title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 19. septembra 2013.#Európska komisia proti Guidovi Strackovi.#Preskúmanie rozsudku Všeobecného súdu T‑268/11 P – Verejná služba – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa zamieta prenos platenej dovolenky za kalendárny rok, ktorú úradník nemohol čerpať počas referenčného obdobia z dôvodu dlhodobej nemocenskej dovolenky – Článok 1e ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie – Článok 4 prílohy V služobného poriadku – Smernica 2003/88/ES – Článok 7 – Nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok – Zásada sociálneho práva Únie – Článok 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie – Narušenie jednoty a vnútorného súladu práva Únie.#Vec C‑579/12 RX‑II.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 19. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Preskúmanie rozsudku Všeobecného súdu T‑268/11 P — Verejná služba — Rozhodnutie Komisie, ktorým sa zamieta prenos platenej dovolenky za kalendárny rok, ktorú úradník nemohol čerpať počas referenčného obdobia z dôvodu dlhodobej nemocenskej dovolenky — Článok 1e ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie — Článok 4 prílohy V služobného poriadku — Smernica 2003/88/ES — Článok 7 — Nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok — Zásada sociálneho práva Únie — Článok 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie — Narušenie jednoty a vnútorného súladu práva Únie“
      Vo veci C‑579/12 RX‑II,
      ktorej predmetom je preskúmanie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie podľa článku 256 ods. 2 druhého pododseku ZFEÚ z 8. novembra 2012, Komisia/Strack (T‑268/11 P), vydaného v konaní:

         Európska komisia

      proti

         Guidovi Strackovi, bývalému úradníkovi Európskej komisie, s bydliskom v Kolíne nad Rýnom (Nemecko),
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia J. Malenovský, U. Lõhmus, M. Safjan a A. Prechal (spravodajkyňa),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               G. Strack, v zastúpení: H. Tettenborn, Rechtsanwalt,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B. Eggers, J. Curall a H. Kraemer, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Rada Európskej únie, v zastúpení: P. Plaza Garcia, M. Bauer a J. Hermann, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na článok 62a a článok 62b prvý odsek Štatútu Súdneho dvora Európskej únie,
      po vypočutí generálnej advokátky,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Predmetom tohto konania je preskúmanie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie (odvolacia komora) z 8. novembra 2012, Komisia/Strack (T‑268/11 P, ďalej len „rozsudok z 8. novembra 2012“), ktorým tento súd zrušil rozsudok Súdu pre verejnú službu Európskej únie z 15. marca 2011, Strack/Komisia (F‑120/07), ktorým sa zrušilo rozhodnutie Komisie z 15. marca 2007 o obmedzení prenosu riadnej dovolenky na dvanásť dní, ktorú si pán Strack v roku 2004 nevyčerpal (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

               2

               Preskúmanie sa týka otázok, či so zreteľom na judikatúru Súdneho dvora týkajúcej sa práva na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásady sociálneho práva Únie, ktoré je výslovne zakotvené aj v článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a najmä stanovené smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. EÚ L 299, s. 9; Mim. vyd. 05/004, s. 381), narúša rozsudok z 8. novembra 2012 jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie v rozsahu, v akom Všeobecný súd Európskej únie ako odvolací súd podal výklad:

                        —

                        článku 1e ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) v tom zmysle, že sa tohto článku netýkajú ustanovenia o organizácii pracovného času stanovené smernicou 2003/88, a najmä tie o platenej dovolenke za kalendárny rok, a

                        —

                        následne článku 4 prílohy V uvedeného poriadku v tom zmysle, že tento článok stanovuje, že nárok na prenos dovolenky za kalendárny rok prekračujúcej hranicu, ktorú stanovuje uvedené ustanovenie, možno udeliť len v prípade zaneprázdnenia súvisiaceho s činnosťou úradníka z dôvodu výkonu jeho funkcií.

         Právny rámec

         Charta

               3

               Pod názvom „Spravodlivé a primerané pracovné podmienky“ v článku 31 Charta stanovuje:
               „1.   Každý pracovník má právo na pracovné podmienky, ktoré zohľadňujú jeho zdravie, bezpečnosť a dôstojnosť.
               2.   Každý pracovník má právo na stanovenie najvyššej prípustnej dĺžky pracovného času, denný a týždenný odpočinok, ako aj každoročnú platenú dovolenku.“

         Služobný poriadok

               4

               V hlave I služobného poriadku sa nachádzajúci článok 1e ods. 2 s názvom „Všeobecné ustanovenia“ stanovuje:
               „Úradníkom v aktívnom pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré sú aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami, uplatniteľnými podľa opatrení, schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv.“

               5

               V článku 57 prvom odseku služobného poriadku sa stanovuje:
               „Úradníci majú nárok na riadnu dovolenku, trvajúcu najmenej 24 pracovných dní a najviac 30 pracovných dní za kalendárny rok, v súlade s predpismi, ktoré sa ustanovia na základe spoločnej dohody orgánov [Únie], po porade s Výborom pre služobný poriadok.“

               6

               Článok 4 prílohy V služobného poriadku stanovuje:
               „Ak úradník z iných dôvodov ako požiadaviek služby nevyčerpal svoju riadnu dovolenku do konca bežného kalendárneho roka, časť dovolenky, ktorá sa môže previesť do nasledujúceho roka, nemôže presiahnuť [dvanásť] dní.
               Ak úradník v čase odchodu zo služby nevyčerpal svoju riadnu dovolenku, vyplatí sa mu náhrada zodpovedajúca jednej tridsatine jeho mesačnej odmeny v čase odchodu zo služby za každý deň dovolenky, na ktorú má nárok.
               …“

         Smernica 2003/88

               7

               Podľa článku 1 smernice 2003/88 s názvom „Účel a rozsah pôsobnosti“:
               „1.   Táto smernica ustanovuje minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času.
               2.   Táto smernica sa vzťahuje na

                        a)

                        minimálne doby… ročnej dovolenky…

                  …“

               8

               Článok 7 tej istej smernice stanovuje:
               „1.   Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia zabezpečujúce, že každý pracovník bude mať nárok na platenú ročnú dovolenku v trvaní najmenej štyroch týždňov v súlade s podmienkami pre vznik nároku a pre poskytnutia takej dovolenky, ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi a/alebo praxou.
               2.   Namiesto minimálnej doby ročnej platenej dovolenky nemôže byť vyplatená peňažná náhrada, s výnimkou prípadov skončenia pracovného pomeru.“

         Skutočnosti predchádzajúce sporu predloženého na preskúmanie

         Skutkové okolnosti

               9

               Pán Strack je bývalý úradník Európskej komisie. Od 1. marca 2004 do svojho odchodu do invalidného dôchodku, s účinnosťou od 1. apríla 2005, čerpal nemocenskú dovolenku.

               10

               Dňa 27. decembra 2004 požiadal pán Strack o prenos 38,5 dní dovolenky nevyčerpanej v roku 2004 do roku 2005, pričom uviedol, že si túto dovolenku nemohol vyčerpať najmä pre svoju chorobu z povolania. Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím z 30. mája 2005, pokiaľ ide o 26,5 dní presahujúcich 12 dní, ktorých prenos je uskutočnený automaticky na základe článku 4 prílohy V služobného poriadku. V konaní o sťažnosti bolo toto rozhodnutie potvrdené rozhodnutím z 25. októbra 2005, avšak s výhradou, že dotknutá osoba bude mať možnosť podať následne novú žiadosť o prenos zostávajúcej časti dovolenky roku 2004 v prípade uznania choroby za chorobu z povolania dotknutej osoby.

               11

               Táto nová žiadosť o prenos dovolenky, ktorú podal pán Strack 22. novembra 2006, bola zamietnutá sporným rozhodnutím.

         Už citovaný rozsudok Strack/Komisia

               12

               Dňa 22. októbra 2007 podal pán Strack žalobu na Súd pre verejnú službu, ktorou sa domáhal zrušenia sporného rozhodnutia v rozsahu, v akom limituje prenos dní dovolenky za kalendárny rok nevyčerpaných žalobcom v roku 2004 na dvanásť dní a v dôsledku toho obmedzuje aj sumu vyplatenú žalobcovi ako náhradu za tieto dni dovolenky v čase odchodu zo služobného pomeru.

               13

               Na podporu uvedenej žaloby uplatňuje pán Strack jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 4 prvého a druhého odseku prílohy V služobného poriadku. Na pojednávaní sa okrem iného odvolával na rozsudok z 20. januára 2009, Schultz‑Hoff a i. (C-350/06 a C-520/06, Zb. s. I-179), ktorý medzičasom Súdny dvor vydal.

               14

               V bodoch 55 až 58 už citovaného rozsudku Strack/Komisia Súd pre verejnú službu najprv rozhodol, že z článku 1e ods. 2 služobného poriadku vyplýva, že prináleží Komisii, aby pri uplatňovaní a výklade pravidiel obsiahnutých v služobnom poriadku, ktoré sa týkajú dovolenky za kalendárny rok a najmä článku 4 prvého a druhého odseku prílohy V služobného poriadku dbala na zabezpečenie toho, aby boli dodržané minimálne požiadavky uplatniteľné v oblasti pracovných podmienok, ktoré rešpektujú zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré obsahuje smernica 2003/88 a najmä jej článok 7 týkajúci sa nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok.

               15

               Z bodov 59 až 69 uvedeného rozsudku tiež vyplýva, že Súd pre verejnú službu rozhodol jednak, že pán Strack nemohol zo zdravotných dôvodov takmer počas celého roka 2004 uplatniť svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok. Súd pre verejnú službu ďalej rozhodol, odkazujúc v tejto súvislosti najmä na body 22, 23, 25, 41, 45, 50 a 61 už citovaného rozsudku Schultz‑Hoff a i., že z článku 7 smernice 2003/88 vyplýva, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorý je výrazom zásady sociálneho práva Únie s osobitným významom a ktorý je zakotvený v článku 31 ods. 2 Charty znamená, že pán Strack nemôže byť v prejednávanom prípade pozbavený možnosti získať peňažnú náhradu za nevyčerpanú dovolenku za kalendárny rok.

               16

               Nakoniec v bodoch 70 až 78 už citovaného rozsudku Strack/Komisia Súd pre verejnú službu v podstate rozhodol, že článok 4 prvý odsek prílohy V služobného poriadku neupravuje otázku, či je potrebné preniesť dni platenej dovolenky za kalendárny rok v prípade, ak ich počas referenčného obdobia úradník nemohol čerpať z dôvodov nezávislých od jeho vôle, akými sú napríklad zdravotné dôvody. Tento súd rozhodol, že minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia uvedené v článku 1e služobného poriadku, a najmä ustanovenia článku 7 smernice 2003/88 dopĺňajú v tejto súvislosti vlastné ustanovenia služobného poriadku týkajúce sa dovoleniek a že výklad, ktorý dal Súdny dvor v už citovanom rozsudku Schultz‑Hoff a i., týkajúci sa uvedeného článku 7 sa dá úplne použiť v tomto prípade na základe uplatnenia článku 1e v spojení s článkom 57 služobného poriadku.

               17

               Súd pre verejnú službu teda v bode 79 uvedeného rozsudku dospel k záveru, že Komisia za okolností uvedených v prejednávanej veci tým, že obmedzila prenos dní nevyčerpanej dovolenky na dvanásť dní pri uplatnení článku 4 prvého odseku prílohy V služobného poriadku umožňujúceho prenos dní platenej dovolenky za kalendárny rok 2004, ktorá nebola nevyčerpaná z dôvodu dlhodobej nemocenskej dovolenky, nerešpektovala pôsobnosť uvedeného ustanovenia. V dôsledku toho zrušil sporné rozhodnutie.

         Rozsudok z 8. novembra 2012

               18

               Všeobecný súd, na ktorý podala Komisia odvolanie proti už citovanému rozsudku Strack/Komisia, v rozsudku z 8. novembra 2012 najprv zamietol tretí odvolací dôvod, ktorý je založený na existencii vady v konaní.

               19

               Všeobecný súd následne vyhovel prvému odvolaciemu dôvodu a prvej časti druhého odvolacieho dôvodu založenému na porušení článku 4 prílohy V služobného poriadku a na porušení jeho článku 1e ods. 2, keď v bodoch 38 až 56 uvedeného rozsudku uviedol:

                        „38

                        … [Súd pre verejnú službu] sa domnieval, že článok 1e ods. 2 služobného poriadku… vyžaduje, aby ustanovenie služobného poriadku týkajúce sa úpravy pracovného času a najmä dovolenky za kalendárny rok bolo v súlade s minimálnymi požiadavkami stanovenými v článku 7 ods. 1 smernice 2003/88, ako ich vyložil Súdny dvor najmä v už citovanom rozsudku Schultz‑Hoff a i.

                  …

                        40

                        Je potrebné poukázať na skutočnosť, že smernice sú určené členským štátom, a nie orgánom Únie. Ustanovenia smernice 2003/88 preto nemožno považovať za normy, ktoré samy osebe ukladajú povinnosti orgánom v rámci ich vzťahov so zamestnancami…

                  …

                        42

                        No okolnosť, že smernica ako taká nezaväzuje orgány a nemôže zakladať námietku protiprávnosti ustanovenia služobného poriadku, nemôže vylúčiť, že sa pravidiel alebo zásad stanovených v tejto smernici možno voči orgánom dovolávať, pokiaľ sa javia len ako osobitné vyjadrenie základných pravidiel Zmluvy o ES a všeobecných zásad, ktorým priamo podliehajú tieto orgány (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 9. septembra 2003, Rinke, C-25/02, Zb. s. I-8349, body 25 až 28…).

                        43

                        Taktiež môže smernica zaväzovať orgán, ak tento orgán v rámci svojej organizačnej autonómie a v medziach služobného poriadku mal v úmysle vykonať osobitnú povinnosť vyjadrenú smernicou alebo prípadne ak všeobecné opatrenie s internou pôsobnosťou samo výslovne odkazuje na opatrenia prijaté normotvorcom Únie na základe Zmlúv (rozsudok [Súdu pre verejnú službu z 30. apríla 2009,] Aayhan a i./Parlament, [F-65/07, Zb. VS s. I-A-1-1054, II-A-1-567], bod 116).

                  …

                        45

                        Vyššie uvedené výnimky, podľa ktorých môžu ustanovenia smernice za určitých okolností nepriamo zaväzovať orgány… sa však v prejednávanej veci neuplatnia.

                        46

                        V tejto súvislosti je potrebné po prvé zdôrazniť,…, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok uvedený v článku 7 smernice 2003/88 musí byť podľa ustálenej judikatúry považovaný za mimoriadne dôležitú zásadu sociálneho práva Únie, od ktorej sa nemožno odchýliť a ktorú príslušné vnútroštátne orgány môžu uplatňovať len v hraniciach výslovne vytýčených samotnou smernicou (pozri rozsudok Súdneho dvora z 24. januára 2012, Dominguez, C‑282/10, bod 16 a tam citovanú judikatúru).

                        47

                        Po druhé je potrebné poznamenať, že nárok na dovolenku za kalendárny rok je výslovne zakotvený v článku 31 ods. 2 Charty, ktorej priznáva článok 6 ods. 1 ZEÚ… rovnakú právnu silu ako Zmluvám (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 22. novembra 2011, KHS, C-214/10, Zb. s. I-11757, bod 37; z 3. mája 2012, Neidel, C‑337/10, bod 40, a z 21. júna 2012, ANGED, C‑78/11, bod 17).

                        48

                        Po tretie sa nárok na dovolenku za kalendárny rok nemôže vykladať reštriktívne (pozri rozsudok ANGED, už citovaný, bod 18 a tam citovanú judikatúru).

                        49

                        Aj keď však môže byť nárok na dovolenku za kalendárny rok vnímaný ako všeobecná právna zásada v zmysle judikatúry uvedenej vyššie v bode 42, ktorou sú viazané priamo orgány a na jej základe by bolo možné posudzovať zákonnosť niektorých ich aktov, nie je možné sa v každom prípade domnievať, že článok 4 prílohy V služobného poriadku pozbavil pána Stracka možnosti uplatnenia takéhoto nároku.

                        50

                        Tento článok totiž definuje podrobné pravidlá na prenos a náhradu v prípade nevyčerpanej dovolenky za kalendárny rok, keď povoľuje automatický prenos dvanástich dní nevyčerpanej dovolenky za kalendárny rok do nasledujúceho roka a stanovuje možnosť prenosu dní prevyšujúcich túto hranicu v prípade, že dovolenka za kalendárny rok nebola vyčerpaná z dôvodov súvisiacich s požiadavkami služby. Nie je teda možné si myslieť, že článok 4 prílohy V služobného poriadku viaže priznanie alebo uplatnenie nároku na dovolenku za kalendárny rok na podmienku, ktorá ho zbavuje jeho podstaty alebo ktorá je nezlučiteľná so systematikou a s cieľmi článku 7 ods. 1 smernice 2003/88. Požiadavka, aby prenos a náhrada v súvislosti s nevyčerpanou dovolenkou za kalendárny rok podliehali určitým podmienkam, sa okrem toho zdá ako odôvodnená, a to jednak potrebou zabrániť neobmedzenej kumulácii nevyčerpanej dovolenky a jednak ochranou finančných záujmov Únie.

                  …

                        52

                        Nakoniec je potrebné uviesť, že pri výklade znenia článku 1e ods. 2 služobného poriadku nie je možné dospieť k záveru, že tento článok zodpovedá situácii uvedenej v bode 43 vyššie, že by orgány zamýšľali uskutočniť osobitnú povinnosť uvedenú smernicou 2003/88 jej vložením do služobného poriadku alebo že odkaz tohto článku na minimálne požiadavky použiteľné v rámci opatrení, ktoré sú podľa Zmlúv prijaté v oblastiach ochrany zdravia a bezpečnosti, odkazuje na článok 7 ods. 1 tejto smernice, keďže jej predmet sa odlišuje od predmetu článku 1e služobného poriadku.

                        53

                        Po prvé je totiž potrebné zdôrazniť, že článok 1e služobného poriadku, ktorý je súčasťou všeobecných ustanovení hlavy I tohto služobného poriadku, sa odvoláva na súlad pracovných podmienok úradníkov v aktívnej službe s ‚vyhovujúcimi príslušnými zdravotnými a bezpečnostnými normami‘, čím sa zrejme myslia minimálne technické normy v oblasti ochrany zdravia a bezpečnosti pracovníkov na ich pracovisku, ktoré nie sú upravené inými ustanoveniami služobného poriadku, a nie minimálnymi požiadavkami v oblasti bezpečnosti a ochrany zdravia všeobecne, medzi ktoré patria aj požiadavky týkajúce sa úpravy pracovného času stanoveného smernicou 2003/88, okrem iného aj dovolenka za kalendárny rok. Ako tvrdí Komisia, takýto široký výklad článku 1e ods. 2 služobného poriadku by bol v rozpore s autonómiou normotvorcu Únie v oblasti verejnej služby uvedenej v článku 336 ZFEÚ.

                        54

                        Po druhé služobný poriadok obsahuje osobitné ustanovenia o úprave pracovného času a dovolenky vo svojej hlave IV a v prílohe V. Otázka, o ktorú ide v prejednávanom prípade a ktorá sa týka pravidiel prenosu dní nevyčerpanej dovolenky za kalendárny rok do nasledujúceho roka alebo náhrady za ne, je špecificky upravená článkom 4 prílohy V služobného poriadku. Vzhľadom na skutočnosť, že toto ustanovenie zakotvuje jasné a presné pravidlo, ktoré obmedzuje nárok na prenos dovolenky za kalendárny rok a náhradu za ňu na základe počtu dní nevyčerpanej dovolenky, nie je na základe úvah odvodených analogicky z už citovaného rozsudku Schultz‑Hoff a i. možné použiť ustanovenie smernice 2003/88 s oporou v inom ustanovení služobného poriadku, ako napríklad v článku 1e, ako ustanovenie predstavujúce všeobecne uplatniteľné ustanovenie umožňujúce odchýlku od špecifických ustanovení služobného poriadku v danej oblasti. To by viedlo k výkladu služobného poriadku contra legem ako správne uviedla Komisia na Súde pre verejnú službu.

                        55

                        Z toho vyplýva, že Súd pre verejnú službu nesprávne vychádzal z článku 1e ods. 2 služobného poriadku namiesto článku 4 prílohy V služobného poriadku.

                        56

                        Je potrebné sa v dôsledku toho domnievať, že Súd pre verejnú službu sa dopustil dvojitého právneho omylu, keď uplatnil článok 7 smernice 2003/88 na situáciu pána Stracka na základe článku 1e ods. 2 služobného poriadku, a to napriek obmedzeniam obsiahnutým v článku 4 prílohy V služobného poriadku, a keď sa domnieval, že tento článok 4 neupravuje otázku, o ktorú ide v konaní v prejednávanej veci.“

               20

               Vzhľadom na to, čo bolo uvedené vyššie, si Všeobecný súd myslí, že bolo potrebné zrušiť už citovaný rozsudok Strack/Komisia bez toho, aby bolo potrebné rozhodnúť o druhej časti druhého odvolacieho dôvodu, ktorým Komisia tvrdila, že Súd pre verejnú službu v rozpore so svojou povinnosťou uviesť odôvodnenie nepreskúmal otázku uplatnenia článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ktorú vzniesla Komisia.

               21

               Rozhodujúc o odvolaní pána Strack na prvom stupni, ho Všeobecný súd zamietol, pričom v bodoch 65 až 67 rozsudku z 8. novembra 2012 okrem iného uviedol:

                        „65

                        … výraz ‚požiadavky služby‘ použitý v článku 4 prvom odseku prílohy V služobného poriadku sa má vykladať tak, že sa týka profesijnej činnosti, ktorá úradníkovi z dôvodu jemu uložených povinností bráni v čerpaní dovolenky za kalendárny rok, na ktorú má nárok (rozsudok [Súdu prvého stupňa z 9. júna 2005], Castets/Komisia, [T-80/04, Zb. VS s. I-A-161, II-729], bod 29). Je síce potrebné pripustiť, že výraz ‚služba‘ použitý v spojení ‚požiadavky služby‘ odkazuje na činnosti ‚zamestnanca v službe administratívy‘, avšak z ustanovení článku 59 ods. 1 prvého odseku služobného poriadku vyplýva, že na zdravotnú dovolenku má nárok iba úradník, ktorý ‚predloží doklad o svojej neschopnosti plniť svoje povinnosti‘. Z toho vyplýva, že pokiaľ úradník čerpá pracovné voľno z dôvodu choroby, je per definitionen neschopný vykonávať svoje služobné povinnosti, a nie je teda v službe v zmysle článku 4 prvého odseku prílohy V služobného poriadku (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu z 29. marca 2007, Verheyden/Komisia, T-368/04, Zb. VS s. I-A-2-93, II-A-2-665, bod 61 a tam citovanú judikatúru).

                        66

                        Požiadavky služby uvedené v článku 4 prílohy V služobného poriadku totiž zodpovedajú dôvodom, ktoré môžu brániť úradníkovi v tom, aby čerpal dovolenku, pretože musí ostať v službe, aby naďalej plnil úlohy, ktoré od neho vyžaduje orgán, pre ktorý pracuje. Tieto požiadavky môžu byť nárazové alebo môžu mať trvalý charakter, avšak musia mať nevyhnutne väzbu k činnosti v službe orgánu. A contrario platí, že pracovné voľno z dôvodu choroby umožňuje úradníkovi ospravedlniť svoju neprítomnosť platným dôvodom. Úradník už nie je vzhľadom na svoj zdravotný stav povinný pracovať pre orgán. V dôsledku toho nie je možné výraz ‚požiadavky služby‘ vykladať tak, že zahŕňa neprítomnosť v službe odôvodnenú pracovným voľnom z dôvodu choroby, a to aj v prípade dlhšej choroby (rozsudok Castets/Komisia, už citovaný, bod 33). Na úradníka, ktorý čerpá pracovné voľno z dôvodu choroby sa nedá pozerať tak, že pracuje v službe orgánu, pretože je od tejto povinnosti práve oslobodený (rozsudok Verheyden/Komisia, už citovaný, body 62 a 63).

                        67

                        Z týchto skutočností pri prihliadnutí na osobitne reštriktívny výklad výrazu ‚požiadavky služby‘ judikatúrou uvedenou vyššie v bodoch 65 a 66 vyplýva, že na rozdiel od tvrdenia pána Stracka musí nárok na prenos dovolenky za kalendárny rok prevyšujúci hranicu dvanástich dní nutne vyplývať z nemožnosti spojenej s činnosťou úradníka z dôvodu výkonu jeho služobných povinností a nemôže sa mu priznať z dôvodu choroby, ktorá úradníkovi bráni vo výkone týchto povinností, a to aj v prípade, ak sa preukáže, že táto choroba má svoj pôvod vo vykonávanom povolaní.“

         Konanie pred Súdnym dvorom

               22

               Následne po návrhoch prvej generálnej advokátky preskúmať rozsudok z 8. novembra 2012 odvolací senát rozhodol rozhodnutím z 11. decembra 2012, Preskúmanie Komisia/Strack (C‑579/12 RX), prijatým na základe článku 62 ods. 2 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 193 ods. 4 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, že je potrebné uskutočniť preskúmanie tohto rozsudku na účely určenia, či narušuje jednotu a vnútorný súlad práva Únie.

               23

               Otázky, ktoré sú v zmysle tohto rozhodnutia predmetom preskúmania, sú uvedené v bode 2 tohto rozsudku.

         O preskúmaní

               24

               Ako vyplýva z už citovaného rozhodnutia z 11. decembra 2012, Preskúmanie Komisia/Strack, a z bodu 2 tohto rozsudku, musí Súdny dvor najprv preskúmať, či výklad, ktorý podal Všeobecný súd v rozsudku z 8. novembra 2012 k článku 1e ods. 2 služobného poriadku a článku 4 jeho prílohy V prípadne neobsahuje, najmä vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora týkajúcej sa nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok, nesprávne právne posúdenie.

               25

               Za predpokladu, že bude potrebné určiť, že rozsudok z 8. novembra 2012 obsahuje nesprávne právne posúdenie, bude potrebné v druhej fáze preskúmať, či uvedený rozsudok narúša jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie.

         O judikatúre Súdneho dvora týkajúcej sa prenosu platenej dovolenky za kalendárny rok, ktorá sa nemohla vyčerpať vzhľadom na dlhodobé voľno z dôvodu choroby

               26

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, ktorá bola vydaná najprv k článku 7 smernice Rady 93/104/ES z 23. novembra 1993 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času (Ú. v. ES L 307, s. 18; Mim. vyd. 05/002, s. 197) a potom k článku 7 smernice 2003/88, sa musí nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok každého pracovníka považovať za mimoriadne významnú zásadu sociálneho práva Únie, ktorá má osobitný význam a ktorá je teraz výslovne zakotvená v článku 31 ods. 2 Charty, ktorej článok 6 ods. 1 prvý pododsek ZEÚ priznáva rovnakú právnu silu ako Zmluvám (pozri rozsudky z 26. júna 2001, BECTU, C-173/99, Zb. s. I-4881, bod 43; zo 6. apríla 2006, Federatie Nederlandse Vakbeweging, C-124/05, Zb. s. I-3423, bod 28; Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 22; z 15. septembra 2011, Williams a i., C-155/10, Zb. s. I-8409, body 17 a 18; KHS, už citovaný, bod 37; Neidel, už citovaný, bod 40; ANGED, už citovaný, bod 17, ako aj z 8. novembra 2012, Heimann a Toltschin, C‑229/11 a C‑230/11, bod 22).

               27

               Podľa vysvetliviek k článku 31 Charty, ktoré sa v súlade s článkom 6 ods. 1 tretím pododsekom ZEÚ a s článkom 52 ods. 7 Charty musia vziať do úvahy pri jej výklade, je článok 31 ods. 2 Charty založený na smernici 93/104, ako aj na článku 2 Európskej sociálnej charty podpísanej v Turíne 18. októbra 1961 a revidovanej v Štrasburgu 3. mája 1996 a na bode 8 Charty základných sociálnych práv pracovníkov prijatej na zasadaní Európskej rady konanom v Štrasburgu 9. decembra 1989.

               28

               Ako vyplýva z odôvodnenia 1 smernice 2003/88, touto smernicou bola kodifikovaná smernica 93/104. Článok 7 smernice 2003/88 sa týka nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok a má rovnaké znenie, ako mal článok 7 smernice 93/104.

               29

               Z judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok sa nemôže vykladať reštriktívne (rozsudky ANGED, už citovaný, bod 18, ako aj Heimann a Toltschin, už citovaný, bod 23).

               30

               Pokiaľ ide o situácie, v ktorých pracovník nemohol vzhľadom na dlhodobé voľno z dôvodu choroby čerpať platenú dovolenku za kalendárny rok, Súdny dvor okrem iného rozhodol, že článok 7 ods. 1 smernice 2003/88 síce v zásade nebráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá stanovuje pravidlá výkonu nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok výslovne priznaného touto smernicou vrátane zániku uvedeného nároku uplynutím referenčného obdobia alebo obdobia prenesenia dovolenky, ale iba za podmienky, že pracovník, ktorého nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikol, mal skutočne možnosť výkonu práva, ktoré mu smernica priznáva (pozri najmä rozsudky Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 43, ako aj KHS, už citovaný, bod 26).

               31

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že tento článok 7 ods. 1 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym ustanoveniam alebo praxi, ktoré stanovujú, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok zanikne uplynutím referenčného obdobia a/alebo obdobia prenesenia dovolenky upraveného vnútroštátnym právom, aj keď pracovník bol na nemocenskej dovolenke počas celého referenčného obdobia a jeho práceneschopnosť trvala až do skončenia pracovného pomeru, a preto nemal možnosť vykonať svoj nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok (rozsudok Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 52).

               32

               Pripustiť skutočnosť, že za takýchto osobitných okolností práceneschopnosti môžu relevantné vnútroštátne ustanovenia, a to predovšetkým ustanovenia upravujúce obdobie prenesenia dovolenky, stanoviť zánik nároku pracovníka na platenú dovolenku za kalendárny rok bez toho, aby pracovník v skutočnosti mal možnosť uplatniť právo priznané touto smernicou, by totiž znamenalo, že uvedené ustanovenia porušujú sociálne právo priznané každému pracovníkovi priamo článkom 7 smernice 2003/88 (pozri v tomto zmysle rozsudky BECTU, už citovaný, body 48 a 49, ako aj Schultz‑Hoff a i., už citovaný, body 44, 45, 47 a 48).

               33

               Za tých istých okolností sa peňažná náhrada, na ktorú má dotknutý pracovník právo, musí vypočítať takým spôsobom, aby bol tento pracovník v situácii porovnateľnej so situáciou, v akej by sa nachádzal, ak by uvedené právo uplatnil počas trvania svojho pracovného pomeru. Taktiež bežná odmena pracovníka, ktorá mu musí byť naďalej vyplácaná počas obdobia pracovného odpočinku zodpovedajúceho platenej dovolenke za kalendárny rok, je rozhodujúca aj pre výpočet peňažnej náhrady za nevyčerpanú dovolenku za kalendárny rok pri skončení pracovného pomeru (rozsudky Schultz‑Hoff a i., už citovaný, body 61 a 62, ako aj Heimann a Toltschin, už citovaný, bod 25). Nárok na dovolenku za kalendárny rok a nárok na získanie platby z tohto dôvodu sa musia preto považovať za dve zložky jediného nároku (pozri najmä rozsudok Schultz‑Hoff a i., už citovaný, bod 60 a citovanú judikatúru).

               34

               Podľa pripomenutej judikatúry je teda vylúčené, aby sa obmedzil nárok pracovníka na minimálnu platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorú zaručuje právo Únie v prípade, ak pracovník nemohol z dôvodu choroby počas referenčného obdobia vykonávať svoje pracovné povinnosti (rozsudok Heimann a Toltschin, už citovaný, bod 26).

               35

               Je síce pravda, ako pripomína Rada Európskej únie a Komisia, že Súdny dvor taktiež spresnil, že vzhľadom na dvojaký účel, a to jednak umožniť pracovníkovi odpočinúť si od vykonávania úloh, ktoré mu ukladá pracovná zmluva, a jednak poskytnúť mu čas na oddych a zotavenie sa, môže nárok pracovníka na platenú dovolenku za kalendárny rok získaný v dôsledku jeho práceneschopnosti počas niekoľkých po sebe nasledujúcich referenčných období zodpovedať obidvom týmto cieľom len v prípade, ak prenos dovolenky neprekročí určitú časovú hranicu (rozsudok KHS, už citovaný, body 31 a 33).

               36

               Súdny dvor však v tejto súvislosti s odkazom na okolnosť, že nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok je zásada sociálneho práva Únie s mimoriadnym významom zakotvená aj v článku 31 ods. 2 Charty, celkom jednoznačne uviedol, že na to, aby bol rešpektovaný tento nárok, ktorého cieľom je ochrana pracovníka, musí každé obdobie prenesenia dovolenky výrazne prekračovať dĺžku referenčného obdobia, pre ktoré bolo priznané (rozsudky KHS, už citovaný, body 37 a 38, ako aj Neidel, už citovaný, body 40 a 41).

               37

               Súdny dvor z toho odvodil, že obdobie prenesenia v dĺžke deväť mesiacov, ak je jeho dĺžka kratšia ako dĺžka referenčného obdobia, nebude stačiť (rozsudok Neidel, už citovaný, body 42 a 43), avšak naopak už rozhodol, že sa možno oprávnene domnievať, že obdobie prenesenia v trvaní pätnástich mesiacov nie je v rozpore s účelom nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok (rozsudok KHS, už citovaný, bod 43).

         O výklade článku 1e ods. 2 služobného poriadku a článku 4 prílohy V

               38

               Je potrebné preskúmať, či najmä vo svetle judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok, ktorá bola právom pripomenutá, neobsahuje výklad podaný Všeobecným súdom v rozsudku z 8. novembra 2012, prípadne nesprávne právne posúdenie vo vzťahu k článku 1e ods. 2 a článku 4 jeho prílohy V.

               39

               V tejto súvislosti je potrebné na úvod pripomenúť, že ako vyplýva z článku 51 ods. 1 Charty, ustanovenia tejto charty sú určené okrem iného orgánom Únie, ktoré v dôsledku toho majú povinnosť rešpektovať práva, ktoré zakotvuje. Medzi ne patrí nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásada sociálneho práva Únie zakotvená v článku 31 ods. 2 Charty, čo je ustanovenie, ktoré je samo osebe založené, ako bolo uvedené v bode 27 tohto rozsudku, najmä na smernici 93/104, ktorá bola následne nahradená a kodifikovaná smernicou 2003/88.

               40

               Je taktiež potrebné pripomenúť, že podľa všeobecnej zásady výkladu sa má akt Únie vykladať, pokiaľ je to možné, spôsobom, ktorý nespochybní jeho platnosť, a v súlade s celým primárnym právom a najmä s ustanoveniami charty (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 31. januára 2013, McDonagh, C‑12/11, bod 44 a citovanú judikatúru).

               41

               Otázku, či sa Všeobecný súd prípadne dopustil nesprávneho právneho posúdenia pri výklade článku 1e ods. 2 služobného poriadku a článku 4 jeho prílohy V, je teda potrebné preskúmať najmä s prihliadnutím k uvedenej všeobecnej zásade výkladu.

               42

               Pokiaľ ide po prvé o článok 1e ods. 2 služobného poriadku, z bodov 52 a 53 rozsudku z 8. novembra 2012 vyplýva, že Všeobecný súd si myslel, že odkaz tohto článku na minimálne požiadavky použiteľné v rámci opatrení, ktoré sú podľa Zmlúv prijaté v oblastiach ochrany zdravia a bezpečnosti, sa týka iba minimálnych technických noriem v oblasti ochrany zdravia a bezpečnosti pracovníkov na ich pracovisku, ale nie minimálnych požiadaviek v oblasti bezpečnosti a ochrany zdravia všeobecne, takže uvedené ustanovenie nezahŕňa požiadavky týkajúce sa úpravy pracovného času stanovenej smernicou 2003/88.

               43

               V tejto súvislosti je pritom potrebné najskôr určiť, že znenie uvedeného článku1e ods. 2 služobného poriadku vôbec neodráža takéto rozlišovanie Všeobecným súdom. Naopak, uvedené znenie, ktoré odkazuje na „minimálne požiadavky, uplatniteľné podľa opatrení schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv“ v „oblastiach“„ochrany zdravia a bezpečnosti“ a ktoré sa týkajú pracovných podmienok, smeruje k takým pravidlám, ktoré stanovuje smernica 2003/88, ako vyplýva z jej článku 1e ods. 1, ktorým je stanoviť „minimálne požiadavky na bezpečnosť a ochranu zdravia pre organizáciu pracovného času“, ku ktorým patrí minimálna dĺžka dovolenky za kalendárny rok.

               44

               Ďalej je potrebné poukázať na skutočnosť, že výklad podaný Všeobecným súdom a rozlišovanie, o ktoré sa opiera, vôbec nezohľadňuje závery vyplývajúce najmä z bodov 36 až 39 a 59 rozsudku z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada (C-84/94, Zb. s. I-5755), v ktorom Súdny dvor rozhodol, že opatrenia týkajúce sa úpravy pracovného času, ktoré sú predmetom smernice 93/104, a najmä opatrenia týkajúce sa platenej dovolenky za kalendárny rok upravené v článku 7 tejto smernice, prispievajú priamo k zlepšeniu ochrany bezpečnosti a zdravia pracovníkov v zmysle článku 118 A Zmluvy o ES a že rozvoj sociálneho zákonodarstva na vnútroštátnej a medzinárodnej úrovni potvrdzuje spojitosť medzi opatreniami týkajúcim sa pracovného času na jednej strane a zdravím a bezpečnosťou pracovníkov na druhej strane. Súdny dvor tak v tejto súvislosti v bode 15 tohto rozsudku poukázal najmä na to, že takýto výklad pojmov „bezpečnosť“ a „zdravie“ sa môže opierať najmä o preambulu Ústavy Svetovej zdravotníckej organizácie (SZO), ktorých členmi sú všetky členské štáty, ktorá zdravie definuje ako úplný celkový stav pohody fyzickej, duševnej a sociálnej, spoločenskej, a nie iba spočívajúci na neexistencii choroby alebo invalidity.

               45

               Nakoniec je potrebné konštatovať, že výklad uskutočnený Všeobecným súdom neberie do úvahy všeobecnú zásadu výkladu uvedenú v bode 40 tohto rozsudku.

               46

               Všeobecný súd mal totiž v súlade s uvedenom zásadou uprednostniť taký výklad článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ktorý umožňuje zabezpečiť jeho súlad s nárokom na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásadu sociálneho práva Únie, ktorá je teraz vyslovene zakotvená v článku 31 ods. 2 Charty. Na to by však bolo potrebné, aby sa tento článok 1e ods. 2 vykladal v tom zmysle, že dovoľuje, aby do služobného poriadku bola začlenená podstata článku 7 smernice 2003/88 ako pravidlo minimálnej ochrany, ktoré prípadne doplní ostatné ustanovenia služobného poriadku upravujúce nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok a predovšetkým článok 4 prílohy V tohto služobného poriadku.

               47

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné konštatovať, že sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď na rozdiel od postupu Súdu pre verejnú službu vo svojom už citovanom rozsudku Strack/Komisia nevyložil článok 1e ods. 2 služobného poriadku tak, že toto ustanovenie odkazuje najmä na článok 7 smernice 2003/88 týkajúceho sa platenej dovolenky za kalendárny rok.

               48

               Pokiaľ ide po druhé o článok 4 prílohy V služobného poriadku, Všeobecný súd sa domnieval, ako vyplýva najmä z bodu 67 rozsudku z 8. novembra 2012, že tento článok sa má vykladať v tom zmysle, že vylučuje akýkoľvek prenos platenej dovolenky za kalendárny rok, ktorá sa nemohla vyčerpať vzhľadom na dlhodobé pracovné voľno z dôvodu choroby, v rozsahu obdobia presahujúceho dvanásť dní, pre ktoré je stanovený automatický prenos.

               49

               Všeobecný súd sa tak však dopustil nesprávneho právneho posúdenia.

               50

               Najprv je totiž potrebné poukázať na skutočnosť, že znenie článku 4 prílohy V služobného poriadku neobsahuje žiadny výslovný odkaz na osobitnú situáciu úradníka, ktorý vzhľadom na dlhodobé pracovné voľno z dôvodu choroby nemohol čerpať platenú dovolenku za kalendárny rok počas referenčného obdobia.

               51

               Ďalej je potrebné poznamenať, že Všeobecný súd v dôsledku nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o výklad článku 1e ods. 2 služobného poriadku, neprihliadol ani na okolnosť, že z celkového predpisového rámca, do ktorého spadá článok 4 prílohy V služobného poriadku vyplýva, že iné jeho ustanovenie má práve za následok, že požiadavky vyplývajúce z článku 7 smernice 2003/88 v súvislosti s nárokom na platenú dovolenku za kalendárny rok sú nedeliteľnou súčasťou služobného poriadku ako minimálne požiadavky, ktoré sa s výhradou priaznivejších ustanovení služobného poriadku musia doplnkovo použiť na úradníkov.

               52

               Nakoniec je potrebné uviesť, že Všeobecný súd za týchto okolností nesprávne zohľadnil všeobecnú zásadu výkladu uvedenú v bode 40 tohto rozsudku. Všeobecný súd totiž namiesto toho, aby uprednostnil výklad článku 4 prílohy V služobného poriadku v spojení s článkom 1e ods. 2 služobného poriadku, ktorý umožňuje zabezpečiť súlad tohto služobného poriadku s nárokom na platenú dovolenku za kalendárny rok ako všeobecnú zásadu sociálneho práva Únie, ktorá je teraz vyslovene zakotvená v článku 31 ods. 2 Charty a upravená okrem iného v článku 7 smernice 2003/88, uskutočnil výklad tohto článku 4, ktorý zabezpečenie takéhoto súladu neumožňuje a ktorý samotný Všeobecný súd v bode 67 rozsudku z 8. novembra 2012 kvalifikoval ako „osobitne reštriktívny“.

               53

               V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že sa Všeobecný súd dopustil viacerých nesprávnych právnych posúdení, keď v bodoch 49 až 51 rozsudku z 8. novembra 2012 rozhodol, že výklad, ktorý uskutočnil v uvedenom rozsudku v súvislosti s článkom 4 prílohy V služobného poriadku, nemá za následok nezohľadnenie uvedeného nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok.

               54

               Ako totiž vyplýva z judikatúry uvedenej v bodoch 30 až 37 tohto rozsudku, rešpektovanie základného obsahu nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok okrem iného predpokladá, že každý zamestnanec, ktorý čerpal dlhodobo pracovné voľno z dôvodu choroby, a bol preto zbavený možnosti čerpať dovolenku za kalendárny rok, môže tento nárok preniesť do ďalšieho roka bez jeho zníženia a uplatniť ho v období prenosnosti, ktoré musí byť podstatne dlhšie než referenčné obdobie, pre ktoré sa poskytuje, bez toho, aby tomu mohli brániť úvahy vychádzajúce z nutnosti zabrániť neobmedzenej kumulácii nevyčerpanej dovolenky, na čo odkazuje Všeobecný súd v bode 50 rozsudku z 8. novembra 2012.

               55

               Pokiaľ ide o úvahy, ktoré vychádzajú z nutnosti chrániť finančné záujmy Únie, ktoré sú tiež uvedené v spomínanom bode 50, postačí poukázať na skutočnosť, že takýchto úvah sa v každom prípade nemožno dovolávať na účely odôvodnenia zásahu do uvedeného nároku na platenú dovolenku za kalendárny rok.

               56

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že Všeobecný súd mal, rovnako ako to urobil Súd pre verejnú službu vo svojom už citovanom rozsudku Strack/Komisia, vyložiť článok 4 prílohy V služobného poriadku v tom zmysle, že neupravuje otázku prevodu platenej dovolenky za kalendárny rok, ktorú úradník nemohol vyčerpať počas referenčného obdobia, pretože čerpal dlhodobé pracovné voľno z dôvodu choroby, takže požiadavky vyplývajúce v tomto smere z článku 1e ods. 2 služobného poriadku a v prejednávanom prípade konkrétnejšie z článku 7 smernice 2003/88 sa musia zohľadniť ako minimálne požiadavky použiteľné s výhradou priaznivejších ustanovení služobného poriadku.

         O existencii narušenia jednoty a vnútorného súladu práva Únie

               57

               Nesprávne právne posúdenie obsiahnuté v rozsudku z 8. novembra 2012, ako sa uvádza v bodoch 47 a 56 tohto rozsudku, je spôsobilé narušiť jednotu a vnútorný súlad práva Únie.

               58

               Všeobecný súd totiž tým, že sa v rámci ním podaného výkladu ustanovení služobného poriadku odklonil od pojmu nárok na platenú dovolenku za kalendárny rok každého pracovníka ako zásady sociálneho práva Únie, ktorý je teraz zakotvený v článku 31 ods. 2 Charty a upravený okrem iného v článku 7 smernice 2003/88, ako sa vykladá v ustálenej judikatúre, ohrozil najmä jednotu práva Únie, pretože takéto ustanovenie, ako je vyššie uvedené ustanovenie charty, má podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ rovnakú právnu silu ako ustanovenia Zmlúv a normotvorca Únie je povinný ho rešpektovať, pokiaľ vydá taký akt, akým je služobný poriadok, na základe článku 336 ZFEÚ alebo iné akty práva Únie v súlade s normatívnou právomocou na základe iných ustanovení Zmluvy a musia ho rešpektovať aj členské štáty, pokiaľ takéto akty vykonávajú.

               59

               Všeobecný súd okrem toho ohrozil súlad práva Únie tým, že v kontexte výkladu článku 1e ods. 2 služobného poriadku rozhodol, že odkaz tohto ustanovenia na minimálne požiadavky použiteľné v rámci opatrení, ktoré sú podľa Zmlúv prijímané v oblasti ochrany zdravia a bezpečnosti pracovníkov, sa nevzťahuje na také ustanovenia, ako sú ustanovenia týkajúce sa úpravy pracovného času, uvedené v smernici 2003/88, a konkrétne opatrenia týkajúce sa platenej dovolenky za kalendárny rok. Ako totiž vyplýva z judikatúry uvedenej v bode 44 tohto rozsudku, Súdny dvor už rozhodol, že takéto opatrenia prispievajú priamo k zlepšeniu ochrany zdravia a bezpečnosti pracovníkov v zmysle článku 118 A Zmluvy o ES, a teda aj článkov 137 ES a 153 ZFEÚ, ktoré odvtedy nahradili tento článok 118 A Zmluvy o ES, a v tomto smere zdôraznil, že spojenie medzi opatreniami týkajúcimi sa pracovného času na jednej strane a ochranou zdravia a bezpečnosti pracovníkov na druhej strane je potvrdené rozvojom sociálneho zákonodarstva na vnútroštátnej aj medzinárodnej úrovni.

               60

               Za týchto podmienok je potrebné určiť, že rozsudok z 8. novembra 2012 narúša jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie v rozsahu, v akom Všeobecný súd Európskej únie ako odvolací súd podal v rozpore s nárokom na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásadou sociálneho práva Únie, taktiež vyslovene zakotvenou v článku 31 ods. 2 Charty a najmä upravenou v smernici 2003/88, ako ho vykladá judikatúra Súdneho dvora Európskej únie, výklad:

                        —

                        článku 1e ods. 2 služobného poriadku v tom zmysle, že sa tento článok nevzťahuje na ustanovenia týkajúce sa organizácie pracovného času stanovené smernicou 2003/88, a najmä na platenú dovolenku za kalendárny rok, a

                        —

                        následne článku 4 prílohy V uvedeného poriadku v tom zmysle, že tento článok stanovuje, že nárok na prenos dovolenky za kalendárny rok prekračujúcej hranicu, ktorú stanovuje uvedené ustanovenie, možno udeliť len v prípade zaneprázdnenia súvisiaceho s činnosťou úradníka z dôvodu výkonu jeho funkcií.

         O dôsledkoch preskúmania

               61

               Článok 62b prvý odsek Štatútu Súdneho dvora stanovuje, že ak Súdny dvor zistí, že rozhodnutie Všeobecného súdu narúša jednotu alebo vnútorný súlad práva Spoločenstva, vráti vec Všeobecnému súdu, ktorý je v právnych otázkach viazaný rozhodnutím Súdneho dvora. Ak Súdny dvor vráti vec Všeobecnému súdu, môže navyše rozhodnúť, ktoré z účinkov rozhodnutia Všeobecného súdu treba považovať za konečné vo vzťahu k účastníkom konania. Výnimočne môže Súdny dvor sám vydať konečné rozhodnutie, ak so zreteľom na výsledok preskúmania vyplýva riešenie sporu zo skutkových zistení, na ktorých je založené rozhodnutie Všeobecného súdu.

               62

               Z toho vplýva, že Súdny dvor sa nemôže obmedziť na konštatovanie narušenia vnútorného súladu alebo jednoty práva Únie a nevyvodiť z tohto konštatovania dôsledky, pokiaľ ide o predmetný spor (rozsudok z 28. februára 2013, Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, C‑334/12 RX‑II, bod 57).

               63

               V prejednávanej veci je potrebné najprv a z dôvodu uvedeného v bode 60 tohto rozsudku zrušiť rozsudok z 8. novembra 2012 v rozsahu, v akom vyhovel prvému odvolaciemu dôvodu a prvej časti druhého odvolacieho dôvodu Komisie a v dôsledku toho zrušil už citovaný rozsudok Strack/Komisia a zamietol žalobu G. Stracka na prvom stupni.

               64

               Po druhé, pokiaľ ide o odvolanie Komisie, je potrebné najprv uviesť, že tretí odvolací dôvod uplatňovaný Komisiou bol zamietnutý Všeobecným súdom v rozsudku z 8. novembra 2012 a že toto zamietnutie sa musí vzhľadom na neexistenciu preskúmania v tomto bode považovať za konečné.

               65

               Pokiaľ ide o druhú časť druhého odvolacieho dôvodu podaného Komisiou, ktorá vychádza z toho, že Súd pre verejnú službu v rozpore so svojou povinnosťou uviesť odôvodnenie nepreskúmal otázku uplatnenia článku 1e ods. 2 služobného poriadku, je potrebné konštatovať, že aj keď Všeobecný súd túto časť v rozsudku z 8. novembra 2012 nepreskúmal, je celkom zjavné, že sa musí zamietnuť. Ako totiž vyplýva najmä z bodov 55 až 57 už citovaného rozsudku Strack/Komisia, Súd pre verejnú službu o tejto pôsobnosti rozhodol jasne, keď uviedol, že vzhľadom na samotné znenie sa musí toto ustanovenie chápať tak, že odkazuje na minimálne požiadavky v oblasti bezpečnosti a ochrany zdravia uplatniteľné v rámci opatrení, ktoré sú v týchto oblastiach podľa Zmlúv prijímané, ku ktorým patria minimálne požiadavky bezpečnosti a ochrany zdravia v oblasti úpravy pracovného času, ktorú upravuje smernica 2003/88.

               66

               Nakoniec je potrebné poukázať na skutočnosť, že aj keď to rozsudok z 8. novembra 2012 neuvádza, Komisia sa v rámci druhého odvolacieho dôvodu subsidiárne dovolávala aj skutočnosti, že Súd pre verejnú službu nesprávne uplatnil požiadavky vyplývajúce z judikatúry vychádzajúcej z už citovaného rozsudku Schultz‑Hoff a i. Komisia tak uvádza, že sa prejednávaná vec netýka výlučne nároku na prenos dovolenky za kalendárny rok, ale finančnej náhrady za túto dovolenku, ktorá nepredpokladá stratu celého nároku na dovolenku za kalendárny rok, ale len jej časti, a že sa týka nielen nevyčerpanej dovolenky za referenčné obdobie priamo predchádzajúce roku skončenia služobného pomeru, ale aj dní dovolenky, ktoré už boli predmetom prenosu v roku, ktorý predchádzal tomuto predchádzajúcemu roku. Podľa Komisie Súd pre verejnú službu nezohľadnil fakt, že článok 7 smernice 2003/88 zaručuje prevedenie platenej dovolenky za kalendárny rok iba do výšky minimálne štyroch týždňov, ako je uvedené v tomto ustanovení.

               67

               V tejto súvislosti je však potrebné poukázať na skutočnosť, že ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora pripomenutej v bodoch 30 až 37 tohto rozsudku, rozlišovanie, ktorého sa domáha Komisia, medzi nárokom na prenos platenej dovolenky za kalendárny rok nevyčerpanej z dôvodu dlhodobej choroby a získaním s tým súvisiacej finančnej náhrady v prípade skončenia pracovného pomeru na jednej strane a medzi čiastočným alebo úplným zánikom nároku na dovolenku za kalendárny rok, ktorá sa nemohla vyčerpať z dôvodu dlhodobej choroby na druhej strane, je irelevantné a nie je možné ho prijať.

               68

               Okrem toho Súd pre verejnú službu v bode 77 už citovaného rozsudku Strack/Komisia tiež správne rozhodol, že keďže normotvorca Únie stanovil dĺžku dovolenky za kalendárny rok pre úradníkov na 24 dní, ostáva výklad článku 7 smernice 2003/88 Súdnym dvorom v už citovanom rozsudku Schultz‑Hoff za situácie, keď neexistujú iné ustanovenia týkajúce sa služobného poriadku, pokiaľ ide o prenos nevyčerpanej dovolenky za kalendárny rok pre dlhodobú chorobu, uplatniteľný na dobu dovolenky za kalendárny rok stanovenú služobným poriadkom na základe článku 1e v spojení s článkom 57 tohto služobného poriadku.

               69

               Na základe vyššie uvedených skutočností a vzhľadom na to, že narušenie jednoty a vnútorného súladu práva Únie vyplýva v prejednávanom prípade z nesprávneho výkladu článku 1e ods. 2 služobného poriadku, ako aj z článku 4 prílohy V a že správny výklad uvedených ustanovení, teda v zásade výklad Súdu pre verejnú službu podaný v jeho už citovanom rozsudku Strack/Komisia, vyžadoval, ako vyplýva najmä z bodov 47 a 57 tohto rozsudku, zamietnutie prvého a druhého odvolacieho dôvodu, ktorých sa dovolávala Komisia, a teda odvolania v celom rozsahu, je potrebné, aby Súdny dvor s konečnou platnosťou rozhodol spor tak, že uvedené odvolanie zamietne.

         O trovách

               70

               Podľa článku 195 ods. 6 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak bolo rozhodnutie Všeobecného súdu, ktoré je predmetom preskúmania, vydané podľa článku 256 ods. 2 ZFEÚ, Súdny dvor rozhodne o trovách konania.

               71

               Vzhľadom na neexistenciu osobitných pravidiel upravujúcich rozdelenie trov konania v rámci preskúmavacieho konania, a keďže Komisia v dôsledku zrušenia rozsudku Všeobecného súdu z 8. novembra 2012 a konečného zamietnutia odvolania, ktoré podala proti už citovanému rozsudku Strack/Komisia, nemala s uvedeným odvolaním vo veci úspech, je opodstatnené v tomto prípade ju zaviazať na náhradu trov konania, ktoré vznikli pánovi Strackovi v rámci konania pred Všeobecným súdom, ako aj v rámci preskúmavacieho konania.

               72

               Rada, ktorá predložila písomné vyjadrenia na Súdny dvor k otázkam, ktoré boli predmetom preskúmania, znáša svoje vlastné trovy, ktoré jej vznikli v tomto konaní.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie (odvolacia komora) z 8. novembra 2012, Komisia/Strack (T‑268/11 P), narúša jednotu a vnútorný súlad práva Únie v rozsahu, v akom Všeobecný súd Európskej únie ako odvolací súd podal v rozpore s nárokom na platenú dovolenku za kalendárny rok ako zásadou sociálneho práva Únie, taktiež vyslovene zakotvenou v článku 31 ods. 2 Charty základných práv Európskej únie a najmä stanovenou smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/88/ES zo 4. novembra 2003 o niektorých aspektoch organizácie pracovného času, ako ho vykladá judikatúra Súdneho dvora Európskej únie, výklad:

                                 —

                                    článku 1e ods. 2 služobného poriadku v tom zmysle, že sa tento článok nevzťahuje na ustanovenia týkajúce sa organizácie pracovného času stanovené smernicou 2003/88, a najmä na platenú dovolenku za kalendárny rok, a

                                 —

                                    následne článku 4 prílohy V uvedeného poriadku v tom zmysle, že tento článok stanovuje, že nárok na prenos dovolenky za kalendárny rok prekračujúcej hranicu, ktorú stanovuje uvedené ustanovenie, možno udeliť len v prípade zaneprázdnenia súvisiaceho s činnosťou úradníka z dôvodu výkonu jeho funkcií.

                           2.

                           Uvedený rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie sa zrušuje.

                           3.

                           Odvolanie podané Európskou komisiou proti rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie z 15. marca 2011, Strack/Komisia (F‑120/07), sa zamieta.

                           4.

                           Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli pánovi Strackovi v rámci konania pred Všeobecným súdom Európskej únie, ako aj v rámci preskúmavacieho konania.

                           5.

                           Rada Európskej únie a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania súvisiace s preskúmavacím konaním.

                           6.

                           Európska komisia znáša svoje vlastné trovy konania súvisiace s konaním pred Všeobecným súdom Európskej únie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 10. júla 1985. # CMC Cooperativa muratori e cementisti a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Európsky rozvojový fond. # Vec 118/83.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 29. marca 2017.#J & Joy SA proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Slovná ochranná známka Európskej únie J AND JOY – Skoršia národná obrazová ochranná známka joy SPORTSWEAR – Relatívne dôvody zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť tovarov – Podobnosť označení – Kritériá posúdenia – Kombinovaná ochranná známka – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-387/15.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 28. júna 2017.#Josel, SL v. Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačená Európska únia – Slovná ochranná známka NN – Skoršia národná slovná ochranná známka NN – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia riadneho používania skoršej ochrannej známky – Článok 15 ods. 1 druhý pododsek písm. a) a článok 42 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009 – Tvar odlišný od prvkov, ktoré menia rozlišovaciu spôsobilosť.#Vec T-333/15.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 15. októbra 2009.#Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening proti Stockholms kommun genom dess marknämnd.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Högsta domstolen - Švédsko.#Smernica 85/337/EHS - Účasť verejnosti na rozhodovacom konaní v oblasti životného prostredia - Právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiam o povolení projektov, ktoré môžu mať podstatný vplyv na životné prostredie.#Vec C-263/08.

text:
      Vec C‑263/08
      Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      proti
      Stockholms kommun genom dess marknämnd
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Högsta domstolen)
      „Smernica 85/337/EHS – Účasť verejnosti na rozhodovacom konaní v oblasti životného prostredia – Právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiam o povolení projektov, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Životné prostredie – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie – Smernica 85/337 – Podrobenie projektov
            patriacich do skupín uvedených v prílohe II posúdeniu – Projekty zariadení na odber a dopĺňanie podzemných vôd a umelých vodných
            ciest, ktoré nie sú zahrnuté v prílohe I smernice – Pojem – Projekty nepredpokladajúce neskoršie využitie týchto vôd – Začlenenie
      [Smernica Rady 85/337, zmenená a doplnená smernicou 2003/35, príloha II, bod 10 písm. l)]
      2.        Životné prostredie – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie – Smernica 85/337 – Právo podať žalobu
            proti rozhodnutiu o povolení – Rozhodnutie prijaté súdnym orgánom – Účasť dotknutej verejnosti na rozhodovacom konaní – Neexistencia
            vplyvu na právo podať žalobu
      (Smernica Rady 85/337, zmenená a doplnená smernicou 2003/35, článok 1 ods. 2, článok 2 ods. 2, článok 6 ods. 4 a článok 10a)
      3.        Životné prostredie – Posudzovanie vplyvov určitých projektov na životné prostredie – Smernica 85/337 – Právo podať žalobu
            proti rozhodnutiu o povolení – Vnútroštátna právna úprava vyhradzujúca právo podať žalobu iba združeniam na ochranu životného
            prostredia, ktoré majú aspoň 2 000 členov – Neprípustnosť
      (Smernica Rady 85/337, zmenená a doplnená smernicou 2003/35, článok 1 ods. 2 a článok 10a)
      1.        Ustanovenia bodu 10 písm. l) prílohy II smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné
         prostredie zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35 sa majú vykladať v tom zmysle, že sa týkajú všetkých zariadení na odber
         a dopĺňanie podzemných vôd a umelých vodných ciest, ktoré nie sú zahrnuté v prílohe I uvedenej smernice nezávisle na ich účele,
         čo v sebe zahŕňa, že sa týkajú tiež zariadení, ktoré nepredpokladajú neskoršie využitie týchto vôd.

      Projekt týkajúci sa odvádzania vody prenikajúcej do tunela, v ktorom je uložené elektrické vedenie, a privádzania vody do
         pôdy alebo horniny s cieľom nahradiť prípadný úbytok podzemných vôd, ako aj výstavby a prevádzkovania zariadení na odvádzanie
         a privádzanie vody, sa teda vzťahuje bod 10 písm. l) prílohy II smernice 85/337 nezávisle na konečnom určení podzemných vôd
         a osobitne nezávisle na skutočnosti, či sú, alebo nie sú predmetom neskoršieho využitia.

      (pozri body 30, 31, bod 1 výroku)
      2.        Dotknutá verejnosť v zmysle článku 1 ods. 2 a článku 10a smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných
         projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35, musí mať právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu,
         ktorým orgán patriaci do súdneho systému členského štátu rozhodol o žiadosti o povolenie projektu bez ohľadu na úlohu, ktorú
         mohla mať v rámci skúmania tejto žiadosti zúčastnením sa na konaní pred týmto orgánom a vyjadrením sa pri tejto príležitosti
         k veci.

      Na jednej strane je totiž využitie práva na opravný prostriedok v zmysle článku 10a smernice 85/337 nezávislé na administratívnej
         alebo súdnej povahe orgánu, ktorý prijal rozhodnutie alebo napadnutý akt. Na druhej strane účasť na rozhodovacom konaní v oblasti
         životného prostredia za podmienok upravených v článku 2 ods. 2 a v článku 6 ods. 4 uvedenej smernice je rozdielna a má iný
         účel ako opravný prostriedok, keďže tento môže byť prípadne podaný proti rozhodnutiu prijatému na záver tohto konania. Táto
         účasť preto nemá vplyv na podmienky výkonu opravného prostriedku.

      (pozri body 38, 39, bod 2 výroku)
      3.        Článok 10a smernice 85/337 o posudzovaní vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej
         a doplnenej smernicou 2003/35, bráni ustanoveniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá vyhradzuje právo podať opravný prostriedok
         proti rozhodnutiu týkajúcemu sa činnosti, ktorá patrí do pôsobnosti tejto smernice, iba združeniam na ochranu životného prostredia,
         ktoré majú aspoň 2 000 členov.

      Hoci je pravda, že uvedený článok tým, že odkazuje na článok 1 ods. 2 smernice 85/337, ponecháva na vnútroštátneho zákonodarcu
         úlohu určiť požiadavky vnútroštátneho práva na to, aby mimovládna organizácia podporujúca ochranu životného prostredia mohla
         využiť právo podať opravný prostriedok, vnútroštátne pravidlá nemôžu riskovať, že zbavia akéhokoľvek dosahu ustanovenia práva
         Spoločenstva, podľa ktorých tí, ktorí majú dostatočný záujem na spochybnení projektu, a tí, ktorých práva tento projekt porušuje,
         vrátane združení na ochranu životného prostredia, musia mať možnosť konať pred príslušnými orgánmi.

      (pozri body 45, 52, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 15. októbra 2009 (*)

      „Smernica 85/337/EHS – Účasť verejnosti na rozhodovacom konaní v oblasti životného prostredia – Právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiam o povolení projektov, ktoré môžu mať významný vplyv na životné prostredie“
      Vo veci C‑263/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Högsta domstolen (Švédsko)
         z 29. mája 2008 a doručený Súdnemu dvoru 19. júna 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Djurgården‑Lilla Värtans Miljöskyddsförening
      proti
      Stockholms kommun genom dess marknämnd,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J. C. Bonichot (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu druhej komory, sudcovia C. Toader,
         C. W. A. Timmermans, K. Schiemann a L. Bay Larsen,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. mája 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening, v zastúpení: P Schönning a G. Högberg Björck, jur kand,
      –        švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, K. Petkovska, C. Meyer‑Seitz a S. Johannesson, splnomocnené zástupkyne,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J.‑B. Laignelot a P. Dejmek, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 2. júla 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu ustanovení smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní
         vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie (Ú. v. ES L 175, s. 40; Mim. vyd. 15/001, s. 248),
         zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/35/ES z 26. mája 2003 (Ú. v. EÚ L 156, s. 17; Mim. vyd. 15/007,
         s. 466, ďalej len „smernica 85/337“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Djurgården-Lilla Värtans Miljöskyddsförening (združenie na ochranu životného prostredia
         Djurgården-Lilla Värtan, ďalej len „Miljöskyddsförening“) a Stockholms kommun genom dess marknämnd (mesto Štokholm, ďalej
         len „Stockholms kommun“).

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
       Smernica 2003/35
      3        Článok 1 smernice 2003/35 znie:

      „Cieľom tejto smernice je prispieť k vykonávaniu záväzkov vyplývajúcich z Århuského dohovoru [o prístupe k informáciám, účasti
         verejnosti na rozhodovacom procese a prístupe k spravodlivosti v záležitostiach životného prostredia schváleného v mene Európskeho
         spoločenstva rozhodnutím Rady 2005/370/ES zo 17. februára 2005 (Ú. v. EÚ L 124, s. 1)], najmä:

      a)      zabezpečovaním účasti verejnosti pri vypracovávaní určitých plánov a programov týkajúcich sa životného prostredia;
      b)      zlepšovaním účasti verejnosti a zabezpečením ustanovení o prístupe k spravodlivosti v smerniciach Rady 85/337/EHS a 96/61/ES.“
       Smernica 85/337
      4        Článok 1 ods. 2 smernice 85/337 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      …
      ‚verejnosť‘ znamená:
      jednu alebo viac fyzických alebo právnických osôb a v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi alebo praxou ich združenia,
         organizácie alebo skupiny.

      ‚dotknutá verejnosť‘ znamená:
      verejnosť, ktorá je dotknutá alebo pravdepodobne dotknutá, alebo má záujem na postupoch environmentálneho rozhodovania uvedeného
         v článku 2 ods. 2 [verejnosť, ktorá je dotknutá alebo pravdepodobne dotknutá postupmi environmentálneho rozhodovania uvedeného
         v článku 2 ods. 2 alebo má na nich záujem – neoficiálny preklad]; na účely tejto definície má sa za to, že mimovládne organizácie, podporujúce ochranu životného prostredia a spĺňajúce požiadavky
         vnútroštátneho práva, majú záujem.“

      5        Podľa článku 2 smernice 85/337:

      „1.      Členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že pred udelením povolenia sa všetky projekty, ktoré pravdepodobne
         budú mať podstatný vplyv na životné prostredie z dôvodu, okrem iného, ich charakteru, veľkosti, alebo umiestnenia, budú podliehať
         postupu povolenia a budú posúdené z hľadiska ich vplyvov. Tieto projekty sú definované v článku 4.“

      2.      Posudzovanie vplyvov na životné prostredie možno začleniť do jestvujúcich procesov povoľovania projektov v členských štátoch,
         alebo ak to nie je možné, do iných procesov alebo postupov, ktoré sa ustanovia na dosiahnutie cieľa tejto smernice.

      …
      3.      Bez toho, aby bol dotknutý článok 7, môžu členské štáty vo výnimočných prípadoch určitý projekt úplne alebo čiastočne vyňať
         z ustanovení tejto smernice.

      V tomto prípade členské štáty:
      a)      zvážia, či nie je vhodná iná forma posudzovania;
      b)      sprístupnia dotknutej verejnosti informácie získané pri iných formách posudzovania uvedených v bode a), informácie týkajúce
         sa rozhodnutia o výnimke a dôvody jej udelenia;

      …“
      6        Článok 4 smernice 85/337 stanovuje:

      „1.      Pokiaľ článok 2 ods. 3 neustanovuje inak, projekty uvedené v prílohe I podliehajú posúdeniu v súlade s článkami 5 až 10.
      2.      Pokiaľ článok 2 ods. 3 neustanovuje inak, členské štáty určia pre projekty uvedené v prílohe II na základe:
      a)      skúmania každého jednotlivého prípadu
      alebo
      b)      prahov alebo kritérií stanovených členskými štátmi,
      či budú podliehať posúdeniu v súlade s článkami 5 až 10.
      Členské štáty môžu rozhodnúť uplatňovať oba postupy uvedené v písm. a) a b).
      3.      Ak sa vykonáva skúmanie každého jednotlivého prípadu, alebo ak sú stanovené prahy alebo kritériá pre potreby článku 2, vezmú
         sa do úvahy príslušné výberové kritéria uvedené v prílohe III.

      4.      Členské štáty zabezpečia, že rozhodnutie vydané príslušnými orgánmi podľa odseku 2 bude k dispozícii verejnosti.“
      7        Bod 11 prílohy I smernice 85/337 zdôrazňuje „zariadenia na spracovanie vody a umelé nádrže pozemné vody [na podzemné vody
         – neoficiálny preklad], ktorých ročný objem spracovanej, alebo nazbieranej vody je rovný alebo väčší ako 10 miliónov kubických metrov“.

      8        Bod 10 prílohy II uvedenej smernice nazvaný „Infraštruktúrne projekty“ zmieňuje v písmene l) „zariadenia na odber a dopĺňanie
         pozemných vôd [podzemných vôd – neoficiálny preklad] a umelé vodné cesty, ktoré sú nezahrnuté v prílohe I“.

      9        Článok 6 smernice 85/337 znie:

      „…
      2.      Verejnosť je informovaná v rannom štádiu procesu environmentálneho rozhodovania uvedeného v článku 2 ods. 2 a najneskôr, akonáhle
         sa môže rozumne poskytnúť informácia buď prostredníctvom verejných oznamov, alebo inými vhodnými prostriedkami, ako sú elektronické
         médiá, ak sú k dispozícii, o týchto záležitostiach:

      a)      žiadosť o povolenie;
      b)      fakt, že projekt podlieha procesu posudzovania vplyvov na životné prostredie a kde je to relevantné, fakt, že sa uplatňuje
         článok 7;

      c)      podrobnosti o príslušných orgánoch zodpovedných za prijatie rozhodnutia, o tých, u ktorých sa dajú získať relevantné informácie,
         o tých, ktorým sa môžu zasielať pripomienky alebo otázky a podrobnosti o časovom rozvrhu zasielania pripomienok alebo otázok;

      d)      povaha možných rozhodnutí alebo, ak je jedno, návrhu rozhodnutia [rozhodnutí alebo návrh rozhodnutia, ak existuje – neoficiálny preklad];

      e)      uvedenie dostupnosti informácií zhromaždených podľa článku 5;
      f)      uvedenie časov a miest kde, a prostriedkov, ktorými sa relevantné informácie sprístupnia;
      g)      podrobnosti zabezpečenia účasti verejnosti podľa odseku 5 tohto článku.
      3.      Členské štáty zaistia, aby sa v rozumnom časovom rámci sprístupnili dotknutej verejnosti:
      a)      všetky informácie zhromaždené podľa článku 5;
      b)      v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi hlavné správy a odporúčania vydané príslušnému orgánu alebo orgánom v čase, keď
         je dotknutá verejnosť informovaná v súlade s odsekom 2 tohto článku;

      c)      v súlade s ustanoveniami smernice 2003/4/ES Európskeho parlamentu a Rady z 28. januára 2003 o prístupe verejnosti k informáciám
         o životnom prostredí [(Ú. v. EÚ L 41, s. 26; Mim. vyd. 15/007, s. 375)], iné informácie ako sú uvedené v odseku 2 tohto článku,
         ktoré sú relevantné pre rozhodnutie v súlade s článkom 8 a ktoré sa stanú dostupnými po informovaní príslušnej verejnosti
         v súlade s odsekom 2 tohto článku.

      4.      Dotknutej verejnosti sa poskytnú včasné a účinné príležitosti zúčastniť sa procesov environmentálneho rozhodovania uvedeného
         v článku 2 ods. 2 a na tento účel je oprávnená vyjadriť pripomienky a stanoviská, kým sú ešte príslušnému orgánu alebo orgánom
         otvorené všetky možnosti, predtým ako sa rozhodne o žiadosti o povolenie.

      5.      Podrobné úpravy pre informovanie verejnosti (napríklad vyvesenie plagátov v určitom okruhu alebo zverejnenie v miestnej tlači)
         a konzultácií s dotknutou verejnosťou (napríklad písomnými zásielkami alebo prostredníctvom verejnej ankety) určia členské
         štáty.

      6.      Poskytnú sa primerané časové rámce [lehoty – neoficiálny preklad] pre rozličné fázy, poskytujúce dostatočný čas na informovanie verejnosti a na prípravu a efektívnu účasť dotknutej verejnosti
         na environmentálnom rozhodovaní, ktoré podliehajú ustanoveniam tohto článku.“

      10      Článok 10a smernice 85/337 uvádza:

      „Členské štáty zaistia, aby v súlade s príslušným vnútroštátnym právnym systémom, dotknutá verejnosť:
      a)      ktorá má dostatočný záujem [na konaní – neoficiálny preklad], alebo

      b)      ak pretrváva porušovanie [ktorá tvrdí, že došlo k porušeniu – neoficiálny preklad] práva v prípadoch, kde to právne predpisy členského štátu upravujúce správne konanie požadujú ako predbežnú podmienku,

      mala prístup k opravným prostriedkom pred súdom alebo iným nezávislým a nestranným orgánom ustanoveným na základe zákona s cieľom
         napadnúť vecnú a procesnú zákonnosť akéhokoľvek rozhodnutia, skutku [rozhodnutia, aktu – neoficiálny preklad] alebo nečinnosti, ktoré sú predmetom ustanovení tejto smernice o účasti verejnosti.

      Členské štáty určia, v akom štádiu možno napadnúť rozhodnutia, skutky [rozhodnutia, akty – neoficiálny preklad] alebo nečinnosť.

      O tom, čo predstavuje dostatočný záujem [na konaní – neoficiálny preklad] a porušovanie práva, rozhodnú členské štáty v súlade s cieľom poskytnúť dotknutej verejnosti široký prístup k spravodlivosti.
         Na tento účel sa záujem akejkoľvek mimovládnej organizácie, ktorá spĺňa požiadavky uvedené v článku 1 odsek 2, považuje za
         dostatočný na účely pododseku a) tohto článku. Tieto organizácie sa tiež považujú za nositeľa práv, ktoré môžu byť poškodené
         v zmysle písm. b) tohto článku.

      Ustanovenia tohto článku nevylučujú možnosť predbežného preskúmania správnym orgánom a nie je nimi dotknutá požiadavka uplatnenia
         správnych opravných prostriedkov pred súdnymi opravnými prostriedkami, ak takáto požiadavka vyplýva z vnútroštátneho práva.

      Každé takéto konanie musí byť primerané, spravodlivé, včasné a nie nedostupne drahé.
      S cieľom posilniť účinnosť ustanovení tohto článku, členské štáty zabezpečia, aby boli verejnosti dostupné praktické informácie
         o prístupe k správnemu a súdnemu preskúmaniu.“

       Vnútroštátne právo
      11      Odvádzanie podzemnej vody a privádzanie vody s cieľom zvýšiť hladinu podzemnej vody, ako aj budovanie zariadení na tento účel
         sú činnosti podliehajúce povoleniu podľa § 2 a § 9 kapitoly 11 zákona o životnom prostredí. Žiadosti o vydanie povolenia v tejto
         oblasti v prvostupňovom konaní skúmajú podľa § 9 b) kapitoly 11 tohto zákona súdy pre otázky životného prostredia. Rozhodnutia
         súdov pre otázky životného prostredia možno napadnúť odvolaním na vyšší súd pre otázky životného prostredia, ktorého rozsudky
         možno napadnúť odvolaním na Högsta domstolen (Najvyšší súd) podľa § 1 a § 9 kapitoly 23 tohto zákona.

      12      Ustanovenia týkajúce sa posúdenia vplyvov na životné prostredie sa nachádzajú v kapitole 6 zákona o životnom prostredí. Stanovujú
         najmä, že subjekt, ktorý zamýšľa vykonávať činnosť podliehajúcu povoleniu, je povinný to oznámiť länsstryrelsen (prefektúra),
         orgánu vykonávajúcemu dohľad, a tým osobám, ktorých sa činnosť môže osobitne dotknúť. Tento orgán sa pritom musí vyjadriť,
         či sa má predpokladať, že plánovaná činnosť môže mať významný vplyv na životné prostredie. Ak rozhodne, že ide o takýto prípad,
         je potrebné upovedomiť ďalšie štátne orgány, obce, verejnosť a organizácie, ktoré možno považovať za dotknuté subjekty.

      13      Oprávnenie odvolať sa je upravené v § 12 a § 13 kapitoly 16 zákona o životnom prostredí. Aktívnu legitimáciu účastníkov konania,
         ako aj určitých organizácii a orgánov upravuje § 12 a nasl. tejto kapitoly 16. Podľa § 13 je neziskové združenie oprávnené
         za určitých podmienok uvedených v tomto ustanovení napádať rozsudky a uznesenia o vydaní povolenia, schválenia alebo oslobodenia
         prijaté podľa zákona o životnom prostredí.

      14      To isté ustanovenie § 13 vyžaduje, aby združenie spĺňalo tri podmienky, a to tieto: musí v súlade s jeho stanovami sledovať
         cieľ, ktorým je ochrana prírody alebo životného prostredia, svoju činnosť musí združenie vykonávať vo Švédsku minimálne tri
         roky a musí mať minimálne 2 000 členov.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Stockholms kommun uzatvorilo s podnikom na výrobu elektrickej energie zmluvu, ktorej predmetom bola výstavba tunela v dĺžke
         približne 1 km v skale v oblasti medzi Hjorthagen a Fisksjöäng v severnej časti Djurgården s cieľom nahradiť vysokonapäťové
         elektrické vedenie vo vzduchu podzemným vedením.

      16      Uskutočnenie tohto projektu na jednej strane vyžadovalo, aby bolo zabezpečené odvádzanie podzemnej vody prenikajúcej do tunela
         určeného na uloženie elektrického vedenia, ako aj do prístupového tunela a na druhej strane, aby sa vytvorila na určitých
         miestach dotknutej oblasti infraštruktúra určená na odvádzanie vody a jej privádzanie do pôdy alebo horniny s cieľom nahradiť
         prípadný úbytok podzemných vôd.

      17      Rozhodnutím z 27. mája 2004 länsstyrelsen i Stockholms län (prefektúra departmentu Štokholm) v rámci skúmania podľa kapitoly
         6 zákona o životnom prostredí v súvislosti s vymedzením vplyvov projektu na životné prostredie rozhodol, že dotknuté činnosti
         môžu mať podstatný vplyv na životné prostredie, osobitne pokiaľ ide o podzemné vody.

      18      Miljödomstolen vid Stockholms tingsrättla (súd pre otázky životného prostredia pri okresnom súde v Štokholme) rozsudkom z 13. decembra
         2006 v súlade s kapitolou 11 zákona o životnom prostredí povolil Stockholms kommun uskutočnenie dotknutých prác.

      19      Miljöskyddsförening sa odvolal proti tomuto rozhodnutiu na Miljööverdomstolen du Svea Hovrätt (vyšší súd pre otázky životného
         prostredia odvolacieho súdu Svealand), avšak toto odvolanie bolo vyhlásené za neprípustné z dôvodu, že Miljöskyddsförening
         nespĺňal požiadavku podľa kapitoly 16 § 13 zákona o životnom prostredí, podľa ktorého neziskové združenie musí mať minimálne
         2 000 členov, aby bolo oprávnené podať odvolanie proti rozsudkom alebo uzneseniam týkajúcich sa zákona o životnom prostredí.

      20      Miljöskyddsförening podal dovolanie proti tomuto rozhodnutiu o neprípustnosti na Högsta domstolen.

      21      Pred týmto súdom sa objavila otázka, či sporný projekt patril do rámca smernice 85/337 ako projekt uvedený v prílohe v II
         bode 10 písm. l) tejto smernice, keďže podľa švédskej jazykovej verzie uvedenej smernice sa tento bod zrejme obmedzuje na
         odoberanie podzemnej vody na jej neskoršie využitie. Okrem toho tiež vznikla otázka, aký je presný dosah práva na súdny prostriedok
         nápravy tak, ako je upravený Aarhuským dohovorom a či podmienky stanovené z tohto hľadiska švédskym zákonom neboli príliš
         obmedzujúce.

      22      Högsta domstolen v dôsledku toho rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa bod 10 prílohy II smernice 85/337 vykladať tak, že zahŕňa vodohospodárske činnosti, pri ktorých sa odvádza prenikajúca
         podzemná voda z tunela vysokonapäťového elektrického vedenia a spätne privádza do pôdy alebo horniny s cieľom nahradiť prípadný
         úbytok podzemných vôd, vrátane výstavby a prevádzkovania zariadení na odvádzanie a privádzanie vody?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, vyžaduje článok 10a smernice 85/337, podľa ktorého musí mať dotknutá verejnosť
         za určitých podmienok právo domáhať sa preskúmania rozhodnutia súdom alebo iným nezávislým a nestranným orgánom, a teda právo
         napadnúť hmotnoprávnu a procesnú zákonnosť rozhodnutia, aj to, aby dotknutá verejnosť bola oprávnená napadnúť rozhodnutie
         súdu o vydaní povolenia v prípade, ak dotknutá verejnosť mala možnosť zúčastniť sa na súdnom konaní o vydaní povolenia a vyjadriť
         sa k veci?

      3.      V prípade kladnej odpovede na prvú a druhú prejudiciálnu otázku, majú sa článok 1 ods. 2, článok 6 ods. 4 a článok 10a smernice
         85/337 vykladať tak, že členský štát môže stanoviť rozličné požiadavky vo vzťahu k dotknutej verejnosti v zmysle článku 6
         ods. 4, resp. článku 10a, v dôsledku ktorých malé združenia na ochranu životného prostredia pôsobiace na miestnej úrovni sú
         oprávnené zúčastniť sa na rozhodovacom konaní podľa článku 6 ods. 4 v prípade projektov, ktoré majú pravdepodobne závažné
         vplyvy na životné prostredie v oblasti, v ktorej združenie pôsobí, avšak nie sú oprávnené podať opravný prostriedok v zmysle
         článku 10a?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      23      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či projekt ako ten vo veci samej musí byť považovaný za projekt, na ktorý sa
         vzťahuje pojem „zariadenia na odber a dopĺňanie podzemných vôd a umelé vodné cesty, ktoré sú nezahrnuté v prílohe I“ smernice
         85/337 uvedený v bode 10 písm. l) prílohy II tejto smernice.

      24      Podľa vnútroštátneho súdu sa znenie bodu 10 písm. l) uvedenej prílohy II vo švédskej jazykovej verzii môže týkať iba projektov
         odoberania podzemnej vody s cieľom ich neskoršieho využitia.

      25      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že potreba uplatnenia, a teda jednotného výkladu ustanovení práva Spoločenstva vylučuje, aby
         sa v prípade pochybností znenie ustanovenia posudzovalo samostatne v jednej z jeho verzií, ale naopak vyžaduje, aby sa dané
         ustanovenie vykladalo a uplatňovalo z hľadiska jeho verzií v iných úradných jazykoch (rozsudky z 9. marca 2006, Zuid-Hollandse
         Milieufederatie a Natuur en Milieu, C‑174/05, Zb. s. I‑2443, bod 20, ako aj z 29. januára 2009, Consiglio Nazionale degli
         Ingegneri, C‑311/06, Zb. s. I‑415, bod 53).

      26      Okrem toho nevyhnutnosť takéhoto výkladu vyžaduje, aby sa v prípade rozporu medzi rôznymi jazykovými verziami textu Spoločenstva
         predmetné ustanovenie vykladalo podľa všeobecnej štruktúry a účelu právneho predpisu, ktorého je súčasťou (pozri v tomto zmysle
         rozsudok zo 7. decembra 1995, Rockfon, C‑449/93, Zb. s. I‑4291, bod 28).

      27      Pokiaľ ide o bod 10 písm. l) prílohy II smernice 85/337, z preskúmania rôznych jazykových verzií a osobitne nemeckej, anglickej,
         španielskej, fínskej, francúzskej, talianskej, holandskej, poľskej a portugalskej verzie vyplýva, že toto ustanovenie sa týka
         zariadení na odber a dopĺňanie podzemných vôd a umelé vodné cesty, ktoré nie sú zahrnuté v prílohe I uvedenej smernice, nezávisle
         na cieli, s akým sa tieto činnosti musia uskutočniť, a najmä na neskoršom použití takto odobratej vody alebo vody opätovne
         vypustenej do pôdy.

      28      Navyše bod 11 prílohy I tej istej smernice viac nezdôrazňuje takéto kritériá, pokiaľ ide o zariadenia na odber a dopĺňanie
         podzemných vôd, ktorých kapacita dosahuje alebo prekračuje ročný objem vôd, ktoré sa majú odobrať alebo doplniť, a to 10 miliónov
         kubických metrov.

      29      Z ustálenej judikatúry nakoniec vyplýva, že pôsobnosť smernice 85/337 je rozsiahla a jej cieľ veľmi široký (pozri rozsudok
         z 28. februára 2008, Abraham a i., C‑2/07, Zb. s. I‑1197, bod 32, ako aj citovanú judikatúru).

      30      V dôsledku toho ustanovenia bodu 10 písm. l) prílohy II smernice 85/337 sa majú vykladať v tom zmysle, že sa týkajú všetkých
         zariadení na odber a dopĺňanie podzemných vôd a umelých vodných ciest, ktoré nie sú zahrnuté v prílohe I uvedenej smernice
         nezávisle na ich účele, čo v sebe zahŕňa, že sa týkajú tiež zariadení, ktoré nepredpokladajú neskoršie využitie týchto vôd.

      31      Vzhľadom na vyššie uvedené závery treba odpovedať na prvú otázku tak, že na projekt ako vo veci samej týkajúci sa odvádzania
         vody prenikajúcej do tunela, v ktorom je uložené elektrické vedenie, a privádzania vody do pôdy alebo horniny s cieľom nahradiť
         prípadný úbytok podzemných vôd, ako aj výstavby a prevádzkovania zariadení na odvádzanie a privádzanie vody sa vzťahuje bod
         10 písm. l) prílohy II smernice 85/337 nezávisle na konečnom určení podzemných vôd a osobitne nezávisle na skutočnosti, či
         sú, alebo nie sú predmetom neskoršieho využitia.

       O druhej otázke
      32      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 10a smernice 85/337 v sebe zahŕňa, že dotknutá verejnosť
         sa môže domáhať preskúmania rozhodnutia, ktorým súdny orgán patriaci do súdneho systému členského štátu rozhodol o žiadosti
         o povolenie projektu, hoci mala možnosť zúčastniť sa na súdnom konaní o vydaní povolenia v postavení účastníkov konania pred
         uvedeným súdom a vyjadriť sa pri tejto príležitosti k veci.

      33      Smernica 85/337, vzhľadom na zmeny zavedené smernicou 2003/35, ktorá má za cieľ vykonať Aarhuský dohovor, upravuje vo svojom
         článku 10a v prospech dotknutej verejnosti, ktorá spĺňa určité podmienky, možnosť domáhať sa na súdnom orgáne alebo inom nezávislom
         orgáne spochybnenia vecnej alebo procesnej zákonnosti preskúmania rozhodnutí, aktov alebo nečinností, ktoré patria do jej
         pôsobnosti.

      34      Právo na takéto preskúmanie musia mať podľa samotného znenia tohto ustanovenia osoby, ktoré majú v rámci dotknutej verejnosti
         buď dostatočný záujem na konaní, alebo, ak to vyžaduje vnútroštátna právna úprava, uvedú, že jedna z činností dotknutých smernicou
         85/337 zasahuje do ich práv.

      35      Z toho istého znenia tiež vyplýva, že kritériám dotknutej verejnosti, ktorá sa môže domáhať preskúmania, stanoveným v článku
         1 ods. 2 smernice 85/337 v spojení s jej článkom 10a, zodpovedá každá mimovládna organizácia, ktorá vykonáva činnosť v prospech
         ochrany životného prostredia a spĺňa podmienky, ktoré sa môžu vyžadovať vo vnútroštátnom práve.

      36      Okrem toho článok 6 ods. 4 smernice 85/337 osobitne zaručuje dotknutej verejnosti účinnú účasť na procesoch environmentálneho
         rozhodovania, pokiaľ ide o projekty, ktoré môžu mať podstatný vplyv na životné prostredie.

      37      Skutočnosť, že povolenie projektu na uloženie elektrického vedenia do zeme a na odvádzanie podzemných vôd ako vo veci samej,
         ktoré predstavuje rozhodnutie v zmysle článku 10a smernice 85/337, pochádza od súdneho orgánu vykonávajúceho v tomto rámci
         právomoci administratívnej povahy, nemôže brániť výkonu práva združenia spĺňajúceho podmienky pripomenuté v bode 35 tohto
         rozsudku a podľa postupov stanovených vnútroštátnym právom podať opravný prostriedok proti uvedenému rozhodnutiu.

      38      Na jednej strane je totiž využitie práva na opravný prostriedok v zmysle článku 10a smernice 85/337 nezávislé na administratívnej
         alebo súdnej povahe orgánu, ktorý prijal rozhodnutie alebo napadnutý akt. Na druhej strane účasť na rozhodovacom konaní v oblasti
         životného prostredia za podmienok upravených v článku 2 ods. 2 a v článku 6 ods. 4 smernice 85/337 je rozdielna a má iný účel
         ako opravný prostriedok, keďže tento môže byť prípadne podaný proti rozhodnutiu prijatému na záver tohto konania. Táto účasť
         preto nemá vplyv na podmienky výkonu opravného prostriedku.

      39      Na druhú otázku preto treba odpovedať tak, že dotknutá verejnosť v zmysle článku 1 ods. 2 a článku 10a smernice 85/337 musí
         mať právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu, ktorým orgán patriaci do súdneho systému členského štátu rozhodol o žiadosti
         o povolenie projektu bez ohľadu na úlohu, ktorú mohla mať v rámci skúmania tejto žiadosti zúčastnením sa na konaní pred týmto
         orgánom a vyjadrením sa pri tejto príležitosti k veci.

       O tretej otázke
      40      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v rámci vykonania článku 6 ods. 4 a článku 10a smernice 85/337
         členské štáty môžu stanoviť, že malé združenia na ochranu životného prostredia pôsobiace na miestnej úrovni sa zúčastňujú
         na rozhodovacom konaní upravenom v článku 2 ods. 2 tejto smernice bez toho, aby mohli podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu
         prijatému na záver tohto konania.

      41      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, ako aj z diskusií na verejnom pojednávaní vyplýva,
         že táto otázka je odôvodnená najmä existenciou, v relevantnej vnútroštátnej právnej úprave, pravidla, podľa ktorého združenie,
         ktoré má aspoň 2 000 členov, môže podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu prijatému v oblasti životného prostredia.

      42      Zo smernice 85/337 vyplýva, že táto na jednej strane rozlišuje dotknutú verejnosť, ktorej sa týka jedna z činností, ktoré
         patria vo všeobecnosti do jej pôsobnosti a na druhej strane v rámci tejto dotknutej verejnosti podkategóriu fyzických osôb
         alebo právnických osôb, ktorým sa vzhľadom na ich osobitné postavenie vo vzťahu k dotknutej činnosti musí podľa jej článku
         10a priznať právo napadnúť rozhodnutie, ktoré ju povoľuje.

      43      Pokiaľ ide o určenie podmienok, ktorým môže byť prípustnosť žaloby podmienená, táto smernica odkazuje na vnútroštátnu právnu
         úpravu. Medzi tieto podmienky môže patriť „dostatočný záujem na konaní“ alebo „porušovanie práva“ s tým, že vnútroštátna právna
         úprava spravidla využíva jeden alebo druhý z týchto pojmov.

      44      Pokiaľ ide o mimovládne organizácie podporujúce ochranu životného prostredia, článok 1 ods. 2 smernice 85/337 v spojení s jej
         článkom 10a vyžaduje, aby tie z nich, ktoré „spĺňajú... požiadavky vnútroštátneho práva“, boli považované v závislosti od
         prípadu ako majúce „dostatočný záujem na konaní“ alebo požívajúce jedno z práv, ktoré činnosť patriaca do pôsobnosti tejto
         smernice môže zasiahnuť.

      45      Hoci je pravda, že tento posledný uvedený článok tým, že odkazuje na článok 1 ods. 2 uvedenej smernice ponecháva na vnútroštátneho
         zákonodarcu úlohu určiť požiadavky vnútroštátneho práva na to, aby mimovládna organizácia podporujúca ochranu životného prostredia
         ako združenie mohla využiť právo podať opravný prostriedok za vyššie pripomenutých podmienok, takto stanovené vnútroštátne
         pravidlá musia na jednej strane zaručiť „široký prístup k spravodlivosti“ a na druhej strane priznať ustanoveniam smernice
         85/337 o práve podať opravný prostriedok potrebný účinok. V dôsledku toho tieto vnútroštátne pravidlá nemôžu riskovať, že
         zbavia akéhokoľvek dosahu ustanovenia práva Spoločenstva, podľa ktorých tí, ktorí majú dostatočný záujem na spochybnení projektu,
         a tí, ktorých práva tento projekt porušuje, vrátane združení na ochranu životného prostredia, musia mať možnosť konať pred
         príslušnými orgánmi.

      46      Z tohto pohľadu vnútroštátny zákon môže vyžadovať, aby takéto združenie, ktoré zamýšľa napadnúť súdnou cestou projekt, na
         ktorý sa vzťahuje smernica 85/337, malo sociálne ciele so vzťahom k ochrane prírody a životného prostredia.

      47      Okrem toho nemožno vylúčiť, že podmienka, podľa ktorej združenie na ochranu životného prostredia musí mať určitý minimálny
         počet členov, sa môže ukázať ako relevantná na ubezpečenie sa o jej skutočnej existencii a jej činnosti. Vyžadovaný počet
         členov však nemôže byť vnútroštátnym zákonom stanovený na úrovni, ktorá ide proti cieľom smernice 85/337 a najmä cieľu umožniť
         ľahšie súdne preskúmanie činností, na ktoré sa vzťahuje.

      48      V tejto súvislosti treba konštatovať, že hoci smernica 85/337 stanovuje, že dotknutá verejnosť, ktorá má dostatočný záujem
         na spochybnenie činnosti alebo ktorej práva môže činnosť porušiť, musí mať právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu,
         ktoré ju povoľuje, táto smernica nijako neumožňuje obmedziť možnosti podať opravné prostriedky z dôvodu, že dotknuté osoby
         sa už mohli vyjadriť vo fáze účasti na rozhodovacom konaní zavedenom jej článkom 6 ods. 4.

      49      Okolnosť vznesená Švédskym kráľovstvom, podľa ktorej vnútroštátne pravidlá otvárajú široké možnosti zúčastniť sa na samotnom
         konaní prípravy rozhodnutia o činnosti, nijako neodôvodňuje, aby opravný prostriedok proti rozhodnutiu prijatému na záver
         tohto konania bol prístupný iba za obmedzených podmienok.

      50      Smernica 85/337 sa okrem toho netýka iba činností regionálneho alebo národného rozsahu, ale tiež menej významných činností,
         ktorými sa miestne združenia môžu lepšie zaoberať. Ako uvádza generálna advokátka v bode 78 svojich návrhov, dotknuté pravidlo
         švédskej právnej úpravy v podstate môže zbaviť miestne združenia akéhokoľvek opravného prostriedku.

      51      Švédska vláda, ktorá uznáva, že v súčasnosti iba dve združenia majú aspoň 2 000 členov, a zodpovedajú tak podmienke stanovenej
         v § 13 kapitoly 16 zákona o životnom prostredí skutočne uviedla, že miestne združenia sa mohli obrátiť na jedno z týchto dvoch
         združení a požiadať ich o podanie opravného prostriedku. Táto jediná možnosť však nemôže uspokojiť požiadavky smernice 85/337,
         pretože na jednej strane v prípade týchto spôsobilých združení môže byť ten istý záujem na činnosti menej intenzívny a na
         druhej strane by tieto združenia riskovali, že budú adresátom mnohých žiadostí v tomto zmysle, medzi ktorými by nevyhnutne
         museli pristúpiť k výberu podľa kritérií, ktoré by sa vymykali akejkoľvek kontrole. Takýto systém by svojou povahou znamenal
         filtrovanie opravných prostriedkov v oblasti životného prostredia, ktoré je v priamom rozpore s duchom uvedenej smernice,
         ktorá, ako sa pripomenulo v bode 33 tohto rozsudku, má za cieľ zabezpečiť vykonanie Aarhuského dohovoru.

      52      V dôsledku toho treba odpovedať na tretiu otázku tak, že článok 10a smernice 85/337 bráni ustanoveniu vnútroštátnej právnej
         úpravy, ktorá vyhradzuje právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu týkajúcemu sa činnosti, ktorá patrí do pôsobnosti
         tejto smernice, iba združeniam na ochranu životného prostredia, ktoré majú aspoň 2 000 členov.

       O trovách
      53      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Na projekt ako vo veci samej týkajúci sa odvádzania vody prenikajúcej do tunela, v ktorom je uložené elektrické vedenie, a privádzania
            vody do pôdy alebo horniny s cieľom nahradiť prípadný úbytok podzemných vôd, ako aj výstavby a prevádzkovania zariadení na
            odvádzanie a privádzanie vody sa vzťahuje bod 10 písm. l) prílohy II smernice Rady 85/337/EHS z 27. júna 1985 o posudzovaní
            vplyvov určitých verejných a súkromných projektov na životné prostredie, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu
            a Rady 2003/35/ES z 26. mája 2003, nezávisle na konečnom určení podzemných vôd a osobitne nezávisle na skutočnosti, či sú,
            alebo nie sú predmetom neskoršieho využitia.
      2.      Dotknutá verejnosť v zmysle článku 1 ods. 2 a článku 10a smernice 85/337, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35, musí mať
            právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu, ktorým orgán patriaci do súdneho systému členského štátu rozhodol o žiadosti
            o povolenie projektu bez ohľadu na úlohu, ktorú mohla mať v rámci skúmania tejto žiadosti zúčastnením sa na konaní pred týmto
            orgánom a vyjadrením sa pri tejto príležitosti k veci.
      3.      Článok 10a smernice 85/337, zmenenej a doplnenej smernicou 2003/35, bráni ustanoveniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá
            vyhradzuje právo podať opravný prostriedok proti rozhodnutiu týkajúcemu sa činnosti, ktorá patrí do pôsobnosti tejto zmenenej
            a doplnenej smernice, iba združeniam na ochranu životného prostredia, ktoré majú aspoň 2 000 členov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: švédčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 24. júna 1971. # Willem Vinck proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 53-70.