Rozsudok Súdneho dvora z 23. novembra 1978. # Agence européenne d'interims SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 56/77.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. mája 2006.#The Sunrider Corporation proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec C-416/04 P.

text:
      Vec C‑416/04 P
      The Sunrider Corp.
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 15 ods. 3 a článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94 – Pravdepodobnosť zámeny – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva VITAFRUIT – Námietka majiteľa národnej slovnej ochrannej známky VITAFRUT – Riadne používanie skoršej ochrannej známky – Dôkaz o súhlase majiteľa s používaním skoršej ochrannej známky – Podobnosť medzi výrobkami“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Odvolanie – Vyjadrenie k odvolaniu
      (Štatút Súdneho dvora, článok 61; Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 116 ods. 1)
      2.        Odvolanie – Dôvody – Nesprávne posúdenie skutkového stavu – Neprípustnosť – Preskúmanie posúdenia dôkazov Súdnym dvorom –
            Vylúčenie s výnimkou skreslenia
      (Článok 225 ES; Štatút Súdneho dvora, článok 58 prvý odsek)
      3.        Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 63)
      4.        Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej
            známky
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 43 ods. 2)
      1.        Ak sa účastníkovi konania úplne vyhovelo v konaní pred Súdom prvého stupňa, pričom ten navrhuje vo svojom vyjadrení k odvolaniu
         pred Súdnym dvorom úplné zamietnutie odvolania, netreba, aby navrhol, aby sa vyhovelo jeho návrhom predloženým v prvostupňovom
         konaní. Platí, že ak Súdny dvor vyhovie odvolaniu a využije možnosť podľa článku 61 Štatútu Súdneho dvora rozhodnúť s konečnou
         platnosťou o spore, musí zohľadniť tieto návrhy a buď im čiastočne alebo úplne vyhovieť, alebo ich zamietnuť bez toho, aby
         mohol odôvodniť toto zamietnutie tým, že ich účastník konania nezopakoval v konaní pred Súdnym dvorom.

      (pozri bod 32)
      2.        Podľa článku 225 ods. 1 ES a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora sa odvolanie obmedzuje len na právne otázky. Preto
         je výlučne Súd prvého stupňa príslušný na zisťovanie a posudzovanie relevantných skutočností, ako aj na hodnotenie dôkazov.
         Posudzovanie týchto skutočností a dôkazných prostriedkov, pokiaľ nejde o ich skreslenie, nie je právnou otázkou, ktorá by
         podliehala posúdeniu Súdnym dvorom v rámci konania o odvolaní.

      (pozri body 49, 88)
      3.        V rámci žaloby proti rozhodnutiu odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) môže
         Súd prvého stupňa zrušiť alebo zmeniť sporné rozhodnutie iba vtedy, ak v čase prijatia tohto rozhodnutia nastali niektoré
         z dôvodov zrušenia alebo zmeny upravené článkom 63 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva, a síce nedostatok
         právomoci, porušenie podstatných formálnych náležitostí, porušenie zmluvy, tohto nariadenia č. 40/94 alebo akéhokoľvek právneho
         predpisu týkajúceho sa ich uplatňovania alebo zneužitia právomoci. Naproti tomu Súd prvého stupňa nemôže zrušiť alebo zmeniť
         toto rozhodnutie, ak dôvody nastanú po jeho prijatí.

      (pozri body 54, 55)
      4.        Ochranná známka je predmetom „riadneho používania“, ak sa používa v súlade s jej základnou funkciou zaručiť označenie pôvodu
         výrobkov alebo služieb, pre ktoré je zapísaná, aby vytvárala alebo zachovávala odbyt pre tieto výrobky a služby, s výnimkou
         symbolického používania, ktorého účelom je len zachovanie práv z ochrannej známky. Posúdenie riadnej povahy používania ochrannej
         známky musí spočívať na súhrne skutočností a okolností týkajúcich sa určenia jej skutočného obchodného používania v obchodnom
         styku, najmä na tom, či jej používanie v príslušnom ekonomickom odvetví možno považovať za dostačujúce na udržanie alebo vytvorenie
         podielu na trhu pre tovary alebo služby chránené ochrannou známkou, na povahe týchto tovarov a služieb, vlastnostiach trhu,
         rozsahu a frekvencie používania ochrannej známky.

      Otázka, či je používanie kvantitatívne dostačujúce na udržanie alebo vytvorenie podielu na trhu pre tovary alebo služby chránené
         ochrannou známkou, závisí od viacerých skutočností a od posúdenia od prípadu k prípadu.

      Z uvedeného vyplýva, že nemožno abstraktne a priori určiť, aká má byť kvantitatívna miera na určenie, či je alebo nie je používanie riadne. Nemožno teda stanoviť pravidlo de minimis, ktoré by neumožnilo Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu alebo na základe žaloby Súdu prvého stupňa posúdiť všetky okolnosti
         prejednávaného sporu. Takže ak je aj minimálne používanie skutočne obchodne odôvodnené, možno ho považovať za dostačujúce
         na preukázanie riadnej povahy.

      (pozri body 70 – 72)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 11. mája 2006 (*)

      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Článok 8 ods. 1 písm. b), článok 15 ods. 3 a článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia (ES) č. 40/94 – Pravdepodobnosť zámeny – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva VITAFRUIT – Námietka majiteľa národnej slovnej ochrannej známky VITAFRUT – Riadne používanie skoršej ochrannej známky – Dôkaz o súhlase majiteľa s používaním skoršej ochrannej známky – Podobnosť medzi výrobkami“
      Vo veci C‑416/04 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 27. septembra 2004,
      The Sunrider Corp., so sídlom v Torrance, Kalifornia (Spojené štáty), v zastúpení: A. Kockläuner, Rechtsanwalt,

      odvolateľ,
      ďalší účastník konania:
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: S. Laitinen a A. Folliard-Monguiral, splnomocnení zástupcovia,

      žalovaný v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič (spravodajca),
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. novembra 2005,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. decembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        The Sunrider Corp. svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor zrušil rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 8. júla
         2004, Sunrider/ÚHVT – Espadafor Caba (VITAFRUIT) (T‑203/02, Zb. s. II‑2811, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého
         stupňa zamietol návrh odvolateľa na zrušenie rozhodnutia prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
         (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 8. apríla 2002 (vec R 1046/2000-1) o zamietnutí zápisu slovnej ochrannej známky VITAFRUIT
         (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

       Právny rámec
      2        Článok 8 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim.
         vyd. 17/001, s. 146) nazvaný „Relatívne dôvody zamietnutia“ stanovuje v odseku 1 písm. b) a odseku 2 písm. a) bode ii):

      „1.      Na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky, ochranná známka, o zápis ktorej sa žiada, nebude zapísaná:
      …
      b)      ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti tovarov alebo služieb, na
         ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť výmeny [zámeny – neoficiálny preklad] zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť výmeny [zámeny
         – neoficiálny preklad] zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so skoršou ochrannou známkou.

      2.      Na účely odseku 1 sa pod pojmom ‚skoršie ochranné známky‘ rozumie:
      a)      ochranné známky nasledujúcich druhov s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky
         Spoločenstva, berúc do úvahy prípadne uplatnené právo prednosti vzhľadom na tieto ochranné známky:

      …
      ii)      ochranné známky zapísané v členskom štáte…“
      3        Podľa článku 15 nariadenia č. 40/94 nazvaného „Používanie ochranných známok Spoločenstva“:

      „1.      Ak počas obdobia piatich rokov po zápise majiteľ nepoužíval riadne ochrannú známku Spoločenstva v Spoločenstve v súvislosti
         s tovarmi alebo službami, na ktoré bola zapísaná, alebo ak takéto používanie bolo pozastavené nepretržite päť rokov, ochranná
         známka Spoločenstva je predmetom sankcií uvedených v tomto nariadení, pokiaľ neexistujú oprávnené dôvody jej nepoužívania.

      …
      3.      Používanie ochrannej známky Spoločenstva so súhlasom majiteľa sa považuje za používanie zo strany majiteľa.“
      4        Článok 43 nariadenia č. 40/94 nazvaný „Preskúmanie námietok“ stanovuje v odsekoch 2 a 3:

      „2.      Ak si to prihlasovateľ tak želá, majiteľ skoršej ochrannej známky, ktorý podal námietku, musí predložiť dôkaz o tom, že, v období
         päť rokov pred dňom uverejnenia prihlášky ochrannej známky spoločenstva, bola skoršia ochranná známka spoločenstva uvedená
         v spoločenstve do užívania v súvislosti s tovarmi alebo službami, na ktoré bola zapísaná a ktoré cituje ako opodstatnenie
         svojej námietky, alebo o tom, že existujú dôvody nevyužívania, za predpokladu, že skoršia ochranná známka spoločenstva bola
         k tomuto dňu už zapísaná najmenej päť rokov. Pokiaľ nie je v tomto zmysle dôkaz, námietka sa zamietne. Ak sa skoršia ochranná
         známka spoločenstva používala iba vzhľadom na časť tovarov alebo služieb, pre ktoré bola zapísaná, považuje sa na účely preskúmania
         námietky za zapísanú iba pre túto časť tovarov alebo služieb. [Ak to prihlasovateľ navrhne, majiteľ skoršej ochrannej známky
         Spoločenstva, ktorý podal námietku, musí predložiť dôkaz o tom, že v období piatich rokov pred dňom zverejnenia prihlášky
         ochrannej známky Spoločenstva bola skoršia ochranná známka Spoločenstva v Spoločenstve používaná v súvislosti s tovarmi alebo
         službami, na ktoré je zapísaná a ktoré uvádza ako dôvod svojej námietky, alebo o tom, že existujú náležité dôvody nepoužívania,
         za predpokladu, že skoršia ochranná známka Spoločenstva bola k tomuto dňu už zapísaná najmenej päť rokov. Pokiaľ nie je v tomto
         zmysle predložený dôkaz, námietka sa zamietne. Ak sa skoršia ochranná známka Spoločenstva používala iba vzhľadom na časť tovarov
         alebo služieb, pre ktoré bola zapísaná, považuje sa na účely preskúmania námietky za zapísanú iba pre túto časť tovarov alebo
         služieb – neoficiálny preklad].

      3.      Odsek 2 sa bude uplatňovať na skoršie ochranné známky uvedené v článku 8 ods. 2 písm. a) nahradením využívania [používania–
         neoficiálny preklad] v tom členskom štáte, v ktorom bola skoršia ochranná známka chránená, používaním v Spoločenstve.“

      5        Pravidlo 22 ods. 2 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94 (Ú. v. ES
         L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189), spresňuje, že „údaje a doklady na predloženie dôkazov o používaní pozostávajú z údajov
         týkajúcich sa miesta, času, rozsahu a charakteru používania namietanej ochrannej známky na tovary a služby, pre ktoré je známka
         zapísaná a na ktorých je námietka založená“.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      6        Odvolateľ podal 1. apríla 1996 na ÚHVT podľa nariadenia č. 40/94 prihlášku ochrannej známky Spoločenstva na slovnú ochrannú
         známku VITAFRUIT.

      7        Výrobky uvedené v prihláške patria do tried 5, 29 a 32 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb
         pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení. Do triedy 32 patria tieto výrobky: „pivá; minerálne a sýtené
         vody a iné nealkoholické nápoje; ovocné a zeleninové nápoje a ovocné šťavy; sirupy a iné prípravky na výrobu nápojov; bylinkové
         a vitamínové nápoje“.

      8        Pán Espadafor Caba podal 1. apríla 1998 námietku podľa článku 42 ods. 1 nariadenia č. 40/94 proti zápisu prihlasovanej ochrannej
         známky pre všetky výrobky uvedené v prihláške ochrannej známky.

      9        Skoršiu ochrannú známku, ktorej majiteľom je pán Espadafor Caba, predstavuje národná slovná ochranná známka VITAFRUT, zapísaná
         v Španielsku pre výrobky „neliečebné nealkoholické sýtené nápoje, neliečebné chladené nápoje všetkých druhov, šumivé granulované
         prípravky; nekvasené šťavy z ovocia a zeleniny (s výnimkou muštu), limonády, oranžády, chladené nápoje (s výnimkou mandľového
         sirupu), sýtené vody, vody typu Seidlitz a umelý ľad“ tried 30 a 32.

      10      Na návrh odvolateľa námietkové oddelenie ÚVHT podľa článku 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 vyzvalo pána Espadafor Caba,
         aby predložil dôkaz o tom, že sa skoršia ochranná známka v období piatich rokov pred zverejnením prihlášky ochrannej známky
         Spoločenstva riadne používala v Španielsku.

      11      Pán Espadafor Caba predložil po prvé šesť kusov etikiet na fľašky, na ktorých figurovala skoršia ochranná známka, a po druhé
         štrnásť faktúr a objednávok, z ktorých desať bolo datovaných z obdobia pred uvedeným zverejnením.

      12      Rozhodnutím z 23. augusta 2000 námietkové oddelenie zamietlo prihlášku ochrannej známky Spoločenstva pre všetky výrobky uvedené
         v prihláške ochrannej známky okrem pív. Námietkové oddelenie po prvé konštatovalo, že dôkazy predložené pánom Espadafor Caba
         preukazujú, že skoršia ochranná známka bola riadne používaná v zmysle článku 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 pre výrobky
         označené ako „nekvasené šťavy z ovocia a zeleniny, limonády a oranžády“. Po druhé námietkové oddelenie usúdilo, že tieto výrobky
         sú sčasti podobné a sčasti zhodné s výrobkami triedy 32 okrem pív, uvedenými v prihláške ochrannej známky Spoločenstva, a že
         existuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia medzi skoršou a prihlasovanou ochrannou
         známkou.

      13      Odvolanie proti tomuto rozhodnutiu bolo zamietnuté sporným rozhodnutím. Prvý odvolací senát ÚHVT v podstate potvrdil posúdenie
         obsiahnuté v rozhodnutí námietkového oddelenia, predsa však zdôraznil, že používanie skoršej ochrannej známky bolo preukázané
         iba vzhľadom na výrobky označené ako „koncentrované šťavy“.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      14      Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 2. júla 2002 odvolateľ podal žalobu smerujúcu k zrušeniu sporného rozhodnutia
         z dôvodu porušenia jednak článku 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94 a jednak článku 8 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

      15      V prvej časti prvého žalobného dôvodu uviedol, že odvolací senát neprávom zohľadnil používanie ochrannej známky treťou osobou.
         Tvrdil totiž, že namietateľ nepreukázal, že skoršia ochranná známka sa používala s jeho súhlasom.

      16      V bode 23 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol, že uvádzané používanie skoršej ochrannej známky uskutočnila spoločnosť
         Industrias Espadafor SA a nie pán Espadafor Caba, majiteľ ochrannej známky, aj keď je jeho meno uvedené aj v názve tejto spoločnosti.
         V bodoch 24 až 28 tohto rozsudku však usúdil, že odvolací senát sa legitímne domnieval, že skoršia ochranná známka sa používala
         so súhlasom jej majiteľa, a to o to viac, že odvolateľ túto skutočnosť nespochybňoval v konaní pred týmto senátom.

      17      Súd prvého stupňa preto zamietol prvú časť prvého dôvodu.

      18      V druhej časti tohto dôvodu odvolateľ tvrdil, že odvolací senát podal nesprávny výklad pojmu „riadne používanie“. Tvrdil v podstate,
         že dôkazy predložené pánom Espadafor Caba nepreukazujú ani dobu, ani miesto, ani povahu a ani dostatočnosť uvádzaného používania
         ochrannej známky na to, aby sa mohlo kvalifikovať ako riadne.

      19      Súd prvého stupňa po tom, ako v bodoch 36 až 42 napadnutého rozsudku pripomenul judikatúru Súdneho dvora (rozsudok z 11. marca
         2003, Ansul, C‑40/01, Zb. s. I‑2439), ako aj svoju vlastnú judikatúru a preskúmal v bodoch 43 až 53 tohto rozsudku dôkazy
         predložené namietateľom, v bode 54 uvedeného rozsudku uzavrel svoje skúmanie takto:

      „Z toho vyplýva, že ďalší účastník konania pred odvolacím senátom predložil dôkaz o tom, že s jeho súhlasom bolo španielskemu
         zákazníkovi v období od mája 1996 do mája 1997 predaných približne 300 [prepraviek] tovaru, každá po dvanásť kusov, koncentrovaných
         štiav z rôzneho ovocia, zodpovedajúcich obratu približne 4 800 eur. Hoci rozsah použitia, ktorého predmetom bola skoršia ochranná
         známka, bol obmedzený a hoci mohlo byť vhodnejšie disponovať väčším počtom dôkazov týkajúcich sa povahy používania počas relevantného
         obdobia, skutočnosti a dôkazy predložené ďalším účastníkom konania postačujú na konštatovanie riadneho používania. Preto ÚHVT
         dôvodne prijal v napadnutom rozhodnutí záver, že skoršia ochranná známka bola predmetom riadneho používania v súvislosti s časťou
         tovarov, pre ktoré bola zapísaná, t. j. s ovocnými šťavami.“

      20      Súd prvého stupňa teda zamietol druhú časť prvého dôvodu.

      21      V druhom dôvode odvolateľ uviedol, že odvolací senát porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 tým, že považoval
         za podobné výrobky označené ako „bylinkové a vitamínové nápoje“ uvedené v prihláške ochrannej známky Spoločenstva a výrobky
         označené ako „koncentrované šťavy“, vo vzťahu ku ktorým sa riadne používala skoršia ochranná známka. Podľa neho medzi nimi
         existuje nanajvýš nízka podobnosť.

      22      Súd prvého stupňa v bode 66 napadnutého rozsudku usúdil, že sa skoršia ochranná známka používala v súvislosti s koncentrovanými
         šťavami z ovocia určenými pre konečných spotrebiteľov a nie v súvislosti s koncentrátmi ovocných štiav určenými pre priemyselných
         výrobcov ovocných džúsov. Preto zamietol tvrdenie odvolateľa, podľa ktorého sú bylinkové a vitamínové nápoje a výrobky, vo
         vzťahu ku ktorým sa riadne používala skoršia ochranná známka, určené pre rozdielnych spotrebiteľov.

      23      Súd prvého stupňa v bode 67 tohto rozsudku usúdil, že bylinkové a vitamínové nápoje a koncentrované šťavy z ovocia majú rovnaké
         určenie, menovite uhasenie smädu, v oboch prípadoch ide o nealkoholické nápoje konzumované obvykle chladené a majú do veľkej
         miery konkurenčnú povahu. Usúdil, že odlišné zloženie týchto výrobkov však nemôže zmeniť konštatovanie, že sú zameniteľné
         z dôvodu, že sú určené na uspokojenie identických potrieb.

      24      Súd prvého stupňa teda zamietol druhý dôvod a zamietol žalobu odvolateľa ako celok.

       Odvolanie
      25      Odvolateľ vo svojom odvolaní, na ktorého podporu uvádza tri odvolacie dôvody, navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        subsidiárne, zrušil napadnutý rozsudok v časti, v ktorej potvrdil zamietnutie zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky
         „bylinkové a vitamínové nápoje“,

      –        zrušil sporné rozhodnutie,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konaní pred orgánmi ÚHVT, Súdom prvého stupňa, ako aj Súdnym dvorom.
      26      ÚHVT navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a odvolateľa zaviazal na náhradu trov konania.

       O prípustnosti vyjadrenia k odvolaniu ÚHVT
      27      Vo svojej replike odvolateľ tvrdí, že vyjadrenie k odvolaniu ÚHVT je neprípustné z dôvodu, že ÚHVT nenavrhol, aby sa čiastočne
         alebo úplne vyhovelo návrhom uvedeným v prvostupňovom konaní, ako to požaduje článok 116 rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

      28      Odsek 1 tohto článku stanovuje:

      „Vo vyjadrení k odvolaniu možno navrhnúť:
      –        čiastočné alebo úplné zamietnutie odvolania alebo čiastočné či úplné zrušenie rozhodnutia Súdu prvého stupňa,
      –        aby bolo čiastočne alebo úplne vyhovené návrhom, ktoré boli predložené v prvostupňovom konaní, s výnimkou akéhokoľvek nového
         návrhu.“

      29      Toto ustanovenie spresňuje, na aké účely môžu účastníci konania, ktorí nie sú odvolateľmi, podať vyjadrenie k odvolaniu.

      30      Aby toto vyjadrenie malo potrebný účinok, musia títo účastníci konania v zásade vyjadriť svoje stanovisko k odvolaniu buď
         tak, že navrhnú jeho čiastočné alebo úplné zamietnutie, alebo že s ním úplne alebo čiastočne súhlasia, prípadne aj podaním
         vzájomného odvolania, pričom tieto návrhy upravuje prvá zarážka článku 116 ods. 1 rokovacieho poriadku.

      31      Naproti tomu, týchto účastníkov konania nemožno nútiť pod hrozbou neplatnosti ich vyjadrenia k žalobe, aby vyjadrili návrh
         upravený v druhej zarážke tohto ustanovenia. Každý účastník má totiž slobodu vyjadriť pred súdom návrhy, ktoré považuje za
         primerané. Takže keď Súd prvého stupňa nevyhovie alebo vyhovie len čiastočne návrhom predloženým účastníkom konania, tento
         účastník konania sa môže rozhodnúť tak, že nenavrhne Súdnemu dvoru v konaní o odvolaní proti rozhodnutiu Súdu prvého stupňa,
         aby vyhovel týmto návrhom.

      32      A fortiori ak, ako v prejednávanej veci, sa účastníkovi konania úplne vyhovelo v konaní pred Súdom prvého stupňa a účastník konania
         navrhuje vo svojom vyjadrení k odvolaniu pred Súdnym dvorom úplné zamietnutie odvolania, netreba, aby navrhol, aby sa vyhovelo
         jeho návrhom predloženým v prvostupňovom konaní. Platí, že ak Súdny dvor vyhovie odvolaniu a využije možnosť podľa článku
         61 Štatútu Súdneho dvora rozhodnúť s konečnou platnosťou o spore, musí zohľadniť tieto návrhy a buď im čiastočne alebo úplne
         vyhovieť, alebo ich zamietnuť bez toho, aby mohol odôvodniť toto zamietnutie tým, že ich účastník konania nezopakoval v konaní
         pred Súdnym dvorom.

      33      Treba teda zamietnutiu námietku neprípustnosti voči vyjadreniu k odvolaniu ÚHVT.

       O prvom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      34      Vo svojom prvom dôvode odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil článok 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94 v spojení s článkom
         15 ods. 1 a 3 tohto nariadenia tým, že zohľadnil používanie skoršej ochrannej známky treťou osobou.

      35      V prvej časti tohto dôvodu odvolateľ vytýka Súdu prvého stupňa, že podal nesprávny výklad rozdelenia dôkazného bremena, že
         zohľadnil prvky bez dôkaznej sily predložené namietateľom a že založil svoje posúdenie na domnienkach a nie na dôkazoch.

      36      Podľa odvolateľa z judikatúry Súdu prvého stupňa vyplýva, že riadne používanie ochrannej známky nemožno preukázať pravdepodobnosťami
         alebo domnienkami, ale sa musí zakladať na konkrétnych a objektívnych prvkoch, ktoré preukazujú riadne a skutočné používanie
         ochrannej známky na predmetnom trhu.

      37      V prejednávanej veci prináležalo namietateľovi, aby preukázal, že používanie skoršej ochrannej známky spoločnosťou Industrias
         Espadafor SA sa uskutočnilo s jeho súhlasom, namietateľ však nepredložil ani jeden dôkaz o tom, že s týmto používaním súhlasil.
         Odvolací senát a Súd prvého stupňa nesprávne založili svoj záver, že namietateľ súhlasil s týmto používaním, na pravdepodobnostiach
         a domnienkach.

      38      V druhej časti prvého dôvodu odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa sa dopustil právneho omylu, keď nepreveril v rámci preskúmania
         prvej časti prvého dôvodu v prvom stupni, či mohol v čase, keď rozhodol, legálne prijať nové rozhodnutie s rovnakým výrokom
         ako sporné rozhodnutie, ako to požaduje jeho vlastná judikatúra [rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. septembra 2003, Henkel/ÚHVT
         – LHS (UK) (KLEENCARE), T‑308/01, Zb. s. II‑3253, bod 29].

      39      Z bodov 25 a 26 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa sa obmedzil na to, že preveril, či sa mohol odvolací senát
         v čase prijatia sporného rozhodnutia odvolávať na domnienku, že namietateľ súhlasil s používaním skoršej ochrannej známky
         spoločnosťou Industrias Espadafor SA.

      40      Čo sa týka prvej časti prvého dôvodu, ÚHVT usudzuje, že v prejednávanej veci je domnienka, s ktorou sa Súd prvého stupňa stotožnil,
         že namietateľ súhlasil s používaním skoršej ochrannej známky spoločnosťou Industrias Espadafor SA, úplne odôvodnená dôvodmi
         uvedenými v bodoch 24 až 29 napadnutého rozsudku. Preto posúdenie skutočností Súdom prvého stupňa, ktoré viedlo k pripusteniu,
         že namietateľ súhlasil s uvádzaným používaním skoršej ochrannej známky, neobsahuje ani omyl v posúdení, ani skreslenie, ktoré
         by umožnili Súdnemu dvoru zasiahnuť do záverov uskutočnených Súdom prvého stupňa.

      41      Čo sa týka druhej časti prvého dôvodu, ÚHVT uvádza, že podľa ustálenej judikatúry je cieľom žaloby podanej na Súd prvého stupňa
         zabezpečiť kontrolu zákonnosti rozhodnutia odvolacieho senátu v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94, takže Súd prvého stupňa
         vôbec nebol povinný skúmať, či mohol v čase, keď rozhodoval, legálne prijať nové rozhodnutie s rovnakým výrokom ako sporné
         rozhodnutie.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      42      Po prvé podľa článku 43 ods. 2 a 3 nariadenia č. 40/94, ak to prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva navrhne, majiteľ
         skoršej ochrannej známky, ktorý podal námietku, musí predložiť dôkaz o riadnom používaní svojej ochrannej známky.

      43      Okrem toho z článku 15 ods. 3 tohto nariadenia vyplýva, že riadne používanie ochrannej známky predstavuje jej používanie majiteľom
         tejto ochrannej známky alebo s jeho súhlasom.

      44      Z uvedeného vyplýva, že prináleží majiteľovi skoršej ochrannej známky, ktorý podal námietku, aby predložil dôkaz, že súhlasil
         s uvádzaným používaním tejto ochrannej známky treťou osobou.

      45      Na jednej strane v prejednávanej veci je prvá časť prvého dôvodu týkajúca sa nesprávneho výkladu rozdelenia dôkazného bremena
         podaného Súdom prvého stupňa nedôvodná.

      46      Súd prvého stupňa totiž usúdil po tom, ako uviedol v bode 23 napadnutého rozsudku, že meno spoločnosti Industrias Espadafor
         SA, ktorá používala skoršiu ochrannú známku, obsahuje časť mena majiteľa ochrannej známky, a rozhodol v bodoch 24 a 25 tohto
         rozsudku, že je nepravdepodobné, aby pán Espadafor Caba dostal dôkazy o používaní skoršej ochrannej známky, ktoré predložil
         námietkovému oddeleniu a odvolaciemu senátu ÚHVT, ak by toto používanie nebolo s jeho súhlasom, že ÚHVT sa oprávnene domnieval,
         že namietateľ súhlasil s uvádzaným používaním skoršej ochrannej známky.

      47      Súd prvého stupňa pritom nepožadoval od odvolateľa, aby preukázal nedostatok súhlasu, ale sa odvolal na prvky predložené namietateľom,
         aby z nich vyvodil, že namietateľ predložil dôkaz o súhlase s uvádzaným používaním. Neporušil teda povinnosť dôkazného bremena.

      48      Na druhej strane vo vzťahu k výhrade, že Súd prvého stupňa rozhodol tak, že dôkazné prostriedky predložené namietateľom preukazujú
         jeho súhlas s uvádzaným používaním, táto výhrada vlastne usiluje o to, aby Súdny dvor nahradil vlastným posúdením skutkových
         okolností posúdenie, ktoré vykonal Súd prvého stupňa, a preto je neprípustná.

      49      Odvolanie sa totiž podľa článku 225 ods. 1 ES a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora obmedzuje len na právne otázky.
         Preto je výlučne Súd prvého stupňa príslušný na zisťovanie a posudzovanie relevantných skutočností, ako aj na hodnotenie dôkazov.
         Posudzovanie týchto skutočností a dôkazných prostriedkov, pokiaľ nejde o ich skreslenie, nie je právnou otázkou, ktorá by
         podliehala posúdeniu Súdnym dvorom v rámci konania o odvolaní (pozri najmä rozsudok z 15. septembra 2005, BioID/ÚHVT, C‑37/03 P,
         Zb. s. I‑7975, bod 43 a tam citovanú judikatúru).

      50      Nazdá sa však, že Súd prvého stupňa v bodoch 23 až 25 napadnutého rozsudku skreslil skutočnosti a dôkazné prostriedky, ktoré
         sa mu predložili.

      51      Treba dodať, že Súd prvého stupňa navyše uviedol v bodoch 26 a 27 napadnutého rozsudku, že „ÚHVT mohol vychádzať z predpokladu
         o to viac, že [namietateľ súhlasil s uvádzaným používaním a že odvolateľ nespochybňoval používanie skoršej ochrannej známky]
         obchodnou spoločnosťou Industrias Espadafor, SA“.

      52      Prvú časť prvého odvolacieho dôvodu je preto potrebné zamietnuť ako sčasti nedôvodnú a sčasti neprípustnú.

      53      Po druhé v rozpore s tvrdením odvolateľa z judikatúry Súdu prvého stupňa nevyplýva, že je povinný skúmať v čase, keď rozhoduje
         o žalobe proti rozhodnutiu odvolacieho senátu ÚHVT, či môže legálne prijať nové rozhodnutie s rovnakým výrokom ako napadnuté
         rozhodnutie. Súd prvého stupňa sa totiž v bodoch 25 a 26 svojho rozsudku Henkel/ÚHVT – LHS (UK) (KLEENCARE), už citovaný,
         obmedzil na to, že vyslovil, že túto povinnosť majú odvolacie senáty ÚHVT z dôvodu zásady funkčnej postupnosti medzi jednotlivými
         inštanciami tohto úradu, ktorými sú prieskumoví pracovníci, námietkové a výmazové oddelenia a odvolacie senáty.

      54      Podľa článku 63 nariadenia č. 40/94 Súd prvého stupňa môže zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie odvolacieho senátu ÚHVT iba z dôvodu
         „kompetenčných nedostatkov [z dôvodu nedostatku právomoci – neoficiálny preklad], porušenia zásadnej procedurálnej požiadavky [porušenia podstatných formálnych náležitostí – neoficiálny preklad], porušenia zmluvy, tohto nariadenia alebo akéhokoľvek právneho pravidla [právneho predpisu – neoficiálny preklad] týkajúceho sa ich uplatňovania alebo zneužitia právomoci“.

      55      Z uvedeného vyplýva, že Súd prvého stupňa môže zrušiť alebo zmeniť rozhodnutie, proti ktorému smeruje žaloba, iba vtedy, ak
         v čase prijatia tohto rozhodnutia nastali niektoré z dôvodov zrušenia alebo zmeny. Naproti tomu Súd prvého stupňa nemôže zrušiť
         alebo zmeniť toto rozhodnutie, ak dôvody nastanú po jeho prijatí.

      56      Preto druhá časť prvého odvolacieho dôvodu je nedôvodná a tento dôvod treba zamietnuť ako celok.

       O druhom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      57      V prvej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolateľ tvrdí, že etikety predložené namietateľom neobsahujú žiadny údaj o dátume,
         a preto jednak nepredstavujú dôkaz o rozhodujúcej dobe používania skoršej ochrannej známky a jednak nepodporujú ostatné dôkazy
         predložené v priebehu konania.

      58      V druhej časti tohto dôvodu odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil článok 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94 tým, že porušil
         pojem „riadne používanie“ v zmysle tohto článku. Najmä nedodržal podmienky, kedy možno používanie považovať za riadne.

      59      Podľa odvolateľa z návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer, a rozsudku Súdneho dvora v už citovanej
         veci Ansul, ako aj z judikatúry Súdu prvého stupňa vyplýva, že riadne používanie nezahŕňa symbolické používanie ochrannej
         známky, ktorého účelom je len zachovanie práv z ochrannej známky, že miera, keď sa používanie ochrannej známky považuje za
         riadne a primerané, priamo súvisí s povahou výrobku alebo druhom služby, že nezávisle od objemu uskutočnených transakcií chránených
         ochrannou známkou alebo od ich frekvencie musí ísť o nepretržité používanie, ktoré nesmie byť sporadické alebo príležitostné,
         a že riadne používanie predpokladá, že ochranná známka je prítomná na významnej časti územia, kde je chránená.

      60      Odvolateľ zdôrazňuje, že v prejednávanej veci predávanými výrobkami sú bežné výrobné a spotrebné tovary určené na každodenné
         používanie konečným spotrebiteľom, majú nízku cenu, a teda sa ľahko predávajú. So zreteľom na povahu týchto výrobkov ich predaj
         v objeme, ktorý bol preukázaný v prejednávanej veci, nemožno považovať za dostačujúci v zmysle článku 43 ods. 2 nariadenia
         č. 40/94. Okrem toho namietateľ, ktorý predložil dôkaz iba o piatich transakciách za jedenásť mesiacov, preukázal nanajvýš
         sporadické alebo príležitostné používanie skoršej ochrannej známky. Takéto používanie v každom prípade nemožno považovať za
         nepretržité, skutočné a stále používanie. Navyše všetky predložené faktúry boli vystavené na meno jedného zákazníka, takže
         sa nepreukázalo, že skoršia ochranná známka je prítomná na významnej časti územia, kde je chránená.

      61      Odvolateľ dodáva, že jeho posúdenie, podľa ktorého Súd prvého stupňa nerešpektoval pojem „riadne používanie“ v zmysle článku
         43 ods. 2 nariadenia č. 40/94, podporuje skutočnosť, že Bundesgerichtshof (Nemecko) rozhodol v inej veci, že mesačný obrat
         4 400 eur predstavuje čisto formálne používanie.

      62      Odvolateľ vraj vôbec nespochybňuje skutkové závery Súdu prvého stupňa alebo ním vykonané posúdenie dôkazov, ale mu vytýka,
         že porušil pojem „riadne používanie“. Ide podľa neho o právnu otázku, ktorú možno prejednávať v rámci odvolania.

      63      ÚHVT zdôrazňuje, že v bodoch 32 až 42 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa správne opísal zásady, ktoré sám rozvinul alebo
         ktoré rozvinul Súdny dvor, vo vzťahu k pojmu „riadne používanie“ a konštatuje, že odvolateľ nespochybňuje tieto zásady, ale
         usudzuje, že skutkový stav v prejednávanej veci neposkytuje dôkaz o takomto používaní.

      64      Z uvedeného vyvodzuje, že druhý odvolací dôvod smeruje k opätovnému preskúmaniu skutočností a dôkazov Súdnym dvorom, preto
         treba vysloviť, že tento dôvod je neprípustný.

      65      Subsidiárne ÚHVT usudzuje, že Súd prvého stupňa správne rozhodol, že sa preukázalo riadne používanie skoršej ochrannej známky,
         takže dôvod je nedôvodný. Uznáva, že preukázané používanie je pomerne obmedzené a zdá sa, že sa týka iba jedného zákazníka,
         ale zdôrazňuje, že celková výška transakcií sa dosiahla v priebehu dosť krátkeho obdobia. Tiež pripomína, že v súlade s judikatúrou
         Súdneho dvora neexistuje pravidlo „de minimis“, a usudzuje, že Súd prvého stupňa správne rozhodol, že obmedzené používanie
         môže byť zlučiteľné so skutočnou prítomnosťou na trhu.

      66      Čo sa týka tvrdenia odvolateľa, že ochranná známka má byť prítomná na významnej časti územia, kde je chránená, aby sa jej
         používanie mohlo považovať za riadne, ÚHVT usudzuje, že táto požiadavka neplatí vo svetle rozsudku Ansul, už citovaný, a uznesenia
         z 27. januára 2004, La Mer Technology (C‑259/02, Zb. s. I‑1159), a že rozsah územného pokrytia predstavuje len jednu zo skutočností,
         ktoré sa majú zohľadniť pri určovaní, či používanie je alebo nie je riadne.

      67      Vo vzťahu k tvrdeniu založenému na rozhodnutí Bundesgerichtshof, ÚHVT uvádza, že rozhodnutia vnútroštátneho súdu nie sú záväzné
         pre toto konanie a že navyše z dôvodu, že treba od prípadu k prípadu posudzovať, či ochranná známka bola riadne používaná,
         je takmer nemožné vyvodiť všeobecné závery z iných vecí.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      68      Po prvé, treba zdôrazniť, že odvolateľ nespochybňuje konštatovanie urobené Súdom prvého stupňa v bodoch 46 až 48 napadnutého
         rozsudku na základe faktúr predložených namietateľom, že hodnota výrobkov uvedených na trh a chránených skoršou ochrannou
         známkou v období od mája 1996 do mája 1997, určených jedinému zákazníkovi v Španielsku, nepresahuje 4 800 eur, čo predstavuje
         predaj 293 prepraviek, pričom každá prepravka obsahuje dvanásť kusov.

      69      Za týchto okolností nie je prvá časť druhého odvolacieho dôvodu založená na tom, že etikety predložené namietateľom nemôžu
         z dôvodu svojej povahy predstavovať dôkaz o rozhodujúcej dobe používania skoršej ochrannej známky a nepodporujú ostatné dôkazy,
         spôsobilá vyvolať zrušenie napadnutého rozsudku, a musí sa teda zamietnuť.

      70      Po druhé, ako vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, ochranná známka je predmetom „riadneho používania“, ak sa používa v súlade
         s jej základnou funkciou zaručiť označenie pôvodu výrobkov alebo služieb, pre ktoré je zapísaná, aby vytvárala alebo zachovávala
         odbyt pre tieto výrobky a služby, s výnimkou symbolického používania, ktorého účelom je len zachovanie práv z ochrannej známky.
         Posúdenie riadnej povahy používania ochrannej známky musí spočívať na súhrne skutočností a okolností týkajúcich sa určenia
         jej skutočného obchodného používania v obchodnom styku, najmä na tom, či jej používanie v príslušnom ekonomickom odvetví možno
         považovať za dostačujúce na udržanie alebo vytvorenie podielu na trhu pre tovary alebo služby chránené ochrannou známkou,
         na povahe týchto tovarov a služieb, vlastnostiach trhu, rozsahu a frekvencie používania ochrannej známky [pozri v súvislosti
         s článkom 10 ods. 1 prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych predpisov členských štátov v oblasti
         ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 92), pričom toto ustanovenie sa zhoduje s článkom 15 ods. 1
         nariadenia č. 40/94, rozsudok Ansul, už citovaný, bod 43, a uznesenie La Mer Technology, už citované, bod 27].

      71      Otázka, či je používanie kvantitatívne dostačujúce na udržanie alebo vytvorenie podielu na trhu pre tovary alebo služby chránené
         ochrannou známkou, závisí od viacerých skutočností a od posúdenia od prípadu k prípadu. Vlastnosti týchto výrobkov alebo služieb,
         frekvencia a pravidelnosť používania ochrannej známky, skutočnosť, že ochranná známka sa používa pri uvedení všetkých zhodných
         výrobkov alebo služieb podniku, ktorý je jej majiteľom, na trh alebo iba niektorých z nich, alebo aj dôkazy o používaní ochrannej
         známky, ktoré je schopný majiteľ predložiť, patria ku skutočnostiam, ktoré sa môžu zohľadniť (pozri v tomto zmysle uznesenie
         La Mer Technology, už citované, bod 22).

      72      Z uvedeného vyplýva, že nemožno abstraktne a priori určiť, aká má byť kvantitatívna miera na určenie, či je alebo nie je používanie
         riadne. Nemožno teda stanoviť pravidlo de minimis, ktoré by neumožnilo ÚHVT alebo na základe žaloby Súdu prvého stupňa posúdiť
         všetky okolnosti prejednávaného sporu (pozri v tomto zmysle uznesenie La Mer Technology, už citované, bod 25). Takže ak je
         aj minimálne používanie skutočne obchodne odôvodnené za podmienok uvedených v bode 70 tohto rozsudku, možno ho považovať za
         dostačujúce na preukázanie riadnej povahy (uznesenie La Mer Technology, už citované, bod 27).

      73      V prejednávanej veci sa Súd prvého stupňa nedopustil žiadneho právneho omylu pri posudzovaní riadnej povahy používania skoršej
         ochrannej známky.

      74      Po prvé v bodoch 46 až 54 napadnutého rozsudku sú totiž podľa pravidla 22 ods. 2 nariadenia č. 2868/95 analyzované čas, rozsah
         a povaha tohto používania.

      75      Po druhé v súlade s judikatúrou uvedenou v bodoch 70 až 72 tohto rozsudku Súd prvého stupňa zisťoval, či sa skoršia ochranná
         známka používala na vytvorenie alebo zachovanie odbytu pre výrobky „koncentrované šťavy z ovocia“, pre ktoré bol predložený
         dôkaz o uvádzanom používaní, alebo či účelom tohto používania je len zachovanie práv z ochrannej známky, a teda ho treba považovať
         za symbolické.

      76      Po tretie v rozpore s tvrdeniami odvolateľa, okolnosť, že v prejednávanej veci bol dôkaz o používaní skoršej ochrannej známky
         preložený iba vo vzťahu k predaju výrobkov jedinému zákazníkovi, neumožňuje a priori vylúčiť jeho riadnu povahu (pozri v tomto
         zmysle uznesenie La Mer Technology, už citované, bod 24), aj keď z toho vyplýva, že uvedená ochranná známka nie je prítomná
         na významnej časti španielskeho územia, kde je chránená. Ako totiž uvádza ÚHVT, územný rozsah používania je len jednou z viacerých
         skutočností, ktoré sa majú zohľadniť, pri určovaní, či je alebo nie je jej používanie riadne.

      77      Po štvrté a na záver vo vzťahu k tvrdeniu odvolateľa založenému na rozsudku vydanom Bundesgerichtshof vo veci týkajúcej sa
         inej ochrannej známky VITAFRUT, ako vyplýva z ustálenej judikatúry uvedenej v bodoch 70 až 72 tohto rozsudku, posúdenie riadnej
         povahy používania ochrannej známky vyžaduje zohľadnenie všetkých okolnosti prejednávanej veci a nemožno abstraktne a priori
         určiť, aká má byť kvantitatívna miera na určenie, či toto používanie má takúto povahu. Z uvedeného vyplýva, že súdne orgány
         rozhodujúce v rozličných veciach môžu rôzne posúdiť riadnu povahu používaní uvádzaných v konaní pred nimi, aj keď tieto používania
         môžu viesť k porovnateľným mieram obratu.

      78      Okrem toho, argumentácia odvolateľa, podľa ktorej je kvantitatívna miera používania skoršej ochrannej známky so zreteľom najmä
         na povahu výrobkov uvádzaných na trh a chránených touto známkou nedostačujúca na to, aby sa toto používanie považovalo za
         riadne v zmysle článku 43 ods. 2 nariadenia č. 40/94, usiluje o to, aby Súdny dvor nahradil vlastným posúdením skutkových
         okolností posúdenie, ktoré vykonal Súd prvého stupňa. S výnimkou skreslenia, ktoré sa v prejednávanej veci netvrdí, takáto
         argumentácia nie je právnou otázkou, ktorá by ako taká podliehala kontrole Súdnym dvorom z dôvodov uvedených v bode 49 tohto
         rozsudku.

      79      Preto je druhá časť druhého odvolacieho dôvodu založeného na porušení pojmu „riadne používanie“ v zmysle článku 43 ods. 2
         nariadenia č. 40/94 sčasti neprípustná a sčasti nedôvodná a tento dôvod treba ako celok zamietnuť.

       O treťom dôvode
       Argumentácia účastníkov konania
      80      V treťom odvolacom dôvode uvedenom na podporu svojho subsidiárneho návrhu smerujúceho k čiastočnému zrušeniu napadnutého rozsudku
         odvolateľ tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 tým, že vyvodil záver, že výrobky
         „bylinkové a vitamínové nápoje“ uvedené v prihláške a výrobky „koncentrované šťavy z ovocia“, pre ktoré sa preukázalo riadne
         používanie skoršej ochrannej známky, sú podobnými výrobkami v zmysle tohto ustanovenia.

      81      Odvolateľ jednak tvrdí, že Súd prvého stupňa nezohľadnil povahu jednotlivých výrobkov predstavujúcu podľa judikatúry Súdneho
         dvora rozhodujúcu skutočnosť, ktorá sa má zohľadniť pri posudzovaní, či sú výrobky alebo služby podobné.

      82      Jednak tvrdí, že tieto výrobky sa veľmi líšia podľa spôsobu ich výroby, spôsobu, akým sa používajú, ich určenia a miest ich
         uvádzania na trh a že všetky tieto odlišnosti prevažujú nad ich jedinou spoločnou vlastnosťou, ktorou je to, že sú určené
         rovnakým potenciálnym spotrebiteľom.

      83      Odvolateľ tvrdí, že týmto dôvodom vôbec nespochybňuje skutkové závery Súdu prvého stupňa alebo ním vykonané posúdenie dôkazov,
         ale mu vytýka, že porušil pojem „podobnosť výrobkov“. Ide podľa neho o právnu otázku, ktorú možno prejednávať v rámci odvolania.

      84      ÚHVT hlavne navrhuje neprípustnosť tretieho odvolacieho dôvodu, pretože odvolateľ sa obmedzuje na spochybnenie posúdenia skutkového
         stavu vykonaného Súdom prvého stupňa. Subsidiárne, tvrdí, že sporné výrobky sú podobné.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      85      Ako Súd prvého stupňa správne pripomenul v bode 65 napadnutého rozsudku, pri posudzovaní podobnosti medzi predmetnými tovarmi
         alebo službami je potrebné zohľadniť všetky rozhodujúce okolnosti, ktorými sa vyznačuje vzťah medzi tovarmi alebo službami.
         Tieto okolnosti zahŕňajú predovšetkým ich povahu, určenie, používanie, ako aj konkurenčný alebo doplňujúci charakter [pozri
         v súvislosti s článkom 4 ods. 1 písm. b) smernice 89/104, pričom toto ustanovenie sa v podstate zhoduje s článkom 8 ods. 1
         písm. b) nariadenia č. 40/94, rozsudok z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507, bod 23].

      86      Súd prvého stupňa v súlade s touto judikatúrou uviedol v bode 66 napadnutého rozsudku, že výrobky „bylinkové a vitamínové
         nápoje“ uvedené v prihláške a výrobky „koncentrované šťavy z ovocia“, pre ktoré sa preukázalo riadne používanie skoršej ochrannej
         známky, sú určené konečným spotrebiteľom. Rovnako v bode 67 napadnutého rozsudku rozhodol, že uvedené výrobky majú rovnaké
         určenie, menovite uhasenie smädu, a z tohto dôvodu majú do veľkej miery konkurenčnú povahu, majú rovnakú povahu a spôsob použitia
         – ide o nealkoholické nápoje konzumované zvyčajne chladené, a že odlišné zloženie týchto tovarov však nemôže zmeniť konštatovanie,
         podľa ktorého predmetné tovary zostávajú zameniteľné z dôvodu, že sú určené na uspokojenie identických potrieb.

      87      Odvolateľ na základe nesprávneho prečítania napadnutého rozsudku tvrdí, že Súd prvého stupňa pri posudzovaní podobnosti sporných
         výrobkov nezohľadnil ich povahu. Súd prvého stupňa totiž v bode bod 67 napadnutého rozsudku preskúmal, či predmetné výrobky
         sú alebo nie sú podobné s ohľadom najmä na povahu každého z nich.

      88      Vo vzťahu k výhrade, že Súd prvého stupňa nerozhodol tak, že odlišnosti medzi spornými výrobkami prevažujú nad ich jedinou
         spoločnou vlastnosťou, ktorou je to, že sú určené rovnakým potenciálnym spotrebiteľom, odvolateľ v skutočnosti usiluje o to,
         aby Súdny dvor nahradil vlastným posúdením skutkových okolností posúdenie, ktoré vykonal Súd prvého stupňa v bodoch 66 a 67
         napadnutého rozsudku (pozri analogicky vo vzťahu k posúdeniu podobnosti dvoch ochranných známok rozsudky z 12. januára 2006,
         Ruiz-Picasso a i./ÚHVT, C‑361/04 P, Zb. s. I‑643, bod 23, a z 23. marca 2006, Mühlens/ÚHVT, C‑206/04 P, Zb. s. I‑2717, bod
         41). S výnimkou skreslenia, ktoré sa v prejednávanej veci netvrdí, takáto argumentácia nie je právnou otázkou, ktorá by ako
         taká podliehala kontrole Súdnym dvorom z dôvodov uvedených v bode 49 tohto rozsudku.

      89      Preto treba tretí odvolací dôvod zamietnuť ako sčasti nedôvodný a sčasti neprípustný, a teda treba odvolanie ako celok zamietnuť.

       O trovách
      90      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže ÚHVT navrhol zaviazať odvolateľa na náhradu trov konania a odvolateľ nemal úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené
         zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolanie sa zamieta.
      2.      The Sunrider Corp. je povinný nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 23. októbra 2003. # Patricia Inizan proti Caisse primaire d'assurance maladie des Hauts-de-Seine. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Francúzsko. # Sociálne zabezpečenie - Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-56/01.