Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 22. novembra 2012.#Európska komisia proti Spolkovej republike Nemecko.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Voľný pohyb kapitálu – Zdaňovanie dividend a úrokov vyplácaných dôchodkovým fondom a dôchodkovým poisťovniam – Zaobchádzanie s dividendami a úrokmi vyplácanými inštitúciám, ktoré nie sú rezidentmi – Odpočítanie prevádzkových nákladov priamo spojených s platením príjmu vo forme dividend a úrokov – Dôkazné bremeno.#Vec C-600/10.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. marca 1999. # The Queen proti Ministry of Agriculture, Fisheries and Food, ex parte: British Agrochemicals Association Ltd. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Vec C-100/96.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 12. marca 2009.#Joséphine Arpaillange a i. proti Európskej komisii.#Vec F-104/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 12. marca 2009
      Vec F‑104/06
      Joséphine Arpaillange a i.
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Zmluvní zamestnanci – Prijímanie do zamestnania – Zaradenie – Bývalí individuálni experti – Diplom – Odborná prax – Námietka nezákonnosti“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou pani Arpaillange, ako aj ďalší štyria zmluvní zamestnanci Komisie
         navrhujú najmä zrušenie rozhodnutí o zaradení vydaných orgánom oprávneným uzatvoriť pracovné zmluvy, tak ako vyplývajú z ich
         pracovných zmlúv

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Zmluvní zamestnanci – Zaradenie – Zamestnanci patriaci do funkčnej skupiny IV
      (Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 79 ods. 2 a článok 86)
      2.      Úradníci – Rovnosť zaobchádzania – Rozdielne zaobchádzanie s rôznymi kategóriami zamestnancov v oblasti záruk podľa služobného
            poriadku a výhod sociálneho zabezpečenia – Neexistencia diskriminácie
      3.      Úradníci – Žaloba – Návrh na náhradu škody spojený s návrhom na zrušenie – Zamietnutie návrhu na zrušenie spôsobujúce zamietnutie
            návrhu na náhradu škody
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      1.      Z článku 79 ods. 2 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov vyplýva, že administratíva disponuje širokou mierou voľnej
         úvahy pri stanovovaní počtu rokov odbornej praxe požadovaných na účely zaradenia zmluvných zamestnancov. Keďže článok 86 týchto
         podmienok upravuje zaradenie zmluvných zamestnancov uvedených v článku 13a patriacich do funkčnej skupiny IV iba do troch
         platových tried, rozdiel medzi najnižšou hranicou a najvyššou hranicou doby odbornej praxe požadovanej pre každú z troch platových
         tried je nevyhnutne vysoký. Rovnaké zaobchádzanie so zmluvnými zamestnancami, ktorí sa nachádzajú v rozdielnych situáciách,
         pokiaľ ide o ich odbornú prax, je teda vlastné systému rozdelenia zmluvných zamestnancov uvedených v článku 3a patriacich
         do funkčnej skupiny IV do troch platových tried.

      (pozri body 48, 50 a 52)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 19. marca 2003, CMA CGM a i./Komisia, T‑213/00, Zb. s. II‑913, body 405 až 410
      2.      Keďže normotvorca Spoločenstva môže voľne vytvárať nové kategórie zamestnancov zodpovedajúce legitímnym potrebám administratívy
         Spoločenstva a rozdiely, ktoré služobný poriadok stanovuje medzi rôznymi kategóriami osôb zamestnávaných Európskymi spoločenstvami
         buď ako úradníkmi vo vlastnom zmysle slova alebo v rámci rôznych kategórií zamestnancov patriacich do pôsobnosti podmienok
         zamestnávania ostatných zamestnancov, nemožno spochybniť, pretože definícia každej z týchto kategórií zodpovedá oprávneným
         potrebám administratívy Spoločenstva a povahe stálych alebo dočasných úloh, ktoré má plniť, nie je možné považovať za diskrimináciu
         skutočnosť, že pokiaľ ide o záruky podľa služobného poriadku a výhody sociálneho zabezpečenia, niektoré kategórie osôb zamestnávaných
         Spoločenstvami môžu využívať tie záruky alebo výhody, ktoré sa nepriznávajú iným kategóriám. Konkrétne, zmluvní zamestnanci
         uvedení v článku 3a a zmluvní zamestnanci uvedení v článku 3b týchto podmienok spadajú do rôznych kategórií zamestnancov,
         čo sa prejavuje najmä tým, že druhá kategória zamestnancov môže, na rozdiel od prvej, uzatvárať iba pracovné zmluvy na dobu
         určitú, čo implikuje predovšetkým odlišné zaradenie, a v dôsledku toho rôzne úrovne odmeňovania.

      (pozri body 60, 61, 63 a 97)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 6. októbra 1983, Celant a i./Komisia, 118/82 až 123/82, Zb. s. 2995, bod 22
      Súd prvého stupňa: 30. septembra 1998, Ryan/Dvor audítorov, T‑121/97, Zb. s. II‑3885, body 98 a 104; 9. júla 2007, De Smedt/Komisia,
         T‑415/06 P, Zb. VS s. I‑B‑1‑7, II‑B‑1‑41, body 54 a 55

      Súd pre verejnú službu: 19. októbra 2006, De Smedt/Komisia, F‑59/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑109, II‑A‑1‑409, body 71 a 76
      3.      V prípade žalôb podaných úradníkmi sa návrhy na náhradu škody musia zamietnuť v rozsahu, v akom úzko súvisia s návrhmi na
         zrušenie, ktoré samotné boli zamietnuté buď ako neprípustné, alebo ako nedôvodné.

      (pozri bod 137)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 10. júna 2004, Liakoura/Rada, T‑330/03, Zb. VS s. I‑A‑191, II‑859, bod 69; 13. decembra 2005, Cwik/Komisia,
         T‑155/03, T‑157/03 a T‑331/03, Zb. VS s. I‑A‑411, II‑1865, bod 207


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 5. novembra 2002. # André Ronsse proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Odmena - Vrátenie súm zaplatených bez právneho dôvodu. # Vec T-205/01.


Rozsudok Súdneho dvora z 10. novembra 1992. # Exportur SA proti LOR SA a Confiserie du Tech SA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Montpellier - Francúzsko. # Vec C-3/91.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 3. júna 2008.#The Queen, na návrh International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) a iní proti Secretary of State for Transport.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) - Spojené kráľovstvo.#Smernica 2005/35/ES.#Vec C-308/06.

text:
      Vec C‑308/06
      The Queen, na návrh:
      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko) a i.
      proti
      Secretary of State for Transport
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court)]
      „Námorná doprava – Znečistenie z lodí – Smernica 2005/35/ES – Platnosť – Dohovor z Montego Bay – Dohovor Marpol 73/78 – Právne účinky – Možnosť odvolať sa – Závažná nedbanlivosť – Zásada právnej istoty“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/35)
      2.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      3.        Doprava – Námorná doprava – Znečisťovanie mora z lodí a zavedenie sankcií za porušenia – Smernica 2005/35
      (Článok 249 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/35, články 4 a 8)
      1.        Vzhľadom na to, že medzinárodné dohody uzatvorené Spoločenstvom majú prednosť pred sekundárnou právnou úpravou Spoločenstva,
         platnosť sekundárnej právnej úpravy Spoločenstva môže byť ovplyvnená jej nezlučiteľnosťou s takýmito predpismi medzinárodného
         práva. Ak sa tejto neplatnosti dovoláva pred vnútroštátnym súdom, Súdny dvor na základe uplatnenia článku 234 ES overuje platnosť
         predmetnej právnej úpravy Spoločenstva vo vzťahu ku všetkým predpisom medzinárodného práva s výhradou rešpektovania dvoch
         podmienok. Po prvé Spoločenstvo musí byť viazané týmito predpismi. Po druhé Súdny dvor môže pristúpiť ku skúmaniu platnosti
         právnej úpravy Spoločenstva vzhľadom na medzinárodný dohovor, iba ak charakter a štruktúra uvedeného dohovoru tomu nebránia,
         a okrem toho, ak sa jeho ustanovenia z pohľadu ich obsahu zdajú byť nepodmienečné a dostatočne presné.

      Keďže Spoločenstvo nie je viazané medzinárodným dohovorom o zabránení znečisťovania z lodí (dohovor Marpol 73/78), samotná
         okolnosť, že smernica 2005/35 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia má za cieľ zahrnúť do práva Spoločenstva
         určité predpisy, ktoré sú upravené v uvedenom dohovore, nepostačuje na to, aby Súdnemu dvoru prislúchalo skúmať zákonnosť
         tejto smernice vzhľadom na predmetný dohovor. Právomoci Spoločenstva musia byť síce vykonávané v súlade s medzinárodným právom
         vrátane ustanovení medzinárodných dohôd v rozsahu, v akom kodifikujú obyčajové pravidlá uznávané medzinárodným právom verejným.
         Keďže však pravidlo 9 a pravidlo 11 písm. b) prílohy I dohovoru Marpol 73/78 a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b) prílohy II
         tohto dohovoru nepredstavujú vyjadrenie obyčajových pravidiel uznávaných medzinárodným právom verejným, platnosť smernice
         2005/35 nemôže byť posudzovaná vzhľadom na tento dohovor, hoci členské štáty sú ním viazané.

      (pozri body 42 – 45, 50 – 52, bod 1 výroku)
      2.        Pokiaľ ide o Dohovor Organizácie Spojených národov o morskom práve, podpísaný v Montego Bay 10. decembra 1982 (Dohovor z Montego
         Bay), ten bol podpísaný Spoločenstvom a schválený rozhodnutím 98/392, čo malo za dôsledok viazanosť Spoločenstva ustanoveniami
         tohto dohovoru, pričom ustanovenia tohto dohovoru sú neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva. Dohovor z Montego
         Bay však nestanovuje predpisy určené na priame a bezodkladné uplatnenie na jednotlivcov a na priznanie jednotlivcom práv alebo
         slobôd, ktorých by sa mohli dovolávať voči štátom, nezávisle od prístupu štátu vlajky lode. Z toho vyplýva, že charakter a štruktúra
         dohovoru z Montego Bay odporujú tomu, aby Súdny dvor mohol skúmať platnosť právneho predpisu Spoločenstva vzhľadom na tento
         dohovor.

      (pozri body 53, 64, 65, bod 1 výroku)
      3.        Článok 4 smernice 2005/35 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia v spojení s jej článkom 8 zaväzuje
         členské štáty sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami, ak bolo spáchané „úmyselne, z nepozornosti alebo závažnej
         nedbanlivosti“ bez toho, že by definoval tieto pojmy. Tieto odlišné pojmy, najmä pojem „závažnej nedbanlivosti“, však zodpovedajú
         kritériu založenia zodpovednosti, ktoré sa má uplatňovať na nedefinovaný počet situácií, ktoré je nemožné predvídať vopred,
         a nie na presné konania, ktoré by bolo možné vopred špecifikovať v normatívnom akte práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho
         práva. Okrem toho sú tieto pojmy plne integrované a používané v právnych systémoch príslušných členských štátov. V tejto súvislosti
         pojem „závažnej nedbanlivosti“ v zmysle uvedeného článku 4 musí byť chápaný ako pojem predpokladajúci neúmyselné konanie alebo
         opomenutie, ktorým zodpovedná osoba porušuje závažným spôsobom povinnosť starostlivosti, ktorú mala a mohla dodržať, a to
         vzhľadom na jej postavenie, jej znalosti, jej schopnosti a jej individuálnu situáciu. Nakoniec podľa článku 249 ES smernica
         2005/35 má byť členskými štátmi prebratá do ustanovení ich príslušných vnútroštátnych právnych poriadkov. Preto samotná definícia
         porušení upravených v článku 4 smernice 2005/35 a uplatniteľných sankcií vyplýva z predpisov stanovených členskými štátmi.

      Z toho vyplýva, že článok 4 smernice 2005/35 v spojení s jej článkom 8 neporušuje všeobecnú zásadu právnej istoty tým, že
         zaväzuje členské štáty sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami spáchané „[zo] závažnej nedbanlivosti“ bez toho,
         že by definoval tento pojem.

      (pozri body 72 – 74, 77 – 79, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 3. júna 2008 (*)

      „Námorná doprava – Znečistenie z lodí – Smernica 2005/35/ES – Platnosť – Dohovor z Montego Bay – Dohovor Marpol 73/78 – Právne účinky – Možnosť odvolať sa – Závažná nedbanlivosť – Zásada právnej istoty“
      Vo veci C‑308/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Queen’s Bench Division (Administrative Court) (Spojené kráľovstvo) zo 4. júla 2006 a doručený Súdnemu dvoru
         14. júla 2006, ktorý súvisí s konaním:

      The Queen, na návrh:

      International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko),
      International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),
      Greek Shipping Co-operation Committee,
      Lloyd’s Register,
      International Salvage Union
      proti
      Secretary of State for Transport,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts, L. Bay Larsen, sudcovia
         K. Schiemann, J. Makarczyk, P. Kūris, J. Malenovský (spravodajca), A. Ó Caoimh, P. Lindh a J.‑C. Bonichot,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomníci: L. Hewlett, hlavná referentka, a C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. septembra 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo),
         Greek Shipping Co-operation Committee, Lloyd’s Register a International Salvage Union, v zastúpení: C. Greenwood, QC, a H. Mercer,
         barrister,

      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: C. Gibbs, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Lewis a S. Wordsworth, barristers,
      –        dánska vláda, v zastúpení: J. Bering Liisberg a B. Weis Fogh, splnomocnení zástupcovia,
      –        estónska vláda, v zastúpení: L. Uibo, splnomocnený zástupca,
      –        grécka vláda, v zastúpení: A. Samoni-Rantou a S. Chala, ako aj G. Karipsiadis, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: M. Sampol Pucurull, splnomocnený zástupca,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a L. Butel, ako aj C. Jurgensen, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        cyperská vláda, v zastúpení: D. Lysandrou a N. Charalampidou, splnomocnení zástupcovia,
      –        maltská vláda, v zastúpení: S. Camilleri, splnomocnený zástupca,
      –        švédska vláda, v zastúpení: K. Wistrand a A. Falk, splnomocnené zástupkyne,
      –        Európsky parlament, v zastúpení: M. Gómez-Leal a J. Rodrigues, splnomocnení zástupcovia,
      –        Rada Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson a E. Chaboureau, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: K. Simonsson, H. Ringbom a F. Hoffmeister, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 20. novembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka platnosti článkov 4 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/35/ES
         zo 7. septembra 2005 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií za porušenia (Ú. v. EÚ L 255, s. 11 a korigendá Ú. v. EÚ
         L 33, 2006, s. 87, a Ú. v. EÚ L 105, 2006, s. 65).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi International Association of Independent Tanker Owners (Intertanko), International
         Association of Dry Cargo Shipowners (Intercargo), Greek Shipping Co‑operation Committee, Lloyd’s Register, International Salvage
         Union a Secretary of State for Transport (ministerstvo dopravy), ktorý sa týka vykonania smernice 2005/35.

       Právny rámec
       Medzinárodné právo
      3        Dohovor Organizácie Spojených národov o morskom práve, podpísaný v Montego Bay 10. decembra 1982 (ďalej len „dohovor z Montego
         Bay“), nadobudol účinnosť 16. novembra 1994. Tento dohovor bol v mene Európskeho spoločenstva schválený rozhodnutím Rady 98/392/ES
         z 23. marca 1998 (Ú. v. ES L 179, s. 1; Mim. vyd. 04/003, s. 260).

      4        Článok 2 dohovoru z Montego Bay stanovuje právny štatút pobrežného mora takto:

      „1.      Zvrchovanosť pobrežného štátu sa rozširuje za jeho pevninské územie a vnútorné vody a v prípade súostrovného štátu na priľahlé
         morské pásmo nazývané pobrežným morom.

      …
      3.      Zvrchovanosť nad pobrežným morom je vykonávaná v súlade s týmto Dohovorom [z Montego Bay] a inými pravidlami medzinárodného
         práva.“

      5        Podľa znenia článku 17 tohto dohovoru:

      „Lode všetkých štátov, či už pobrežných alebo vnútrozemských, majú v súlade s týmto dohovorom [z Montego Bay] právo pokojného
         prechodu pobrežným morom.“

      6        Článok 34 predmetného dohovoru upresňuje právny štatút vôd tvoriacich prielivy používané pre medzinárodnú plavbu takto:

      „1.      Režim prechodu prielivmi, ktorý sa používa pre medzinárodnú plavbu, ustanovený v tejto časti, sa v žiadnom inom ohľade nedotýka
         štatútu vôd tvoriacich takéto prielivy, ani výkonu zvrchovanosti alebo jurisdikcie štátov hraničiacich s takýmito prielivmi
         a ich vzdušným priestorom, dnom a podložím.

      2.      Zvrchovanosť alebo jurisdikcia štátov susediacich s prielivmi sa vykonáva v zmysle ustanovení tejto časti a iných noriem medzinárodného
         práva.“

      7        Článok 42 dohovoru z Montego Bay uvádza:

      „1.      Pri dodržiavaní ustanovenia tohoto oddielu môžu štáty, ktoré hraničia s prielivmi, vydávať predpisy dotýkajúce sa tranzitného
         prechodu prielivmi, pokiaľ ide o:

      …
      b)      zabránenie, zníženie a kontrolu znečistenia uplatnením príslušných medzinárodných predpisov, ktoré sa dotýkajú vypúšťania
         ropy, ropných odpadov a iných škodlivých látok v prielive,

      …“
      8        Časť V tohto dohovoru stanovuje právny režim, ktorému podlieha výlučná ekonomická zóna.

      9        V tejto časti článok 56 ods. 1 uvedeného dohovoru stanovuje:

      „1.      Vo výlučnej ekonomickej zóne má pobrežný štát:
      a)      zvrchované práva s cieľom prieskumu a využívania, zachovávania prírodných zdrojov živých aj neživých a hospodárenia s nimi,
         morského dna a jeho podložia a vôd ležiacich nad nimi s ohľadom na inú činnosť, ktorá sa dotýka hospodárskeho využívania a prieskumu
         zóny, ako aj výroby energie pomocou vody, morských prúdov a vetra,

      …“
      10      Článok 58 ods. 1 toho istého dohovoru stanovuje:

      „Vo výlučnej ekonomickej zóne využívajú všetky štáty, či už pobrežné alebo vnútrozemské, s výhradou príslušných ustanovení
         tohoto dohovoru [z Montego Bay], slobody, o ktorých je zmienka v článku 87, a síce slobody plavby, preletu, kladenia podmorských
         káblov, potrubí a iných spôsobov využívania mora dotýkajúcich sa týchto medzinárodným právom uznávaných slobôd, ktoré sú spojené
         s prevádzkou lodí, lietadiel, podmorských káblov a potrubí a ktoré sú zlučiteľné s ostatnými ustanoveniami tohoto dohovoru
         [z Montego Bay].“

      11      Podľa článku 79 ods. 1 dohovoru z Montego Bay:

      „Všetky štáty sú oprávnené klásť podmorské káble a diaľkové potrubia na kontinentálnom šelfe v súlade s ustanoveniami tohoto
         článku.“

      12      Podľa znenia článku 89 tohto dohovoru:

      „Žiadny štát si nesmie robiť nárok na podrobenie akejkoľvek časti šíreho mora do svojej zvrchovanosti.“
      13      Článok 90 predmetného dohovoru uvádza:

      „Každý štát, či už pobrežný alebo vnútrozemský, má právo, aby na šírom mori plávali lode pod jeho vlajkou.“
      14      Článok 116 dohovoru z Montego Bay stanovuje:

      „Všetky štáty majú právo na to, aby ich štátni príslušníci vykonávali rybolov na šírom mori,…“
      15      Časť XII tohto dohovoru je venovaná ochrane a zachovaniu morského prostredia.

      16      V uvedenej časti XII článku 211 predmetný dohovor stanovuje:

      „1.      Štáty, konajúc prostredníctvom príslušných medzinárodných organizácií alebo všeobecnej diplomatickej konferencie, stanovia
         medzinárodné normy a štandardy na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia z lodí a rovnakým spôsobom
         budú tam, kde je to vhodné, podporovať prijatie systémov morských ciest zameraných na minimalizáciu nebezpečenstva vzniku
         nehôd, ktoré by mohli zapríčiniť znečisťovanie morského prostredia, vrátane pobrežia a s ním spojených záujmov pobrežných
         štátov. Tieto normy a štandardy budú rovnakým spôsobom podľa potreby preskúmavané.

      2.      Štáty prijmú zákony a nariadenia pre zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania morského prostredia z lodí plávajúcich
         pod ich vlajkou alebo ich registrácií. Tieto zákony a nariadenia musia byť prinajmenšom rovnako účinné, ako všeobecne prijaté
         medzinárodné normy a štandardy stanovené prostredníctvom príslušných medzinárodných organizácií alebo všeobecnou diplomatickou
         konferenciou.

      …
      4.      Pobrežné štáty pri výkone svojej zvrchovanosti v pobrežnom mori môžu vydať zákony a nariadenia na zabránenie, zníženie a kontrolu
         znečisťovania mora z cudzích lodí, vrátane lodí vykonávajúcich právo pokojného prejazdu. Takéto zákony a nariadenia nesmú,
         v súlade s oddielom 3 druhej časti, narušovať pokojný prejazd cudzích lodí.

      5.      Pobrežné štáty s cieľom zabezpečenia, dodržiavania právnych predpisov uvedených v šiestom oddiele môžu, pokiaľ sa týka ich
         výlučnej ekonomickej zóny, vydať zákony a nariadenia na zabránenie, zníženie a kontrolu znečisťovania z lodí, ktoré budú zodpovedať
         všeobecne prijatým medzinárodným normám a štandardom stanovených prostredníctvom príslušných medzinárodných organizácií alebo
         všeobecnej diplomatickej konferencie a budú tieto všeobecne prijaté medzinárodné normy a štandardy vykonávať.

      …“
      17      Medzinárodný dohovor o zabránení znečisťovania z lodí, podpísaný v Londýne 2. novembra 1973, zmenený a doplnený protokolom
         zo 17. februára 1978 (ďalej len „dohovor Marpol 73/78“), zavádza pravidlá boja proti znečisťovaniu morského prostredia.

      18      Pravidlá týkajúce sa zabráneniu znečisťovania ropnými látkami sú uvedené v prílohe I dohovoru Marpol 73/78.

      19      Podľa pravidla 9 tejto prílohy, s výhradou ustanovení pravidiel 10 a 11 uvedenej prílohy a odseku 2 tohto pravidla 9, sa každej
         lodi, na ktorú sa táto príloha uplatňuje, zakazuje vypúšťanie ropy a ropných zmesí do mora s výnimkou prípadu, že sú splnené
         určité taxatívne vymenované podmienky.

      20      Pravidlo 10 predmetnej prílohy I stanovuje metódy na zabránenie znečisteniu ropnými látkami z lodí, ktoré sa plavia v osobitných
         oblastiach.

      21      Podľa znenia pravidla 11 tej istej prílohy s nadpisom „Výnimky“:

      „Pravidlá 9 a 10 tejto prílohy sa neuplatňujú na:
      a)      vypúšťanie ropných látok alebo ropnej zmesi do mora, potrebné na účely zabezpečenia bezpečnosti lode alebo záchrany života
         na mori, alebo

      b)      vypúšťanie ropných látok alebo ropnej zmesi do mora následkom poškodenia lode alebo jej zariadenia:
      i)      za predpokladu, že po výskyte poškodenia alebo zistení vypúšťania na účely zabránenia vypúšťania alebo jeho minimalizácie
         boli vykonané všetky náležité opatrenia, a

      ii)      okrem prípadu, ak vlastník lode alebo veliteľ lode konal buď s úmyslom spôsobiť škodu, alebo nedbanlivo s tým, že vedel, že
         by pravdepodobne vznikla škoda, alebo

      c)      vypúšťanie látok obsahujúcich ropu do mora, schválené správou [štátu vlajky], ak sa použije na účel boja proti určitým prípadom
         znečistenia, aby sa tak minimalizovala škoda zo znečistenia. Každé také vypúšťanie podlieha schváleniu vlády štátu, v ktorého
         súdnej právomoci sa má vykonať zamýšľané vypúšťanie.“

      22      Pravidlá týkajúce sa zabráneniu znečisťovania škodlivými kvapalnými látkami sú uvedené v prílohe II dohovoru Marpol 73/78.

      23      Pravidlo 5 tejto prílohy zakazuje vypúšťanie látok uvedených v tejto prílohe do mora, s výnimkou splnenia určitých taxatívne
         vymenovaných podmienok. Pravidlo 6 písm. a) až c) tej istej prílohy analogicky preberajú výnimky stanovené pravidlom 11 písm. a)
         až c) prílohy I dohovoru Marpol 73/78.

       Právo Spoločenstva
      24      Podľa znenia článku 3 ods. 1 smernice 2005/35:

      „1.      Táto smernica sa v súlade s medzinárodným právom vzťahuje na vypúšťanie znečisťujúcich látok:
      a)      vo vnútorných vodách členského štátu, vrátane prístavov v rozsahu, v akom sa uplatňuje režim Marpol;
      b)      v teritoriálnych vodách členského štátu;
      c)      v morských úžinách využívaných pre medzinárodnú plavbu podliehajúcu režimu tranzitného prechodu, ako je to stanovené v časti
         III oddiele 2 Dohovoru Organizácie spojených národov o morskom práve z roku 1982 v rozsahu, v akom členský štát vykonáva súdnu
         právomoc nad takými morskými úžinami;

      d)      vo výhradnej hospodárskej zóne [výlučnej ekonomickej zóne – neoficiálny preklad] alebo v rovnocennej zóne členského štátu, zriadenej v súlade s medzinárodným právom, a

      e)      na šírom mori.“
      25      Článok 4 tejto smernice uvádza:

      „Členské štáty zabezpečia, aby sa vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami do ktorejkoľvek z oblastí uvedených v článku 3 ods. 1
         považovalo za porušenie, ak bolo spáchané úmyselne, z nepozornosti alebo závažnej nedbanlivosti. Tieto porušenia sa považujú
         za trestné činy za podmienok, ktoré sú ustanovené v rámcovom rozhodnutí 2005/667/SVV, ktorým sa dopĺňa táto smernica.“

      26      Podľa článku 5 smernice 2005/35:

      „1.      Vypúšťanie znečisťujúcich látok do ktorejkoľvek z oblastí uvedených v článku 3 ods. 1 sa nepovažuje za porušenie smernice,
         ak spĺňa podmienky stanovené v pravidlách 9, 10, 11 písm. a) alebo v pravidle 11 písm. c) prílohy I alebo v pravidlách 5,
         6 písm. a) alebo 6 písm. c) prílohy II dohovoru Marpol 73/78.

      2.      Vypúšťanie znečisťujúcich látok do oblastí uvedených v článku 3 ods. 1 písm. c), d) a e) sa nepovažuje za porušenie zo strany
         vlastníka lode, veliteľa lode alebo posádky konajúcej na zodpovednosť veliteľa lode, ak spĺňa podmienky stanovené v pravidle
         11 písm. b) prílohy I alebo v pravidle 6 písm. b) prílohy II dohovoru Marpol 73/78.“

      27      Podľa znenia článku 8 smernice 2005/35:

      „1.      Členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zabezpečenie toho, aby porušenia podľa článku 4 podliehali účinným, primeraným
         a odradzujúcim sankciám, ktoré môžu zahŕňať trestné alebo správne sankcie.

      2.      Každý členský štát prijme opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa sankcie uvedené v odseku 1 uplatnili voči každej
         osobe, ktorá je uznaná zodpovednou za porušenie podľa článku 4.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      28      Žalobcovia vo veci samej predstavujú skupinu organizácií odvetvia námornej dopravy zastupujúcu podstatnú časť tohto odvetvia.
         Žalobcovia podali pred vnútroštátnym súdom predkladajúcim návrh na začatie prejudiciálneho konania žalobu na preskúmanie zákonnosti
         („judicial review“) týkajúcu sa vykonania smernice 2005/35.

      29      Rozhodnutím zo 4. júla 2006 High Court of Justice (England & Wales) Queen’s Bench Division (Administrative Court) rozhodol
         prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je článok 5 ods. 2 [smernice 2005/35] neplatný vo vzťahu k morským úžinám využívaným na medzinárodnú plavbu, vo vzťahu k výlučnej
         ekonomickej zóne alebo obdobnej zóne členského štátu a vo vzťahu k šíremu moru v tom rozsahu, v akom obmedzuje výnimky uvedené
         v prílohe I pravidle 11 písm. b) a v prílohe II pravidle 6 písm. b) [dohovoru] MARPOL 73/78 na vlastníkov, veliteľov a posádku?

      2.      Vo vzťahu k pobrežným moriam členského štátu:
      a)      je článok 4 smernice [2005/35] neplatný v tom rozsahu, v akom požaduje od členských štátov, aby považovali závažnú nedbanlivosť
         za kritérium stanovovania zodpovednosti za vypúšťanie znečisťujúcich látok; a/alebo

      b)      je článok 5 ods. 1 smernice [2005/35] neplatný v tom rozsahu, v akom vylučuje uplatňovanie výnimiek uvedených v prílohe I
         pravidle 11 písm. b) a v prílohe II pravidle 6 písm. b) [dohovoru] MARPOL 73/78?

      3.      Porušuje článok 4 smernice [2005/35] vyžadujúci od členských štátov, aby prijali vnútroštátnu právnu úpravu zahrňujúcu závažnú
         nedbanlivosť ako kritérium zodpovednosti a sankcionujúcu vypúšťanie do pobrežných morí, právo pokojného prechodu zakotvené
         dohovorom [z Montego Bay] a ak áno, je článok 4 v tomto rozsahu neplatný?

      4.      Porušuje použitie výrazu ‚závažná nedbanlivosť‘ v článku 4 smernice [2005/35] zásadu právnej istoty a ak áno, je článok 4
         v tomto rozsahu neplatný?“

       O prípustnosti
      30      Francúzska vláda spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania, keďže podľa jej názoru vnútroštátny súd
         neuviedol okolnosti, za ktorých mu bola vec predložená. Na rozdiel od takých vecí ako bola vec, o ktorej sa rozhodlo rozsudkom
         z 10. decembra 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco (C‑491/01, Zb. s. I‑11453), predmetný návrh
         neupresňuje, že žalobcovia zamýšľali podať žalobu smerujúcu k spochybneniu prebratia smernice 2005/35 Spojeným kráľovstvom
         Veľkej Británie a Severného Írska.

      31      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ak sa pred vnútroštátnym súdom namieta otázka platnosti aktu prijatého inštitúciami
         Európskeho spoločenstva, je záležitosťou tohto súdu zvážiť, či rozhodnutie o tom je potrebné pre vyhlásenie jeho rozsudku,
         a teda požiadať Súdny dvor o rozhodnutie o tejto otázke. V dôsledku toho, keďže otázky položené vnútroštátnym súdom sa týkajú
         platnosti predpisu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť [rozsudok British American Tobacco (Investments)
         a Imperial Tobacco, už citovaný, bod 34, ako aj citovaná judikatúra].

      32      Súdny dvor môže odmietnuť rozhodovať o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom, iba pokiaľ je zjavné, že výklad
         alebo posúdenie platnosti predpisu Spoločenstva, o ktoré žiada vnútroštátny súd, nemajú žiadny vzťah k existencii alebo predmetu
         sporu vo veci samej, alebo pokiaľ ide o hypotetický problém [rozsudok British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco,
         už citovaný, bod 35, ako aj citovaná judikatúra].

      33      V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalobcovia vo veci samej podali na High Court
         žalobu o preskúmanie zákonnosti smerujúcu k spochybneniu prebratia smernice 2005/35 Spojeným kráľovstvom a že môžu podať takúto
         žalobu, hoci k dátumu jej podania lehota na prebratie uvedenej smernice ešte neuplynula a nebola prijatá žiadna vnútroštátna
         právna úprava na prebratie uvedenej smernice.

      34      Okrem toho pred Súdnym dvorom sa nespochybňuje, že položené otázky sú relevantné pre rozhodnutie sporu vo veci samej, pretože
         prijatie takýchto vnútroštátnych opatrení smerujúcich k prebratiu smernice do právneho poriadku Spojeného kráľovstva môže
         byť podriadené podmienke, že táto smernica je platná [pozri rozsudok British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco,
         už citovaný, bod 37].

      35      Preto sa zjavne nezdá, že posúdenie platnosti smernice 2005/35 požadované vnútroštátnym súdom nemá žiadny vzťah k existencii
         alebo predmetu sporu vo veci samej, alebo že ide o hypotetický problém.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a tretej otázke
      36      Svojou prvou a treťou otázkou vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor o posúdenie platnosti článkov 4 a 5 smernice 2005/35
         vzhľadom na pravidlo 9 a pravidlo 11 písm. b) prílohy I dohovoru Marpol 73/78 a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b) prílohy II
         tohto dohovoru, ako aj vzhľadom na ustanovenia dohovoru z Montego Bay, ktoré upresňujú podmienky výkonu niektorých z ich práv
         pobrežnými štátmi v rozličných zónach mora.

      37      Žalobcovia vo veci samej, ako aj grécka, cyperská a maltská vláda uvádzajú, že články 4 a 5 smernice 2005/35 z viacerých pohľadov
         nerešpektujú ani dohovor Marpol 73/78, ani dohovor z Montego Bay. Najmä stanovením úrovne zodpovednosti zodpovedajúcej závažnej
         nedbanlivosti tieto články zavádzajú prísnejší režim zodpovednosti za náhodné vypúšťanie, než je režim upravený článkom 4
         dohovoru Marpol 73/78, v spojení s pravidlom 9 a pravidlom 11 písm. b) prílohy I tohto dohovoru, ako aj pravidlom 5 a pravidlom
         6 písm. b) jeho prílohy II.

      38      V tejto súvislosti žalobcovia vo veci samej a vyššie uvedené vlády vychádzajú z predpokladu, že zákonnosť smernice 2005/35
         môže byť posudzovaná vzhľadom na dohovor z Montego Bay, pretože Spoločenstvo je zmluvnou stranou tohto dohovoru a tento dohovor
         je neoddeliteľnou súčasťou právneho poriadku Spoločenstva.

      39      Podľa nich zákonnosť tejto smernice môže byť tiež posudzovaná vzhľadom na dohovor Marpol 73/78. Dohovor z Montego Bay definuje
         a upravuje rozsah právomocí zmluvných strán v rámci ich činnosti na šírom mori, vo výlučnej ekonomickej zóne a v medzinárodných
         morských úžinách. Spoločenstvo by teda malo právomoc prijať právnu úpravu uplatňujúcu sa na vypúšťanie pochádzajúce z plavidiel,
         ktoré sa neplavia pod vlajkou niektorého z členských štátov iba vtedy, ak by dohovor z Montego Bay priznával Spoločenstvu
         právo prijať takúto právnu úpravu. Podľa jeho znenia sú ale zmluvné strany oprávnené prijímať iba právnu úpravu vykonávajúcu
         medzinárodné pravidlá a normy v takýchto zónach, teda v danom prípade ustanovenia dohovoru Marpol 73/78. Táto právomoc na
         šírom mori je upresnená v článku 211 ods. 1 a 2 dohovoru z Montego Bay, v medzinárodných morských úžinách v článku 42 ods. 1
         písm. b) a článku 45 tohto dohovoru a vo výlučnej ekonomickej zóne v jeho článku 211 ods. 5. Rovnako je to, pokiaľ ide o pobrežné
         more podľa článku 2 ods. 3 dohovoru z Montego Bay.

      40      Žalobcovia vo veci samej dodávajú, že zákonnosť smernice 2005/35 musí byť posudzovaná vzhľadom na dohovor Marpol 73/78, tiež
         z dôvodu, že zákonodarca Spoločenstva zamýšľal prebrať tento dohovor do práva Spoločenstva prostredníctvom tejto smernice.

      41      Okrem toho odvetvie námornej dopravy je odvetvím, v ktorom Spoločenstvo zohráva rolu regulátora zavádzania medzinárodných
         povinností členských štátov. Situácia je analogická situácii, aká existovala podľa Všeobecnej dohody o clách a obchode z 30. októbra
         1947 (ďalej len „GATT 1947“), pred nastúpením Dohody o založení svetovej obchodnej organizácie, teda situácii, v ktorej Spoločenstvo
         bez toho, aby sa stalo zmluvnou stranou uvedených dohôd, vstúpilo do povinností členských štátov z dôvodu jeho činnosti v rámci
         spoločnej obchodnej politiky. Keďže odvetvia pokryté GATT 1947 sa dostali do pôsobnosti Spoločenstva, ustanovenia tejto dohody
         mali za účinok zaväzovať Spoločenstvo.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      42      Z článku 300 ods. 7 ES vyplýva, že inštitúcie Spoločenstva sú viazané dohodami, ktoré Spoločenstvo uzavrelo, a v dôsledku
         toho, že tieto dohody majú prednosť pred sekundárnou právnou úpravou Spoločenstva (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. septembra
         1996, Komisia/Nemecko, C‑61/94, Zb. s. I‑3989, bod 52, a z 12. januára 2006, Algemene Scheeps Agentuur Dordrecht, C‑311/04,
         Zb. s. I‑609, bod 25).

      43      Z toho vyplýva, že platnosť sekundárnej právnej úpravy Spoločenstva môže byť ovplyvnená jej nezlučiteľnosťou s takýmito predpismi
         medzinárodného práva. Ak sa tejto neplatnosti dovoláva pred vnútroštátnym súdom, Súdny dvor na základe uplatnenia článku 234 ES
         overuje platnosť predmetnej právnej úpravy Spoločenstva vo vzťahu ku všetkým predpisom medzinárodného práva s výhradou rešpektovania
         dvoch podmienok.

      44      Po prvé Spoločenstvo musí byť viazané týmito predpismi (pozri rozsudok z 12. decembra 1972, International Fruit Company a i.,
         21/72 až 24/72, Zb. s. 1219, bod 7).

      45      Po druhé Súdny dvor môže pristúpiť ku skúmaniu platnosti právnej úpravy Spoločenstva vzhľadom na medzinárodný dohovor, iba
         ak charakter a štruktúra uvedeného dohovoru tomu nebránia, a okrem toho, ak sa jeho ustanovenia z pohľadu ich obsahu zdajú
         byť nepodmienečné a dostatočne presné (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 10. januára 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04, Zb.
         s. I‑403, bod 39).

      46      Je teda potrebné skúmať, či sú splnené obe podmienky, pokiaľ ide o dohovor Marpol 73/78 a dohovor z Montego Bay.

      47      Po prvé, pokiaľ ide o dohovor Marpol 73/78, na úvod je potrebné poznamenať, že Spoločenstvo nie je jeho zmluvnou stranou.

      48      Okrem toho, ako už Súdny dvor rozhodol, nezdá sa, že by podľa Zmluvy ES Spoločenstvo prebralo právomoci v oblasti uplatňovania
         dohovoru Marpol 73/78, predtým vykonávané členskými štátmi, ani že by v dôsledku toho ustanovenia uvedeného dohovoru zaväzovali
         Spoločenstvo (rozsudok zo 14. júla 1994, Peralta, C‑379/92, Zb. s. I‑3453, bod 16). V tejto súvislosti sa dohovor Marpol 73/78
         odlišuje od GATT 1947, v rámci ktorého Spoločenstvo postupne prebralo právomoci predtým vykonávané členskými štátmi, čo malo
         za dôsledok, že bolo viazané záväzkami vyplývajúcimi z tejto dohody (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok International Fruit
         Company a i., už citovaný, body 10 až 18). Preto túto judikatúru týkajúcu sa GATT 1947 nie je možné prebrať na dohovor Marpol
         73/78.

      49      Je pravda, že všetky členské štáty Spoločenstva sú zmluvnými stranami dohovoru Marpol 73/78. Napriek tomu, za absencie úplného
         prenesenia právomocí predtým vykonávaných členskými štátmi na Spoločenstvo, Spoločenstvo nemôže iba z toho dôvodu, že všetky
         tieto štáty sú zmluvnými stranami dohovoru Marpol 73/78, byť viazané predpismi, ktoré sú v ňom uvádzané a ktoré Spoločenstvo
         samo neschválilo.

      50      Keďže Spoločenstvo nie je viazané dohovorom Marpol 73/78, samotná okolnosť, že smernica 2005/35 má za cieľ zahrnúť do práva
         Spoločenstva určité predpisy, ktoré sú upravené v uvedenom dohovore, tiež nepostačuje na to, aby Súdnemu dvoru prislúchalo
         skúmať zákonnosť tejto smernice vzhľadom na predmetný dohovor.

      51      Je pravda, že ako vyplýva z ustálenej judikatúry, právomoci Spoločenstva musia byť vykonávané v súlade s medzinárodným právom
         vrátane ustanovení medzinárodných dohôd v rozsahu, v akom kodifikujú obyčajové pravidlá uznávané medzinárodným právom verejným
         (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. novembra 1992, Poulsen a Diva Navigation, C‑286/90, Zb. s. I‑6019, body 9 a 10; z 24. novembra
         1993, Mondiet, C‑405/92, Zb. s. I‑6133, body 13 až 15, a zo 16. júna 1998, Racke, C‑162/96, Zb. s. I‑3655, bod 45). Napriek
         tomu sa nezdá, že by pravidlo 9 a pravidlo 11 písm. b) prílohy I dohovoru Marpol 73/78 a pravidlo 5 a pravidlo 6 písm. b)
         prílohy II tohto dohovoru predstavovali vyjadrenie obyčajových pravidiel uznávaných medzinárodným právom verejným.

      52      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že platnosť smernice 2005/35 nemôže byť posudzovaná vzhľadom na dohovor Marpol
         73/78, hoci členské štáty sú ním viazané. Táto okolnosť však môže mať dôsledky pre výklad na jednej strane dohovoru z Montego
         Bay a na druhej strane ustanovení sekundárneho práva, ktoré patria do pôsobnosti dohovoru Marpol 73/78. Totiž vzhľadom na
         obyčajovú zásadu dobrej viery, ktorá je súčasťou medzinárodného práva verejného, a článok 10 ES, Súdnemu dvoru prislúcha vykladať
         tieto ustanovenia s ohľadom na dohovor Marpol 73/78.

      53      Po druhé, pokiaľ ide o dohovor z Montego Bay, ten bol podpísaný Spoločenstvom a schválený rozhodnutím 98/392, čo malo za dôsledok
         viazanosť Spoločenstva ustanoveniami tohto dohovoru, pričom ustanovenia tohto dohovoru sú neoddeliteľnou súčasťou právneho
         poriadku Spoločenstva (pozri rozsudok z 30. mája 2006, Komisia/Írsko, C‑459/03, Zb. s. I‑4635, bod 82).

      54      Je teda potrebné overiť, či charakter a štruktúra dohovoru z Montego Bay, ako vyplývajú najmä z jeho cieľa, preambuly a znenia,
         neodporujú skúmaniu platnosti právnych predpisov Spoločenstva vzhľadom na ustanovenia uvedeného dohovoru.

      55      Dohovor z Montego Bay má za hlavný cieľ kodifikovať, upresniť a rozvinúť predpisy medzinárodného práva verejného týkajúce
         sa mierovej spolupráce medzinárodného spoločenstva pri prieskume, využívaní a používaní morských priestorov.

      56      Na tento účel podľa preambuly uvedeného dohovoru zmluvné strany zamýšľali prostredníctvom predmetného dohovoru vytvoriť právny
         poriadok pre moria a oceány, ktorý by uľahčil medzinárodnú plavbu, ktorý by zohľadňoval záujmy a potreby ľudstva ako celku
         a osobitne zvláštne záujmy a potreby rozvojových krajín a ktorý by prispel k upevneniu mieru, bezpečnosti a spolupráce medzi
         všetkými národmi.

      57      Z tohto pohľadu dohovor z Montego Bay stanovuje právne štatúty pobrežného mora (články 2 až 33), vôd tvoriacich prielivy používané
         pre medzinárodnú plavbu (články 34 až 45), vôd súostroví (články 46 až 54), výlučnej ekonomickej zóny (články 55 až 75), kontinentálneho
         šelfu (články 76 až 85) a šíreho mora (článok 86 až 120).

      58      Pre všetky tieto morské priestory tento dohovor zamýšľa stanoviť spravodlivú rovnováhu medzi záujmami štátov v ich postavení
         pobrežných štátov a záujmami štátov v ich postavení štátov vlajky, ktoré si môžu odporovať. V tejto súvislosti zmluvné strany,
         ako vyplýva z početných ustanovení uvedeného dohovoru, ako sú jeho články 2, 33, 34 ods. 2, článok 56 alebo článok 89, zamýšľali
         stanoviť materiálne a územné hranice ich príslušných suverénnych práv.

      59      Naopak, jednotlivci v zásade podľa dohovoru z Montego Bay nepožívajú autonómne práva a slobody. Môžu uplatňovať slobodu plavby
         iba vtedy, ak preukážu tesný vzťah medzi ich plavidlom a štátom, ktorý ho zaregistroval a stal sa štátom jeho vlajky. Tento
         vzťah má byť vytvorený podľa vnútroštátneho práva predmetného štátu. Článok 91 uvedeného dohovoru v tejto súvislosti upresňuje,
         že každý štát určí podmienky na udelenie svojej štátnej príslušnosti lodiam, na registráciu lodí na svojom území a na právo
         plavby pod jeho vlajkou, pričom medzi štátom a týmito loďami musí existovať skutočné prepojenie. Podľa článku 92 ods. 1 dohovoru
         z Montego Bay, loď je povinná plávať pod vlajkou len jedného štátu a v priebehu cesty alebo zastávky v prístave loď nesmie
         vymeniť svoju vlajku, okrem prípadov skutočného prevodu vlastníctva alebo zmeny registrácie.

      60      Ak loď nepatrí štátu, tak ani loď, ani osoby nachádzajúce sa na jej palube nepožívajú slobodu plavby. V tejto súvislosti dohovor
         z Montego Bay v jeho článku 110 ods. 1 najmä stanovuje, že vojnová loď, ktorá sa stretne na šírom mori s cudzou loďou, môže
         podrobiť túto loď prehliadke, ak je dôvodné podozrenie, že táto loď je bez štátnej príslušnosti.

      61      Je pravda, že znenie niektorých ustanovení dohovoru z Montego Bay, ako sú jeho články 17, 110 ods. 3 a článok 111 ods. 8,
         vytvára dojem, že priznáva práva lodiam. Z toho však nevyplýva, že by tieto práva boli takto priznané jednotlivcom spájaným
         s týmito loďami, ako sú ich majitelia, pretože medzinárodný právny štatút lode závisí od štátu vlajky a nie od toho, že loď
         patrí určitým fyzickým alebo právnickým osobám.

      62      Rovnako je to štát vlajky, ktorému je podľa predmetného dohovoru uložené urobiť všetky opatrenia, ktoré sú nevyhnutné na zabezpečenie
         bezpečnosti na mori, a teda na ochranu záujmov iných štátov. Tento štát môže byť tiež zodpovedný vo vzťahu k iným štátom za
         škody spôsobené na morských priestoroch nachádzajúcich sa pod suverenitou týchto štátov, loďou plaviacou sa pod jeho vlajkou,
         pokiaľ tieto poškodenia vyplývajú z nesplnenia si svojich povinností štátom vlajky.

      63      Analýza uvedená vyššie nie je vyvrátená skutočnosťou, že časť XI dohovoru z Montego Bay spája fyzické a právnické osoby s prieskumom,
         využívaním a používaním morského dna a jeho podložia za hranicami vnútroštátnej jurisdikcie, keďže táto vec sa vôbec netýka
         ustanovení uvedenej časti XI.

      64      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že dohovor z Montego Bay nestanovuje predpisy určené na priame a bezodkladné
         uplatnenie na jednotlivcov a na priznanie jednotlivcom práv alebo slobôd, ktorých by sa mohli dovolávať voči štátom, nezávisle
         od prístupu štátu vlajky lode.

      65      Z toho vyplýva, že charakter a štruktúra dohovoru z Montego Bay odporujú tomu, aby Súdny dvor mohol skúmať platnosť právneho
         predpisu Spoločenstva vzhľadom na tento dohovor.

      66      V dôsledku toho je na prvú a tretiu otázku potrebné odpovedať, že platnosť smernice 2005/35 nemôže byť posudzovaná:

      –        ani vzhľadom na dohovor Marpol 73/78,
      –        ani vzhľadom na dohovor z Montego Bay.
       O štvrtej otázke
      67      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je článok 4 smernice 2005/35 neplatný z dôvodu, že použitím pojmu „závažná
         nedbanlivosť“ porušuje všeobecnú zásadu právnej istoty.

      68      Žalobcovia vo veci samej a grécka vláda zastávajú názor, že článok 4 smernice 2005/35 porušuje všeobecnú zásadu právnej istoty,
         ktorá vyžaduje, aby právna úprava bola jasná a presná, aby osoby podliehajúce súdnej právomoci mohli bez pochybností poznať
         svoje práva a povinnosti. Toto ustanovenie podriaďuje zodpovednosť osôb, ktoré spôsobili vypúšťanie znečisťujúcich látok,
         kritériu závažnej nedbanlivosti, ktoré nie je nijako definované smernicou 2005/35 a ktoré v dôsledku toho nie je dostatočné
         jasné. Takto dotknuté osoby nemôžu mať vedomosť o úrovni prísnosti právnej úpravy, ktorej podliehajú.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      69      Všeobecná zásada právnej istoty, ktorá predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva vyžaduje, aby právna úprava bola jasná
         a presná, tak aby osoby podliehajúce súdnej právomoci mohli bez pochybností poznať svoje práva a povinnosti a podniknúť primerané
         kroky (pozri rozsudky zo 14. apríla 2005, Belgicko/Komisia, C‑110/03, Zb. s. I‑2801, bod 30, ako aj IATA a ELFAA, už citovaný,
         bod 68).

      70      Okrem toho tým, že zaväzuje členské štáty, aby určité konania považovali za trestné činy a sankcionovali ich, článok 4 smernice
         2005/35 v spojení s jej článkom 8 musí tiež rešpektovať zásadu zákonnosti trestných činov a trestov (nullum crimen, nulla poena sine lege), ktorá tvorí súčasť všeobecných zásad práva, ktoré sú základom ústavných tradícií spoločných členským štátom (rozsudok z 3. mája
         2007, Advocaten voor de Wereld, C‑303/05, Zb. s. I‑3633, bod 49) a ktorá je osobitným vyjadrením všeobecnej zásady právnej
         istoty.

      71      Zásada zákonnosti trestných činov a trestov predpokladá, že predpisy Spoločenstva jasne definujú porušenia a tresty za ne.
         Táto podmienka je splnená, pokiaľ osoba podliehajúca súdnej právomoci môže zo znenia relevantného ustanovenia a za pomoci
         výkladu, ktorý mu dávajú súdne orgány, zistiť, aké konania alebo opomenutia zakladajú jej trestnú zodpovednosť (pozri najmä
         rozsudok Advocaten voor de Wereld, už citovaný, bod 50, ako aj ESĽP, rozsudok Coëme a i. v. Belgicko z 22. júna 2000, Zbierka
         rozsudkov a rozhodnutí, 2000‑VII, § 145).

      72      Je pravda, že článok 4 smernice 2005/35 v spojení s jej článkom 8 zaväzuje členské štáty sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich
         látok loďami, ak bolo spáchané „úmyselne, z nepozornosti alebo závažnej nedbanlivosti“ bez toho, že by definoval tieto pojmy.

      73      Je však potrebné zdôrazniť, že tieto odlišné pojmy, najmä pojem „závažnej nedbanlivosti“, ktorého sa týkajú položené otázky,
         zodpovedá kritériu založenia zodpovednosti, ktoré sa má uplatňovať na nedefinovaný počet situácií, ktoré je nemožné predvídať
         vopred, a nie na presné konania, ktoré by bolo možné vopred špecifikovať v normatívnom akte práva Spoločenstva alebo vnútroštátneho
         práva.

      74      Je teda potrebné konštatovať, že tieto pojmy sú plne integrované a používané v právnych systémoch príslušných členských štátov.

      75      Všetky tieto systémy najmä používajú pojem nedbanlivosti, ktorý označuje neúmyselné konanie alebo opomenutie, ktorým zodpovedná
         osoba porušuje svoju povinnosť starostlivosti.

      76      Okrem toho, ako to uvádzajú mnohé vnútroštátne právne systémy, pojem „závažnej“ nedbanlivosti môže označovať iba závažné porušenie
         tejto povinnosti starostlivosti.

      77      Za týchto okolností musí byť pojem „závažnej nedbanlivosti“ v zmysle článku 4 smernice 2005/35 chápaný ako pojem predpokladajúci
         neúmyselné konanie alebo opomenutie, ktorým zodpovedná osoba porušuje závažným spôsobom povinnosť starostlivosti, ktorú mala
         a mohla dodržať, a to vzhľadom na jej postavenie, jej znalosti, jej schopnosti a jej individuálnu situáciu.

      78      Nakoniec podľa článku 249 ES smernica 2005/35 má byť členskými štátmi prebratá do ustanovení ich príslušných vnútroštátnych
         právnych poriadkov. Preto samotná definícia porušení upravených v článku 4 smernice 2005/35 a uplatniteľných sankcií vyplýva
         z predpisov stanovených členskými štátmi.

      79      Vzhľadom na vyššie uvedené článok 4 smernice 2005/35 v spojení s jej článkom 8 neporušuje všeobecnú zásadu právnej istoty
         tým, že zaväzuje členské štáty sankcionovať vypúšťanie znečisťujúcich látok loďami spáchané „[zo] závažnej nedbanlivosti“
         bez toho, že by definoval tento pojem.

      80      Z toho vyplýva, že skúmanie štvrtej otázky neodhalilo žiadnu skutočnosť spôsobilú ovplyvniť platnosť článku 4 smernice 2005/35
         vzhľadom na všeobecnú zásadu právnej istoty.

       O trovách
      81      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Platnosť smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/35/ES zo 7. septembra 2005 o znečisťovaní mora z lodí a o zavedení sankcií
            za porušenia nemôže byť posudzovaná:
      –        ani vzhľadom na Medzinárodný dohovor o zabránení znečisťovania z lodí, podpísaný v Londýne 2. novembra 1973, zmenený a doplnený
            protokolom zo 17. februára 1978,
      –        ani vzhľadom na Dohovor Organizácie Spojených národov o morskom práve, podpísaný v Montego Bay 10. decembra 1982.
      2.      Skúmanie štvrtej otázky neodhalilo žiadnu skutočnosť spôsobilú ovplyvniť platnosť článku 4 smernice 2005/35 vzhľadom na všeobecnú
            zásadu právnej istoty.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 16. novembra 2006.#Jabones Pardo, SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-278/04.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) zo 16. novembra 2006 – Jabones Pardo/ÚHVT – Quimi Romar (YUKI)
      (vec T‑278/04)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Skoršia slovná národná ochranná známka YUPI – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva YUKI – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 – Závery ÚHVT – Prípustnosť“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri bod 70)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 23. apríla 2004 (spojené veci R 547/2003‑1 a R 604/2003‑1),
                  týkajúcemu sa námietkového konania medzi Jabones Pardo, SA, a Quimi Romar, SL

            Údaje týkajúce sa veci:

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Quimi Romar, SL

               Predmetná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka YUKI pre tovary patriace do tried 3, 5 a 28 – prihláška č. 1353515

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia uvedeného na podporu námietky:

               Jabones Pardo, SA

               Ochranná známka alebo označenie uvedené na podporu námietky:

               španielska slovná ochranná známka YUPI č. 246715 pre tovary patriace do triedy 3

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               čiastočné vyhovenie námietkam

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               vyhovenie odvolaniu podanému prihlasovateľom ochrannej známky, zamietnutie odvolania podaného namietateľom

      Výrok

                  1.

                  Rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 23. apríla
                     2004 (spojené veci R 547/2003-1 a R 604/2003-1) sa zrušuje v rozsahu, v akom vyhovuje odvolaniu vedľajšieho účastníka konania,
                     pokiaľ ide o „mydlá, parfumériu, éterické oleje, kozmetické prípravky, vlasové vody, prípravky na čistenie zubov“ patriace
                     do triedy 3 a „hygienické výrobky“ patriace do triedy 5, uvádzané v prihláške ochrannej známky Spoločenstva.

                  2.

                  ÚHVT znáša svoje vlastné trovy konania, ako aj polovicu trov konania vzniknutých Jabones Pardo, SA.

                  3.

                  Quimi Romar, SL, znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. apríla 2011. # Európska komisia proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Prípustnosť žaloby - Voľný pohyb kapitálu - Článok 56 ES - Článok 40 Dohody o EHP - Verejné dlhopisy - Zvýhodnené daňové zaobchádzanie - Odôvodnenie - Boj proti daňovým podvodom - Boj proti daňovým únikom. # Vec C-20/09.

text:
      Vec C‑20/09
      Európska komisia
      proti
      Portugalskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Prípustnosť žaloby – Voľný pohyb kapitálu – Článok 56 ES – Článok 40 Dohody o EHP – Verejné dlhopisy – Zvýhodnené daňové zaobchádzanie – Odôvodnenie – Boj proti daňovým podvodom – Boj proti daňovým únikom“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Konanie pred podaním žaloby – Výzva – Vymedzenie predmetu konania – Odôvodnené stanovisko
            – Podrobné uvedenie výhrad
      (Článok 226 ES)
      2.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom
      (Článok 226 druhý odsek ES)
      3.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava
      (Článok 56 ES; Dohoda o EHP, článok 40)
      1.        Hoci v rámci konania pred podaním žaloby o nesplnenie povinnosti musí odôvodnené stavisko obsahovať zrozumiteľný a podrobný
         opis dôvodov, na základe ktorých Komisia dospela k záveru, že dotknutý členský štát si nesplnil povinnosti podľa Zmluvy, výzva
         nemôže podliehať takým prísnym požiadavkám presnosti, keďže nutne nemôže obsahovať nič iné než len prvé stručné zhrnutie výhrad.
         Nič teda nebráni Komisii, aby v odôvodnenom stanovisku spresnila svoje výrady, ktoré už všeobecnejšie uviedla vo výzve.

      (pozri body 17, 20)
      2.        Existenciu nesplnenia si povinnosti treba posudzovať v závislosti od situácie, aká bola v členskom štáte ku dňu uplynutia
         lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku. Preto žaloba o nesplnenie povinnosti týkajúca sa dočasného režimu dodatočného
         zdanenia, ktorý už k dátumu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku nie je v platnosti, ale naďalej spôsobuje
         účinky k tomuto dátumu, ktorý je relevantný na posúdenie prípustnosti žaloby, nie je bezpredmetná.

      (pozri body 31, 33, 34, 42)
      3.        Členský štát, ktorý si v rámci výnimočného režimu dodatočného zdanenia finančných aktív nenachádzajúcich sa na jeho území
         stanoví zvýhodnené daňové zaobchádzanie v prípade verejných dlhopisov vydávaných výlučne týmto štátom, si neplní povinnosti,
         ktoré mu vyplývajú z článku 56 ES a článku 40 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (EHP).

      Hoci ciele boja proti daňovým podvodom a únikom môžu odôvodniť obmedzenie voľného pohybu kapitálu, je naďalej potrebné, aby
         toto obmedzenie bolo vhodné na zaručenie dosiahnutia týchto cieľov a nešlo nad rámec toho, čo je nevyhnutné na ich dosiahnutie.

      Režim, ktorý zaobchádza rozdielne s verejnými dlhopismi vydanými uvedeným členským štátom v porovnaní s verejnými dlhopismi
         vydanými ostatnými členskými štátmi, nerešpektuje tieto požiadavky. Okrem toho tento rozdiel v sadzbách dodatočného zdanenia
         nemôže byť odôvodnený cieľom hospodárskej povahy, a to náhrady straty daňových príjmov dotknutého členského štátu. Výlučne
         hospodársky cieľ nemôže odôvodňovať obmedzenie základnej slobody zaručenej Zmluvou.

      (pozri body 60 – 62, 64, 65, 70 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 7. apríla 2011 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Prípustnosť žaloby – Voľný pohyb kapitálu – Článok 56 ES – Článok 40 Dohody o EHP – Verejné dlhopisy – Zvýhodnené daňové zaobchádzanie – Odôvodnenie – Boj proti daňovým podvodom – Boj proti daňovým únikom“
      Vo veci C‑20/09,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 15. januára 2009,
      Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a A. Caeiros, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Portugalskej republike, v zastúpení: L. Inez Fernandes, C. Guerra Santos a J. Menezes Leitão, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev, A. Rosas (spravodajca), U. Lõhmus a P. Lindh,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. mája 2010,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. júna 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Portugalská republika si tým, že v rámci
         dodatočného zdanenia zavedeného zákonom č. 39-A/2005 z 29. júla 2005 (Diàrio da República I, séria A, č. 145 z 29. júla 2005) stanovila zvýhodnené daňové zaobchádzanie pre verejné dlhopisy vydávané výlučne portugalským
         štátom, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája
         1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3; Mim. vyd. 11/052, s. 3, ďalej len „Dohoda o EHP“).

       Právny rámec
       Dohoda o EHP
      2        Článok 40 Dohody o EHP stanovuje:

      „V rámci ustanovení tejto dohody obmedzenia pohyb kapitálu medzi zmluvnými stranami, ktorý patrí osobe s bydliskom v členskom
         štáte [Európskeho spoločenstva] alebo v štáte [Európskeho združenia voľného obchodu (EZVO)] a rovnako diskriminácia z dôvodu
         štátnej príslušnosti alebo miesta bydliska strán alebo miesta, kde sa kapitál investuje sa zakazuje. Príloha XII obsahuje
         ustanovenia nevyhnutné na vykonávanie tohto článku.“

      3        Uvedená príloha s názvom „Voľný pohyb kapitálu“ odkazuje na smernicu Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok
         67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10).

       Vnútroštátne právo
      4        Výnimočný režim dodatočného zdanenia finančných aktív nenachádzajúcich sa na portugalskom území k 31. decembru 2004 k 31. decembru
         2004 („regime excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem no território português“,
         ďalej len „RERF“) bol zavedený zákonom č. 39‑A/2005.

      5        Článok 1 RERF stanovuje:

      „[RERF] sa uplatňuje na finančné aktíva, ktoré sa k 31. decembru 2004 nenachádzajú na portugalskom území, spočívajúce vo vkladoch,
         vkladových certifikátoch, cenných papieroch a iných finančných nástrojoch vrátane poistných zmlúv z oblasti životného poistenia
         súvisiacich s investičnými fondmi a kapitalizačnými transakciami v oblasti životného poistenia.“

      6        V zmysle článku 2 ods. 1 RERF sa tento režim môže uplatniť na fyzické osoby, ktoré vlastnia finančné aktíva uvedené v článku
         1.

      7        Článok 2 ods. 2 RERF stanovuje:

      „Na účely uplatnenia tohto režimu sú daňovníci povinní:
      a)      podať dodatočné daňové priznanie podľa článku 5;
      b)      zaplatiť sumu zodpovedajúcu uplatneniu 5 % sadzby z hodnoty finančných aktív uvedených v priznaní podľa odseku 1.“
      8        Článok 5 RERF stanovuje:

      „1.      Dodatočné daňové priznanie, na ktoré odkazuje článok 2 ods. 2 písm. a), musí byť napísané podľa vzoru schváleného výnosom
         ministra financií a v prílohe musí obsahovať dokumenty preukazujúce vlastníctvo, uloženie alebo registráciu finančných aktív,
         ktoré sú v ňom uvedené.

      2.      Dodatočné daňové priznanie sa musí podať do 16. decembra 2005 do Banco de Portugal alebo inej banky so sídlom v Portugalsku.
      3.      Subjekty uvedené v odseku 2 [tohto článku] uskutočnia platbu stanovenú v článku 2 ods. 2 písm. b) súčasne s podaním priznania
         podľa odseku 2 písm. a) [uvedeného článku 2] alebo v lehote nasledujúcich 10 pracovných dní, ktorá začína plynúť odo dňa prijatia
         uvedeného priznania.

      4.      Bankový subjekt vykonávajúci transakciu odovzdá deklarantovi pri platbe menovitý dokument potvrdzujúci podanie priznania a zodpovedajúcu
         platbu.

      5.      V hraniciach tohto zákona sa dodatočné daňové priznanie nemôže v žiadnom prípade použiť ako dôkaz alebo skutočnosť zohľadňovaná
         v akomkoľvek daňovom, trestnom alebo priestupkovom konaní, lebo banky vykonávajúce túto transakciu sú povinné zaručiť tajnosť
         poskytnutých informácií.

      6.      V prípade, že podanie priznania a platba nebudú uskutočnené priamo v Banco de Portugal, banka vykonávajúcu transakciu je povinná
         odovzdať uvedené priznanie, ako aj kópiu dôkazných dokumentov Banco de Portugal v lehote 10 pracovných dní odo dňa podania
         uvedeného priznania.

      7.      V prípadoch stanovených v odseku 6 je banka vykonávajúca transakciu povinná previesť prijaté sumy Banco de Portugal do 10
         pracovných dní odo dňa uskutočnenia dotknutej platby.“

      9        Článok 6 RERF stanovuje:

      „1.      Ak všetky alebo niektoré z finančných aktív, ktoré sú predmetom dodatočného daňového priznania, sú cennými papiermi portugalského
         štátu, tak sadzba uvedená v článku 2 ods. 2 písm. b) uplatňujúca sa na časť zodpovedajúcu týmto cenným papierom sa znižuje
         na polovicu.

      2.      Zníženie sadzby uvedené v predchádzajúcom odseku sa uplatňuje tiež na ostatné finančné aktíva, pokiaľ je ich hodnota reinvestovaná
         do cenných papierov portugalského štátu do dátumu podania dodatočného daňového priznania.

      3.      V prípade čiastočného reinvestovania sa zníženie sadzby týka výlučne časti reinvestovanej hodnoty.
      4.      Cenné papiere portugalského štátu, na ktoré sa uplatní režim stanovený týmto článkom, musia zostať vo vlastníctve deklaranta
         počas najmenej troch rokov odo dňa podania dodatočného daňového priznania, a to bez ohľadu na dátum ich nadobudnutia.

      5.      Nedodržanie tohto minimálneho obdobia držby podľa predchádzajúceho odseku má za následok doplatenie rozdielu do sumy, ktorá
         by vyplývala z uplatnenia sadzby uvedenej v článku 2 ods. 2 písm. b) zvýšenej o zodpovedajúce kompenzačné úroky zvýšené o 5
         percentuálnych bodov.“

       Konanie pred podaním žaloby
      10      Na základe sťažnosti Komisia zaslala Portugalskej republike listom z 19. decembra 2005 výzvu, lebo sa domnievala, že tento
         členský štát si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 56 ES a z článku 40 Dohody o EHP, pretože v rámci RERF uplatňoval
         výhodnejšiu sadzbu na dodatočné zdanenie finančných aktív v podobe cenných papierov portugalského štátu alebo na hodnotu aktív
         reinvestovaných do cenných papierov portugalského štátu najneskôr do dátumu podania dodatočného daňového priznania (ďalej
         len „sporný režim“).

      11      Listom z 27. februára 2006 Portugalská republika predložila predbežnú otázku týkajúcu sa skončenia RERF. Podľa tohto členského
         štátu sa vzhľadom na zánik a neobnovenie RERF, čiže sporného režimu, sa treba domnievať, že výzva bola bezpredmetná, pretože
         právna úprava predstavujúca nesplnenie povinnosti už neexistovala. Pokiaľ ide o vecnú stránku, uvedený členský štát sa domnieval,
         že nemožno preukázať žiadnu nezlučiteľnosť s právom Únie a že v každom prípade je sporný režim odôvodnený dôvodmi všeobecného
         záujmu uznanými právom Únie, najmä cieľom boja proti daňovým podvodom a únikom.

      12      Keďže Komisiu táto odpoveď neuspokojila, zaslala Portugalskej republike 11. mája 2007 odôvodnené stanovisko, v ktorom namietala
         proti relevantnosti predbežnej otázky týkajúcej sa zániku RERF a vytýkala tomuto členskému štátu, že zaviedol zvýhodnené daňové
         zaobchádzanie výlučne pre ním vydané verejné dlhopisy. Komisia vyzvala Portugalskú republiku, aby prijala nevyhnutné opatrenia
         na dosiahnutie súladu s uvedeným stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho prijatia.

      13      Keďže Portugalská republika na uvedené stanovisko odpovedala v tom zmysle, že naďalej trvá na svojom pôvodnom postoji, Komisia
         rozhodla o podaní tejto žaloby.

       O žalobe
       O prípustnosti
      14      Portugalská republika sa domnieva, že žaloba podaná Komisiou je neprípustná z dvoch dôvodov. Na jednej strane existuje rozpor
         medzi výzvou a odôvodneným stanoviskom spomínanými v bodoch 10 a 12 tohto rozsudku. Na druhej strane, keďže RERF, čiže sporný
         režim, zanikol, uvedená žaloba je bezpredmetná.

       O námietke neprípustnosti založenej na nesúlade medzi výzvou a odôvodneným stanoviskom
      –       Argumentácia účastníkov konania
      15      Podľa Portugalskej republiky Komisia až v odôvodnenom stanovisku odoslanom 11. mája 2007, teda po zániku sporného režimu v roku
         2005, vysvetlila, že údajné nesplnenie povinnosti spočívalo vo zvýhodnenom zaobchádzaní s cennými papiermi portugalského štátu,
         nie však vo vzťahu k ostatným finančným aktívam, ako to bolo uvedené vo výzve zaslanej 19. decembra 2005, ale len vo vzťahu
         k dlhopisom ostatných členských štátov a ostatných zmluvných štátov Dohody o EHP. Preto sa predmet nesplnenia povinnosti,
         ako je vymedzený v odôvodnenom stanovisku, nezhoduje s predmetom nesplnenia povinnosti uvedeným vo výzve.

      16      Komisia sa zas domnieva, že neexistuje žiaden nesúlad medzi výzvou a uvedeným odôvodneným stanoviskom, pokiaľ ide o predmet
         namietaného nesplnenia povinnosti. Až v nadväznosti na tvrdenie uvedené Portugalskou republikou v odpovedi na výzvu totiž
         Komisia v dotknutom odôvodnenom stanovisku spresnila svoju výhradu, avšak bez toho, aby akokoľvek zmenila výhrady formulované
         v uvedenej výzve. Obsah ústrednej výhrady tejto žaloby bol teda nevyhnutne zahrnutý už vo výzve.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      17      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že účelom konania pred podaním žaloby je dať členskému štátu príležitosť, aby si jednak splnil
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie, a aby sa jednak mohol účinne brániť proti výhradám vzneseným Komisiou (pozri
         najmä rozsudky z 10. mája 2001, Komisia/Holandsko, C‑152/98, Zb. s. I‑3463, bod 23; z 5. novembra 2002, Komisia/Nemecko, C‑476/98,
         Zb. s. I‑9855, bod 46, a z 8. apríla 2008, Komisia/Taliansko, C‑337/05, Zb. s. I‑2173, bod 19).

      18      Súlad tohto konania s právom predstavuje základnú záruku vyžadovanú ZFEÚ nielen s cieľom ochrany práv tohto členského štátu,
         ale tiež s cieľom zabezpečiť, že predmetom prípadného sporového konania je jasne určený spor (pozri najmä rozsudky Komisia/Nemecko,
         už citovaný, bod 46, a z 10. apríla 2008, Komisia/Taliansko, C‑442/06, Zb. s. I‑2413, bod 22).

      19      Z tohto účelu vyplýva, že výzva má za cieľ na jednej strane vymedziť predmet sporu a uviesť členskému štátu, ktorý je vyzvaný
         predložiť svoje pripomienky, údaje potrebné na prípravu jeho obrany a na druhej strane mu umožniť prispôsobiť sa predtým,
         než vo veci bude konať Súdny dvor (pozri najmä rozsudky Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 47, a z 10. apríla 2008, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 22).

      20      Treba tiež poznamenať, že odôvodnené stanovisko síce musí obsahovať zrozumiteľný a podrobný opis dôvodov, na základe ktorých
         Komisia dospela k záveru, že dotknutý členský štát si nesplnil povinnosti podľa Zmluvy, výzva však nemôže podliehať takým
         prísnym požiadavkám presnosti, keďže nutne nemôže obsahovať nič iné než len prvé stručné zhrnutie výhrad. Nič nebráni Komisii,
         aby v odôvodnenom stanovisku spresnila svoje výrady, ktoré už všeobecnejšie uviedla vo výzve (pozri najmä rozsudky z 31. januára
         1984, Komisia/Írsko, 74/82, Zb. s. 317, bod 20; z 28. marca 1985, Komisia/Taliansko, 274/83, Zb. s. 1077, bod 21, a zo 6. novembra
         2003, Komisia/Španielsko, C‑358/01, Zb. s. I‑13145, bod 29).

      21      V prejednávanej veci výzva umožnila informovať Portugalskú republiku o povahe výhrad, ktoré jej boli zaslané, pričom jej dala
         možnosť obhájiť sa. Vo výzve však Komisia porovnala zvýhodnené zaobchádzanie s verejnými dlhopismi portugalského štátu oproti
         všetkým ostatným finančným aktívam, ktorých sa týkal RERF, kým v odôvodnenom stanovisku porovnávala výlučne uvedené dlhopisy
         s verejnými dlhopismi vydanými inými členskými štátmi a štátmi, ktoré sú zmluvnými stranami Dohody o EHP. Ako však uviedol
         generálny advokát v bode 21 svojich návrhov, pravdou tiež ostáva, že finančné aktíva predstavujú všeobecnejšiu kategóriu,
         než je kategória verejných dlhopisov vydaných štátmi, pričom prvá kategória zahŕňa tú druhú.

      22      Komisia preto v odôvodnenom stanovisku len spresnila výhrady uvedené vo výzve. Takýmto spôsobom vymedzila predmet sporu na
         rozdielne zaobchádzanie s verejnými dlhopismi portugalského štátu a verejnými dlhopismi vydanými inými členskými štátmi a štátmi,
         ktoré sú zmluvnými stranami Dohody o EHP, bez toho, aby došlo k rozšíreniu uvedeného predmetu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod 25, a analogicky rozsudok z 18. mája 2006, Komisia/Španielsko,
         C‑221/04, Zb. s.I‑4515, bod 33).

      23      V dôsledku toho sa námietka neprípustnosti založená na nesúlade výzvy a odôvodneného stanoviska, ktorú podala Portugalská
         republika, musí zamietnuť.

       O námietke neprípustnosti založenej na bezpredmetnosti žaloby
      –       Argumentácia účastníkov konania
      24      Portugalská republika vo svojej obhajobe uvádza, že žaloba je neprípustná z dôvodu bezpredmetnosti. Uplatnenie RERF bolo značne
         časovo obmedzené, pričom takéto obmedzenie bolo zásadné vo vzťahu k cieľu, ktorý sledoval, a to motivovať daňovníkov, aby
         spontánne uskutočnili dodatočné zdanenie.

      25      Žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES je neprípustná, ak porušenie povinností vyplývajúcich z práva Únie už neexistuje
         na konci lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku. Presne o takýto prípad ide vo veci samej, lebo možnosť uplatnenia sporného
         režimu zanikla koncom roku 2005. Uplatnenie uvedeného režimu totiž podliehalo podmienke zaplatenia dlžnej sumy na základe
         dodatočného zdanenia, čo sa podľa článku 5 ods. 2 a 3 RERF muselo uskutočniť do desiatich pracovných dní od podania dodatočného
         daňového priznania, ku ktorému muselo dôjsť najneskôr 16. decembra 2005.

      26      V prejednávanej veci teda neexistoval žiadny trvalý stav. K úplnému zaplateniu vyššej či nižšej sumy totiž dochádza v určitom
         okamihu. Finančné znevýhodnenie osôb, na ktoré sa nemohlo uplatniť výhodnejšie daňové zaobchádzanie, zaniklo v okamihu vykonania
         platby sumy vyplývajúcej z uplatnenia sadzby stanovenej RERF. Práve tento okamih je právne relevantný na účely overenia, či
         všetky účinky údajného nesplnenia povinnosti zanikli pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.

      27      Na podporu tohto tvrdenia Portugalská republika odkazuje najmä na bod 73 rozsudku zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo
         (C‑508/03, Zb. s. I‑3969), podľa ktorého žaloba týkajúca sa nesplnenia povinnosti, ktorá už k dátumu uplynutia lehoty stanovenej
         v odôvodnenom stanovisku neexistovala, bola neprípustná z dôvodu bezpredmetnosti.

      28      Komisia naopak zastáva názor, že jej žaloba je prípustná.

      29      Domnieva sa, že Portugalská republika dobrovoľne neukončila údajné nesplnenie povinnosti s cieľom obnoviť zákonný stav. RERF
         už nie je platný, pretože tento režim bol už od začiatku na základe svojej povahy dočasný. Konanie o nesplnenie povinnosti
         môže pokračovať s cieľom určiť, či si členský štát nesplnil povinnosti, ktoré mu prislúchali, hoci aj sporná situáciu už neexistuje,
         pokiaľ naďalej existuje záujem na pokračovaní v tomto konaní. Podľa Komisie tento záujem môže naďalej existovať najmä v prípade,
         keď sú účinky dočasného opatrenia trvalej povahy. Osoby, ktoré nemohli uplatniť nárok na zvýhodnené daňové zaobchádzanie,
         sú naďalej finančne znevýhodnené v pomere k osobám, ktoré túto možnosť mali. Účinok ostáva trvalý z dôvodu, že sa zachováva,
         a to aj napriek tomu, že sa už neopakuje.

      30      Na pojednávaní Komisia dodala, že trvalú povahu účinkov sporného režimu preukazuje ďalšia skutočnosť, a to povinnosť uložená
         držiteľom verejných dlhopisov vydaných portugalským štátom, ktorí chcú, aby sa na nich uplatnila výhodnejšia sadzba (dodatočného
         zdanenia) na základe RERF, ponechať si tieto dlhopisy počas troch rokov od podania dodatočného daňového priznania v súlade
         s článkom 6 ods. 4 RERF.

      –       Posúdenie Súdnym dvorom
      31      Hneď na úvod je vhodné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je potrebné existenciu nesplnenia si povinnosti posudzovať
         v závislosti od situácie, aká bola v členskom štáte ku dňu uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku (pozri najmä
         rozsudky z 27. októbra 2005, Komisia/Taliansko, C‑525/03, Zb. s. I‑9405, bod 14, a zo 6. decembra 2007, Komisia/Nemecko, C‑456/05,
         Zb. s. I‑10517, bod 15).

      32      V prejednávanej veci lehota stanovená Portugalskej republike v odôvodnenom stanovisku na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom
         uplynula v júli 2007.

      33      Preto je potrebné overiť, či sporný režim naďalej spôsoboval účinky k tomuto dátumu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. októbra
         2005, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 16; z 18. mája 2006, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 25, a zo 6. decembra 2007,
         Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 16).

      34      V tomto ohľade z RERF vyplýva, že jeho uplatnenie podliehalo podmienke zaplatenia dlžnej sumy na základe dodatočného zdanenia,
         k čomu muselo dôjsť do desiatich pracovných dní od podania dodatočného daňového priznania. K tomuto podaniu muselo podľa článku
         5 ods. 2 RERF dôjsť najneskôr 16. decembra 2005.

      35      Navyše je potrebné uviesť, že verejné dlhopisy vydané portugalským štátom vo vlastníctve daňovníkov, ktorí mali záujem na
         zvýhodnenom daňovom zaobchádzaní, museli v súlade článkom 6 ods. 4 a 5 RERF ostať vo vlastníctve týchto daňovníkov počas obdobia
         najmenej troch rokov od dátumu podania dodatočného daňového priznania, nezávisle od dátumu ich nadobudnutia, inak by uvedení
         daňovníci museli zaplatiť rozdiel medzi sumou zodpovedajúcou uplatneniu všeobecnej sadzby dodatočného zdanenia a sumou zaplatenou
         na základe zvýhodnenej sadzby, zvýšený o zodpovedajúce kompenzačné úroky zvýšené o 5 percentuálnych bodov.

      36      Ako uviedol generálny advokát v bode 49 svojich návrhov, k úplnému uplatneniu zvýhodneného daňového zaobchádzania dochádza
         až po uplynutí trojročného obdobia od podania dodatočného daňového priznania, teda najskôr od konca júla 2008 a najneskôr
         do 16. decembra 2008.

      37      Treba uviesť, že článok 6 ods. 5 RERF poskytoval členskému štátu možnosť uplatniť po skončení obdobia platnosti RERF všeobecnú
         sadzbu 5 % zvýšenú o kompenzačné úroky na daňovníkov, ktorí predali verejné dlhopisy vydané portugalským štátom, ktorých vlastníctvo
         odôvodňovalo uplatnenie osobitnej 2,5 % sadzby počas obdobia troch rokov uvedeného v článku 6 ods. 4 RERF. Portugalská republika
         preto mala až do 16. decembra 2008 možnosť uplatniť rozdielne zaobchádzanie na daňovníkov, ktorí predali verejné dlhopisy
         vydané portugalským štátom, v porovnaní s daňovníkmi, ktorí si ponechali takéto cenné papiere. Preto je namieste konštatovať,
         že táto možnosť naďalej existovala v okamihu uplynutia lehoty stanovenej na dosiahnutie súladu s odôvodneným stanoviskom.

      38      Z toho vyplýva, že sporný režim naďalej spôsoboval účinky aj na konci lehoty uloženej v odôvodnenom stanovisku.

      39      Na pojednávaní Portugalská republika v podstate tvrdila, že Komisia jej nevytýka, že uložila povinnosť držať počas troch rokov
         verejné dlhopisy vydané portugalským štátom, na základe ktorých došlo k uplatneniu zvýhodnenej sadzby dodatočného zdanenia,
         ale sa obmedzuje na to, že ju žiada, aby zvýhodnené zaobchádzanie rozšírila aj na držiteľov cenných papierov vydaných inými
         členskými štátmi alebo inými zmluvnými štátmi Dohody o EHP. Podľa žalovaného členského štátu však dotknutá povinnosť nepredstavuje
         zvýhodnenie, ale bremeno pre dotknutých daňovníkov.

      40      Treba však uviesť, že táto argumentácia Portugalskej republiky sa nezdá byť relevantná pre určenie, či sporný režim prestal,
         alebo neprestal mať účinky ku koncu lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku.

      41      Navyše je potrebné pripomenúť, že Komisia je povinná aj bez návrhu a vo všeobecnom záujme dbať na dodržiavanie práva Únie
         členskými štátmi a konštatovať existenciu eventuálnych nesplnení povinností, ktoré z neho vyplývajú, s cieľom zániku týchto
         nesplnení povinností (pozri rozsudky z 1. februára 2001, Komisia/Francúzsko, C‑333/99, Zb. s. I‑1025, bod 23, a z 2. júna
         2005, Komisia/Grécko, C‑394/02, Zb. s. I‑4713, bod 15). V prejednávanej veci sa Komisia oprávnene obmedzuje na navrhnutie
         Súdnemu dvoru, aby konštatoval uvádzané nesplnenie povinnosti a aby uložil Portugalskej republike povinnosť ukončiť uvedené
         nesplnenie povinnosti, a to bez toho, aby jej na rozdiel od toho, čo tvrdí tento členský štát, uložil povinnosť konkrétne
         konať s cieľom opätovného zavedenia rovnosti zaobchádzania, ktorá bola údajne porušená.

      42      Vzhľadom na všetky predchádzajúce skutočnosti bez toho, aby Súdny dvor musel rozhodnúť o tvrdení Komisie, podľa ktorého daňové
         znevýhodnenie osôb, na ktoré sa nemohlo uplatniť zvýhodnené daňové zaobchádzanie, v porovnaní s osobami, ktoré mali túto možnosť,
         predstavoval trvalý účinok sporného režimu, je potrebné konštatovať, že tento režim naďalej spôsoboval účinky k dátumu relevantnému
         pre posúdenia prípustnosti žaloby, v dôsledku čoho sa námietka neprípustnosti založená na bezpredmetnosti žaloby musí zamietnuť.

       O veci samej
       Argumentácia účastníkov konania
      43      Komisia vytýka Portugalskej republike, že porušila článok 56 ES a článok 40 Dohody o EHP tým, že v rámci RERF zaviedla zvýhodnené
         zaobchádzanie, pokiaľ ide o verejné dlhopisy vydané portugalským štátom.

      44      Komisia uvádza, že na základe článkov 2 a 6 RERF sa 5 % sadzba uplatňujúca sa na hodnotu finančných aktív uvedených v dodatočnom
         daňovom priznaní znížila na 2,5 %, pokiaľ ide buď o finančné aktíva spočívajúce v cenných papieroch portugalského štátu, alebo
         o iné finančné aktíva, ktorých hodnota by bola reinvestovaná do uvedených cenných papierov pred dátumom podania uvedeného
         priznania.

      45      Hoci Komisia nespochybňuje možnosť uplatnenia zvýhodneného zaobchádzania na verejné dlhopisy vydané štátmi, domnieva sa, že
         nižšia sadzba zdanenia, ktorá sa uplatňuje výlučne na dodatočne zdanené finančné aktíva v podobe cenných papierov portugalského
         štátu, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré článok 56 ES zakazuje, keďže daňovníci, na ktorých sa mohol uplatniť
         RERF, boli odradení od ponechania si dodatočne zdanených finančných aktív v iným formách než v cenných papieroch portugalského
         štátu. Vnútroštátny daňový predpis, ktorý by mohol odrádzať daňovníkov od investovania v iných členských štátoch, však predstavuje
         obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ES, s odkazom na rozsudok z 21. novembra 2002, X a Y (C‑436/00, Zb.
         s. I‑10829, bod 70). Podľa Komisie takéto obmedzenie nemožno odôvodniť na základe článku 58 ods. 1 ES.

      46      Na podporu svojho tvrdenia sa Komisia odvoláva na rozsudok zo 6. júna 2000, Verkooijen (C‑35/98, Zb. s. I‑4071, body 43 a 44).
         Niet objektívneho odôvodnenia pre uplatnenie dvoch sadzieb dodatočného zdanenia v prípade, keď majú všetci dotknutí daňovníci
         rovnaké postavenie charakterizované vôľou dodatočného zosúladenia svojho daňového postavenia.

      47      Komisia vo svojej replike ďalej uvádza, že smernica Rady 2003/48/ES z 3. júna 2003 o zdaňovaní príjmu z úspor v podobe výplaty
         úrokov (Ú. v. EÚ L 157, s. 38; Mim. vyd. 09/001, s. 369) neumožňuje odôvodniť priznanie zvýhodneného zaobchádzania, pokiaľ
         ide o cenné papiere vydané portugalským štátom.

      48      Portugalská republika sa domnieva, že sporný režim je odôvodnený sledovaným cieľom všeobecného záujmu, ktorý spočíva v boji
         proti daňovým únikom a podvodom. V tomto kontexte odkazuje na článok 58 ods. 1 písm. b) ES, pričom spresňuje, že sporný režim
         spĺňa tiež požiadavky odseku 3 uvedeného článku, a odvoláva sa tiež na význam pojmu naliehavé dôvody všeobecného záujmu, pričom
         v tomto ohľade odkazuje na rozsudok z 15. júla 2004, Lenz (C‑315/02, Zb. s. I‑7063, bod 27).

      49      Portugalská republika pripomína, že RERF bol zavedený s cieľom dodatočného zdanenia finančných aktív, ktoré neboli zdanené
         v Portugalsku. V tomto kontexte zaplatenie sumy zodpovedajúcej uplatneniu sadzby 2,5 % alebo 5 % skutočne predstavovalo „cenu
         zosúladenia“ daňovej situácie dotknutých osôb. Táto daň mala formu kompenzačnej náhrady umožňujúcej zánik daňových povinností
         voči portugalskému štátu, pokiaľ ide o finančné aktíva, ktoré boli predmetom daňového priznania.

      50      Táto funkcia odškodnenia odôvodňuje stanovenie zníženej ceny dodatočného zdanenia výlučne v prípadoch cenných papierov portugalského
         štátu, keďže v kontexte RERF sa vzhľadom na zánik daňových povinností týkajúcich sa dotknutých finančných aktív brali do úvahy
         práve daňové príjmy tohto členského štátu. Portugalský štát teda nepriamo usporiadal daňové príjmy, ktoré mu prináležali.

      51      Navyše perspektíva zníženia sadzby dane by mohla vyvolať všeobecnejšie pristúpenie do RERF, čo by prispelo k účinnejšiemu
         boju proti daňovým podvodom a únikom.

      52      Sporný režim je teda zlučiteľný s právom Únie a primeraný sledovanému cieľu, pretože bol obmedzený na úzko vymedzenú kategóriu
         cenných papierov a v žiadnom prípade nevyvolal rozdelenie trhov.

      53      Portugalská republika sa opiera aj o smernicu 2003/48. Keďže táto smernica pripustila uvedený druh rozlišovania pre obchodovateľné
         dlhopisy vydávané verejnou správnou, v rámci prijímania RERF sa teda tiež považovalo za legitímne priznať zvýhodnené zaobchádzanie
         cenným papierom vydaným portugalským štátom.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      –       O existencii obmedzenia voľného pohybu kapitálu
      54      Je potrebné pripomenúť, že opatrenia stanovené členským štátom, ktoré môžu odradiť jeho rezidentov od uzatvárania zmlúv o pôžičke
         alebo od investovania v iných členských štátoch, predstavujú obmedzenia pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ES (pozri v tomto
         zmysle rozsudky zo 14. novembra 1995, Svensson a Gustavsson, C‑484/93, Zb. s. I‑3955, bod 10; zo 16. marca 1999, Trummer a Mayer,
         C‑222/97, Zb. s. I‑1661, bod 26, ako aj zo 14. októbra 1999, Sandoz, C‑439/97, Zb. s. I‑7041, bod 19).

      55      V prejednávanej veci je však nesporné, že daňovníci, ktorí vlastnia verejné dlhopisy vydané portugalským štátom, majú nárok
         na zvýhodnené daňové zaobchádzanie podľa článku 6 ods. 1 RERF na rozdiel od daňovníkov, ktorí vlastnia verejné dlhopisy vydané
         inými členskými štátmi. Kým totiž poslední uvedení museli zaplatiť sumu zodpovedajúcu sadzbe 5 % z hodnoty finančných aktív
         uvedených vo svojich dodatočných daňových priznaniach, daňovníci, ktorí investovali do verejných dlhopisov vydaných portugalským
         štátom, podliehali v zodpovedajúcej časti len zníženej sadzbe 2,5 %. Navyše v súlade s článkom 6 ods. 2 RERF sa táto znížená
         sadza uplatňovala tiež na všetky ďalšie priznané finančné aktíva, ak ich hodnota bola reinvestovaná do cenných papieroch portugalského
         štátu v okamihu podania dodatočného daňového priznania.

      56      Sporný režim teda stanovoval rozdielne zaobchádzanie podľa toho, či daňovníci vlastnili verejné dlhopisy vydané portugalským
         štátom alebo verejné dlhopisy vydané inými členskými štátmi, a to v neprospech druhej kategórie daňovníkov. V dôsledku toho
         je takéto rozlišovanie spôsobilé odradiť daňovníkov od investovania do verejných dlhopisov vydaných inými členskými štátmi
         alebo od ponechania si takýchto cenných papierov.

      57      Z toho vyplýva, že sporný režim predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré článok 56 ods. 1 ES v zásade zakazuje.

      –       O odôvodnení obmedzenia voľného pohybu kapitálu
      58      Je potrebné preskúmať, či takto konštatované obmedzenie voľného pohybu kapitálu môže byť objektívne odôvodnené legitímnymi
         záujmami uznanými právom Únie.

      59      Ako už Súdny dvor opakovane rozhodol, voľný pohyb kapitálu môže byť obmedzený vnútroštátnou právnou úpravou len v prípade,
         že je odôvodnená jedným z dôvodov uvedených v článku 58 ES alebo naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu v zmysle judikatúry
         Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 4. júna 2002, Komisia/Portugalsko, C‑367/98, Zb. s. I‑4731, bod 49, a zo 14. februára
         2008, Komisia/Španielsko, C‑274/06, bod 35).

      60      Je nesporné, že ciele boja proti daňovým podvodom a únikom, ktoré uvádza Portugalská republika, môžu odôvodniť obmedzenie
         voľného pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o boj proti daňovým únikom, rozsudok z 26. septembra 2000, Komisia/Belgicko,
         C‑478/98, Zb. s. I‑7587, bod 39, a pokiaľ ide o boj proti daňovým podvodom, rozsudok z 19. novembra 2009, Komisia/Taliansko,
         C‑540/07, Zb. s. I‑10983, bod 55).

      61      Navyše je však potrebné, aby obmedzenie voľného pohybu kapitálu bolo vhodné na zaručenie dosiahnutia týchto cieľov a nešlo
         nad rámec toho, čo je nevyhnutné na ich dosiahnutie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 19. novembra 2009, Komisia/Taliansko,
         už citovaný, bod 57).

      62      V tomto ohľade treba konštatovať, že aj za predpokladu, že dodatočné zdanenie zavedené RERF mohlo vo všeobecnosti prispieť
         k dosiahnutiu cieľa boja proti daňovým podvodom a únikom, zdá sa, že sporný režim zavedením rozdielneho zaobchádzania s verejnými
         dlhopismi vydanými portugalským štátom v porovnaní s verejnými dlhopismi vydanými ostatnými členskými štátmi nerešpektuje
         tieto požiadavky.

      63      Treba totiž pripomenúť, že tento režim v rámci uvedeného dodatočného zdanenia predpokladal uplatnenie rôznej sadzby dodatočného
         zdanenia v závislosti od toho, či priznané finančné aktíva boli verejnými dlhopismi vydanými portugalským štátom, alebo verejnými
         dlhopismi vydanými inými členskými štátmi, hoci ostatné predpisy RERF uplatňujúce sa na daňovníkov, ktorí chceli zosúladiť
         svoju daňovú situáciu, sa ako také uplatňovali nezávisle od štátu pôvodu finančných aktív.

      64      Čo sa týka tvrdenia Portugalskej republiky, podľa ktorého je tento rozdiel v sadzbách dodatočného zdanenia odôvodnený skutočnosťou,
         že platba sumy zodpovedajúcej uplatneniu takejto sadzby predstavuje kompenzačnú náhradu, ktorá by v podstate mohla byť vyššia
         pre dodatočne zdanené investície do cenných papierov vydaných inými členskými štátmi, toto tvrdenie by v skutočnosti predstavovalo,
         ako to zdôraznil generálny advokát v bode 89 svojich návrhov, snahu odôvodniť opatrenie obmedzujúce voľný pohyb kapitálu sledovaním
         cieľa hospodárskej povahy, a to náhrady straty daňových príjmov dotknutého členského štátu.

      65      V tomto ohľade stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry výlučne hospodársky cieľ nemôže odôvodňovať obmedzenie základnej
         slobody zaručenej Zmluvou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 28. apríla 1998, Decker, C‑120/95, Zb. s. I‑1831, bod 39; Verkooijen,
         už citovaný, bod 48, a z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, C‑171/08, Zb. s. I‑6817, bod 71).

      66      Pokiaľ ide o tvrdenie Portugalskej republiky, podľa ktorého smernica 2003/48 umožňuje odôvodniť rozdielne zaobchádzanie s obchodovateľnými
         dlhopismi vydanými verejnou správou a takýmito cennými papiermi vydanými súkromnými osobami, treba konštatovať, že aj za predpokladu,
         že by uvedená smernica povoľovala zavedenie takéhoto rozdielneho zaobchádzania, neodôvodňovalo by to rozdielne zaobchádzanie
         s cennými papiermi rovnakej povahy, konkrétne v prejednávanej veci verejnými dlhopismi vydanými portugalským štátom a verejnými
         dlhopismi vydanými inými členskými štátmi.

      67      Z toho vyplýva, že obmedzenie voľného pohybu kapitálu vyplývajúce zo sporného režimu nemožno odôvodniť dôvodmi uvádzanými
         Portugalskou republikou.

      68      Keďže ustanovenia článku 40 Dohody o EHP majú rovnaký právny dosah ako v podstate totožné ustanovenia článku 56 ES (pozri
         rozsudky z 11. júna 2009, Komisia/Holandsko, C‑521/07, Zb. s. I‑4873, bod 33, a zo 6. októbra 2009, Komisia/Španielsko, C‑562/07,
         Zb. s. I‑9553, bod 67), všetky predchádzajúce úvahy možno za okolností tejto žaloby prebrať mutatis mutandis na uvedený článok 40.

      69      Preto sa musí žaloba, ktorú podala Komisia, považovať za dôvodnú.

      70      V dôsledku toho treba konštatovať, že Portugalská republika si tým, že v rámci RERF zavedeného zákonom č. 39‑A/2005 stanovila
         zvýhodnené daňové zaobchádzanie pre verejné dlhopisy vydávané výlučne portugalským štátom, nesplnila povinnosti, ktoré jej
         vyplývajú z článku 56 ES a článku 40 Dohody o EHP.

       O trovách
      71      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Portugalská republika si tým, že v rámci výnimočného režimu dodatočného zdanenia finančných aktív nenachádzajúcich sa na portugalskom
            území k 31. decembru 2004 („regime excepcional de regularização tributária de elementos patrimoniais que não se encontrem
            no território português en 31 de Dezembro de 2004“) zavedeného zákonom č. 39‑A/2005 z 29. júla 2005 stanovila zvýhodnené daňové
            zaobchádzanie v prípade verejných dlhopisov vydávaných výlučne portugalským štátom, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú
            z článku 56 ES a článku 40 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992.
      2.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. februára 1984. # Rewe-Zentral AG proti Direktor der Landwirtschaftskammer Rheinland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Köln - Nemecko. # Vec 37/83.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 2. mája 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Životné prostredie. # Vec C-292/99.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 6. októbra 1987. # Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS) proti Domenica Stefanutti. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour du travail de Mons - Belgicko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 197/85.