Rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 2001. # Merz & Krell GmbH & Co.. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundespatentgericht - Nemecko. # Aproximácia právnych predpisov. # Vec C-517/99.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. januára 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec 267/78.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 13. júla 1966. # Établissements Consten S.à.R.L. a Grundig-Verkaufs-GmbH proti Komisii Európskeho hospodárskeho spoločenstva. # Spojené veci 56 a 58-64.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 13. júla 1966 (*) V spojených veciach 56/64 a 58/64,Établissements Consten S.A.R.L.,
 so sídlom v Courbevoie (Seine), v zastúpení: J. Lassier,
 advokát pri Cour d'Appel de Paris, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, J. Welter, avocat-avoué, 6, rue Willy-Georgenžalobca vo veci 56/64,aGrundig-Verkaufs-GmbH,
 spoločnosť s ručením obmedzeným podľa nemeckého práva, so sídlom
vo Fürth (Bavorsko), v zastúpení: Max Grundig, konateľ, za právnej
pomoci H. Hellmann, advokát, a K. Pfeiffer, advokát, zapísaní
v advokátskej komore v Kolíne, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, A. Neyens, avocat-avoué, 9, rue des Glacis,žalobca vo veci 58/64,ktorých v konaní podporujú:vláda Talianskej republiky,
 v zastúpení: A. Maresca, splnomocnený minister a zástupca
vedúceho diplomatického právneho oddelenia ministerstva zahraničných
vecí, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Peronaci,
zástupca generálneho štátneho advokáta, s adresou na doručovanie
v Luxemburgu, Talianske veľvyslanectvo, 5, rue Marie Adélaide,vedľajší účastník konania v oboch veciach,vláda Spolkovej republiky Nemecko,
 v zastúpení: U. Everling, Ministerialrat, a H. Peters,
Regierungsrat, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
kancelária veľvyslanectva Spolkovej republiky Nemecko, 3, boulevard
Royal,vedľajší účastník konania vo veci 58/64,protiKomisii Európskeho hospodárskeho spoločenstva,
 v zastúpení: G. Le Tallec (vec 56/64) a J. Thiesing (vec
58/64), právni poradcovia, splnomocnení zástupcovia, s adresou na
doručovanie v Luxemburgu, sekretariát Právneho servisu európskych
výkonných predstaviteľov, 2, Place de Metz,žalovanej,ktorú v konaní podporujú:Willy Leissner,
 akciová spoločnosť, so sídlom v Štrasburgu, v zastúpení:
C. Lapp, zapísaný v advokátskej komore v Štrasburgu,
s adresou na doručovanie v Luxemburgu, H. Glaesener, notaire,
20, rue Glesener,UNEF, spoločnosť
s ručením obmedzeným podľa francúzskeho práva, so sídlom
v Paríži, v zastúpení: R. Collin, advokát pri Cour d'Appel de
Paris, a P. A. Franck, advokát na Cour d'Appel de
Bruxelles, s adresou na doručovanie v Luxemburgu, kancelária
E. Arendt, avocat-avoué, 6, rue Willy-Goergen,vedľajší účastníci konania,ktorých
 predmetom je žaloba o zrušenie rozhodnutia Komisie
z 23. septembra 1964 týkajúceho sa konania podľa článku 85
Zmluvy (IV/A-00004-03344 „Grundig-Consten“),SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda Ch. L. Hammes, predsedovia komôr L. Delvaux
a W. Strauß, sudcovia A. M. Donner, A. Trabucchi
(spravodajca), R. Lecourt a R. Monaco,generálny advokát: K. Roemer,tajomník: A. Van Houtte,vyhlásil tentoRozsudok O výhrade, ktorá sa týka kvalifikovania napadnutého právneho aktuŽalobca
 Consten uplatňuje ako žalobný dôvod porušenie podstatných formálnych
náležitostí, keďže text uverejnený v úradnom vestníku označuje
napadnutý akt ako smernicu, hoci akt tohto druhu nemôže byť určený
jednotlivcom.Ak ide o akt určený menovite označeným podnikom, je autentický len ten text, ktorý bol oznámený adresátom. Predmetný text obsahuje slová: „Komisia prijala toto rozhodnutie“.Tento žalobný dôvod preto nie je dôvodný. O výhradách, ktoré sa týkajú porušenia práva na obhajobuŽalobca Consten vytýka Komisii, že porušila právo na obhajobu, keď ho neoboznámila s obsahom celého spisu.Žalobca
 Grundig uvádza tú istú výhradu, hlavne vo vzťahu k dvom nótam
pochádzajúcim od francúzskych a nemeckých inštitúcií, ktoré
Komisia zohľadnila pri prijímaní rozhodnutia.Konanie
 pred Komisiou týkajúce sa uplatnenia článku 85 Zmluvy je správnym
konaním, z čoho vyplýva, že účastníkom konania by malo byť vopred
umožnené predložiť pripomienky k výhradám, ktoré má Komisia
v úmysle proti nim použiť.Na tieto účely musia byť informovaní o skutkových okolnostiach, na ktorých sa zakladajú výhrady.Nie je však potrebné, aby boli oboznámení s celým spisom.V predmetnom
 prípade stanovisko Komisie z 20. decembra 1963 obsahuje
všetky skutkové okolnosti potrebné na preukázanie výhrad, ku ktorým
Komisia dospela.Žalobcovia riadne dostali kópiu stanoviska a mohli predložiť svoje písomné a ústne pripomienky.Napadnuté rozhodnutie nie je založené na iných výhradách než tých, ktoré boli predmetom tohto konania.Žalobca
 Consten tvrdí, že rozhodnutie je poznačené aj porušením práva na
obhajobu, keďže nezohľadňuje hlavné návrhy, ktoré predložil Komisii,
predovšetkým žiadosti o doplnenie vyšetrovania.V takomto
 konaní, ktoré nemá povahu súdneho konania, nie je správny orgán povinný
 odôvodniť zamietnutie návrhov účastníkov konania.Nezdá sa, že by počas konania pred Komisiou bolo porušené právo účastníkov konania na obhajobu.Tento žalobný dôvod nie je dôvodný. O výhrade, ktorá sa týka zistenia porušenia vo výroku rozhodnutiaNemecká
 vláda podporuje žalobný dôvod, ktorý sa týka porušenia podstatných
formálnych náležitostí, z dôvodu, že zistenie porušenia sa malo
nachádzať výlučne v odôvodnení rozhodnutia a nie v jeho
výrokovej časti.Toto zistenie tvorí základ povinností účastníkov konania ukončiť porušovanie.Účinky tohto zistenia na právnu situáciu dotknutých podnikov nezávisia od jeho umiestnenia v rozhodnutí.Táto výhrada nemá opodstatnenie, a preto ju treba zamietnuť. O žalobných dôvodoch, ktoré sa týkajú možnosti uplatnenia článku 85 ods. 1 na zmluvy o výhradnej distribúciiŽalobcovia tvrdia, že zákaz podľa článku 85 ods. 1 sa vzťahuje len na tzv. horizontálne kartelové dohody.Talianska
 vláda ďalej tvrdí, že zmluvy o výhradnej distribúcii nie sú
„dohodami medzi podnikmi“ v zmysle tohto ustanovenia, pretože
zmluvné strany nie sú v rovnovážnom postavení.Vo vzťahu k týmto zmluvám možno chrániť voľnú hospodársku súťaž len podľa článku 86 Zmluvy.Ani
 znenie článku 85, ani znenie článku 86 nedáva základ pre takú
špecializáciu jedného či druhého článku v závislosti od postavenia
zmluvných strán v hospodárskom procese.Článok
 85 sa všeobecne vzťahuje na všetky dohody, ktoré skresľujú hospodársku
súťaž na spoločnom trhu, a teda nestanovuje žiaden rozdiel medzi
týmito dohodami v závislosti od toho, či sú uzatvorené medzi
navzájom si konkurujúcimi subjektmi na rovnakom stupni alebo medzi
nekonkurujúcimi si subjektmi nachádzajúcimi sa na rôznych stupňoch
hospodárskeho procesu.V zásade nemožno rozlišovať tam, kde nerozlišuje Zmluva.Nie
 je možné vylúčiť prípadné použitie článku 85 na dohodu o výhradnej
 distribúcii z dôvodu, že poskytovateľ výhradného oprávnenia
a koncesionár nie sú konkurentmi a nie sú v rovnovážnom
postavení.V zmysle článku 85
ods. 1 môže byť hospodárska súťaž skreslená nielen dohodami, ktoré
ju obmedzujú medzi ich stranami, ale aj dohodami, ktoré bránia
hospodárskej súťaži, ktorá by inak mohla fungovať medzi jednou
z nich a tretími stranami, alebo túto súťaž obmedzujú.Z tohto
 hľadiska je irelevantné, či sú strany dohody na rovnakých stupňoch,
pokiaľ ide o ich ekonomické postavenie a fungovanie
v hospodárstve.To platí o to viac
 v prípade, ak sa strany na základe takejto dohody snažia tým, že
zabránia hospodárskej súťaži výrobkov tretích osôb alebo ju obmedzia,
zaviesť alebo si zabezpečiť neoprávnenú výhodu na úkor spotrebiteľa
alebo užívateľa, ktorá by bola v rozpore so všeobecnými cieľmi
 článku 85.Je preto možné, aby bez toho,
žeby došlo k zneužitiu dominantného postavenia, dohoda medzi
hospodárskymi subjektmi na rôznych stupňoch bola spôsobilá ovplyvniť
obchod medzi členskými štátmi a zároveň mala za cieľ alebo účinok
vylúčiť, obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž, a aby sa tak na
 ňu vzťahoval zákaz podľa článku 85 ods. 1.Bolo
 by zbytočné porovnávať na jednej strane situáciu výrobcu viazaného
výhradnou zmluvou s distributérom svojich výrobkov, na ktorú sa
uplatňuje článok 85, so situáciou výrobcu, ktorý do svojho podniku
nejakým spôsobom začlenil distribúciu vlastných výrobkov, napríklad
formou obchodného zastúpenia, čím by sa vyhol článku 85.Tieto situácie sú právne odlišné.Ide
 o dva odlišné záujmy, keďže efektívnosť dvoch podnikateľských
štruktúr, z ktorých jedna je integrovaná do podniku výrobcu
a druhá nie, nemusí byť rovnaká.Znenie
 článku 85 stanovuje, že zákaz sa vzťahuje na dohodu uzatvorenú medzi
viacerými podnikmi, ak sú splnené aj ostatné podmienky,
a nevzťahuje sa teda na prípady, keď v jednom podniku je
integrovaná jeho vlastná distribučná sieť; z toho však nevyplýva,
že zmluvná situácia vyplývajúca z dohody medzi výrobným podnikom
a distribučným podnikom sa musí považovať za legálnu len na základe
 jednoduchej ekonomickej analógie, ktorá je navyše neúplná
a v rozpore so znením uvedeného článku 85.Okrem
 toho, ak v prvom prípade zmluva chcela prostredníctvom článku 85
rešpektovať vnútornú organizáciu podniku a spochybniť ju článkom 86
 len vtedy, ak dosiahne taký stupeň závažnosti, že ide o zneužitie
dominantného postavenia, rovnaká výhrada sa nemôže uplatniť, ak prekážky
 v hospodárskej súťaži vyplývajú z dohody uzavretej medzi
dvoma rôznymi podnikmi, ktorú väčšinou stačí zakázať.Dohoda
 medzi výrobcom a distributérom, ktorá by sa snažila o obnovu
hraníc v obchode medzi členskými štátmi, by mohla byť
v rozpore s najzákladnejšími cieľmi Spoločenstva.Zmluva,
 ktorej preambula a text majú za cieľ zrušiť bariéry medzi štátmi
a ktorá je v mnohých ustanoveniach prísna voči ich opätovnému
objaveniu, nemôže podnikom umožňovať, aby takéto bariéry znovu
vytvárali.Článok 85 ods. 1 má tento
cieľ plniť, aj keď ide o dohody medzi podnikmi nachádzajúcimi sa na
 rôznych stupňoch hospodárskeho procesu.Uvedené žalobné dôvody sú preto nedôvodné. O výhrade, ktorá sa týka nariadenia Rady č. 19/65 Žalobca
 Grundig kladie otázku, či zákaz podľa článku 85 ods. 1 bolo možné
uplatniť na predmetnú dohodu pred prijatím nariadenia Rady č. 19/65
 o uplatňovaní článku 85 ods. 3 Zmluvy na určité kategórie
dohôd.Tento žalobný dôvod žalobca prvýkrát uplatnil vo svojej replike.Skutočnosť, že toto nariadenie bolo prijaté po podaní žaloby, nemôže ospravedlniť toto omeškanie.Tento
 žalobný dôvod sa v podstate rovná tvrdeniu, že pred prijatím tohto
 nariadenia Komisia nemala článok 85 ods. 1 uplatniť, keďže nemala
právomoc udeľovať výnimky podľa kategórií dohôd.Keďže
 táto skutočnosť existovala aj pred nariadením
č. 19/65, nariadenie nie je novou skutočnosťou v zmysle
článku 42 rokovacieho poriadku, ktorá by mohla odôvodniť neskoršie
uvedenie tohto žalobného dôvodu.Táto výhrada je teda neprípustná. O výhrade, ktorá sa týka pojmu „dohody, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi“Žalobcovia
 a nemecká vláda tvrdia, že Komisia, keďže vychádzala
z nesprávnej interpretácie pojmu dohody, ktorá môže ovplyvniť
obchod medzi členskými štátmi, nepreukázala, že bez spornej dohody by
bol tento obchod intenzívnejší.Žalovaná
odpovedá, že táto podmienka článku 85 ods. 1 je splnená
v okamihu, keď sa v dôsledku dohody obchod medzi členskými
štátmi rozvíja za iných podmienok, ako by sa rozvíjal bez prekážok
vyplývajúcich z dohody, a keď vplyv tejto dohody na trhové
podmienky dosahuje určitý stupeň závažnosti.V predmetnom
 prípade tomu tak je, predovšetkým po zvážení prekážok, ktoré
z danej dohody vyplývajú pre spoločný trh v oblasti dovozu
a vývozu výrobkov Grundig určených do a pochádzajúcich
z Francúzska.Uvedená podmienka má za
cieľ stanoviť hranice medzi pôsobnosťou práva Spoločenstva
a vnútroštátneho práva v oblasti úpravy kartelov.Ak
 táto dohoda môže ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, tak sa na
zmenu hospodárskej súťaže vyvolanú touto dohodou vzťahujú zákazy podľa
práva Spoločenstva obsiahnuté v článku 85, kým v opačnom
prípade sa na ňu nevzťahujú.V tomto
ohľade je dôležité predovšetkým vedieť, či je zmluva spôsobilá priamo
alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne, ohroziť voľný obchod medzi
členskými štátmi spôsobom, ktorý by mohol poškodiť plnenie cieľov
jednotného trhu medzi štátmi.Okolnosť, že
určitá dohoda napomáha zvýšiť, dokonca v značnom rozsahu, objem
obchodu medzi štátmi, nestačí na vylúčenie možnosti, že táto dohoda môže
 „ovplyvniť“ obchod vo vyššie uvedenom zmysle.V predmetnom
 prípade zmluva medzi spoločnosťami Grundig a Consten na jednej
strane tým, že iným podnikom ako Consten bráni dovážať výrobky Grundig
do Francúzska, a na druhej strane tým, že Constenu zakazuje
opätovne vyvážať tieto výrobky do iných krajín spoločného trhu, nesporne
 ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.Tieto
 obmedzenia slobody obchodu, ako aj tie, ktoré by pre tretie osoby mohli
 vyplynúť z podania prihlášky ochrannej známky GINT firmou Consten
vo Francúzsku, ktorou Grundig označuje všetky svoje výrobky, stačia na
splnenie predmetnej podmienky.Žalobné dôvody predložené v tejto súvislosti treba zamietnuť. O výhradách, ktoré sa týkajú kritéria obmedzenia hospodárskej súťažeŽalobcovia
 a nemecká vláda tvrdia, že keďže Komisia obmedzila svoje
vyšetrovanie len na výrobky Grundig, rozhodnutie sa zakladá na mylnom
chápaní pojmu hospodárska súťaž a systému zákazov stanoveného
v článku 85 ods. 1.Tento pojem sa vzťahuje hlavne na hospodársku súťaž medzi podobnými výrobkami rôznych značiek.Komisia
 mala pred vyhlásením o tom, že článok 85 ods. 1 sa vzťahuje
na predmetný prípad, na základe pravidla rozumného uváženia („rule of
reason“) zvážiť hospodársky dopad spornej zmluvy na hospodársku súťaž
medzi rôznymi značkami.Predpokladá sa, že
vertikálne dohody o výhradnej distribúcii nepoškodzujú hospodársku
súťaž, a v predmetnom prípade neexistuje nič, čo by tento
predpoklad vyvracalo.Naopak, daná zmluva zvýšila hospodársku súťaž medzi podobnými výrobkami rôznych značiek.Zásada voľnej hospodárskej súťaže sa týka rôznych štádií a aspektov hospodárskej súťaže.Hoci
 je hospodárska súťaž medzi výrobcami väčšinou viditeľnejšia ako medzi
distributérmi výrobku tej istej značky, z toho ešte nevyplýva, že
dohoda smerujúca k obmedzeniu hospodárskej súťaže medzi
distributérmi by sa mala vyhnúť zákazu podľa článku 85 ods. 1 len
preto, že môže posilniť hospodársku súťaž medzi výrobcami.Okrem
 toho, na účely uplatnenia článku 85 ods. 1, je nadbytočné
zohľadniť konkrétne účinky dohody, keď sa už raz zistí, že jej cieľom je
 obmedziť, zabrániť alebo skresliť hospodársku súťaž.Absencia
 akejkoľvek analýzy účinkov dohody na hospodársku súťaž medzi podobnými
výrobkami rôznych značiek v napadnutom rozhodnutí nespôsobuje sama
osebe vadu rozhodnutia.Zostáva teda
preskúmať, či napadnuté rozhodnutie správne aplikovalo zákaz podľa
článku 85 ods. 1 na spornú dohodu z dôvodu obmedzenia
hospodárskej súťaže, ktoré takto vzniklo v oblasti distribúcie
samotných výrobkov Grundig.Porušenie
zistené v napadnutom rozhodnutí vyplýva z absolútnej územnej
ochrany, ktorú v prospech Constenu zaviedla uvedená zmluva na
základe francúzskeho práva.Žalobcovia tak
chceli odstrániť akúkoľvek možnosť hospodárskej súťaže na úrovni
veľkoobchodu s výrobkami Grundig na území špecifikovanom
v zmluve dvoma hlavnými spôsobmi.Grundig
 sa jednak zaviazal, že nebude dodávať tretím osobám, a to ani
nepriamo, výrobky určené pre územie, na ktoré sa vzťahovala zmluva.Reštriktívna
 povaha tohto záväzku je zjavná, ak ho zvážime vo svetle zákazu vývozu,
ktorý bol stanovený nielen pre Consten, ale aj pre všetkých ostatných
držiteľov výhradných oprávnení firmy Grundig, ako aj pre nemeckých
veľkoobchodníkov.Okrem toho registrácia
ochrannej známky GINT firmou Consten vo Francúzsku, ktorou Grundig
označuje všetky svoje výrobky, má za cieľ zvýšiť ochranu vyplývajúcu zo
spornej dohody pred rizikom paralelných dovozov výrobkov Grundig do
Francúzska o ochranu vyplývajúcu z práv priemyselného
vlastníctva.Žiadna tretia strana by tak
nemohla bez vážneho rizika dovážať výrobky Grundig pochádzajúce
z ostatných členských štátov Spoločenstva s cieľom ich
opätovného predaja vo Francúzsku.Žalovaná právom vzala do úvahy celkový systém distribúcie, ktorý takto Grundig vytvoril.Na
 zistenie skutočnej zmluvnej situácie je potrebné nazerať na zmluvu
v ekonomickom a právnom kontexte, v ktorom ju zmluvné
strany uzatvorili, bez toho, žeby sa to mohlo považovať za zasahovanie
do právnych úkonov alebo okolností, ktoré nie sú predmetom konania pred
Komisiou.Z takto zistenej situácie
vyplýva izolácia francúzskeho trhu a možnosť používať pre všetky
predmetné výrobky ceny nepodliehajúce účinnej hospodárskej súťaži.Navyše,
 čím je úsilie výrobcov o individualizáciu ich značiek
v očiach užívateľov úspešnejšie, tým viac má účinnosť hospodárskej
súťaže medzi výrobcami tendenciu slabnúť.Z dôvodu
 značného dopadu distribučných nákladov na celkovú predajnú cenu sa zdá
dôležité, aby sa stimulovala aj hospodárska súťaž medzi obchodníkmi.Úsilie obchodníka je stimulované hospodárskou súťažou medzi distributérmi výrobkov tej istej značky.Zmluva,
 ktorá sa usiluje o izolovanie francúzskeho trhu s výrobkami
Grundig a o umelé udržanie oddelených domácich trhov
v rámci Spoločenstva pre výrobky jednej veľmi rozšírenej značky,
teda môže skresliť hospodársku súťaž na spoločnom trhu.Napadnuté
 rozhodnutie preto dôvodne konštatovalo, že predmetná dohoda je
porušením článku 85 ods. 1, pričom žiadne ďalšie úvahy týkajúce sa
tak ekonomických údajov (cenové rozdiely medzi Francúzskom
a Nemeckom, reprezentatívnosť dotknutého typu prístroja, úroveň
nákladov Constenu), ako aj presnosti kritérií, z ktorých Komisia
vychádzala pri porovnávaní situácie na francúzskom a nemeckom trhu,
 ako aj prípadných priaznivých účinkov dohody v iných ohľadoch,
nemôžu v žiadnom prípade v kontexte uvedených obmedzení viesť
k odlišnému riešeniu podľa článku 85 ods. 1. O výhrade, ktorá sa týka rozsahu zákazuŽalobca
 Grundig a nemecká vláda vytýkajú Komisii, že zo zákazu vo
výrokovej časti napadnutého rozhodnutia nevyňala tie ustanovenia zmluvy,
 pri ktorých nebol zistený žiaden účinok, ktorý by mohol obmedziť
hospodársku súťaž, a že teda nedefinovala porušenie.Z odôvodnenia
 napadnutého rozhodnutia, ako aj z jeho článku 3 vyplýva, že
porušenie zistené v článku 1 výrokovej časti nespočíva
v záväzku Grundigu dodávať vo Francúzsku priamo len Constenu.Toto
 porušenie vyplýva z ustanovení, ktoré spolu s udelením
výhradného práva majú na základe vnútroštátneho práva tendenciu narúšať
paralelné dovozy výrobkov Grundig do Francúzska tým, že ustanovujú
absolútnu územnú ochranu v prospech držiteľa výhradného oprávnenia.Absolútna
 neplatnosť ustanovená v článku 85 ods. 2 sa vzťahuje len na
tie časti dohody, ktorých sa zákaz týka, alebo na celú dohodu, pokiaľ
nie sú tieto časti oddeliteľné od samotnej zmluvy.Je
 teda na Komisii, či sa vo výrokovej časti napadnutého rozhodnutia
obmedzí na zistenie porušenia len v určitých častiach dohody,
ktorých sa zákaz týka, alebo či v odôvodnení uvedie dôvody, pre
ktoré sa jej tieto časti nezdajú byť oddeliteľné od dohody ako celku.Z článku
 1 rozhodnutia však vyplýva, že porušenie bolo zistené vo vzťahu
k dohode ako celku, hoci Komisia z právneho hľadiska
dostatočne neodôvodnila potrebu vyhlásiť za neplatnú celú dohodu,
pri ktorej sa nepreukázalo, že by všetky jej ustanovenia porušovali
 článok 85 ods. 1.Práve naopak, stav,
ktorý bol uznaný za nezlučiteľný s článkom 85 ods. 1,
nevyplýva zo spojeného účinku všetkých ustanovení dohody
a z jej celkového účinku, ale z určitých ustanovení
zmluvy z 1. apríla 1957, týkajúcich sa absolútnej územnej
ochrany, a z dodatočnej zmluvy o ochrannej známke GINT.Článok
 1 napadnutého rozhodnutia teda treba zrušiť, pretože bez platných
dôvodov rozširuje neplatnosť podľa článku 85 ods. 2 na všetky
ustanovenia predmetnej dohody. O žalobných dôvodoch, ktoré sa týkajú zistenia porušenia, pokiaľ ide o dohodu o ochrannej známke GINTŽalobcovia
 vytýkajú Komisii, že porušila články 36, 222 a 234 Zmluvy EHS
a okrem toho prekročila medze svojej právomoci, keď vyhlásila, že
dohoda o zápise ochrannej známky GINT vo Francúzsku slúži na
zabezpečenie absolútnej územnej ochrany v prospech firmy Consten,
a preto v článku 3 výrokovej časti napadnutého rozhodnutia
vylúčila, že by Consten mal možnosť uplatniť práva vyplývajúce
z vnútroštátnej legislatívy v oblasti ochranných známok, aby
sa bránil proti paralelným dovozom.Žalobcovia
 osobitne tvrdia, že kritizovaný účinok na hospodársku súťaž nevyplýva
zo zmluvy, ale z registrácie ochrannej známky v súlade
s francúzskou legislatívou, na základe ktorej vzniká pôvodné právo
majiteľa ochrannej známky, z ktorého vyplýva absolútna územná
ochrana podľa vnútroštátneho práva.Právo
Constenu podľa zmluvy byť výlučným užívateľom ochrannej známky GINT vo
Francúzsku, pričom sa táto ochranná známka môže rovnako používať
v iných krajinách, je zamerané na umožnenie kontroly
a zabránenie paralelným dovozom.Zmluva,
 ktorou Grundig ako majiteľ tejto ochrannej známky podľa medzinárodného
zápisu povolil, aby Consten vo svojom mene podal prihlášku tejto
ochrannej známky vo Francúzsku, smeruje k obmedzeniu hospodárskej
súťaže.Hoci sa Consten podaním prihlášky
ochrannej známky GINT stal pôvodným držiteľom práv k tejto
ochrannej známke podľa francúzskeho práva, túto prihlášku mohol
uskutočniť len na základe zmluvy s Grundigom.Na túto zmluvu sa teda môže vzťahovať zákaz podľa článku 85 ods. 1.Tento
 zákaz by nebol účinný, ak by Consten mohol naďalej používať ochrannú
známku s rovnakým cieľom, aký sleduje zmluva, ktorá bola vyhlásená
za protiprávnu.Články 36, 222 a 234
zmluvy, na ktoré sa odvolávajú žalobcovia, nevylučujú každý dopad práva
Spoločenstva na výkon vnútroštátnych práv priemyselného vlastníctva.Článok
 36, ktorý obmedzuje pôsobnosť ustanovení o liberalizácii obchodu
obsiahnutých v časti I, kapitole 2 Zmluvy, neobmedzuje rozsah
pôsobnosti článku 85.Článok 222 sa
obmedzuje na upresnenie, že „Zmluva sa nedotýka úpravy vlastníckych
vzťahov uplatňovanej v členských štátoch“.Príkaz
 obsiahnutý v článku 3 výrokovej časti napadnutého rozhodnutia
zdržať sa používania práv vyplývajúcich z vnútroštátnej právnej
úpravy ochranných známok na účely zabránenia paralelným dovozom sa
nedotýka nadobúdania týchto práv, len obmedzuje ich využívanie na mieru
potrebnú na uplatnenie zákazu vyplývajúceho z článku 85
ods. 1.Právomoc Komisie vydať takýto
zákaz, ktorá je ustanovená v článku 3 nariadenia Rady
č. 17/62, je v súlade s povahou právnej úpravy
Spoločenstva v oblasti hospodárskej súťaže, ktorú tvoria
ustanovenia majúce bezprostredný účinok a priamo zaväzujúce
jednotlivcov.Takýto systém noriem
z dôvodu svojej povahy, ktorá bola popísaná vyššie, a funkcie
nepripúšťa také zneužitie práv vyplývajúcich z ktoréhokoľvek
vnútroštátneho práva ochranných známok, ktorého cieľom je zmariť
účinnosť práva Spoločenstva v oblasti kartelových dohôd.Článok 234, ktorého cieľom je chrániť práva tretích štátov, sa na predmetný prípad nevzťahuje.Uvedené žalobné dôvody preto nie sú dôvodné. O námietkach, ktoré sa týkajú nevypočutia dotknutých tretích stránŽalobcovia
 a nemecká vláda tvrdia, že článok 3 výrokovej časti napadnutého
rozhodnutia sa fakticky vzťahuje na celú distribúciu výrobkov Grundig na
 spoločnom trhu.Komisia tým prekročila svoje právomoci a neuznala právo všetkých dotknutých strán byť vypočutý.Zákaz
 brániť svojim distributérom a držiteľom výhradných oprávnení, aby
vyvážali do Francúzska, ktorý vyplýva pre Grundig z uvedeného
článku 3, je vlastne bezprostredným dôsledkom zákazu absolútnej územnej
ochrany vytvorenej v prospech Constenu.Tento
 zákaz teda nevybočuje z rámca konania, ktorého výsledkom je
uplatnenie článku 85 ods. 1 na dohodu medzi Grundigom
a Constenom.Okrem toho, napadnuté
rozhodnutie priamo neovplyvňuje platnosť dohôd uzavretých medzi
Grundigom a veľkoobchodníkmi a inými držiteľmi výhradných
oprávnení ako Consten.Obmedzuje sa na obmedzenie slobody Grundigu, pokiaľ ide o paralelný dovoz jeho výrobkov do Francúzska.Hoci
 je želateľné, aby Komisia v rámci možností rozšírila vyšetrovanie
na subjekty, ktoré by mohli byť jej rozhodnutiami dotknuté, len samotný
záujem na tom, aby sa zabránilo vyhláseniu protiprávnosti dohody, ktorej
 nie sú stranami, s cieľom zachovať výhody, ktoré im de facto
 vyplývali zo situácie vyvolanej takou dohodou, by nebol dostatočným
základom na to, aby ostatní držitelia výhradných oprávnení Grundigu mali
 právo, aby ich Komisia ex offo prizvala k účasti na konaní, ktoré sa týka vzťahov medzi Constenom a Grundigom.Tento žalobný dôvod je preto nedôvodný. O výhradách, ktoré sa týkajú uplatnenia článku 85 ods. 3 O podmienkach uplatneniaŽalobcovia,
 vo viacerých bodoch podporení nemeckou vládou, okrem iného tvrdia, že
všetky podmienky na uplatnenie výnimky, ktorých existenciu napadnuté
rozhodnutie popiera, boli v predmetnom prípade splnené.Žalovaná vychádza z úvahy, že je na dotknutých podnikoch, aby dokázali, že podmienky na uplatnenie výnimky sú splnené.Podniky majú právo, aby Komisia adekvátne vyšetrila ich žiadosti, ktorých cieľom je dosiahnuť uplatnenie článku 85 ods. 3.Na
 tieto účely sa Komisia nemôže obmedziť na to, že bude od podnikov
vyžadovať dôkaz o tom, že podmienky na uplatnenie výnimky sú
splnené, ale musí v záujme riadneho úradného postupu v konaní
náležite prispieť k zisteniu relevantných faktov a okolností
svojimi vlastnými prostriedkami.Okrem toho, výkon právomocí Komisie so sebou nutne prináša komplexné ekonomické posúdenie.Súdna
 kontrola tohto posúdenia musí brať ohľad na jeho povahu a obmedziť
 sa na preskúmanie relevantnosti skutkových okolností a ich
právneho posúdenia Komisiou.Táto kontrola
sa predovšetkým vykonáva vo vzťahu k odôvodneniu rozhodnutí, ktoré
musí uvádzať, na akých skutkových okolnostiach a úvahách je
založené uvedené posúdenie.V napadnutom
 rozhodnutí sa vyhlasuje, že hlavný dôvod zamietnutia výnimky spočíva
v skutočnosti, že nie je splnená podmienka uvedená v článku 85
 ods. 3 písm. a).Nemecká vláda
vytýka uvedenému rozhodnutiu, že neodpovedá na otázku, či by
skutočnosti, ktorých priaznivý účinok Komisia uznala, predovšetkým
predbežné objednávky, záručné a pozáručné služby, mohli byť
zachované nedotknuté, ak by neexistovala absolútna územná ochrana.Napadnuté
 rozhodnutie pripúšťa len hypoteticky, že predmetná zmluva
o výhradnom zastúpení prispieva k zlepšovaniu výroby
a distribúcie.Napadnuté rozhodnutie
skúma otázku, či „zlepšenie distribúcie výrobkov výhradnou distribučnou
zmluvou nemožno lepšie dosiahnuť, ak sa pripustia paralelné dovozy“.Po
 preskúmaní argumentov týkajúcich sa predbežných objednávok, sledovania
trhu a záručných a pozáručných služieb, sa v rozhodnutí
dospelo k záveru, že „nebol uvedený ani naznačený žiaden iný dôvod,
 ktorý by pôsobil v prospech potreby absolútnej územnej ochrany“.Existencia
 takéhoto zlepšenia výroby alebo distribúcie relevantných výrobkov,
požadovaná na udelenie výnimky, sa musí posúdiť vzhľadom na celkové
vyznenie článku 85.Toto zlepšenie nemožno
stotožňovať so všetkými výhodami, ktoré partnerom z dohody plynú,
pokiaľ ide o ich výrobnú a distribučnú činnosť, čo sú väčšinou
 nepopierateľné výhody, kvôli ktorým sa zmluva bude vo všetkých ohľadoch
 zdať nevyhnutnou pre takto chápané zlepšenie.Takáto
 subjektívna metóda, kde obsah pojmu „zlepšenie“ závisí od osobitostí
daných zmluvných vzťahov, by nezodpovedala účelu článku 85.Samotný
 fakt, že Zmluva stanovuje, že obmedzenie hospodárskej súťaže musí byť
„nevyhnutné“ pre dané zlepšenie, jasne svedčí o význame, ktorý toto
 zlepšenie musí dosahovať.Toto zlepšenie
musí predovšetkým prinášať značné objektívne výhody, ktoré vykompenzujú
nevýhody, ktoré z toho vyplývajú v oblasti hospodárskej
súťaže.Argument nemeckej vlády založený na
myšlienke, že všetky prvky prispievajúce k zlepšeniu, ako ho
plánovali strany dohody, by mali zostať nedotknuté, predpokladá, že
otázka, či všetky tieto prvky sú nielen priaznivé, ale aj nevyhnutné pre
 zlepšenie výroby alebo distribúcie relevantných výrobkov, bola už
zodpovedaná kladne.Tento argument nielen že
 oslabuje požiadavku nevyhnutnosti, ale zároveň zamieňa starostlivosť
o špecifické záujmy zmluvných partnerov s objektívnymi
zlepšeniami, ktoré predpokladá Zmluva.Komisia
 pri posudzovaní relatívneho významu rôznych prvkov, ktoré jej boli
predložené na preskúmanie, musela naopak zhodnotiť ich účinnosť vzhľadom
 na objektívne zistiteľné zlepšenie výroby a distribúcie výrobkov,
ako aj zhodnotiť, či by z toho vyplývajúci úžitok stačil na to, aby
 sa z toho vyplývajúce obmedzenia hospodárskej súťaže mohli
považovať za nevyhnutné.Tvrdenie, ktoré
spočíva v potrebe zachovať nedotknuté všetky dojednania zmluvných
partnerov, ktoré môžu prispieť k plánovanému zlepšeniu, je
s týmto názorom nezlučiteľné.Výhrada nemeckej vlády založená na nepresných predpokladoch nemôže vyvrátiť posúdenie Komisie.Žalobcovia
 tvrdia, že pripustenie paralelných dovozov by malo za účinok, že
výhradný distribútor by už nebol schopný vopred plánovať.Určitý stupeň neistoty je vlastný všetkým predpovediam o budúcich možnostiach predaja.Takáto predpoveď musí vychádzať zo série variabilných a neistých prvkov.Pripustenie
 paralelných dovozov iste môže prinášať zvýšené riziko pre držiteľa
výhradného oprávnenia, ktorý v časovom predstihu uzatvára fixné
objednávky na množstvá, ktoré predpokladá, že predá.Takéto riziko je však vlastné všetkým obchodným činnostiam, a teda nemôže odôvodniť špeciálnu ochranu v tomto ohľade.Žalobcovia
 vytýkajú Komisii, že na základe konkrétnych skutočností nepreskúmala,
či je možné zabezpečiť záručné a pozáručné služby bez absolútnej
územnej ochrany.Hlavne podčiarkujú význam,
ktorý má pre dobré meno značky Grundig náležité poskytovanie služieb pre
 všetky prístroje Grundig uvedené na trh.Uvoľnenie
 paralelných dovozov by nútilo Consten, aby odmietal tieto služby pre
prístroje dovezené jeho konkurentmi, ktorí sami tieto služby uspokojivo
nezabezpečujú.Toto odmietnutie by bolo v rozpore aj so záujmami spotrebiteľov.Pokiaľ
 ide o bezplatné záručné služby, rozhodnutie tvrdí, že kupec si
normálne môže uplatniť právo na takúto záruku len u svojho
dodávateľa, a to len za podmienok s ním dohodnutých.Žalobcovia toto tvrdenie vážne nepopierajú.Obavy
 týkajúce sa ujmy, ktorá by pre dobrú povesť výrobkov Grundig mohla
vyplynúť z nedostatočných služieb, sa za daných okolností nezdajú
byť oprávnené.V skutočnosti spoločnosť
 UNEF, ktorá je hlavným konkurentom Constenu a ktorá začala
predávať výrobky Grundig vo Francúzsku neskôr ako Consten, pričom musela
 prekonať nezanedbateľné riziko, takisto poskytuje bezplatnú záruku
a platené popredajné služby za podmienok, ktoré ako celok, zdá sa,
nepoškodili dobrú povesť obchodného mena Grundig.Okrem
 toho nič nebráni žalobcom, aby spotrebiteľov vhodnou reklamou
informovali o druhu služieb a iných výhodách, ktoré im môže
poskytnúť oficiálna distribučná sieť výrobkov Grundig.Nie je preto presné tvrdiť, že reklama, ktorú realizuje Consten, musí paralelným dovozcom prinášať rovnaké výhody.Výhrady uvádzané žalobcami sú nedôvodné.Žalobcovia
 vytýkajú Komisii, že nepreskúmala, či je absolútna územná ochrana
nevyhnutná z hľadiska pokrytia značných nákladov, ktoré znášal
Consten v súvislosti s uvedením výrobkov Grundig na francúzsky
 trh.Žalovaná namieta, že pred prijatím
napadnutého rozhodnutia nikdy nebola oboznámená s nákladmi na
uvedenie na trh, ktoré by neboli pokryté. Toto tvrdenie žalovanej nebolo spochybnené.Komisia nemôže byť povinná vyšetrovať túto skutočnosť ex offo.Tvrdenie
 žalobcov je v podstate tvrdením, že držiteľ výhradného oprávnenia
by bez absolútnej územnej ochrany nebol prijal dohodnuté podmienky.Táto okolnosť však nemá žiaden súvis so zlepšením distribúcie podľa článku 85 ods. 3.Túto výhradu preto nemožno prijať.Žalobca
 Grundig ďalej tvrdí, že bez absolútnej územnej ochrany by výhradný
distributér nebol ochotný znášať výdavky potrebné na sledovanie trhu,
keďže z výsledkov jeho úsilia by mohli mať prospech paralelní
dovozcovia.Žalovaná namieta, že uvedené
sledovanie trhu, ktorého cieľom je predovšetkým umožniť technické
zlepšenie výrobkov určených na vývoz do Francúzska podľa želania
francúzskych spotrebiteľov, môže priniesť úžitok len Constenu.Consten
 by totiž ako držiteľ výhradného oprávnenia, čo napadnuté rozhodnutie
nespochybňuje, ako jediný dostával prístroje s vlastnosťami
špeciálne upravenými pre francúzsky trh.Táto výhrada je nedôvodná.Výhrady
 namierené proti časti rozhodnutia týkajúcej sa existencie podmienky
uvedenej v článku 85 ods. 3 písm. a) v danom
prípade, posúdené ako osobitne, tak aj ako celok, sa nezdajú byť
dôvodné.Z dôvodu kumulatívnej povahy
podmienok potrebných na udelenie výnimky podľa článku 85 ods. 3 je
teda zbytočné skúmať žalobné dôvody týkajúce sa ostatných podmienok na
udelenie výnimky. O neposkytnutí podmienečnej výnimkyŽalobca
 Grundig, podľa ktorého je zamietnutie výnimky založené na existencii
absolútnej územnej ochrany v prospech Constenu, tvrdí, že
v súlade s článkom 7 ods. 1 nariadenia Rady
č. 17/62 mala Komisia aspoň pripustiť zmluvu o výhradnej
distribúcii za podmienky, že by nebolo zabránené paralelným dovozom.Ak
 takáto podmienečná výnimka chýba, výroková časť rozhodnutia prekračuje
vlastné odôvodnenie, ako aj svoj cieľ, ktorým je zákaz absolútnej
územnej ochrany.Čiastočné zrušenie napadnutého rozhodnutia spôsobuje, že diskusia o tejto výhrade je bezpredmetná. O trováchPodľa
 článku 69 ods. 3 rokovacieho poriadku Súdny dvor môže rozhodnúť
o celkovej alebo čiastočnej náhrade trov konania, ak účastníci
konania nemajú úspech v jednej časti alebo vo viacerých častiach
predmetu konania.Tak je tomu v predmetnom prípade.Trovy
 konania znášajú na jednej strane žalobcovia a vlády Talianskej
republiky a Spolkovej republiky Nemecko (vedľajší účastníci konania
 na podporu žalobcu) a na druhej strane žalovaná a spoločnosti
 Leissner a UNEF (vedľajší účastníci konania na podporu žalovanej).So zreteľom na podania,po vypočutí sudcu spravodajcu,po vypočutí pripomienok účastníkov konania,po vypočutí návrhov generálneho advokáta,so
 zreteľom na Zmluvu o založení Európskeho hospodárskeho
spoločenstva a najmä jej články 3, 36, 85, 86, 222 a 234,so zreteľom na nariadenia Rady č. 17/62 a 19/65,so zreteľom na Protokol o štatúte Súdneho dvora Európskeho hospodárskeho spoločenstva,so zreteľom na Rokovací poriadok Súdneho dvora,Súdny dvor, zamietnuc všetky ďalšie širšie alebo odporujúce návrhy, rozhodol a vyhlásil:1.      Rozhodnutie
 Komisie Európskeho hospodárskeho spoločenstva z 23. septembra
 1964 týkajúce sa konania podľa článku 85 Zmluvy (IV‑A/00004-03344,
„Grundig-Consten“), uverejnené v Úradnom vestníku Európskych Spoločenstiev
 20. októbra 1964 (s. 2545/64), sa zrušuje v rozsahu,
v akom jeho článok 1 vyhlasuje, že celá zmluva
z 1. apríla 1957 porušuje článok 85, a to vrátane tých
jej častí, ktorými k tomuto porušeniu nedošlo.2.      Vo zvyšnej časti sa žaloby 56/64 a 58/64 zamietajú ako nedôvodné.3.      Žalobcovia, žalovaná a vedľajší účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.Rozhodnuté a vyhotovené Súdnym dvorom v Luxemburgu 13. júla 1966.HammesDelvauxStraußDonnerTrabucchi      LecourtMonacoRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. júla 1966.Tajomník PredsedaA. Van Houtte Ch. L. Hammes* Jazyk konania: nemčina a francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 2. októbra 2003. # Trestné konanie proti Marco Grilli. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bayerisches Oberstes Landesgericht - Nemecko. # Voľný pohyb tovaru - Opatrenia s rovnocenným účinkom. # Vec C-12/02.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. novembra 1973. # Bestuur der Sociale Verzekeringsbank proti B. Smieja. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Centrale Raad van Beroep - Holandsko. # Vec 51-73.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 25. novembra 2015.#Masafi Co. LLC proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva JUICE masafi – Skoršia národná slovná ochranná známka masafi – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-248/14.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. januára 1997. # Myrianne Coen proti Belgickému kráľovstvu. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'Etat - Belgicko. # Vec C-246/95.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 2. marca 2017.#Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV proti comtech GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landgericht Stuttgart.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 2011/83/EÚ – Článok 21 – Telefonická komunikácia – Prevádzkovanie telefónnej linky obchodníkom, aby ho mohol spotrebiteľ kontaktovať v súvislosti s uzatvorenou zmluvou – Zákaz uplatňovať vyššiu sadzbu, ako je základná sadzba – Pojem ‚základná sadzba‘.#Vec C-568/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 2. marca 2017 (
            1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Ochrana spotrebiteľa — Smernica 2011/83/EÚ — Článok 21 — Telefonická komunikácia — Prevádzkovanie telefónnej linky obchodníkom, aby ho mohol spotrebiteľ kontaktovať v súvislosti s uzatvorenou zmluvou — Zákaz uplatňovať vyššiu sadzbu, ako je základná sadzba — Pojem ‚základná sadzba‘“
      Vo veci C‑568/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart, Nemecko) z 15. októbra 2015 a doručený Súdnemu dvoru 5. novembra 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs e.V.

      proti

         comtech GmbH,

      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predsedníčka siedmej komory A. Prechal (spravodajkyňa), sudcovia C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main eV, v zastúpení: M. Ross a M. Hammer, Rechtsanwälte,

               —

               estónska vláda, v zastúpení: K. Kraavi‑Käerdi, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas a K. Mickutė, splnomocnení zástupcovia,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: J. Langer a M. Bulterman, splnomocnení zástupcovia,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: S. Hartikainen, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Roussanov a S. Grünheid, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. novembra 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 21 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES (Ú. v. EÚ L 304, 2011, s. 64).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main e.V. (Združenie na ochranu proti nekalej súťaži), a comtech GmbH, nemeckou spoločnosťou, ktorej podnikateľská činnosť spočíva v predaji elektrických a elektronických prístrojov, ktorého predmetom je sadzba za telefonické hovory uplatňované touto spoločnosťou v rámci jej popredajného servisu.

         Právny rámec

            Právo Únie

               3

               Článok 1 smernice 2011/83 definuje jej predmet takto:
               „Účelom tejto smernice je prispieť prostredníctvom dosiahnutia vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu aproximáciou určitých aspektov zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa zmlúv uzavretých medzi spotrebiteľmi a obchodníkmi.“

               4

               Článok 6 tejto smernice s názvom „Požiadavky na informácie v prípade zmlúv uzavretých na diaľku alebo mimo prevádzkových priestorov“ v odseku 1 stanovuje:
               „Predtým, ako sa zmluva uzavretá na diaľku alebo mimo prevádzkových priestorov či akákoľvek zodpovedajúca ponuka stane pre spotrebiteľa záväznou, obchodník mu jasným a zrozumiteľným spôsobom poskytne tieto informácie:
               …

                        f)

                        náklady na používanie prostriedku komunikácie na diaľku na účel uzavretia zmluvy, ak sa tieto náklady počítajú na základe inej ako základnej sadzby;

                  …“

               5

               Podľa článku 13 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice:
               „Obchodník vráti spotrebiteľovi všetky uhradené platby, prípadne vrátane nákladov na doručenie, bez zbytočného odkladu a v každom prípade najneskôr do 14 dní odo dňa, keď bol informovaný o rozhodnutí spotrebiteľa odstúpiť od zmluvy v súlade s článkom 11.“

               6

               Článok 19 smernice 2011/83 stanovuje:
               „Členské štáty zakážu obchodníkom účtovať spotrebiteľom v súvislosti s použitím určitého platobného prostriedku poplatky, ktoré prevyšujú náklady, ktoré znáša obchodník na používanie takéhoto prostriedku.“

               7

               Článok 21 tejto smernice, nazvaný „Telefonická komunikácia“, znie takto:
               „Členské štáty zabezpečia, aby v prípade, ak obchodník prevádzkuje telefónnu linku na účel telefonického kontaktovania obchodníka v súvislosti s uzatvorenou zmluvou, spotrebiteľ pri kontaktovaní obchodníka nebol povinný platiť viac ako základnú sadzbu.
               Prvým pododsekom nie je dotknuté právo poskytovateľov telekomunikačných služieb účtovať poplatky za tieto hovory.“

            Nemecké právo

               8

               Bürgerliches Gesetzbuch (Občiansky zákonník) vo svojom článku 312a s názvom „Všeobecné povinnosti a zásady spotrebiteľských zmlúv; hranice dojednaní o odplate“ stanovuje:
               „…

                        (5)

                        Dohoda, ktorou sa spotrebiteľ zaväzuje zaplatiť odplatu za to, že zavolá obchodníkovi s otázkami alebo žiadosťou o vysvetlenie k zmluve, uzatvorenej medzi nimi, na telefónne číslo, ktoré obchodník na tieto účely poskytuje, je neplatná, ak dojednaná odplata prevyšuje odplatu za bežné používanie telekomunikačnej služby. Ak je dohoda podľa prvej vety neplatná, spotrebiteľ nie je povinný zaplatiť odplatu za hovor ani poskytovateľovi telekomunikačných služieb. Poskytovateľ telekomunikačných služieb je oprávnený žiadať odplatu za bežné používanie telekomunikačnej služby od obchodníka, ktorý neplatnú dohodu so spotrebiteľom uzatvoril.

                  …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Spoločnosť comtech má na svojej internetovej stránke uvedené telefónne číslo servisnej služby najmä pre zákazníkov, ktorí s ňou už uzatvorili kúpnu zmluvu a chcú získať informácie alebo podať sťažnosť. Toto telefónne číslo začína s predvoľbou 0180, ktorá sa v Nemecku všeobecne používa pre servisné služby spoplatňované jednotnou celoštátnou sadzbou. Cena hovoru na toto tzv. „nie geografické“ číslo prevyšuje sumu, ktorú by spotrebiteľ zaplatil za štandardný hovor na číslo pevnej siete, tzv. „geografické“, alebo na číslo mobilnej siete. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že cena hovoru na telefónne číslo spoločnosti comtech s predvoľbou 0180 je 0,14 eura za minútu, ak sú uskutočnené z pevnej siete, a 0,42 eura za minútu, ak sú uskutočnené z mobilnej siete.

               10

               Podľa Zentrale zur Bekämpfung unlauteren Wettbewerbs Frankfurt am Main poskytnutie servisnej telefónnej linky, ktorá je spoplatňovaná vyššou sadzbou ako štandardné hovory, predstavuje nekalú obchodnú praktiku a porušuje § 312a ods. 5 Občianskeho zákonníka. Z tohto dôvodu združenie vyzvalo spoločnosť comtech, aby prestala uplatňovať napádanú prax a podalo na ňu žalobu na Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart, Nemecko).

               11

               Pred týmto súdom comtech tvrdila, že § 312a ods. 5 Občianskeho zákonníka vykladaného z hľadiska článku 21 smernice 2011/83 stanovuje, aby dotknutý obchodník nedosahoval prostredníctvom servisnej telefónnej linky zisky. Podľa nej teda tieto ustanovenia nebránia tomu, aby sadzba za hovory na zákaznícku servisnú linku bola vyššia než sadzba za tzv. „štandardné“ hovory s cieľom umožniť obchodníkovi kompenzáciu nákladov na poskytnutie takej linky, avšak bez dosahovania zisku.

               12

               Vnútroštátny súd uvádza, že na rozhodnutie sporu vo veci samej je nevyhnutný výklad pojmu „odplata za bežné používanie telekomunikačnej služby“ uvedeného v § 312a ods. 5 Občianskeho zákonníka. Keďže sadzby takej zákazníckej servisnej linky, aké sú predmetom sporu vo veci samej, sú predmetom harmonizácie na európskej úrovni podľa článku 21 smernice 2011/83, je potrebné poskytnúť aj výklad uvedeného článku. Podľa vnútroštátneho súdu je v ňom stanovené, že spotrebiteľ nie je za telefonické kontaktovanie po uzatvorení zmluvy povinný platiť viac ako základnú sadzbu.

               13

               Podľa názoru vnútroštátneho súdu cieľom nemeckého zákonodarcu bolo zabrániť tomu, aby obchodník dosahoval z poskytnutia negeografickej servisnej telefónnej linky zisky. Taký výklad článku 21 smernice 2011/83, a teda § 312a ods. 5 Občianskeho zákonníka, nevylučuje, aby spotrebiteľ platil za hovor na negeografickú linku viac než za štandardný hovor, pokiaľ zodpovedajúce príjmy neprevyšujú náklady na poskytovanie takej linky.

               14

               Vnútroštátny súd si však kladie otázku, či je potrebný reštriktívnejší výklad pojmu „základná sadzba“, než je výklad uvedený v predchádzajúcom bode, aby bola zaručená vyššia úroveň ochrany spotrebiteľa. V takom prípade požiadavka neexistencie zisku nie je dostatočná, pretože hovory na takú linku, ako je linka dotknutá vo veci samej, môžu byť vždy drahšie ako hovory na štandardné linky. Znenie uvedeného článku 21, ako aj jeho cieľ svedčia v prospech takého výkladu.

               15

               Za týchto podmienok Landgericht Stuttgart (Krajinský súd Stuttgart) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 21 prvý odsek smernice [2011/83] vykladať v tom zmysle, že spotrebiteľovi pri telefonickom kontaktovaní obchodníka, ktorý zriadil telefonickú linku, aby ho mohol spotrebiteľ kontaktovať v súvislosti s uzatvorenou zmluvou, nemôžu vzniknúť vyššie náklady ako tie, ktoré by mu vznikli v súvislosti s hovorom na štandardné (geografické) číslo pevnej siete alebo číslo mobilnej siete?

                        2.

                        Bráni článok 21 prvý odsek smernice [2011/83] vnútroštátnej úprave, podľa ktorej spotrebiteľ v prípadoch, keď obchodník zriadil na účely telefonického kontaktovania v súvislosti s uzatvorenou zmluvou službu zákazníkom na špeciálnom čísle (s predvoľbou 0180), znáša náklady, ktoré mu vyúčtuje poskytovateľ telekomunikačnej služby za využívanie telekomunikačnej služby, a síce aj vtedy, ak tieto prevyšujú náklady, ktoré by spotrebiteľovi vznikli pri telefonickom hovore na štandardné (geografické) číslo pevnej siete alebo číslo mobilnej siete?
                        Neodporuje článok 21 prvý odsek smernice [2011/83] takej vnútroštátnej úprave v každom prípade vtedy, ak poskytovateľ telekomunikačných služieb neodvedie obchodníkovi nijakú časť z odplaty, ktorú vyúčtuje spotrebiteľovi za hovor na špeciálne číslo?“

         O prejudiciálnych otázkach

               16

               Vnútroštátny súd sa svojimi prejudiciálnymi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýta, či sa má pojem „základná sadzba“ uvedený v článku 21 smernice 2011/83 vykladať v tom zmysle, že cena hovoru týkajúceho sa uzatvorenej zmluvy na servisnú telefónnu linku, ktorú prevádzkuje obchodník, nemôže presiahnuť cenu hovoru na štandardné (geografické) číslo pevnej siete alebo číslo mobilnej siete, a či je v tejto súvislosti relevantné, že tento obchodník prostredníctvom tejto servisnej linky dosahuje alebo nedosahuje zisky.

               17

               Podľa článku 21 prvého odseku smernice 2011/83 členské štáty zabezpečia, aby v prípade, že obchodník prevádzkuje telefónnu linku na účel telefonického kontaktovania obchodníka v súvislosti s uzatvorenou zmluvou, spotrebiteľ pri kontaktovaní obchodníka nebol povinný platiť viac ako základnú sadzbu za hovory na túto linku.

               18

               Pojem „základná sadzba“ uvedený v tomto článku 21 však nie je definovaný v smernici 2011/83.

               19

               Za týchto podmienok sa určenie významu a rozsahu tohto pojmu musí zistiť podľa ich obvyklého významu v bežnom jazyku pri súčasnom zohľadnení súvislostí, v ktorých sa používajú, ako aj pri zohľadnení účelu sledovaného právnou úpravou, v ktorej sa nachádzajú (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. októbra 2016, TMD, C‑412/15, EU:C:2016:738, bod 26 a citovanú judikatúru).

               20

               Pokiaľ ide o obvyklý význam, pojem „základná sadzba“ evokuje sadzbu stanovenú pre štandardný hovor. Treba overiť, či kontext a účel článku 21 smernice 2011/83 umožňuje konštatovať, že tento pojem sa v tomto článku používa v obvyklom význame.

               21

               Pokiaľ ide o kontext, do ktorého spadá tento článok, treba poukázať na to, že pojem „základná sadzba“ je uvedený aj v článku 6 ods. 1 písm. f) tejto smernice. V tomto ustanovení je uvedené, že obchodník je povinný informovať spotrebiteľa, ak sa náklady na používanie prostriedku komunikácie na diaľku na účel uzavretia zmluvy počítajú na základe inej ako základnej sadzby.

               22

               Vzhľadom na to, že neexistujú údaje svedčiace o opaku, z tohto ustanovenia vyplýva, že základná sadzba uvedená v tomto ustanovení zodpovedá štandardným nákladom za obvyklú komunikáciu, ktoré spotrebiteľ môže očakávať a pri ktorých sa nevyžaduje, aby obchodník poskytol spotrebiteľovi informácie o týchto nákladoch.

               23

               Hoci sa článok 6 smernice 2011/83 vzťahuje na fázu pred uzatvorením zmluvy, nič to nemení na tom, že tento výklad pojmu „základná sadzba“ obsahuje indikácie pre výklad to istého pojmu uvedeného v článku 21 tejto smernice týkajúceho sa fázy po uzatvorení zmluvy. Je totiž dôležité, aby spotrebiteľ mohol používať telefónnu linku, ktorú poskytuje obchodník, za bežné náklady, a fortiori po uzavretí zmluvy na účely uplatnenia svojich práv.

               24

               Okrem toho z viacerých článkov smernice 2011/83 vyplýva, že spotrebiteľovi v zásade neprislúcha, aby znášal iné ako obvyklé náklady v prípade, keď vykonáva svoje práva zakotvené v tejto smernici, a že prípadné dodatočné náklady má preto znášať obchodník.

               25

               V tejto súvislosti článok 19 tejto smernice stanovuje, že pokiaľ ide o použitie určitých platobných prostriedkov, „členské štáty zakážu obchodníkom účtovať spotrebiteľom v súvislosti s použitím určitého platobného prostriedku poplatky, ktoré prevyšujú náklady, ktoré znáša obchodník na používanie takéhoto prostriedku“.

               26

               Článok 13 ods. 1 uvedenej smernice zase stanovuje, že v prípade odstúpenia spotrebiteľa od zmluvy, obchodník vráti spotrebiteľovi všetky uhradené platby, vrátane nákladov na doručenie. Súdny dvor už rozhodol o práve na odstúpenie od zmluvy, ako je upravené v smernici 97/7/ES Európskeho parlamentu a Rady z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku (Ú. v. ES L 144, 1997, s. 19; Mim. vyd. 15/003, s. 319), ktorá predchádzala smernici 2011/83, že v zásade predávajúci nemôže požadovať od spotrebiteľa kompenzačnú náhradu za použitie tovaru nadobudnutého na základe zmluvy uzatvorenej na diaľku v prípade, ak posledný uvedený si v lehote uplatní svoje právo na odstúpenie od zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. septembra 2009, Messner, C‑489/07, EU:C:2009:502, bod 29). Navyše obchodník nie je oprávnený vyžadovať od spotrebiteľa, aby znášal náklady na zaslanie tovaru v prípade, že spotrebiteľ uplatní právo na odstúpenie od zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. apríla 2010, Heinrich Heine, C‑511/08, EU:C:2010:189, bod 59).

               27

               Z kontextu, do ktorého spadá článok 21 smernice 2011/83, teda vyplýva, že pojem „základná sadzba“ sa vzťahuje na obvyklú sadzbu za telefónnu komunikáciu bez dodatočných výdavkov pre spotrebiteľa.

               28

               Ako uviedol generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, tento výklad odráža aj cieľ, sledovaný smernicou 2011/83, dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa, ako to vyjadrujú odôvodnenia 3 až 5 a 7 tejto smernice, ako aj jej článok 1. Okrem toho ochrana spotrebiteľov v politikách Európskej únie je zakotvená v článku 169 ZFEÚ, ako aj v článku 38 Charty základných práv Európskej únie.

               29

               Výklad pojmu „základná sadzba“ v tom zmysle, že obchodníci sú oprávnení fakturovať vyššie sadzby, ako je sadzba za štandardnú komunikáciu na geografické číslo pevnej siete alebo číslo mobilnej siete, by totiž mohol odradiť spotrebiteľov od použitia servisnej telefónnej linky na účely získania informácií týkajúcich sa uzavretej zmluvy alebo využitia ich práv najmä v oblasti záruky alebo odstúpenia od zmluvy.

               30

               Skutočnosť, že podľa článku 21 druhého odseku smernice 2011/83 nie je dotknuté právo poskytovateľov telekomunikačných služieb účtovať spotrebiteľom poplatky za telefonické hovory, neovplyvňuje predchádzajúce úvahy pod podmienkou, že účtované sumy nepresiahnu obvyklé náklady, ktoré by znášali spotrebitelia za štandardný hovor.

               31

               Z toho vyplýva, že obchodník môže vyžadovať od spotrebiteľa len poplatky, ktoré nepresiahnu obvyklú cenu štandardnej telefonickej komunikácie. Pokiaľ je dodržaná táto hranica, okolnosť, či obchodník dosahuje zisk využívaním negeografickej servisnej telefónnej linky, je irelevantná.

               32

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na položené otázky treba odpovedať tak, že pojem „základná sadzba“ uvedený v článku 21 smernice 2011/83 sa má vykladať v tom zmysle, že cena hovoru týkajúceho sa uzatvorenej zmluvy na servisnú telefónnu linku, ktorú prevádzkuje obchodník, nemôže presiahnuť cenu hovoru na štandardné geografické číslo pevnej siete alebo číslo mobilnej siete. Pokiaľ je dodržaná táto hranica, okolnosť, či dotknutý obchodník prostredníctvom tejto telefónnej servisnej linky dosahuje alebo nedosahuje zisk, je irelevantná.

         O trovách

               33

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

                     Pojem „základná sadzba“ uvedený v článku 21 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/83/EÚ z 25. októbra 2011 o právach spotrebiteľov, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/13/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES a ktorou sa zrušuje smernica Rady 85/577/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, sa má vykladať v tom zmysle, že cena hovoru týkajúceho sa uzatvorenej zmluvy na servisnú telefónnu linku, ktorú prevádzkuje obchodník, nemôže presiahnuť cenu hovoru na štandardné geografické číslo pevnej siete alebo číslo mobilnej siete. Pokiaľ je dodržaná táto hranica, okolnosť, či dotknutý obchodník prostredníctvom tejto servisnej telefónnej linky dosahuje alebo nedosahuje zisk, je irelevantná.

                     Podpisy

            (
            1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. mája 1997. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-357/96.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1998. # Baustahlgewebe GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Prípustnosť - Hospodárska súťaž - Pokuty. # Vec C-185/95 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 23. marca 2006.#Enirisorse SpA proti Sotacarbo SpA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Cagliari - Taliansko.#Štátna pomoc - Články 87 ES a 88 ES - Pojem "pomoc" - Účasť verejnoprávneho podniku na základnom imaní súkromnej spoločnosti - Právo na vystúpenie pod podmienkou predchádzajúceho vzdania sa akéhokoľvek práva na majetok spoločnosti.#Vec C-237/04.

text:
      Vec C‑237/04
      Enirisorse SpA
      proti
      Sotacarbo SpA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Cagliari)
      „Štátna pomoc − Články 87 ES a 88 ES − Pojem ‚pomoc‘ – Účasť verejnoprávneho podniku na základnom imaní súkromnej spoločnosti – Právo na vystúpenie pod podmienkou predchádzajúceho vzdania sa akéhokoľvek práva na majetok spoločnosti“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Prípustnosť – Nevyhnutnosť predložiť Súdnemu dvoru dostatočne presné údaje o skutkovom a právnom kontexte
      (Článok 234 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 23)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Obmedzenia
      (Článok 88 ES a článok 234 ES)
      3.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Podnik – Pojem
      4.        Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem
      (Článok 87 ods. 1 ES)
      5.        Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem
      (Článok 87 ods. 1 ES)
      1.        Nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý je užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil
         skutkový a právny rámec, do ktorého sa začleňujú ním položené otázky, alebo prinajmenšom objasnil skutkové predpoklady, na
         ktorých sa tieto otázky zakladajú. Informácie poskytnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania majú jednak umožniť Súdnemu
         dvoru dať užitočné odpovede a jednak poskytnúť vládam členských štátov a iným dotknutým subjektom možnosť predložiť pripomienky
         podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora. Súdny dvor musí dbať o to, aby bola táto možnosť zachovaná, berúc do úvahy, že podľa
         uvedeného ustanovenia sa dotknutým subjektom oznamuje len tento návrh. Okrem toho je nevyhnutné, aby vnútroštátny súd minimálne
         vysvetlil dôvody voľby ustanovení práva Spoločenstva, o ktorých výklad žiada, a vzťah, ktorý vidí medzi týmito ustanoveniami
         a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v spore.

      (pozri body 17, 18, 21)
      2.        Posúdenie zlučiteľnosti opatrení alebo režimov pomocí so spoločným trhom patrí do výlučnej právomoci Komisie, ktorej činnosť
         je preskúmateľná súdom Spoločenstva. Preto vnútroštátny súd nemôže v rámci prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES klásť
         Súdnemu dvoru otázku zlučiteľnosti štátnej pomoci alebo režimu pomoci so spoločným trhom. Hoci Súdnemu dvoru neprináleží rozhodovať
         v rámci konania podľa článku 234 ES o zlučiteľnosti noriem vnútroštátneho práva s právom Spoločenstva ani vykladať zákonné
         alebo iné právne predpisy vnútroštátneho práva, je príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky spadajúce
         do rámca práva Spoločenstva, ktoré mu umožnia posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozsudku vo veci, o ktorej rozhoduje.

      (pozri body 23, 24)
      3.        V oblasti práva hospodárskej súťaže pojem „podnik“ zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť nezávisle od svojho
         právneho statusu a spôsobu financovania. Hospodársku činnosť predstavuje každá činnosť, ktorá pozostáva z ponuky tovarov alebo
         služieb na danom trhu. V tejto súvislosti na jednej strane spôsob financovania nie je relevantný a na druhej strane skutočnosť,
         že subjektu sú zverené určité úlohy všeobecného záujmu, nemôže brániť tomu, aby tieto činnosti boli považované za hospodársku
         činnosť.

      (pozri body 28, 29, 33, 34)
      4.        Označenie za pomoc vyžaduje splnenie všetkých podmienok upravených v článku 87 ods. 1 ES. Po prvé, musí ísť o zásah zo strany
         štátu alebo zo štátnych prostriedkov. Po druhé, tento zásah musí byť spôsobilý ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi. Po
         tretie, musí priniesť výhodu tomu, v prospech koho bol vykonaný. Po štvrté, musí narúšať alebo hroziť narušením hospodárskej
         súťaže.

      Pojem pomoc obsahuje nielen priamu pomoc, ale aj zásahy znižujúce rôznymi formami náklady, ktoré obyčajne znášajú podniky
         a ktoré bez toho, aby boli subvenciami vo vlastnom slova zmysle, majú rovnakú povahu a zhodné účinky.

      (pozri body 38, 39, 42)
      5.        Vnútroštátnu právnu úpravu poskytujúcu spoločníkom spoločnosti ovládanej štátom ako výnimku zo všeobecného práva možnosť z nej
         vystúpiť pod podmienkou vzdania sa všetkých práv na jej majetok nemožno kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ES.

      (pozri bod 51)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 23. marca 2006 (*)

      „Štátna pomoc − Články 87 ES a 88 ES − Pojem ‚pomoc‘ – Účasť verejnoprávneho podniku na základnom imaní súkromnej spoločnosti – Právo na vystúpenie pod podmienkou predchádzajúceho vzdania sa akéhokoľvek práva na majetok spoločnosti“
      Vo veci C‑237/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunale di Cagliari
         (Taliansko) zo 14. mája 2004 a doručený Súdnemu dvoru 7. júna 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Enirisorse SpA
      proti
      Sotacarbo SpA,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, P. Kūris
         a G. Arestis,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 27. októbra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Enirisorse SpA, v zastúpení: G. Dore a C. Dore, avvocati,
      –        Sotacarbo SpA, v zastúpení: F. Angioni, D. Scano, G. M. Roberti a I. Perego, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Di Bucci a E. Righini, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. januára 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES, 44 ES, 48 ES, 49 ES a nasl. v súvislosti so slobodou
         usadiť sa a voľným pohybom služieb, ako aj článku 87 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Enirisorse SpA (ďalej len „Enirisorse“) a Sotacarbo SpA (ďalej len „Sotacarbo“)
         v súvislosti so zamietnutím spoločnosti Sotacarbo nahradiť spoločnosti Enirisorse protihodnotu akcií, ktorých bola táto spoločnosť
         držiteľkou v čase svojho vystúpenia zo spoločnosti Sotacarbo.

       Vnútroštátny právny rámec
      3        Článok 2437 talianskeho občianskeho zákonníka stanovuje:

      „Spoločníci, ktorí namietajú proti rozhodnutiam týkajúcim sa zmeny predmetu podnikania alebo právnej formy spoločnosti, alebo
         presunu sídla do zahraničia, majú právo vystúpiť zo spoločnosti a dostať náhradu za ich akcie vo výške priemernej ceny počas
         posledných šiestich mesiacov, ak sú akcie kótované na burze, alebo v opačnom prípade vo výške pomernej časti základného imania
         vyplývajúceho z účtovnej závierky za posledný účtovný rok.

      Vyhlásenie o vystúpení zo spoločnosti musia spoločníci, ktorí sa zúčastnili na valnom zhromaždení, oznámiť doporučeným listom
         do troch dní po skončení valného zhromaždenia a v prípade spoločníkov, ktorí sa na valnom zhromaždení nezúčastnili, do 15
         dní po dátume zápisu rozhodnutia do obchodného registra.

      Ustanovenie, ktoré vylučuje právo na vystúpenie alebo ho sťažuje, je neplatné.“
      4        V zmysle článku 5 zákona č. 351 z 27. júna 1985 (GURI č. 166 zo 16. júla 1985, s. 5019, ďalej len „zákon č. 351/1985“):

      „1. ENI, ENEL a ENEA sa splnomocňujú na založenie akciovej spoločnosti, ktorá má za cieľ vývoj inovačných a pokrokových technológií
         pri používaní uhlia (obohatenie, techniky spaľovania, skvapalnenie, splyňovanie, uhlíkový priemysel atď.) prostredníctvom:

      a)      vytvorenia výskumného centra na Sardínii uvedeného v článku 1 bode m) zákona č. 110 z 9. marca 1985;
      b)      naplánovania a vytvorenia zariadení umožňujúcich technologické inovácie pri používaní uhlia;
      c)      vytvorenia priemyselných zariadení na iné využitie uhlia, ako je jeho spaľovanie.
      2. Náklady na založenie akciovej spoločnosti uvedenej v tomto článku budú započítané oproti položkám uvedeným v článku 6 tohto
         zákona.

      …
      4. Subjekty uvedené v prvom odseku tohto článku sa môžu buď zo svojich vlastných zdrojov, alebo prostredníctvom zdrojov, ktoré
         sú im pridelené na základe zákona, zúčastniť na nevyhnutných investíciách určených na realizáciu priemyselnej fázy projektu
         vývoja pokrokových technológií použitia uhlia.

      …“
      5        Článok 6 zákona č. 351/1985 stanovuje, že „náklady vyplývajúce z uplatňovania tohto zákona budú vo výške 80 miliárd ITL na
         rok 1985, 90 miliárd ITL na rok 1986 a 100 miliárd ITL na rok 1987 pokryté zodpovedajúcim znížením predpokladaného rozpočtu
         upraveného na účely trojročného rozpočtu 1985 – 1987 v kapitole 9001 predpokladu ministerstva financií na účtovný rok 1985
         za pomoci rezervného fondu ,Pomoc v prospech regiónu Sardínia v oblasti minerálnej energie jej výmenou za všeobecnú schému
         metanizácie‘“.

      6        Článok 7 ods. 4 a 5 zákona č. 140 z 11. mája 1999 (GURI č. 117 z 21. mája 1999, s. 4, ďalej len „zákon č. 140/1999“) stanovuje:

      „4. ENI a ENEL môžu vystúpiť z akciovej spoločnosti uvedenej v článku 5 ods. 1 zákona č. 351 z 27. júna 1985, založenej s cieľom
         vývoja inovačných a pokrokových technológií pri používaní uhlia pochádzajúceho z uhoľnej panvy Sulcis, po zaplatení nesplatených
         častí ich vkladov.

      5. Spoločnosť uvedená v ods. 4 je povinná predložiť do 90 dní od nadobudnutia účinnosti tohto zákona nový podnikateľský plán
         na účely pokračovania jej činnosti.“

      7        Článok 33 zákona č. 273 z 12. decembra 2002 (bežný dodatok GURI č. 293 zo 14. decembra 2002, ďalej len „zákon č. 273/2002“)
         znie:

      „S cieľom zabezpečiť pre Sotacarbo nevyhnutné finančné zdroje na implementáciu programu činností uvedeného v článku 7 ods. 5
         zákona č. 140 z 11. mája 1999 sú akcionári spoločnosti povinní uhradiť nesplatené časti akcií do 60 dní po nadobudnutí účinnosti
         tohto zákona a majú možnosť vystúpiť zo spoločnosti pod podmienkou, že sa vzdajú všetkých práv na majetok spoločnosti a uhradia
         nesplatené časti akcií. Vyhlásenia o vystúpení, ktoré už boli oznámené Sotacarbo SpA v súlade s už uvedeným článkom 7 ods. 4
         zákona č. 140 z 11. mája 1999, môžu byť odvolané do 30 dní od nadobudnutia účinnosti tohto zákona. Po uplynutí tejto lehoty
         je vystúpenie považované za definitívne s bezpodmienečným prijatím vyššie uvedených podmienok zo strany vystupujúceho akcionára.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        Spoločnosť uvedená v článku 5 zákona č. 351/1985 bola založená pod menom Sotacarbo. Troma akcionármi boli, v tomto poradí,
         verejnoprávne subjekty (Ente nazionale idrocarburi, ďalej len „ENI“ a Ente nazionale per l'energia elettrica, ďalej len „ENEL“)
         a verejnoprávny orgán (Comitato nazionale per la ricerca e lo sviluppo dell'energia nucleare e delle energie alternative,
         ďalej len „ENEA“). Ako vyplýva z článku 6 tohto zákona, založenie Sotacarbo bolo financované štátom.

      9        V roku 1987 ENI zaplatila Sotacarbo sumu 12 708 900 033 ITL ako kapitálový vklad s cieľom vytvoriť centrum pre výskum uhlia
         na Sardínii.

      10      V roku 1992 boli ENI a ENEL privatizované a zmenené na akciové spoločnosti. ENI, ktorá ďalej nemala záujem na účasti v Sotacarbo,
         previedla svoju účasť na svoju dcérsku spoločnosť Enirisorse. Táto spoločnosť využila uplatnením článku 7 ods. 4 zákona č. 140/1999
         svoju možnosť vystúpiť zo Sotacarbo a uhradila sumu zodpovedajúcu nesplatenej časti svojich akcií. V rovnakom čase požiadala
         Sotacarbo o náhradu svojich akcií v pomere k základnému imaniu Sotacarbo.

      11      Sotacarbo na túto žiadosť nereagovala a 12. marca 2001 informovala Enirisorse, že mimoriadne valné zhromaždenie z 12. februára
         toho istého roku rozhodlo o zrušení akcií Enirisorse bez toho, aby bola nahradená ich protihodnota.

      12      Enirisorse podala žalobu na Tribunale di Cagliari s cieľom získať náhradu hodnoty sporných akcií. Na podporu svojej žaloby
         tvrdila, že článok 7 ods. 4 zákona č. 140/1999 jej priznáva právo vystúpiť zo Sotacarbo a že v súlade s článkom 2437 občianskeho
         zákonníka bola Sotacarbo povinná jej nahradiť hodnotu predmetných akcií.

      13      Vzhľadom na nadobudnutie účinnosti zákona č. 273/2002 prijatom po podaní žaloby Enirisorse a najmä na jeho článok 33, Enirisorse
         tento súd požiadala, aby sa obrátil na Súdny dvor s otázkou, či opatrenie, ako je to, ktoré je uvedené v článku 33 uvedeného
         zákona, predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 87 ES.

      14      Keďže Tribunale di Cagliari sa na jednej strane domnieva, že Sotacarbo má na základe článku 33 zákona č. 273/2002 prospech
         z podpory, ktorú je potrebné posúdiť s ohľadom na ustanovenia zmluvy ES o štátnej pomoci, a na druhej strane má pochybnosti,
         pokiaľ ide o súlad tohto článku so zásadou rovnakého zaobchádzania „v trhovom hospodárstve“, rozhodol sa prerušiť konanie
         a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Predstavuje ustanovenie článku 33 zákona č. [273/2002] štátnu pomoc v prospech Sotacarbo SpA, ktorá je nezlučiteľná s článkom
         87 ES a nezákonná z dôvodu neoznámenia podľa článku 88 ods. 3 ES?

      2.      Je uvedené ustanovenie v rozpore s článkami 43 ES, 44 ES, 48 ES, 49 ES a nasl. týkajúcimi sa slobody usadiť sa a voľného pohybu
         služieb?“

       O prípustnosti prejudiciálnych otázok
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      15      Na úvod Sotacarbo tvrdí, že pokiaľ ide o kritériá Súdneho dvora v súvislosti s prípustnosťou návrhov na začatie prejudiciálneho
         konania, musia byť otázky predložené v tomto prípade vyhlásené za neprípustné. Po prvé vnútroštátny súd neopísal osobitnú
         právnu povahu spoločnosti Sotacarbo, úlohy všeobecného záujmu, ktoré jej boli zverené, alebo osobitný režim, ktorému je táto
         spoločnosť podriadená. Ďalej, vnútroštátny súd dostatočne neopísal vnútroštátny právny rámec, ktorého súčasťou je článok 33
         zákona č. 273/2002. Nakoniec, uznesenie o návrhu na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje žiadne vysvetlenie vzťahu medzi
         článkami Zmluvy, ktoré sú predmetom prvej otázky, a článkami Zmluvy uvedenými v druhej otázke. Okrem toho druhá otázka je
         absolútne irelevantná pre vyriešenie sporu vo veci samej.

      16      Talianska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev pripomínajú, že ako to vyplýva z rozsudku zo 17. júna 1999, Piaggio (C‑295/97,
         Zb. s. I‑3735, body 29 až 33), Súdnemu dvoru v rámci prejudiciálneho konania neprináleží, aby sa vyjadril k súladu potenciálnej
         štátnej pomoci so spoločným trhom. Súdny dvor môže len posúdiť, či vnútroštátne ustanovenie, ktorého sa týka vec sama, spadá
         do pôsobnosti pojmu „štátna pomoc“ alebo nie. Za týchto okolností sa talianska vláda domnieva, že časť prvej prejudiciálnej
         otázky smerujúcej k objasneniu, či opatrenie vo veci samej predstavuje štátnu pomoc, ktorá je nezlučiteľná so spoločným trhom,
         je neprípustná. Komisia navrhuje preformulovanie tejto otázky tak, aby Súdny dvor mohol dať odpoveď, ktorá bude mať úžitok
         pre vnútroštátny súd. Pokiaľ ide o druhú prejudiciálnu otázku, talianska vláda a Komisia sa domnievajú, že pokiaľ vnútroštátny
         súd presne neodôvodnil, čo ho k tejto otázke priviedlo, je táto otázka neprípustná.

       Odpoveď Súdneho dvora
      17      Predovšetkým je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý
         je užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého sa začleňujú ním položené
         otázky, alebo prinajmenšom objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa tieto otázky zakladajú (pozri najmä rozsudky z 21. septembra
         1999, Brentjens’, C‑115/97 až C‑117/97, Zb. s. I‑6025, bod 38; z 11. septembra 2003, Altair Chimica, C‑207/01, Zb. s. I‑8875,
         bod 24, a z 9. septembra 2004, Carbonati Apuani, C‑72/03, Zb. s. I‑8027, bod 10).

      18      Informácie poskytnuté v návrhu na začatie prejudiciálneho konania majú jednak umožniť Súdnemu dvoru dať užitočné odpovede
         a jednak poskytnúť vládam členských štátov a iným dotknutým subjektom možnosť predložiť pripomienky podľa článku 23 Štatútu
         Súdneho dvora. Súdny dvor musí dbať o to, aby bola táto možnosť zachovaná, berúc do úvahy, že podľa uvedeného ustanovenia
         sa dotknutým subjektom oznamuje len tento návrh (pozri najmä uznesenia z 30. apríla 1998, Testa a Modesti, C‑128/97 a C‑137/97,
         Zb. s. I‑2181, bod 6; z 11. mája 1999, Anssens, C‑325/98, Zb. s. I‑2969, bod 8, a rozsudok Altair Chimica, už citovaný, bod
         25).

      19      V tomto prípade návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahuje stručný, ale presný opis relevantného vnútroštátneho právneho
         rámca, ako aj pôvodu a povahy sporu. Z toho vyplýva, že vnútroštátny súd dostatočne definoval skutkový a právny rámec, v ktorom
         požiadal o výklad práva Spoločenstva, a poskytol Súdnemu dvoru všetky potrebné informácie, aby mu umožnil užitočne odpovedať
         na položené otázky.

      20      Tvrdenie Sotacarbo, ktorým sa domáha vyhlásenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania za neprípustný ako celok, sa preto
         musí zamietnuť.

      21      Ďalej, pokiaľ ide o druhú prejudiciálnu otázku, je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol, že je nevyhnutné, aby vnútroštátny
         súd minimálne vysvetlil dôvody voľby ustanovení práva Spoločenstva, o ktorých výklad žiada, a vzťah, ktorý vidí medzi týmito
         ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatniteľnou v spore (uznesenie z 28. júna 2000, Laguillaumie, C‑116/00, Zb. s. I‑4979,
         bod 16, a rozsudok Carbonati Apuani, už citovaný, bod 11).

      22      Je však nutné uviesť, že v tomto prípade vnútroštátny súd neposkytol žiadne informácie v súvislosti s dôvodmi svojej voľby
         ustanovení práva Spoločenstva uvedených v druhej otázke. Je preto potrebné túto otázku zamietnuť ako neprijateľnú.

      23      Nakoniec, pokiaľ ide o prvú prejudiciálnu otázku, podľa ustálenej judikatúry prináleží posúdenie zlučiteľnosti opatrení alebo
         režimov pomocí so spoločným trhom do výlučnej právomoci Komisie, ktorej činnosť je preskúmateľná súdom Spoločenstva (rozsudky
         z 21. novembra 1991, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires a Syndicat national des négociants
         et transformateurs de saumon, C‑354/90, Zb. s. I‑5505, bod 14; z 11. júla 1996, SFEI a i., C‑39/94, Zb. s. I‑3547, bod 42,
         a Piaggio, už citovaný, bod 31). Preto vnútroštátny súd nemôže v rámci prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES klásť Súdnemu
         dvoru otázku zlučiteľnosti štátnej pomoci alebo režimu pomoci so spoločným trhom (uznesenie z 24. júla 2003, Sicilcassa a i.,
         C‑297/01, Zb. s. I‑7849, bod 47).

      24      Súdny dvor tiež opakovane rozhodol, že hoci mu neprináleží rozhodovať v rámci konania podľa článku 234 ES o zlučiteľnosti
         noriem vnútroštátneho práva s právom Spoločenstva ani vykladať zákonné alebo iné právne predpisy vnútroštátneho práva, je
         príslušný poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky spadajúce do rámca práva Spoločenstva, ktoré mu umožnia posúdiť
         túto zlučiteľnosť na účely rozsudku vo veci, o ktorej rozhoduje (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1993, Hünermund a i.,
         C‑292/92, Zb. s. I‑6787, bod 8; z 3. mája 2001, Verdonck a i., C‑28/99, Zb. s. I‑3399, bod 28; z 12. júla 2001, Ordine degli
         Architetti a i., C‑399/98, Zb. s. I‑5409, bod 48, ako aj z 27. novembra 2001, Lombardini a Mantovani, C‑285/99 a C‑286/99,
         Zb. s. I‑9233, bod 27).

      25      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že prvá otázka je prípustná len v rozsahu, v akom sa vnútroštátny súd pýta, či
         vnútroštátne opatrenie, ako je to, ktorého sa týka vec sama, ktoré spoločníkom spoločnosti ovládanej štátom poskytuje ako
         výnimku zo všeobecného práva možnosť vystúpiť z tejto spoločnosti pod podmienkou vzdania sa všetkých práv na majetok spoločnosti,
         sa musí považovať za štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

       O prvej otázke
      26      Na úvod je potrebné pripomenúť, že takto formulovaná otázka sa týka len výkladu článku 87 ods. 1 ES. Preto je potrebné preskúmať,
         či sú splnené podmienky na uplatnenie tohto ustanovenia.

      27      Po prvé je potrebné overiť, či je Sotacarbo podnikom v zmysle tohto ustanovenia.

      28      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že podľa ustálenej judikatúry v oblasti práva hospodárskej súťaže pojem „podnik“ zahŕňa
         každý subjekt vykonávajúci hospodársku činnosť nezávisle od svojho právneho statusu a spôsobu financovania (pozri najmä rozsudky
         z 23. apríla 1991, Höfner a Elser, C‑41/90, Zb. s. I‑1979, bod 21; z 21. decembra 1999, Albany, C‑67/96, Zb. s. I‑5751, bod 77;
         z 12. septembra 2000, Pavlov a i., C‑180/98 až C‑184/98, Zb. s. I‑6451, bod 74, a z 10. januára 2006, Cassa di Risparmio di
         Firenze a i., C‑222/04, Zb. s. I‑289, bod 107).

      29      Hospodársku činnosť predstavuje každá činnosť, ktorá pozostáva z ponuky tovarov alebo služieb na danom trhu (rozsudky zo 16. júna
         1987, Komisia/Taliansko, 118/85, Zb. s. 2599, bod 7; z 18. júna 1998, Komisia/Taliansko, C‑35/96, Zb. s. I‑3851, bod 36; Pavlov
         a i., už citovaný, bod 75, ako aj Cassa di Risparmio di Firenze a i., už citovaný, bod 108).

      30      Hoci v tomto prípade prináleží definitívne posúdenie vnútroštátnemu súdu, je potrebné konštatovať, že rôzne prvky spisu, ktorý
         má Súdny dvor k dispozícii, poukazujú na to, že činnosť Sotacarbo môže mať hospodársky charakter.

      31      Ako uvádza v bode 25 svojich návrhov generálny advokát, úlohou Sotacarbo je najmä rozvoj nových technológií použitia uhlia
         a poskytovanie podporných odborných služieb pre administratívu, verejnoprávne organizácie a spoločnosti, ktoré majú záujem
         o rozvoj týchto technológií. Hospodársku činnosť podniku vo všeobecnosti predstavuje práve tento typ aktivít. Okrem toho je
         nepochybné, že Sotacarbo sleduje svojou činnosťou dosiahnutie zisku.

      32      V rozpore s tvrdením talianskej vlády toto posúdenie nie je spochybnené skutočnosťou, že Sotacarbo bola založená verejnoprávnymi
         subjektami a financovaná z talianskych štátnych zdrojov s cieľom výkonu istých výskumných činností.

      33      Na jednej strane z ustálenej judikatúry vyplýva, že spôsob financovania nie je pre určenie, či subjekt vykonáva hospodársku
         činnosť, relevantný (pozri bod 28 tohto rozsudku).

      34      Na druhej strane Súdny dvor už rozhodol, že skutočnosť, že subjektu sú zverené určité úlohy všeobecného záujmu, nemôže brániť
         tomu, aby tieto činnosti boli považované za hospodársku činnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. októbra 2001, Ambulanz
         Glöckner, C‑475/99, Zb. s. I‑8089, bod 21).

      35      Z toho vyplýva, že skutočnosť, že Sotacarbo bola vytvorená na účel určitých výskumných operácií, nie je napriek tvrdeniu tejto
         spoločnosti v tejto súvislosti rozhodujúca.

      36      Za týchto okolností nemožno vylúčiť, že Sotacarbo vykonáva hospodársku činnosť a že preto môže byť označená za podnik v zmysle
         článku 87 ods. 1 ES.

      37      Po druhé je potrebné preskúmať rôzne prvky, ktoré vytvárajú pojem štátna pomoc uvedený v tomto ustanovení.

      38      Súdny dvor opakovane rozhodol, že označenie za pomoc vyžaduje splnenie všetkých podmienok upravených v článku 87 ods. 1 ES
         (pozri rozsudky z 21. marca 1990, Belgicko/Komisia, nazývaný „Tubemeuse“, C‑142/87, Zb. s. I‑959, bod 25; zo 14. septembra
         1994, Španielsko/Komisia, C‑278/92 až C‑280/92, Zb. s. I‑4103, bod 20; zo 16. mája 2002, Francúzsko/Komisia, C‑482/99, Zb.
         s. I‑4397, bod 68, a z 24. júla 2003, Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, C‑280/00, Zb. s. I‑7747, bod 74).

      39      Po prvé, musí ísť o zásah zo strany štátu alebo zo štátnych prostriedkov. Po druhé, tento zásah musí byť spôsobilý ovplyvniť
         obchod medzi členskými štátmi. Po tretie, musí priniesť výhodu tomu, v prospech koho bol vykonaný. Po štvrté, musí narúšať
         alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže (pozri rozsudky Altmark Trans a Regierungspräsidium Magdeburg, už citovaný, bod
         75, a z 3. marca 2005, Heiser, C‑172/03, Zb. s. I‑1627, bod 27).

      40      Berúc do úvahy, že v tomto prípade sa pripomienky účastníkov konania týkajú hlavne tretej podmienky, je potrebné ju preskúmať
         ako prvú.

      41      Hoci žalobkyňa vo veci samej tvrdí, že článok 33 zákona č. 273/2002 predstavuje pre Sotacarbo výhodu v zmysle článku 87 ods. 1
         ES, táto spoločnosť tvrdí, že tomu tak nie je, a tento postoj podporuje i Komisia.

      42      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že pojem pomoc obsahuje nielen priamu pomoc,
         ale aj zásahy znižujúce rôznymi formami náklady, ktoré obyčajne znášajú podniky a ktoré bez toho, aby boli subvenciami vo
         vlastnom slova zmysle, majú rovnakú povahu a zhodné účinky (pozri najmä rozsudky z 8. novembra 2001, Adria-Wien Pipeline a Wietersdorfer
         & Peggauer Zementwerke, C‑143/99, Zb. s. I‑8365, bod 38, a Heiser, už citovaný, bod 36).

      43      V tomto prípade je potrebné uviesť, že zákony č. 140/1999 a 273/2002, ktoré ako pripomína v bode 32 svojich návrhov generálny
         advokát, nemôžu byť posudzované oddelene, zakladajú výnimku z ustanovení všeobecného práva upravujúcich právo výstupu zo spoločnosti
         pre akcionárov akciových spoločností, vyplývajúce najmä z článku 2437 občianskeho zákonníka. Tento právny predpis priznáva
         právo vstupu len akcionárom, ktorí namietajú proti rozhodnutiam týkajúcim sa zmeny predmetu podnikania alebo právnej formy
         spoločnosti, alebo presunu sídla spoločnosti do zahraničia.

      44      Zákon č. 140/1999 ponúka akcionárom Sotacarbo výnimočnú možnosť výstupu prostredníctvom uhradenia nesplatenej časti ich akcií,
         ktorá by im neprináležala, ak by tento zákon nebol prijatý, keďže podmienky článku 2437 občianskeho zákonníka neboli vo veci
         samej splnené.

      45      Okrem toho článok 33 zákona č. 273/2002 vylučuje náhradu v prospech akcionárov, len ak využili túto možnosť, ktorá je výnimkou
         z režimu všeobecného práva.

      46      Túto možnosť však nemožno považovať za výhodu pre Sotacarbo v zmysle článku 87 ods. 1 ES.

      47      Ako správne tvrdí Komisia, vnútroštátna právna úprava, ktorej sa týka vec sama, neponúka výhodu ani akcionárom, ktorí môžu
         zo Sotacarbo výnimočne vystúpiť bez toho, aby získali náhradu za svoje akcie, ani uvedenej spoločnosti, keďže akcionári môžu,
         ale nemusia vystúpiť zo spoločnosti, hoci podmienky stanovené v tejto súvislosti nie sú splnené.

      48      Z toho vyplýva, že zákon č. 273/2002 len zamedzuje zaťaženiu rozpočtu Sotacarbo nákladmi, ktoré by za normálnych okolností
         nejestvovali. Tento zákon sa preto obmedzuje na zabezpečenie možnosti výnimočného vystúpenia priznanej akcionárom tejto spoločnosti
         zákonom č. 140/1999 bez toho, aby mal za cieľ znížiť náklady, ktoré by táto spoločnosť za normálnych okolností musela znášať.

      49      V tejto súvislosti je potrebné dodať, že ak by článok 33 zákona č. 273/2002 vylúčil právo na náhradu aj v prípade vystúpenia
         za podmienok článku 2437 občianskeho zákonníka, mohlo by toto ustanovenie predstavovať výhodu v zmysle článku 87 ods. 1 ES.
         Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru však nevyplýva, že ide o takúto situáciu.

      50      Keďže podmienky stanovené v článku 87 ods. 1 ES sú kumulatívne (pozri bod 38 tohto rozsudku), nie je viac v tomto prípade
         potrebné skúmať, či sú splnené ostatné predpoklady uplatnenia pojmu štátna pomoc.

      51      Je preto potrebné na prvú otázku odpovedať, že vnútroštátnu právnu úpravu, ako je tá, ktorej sa týka vec sama, poskytujúcu
         spoločníkom spoločnosti ovládanej štátom ako výnimku zo všeobecného práva možnosť z nej vystúpiť pod podmienkou vzdania sa
         všetkých práv na jej majetok, nemožno kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ES.

       O trovách
      52      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Vnútroštátnu právnu úpravu, ako je tá, ktorej sa týka vec sama, poskytujúcu spoločníkom spoločnosti ovládanej štátom ako výnimku
            zo všeobecného práva možnosť z nej vystúpiť pod podmienkou vzdania sa všetkých práv na jej majetok nemožno kvalifikovať ako
            štátnu pomoc v zmysle článku 87 ES.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia rozšírená komora) zo 14. mája 1998. # Mo Och Domsjö AB proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Pokuta - Odôvodnenie. # Vec T-352/94.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 23. apríla 1996. # Giuseppe Mancini proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Prípustnosť - Lehota na sťažnosť. # Vec T-113/95.