title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. júla 2004.#Marie Lindfors.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Korkein hallinto-oikeus - Fínsko.#Smernica 83/183/EHS - Zmena bydliska z jedného členského štátu do iného - Daň zaplatená pred zaregistrovaním alebo uvedením motorového vozidla do prevádzky.#Vec C-365/02.

text:
      Vec C-365/02
      Prejudiciálne konanie prebiehajúce v rámci konania o veci samej začatého na návrh Marie Lindfors
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Korkein hallinto-oikeus)
      „Smernica 83/183/EHS – Zmena bydliska z jedného členského štátu do iného – Daň zaplatená pred zaregistrovaním alebo uvedením motorového vozidla do prevádzky“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Zosúladenie právnych predpisov – Oslobodenie od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku
            jednotlivcov – Smernica 83/183 – Zmena bydliska majiteľa motorového vozidla z jedného členského štátu do iného – Daň vyberaná
            členským štátom, do ktorého sa motorové vozidlo dováža, v čase zaregistrovania alebo uvedenia motorového vozidla do prevádzky
            – Prípustnosť – Hranice
      (Článok. 18 ES, smernica Rady 83/183, článok 1)
      Článok 1 smernice Rady 83/183 o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského
         štátu, sa musí vykladať v tom zmysle, že nie je s ním v rozpore, keď v rámci zmeny bydliska vlastníka motorového vozidla z
         jedného členského štátu do druhého je vyberaná daň pred zaregistrovaním alebo uvedením motorového vozidla do prevádzky v členskom
         štáte, do ktorého je bydlisko premiestnené. Za týchto podmienok sa nemôže takáto daň považovať za zdanenie súvisiace s dovozom,
         ktorý patrí do vecnej pôsobnosti oslobodenia uvedeného v zmienenom ustanovení.

      Vzhľadom však na požiadavky vyplývajúce z článku 18 ES je povinnosťou vnútroštátneho súdu overiť, či uplatňovanie vnútroštátneho
         práva môže zaručiť, pokiaľ ide o túto daň, že uvedený vlastník sa nenachádza v nepriaznivejšej situácii ako občania, ktorí
         sa trvalo zdržujú v predmetnom členskom štáte, a prípadne či takýto rozdiel v zaobchádzaní je odôvodnený objektívnymi dôvodmi
         nezávislými od bydliska dotknutých osôb, ktoré sú primerané k cieľu, ktorý v súlade s právom, sleduje vnútroštátne právo.

      (pozri body 26, 36 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. júla 2004 (*)

      „Smernica 83/183/EHS – Zmena bydliska z jedného členského štátu do iného – Daň zaplatená pred zaregistrovaním alebo uvedením motorového vozidla do prevádzky“
      Vo veci C-365/02,
      ktorej predmetom je návrh Korkein hallinto-oikeus (Fínsko) podaný Súdnemu dvoru podľa článku 234 ES, ktorým sa domáha v rámci
         konania začatého

      Marie Lindfors
      rozhodnutia o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa výkladu článku 1 smernice Rady 83/183/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od
         daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. ES L 105, s. 64),

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts (spravodajca),
      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        pani Lindfors, v zastúpení: P. Snell, oikeustieteen kandidaatti,
      –        fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä, splnomocnená zástupkyňa,
      –        dánska vláda, v zastúpení: Bering Liisberg, splnomocnený zástupca,
      –        grécka vláda, v zastúpení: Panagiotounakos, D. Kalogiros a P. Mynopoulos, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok pani Lindfors, v zastúpení: P. Snell, dánskej vlády, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca,
         gréckej vlády, v zastúpení: Apessos, splnomocnený zástupca, fínskej vlády, v zastúpení: T. Pynnä, a Komisie, v zastúpení:
         R. Lyala a I. Koskinen, na pojednávaní 15. januára 2004,

      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 3. marca 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 10. októbra 2002 doručeným Súdnemu dvoru 14. októbra 2002 Korkein hallinto-oikeus (Najvyšší fínsky administratívny
         súd) položil v súlade s článkom 234 ES prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu článku 1 smernice Rady 83/183/EHS o oslobodení
         od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. ES L 105, s. 64).

      2        Táto otázka vyplynula zo sporu medzi pani Lindfors a fínskymi úradmi týkajúceho sa dane z motorových vozidiel stanovenej fínskym
         právnym poriadkom, ktorú mala zaplatiť v dôsledku zmeny bydliska tak, že nové bydlisko mala vo Fínsku.

       Právny rámec
       Dôležité ustanovenia smernice 83/183
      3        Článok 1 smernice 83/183 ustanovuje:

      „1. Každý členský štát za podmienok a v prípadoch stanovených nižšie oslobodí osobný majetok dovezený natrvalo jednotlivcami
         z iného členského štátu od daní z obratu, spotrebných daní a iných nepriamych daní, ktoré sa na tento dovoz zvyčajne vzťahujú.

      2. Táto smernica sa nevzťahuje na osobitné alebo periodické poplatky a dane uložené na používanie tohto majetku v určitej
         krajine, ako sú napríklad poplatky za registráciu motorových vozidiel, cestné dane a poplatky za televíziu.“ [neoficiálny preklad]

       Fínska právna úprava
      4        Dôležité vnútroštátne právne ustanovenia sú zakotvené v autoverolaki (1482/1994) (zákon o dani z motorových vozidiel) z 29.
         decembra 1994, v znení účinnom v roku 1999 (ďalej len „zákon o dani z motorových vozidiel“).

      5        § 1 ods. 1 zákona o dani z motorových vozidiel ustanovuje, že daň z motorového vozidla (ďalej tiež označovaná ako „autovero“)
         je „splatná štátu… pred tým než sú turistické vozidlá zaregistrované vo Fínsku alebo pred tým než sú uvedené do prevádzky
         vo Fínsku“.

      6        Podľa § 2 tohto istého zákona „pod pojmom uvedenie do prevádzky vo Fínsku sa rozumie zaradenie motorového vozidla do premávky
         na fínskom území, aj keď nebolo zaregistrované v krajine“. Toto ustanovenie tiež uvádza: „Nepovažuje sa však za zdaniteľnú
         činnosť používanie motorového vozidla zaregistrovaného v inom štáte ako je Fínsko, ktoré je dovezené dočasne do krajiny jednotlivcom,
         ktorý má trvalé bydlisko v inom členskom štáte ako je Fínsko a to pre svoje vlastné potreby a ak je súčasne motorové vozidlo
         výlučne určené pre jeho vlastné používanie počas obdobia maximálne šesť mesiacov…“

      7        Podľa § 4 ods.1 zákona o dani z motorových vozidiel „platiteľom dane z motorových vozidiel je dovozca alebo výrobca, ak je
         motorové vozidlo vyrobené vo Fínsku“. Rovnako § 5 spresňuje, že „platiteľ dane z motorových vozidiel je tiež povinný zaplatiť
         daň z pridanej hodnoty, ktorej základom je daň z motorových vozidiel“.

      8        V čase skutkového stavu samotného sporu § 6 ods. 1 zákona o dani z motorových vozidiel stanovoval:

      „Splatná daň sa rovná zdaniteľnej hodnote motorového vozidla zníženej o sumu 4 600 FIM. Avšak daň predstavuje vždy aspoň 50
         % zdaniteľnej hodnoty motorového vozidla.“

      9        Podľa § 7 ods. 1 tohto istého zákona dovezené ojazdené motorové vozidlo je rovnako zdaniteľné ako porovnateľné nové vozidlo,
         ale táto daň je znížená podľa úmerného sadzobníka, ktorý zohľadňuje dĺžku obdobia (vypočítanú podľa počtu mesiacov), počas
         ktorej motorové vozidlo bolo používané.

      10      V súlade s § 25 ods. 1 zákona o dani z motorových vozidiel, „zníženie základu dane nepresahujúce 80 000 FIM sa povolí v prípade
         zdaniteľného motorového vozidla patriaceho domácnosti, ktoré je dovezené v súvislosti so zmenou bydliska tak, že nové bydlisko
         je vo Fínsku“, ak sú splnené podmienky stanovené v tomto ustanovení.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      11      Pani Lindfors po tom, ako žila v ďalších členských štátoch, sa natrvalo presťahovala do Fínska a v rámci tejto zmeny bydliska
         si doviezla 4. augusta 1999 turistické motorové vozidlo, ktoré bolo súčasťou jej osobného majetku a ktoré uviedla do premávky
         v Holandsku v roku 1995 potom, ako ho kúpila v Nemecku.

      12      V rozhodnutí o určení daňovej povinnosti zo 4. augusta 1999 Hangon tullikamari (colný úrad Hanko) (Fínsko) povolil zníženie
         základu dane o 80 000 FIM pre pani Lindfors a určil autovero, ktoré bola povinná zaplatiť, vo výške 16 556 FIM, spolu s daňou
         z pridanej hodnoty vo výške 3 642 FIM, spolu 20 198 FIM (približne 3 400 EUR).

      13      Pani Lindfors napadla toto rozhodnutie žalobou na Helsingin hallinto-oikeus (Správny súd v Helsinkách). Podľa jej názoru autovero
         predstavuje spotrebnú daň, ktorej vyrubenie je zakázané na základe článku 1 ods. 1 smernice 83/183.

      14      Táto žaloba bola zamietnutá. Keďže daň súvisí s registráciou alebo s uvedením vozidla do prevádzky vo Fínsku, Helsingin hallinto-oikeus
         rozhodol tak, že autovero sa považuje za osobitný typ dane týkajúci sa používania majetku vo vnútri krajiny v zmysle článku
         1 ods. 2 smernice 83/183, a teda táto daň je vylúčená z vecnej pôsobnosti uvedenej smernice.

      15      Pani Lindfors požiadala Korkein hallinto-oikeus o povolenie podať odvolanie proti rozhodnutiu Helsingin hallinto-oikeus.

      16      Korkein hallinto-oikeus rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Je potrebné vykladať článok 1 smernice č. 83/183... v tom zmysle, že daň z motorových vozidiel (autovero) v zmysle zákona
         o dani z motorových vozidiel (autoverolaki) vyrubená tak, že predmetom dane je motorové vozidlo dovezené z iného členského
         štátu do Fínska v rámci zmeny bydliska, je spotrebnou daňou v zmysle článku 1 ods. 1 smernice alebo je osobitným poplatkom
         alebo osobitnou daňou, ktoré sa týkajú používania tohto majetku vo vnútri krajiny v zmysle článku 1 ods. 2?“

       O prejudiciálnej otázke
       Úvodné pripomienky
      17      Vo svojom rozsudku z 19. septembra 2002, Tulliasiamies a Siilin (C-101/00, Zb. s. I-7487, body 61 a 80), Súdny dvor už rozhodol
         tak, že autovero je vnútorným diskriminančným zdanením, ktoré je zakázané článkom 90 ES, pokiaľ suma autovero, ktorej predmetom
         je dovážané ojazdené vozidlo, presahuje sumu zostatkovej dane započítanej do hodnoty podobného ojazdeného vozidla už zaregistrovaného
         na fínskom území.

      18      Prejudiciálna otázka sa výlučne týka zákonnosti vyrubovania dane, akou je autovero – nezávisle od spôsobu jej výpočtu alebo
         od jej sumy – v súvislosti so zmenou bydliska z jedného členského štátu do druhého.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      19      Pani Lindfors uvádza, že autovero je spotrebná daň, ktorá sa vyrubuje z dôvodu dovozu motorového vozidla na fínske územie.
         Tento dovoz by mal byť oslobodený od dane v súlade s článkom 1 ods. 1 smernice č. 83/183.

      20      Skutočnosť, že autovero je spotrebnou daňou v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 83/183, vyplýva podľa pani Lindfors nielen z
         charakteristických vlastností autovero, ale tiež nepriamo z vecnej pôsobnosti smernice Rady 83/182/EHS z 28. marca 1983 o
         oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. ES L 105, s.
         59), ako aj z návrhu smernice Rady 98/C 108/12 upravujúcej daňový režim turistických motorových vozidiel dovezených natrvalo
         do iného členského štátu v rámci zmeny bydliska alebo používaných dočasne v inom členskom štáte, ako je ten, v ktorom je vozidlo
         zaregistrované (Ú. v. ES C 108, 1998, s. 75 a Ú. v. ES C 145, 1999, s. 6).

      21      Dánska, fínska a grécka vláda zastávajú názor, že autovero nemôže byť považované za daň bežne vyrubovanú v súvislosti s konečným
         dovozom osobného majetku jednotlivca z iného členského štátu v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 83/183. Totižto rozhodujúcou
         okolnosťou pre vznik daňovej povinnosti je použitie motorového vozidla na verejných cestách vo Fínsku, aj keď zvyčajne táto
         daň je zaplatená pri zaregistrovaní vozidla. V každom prípade ako osobitná daň týkajúca sa použitia alebo zaregistrovania,
         autovero je výslovne vylúčené z vecnej pôsobnosti uvedenej smernice na základe jej článku 1 ods. 2.

      22      Komisia zdôrazňuje, že článok 1 ods. 2 smernice 83/183 vylučuje zo svojej vecnej pôsobnosti „poplatky za registráciu motorových
         vozidiel“. V protiklade s daňami, ktoré majú za cieľ prispieť k financovaniu verejnej správy, „poplatky“ sú protihodnotou
         za služby poskytnuté verejnými orgánmi a organizáciami. Podľa Komisie autovero nie je poplatok zaplatený pri zaregistrovaní,
         ale je spotrebnou daňou, ktorej vyrubenie je zakázané odsekom 1 uvedeného článku v rámci zmeny bydliska. Tento zákaz sa týka
         daní, pri ktorých zdaniteľné plnenie súvisí s dovozom majetku v rámci zmeny bydliska.

      23      Komisia je toho názoru, že zaregistrovanie motorového vozidla a jeho uvedenie do prevádzky v krajine pôvodu už boli zdanené.
         Sloboda pohybu by bola spochybnená, ak by členský štát, do ktorého sa motorové vozidlo dováža, mohol znova uložiť daňovú povinnosť
         na tomto základe. Totiž ustanovenia smernice 83/183 v súvislosti so základným právom na slobodu pohybu zakotveným v článku
         18 ES je potrebné vykladať v prospech občanov Únie.

       Odpoveď Súdneho dvora
      24      Najskôr je potrebné skúmať, či, ako zhodne tvrdia pani Lindfors a Komisia, autovero patrí do vecnej pôsobnosti článku 1 ods.
         1 smernice 83/183. V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že označenie poplatku vo vnútroštátnom práve nie je – ako také
         – rozhodujúce pre posúdenie toho, či na dotknutú daň sa vzťahuje toto ustanovenie.

      25      Zo znenia § 1 a 2 zákona o dani z motorových vozidiel vyplýva, že autovero je splatné pred zaregistrovaním alebo uvedením
         do prevádzky turistického vozidla vo Fínsku. Zo spisového materiálu a najmä z § 2 tohto zákona, ako aj z pripomienok fínskej
         vlády a pani Lindfors vyplýva, že okrem prípadu dočasného dovozu používanie motorového vozidla na fínskych cestných komunikáciách
         spôsobuje vznik uvedenej daňovej povinnosti. Takto táto vláda vysvetľuje, že určujúcou okolnosťou na vyrubenie autovero je
         skutočnosť, že motorové vozidlo je používané na jazdenie, aj keď zvyčajne daň je platená v súvislosti s jeho zaregistrovaním.
         Rovnako pani Lindfors tvrdí, že zákon o dani z motorových vozidiel spočíva na zásade, že každé použitie motorového vozidla,
         aj keď minimálne, spôsobuje vznik daňovej povinnosti.

      26      Za týchto podmienok daň ako autovero sa nemôže považovať za zdanenie súvisiace s dovozom, ktorý patrí do vecnej pôsobnosti
         oslobodenia uvedeného v článku 1 ods. 1 smernice 83/183. V skutočnosti táto daňová povinnosť vzniká na základe používania
         motorového vozidla na fínskom území, čo nie je nevyhnutne spojené s dovozom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2004,
         Weigel, C‑387/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 47).

      27      Z toho vyplýva, že daň, ktorá má charakteristické znaky autovero, nepatrí do vecnej pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného
         článkom 1 ods. 1 smernice 83/183.

      28      Tento záver je podporený aj článkom 1 ods. 2 smernice 83/183. Totižto akonáhle je autovero vyrubované z dôvodu používania
         motorového vozidla vo Fínsku, takéto dane ako predmetná daň v spore vo veci samej tvoria „osobitné... poplatky a dane uložené
         na používanie... majetku v určitej krajine“ v zmysle tohto ustanovenia.

      29      Pani Lindfors nemôže založiť svoje tvrdenia na vecnej pôsobnosti smernice 83/182, ktorá sa týka daňových oslobodení uplatniteľných
         na oblasť dočasného dovozu určitých dopravných prostriedkov. Z okolnosti, že v súlade s článkom 1 tejto smernice občan Únie,
         ktorý dočasne dováža motorové vozidlo do Fínska, je oslobodený od autovero, nemožno totiž vyvodiť, že na túto daň sa vzťahuje
         oslobodenie od dane ustanovené smernicou 83/183, ktoré sa týka konečného dovozu motorových vozidiel.

      30      Návrh smernice 98/C 108/12 neumožňuje vykladať smernicu 83/183 tak, ako to robia pani Lindfors a Komisia. Naopak vyplýva zo
         štvrtého, piateho a siedmeho odôvodnenia tohto návrhu, že je nevyhnutné prijatie smernice zakazujúcej členským štátom uplatňovať,
         tak ako to stanovuje článok 1 uvedeného návrhu, „spotrebné poplatky, dane z registrácie [alebo] iné spotrebné dane... na turistické
         motorové vozidlá zaregistrované v inom členskom štáte a na trvalo dovezené na ich územie v rámci zmeny zvyčajného bydliska
         jednotlivca“ [neoficiálny preklad], presnejšie z dôvodu nedostatkov právneho režimu stanoveného touto smernicou tak, ako to
         zdôraznil generálny advokát Tizzano vo svojich návrhoch vo veci Weigel (už citovaný rozsudok, bod 52).

      31      Bezpochyby, tak ako zdôrazňuje Komisia, autovero môže negatívne ovplyvniť rozhodnutie občanov Únie vykonávať ich právo na
         slobodu pohybu, ako je to zakotvené najmä v článku 18 ES.

      32      Aj keď z formálneho hľadiska vnútroštátny sudca ohraničil svoju otázku na výklad článku 1 smernice 83/183, táto okolnosť nie
         je prekážkou tomu, aby Súdny dvor dal vnútroštátnemu sudcovi všetky výkladové prvky práva Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné
         pre rozhodnutie o veci, ktorú prejednáva a o ktorej rozhoduje, a to bez ohľadu na to, či sa tento súdny orgán na ne odvolal
         vo svojej otázke (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. decembra 1990, SARPP, C-241/89, Zb. s. I-4695, bod 8; z 2. februára
         1994, Verband Sozialer Wettbewerb, nazvaný „Klinika“, C-315/92, Zb. s. I-317, bod 7; zo 4. marca 1999, Consorzio per la tutela
         del formaggio Gorgonzola, C-87/97, Zb. s. I-1301, bod 16, a už citovaný rozsudok Weigel, bod 44).

      33      Teda treba skúmať účinok článku 18 ES preto, aby vnútroštátny sudca mohol posudzovať súlad uplatňovania autovero v prípade
         ako vo veci samej s požiadavkami vyplývajúcimi z tohto ustanovenia.

      34      V tejto súvislosti už bolo rozhodnuté tak, že Zmluva ES nezaručuje občanovi Únie, že presun jeho činností do členského štátu,
         ktorý je odlišný od toho, v ktorom mal bydlisko, je neutrálny z daňového hľadiska. Berúc do úvahy rôznorodosti právnych poriadkov
         členských štátov v uvedenej oblasti, takýto presun môže podľa prípadu byť viac alebo menej výhodný alebo nevýhodný pre občana
         z pohľadu nepriameho zdanenia. Z toho vyplýva, že v zásade prípadná nevýhoda vzhľadom na situáciu, za ktorej tento občan vykonával
         činnosti pred zmieneným presunom, nie je v rozpore s článkom 18 ES, ale za podmienky, že predmetný právny poriadok neznevýhodňuje
         tohto občana vzhľadom k občanom, na ktorých sa už vzťahovalo takéto zdanenie (pozri už citovaný rozsudok Weigel, bod 55).

      35      Zo spisového materiálu vyplýva, že zákon týkajúci sa dane z motorových vozidiel vo svojom § 25 ods. 1 stanovuje zníženie základu
         dane nepresahujúce 80 000 FIM (13 455 eur), najmä v prípade občanov Únie vykonávajúcich svoje právo na slobodu pohybu v rámci
         zmeny bydliska presťahovaním na územie Fínska. Je potom povinnosťou vnútroštátneho súdneho orgánu overiť, či uplatnenie tohto
         ustanovenia a prípadne ďalších ustanovení vnútroštátneho práva môže zaručiť, že pokiaľ ide o spomenutú daň, pani Lindfors
         sa nenachádza v nepriaznivejšej situácii v porovnaní s občanmi, ktorí sa trvalo zdržujú vo Fínsku. Ak by vnútroštátny súd
         zistil, že existuje táto nepriaznivejšia situácia, potom by musel skúmať, či tento rozdiel v zaobchádzaní je odôvodnený objektívnymi
         dôvodmi, nezávislými od bydliska dotknutých osôb, a ktoré sú primerané k cieľu, ktorý v súlade s právom sleduje vnútroštátne
         právo (pozri rozsudok z 11. júla 2002, D’Hoop, C-224/98, Zb. s. I-6191, bod 36).

      36      Vzhľadom na všetky predchádzajúce dôvody je potrebné zodpovedať takto na položenú otázku:

      Článok 1 smernice 83/183 sa musí vykladať v tom zmysle, že nie je s ním v rozpore, keď v rámci zmeny bydliska vlastníka motorového
         vozidla z jedného členského štátu do druhého je daň ako tá, ktorá je stanovená zákonom o dani z motorových vozidiel, vyberaná
         pred zaregistrovaním alebo uvedením motorového vozidla do prevádzky v členskom štáte, do ktorého je bydlisko premiestnené.
         Vzhľadom na požiadavky vyplývajúce z článku 18 ES je však povinnosťou vnútroštátneho súdu overiť, či uplatňovanie vnútroštátneho
         práva môže zaručiť, pokiaľ ide o túto daň, že uvedený vlastník sa nenachádza v nepriaznivejšej situácii ako občania, ktorí
         sa trvalo zdržujú v predmetnom členskom štáte, a prípadne či takýto rozdiel v zaobchádzaní je odôvodnený objektívnymi dôvodmi
         nezávislými od bydliska dotknutých osôb, ktoré sú primerané k cieľu, ktorý v súlade s právom sleduje vnútroštátne právo.

       O trovách
      37      Fínska, dánska a grécka vláda, ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami
         podanými Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný
         charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento
         vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (prvá komora)
      rozhodol o otázke, ktorú mu položil Korkein hallinto-oikeus svojím uznesením z 10. októbra 2002, takto:
      Článok 1 smernice Rady 83/183/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku
            jednotlivcov z členského štátu, sa musí vykladať v tom zmysle, že nie je s ním v rozpore, keď v rámci zmeny bydliska vlastníka
            motorového vozidla z jedného členského štátu do druhého je daň ako tá, ktorá je stanovená autoverolaki (1482/1994) (zákonom
            o dani z motorových vozidiel), vyberaná pred zaregistrovaním alebo uvedením motorového vozidla do prevádzky v členskom štáte,
            do ktorého je bydlisko premiestnené. Vzhľadom na požiadavky vyplývajúce z článku 18 ES je však povinnosťou vnútroštátneho
            súdu overiť, či uplatňovanie vnútroštátneho práva môže zaručiť, pokiaľ ide o túto daň, že uvedený vlastník sa nenachádza v
            nepriaznivejšej situácii ako občania, ktorí sa trvalo zdržujú v predmetnom členskom štáte, a prípadne či takýto rozdiel v zaobchádzaní
            je odôvodnený objektívnymi dôvodmi, nezávislými od bydliska dotknutých osôb, ktoré sú primerané k cieľu, ktorý v súlade s právom
            sleduje vnútroštátne právo.

               Jann

               Rosas

               von Bahr

               Silva de Lapuerta

               Lenaerts

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. júla 2004.

               Tajomník

                     Predseda prvej komory

               R. Grass

                     P. Jann

         * Jazyk konania: fínčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 28. apríla 2011.#Hassen El Dridi, alias Soufi Karim.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Corte d’appello di Trento - Taliansko.#Priestor slobody, bezpečnosti a práva - Smernica 2008/115/ES - Vrátenie neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín - Články 15 a 16 - Vnútroštátna právna úprava stanovujúca trest odňatia slobody pre neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa odmietnu podriadiť príkazu opustiť územie členského štátu - Zlučiteľnosť.#Vec C-61/11 PPU.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 28. apríla 2011 (*)

      „Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Smernica 2008/115/ES – Vrátenie neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín – Články 15 a 16 – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca trest odňatia slobody pre neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích
         krajín, ktorí sa odmietnu podriadiť príkazu opustiť územie členského štátu – Zlučiteľnosť“

      Vo veci C‑61/11 PPU,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Corte d’appello di
         Trento (Taliansko) z 2. februára 2011 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2011, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

      Hassenovi El Dridimu, alias Soufimu Karimovi,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel, M. Ilešič (spravodajca), E. Levits a M. Safjan,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na návrh vnútroštátneho súdu z 2. februára 2011, doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2011 a doplnený 11. februára
         2011, aby sa v prípade tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania uplatnilo naliehavé konanie v súlade s článkom 104b
         Rokovacieho poriadku Súdneho dvora,

      so zreteľom na rozhodnutie prvej komory zo 17. februára 2011 vyhovieť uvedenému návrhu,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. marca 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        H. El Dridi, v zastúpení: M. Pisani a L. Masera, avvocati,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci L. D’Ascia, avvocato dello Stato,
      –        Európska komisia, v zastúpení: M. Condou‑Durande a L. Prete, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí generálneho advokáta,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 15 a 16 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES
         zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín,
         ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území (Ú. v. EÚ L 348, s. 98).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého proti H. El Dridimu, ktorému bol uložený trest odňatia slobody v trvaní jedného
         roka za trestný čin neoprávneného pobytu na talianskom území bez legitímneho dôvodu, čím porušil príkaz na odsun z územia
         štátu, ktorý mu vydal questore di Udine (policajný riaditeľ v Udine).

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Odôvodnenia č. 2, 6, 13, 16 a 17 smernice 2008/115 uvádzajú:

      „(2)      Európska rada na zasadnutí 4. a 5. novembra 2004 v Bruseli vyzvala na zavedenie účinnej politiky odsunu a repatriácie založenej
         na spoločných normách pre osoby, ktoré majú byť vrátené humánnym spôsobom pri úplnom rešpektovaní ich ľudských [základných
         – neoficiálny preklad] práv a dôstojnosti.

      …
      (6)      Členské štáty zabezpečia, aby sa ukončenie nelegálneho pobytu štátnych príslušníkov tretích krajín uskutočnilo prostredníctvom
         spravodlivého a transparentného postupu. …

      …
      (13)      Použitie donucovacích opatrení by malo byť striktne viazané na zásady primeranosti a účinnosti z hľadiska použitých prostriedkov
         a sledovaných cieľov. …

      …
      (16)      Využitie zaistenia na účely odsunu by malo byť s ohľadom na použité prostriedky a sledované ciele obmedzené a viazané na zásadu
         primeranosti. Zaistenie je oprávnené len na prípravu návratu alebo vykonanie procesu odsunu a ak by uplatnenie miernejších
         donucovacích opatrení nebolo dostatočné.

      (17)      So zaistenými štátnymi príslušníkmi tretích krajín by sa malo zaobchádzať humánnym a dôstojným spôsobom pri rešpektovaní ich
         základných práv a v súlade s medzinárodným a vnútroštátnym právom. Bez toho, aby bolo dotknuté počiatočné zadržanie zo strany
         orgánov presadzovania práva, ktoré je upravené vnútroštátnymi právnymi predpismi, by sa zaistenie malo spravidla vykonávať
         v špecializovaných zariadeniach určených na zaistenie.“

      4        Článok 1 smernice 2008/115 nazvaný „Predmet úpravy“ stanovuje:

      „Touto smernicou sa ustanovujú spoločné normy a postupy, ktoré sa majú uplatňovať v členských štátoch na návrat neoprávnene
         sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín v súlade so základnými právami ako všeobecnými zásadami práva Spoločenstva
         a medzinárodného práva vrátane záväzkov týkajúcich sa ochrany utečencov a ľudských práv.“

      5        Článok 2 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje:

      „1.      Táto smernica sa uplatňuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území členského štátu.
      2.      Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že túto smernicu nebudú uplatňovať na štátnych príslušníkov tretích krajín:
      …
      b)      ktorým sa podľa vnútroštátneho práva uložil návrat ako trestná sankcia alebo návrat z trestnej sankcie vyplýva, alebo voči
         ktorým prebieha extradičné konanie.“

      6        Článok 3 bod 4 smernice 2008/115 definuje „rozhodnutie o návrate“ na účely tejto smernice ako „správne alebo súdne rozhodnutie,
         alebo akt, ktorým sa ustanovuje alebo vyhlasuje, že štátny príslušník tretej krajiny sa zdržiava na území neoprávnene a ktorým
         sa ukladá alebo ustanovuje povinnosť návratu“.

      7        Článok 4 ods. 3 uvedenej smernice stanovuje:

      „Táto smernica sa uplatňuje bez toho, aby bolo dotknuté právo členských štátov prijať alebo zachovať ustanovenia priaznivejšie
         pre osoby, na ktoré sa uplatňuje, ak sú zlučiteľné s touto smernicou.“

      8        Podľa článku 6 ods. 1 tejto smernice „členské štáty vydajú rozhodnutie o návrate každého štátneho príslušníka tretej krajiny,
         ktorý sa neoprávnene zdržiava na ich území bez toho, aby boli dotknuté výnimky uvedené v odsekoch 2 až 5“.

      9        Článok 7 smernice 2008/115 nazvaný „Dobrovoľný odchod“ stanovuje:

      „1.      V rozhodnutí o návrate sa poskytne primeraná lehota na dobrovoľný odchod v dĺžke od siedmich do tridsiatich dní bez toho,
         aby boli dotknuté výnimky uvedené v odsekoch 2 a 4. Členské štáty môžu vo svojich vnútroštátnych právnych predpisoch ustanoviť,
         že takáto lehota sa poskytne len na základe žiadosti dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny. V takomto prípade informujú
         členské štáty štátneho príslušníka tretej krajiny o možnosti predloženia uvedenej žiadosti.

      …
      3.      Počas lehoty na dobrovoľný odchod sa môžu uložiť určité povinnosti s cieľom vyhnúť sa riziku úteku, ako napríklad pravidelné
         hlásenie sa príslušným orgánom, zloženie primeranej finančnej zábezpeky, predloženie [odovzdanie – neoficiálny preklad] dokladov alebo povinnosť zdržiavať sa na určitom mieste.

      4.      Ak existuje riziko úteku alebo ak žiadosť o legálny pobyt bola zamietnutá ako zjavne neodôvodnená alebo podvodná, alebo ak
         dotknutá osoba predstavuje riziko pre verejný poriadok, verejnú bezpečnosť alebo národnú bezpečnosť, členské štáty môžu upustiť
         od poskytnutia lehoty na dobrovoľný odchod alebo môžu poskytnúť lehotu kratšiu ako sedem dní.“

      10      Článok 8 ods. 1 a 4 uvedenej smernice stanovuje:

      „1.      Členské štáty prijmú všetky opatrenia potrebné na vykonanie rozhodnutia o návrate, ak sa neposkytla lehota na dobrovoľný odchod
         v súlade s článkom 7 ods. 4 alebo sa nesplnila povinnosť návratu v rámci lehoty na dobrovoľný odchod poskytnutej v súlade
         s článkom 7.

      …
      4.      V prípade, že členské štáty použijú na odsun štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa odsunu bráni, ako poslednú možnosť
         donucovacie opatrenia, takéto opatrenia musia byť primerané a použitie sily nesmie prekročiť rozumnú mieru. Tieto opatrenia
         sa uplatňujú v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi a v súlade so základnými právami a pri riadnom rešpektovaní dôstojnosti
         a telesnej integrity dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny.“

      11      Článok 15 tejto smernice, ktorý sa nachádza v kapitole IV tejto smernice týkajúcej sa zaistenia na účely odsunu, znie:

      „1.      Pokiaľ sa v osobitnom prípade nedajú účinne uplatniť iné dostatočné, ale menej prísne donucovacie opatrenia, členské štáty
         môžu zaistiť len štátneho príslušníka tretej krajiny, voči ktorému prebieha konanie o návrate, s cieľom pripraviť návrat a/alebo
         vykonať proces odsunu, a to najmä keď:

      a)      existuje riziko úteku, alebo
      b)      dotknutý štátny príslušník tretej krajiny sa vyhýba alebo bráni procesu prípravy návratu alebo odsunu.
      Zaistenie sa vždy uskutočňuje na čo najkratšie obdobie, trvá, len pokiaľ prebiehajú prípravy na odsun, a vykonáva sa s náležitou
         starostlivosťou [a trvá, len pokiaľ prebiehajú a s náležitou starostlivosťou sa vykonávajú prípravy na odsun – neoficiálny preklad].

      …
      3.      V každom prípade sa zaistenie preskúma v primeraných lehotách buď na žiadosť dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny
         alebo ex offo. V prípade predĺženia lehoty [doby – neoficiálny preklad] zaistenia na preskúmanie dohliada súdny orgán.

      4.      Zaistenie prestáva byť odôvodnené a dotknutá osoba sa bezodkladne prepustí, ak už z právnych alebo iných dôvodov neexistuje
         odôvodnený predpoklad na odsun alebo už neplatia podmienky [nie sú splnené podmienky – neoficiálny preklad] ustanovené v odseku 1.

      5.      Zaistenie trvá, kým sú splnené podmienky ustanovené v odseku 1 a kým je to potrebné na zabezpečenie úspešného odsunu. Každý
         členský štát stanoví maximálnu lehotu [dobu – neoficiálny preklad] zaistenia, ktorá nesmie presiahnuť šesť mesiacov.

      6.      Členské štáty môžu lehotu [dobu – neoficiálny preklad] zaistenia uvedenú v odseku 5 predĺžiť len na obmedzený čas, a to nie dlhšie ako ďalších dvanásť mesiacov v súlade s vnútroštátnym
         právom, v prípadoch, keď je napriek všetkým ich primeraným snahám pravdepodobné, že proces odsunu bude trvať dlhšie:

      a)      z dôvodu nedostatočnej spolupráce dotknutého štátneho príslušníka tretej krajiny alebo
      b)      z dôvodu omeškania pri získavaní nevyhnutných dokladov od tretích krajín.“
      12      Článok 16 smernice 2008/115 nazvaný „Podmienky zaistenia“ vo svojom odseku 1 stanovuje:

      „Zaistenie sa spravidla vykonáva v špecializovaných zariadeniach určených na zaistenie. Ak členský štát nemôže poskytnúť ubytovanie
         v špecializovanom zariadení určenom na zaistenie a musí sa obrátiť na väzenské zariadenie, zaistení štátni príslušníci tretích
         krajín sú oddelení od riadnych väzňov.“

      13      Podľa článku 18 smernice 2008/115 nazvanej „Mimoriadne situácie“:

      „1.      V situáciách, kedy výnimočne veľký počet štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa majú vrátiť, spôsobí nepredpokladane
         veľké zaťaženie z hľadiska kapacity zariadení členského štátu určených na zaistenie alebo ich správnemu alebo justičnému personálu,
         môže dotknutý členský štát na čas trvania takejto výnimočnej situácie rozhodnúť… prijať naliehavé opatrenia týkajúce sa podmienok
         zaistenia, ktoré sú odlišné od tých, ktoré sú ustanovené v článku 16 ods. 1…

      2.      Ak sa dotknutý členský štát rozhodne pre uvedené mimoriadne opatrenia, informuje o tom Komisiu. Komisiu informuje aj v prípade,
         keď pominú dôvody uplatňovania týchto mimoriadnych opatrení.

      3.      Nič v tomto článku sa nesmie vykladať tak, že umožňuje členským štátom odchýliť sa od všeobecných povinností prijať všetky
         primerané všeobecné alebo konkrétne opatrenia na zabezpečenie splnenia povinností vyplývajúcich z tejto smernice.“

      14      Podľa článku 20 ods. 1 prvej vety smernice 2008/115 museli členské štáty uviesť do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne
         opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou s výnimkou jej článku 13 ods. 4 najneskôr do 24. decembra 2010.

      15      Podľa článku 22 nadobudla uvedená smernica účinnosť 13. januára 2009.

       Vnútroštátna právna úprava
      16      Článok 13 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 z 25. júla 1998, ktorým sa kodifikuje právna úprava v oblasti prisťahovalectva
         a pravidlá týkajúce sa postavenia cudzinca (riadny dodatok ku GURI č. 191 z 18. augusta 1998), v znení zákona č. 94 z 15. júla
         2009 o verejnej bezpečnosti (riadny dodatok ku GURI č. 170 z 24. júla 2009, ďalej len „legislatívny dekrét č. 286/1998“) vo
         svojich odsekoch 2 a 4 stanovuje:

      „2.      Prefekt rozhodne o vyhostení, ak cudzinec:
      a)      vstúpil na územie štátu bez toho, aby sa podrobil hraničnej kontrole a nebol vrátený späť…;
      b)      sa zdržiava na území štátu… bez toho, aby v stanovenej lehote požiadal o povolenie na pobyt, s výnimkou prípadov, keď je toto
         omeškanie spôsobené vyššou mocou, alebo napriek tomu, že mu bolo povolenie na pobyt odňaté alebo bola zrušená jeho platnosť,
         alebo aj preto, že nepožiadal o jeho obnovenie, hoci jeho platnosť skončila pred viac než 60 dňami. …

      …
      4.      Vyhostenie vždy vykonáva questore s vrátením na hranicu poriadkovými silami s výnimkou prípadov uvedených v odseku 5.“
      17      Článok 14 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 znie:

      „1.      Ak nie je možné vyhostenie vykonať okamžite vrátením na hranicu alebo navrátením, lebo cudzincovi treba poskytnúť pomoc, vykonať
         dodatočné kontroly jeho totožnosti alebo jeho štátnej príslušnosti alebo získať cestovné doklady, alebo z dôvodu nedostupnosti
         dopravcu alebo iného vhodného dopravného prostriedku, questore rozhodne o zaistení cudzinca na nevyhnutne dlhý čas v najbližšom
         zariadení na zaistenie určenom alebo zriadenom vyhláškou ministerstva vnútra po dohode s ministerstvom sociálnej solidarity
         a ministerstvom financií, rozpočtu a hospodárskeho plánovania.

      …
      5a)      Ak nie je možné poskytnúť cudzincovi ubytovací priestor v niektorom zo zariadení na zaistenie alebo ak pobyt v takomto zariadení
         neumožnil výkon vyhostenia alebo vrátenia na hranicu, questore cudzincovi nariadi, aby do piatich dní opustil územie štátu.
         Príkaz má písomnú formu a uvádza dôsledky neoprávneného pobytu na území štátu, pokiaľ ide o sankcie, ktoré možno uložiť, a to
         aj v prípade recidívy. K príkazu questore môžu byť priložené dokumenty, ktoré dotknutá osoba potrebuje na to, aby sa mohla
         dostaviť do kancelárie diplomatického zastúpenia, a to aj honorárneho, svojej krajiny v Taliansku, ako aj na to, aby sa mohla
         vrátiť do svojho štátu pôvodu, alebo ak to nie je možné, do štátu posledného pobytu.

      5b)      Cudzincovi, ktorý sa na území štátu zdržiava neoprávnene bez toho, aby mal na to legitímny dôvod, čím porušuje príkaz vydaný
         questore podľa odseku 5a, možno uložiť trest odňatia slobody na jeden rok až štyri roky, ak sa o vyhostení alebo vrátení rozhodlo
         po neoprávnenom vstupe na vnútroštátne územie… alebo ak cudzinec nepožiadal o povolenie na pobyt alebo nenahlásil svoju prítomnosť
         na území štátu v stanovenej lehote bez toho, aby k tomu došlo v dôsledku zásahu vyššej moci, alebo ak mu bolo povolenie na pobyt
         odňaté alebo bola zrušená jeho platnosť. Trest odňatia slobody na šesť mesiacov až jeden rok sa ukladá, ak bolo rozhodnuté
         o vyhostení, lebo doba platnosti povolenia na pobyt uplynula pred viac než šesťdesiatimi dňami a nebolo požiadané o jeho obnovenie,
         alebo pokiaľ bola žiadosť o povolenie na pobyt zamietnutá… S výnimkou prípadov, keď je cudzinec vo väzbe, je nové rozhodnutie
         o vyhostení s vrátením na hranicu poriadkovými silami v každom prípade prijaté v prípade nevykonania príkazu na odsun vydaného
         questore podľa odseku 5a. Ak nie je vrátenie na hranicu možné, uplatnia sa ustanovenia odsekov 1 a 5a tohto článku…

      5c)      Cudzincovi, ktorému je určené rozhodnutie o vyhostení uvedené v odseku 5b a nový príkaz na odsun uvedený v odseku 5a a ktorý
         neoprávnene zotrváva na území štátu, môže byť uložený trest odňatia slobody na jeden rok až päť rokov. V každom prípade sa
         uplatňujú ustanovenia odseku 5b tretia a posledná veta.

      5d)      Pokiaľ ide o porušenia uvedené v odseku 5b prvej vete a v odseku 5c, postupuje sa ‚par rito direttissimo‘ [zjednodušeným konaním]
         a zadržanie páchateľa je povinné.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      18      H. El Dridi je štátny príslušník tretej krajiny, ktorý vstúpil na územie Talianska neoprávnene a nemá povolenie na pobyt.
         Prefekt v Turíne prijal 8. mája 2004 rozhodnutie o jeho vyhostení.

      19      Príkaz na odsun z vnútroštátneho územia, ktorý vydal 21. mája 2010 questore di Udine na základe uvedeného rozhodnutia o vyhostení,
         mu bol doručený v ten istý deň. Tento príkaz na odsun bol odôvodnený nedostupnosťou vozidla alebo iného dopravného prostriedku,
         neexistenciou dokladov totožnosti H. El Dridiho, ako aj nemožnosťou poskytnúť mu dočasne ubytovací priestor v zariadení určenom
         na zaistenie z dôvodu nedostatku miest v zariadeniach s týmto účelom.

      20      Pri kontrole vykonanej 29. septembra 2010 sa ukázalo, že H. El Dridi nesplnil príkaz na odsun.

      21      H. El Dridimu bol samosudcom Tribunale di Trento uložený v zjednodušenom konaní trest odňatia slobody na jeden rok za trestný
         čin uvedený v článku 14 ods. 5b legislatívneho dekrétu č. 286/1998.

      22      H. El Dridi podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na Corte d’appello di Trento.

      23      Corte d’appello di Trento si kladie otázku, či je možné uložiť trestnú sankciu v priebehu správnych konaní o vrátení cudzinca
         do krajiny jeho pôvodu, a to z dôvodu nedodržania štádií týchto konaní, lebo takáto trestná sankcia sa zdá byť v rozpore so
         zásadou lojálnej spolupráce, s potrebou dosiahnuť ciele smernice 2008/115 a zaistiť jej potrebný účinok, ako aj so zásadami
         proporcionality, primeranosti a dôvodnosti trestu.

      24      V tomto smere spresňuje, že trestná sankcia stanovená v článku 14 ods. 5b legislatívneho dekrétu č. 286/1998 sa ukladá po
         konštatovaní porušenia niektorého medzistupňa niekoľkostupňového konania o vykonaní rozhodnutia o návrate, ktoré upravuje
         smernica 2008/115, a síce nerešpektovania samotného príkazu na odsun. Trest odňatia slobody na jeden rok až štyri roky je
         okrem toho veľmi prísny.

      25      Za týchto okolností Corte d’appello di Trento rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Bránia články 15 a 16 smernice 2008/115… vzhľadom na zásadu lojálnej spolupráce, ktorej potrebným účinkom je dosiahnutie
         cieľov smernice, a na zásadu proporcionality, primeranosti a dôvodnosti trestu:

      –        možnosti, aby sa trestne postihovalo porušenie jedného úseku administratívneho konania o návrate skôr, ako sa toto konanie
         skončí, pričom sa použije najprísnejšie správne donucovacie opatrenie,

      –        možnosti, aby sa postihovala trestom odňatia slobody v trvaní až štyri roky len nedostatočná spolupráca dotknutej osoby pri
         konaní o vyhostení a najmä len v dôsledku nerešpektovania prvého príkazu na odsun, ktorý vydal správny orgán?“

       O naliehavom konaní
      26      Corte d’appello di Trento navrhol, aby sa tento návrh na začatie prejudiciálneho konania prejednal v rámci naliehavého konania
         upraveného v článku 104b Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

      27      Vnútroštátny súd odôvodnil tento návrh tým, že H. El Dridi je zadržaný na účely výkonu trestu, ktorý mu uložil Tribunale di
         Trento.

      28      Prvá komora Súdneho dvora sa po vypočutí generálneho advokáta rozhodla vyhovieť návrhu vnútroštátneho súdu na prejednanie
         prejudiciálneho návrhu v rámci naliehavého konania.

       O prejudiciálnej otázke
      29      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2008/115, najmä jej články 15 a 16, vykladať v tom zmysle,
         že bránia právnej úprave členského štátu, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje uloženie trestu odňatia
         slobody štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území členského štátu, len na základe toho,
         že v rozpore s príkazom na odsun z územia tohto štátu v stanovenej lehote zotrváva na uvedenom území bez legitímneho dôvodu.

      30      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti odkazuje na zásadu lojálnej spolupráce zakotvenej v článku 4 ods. 3 ZEÚ, ako aj na cieľ
         zaistiť potrebný účinok práva Únie.

      31      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa odôvodnenia č. 2 je cieľom smernice 2008/15 zavedenie účinnej politiky odsunu
         a repatriácie založenej na spoločných normách pre osoby, ktoré majú byť vrátené humánnym spôsobom pri úplnom rešpektovaní
         ich základných práv a dôstojnosti.

      32      Smernica 2008/115, ako vyplýva tak z jej názvu, ako aj z jej článku 1, stanovuje „spoločné normy a postupy“, ktoré majú uplatňovať
         všetky členské štáty na návrat neoprávnene sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín. Z vyššie uvedeného výrazu,
         ako aj zo všeobecnej štruktúry tejto smernice vyplýva, že členské štáty sa môžu odchýliť od uvedených noriem a postupov len
         za podmienok stanovených touto smernicou, najmä za podmienok stanovených v jej článku 4.

      33      Z toho vyplýva, že odsek 3 tohto článku 4 priznáva členským štátom právo prijať alebo zachovať pre neoprávnene sa zdržiavajúcich
         štátnych príslušníkov tretích krajín priaznivejšie ustanovenia, než stanovuje smernica 2008/115, ak sú zlučiteľné s touto
         smernicou, ale táto smernica neumožňuje uvedeným štátom uplatniť prísnejšie normy v oblasti, ktorú smernica upravuje.

      34      Treba tiež uviesť, že smernica 2008/115 presne stanovuje postup, ktorý má každý členský štát uplatniť na návrat neoprávnene
         sa zdržiavajúcich štátnych príslušníkov tretích krajín, a stanovuje poradie jednotlivých po sebe nasledujúcich štádií tohto
         postupu.

      35      Článok 6 ods. 1 tejto smernice tak v prvom rade stanovuje povinnosť členských štátov vydať rozhodnutie o návrate každého štátneho
         príslušníka tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na ich území.

      36      V rámci tohto úvodného štádia konania o návrate treba až na výnimky uprednostniť dobrovoľné splnenie povinnosti vyplývajúcej
         z rozhodnutia o návrate, pričom článok 7 ods. 1 smernice 2008/115 stanovuje, že sa poskytne primeraná lehota na dobrovoľný
         odchod v dĺžke od siedmich do tridsiatich dní.

      37      Z článku 7 ods. 3 a 4 uvedenej smernice vyplýva, že členské štáty môžu len v prípade mimoriadnych okolností, ako je riziko
         úteku, jednak uložiť adresátovi rozhodnutia o návrate povinnosť pravidelne sa hlásiť príslušným orgánom, zložiť primeranú
         finančnú zábezpeku, odovzdať doklady alebo zdržiavať sa na určitom mieste, alebo môžu poskytnúť lehotu kratšiu ako sedem dní,
         prípadne upustiť od poskytnutia takejto lehoty.

      38      V prípade uvedenom ako posledný, ale tiež v situácii, keď povinnosť návratu nebola v lehote na dobrovoľné opustenie územia
         splnená, z článku 8 ods. 1 a 4 smernice 2008/115 vyplýva, že s cieľom zaistiť účinnosť konaní o návrate ukladajú tieto ustanovenia
         členskému štátu, ktorý prijal rozhodnutie o návrate proti neoprávnene sa zdržiavajúcemu štátnemu príslušníkovi tretej krajiny,
         povinnosť vykonať odsun s tým, že všetky nevyhnutné opatrenia vrátane donucovacích opatrení musia byť primerané a musia rešpektovať
         najmä základné práva.

      39      V tejto súvislosti z odôvodnenia č. 16 uvedenej smernice, ako aj zo znenia jej článku 15 ods. 1 vyplýva, že členské štáty
         musia vykonať odsun prostredníctvom čo najmiernejších donucovacích opatrení. Len v prípade, že výkon rozhodnutia o návrate
         formou odsunu môže byť s ohľadom na posúdenie každej konkrétnej situácie ohrozený chovaním dotknutej osoby, môžu členské štáty
         pristúpiť k zbaveniu tejto osoby slobody jej zaistením.

      40      Toto zbavenie slobody musí podľa článku 15 ods. 1 druhej vety smernice 2008/115 trvať čo najkratšie, a len pokiaľ prebiehajú
         prípravy na odsun, a vykonáva sa s náležitou starostlivosťou. Podľa odsekov 3 a 4 uvedeného článku 15 podlieha toto zbavenie
         slobody preskúmaniu v primeraných lehotách a je ukončené, ak sa ukáže, že odôvodnený predpoklad na odsun prestal existovať.
         Odseky 5 a 6 rovnakého článku stanovujú maximálnu lehotu trvania uvedeného zbavenia slobody na 18 mesiacov, pričom táto lehota
         predstavuje hranicu pre všetky členské štáty. Článok 16 ods. 1 tejto smernice okrem toho vyžaduje, aby boli dotknuté osoby
         umiestnené v špecializovaných zariadeniach a v každom prípade oddelené od riadnych väzňov.

      41      Z vyššie uvedeného vyplýva, že poradie štádií postupu návratu stanoveného smernicou 2008/115 zodpovedá odstupňovaniu opatrení,
         ktoré treba prijať na účely vykonania rozhodnutia o návrate, a to od opatrenia, ktoré ponecháva dotknutej osobe najväčšiu
         slobodu, a to poskytnutie lehoty na dobrovoľný odchod, až po opatrenia, ktoré obmedzujú najviac jej slobodu, a to zaistenie
         v špecializovanom zariadení, pričom vo všetkých štádiách je potrebné zaistiť rešpektovanie zásady proporcionality.

      42      Je zjavné, že aj použitie tohto posledného opatrenia, ktoré predstavuje najzávažnejšie opatrenie obmedzujúce slobodu, ktoré
         uvedená smernica pri výkone núteného odsunu umožňuje, je podľa článkov 15 a 16 uvedenej smernice prísne upravené, a to najmä
         s cieľom zaistiť dodržiavanie základných práv dotknutých štátnych príslušníkov tretích krajín.

      43      Cieľom maximálnej lehoty stanovenej v článku 15 ods. 5 a 6 smernice 2008/115 je najmä obmedziť stratu slobody štátnych príslušníkov
         tretích krajín v prípade núteného odsunu (rozsudok z 30. novembra 2009, Kadzoev, C‑357/09 PPU, Zb. s. I‑11189, bod 56). Smernica
         2008/115 tak zohľadňuje tak judikatúru Európskeho súdu pre ľudské práva, podľa ktorej zásada proporcionality vyžaduje, aby
         zadržanie osoby, proti ktorej je vedené konanie o vyhostení alebo vydaní netrvalo neprimerane dlhý čas, to znamená, aby neprekračovalo
         lehotu nevyhnutnú na dosiahnutie sledovaného cieľa (pozri najmä ESĽP, rozsudok Saadi v. Spojené kráľovstvo z 29. januára 2008,
         zatiaľ neuverejnený v Zbierke rozsudkov a rozhodnutí, § 72 a §74), ako aj ôsmu zásadu v dokumente „Dvadsať usmernení o nútenom návrate“, ktorý prijal Výbor ministrov Rady Európy
         4. mája 2005, na ktorý smernica odkazuje vo svojom odôvodnení č. 3. Podľa tejto zásady musí zadržania predchádzajúce odsunu
         trvať čo najkratšie.

      44      S ohľadom na tieto úvahy treba posúdiť, či spoločné pravidlá zavedené smernicou 2008/115 bránia takej právnej úprave, akou
         je právna úprava, ktorá je dotknutá vo veci samej.

      45      V tejto súvislosti treba po prvé uviesť, že ako vyplýva z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom, ako aj talianskou vládou
         v jej písomných pripomienkach, smernica 2008/115 nebola prebratá do talianskeho právneho poriadku.

      46      Podľa ustálenej judikatúry však platí, že ak členský štát neprebral v stanovenej lehote smernicu do vnútroštátneho práva alebo
         ak ju prebral nesprávne, môžu sa jednotlivci vo všetkých prípadoch, keď sa ustanovenia smernice z hľadiska ich obsahu zdajú
         bezpodmienečné a dostatočne presné, na ne odvolávať voči tomuto štátu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 26. februára
         1986, Marshall, 152/84, Zb. s. 723, bod 46, a z 3. marca 2011, Auto Nikolovi, C‑203/10, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod
         61).

      47      To platí, pokiaľ ide o články 15 a 16 smernice 2008/115, ktoré, ako vyplýva z bodu 40 tohto rozsudku, sú bezpodmienečné a dostatočne
         presné, že na ich prebratie členskými štátmi netreba iné osobitné doplňujúce skutočnosti.

      48      Okrem toho osoba, ktorá sa nachádza v situácii H. El Dridiho, spadá do osobnej pôsobnosti smernice 2008/115, lebo táto smernica
         sa podľa svojho článku 2 ods. 1 uplatňuje na štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na území
         členského štátu.

      49      Ako uviedol generálny advokát v bodoch 22 až 28 svojho stanoviska, tento záver nemôže byť spochybnený článkom 2 ods. 2 písm. b)
         tejto smernice, ktorý umožňuje členským štátom sa rozhodnúť, že túto smernicu nebudú uplatňovať na štátnych príslušníkov tretích
         krajín, ktorým sa podľa vnútroštátneho práva uložil návrat ako trestná sankcia alebo návrat z trestnej sankcie vyplýva alebo
         voči ktorým prebieha extradičné konanie. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž vyplýva, že vo veci samej vyplýva povinnosť
         návratu z rozhodnutia prefekta v Turíne z 8. mája 2004. Trestné sankcie uvedené v danom ustanovení sa okrem toho netýkajú
         nedodržania lehoty stanovenej na dobrovoľné opustenie územia.

      50      Po druhé treba uviesť, že hoci sa na rozhodnutie prefekta v Turíne z 8. mája 2004 v rozsahu, v akom ukladá H. El Dridimu povinnosť
         opustiť vnútroštátne územie, vzťahuje pojem „rozhodnutie o návrate“, ako je definovaný v článku 3 bode 4 smernice 2008/115
         a uvedený najmä v článku 6 ods. 1 a článku 7 ods. 1 tejto smernice, konanie o odsune stanovené talianskou právnou úpravou
         vo veci samej sa výrazne líši od konania upraveného touto smernicou.

      51      Hoci teda táto smernica ukladá povinnosť poskytnúť lehotu na dobrovoľný odchod v dĺžke od siedmych do tridsiatich dní, legislatívny
         dekrét č. 286/1998 nestanovuje použitie takéhoto opatrenia.

      52      Pokiaľ ide ďalej o donucovacie opatrenia stanovené v článku 8 ods. 4 smernice 2008/115, ako sú najmä nútené odvedenie na štátnu
         hranicu stanovené v článku 13 ods. 4 legislatívneho dekrétu č. 286/1998, treba konštatovať, že v situácii, v ktorej takéto
         opatrenia neumožnili dosiahnuť sledovaný cieľ, teda odsun štátneho príslušníka tretej krajiny, voči ktorému boli prijaté,
         majú členské štáty aj naďalej možnosť prijať opatrenia, a to aj trestnej povahy, ktoré umožňujú najmä odradiť týchto štátnych
         príslušníkov od neoprávneného zdržiavania sa na území týchto štátov.

      53      Je však potrebné uviesť, že aj keď trestné právo hmotné a trestné právo procesné patria v zásade do právomoci členských štátov,
         táto oblasť môže byť aj napriek tomu dotknutá právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. novembra 1981, Casati, 203/80,
         Zb. s. 2595, bod 27; z 2. februára 1989, Cowan, 186/87, Zb. s. 195, bod 19, a zo 16. júna 1998, Lemmens, C‑226/97, Zb. s. I‑3711,
         bod 19).

      54      Z toho vyplýva, že aj napriek skutočnosti, že ani článok 63 prvý odsek bod 3 písm. b) ES, čo je ustanovenie, ktoré bolo prevzaté
         v článku 79 ods. 2 písm. c) ZFEÚ, ani smernica 2008/115, ktorá bola prijatá najmä na základe tohto ustanovenia Zmluvy ES,
         nevylučujú trestnú právomoc členských štátov v oblasti nelegálneho prisťahovalectva a neoprávneného pobytu, musia tieto štáty
         upraviť svoje právne predpisy v tejto oblasti tak, aby bolo zaistené dodržiavanie práva Únie.

      55      Uvedené štáty najmä nemôžu uplatňovať právnu úpravu ani v trestnej oblasti, ktorá môže ohroziť dosiahnutie cieľov smernice
         a tým ju zbaviť jej potrebného účinku.

      56      Podľa druhého a tretieho pododseku článku 4 ods. 3 ZEÚ totiž členské štáty najmä „prijmú všetky opatrenia všeobecnej alebo
         osobitnej povahy, aby zabezpečili plnenie záväzkov vyplývajúcich zo Zmlúv alebo z aktov inštitúcií Únie“ a „neprijmú žiadne
         opatrenie, ktoré by mohlo ohroziť dosiahnutie cieľov Únie“, vrátane cieľov sledovaných smernicami.

      57      Pokiaľ ide konkrétnejšie o smernicu 2008/115, treba pripomenúť, že podľa jej odôvodnenia č. 13 je použitie donucovacích opatrení
         striktne viazané na zásady primeranosti a účinnosti z hľadiska použitých prostriedkov a sledovaných cieľov.

      58      Členské štáty preto nemôžu na účely nápravy zlyhania donucovacích opatrení prijatých na vykonanie odsunu v súlade s článkom
         8 ods. 4 uvedenej smernice stanoviť taký trest odňatia slobody, aký je stanovený v článku 14 ods. 5b legislatívneho dekrétu
         č. 286/1998, len z toho dôvodu, že štátny príslušník tretieho štátu sa aj po tom, ako mu bol doručený príkaz na opustenie
         vnútroštátneho územia a lehota stanovená v tomto príkaze uplynula, naďalej neoprávnene zdržiava na území členského štátu,
         ale musia sa aj naďalej snažiť o vykonanie rozhodnutia o návrate, ktoré stále vyvoláva právne účinky.

      59      Takýto trest môže najmä z dôvodu svojich podmienok a spôsobu uloženia ohroziť dosiahnutie cieľa sledovaného uvedenou smernicou,
         a síce vytvorenie účinnej politiky odsunu a vydávania neoprávnene sa zdržiavajúcich príslušníkov tretích krajín. Konkrétne,
         ako uviedol generálny advokát v bode 42 svojho stanoviska, taká vnútroštátna právna úprava, ako je vnútroštátna právna úprava
         dotknutá vo veci samej, môže znemožniť uplatnenie opatrení stanovených v článku 8 ods. 1 smernice 2008/115 a oddialiť vykonanie
         rozhodnutia o návrate.

      60      To nevylučuje možnosť členských štátov prijať v súlade so zásadami stanovenými v smernici 2008/115 a s jej cieľom ustanovenia
         upravujúce situáciu, v ktorej donucovacie opatrenia neumožnili odsun štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa na ich
         území zdržiava neoprávnene.

      61      S ohľadom na vyššie uvedené prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatňovať ustanovenia
         práva Únie a zabezpečiť jeho plný účinok, neuplatniť akékoľvek ustanovenie legislatívneho dekrétu č. 286/1998, ktoré je v rozpore
         s výsledkom sledovaným smernicou 2008/115, najmä článok 14 ods. 5b tohto legislatívneho dekrétu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 9. marca 1978, Simmenthal, 106/77, Zb. s. 629, bod 24; z 22. mája 2003, Connect Austria, C‑462/99, Zb. s. I‑5197, body 38
         a 40, a z 22. júna 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, Zb. s. I‑5667, bod 43). Vnútroštátny súd pritom musí riadne
         zohľadniť zásadu retroaktívneho uplatnenia priaznivejšieho trestu, ktorá tvorí súčasť spoločných ústavných tradícií členských
         štátov (rozsudky z 3. mája 2005, Berlusconi a i., C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, Zb. s. I‑3565, body 67 až 69, ako aj z 11. marca
         2008, Jager, C‑420/06, Zb. s. I‑1315, bod 59).

      62      Preto treba na položenú otázku odpovedať, že smernicu 2008/115, najmä jej články 15 a 16, treba vykladať v tom zmysle, že
         bráni právnej úprave členského štátu, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá stanovuje uloženie trestu odňatia
         slobody štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území daného štátu, len na základe toho, že
         v rozpore s príkazom na opustenie územia tohto štátu v stanovenej lehote zotrváva na uvedenom území bez legitímneho dôvodu.

       O trovách
      63      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2008/115/ES zo 16. decembra 2008 o spoločných normách a postupoch členských štátov na
            účely návratu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sa neoprávnene zdržiavajú na ich území, najmä jej články 15 a 16,
            treba vykladať v tom zmysle, že bráni právnej úprave členského štátu, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá
            stanovuje uloženie trestu odňatia slobody štátnemu príslušníkovi tretej krajiny, ktorý sa neoprávnene zdržiava na území daného
            štátu, len na základe toho, že v rozpore s príkazom na opustenie územia tohto štátu v stanovenej lehote zotrváva na uvedenom
            území bez legitímneho dôvodu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora z 1. júna 1999. # Klaus Konle proti Republik Österreich. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien - Rakúsko. # Sloboda usadiť sa. # Vec C-302/97.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 23. októbra 2002. # Matratzen Concord GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-6/01.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 8. marca 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-176/00.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 6. septembra 2013.#Iranian Offshore Engineering & Construction Co. proti Rade Európskej únie.#Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Reštriktívne opatrenia prijaté voči Iránu s cieľom zabrániť šíreniu jadrových zbraní – Zmrazenie finančných prostriedkov – Žaloba o neplatnosť – Lehota na úpravu návrhov – Prípustnosť – Povinnosť odôvodnenia – Zjavne nesprávne posúdenie.#Vec T‑110/12.

text:
               Účastníci konania
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑110/12,
            Iranian Offshore Engineering & Construction Co.,  so sídlom v Teheráne (Irán), v zastúpení: J. Viñals Camallonga, L. Barriola Urruticoechea a J. Iriarte Ángel, advokáti,
            žalobkyňa,
            proti
            Rade Európskej únie,  v zastúpení: P. Plaza García, V. Piessevaux a G. Ramos Ruano, splnomocnení zástupcovia,
            žalovanej,
            ktorej predmetom je návrh na zrušenie jednak rozhodnutia Rady 2011/783/SZBP z 1. decembra 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 319, s. 71), a jednak vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 1245/2011 z 1. decembra 2011, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 961/2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 319, s. 11), ako aj nariadenia Rady (EÚ) č. 267/2012 z 23. marca 2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie (EÚ) č. 961/2010 (Ú. v. EÚ L 88, s. 1), a to v rozsahu, v akom sa tieto akty týkajú žalobkyne,
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),
            v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová, sudcovia K. Jürimäe a M. van der Woude (spravodajca),
            tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. marca 2013,
            vyhlásil tento
            Rozsudok (1)
            [ omissis ]
            Konanie a návrhy účastníkov konania
            8. Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 27. februára 2012 žalobkyňa podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
            9. Samostatným podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 1. februára 2013 podala žalobkyňa návrh na nariadenie predbežných opatrení s cieľom dosiahnuť odklad výkonu napadnutých aktov v rozsahu, v akom sa jej týkajú, až kým Všeobecný súd nerozhodne o žalobe vo veci samej. Uznesením z 11. marca 2013 predseda Všeobecného súdu zamietol tento návrh (Iranian Offshore Engineering & Construction/Rada, T‑110/12 R).
            10. V rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania Všeobecný súd vyzval Radu, aby písomne odpovedala na niekoľko otázok. Rada tejto výzve vyhovela v stanovenej lehote.
            11. Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zrušil článok 1 napadnutého rozhodnutia a článok 1 napadnutého nariadenia v rozsahu, v akom sa jej týkajú,
            – odstránil jej meno z príloh uvedených v týchto článkoch a
            – zaviazal Radu na náhradu trov konania.
            12. V replike podanej 19. júla 2012 žalobkyňa požiadala o povolenie upraviť svoje návrhy v tom zmysle, že navrhla, aby Všeobecný súd zrušil tiež nariadenie č. 267/2012 v rozsahu, v akom sa jej týka.
            13. Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu ako nedôvodnú,
            – zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
            14. Na pojednávaní žalobkyňa spresnila, že jej druhý a prvý žalobný návrh sa v skutočnosti prekrývajú. Okrem toho Všeobecný súd povolil žalobkyni predložiť viacero nových dokumentov, z ktorých Rada dostala kópiu. Rada nenamietala, aby boli tieto dokumenty zaradené do spisu. Všeobecný súd rozhodol, že rozhodnutie o zaradení uvedených dokumentov do spisu prijme až v rozsudku ukončujúcom konanie v tomto stupni.
            Právny stav
            O návrhu na úpravu žalobných návrhov
            15. V replike žalobkyňa požiadala o povolenie upraviť svoje pôvodné návrhy tak, že jej žaloba bude smerovať tiež k zrušeniu nariadenia č. 267/2012, ktoré bolo prijaté po podaní žaloby, a to v rozsahu, v akom sa jej týka.
            16. Podľa judikatúry, ak je rozhodnutie alebo nariadenie týkajúce sa priamo a osobne jednotlivca v priebehu konania nahradené aktom, ktorý má rovnaký predmet, treba ho považovať za nový prvok umožňujúci žalobkyni upraviť svoje návrhy a dôvody. Vyžadovať od žalobkyne, aby podala novú žalobu, by totiž bolo v rozpore so zásadou riadnej správy veci verejných a s požiadavkou hospodárnosti konania. Okrem toho by bolo nespravodlivé, aby dotknutá inštitúcia mohla na obranu voči výhradám uvedeným v žalobe predloženej súdu Únie a smerujúcej proti určitému aktu upraviť napadnutý akt alebo ho nahradiť iným a odvolávať sa v priebehu konania na túto zmenu alebo toto nahradenie, zatiaľ čo druhý účastník konania by nemal možnosť rozšíriť svoje pôvodné návrhy a žalobné dôvody na neskorší akt ani predložiť dodatočné návrhy a dôvody proti nemu (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada, T‑256/07, Zb. s. II‑3019, bod 46 a tam citovanú judikatúru).
            17. Aby bol návrh na úpravu žalobných návrhov prípustný, musí byť podaný v lehote na podanie žaloby stanovenej v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ. Podľa ustálenej judikatúry majú totiž lehoty na podanie žaloby kogentnú povahu a súd Únie ich musí uplatniť tak, aby zabezpečil právnu istotu, ako aj rovnosť osôb podliehajúcich súdnej právomoci pred zákonom (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 18. januára 2007, PKK a KNK/Rada, C‑229/05 P, Zb. s. I‑439, bod 101). Súdu teda prináleží, aby prípadne z úradnej moci overil, či táto lehota bola dodržaná (uznesenie Všeobecného súdu z 11. januára 2012, Ben Ali/Rada, T‑301/11, bod 16).
            18. Pokiaľ ide počítanie lehoty na podanie žaloby, treba pripomenúť, že podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ musí byť žaloba o neplatnosť podaná v lehote dvoch mesiacov, ktorá podľa prípadu začína plynúť od dátumu uverejnenia napadnutého aktu, jeho oznámenia žalobcovi alebo od dátumu, keď sa žalobca o ňom dozvedel. V súlade s článkom 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ak lehota určená na podanie žaloby proti aktu vydanému inštitúciou začína plynúť odo dňa uverejnenia tohto aktu, lehota sa počíta od uplynutia 14. dňa po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie . V súlade s ustanoveniami článku 102 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku sa k procesným lehotám pripočíta 10‑dňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť.
            19. Ďalej podľa ustálenej judikatúry zásada účinnej súdnej ochrany znamená, že orgán Únie, ktorý prijme individuálne reštriktívne opatrenia voči určitej osobe alebo subjektu, ako je to v prejednávanej veci, oznámi dôvody, o ktoré sa tieto opatrenia opierali, buď v okamihu ich prijatia, alebo čo najrýchlejšie po jeho prijatí, aby sa týmto osobám alebo subjektom umožnil výkon ich práva podať opravný prostriedok (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada, C‑548/09 P, Zb. s. I‑11381, bod 47 a tam citovanú judikatúru).
            20. V prejednávanej veci je táto zásada navyše konkretizovaná v článku 24 ods. 3 rozhodnutia 2010/413, článku 36 ods. 3 nariadenia č. 961/2010 a článku 46 ods. 3 nariadenia č. 267/2012, ktoré stanovujú, že Rada oznámi svoje rozhodnutie vrátane dôvodov zaradenia do zoznamu osobám alebo subjektom dotknutým reštriktívnymi opatreniami, a to buď priamo v prípade, že ich adresa je známa, alebo prostredníctvom uverejnenia oznámenia, a poskytne tak týmto osobám alebo subjektom možnosť vyjadriť pripomienky.
            21. Z toho vyplýva, že lehota na podanie žaloby o neplatnosť proti aktu ukladajúcemu reštriktívne opatrenia voči osobe alebo subjektu začína plynúť od dátumu individuálneho oznámenia tohto aktu dotknutej osobe, ak je jej adresa známa, alebo v opačnom prípade od dátumu uverejnenia oznámenia v Úradnom vestníku Európskej únie . Takisto lehota na podanie návrhu na rozšírenie návrhov a dôvodov na akt, ktorý ruší alebo nahrádza napadnutý akt ukladajúci reštriktívne opatrenia a ktorý zachováva tieto opatrenia, začína plynúť od dátumu individuálneho oznámenia tohto nového aktu dotknutej osobe alebo subjektu, ak je jej adresa známa, alebo od dátumu uverejnenia oznámenia v úradnom vestníku, ak individuálne oznámenie nie je možné.
            22. V prejednávanej veci žalobkyňa tvrdí, že nariadenie č. 267/2012 jej nebolo oznámené hneď po jeho prijatí 23. marca 2012, čo Rada nepopiera. Na pojednávaní však Rada uviedla, pričom žalobkyňa nespochybnila, že nariadenie č. 267/2012 bolo žalobkyni oznámené 11. decembra 2012 po tom, čo Rada rozhodla zachovať účinky jej zápisu do zoznamu osôb a subjektov, na ktoré sa vzťahujú reštriktívne opatrenia, v nadväznosti na preskúmanie tohto zápisu v súlade s článkom 46 ods. 6 tohto nariadenia.
            23. Za týchto okolností dvojmesačná lehota na podanie žaloby podľa článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ proti novému rozhodnutiu o ponechaní zápisu žalobkyne v prílohe IX nariadenia č. 267/2012 začala plynúť 12. decembra 2012 a v súlade s článkom 102 ods. 2 rokovacieho poriadku uplynula 21. februára 2013.
            24. Keďže sa žalobkyňa dozvedela o prijatí nariadenia č. 267/2012 predtým, ako jej bolo oznámené, a svoj návrh na úpravu žalobných návrhov podala 19. júla 2012, nemožno tento návrh považovať za podaný neskoro.
            25. Na pojednávaní však Rada podala námietku neprípustnosti tohto návrhu z dôvodu, že sa opiera o nový dôvod založený na zjavne nesprávnom posúdení skutkových okolností, čo mení predmet a rámec sporu, tak ako boli vymedzené v žalobe.
            26. Keďže návrh na úpravu žalobných návrhov bol predložený v stanovenej lehote, je prípustný, a to aj v prípade, ak by žalobný dôvod, o ktorý sa opiera tento návrh a ktorý je založený na zjavne nesprávnom posúdení, bol nový, ako to tvrdí Rada.
            (1) .
            (1)  – Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Rozhodnutie Rady 2011/783/SZBP z 1. decembra 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413/SZBP o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, sa zrušuje v rozsahu, v akom zaradilo spoločnosť Iranian Offshore Engineering & Construction Co. do prílohy II rozhodnutia 2010/413/SZBP.
            2. Vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 1245/2011 z 1. decembra 2011, ktorým sa vykonáva nariadenie (EÚ) č. 961/2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, sa zrušuje v rozsahu, v akom zaradilo spoločnosť Iranian Offshore Engineering & Construction Co. do prílohy VIII nariadenia Rady (EÚ) č. 961/2010 z 25. októbra 2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 423/2007.
            3. Príloha IX nariadenia Rady (EÚ) č. 267/2012 z 23. marca 2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie (EÚ) č. 961/2010, sa zrušuje v rozsahu, v akom sa týka spoločnosti Iranian Offshore Engineering & Construction Co.
            4. Účinky rozhodnutia 2010/413, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2011/783, pokiaľ ide o spoločnosť Iranian Offshore Engineering & Construction Co., budú zachované odo dňa nadobudnutia jeho platnosti, teda dvadsiaty deň nasledujúci po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie , až do účinnosti čiastočného zrušenia nariadenia č. 267/2012.
            5. Rada Európskej únie znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré spoločnosti Iranian Offshore Engineering & Construction Co. vznikli v konaní na tomto stupni a v konaní o nariadení predbežného opatrenia.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 10. novembra 2011.#LG Electronics, Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Odvolanie - Ochranná známka Spoločenstva - Slovné označenie KOMPRESSOR PLUS - Zamietnutie zápisu - Nariadenie (ES) č. 40/94 - Článok 7 ods. 1 písm. c) - Opisný charakter - Preskúmanie nového dôkazu Všeobecným súdom - Skreslenie skutkových okolností a dôkazov.#Vec C-88/11 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 10. novembra 2011 – LG Electronics/ÚHVT
      (vec C‑88/11 P)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Slovné označenie ‚KOMPRESSOR PLUS‘ – Zamietnutie zápisu – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Článok 7 ods. 1 písm. c) – Opisný charakter – Preskúmanie nového dôkazu Všeobecným súdom – Skreslenie skutkových okolností a dôkazov“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Procesné ustanovenia – Preskúmanie skutočností ex offo – Rozsah – Povinnosť preukázať správnosť všeobecne známych skutočností – Neexistencia – Spochybnenie pred Všeobecným súdom
            – Predloženie dokumentov s cieľom potvrdiť správnosť všeobecne známej skutočnosti (nariadenie Rady č. 40/94, článok 74 ods. 1)
            (pozri body 26 – 30)
      2.                     Odvolanie – Dôvody – Nesprávne posúdenie skutkového stavu a dôkazných prostriedkov – Neprípustnosť – Preskúmanie posúdenia
            skutkového stavu a dôkazných prostriedkov Súdnym dvorom – Vylúčenie okrem prípadov skreslenia (článok 256 ods. 1 ZFEÚ; Štatút
            Súdneho dvora, článok 58 prvý odsek) (pozri body 36, 37)
      Predmet

               Odvolanie podané proti rozsudku Všeobecného súdu (druhá komora) zo 16. decembra 2010, LG Electronics/ÚHVT (T‑497/09), zamietajúcemu
                  žalobu podanú žalobkyňou proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 23. septembra 2009 (vec R 397/2009‑1) týkajúcemu
                  sa prihlášky slovného označenia KOMPRESSOR PLUS ako ochrannej známky Spoločenstva – Opisný charakter ochrannej známky – Článok 7
                  ods. 1 písm. c) nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)
                  – Preskúmanie nových skutočností Všeobecným súdom – Skreslenie dôkazov

            Výrok

                  1.

                  	Odvolanie sa zamieta.

                  2.

                  	LG Electronics Inc. je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. februára 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Vec 168/78.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. júna 1987. # Procureur de la République proti Daniel Gofette a Alfred Gilliard. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de grande instance de Charleville-Mézières - Francúzsko. # Vec 406/85.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júna 1988. # Dansk Denkavit ApS proti Landbrugsministeriet. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Østre Landsret - Dánsko. # Vec 29/87.