097, bod 10; zo 7. mája
         1991, Vlassopoulou, C‑340/89, Zb. s. I‑2357, bod 9, ako aj zo 7. mája 1992, Aguirre Borrell a i., C‑104/91, Zb. s. I‑3003,
         bod 7).

      35      Treba však pripomenúť, že právo Spoločenstva stanovuje hranice výkonu tejto právomoci členskými štátmi, pretože vnútroštátne
         ustanovenia prijaté v tejto súvislosti nemôžu byť nedôvodnou prekážkou účinného výkonu základných slobôd, ktoré zaručujú články
         39 ES a 43 ES (pozri rozsudky Heylens a i., už citovaný, bod 11, ako aj z 31. marca 1993, Kraus, C‑19/92, Zb. s. I‑1663, body
         28 a 32).

      36      V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vnútroštátne pravidlá, ktoré stanovujú vnútroštátne podmienky pre
         kvalifikácie, hoci aj uplatňované bez diskriminácie súvisiacej so štátnou príslušnosťou, môžu mať ako účinok zabránenie výkonu
         uvedených základných slobôd, ak predmetné vnútroštátne pravidlá nezohľadňujú vedomosti a kvalifikácie, ktoré dotknutá osoba
         už nadobudla v inom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky Vlassopoulou, už citovaný, bod 15; Kraus, už citovaný, bod
         32; z 22. marca 1994, Komisia/Španielsko, C‑375/92, Zb. s. I‑923, bod 18, ako aj Morgenbesser, už citovaný, body 61 a 62).

      37      Z toho vyplýva, že orgány členského štátu sú pri skúmaní žiadosti štátneho príslušníka iného členského štátu o udelenie povolenia
         na prístup k praktickému vzdelávaniu na účely neskoršieho výkonu regulovaného povolania povinné vziať do úvahy profesijnú
         kvalifikáciu dotknutej osoby tak, že porovnajú na jednej strane kvalifikáciu, ktorú potvrdzujú jej diplomy, potvrdenia a iné
         doklady, ako aj jej príslušné profesijné skúsenosti, a na druhej strane profesijnú kvalifikáciu požadovanú vnútroštátnou právnou
         úpravou (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Vlassopoulou, už citovaný, bod 16, ako aj Morgenbesser, už citovaný, body 57
         a 58).

      38      Táto judikatúra je výrazom zásady obsiahnutej v základných slobodách, ktoré sú zakotvené v Zmluve ES (pozri v tomto zmysle
         rozsudky zo 14. septembra 2000, Hocsman, C‑238/98, Zb. s. I‑6623, bod 24, a z 22. januára 2002, Dreessen, C‑31/00, Zb. s. I‑663,
         bod 25). Ako vyplýva najmä z bodu 61 už citovaného rozsudku Morgenbesser, rozbor sa nelíši podľa toho, či v prípade odmietnutia
         prijať kandidáta iného členského štátu, ako je Spolková republika Nemecka do prípravnej praxe, tak ako vo veci samej, bez
         toho, aby zložil skúšku odbornej spôsobilosti z práva, ktorá je povinná pre prvú štátnu skúšku, sa toto rozhodnutie napáda
         z dôvodu voľného pohybu pracovníkov alebo z dôvodu slobody usadiť sa.

      39      Tak ako Súdny dvor opakovane rozhodol, porovnávacie skúmanie uvedené v bode 37 tohto rozsudku musí umožniť orgánom hostiteľského
         členského štátu uistiť sa objektívne o tom, že zahraničný diplom potvrdzuje, pokiaľ ide o jeho držiteľa, vedomosti a kvalifikácie,
         ak nie zhodné, tak prinajmenšom rovnocenné s tými, ktoré potvrdzuje vnútroštátny diplom. Toto posúdenie rovnocennosti zahraničného
         diplomu sa musí uskutočniť výlučne tak, že sa zohľadní stupeň vedomostí a kvalifikácií, ktorý tento diplom umožňuje predpokladať
         u jeho držiteľa, pričom sa zohľadní povaha a dĺžka štúdií a praktické vzdelávanie, ktoré sa na ne vzťahujú (pozri rozsudky
         Heylens a i., už citovaný, bod 13; Vlassopoulou, už citovaný, bod 17; Aguirre Borrell a i., už citovaný, bod 12; z 22. marca
         1994, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 13, ako aj Morgenbesser, už citovaný, bod 68).

      40      Ak toto porovnávacie skúmanie diplomov vedie ku konštatovaniu, že vedomosti a kvalifikácie potvrdené zahraničným diplomom
         zodpovedajú tým, ktoré vyžadujú vnútroštátne ustanovenia, členský štát je povinný pripustiť, že tento diplom spĺňa podmienky,
         ktoré stanovujú tieto ustanovenia. Ak naopak porovnanie ukáže len čiastočnú zhodu medzi týmito znalosťami a kvalifikáciami,
         potom je hostiteľský členský štát oprávnený vyžadovať, aby dotknutá osoba preukázala, že nadobudla chýbajúce vedomosti a kvalifikácie
         (pozri rozsudky Vlassopoulou, už citovaný, bod 19; Aguirre Borrell a i., už citovaný, bod 14; z 8. júla 1999, Fernández de
         Bobadilla, C‑234/97, Zb. s. I‑4773, bod 32; Morgenbesser, už citovaný, bod 70, ako aj zo 7. októbra 2004, Markopoulos a i.,
         C‑255/01, Zb. s. I‑9077, body 64 a 65).

      41      V tejto súvislosti je úlohou príslušných vnútroštátnych orgánov posúdiť, či vedomosti nadobudnuté v hostiteľskom členskom
         štáte v rámci buď študijného cyklu, alebo praxe možno uplatniť na účely preukázania ovládania chýbajúcich vedomostí (rozsudky
         Vlassopoulou, už citovaný, bod 20; Fernández de Bobadilla, už citovaný, bod 33, a Morgenbesser, už citovaný, bod 71).

      42      Na základe judikatúry uvedenej v troch predchádzajúcich bodoch tohto rozsudku a obzvlášť na základe bodu 68, ako aj na základe
         prvej vety bodu 70 už citovaného rozsudku Morgenbesser K. Peśla tvrdí, že na použitie vnútroštátneho ustanovenia, takého,
         ako je § 112 a ods. 1 a 2 DRiG-u, a to spôsobom, ktorý je v súlade s právom Spoločenstva, treba zohľadniť najmä vedomosti
         a kvalifikácie, ktoré boli získané v členskom štáte pôvodu, v prejednávanej veci v Poľskej republike – a prípadne zohľadniť
         len podporne vedomosti a kvalifikácie získané z práva hostiteľského členského štátu, v prejednávanej veci Spolkovej republiky
         Nemecko. Domnieva sa, že ak by vedomosti a schopnosti v nemeckom práve boli referenčným kritériom na účely porovnania, ktoré
         sa má vykonať, potom by zahraničný diplom v žiadnom prípade nemohol spĺňať vyžadované podmienky, keďže nemecké právo sa vo
         všeobecnosti nevyučuje v iných členských štátoch. Voľný pohyb by bol, podľa jeho názoru, prakticky vylúčený v prípade mladých
         právnikov, ktorí nadobudli kvalifikácie v inom členskom štáte, ako je Spolková republika Nemecko.

      43      Táto argumentácia sa zakladá na nesprávnom výklade judikatúry, o ktorý sa opiera.

      44      Podľa tejto judikatúry totiž v rámci porovnávacieho skúmania vysvetleného v bodoch 37 a 39 až 41 tohto rozsudku môže členský
         štát vziať do úvahy objektívne rozdiely, ktoré sa týkajú tak právneho rámca predmetného povolania v členskom štáte pôvodu,
         ako aj rozsahu činnosti tohto povolania. V prípade povolania advokáta členský štát môže dôvodne vykonať porovnávacie skúmanie
         diplomov s tým, že zohľadní rozdiely, ktoré sa zistia medzi dotknutými právnymi poriadkami (pozri rozsudky Vlassopoulou, už
         citovaný, bod 18, a Morgenbesser, už citovaný, bod 69).

      45      Ako vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 37 tohto rozsudku a v rozpore s tým, čo tvrdí K. Peśla, práve vzhľadom na profesijnú
         kvalifikáciu, ktorú vyžadujú právne predpisy hostiteľského členského štátu, sa musia skúmať vedomosti potvrdené diplomom udeleným
         v inom členskom štáte a kvalifikácie a/alebo profesijná skúsenosť získané v iných členských štátoch, ako aj skúsenosť získaná
         v členskom štáte, kde kandidát žiada o zápis (pozri tiež v tomto zmysle rozsudky Aguirre Borrell a i., už citovaný, bod 11;
         z 1. februára 1996, Aranitis, C‑164/94, Zb. s. I‑135, bod 31; Dreessen, už citovaný, bod 24, a Morgenbesser, už citovaný,
         bod 67).

      46      Samotná skutočnosť, že absolvované štúdia práva, ktoré sa týkajú práva prvého členského štátu, možno považovať za porovnateľné
         z hľadiska jednak úrovne získaného vzdelania a jednak času a úsilia vynaloženého na tento účel so štúdiami, ktoré majú poskytnúť
         vedomosti potvrdené kvalifikáciou, ktorá sa vyžaduje v inom členskom štáte, nemôže sama osebe spôsobiť v rámci porovnávacieho
         skúmania vysvetleného v bodoch 37 a 39 až 41 tohto rozsudku vznik povinnosti uprednostniť nie vedomosti, ktoré vyžadujú vnútroštátne
         ustanovenia členského štátu, kde kandidát žiada o možnosť účasti na profesijnom vzdelávaní, ktoré sa vyžaduje na účely prístupu
         k právnickým povolaniam, ale naopak tie vedomosti, ktoré sa týkajú v podstate práva prvého členského štátu, ktoré sú potvrdené
         kvalifikáciami dosiahnutými v poslednom uvedenom štáte. Tak ako skonštatoval vnútroštátny súd, argumentácia K. Peśla vo veci
         samej by v konečnom dôsledku znamenala pripustiť to, že kandidát by mohol mať prístup k prípravnej praxi bez toho, aby mal
         čo i len najmenšie vedomosti tak z nemeckého práva, ako aj nemeckého jazyka.

      47      Ďalej pokiaľ ide o tvrdenie K. Peślu, ktoré uvádza subisidiárne, že vedomosti nemeckého práva, ktoré získal v priebehu svojho
         univerzitného štúdia v Nemecku nedostatočne zohľadnilo Justizministerium Mecklenburg‑Vorpommern, stačí pripomenúť, že v prejednávanej
         veci nie je úlohou Súdneho dvora určiť, či nemecké orgány môžu považovať doklady, ktoré predložil K. Peśla, za nedostatočné.

      48      So zreteľom na vyššie uvedené treba odpovedať na prvé dve otázky tak, že článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že vedomosti,
         ktoré treba zohľadniť ako referenčný rámec pri posúdení rovnocennosti vzdelaní po podaní žiadosti o prijatie do prípravnej
         právnej praxe priamo bez zloženia skúšok stanovených na tento účel, sú tie, ktoré potvrdzuje kvalifikácia vyžadovaná v členskom
         štáte, kde uchádzač žiada o prijatie do takejto praxe.

       O tretej otázke
      49      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta či na účely skúmania rovnocennosti, ktoré sa má vykonať v súlade
         s bodmi 37 a 39 až 41 tohto rozsudku, treba znížiť, hoci len mierne, úroveň vedomostí, ktoré sa vyžadujú z práva hostiteľského
         členského štátu, preto, aby sa priznal potrebný účinok článku 39 ES.

      50      V tejto súvislosti potrebný účinok článku 39 ES neukladá povinnosť, aby sa prístup k profesijnej činnosti v členskom štáte
         spájal s požiadavkami, ktoré sú nižšie, ako požiadavky, ktorých splnenie sa zvyčajne vyžaduje od štátnych príslušníkov tohto
         štátu.

      51      Na základe judikatúry uvedenej v bodoch 34 až 41, 44 a 45 tohto rozsudku Súdny dvor uznal, že je nevyhnutné uviesť požiadavky
         kvalifikácií, ktoré sa vyžadujú pre výkon určeného povolania, do súladu s požiadavkami účinného výkonu základných slobôd,
         ktoré zaručujú články 39 ES a 43 ES (pozri v tejto súvislosti najmä rozsudok Heylens a i., už citovaný, bod 13).

      52      Z uvedenej judikatúry vyplýva, že skúmanie rovnocennosti uvedené v bode 39 tohto rozsudku sa musí uskutočniť so zreteľom na
         celkové akademické a profesijné vzdelanie, na ktoré sa dotknutá osoba môže odvolať na účely posúdenia, či toto celkové vzdelanie
         spĺňa, hoci aj čiastočne, podmienky, ktoré sa vyžadujú pre prístup k dotknutej činnosti (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok
         Morgenbesser, už citovaný, body 66 a 67). Ak toto porovnávacie skúmanie ukáže, že uvedené celkové vzdelanie spĺňa len čiastočne
         tieto podmienky, hostiteľský členský štát je oprávnený, tak ako to vyplýva z bodu 40 tohto rozsudku, vyžadovať, aby dotknutá
         osoba preukázala, že nadobudla chýbajúce vedomosti a kvalifikácie.

      53      Skutočnosť, že hostiteľský členský štát musí takto zohľadniť vedomosti, ktoré zodpovedajú len čiastočne vedomostiam potvrdeným
         profesijnou kvalifikáciou, ktorú vyžadujú vnútroštátne právne predpisy tohto členského štátu, a to iným spôsobom ako prostredníctvom
         skúšok, ktoré predchádzajú priznaniu tejto kvalifikácie, prispieva odteraz k uľahčeniu voľného pohybu osôb, tak ako to zakotvuje
         najmä článok 39 ES. Pokiaľ by totiž neexistovala takáto povinnosť, absencia diplomu, ktorý sa zvyčajne vyžaduje od štátnych
         príslušníkov hostiteľského členského štátu, by mohla ako taká predstavovať rozhodujúcu prekážku v prístupe k právnickým povolaniam
         tohto členského štátu (pozri v tejto súvislosti rozsudok Morgenbesser, už citovaný, body 64 až 67).

      54      Preto sa nemožno stotožniť s argumentáciou K. Peślu, podľa ktorej by článok 39 ES stratil svoj zmysel, ak by hostiteľský členský
         štát mohol vyžadovať od kandidáta rovnakú úroveň vedomostí svojho vnútroštátneho práva, ako je úroveň potvrdená profesijnou
         kvalifikáciou, ktorá sa vyžaduje v tomto členskom štáte pre prístup k spomínaným povolaniam.

      55      Ďalej zo spisového materiálu vyplýva, že od praktikanta práva sa očakáva, že od začiatku svojej prípravnej praxe bude pomáhať
         svojmu školiteľovi a že bude vykonávať praktické činnosti pod jeho dohľadom. Na tento účel by bolo možné považovať za nevyhnutné,
         aby mal tento praktikant okamžite pred uplatňovaním svojich právnických schopností v rámci takýchto praktických činností rovnakú
         úroveň vedomostí nemeckej právnej úpravy, ako je úroveň, ktorú potvrdzuje prvá štátna skúška z povinných predmetov. V každom
         prípade sa zdá ako veľmi obťažné, najmä so zreteľom na stupňujúcu sa náročnosť vzdelávacieho procesu, nadobudnúť v stanovenom
         čase vedomosti nevyhnutné na zloženie, s rozumnou nádejou na úspech, druhej štátnej skúšky z práva.

      56      Napriek tomu, že článok 39 ES sám osebe neukladá povinnosť znížiť úroveň vedomostí práva hostiteľského členského štátu vyžadovanú
         v situáciách takých ako vo veci samej, treba pripomenúť, že tento článok nemožno vykladať tak, že zbavuje členské štáty možnosti
         zmierniť vyžadovanú kvalifikáciu.

      57      Z toho vyplýva, že ak orgány jedného členského štátu preskúmavajú žiadosť štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý
         žiada o súhlas na prístup k takému praktickému vzdelávaniu, ako je prípravná prax s cieľom následne vykonávať regulované právnické
         povolanie, samotný článok 39 ES neukladá povinnosť týmto orgánom, aby v rámci skúmania rovnocennosti, ktoré požaduje právo
         Spoločenstva, vyžadovali od kandidáta len nižšiu úroveň právnych vedomostí, ako je úroveň vedomostí potvrdená kvalifikáciou,
         ktorá sa vyžaduje v tomto členskom štáte na prístup k takémuto praktickému vzdelávaniu, pričom však uvedený článok nebráni,
         aby sa uplatnil pružnejší výklad tejto kvalifikácie.

      58      Napriek tomu je však dôležité, aby možnosť čiastočného uznania, tak ako sa uvádza v bode 52 tohto rozsudku, nezostávala v praxi
         jednoducho zdanlivá.

      59      Ak sa na základe porovnania kvalifikácii dotknutých kandidátov a vyžadovaných vedomostí ukáže len čiastočná zhoda, hostiteľský
         členský štát nemá nevyhnutne právo vyžadovať vo všetkých situáciách, aby sa zložili skúšky spôsobilosti v rovnakom rozpätí
         nezávisle od väčšieho či menšieho rozsahu zistených čiastočných vedomostí. Neexistencia primeraného členenia predmetov, ktoré
         sú predmetom porovnávacieho skúmania uvedeného v bode 37 tohto rozsudok, by totiž mohla mať za následok to, že v skutočnosti
         čiastočné uznanie získaných kvalifikácií by bolo v praxi vylúčené tak, že dotknuté osoby by museli následne preukázať, že
         nadobudli nielen chýbajúce vedomosti, ale tiež tie, ktoré môžu byť uznané, a to na požadovanej úrovni v rámci spomínaného
         porovnávacieho skúmania.

      60      Treba však spresniť, že keďže úspešné zloženie vnútroštátnych skúšok z práva, akými je prvá štátna skúška, je dôkazom o získaní
         vedomostí, ktoré sú súčasne obsiahle a dôkladné v daných oblastiach práva, potom požiadavka členenia, ktorá vyplýva z predchádzajúceho
         bodu, nemôže mať za následok, že jednoduché čiastočné vedomosti niektorých aspektov týchto oblastí budú stačiť na to, aby
         sa dotknutá osoba mohla dôvodne domáhať čiastočného uznania svojich kvalifikácií.

      61      V spore vo veci samej je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či režim, ktorý zakladá § 112a DRiG, tak ako ho uplatňujú príslušné
         vnútroštátne orgány, poskytuje osobám, ktoré majú dostatočne obsiahle a dôkladné vedomosti rozsiahleho podcelku predmetov,
         ktoré – ako celok – sú predmetom komparatívneho skúmania, ktoré upravujú odseky 1 a 2 spomínaného §, oslobodenie od povinnosti
         zložiť v celom rozsahu skúšky uvedené v odseku 3 tohto istého §.

      62      V tejto súvislosti teba zdôrazniť, že v odpovedi na otázku, ktorú položil Súdny dvor počas pojednávania, nemecká vláda uviedla,
         že za predpokladu, že kandidát nadobudol napríklad vedomosti z nemeckého občianskeho práva, ktoré zodpovedajú úrovni požadovanej
         porovnávacím skúmaním uvedením v § 112a ods. 1 a 2 DRiG-u, avšak bez možnosti preukázať vedomosti rovnakej úrovne nemeckého
         súdneho poriadku, skúšky spôsobilosti uvedené v odseku 3 spomínaného § by sa mohli týkať len nemeckého občianskeho práva procesného.

      63      Ďalej treba zdôrazniť, že skúmanie vedomostí a schopností, ktoré stanovuje § 112a ods. 1 DRiG-u sa v praxi zdá skutočne menej
         náročné ako prvá štátna skúška. Zo spisového materiálu totiž vyplýva, že na rozdiel od promovaného absolventa práva, ktorý
         študoval v Nemecku, kandidát, ktorý pochádza z iného členského štátu, nie je povinný zložiť skúšky zo špecializovaných predmetoch,
         ani ústne skúšky.

      64      Za týchto podmienok sa na prvý pohľad nezdá, že v rámci režimu, ktorý zakladá § 112a DRiG-u, by možnosť čiastočného uznania
         získaných vedomostí, tak ako sa uvádza najmä v bode 52 tohto rozsudku, bola jednoducho zdanlivá, pričom je však úlohou vnútroštátneho
         súdu, ktorý má jediný právomoc podať výklad vnútroštátneho práva, overiť túto skutočnosť.

      65      So zreteľom na vyššie uvedené treba odpovedať na tretiu otázku tak, že článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že ak orgány
         jedného členského štátu preskúmavajú žiadosť štátneho príslušníka iného členského štátu, ktorý žiada o súhlas na prístup k takému
         praktickému vzdelávaniu, ako je prípravná prax s cieľom následne vykonávať regulované právnické povolanie, tento samotný článok
         neukladá povinnosť týmto orgánom, aby v rámci skúmania rovnocennosti, ktoré požaduje právo Spoločenstva, vyžadovali od uchádzača
         len nižšiu úroveň právnických vedomostí, ako je úroveň vedomostí potvrdená kvalifikáciou, ktorá sa vyžaduje v tomto členskom
         štáte na prístup k takémuto praktickému vzdelávaniu. Treba však spresniť, že na jednej strane spomínaný článok nebráni tiež
         zmierneniu požadovanej kvalifikácie a že na druhej strane je tiež dôležité, aby možnosť čiastočného uznania vedomostí potvrdených
         kvalifikáciami, ktoré preukázala dotknutá osoba, nezostala v praxi jednoducho zdanlivá, pričom je však úlohou vnútroštátneho
         súdu overiť túto skutočnosť.

       O trovách
      66      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že vedomosti, ktoré treba zohľadniť ako referenčný rámec pri posúdení rovnocennosti
            vzdelaní po podaní žiadosti o prijatie do prípravnej právnej praxe priamo bez zloženia skúšok stanovených na tento účel, sú
            tie, ktoré potvrdzuje kvalifikácia vyžadovaná v členskom štáte, kde uchádzač žiada o prijatie do takejto praxe.
      2.      Článok 39 ES sa má vykladať v tom zmysle, že ak orgány jedného členského štátu preskúmavajú žiadosť štátneho príslušníka iného
            členského štátu, ktorý žiada o súhlas na prístup k takému praktickému vzdelávaniu, ako je prípravná prax na právnické povolania
            v Nemecku s cieľom následne vykonávať regulované právnické povolanie, tento samotný článok neukladá povinnosť týmto orgánom,
            aby v rámci skúmania rovnocennosti, ktoré požaduje právo Spoločenstva, vyžadovali od uchádzača len nižšiu úroveň právnických
            vedomostí, ako je úroveň vedomostí potvrdená kvalifikáciou, ktorá sa vyžaduje v tomto členskom štáte na prístup k takémuto
            praktickému vzdelávaniu. Treba však spresniť, že na jednej strane spomínaný článok nebráni tiež zmierneniu požadovanej kvalifikácie
            a že na druhej strane je tiež dôležité, aby možnosť čiastočného uznania vedomostí potvrdených kvalifikáciami, ktoré preukázala
            dotknutá osoba, nezostala v praxi jednoducho zdanlivá, pričom je však úlohou vnútroštátneho súdu overiť túto skutočnosť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 15. februára 1996. # Buralux SA, Satrod SA a Ourry SA proti Rade Európskej únie. # Odvolanie. # Vec C-209/94 P


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 26. novembra 2008.#Agraz, SA a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Mimozmluvná zodpovednosť - Poľnohospodárstvo - Spoločná organizácia trhu s výrobkami zo spracovaného ovocia a zeleniny - Podpora pre výrobu výrobkov zo spracovaných paradajok - Metóda výpočtu výšky sumy - Hospodársky rok 2000/2001 - Posúdenie ujmy.#Vec T-285/03.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 26. novembra 2008 – Agraz a i./Komisia
      (vec T‑285/03)
      „Mimozmluvná zodpovednosť – Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhu s výrobkami zo spracovaného ovocia a zeleniny – Podpora pre výrobu výrobkov zo spracovaných paradajok – Metóda výpočtu výšky sumy – Hospodársky rok 2000/2001 – Posúdenie ujmy“
      1.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Skutočná a určitá škoda – Dôkazné bremeno (článok 288 ES) (pozri bod 49)
      2.                     Mimozmluvná zodpovednosť – Ujma – Náhrada – Zohľadnenie znehodnocovania meny – Kompenzačné úroky – Spôsoby výpočtu (článok
            288 ES) (pozri body 50, 51)
      Predmet

         Žaloba o náhradu škody, ktorú žalobkyne údajne utrpeli z dôvodu metódy uplatnenej na výpočet výšky podpory pre výrobu stanovenej
                  nariadením Komisie č. 1519/2000 z 12. júla 2000, ktorým sa na hospodársky rok 2000/2001 stanovuje minimálna cena a výška podpory
                  pre výrobky zo spracovaných paradajok [

               neoficiálny preklad
               ] (Ú. v. ES L 174, s. 29)
            Výrok

                  1.

                  	Komisia je povinná zaplatiť Agraz, SA, a ďalším 86 spoločnostiam, ktorých mená sú uvedené v prílohách I a II, náhradu škody
                     zodpovedajúcu zvýšeniu o 15,54 % sumy podpory pre výrobu, ktorú dostali na hospodársky rok 2000/2001, tak ako bola stanovená
                     prílohou II nariadenia č. 1519/2000.

                  2.

                  	Táto náhrada škody bude prehodnotená o kompenzačné úroky odo dňa skutočného vyplatenia podpory každej žalobkyni až do dňa
                     vyhlásenia tohto rozsudku v sadzbe stanovenej ECB pre hlavné refinančné operácie zvýšenej o dva body, pokiaľ ide o žalobkyne,
                     ktorých mená sú uvedené v prílohe č. I, a v sadzbe ročnej inflácie, ktorú zistil Eurostat pre dotknuté obdobie v členskom
                     štáte, v ktorom majú sídlo, pokiaľ ide o žalobkyne, ktorých mená sú uvedené v prílohe č. II.

                  3.

                  	Takto prehodnotená náhrada škody sa zvýši o úroky z omeškania, odo dňa vyhlásenia tohto rozsudku až do úplného zaplatenia,
                     v sadzbe stanovenej ECB pre hlavné refinančné operácie zvýšenej o dva body.

                  4.

                  	Agraz a 86 ďalších spoločností, ktorých mená sú uvedené v prílohách I a II, znášajú dve pätiny svojich vlastných trov konania
                     pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom.

                  5.

                  	Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a nahradí tri pätiny trov konania, ktoré vznikli Agraz a 86 ďalším spoločnostiam,
                     ktorých mená sú uvedené v prílohách I a II, pred Súdom prvého stupňa a Súdnym dvorom.


Rozsudok Súdneho dvora z 18. februára 1976. # Carstens Keramik GmbH a August Hoff proti Oberfinanzdirektion Frankfurt am Main. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Spojené veci 98 a 99-75.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (tretia komora) z 30. júna 2015.#Olivier Petsch proti Európskej komisii.#Verejná služba – Zmluvný zamestnanec – Zamestnanci jaslí a družín – Reforma služobného poriadku a PZOZ, ktorá nadobudla účinnosť 1. januára 2014 – Nariadenie č. 1023/2013 – Predĺženie pracovného času – Ďalšia suma mesačne – Článok 50 rokovacieho poriadku – Hierarchia noriem – Všeobecné vykonávacie ustanovenia k článku 110 ods. 1 služobného poriadku – Článok 2 prílohy PZOZ – Články 27 a 28 Charty základných práv Európskej únie.#Vec F-124/14.


Rozsudok Súdneho dvora (deviata komora) z 23. apríla 2015.#Európska komisia proti Helénskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 91/676/EHS – Ochrana vôd pred znečistením dusičnanmi z poľnohospodárskych zdrojov – Označenie ohrozených vôd a pásiem – Nadmerný obsah dusičnanov – Eutrofizácia – Povinnosť preskúmania každé štyri roky – Nedostatočnosť – Vypracovanie akčných programov – Neexistencia.#Vec C-149/14.