title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. septembra 2013.#Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) a SNF SAS proti Európskej chemickej agentúre (ECHA).#Odvolanie – Európska chemická agentúra (ECHA) – Registrácia, hodnotenie a autorizácia chemických látok – Nariadenie (ES) č. 1907/2006 (nariadenie REACH) – Články 57 a 59 – Látky podliehajúce autorizácii – Identifikácia akrylamidu ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy – Zahrnutie do zoznamu navrhovaných látok – Uverejnenie – Lehota na podanie žaloby – Článok 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu – Dátum, od ktorého začína plynúť táto lehota v prípade žaloby smerujúcej proti rozhodnutiu uverejnenému výlučne na internete – Právna istota – Účinná súdna ochrana.#Vec C‑625/11 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 26. septembra 2013 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Európska chemická agentúra (ECHA) — Registrácia, hodnotenie a autorizácia chemických látok — Nariadenie (ES) č. 1907/2006 (nariadenie REACH) — Články 57 a 59 — Látky podliehajúce autorizácii — Identifikácia akrylamidu ako látky vzbudzujúcej veľmi veľké obavy — Zahrnutie do zoznamu navrhovaných látok — Uverejnenie — Lehota na podanie žaloby — Článok 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu — Dátum, od ktorého začína plynúť táto lehota v prípade žaloby smerujúcej proti rozhodnutiu uverejnenému výlučne na internete — Právna istota — Účinná súdna ochrana“
      Vo veci C‑625/11 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 30. novembra 2011,

         Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG), so sídlom v Bruseli (Belgicko),

         SNF SAS, so sídlom v Andrézieux‑Bouthéon (Francúzsko),
      v zastúpení: R. Cana a K. Van Maldegem, avocats,
      odvolatelia,
      ďalší účastníci konania:

         Európska chemická agentúra (ECHA), v zastúpení: M. Heikkilä a W. Broere, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci J. Stuyck, advocaat,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,

         Holandské kráľovstvo, v zastúpení: C. Wissels a B. Koopman, splnomocnené zástupkyne,

         Európska komisia, v zastúpení: P. Oliver a E. Manhaeve, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia J. Malenovský, U. Lõhmus (spravodajca), M. Safjan a A. Prechal,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. novembra 2012,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. marca 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Polyelectrolyte Producers Group GEIE (PPG) (ďalej len „PPG“) a SNF SAS (ďalej len „SNF“) sa svojím odvolaním domáhajú zrušenia uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 21. septembra 2011, PPG a SNF/ECHA (T-268/10, Zb. s. II-6595, ďalej len „napadnuté uznesenie“), ktorým Všeobecný súd odmietol ako neprípustnú ich žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Európskej chemickej agentúry (ECHA), ktorým sa akrylamid (ES č. 201‑173‑7) identifikuje ako látka spĺňajúca kritériá stanovené v článku 57 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 z 18. decembra 2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemikálií (REACH) a o zriadení Európskej chemickej agentúry, o zmene a doplnení smernice 1999/45/ES a o zrušení nariadenia Rady (EHS) č. 793/93 a nariadenia Komisie (ES) č. 1488/94, smernice Rady 76/769/EHS a smerníc Komisie 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Ú. v. EÚ L 396, s. 1, ďalej len „nariadenie REACH“) a zahrnuje do zoznamu látok navrhovaných na zahrnutie do prílohy XIV uvedeného nariadenia v súlade s článkom 59 tohto nariadenia (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

         Právny rámec

         Nariadenie REACH

               2

               V článku 57 nariadenia REACH sa uvádzajú látky, ktoré môžu byť zahrnuté do prílohy XIV tohto nariadenia, nazvanej „Zoznam látok podliehajúcich autorizácii“. V článku 57 písm. a) a b) tohto nariadenia sa uvádzajú látky spĺňajúce kritériá klasifikácie ako karcinogénne a mutagénne látky zaradené do určitých kategórií.

               3

               Podľa článku 59 tohto nariadenia, nazvaného „Identifikácia látok uvedených v článku 57“:
               „1.   Postup stanovený v odsekoch 2 až 10 tohto článku sa uplatňuje na účely identifikácie látok, ktoré spĺňajú kritériá uvedené v článku 57, a stanovenia zoznamu látok navrhovaných na zahrnutie do prílohy XIV [(ďalej len ‚zoznam navrhovaných látok‘)]. …
               …
               10.   [ECHA] uverejní a aktualizuje zoznam uvedený v odseku 1 na svojej internetovej stránke bezodkladne po prijatí rozhodnutia o zahrnutí látky.“

               4

               Článok 94 ods. 1 nariadenia REACH stanovuje, že na Všeobecnom súde alebo na Súdnom dvore možno v súlade s článkom 263 ZFEÚ podať žalobu voči rozhodnutiu prijatému odvolacou radou ECHA alebo voči rozhodnutiu prijatému ECHA v prípadoch, keď nie je možné odvolať sa na odvolaciu radu.

               5

               Proti rozhodnutiam prijatým na základe článku 59 tohto nariadenia nie je upravený nijaký opravný prostriedok, ktorý by bolo možné podať na uvedenú radu.

         Rokovací poriadok Všeobecného súdu

               6

               Článok 102 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje:
               „1.   Ak lehota určená na podanie žaloby proti aktu vydanému inštitúciou začína plynúť odo dňa uverejnenia tohto aktu, lehota sa počíta podľa článku 101 ods. 1 písm. a) od konca 14. dňa po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.
               2.   K procesným lehotám sa pripočíta 10‑dňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť.“

         Okolnosti predchádzajúce sporu a sporné rozhodnutie

               7

               PPG je európskym zoskupením hospodárskych záujmov zastupujúcim záujmy spoločností, ktoré vyrábajú a/alebo dovážajú polyelektrolyty, polyakrylamidy a/alebo iné polyméry s obsahom akrylamidu. SNF je jedným z jeho členov.

               8

               Dňa 25. augusta 2009 odovzdalo Holandské kráľovstvo ECHA dokumentáciu, ktorú vypracovalo a ktorá sa týka identifikácie akrylamidu ako látky spĺňajúcej kritériá uvedené v článku 57 písm. a) a b) nariadenia REACH.

               9

               ECHA po skončení konania uvedeného v článku 59 nariadenia REACH identifikovala na základe sporného rozhodnutia akrylamid ako látku spĺňajúcu kritériá uvedené v článku 57 tohto nariadenia a zahrnula ho do zoznamu navrhovaných látok.

               10

               Dňa 30. marca 2010 bol tento zoznam zahrnujúci akrylamid uverejnený na internetovej stránke ECHA v súlade s článkom 59 ods. 10 nariadenia REACH.

         Konanie pred Všeobecným súdom a napadnuté uznesenie

               11

               Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 10. júna 2010 PPG a SNF podali žalobu smerujúcu k zrušeniu sporného rozhodnutia.

               12

               Dňa 5. novembra 2010 ECHA podaním do kancelárie Všeobecného súdu vzniesla voči tejto žalobe námietku neprípustnosti. Uviedla tri výhrady založené v prvom rade na nedodržaní lehoty na podanie žaloby, ako aj subsidiárne na tom, že sporné rozhodnutie sa žalobcov priamo netýkalo, a na skutočnosti, že toto rozhodnutie, ktoré nebolo regulačným aktom v zmysle článku 263 štvrtého odseku ZFEÚ, sa ich osobne netýkalo.

               13

               Holandskému kráľovstvu a Európskej komisii bol povolený vstup do konania ako vedľajším účastníkom konania na podporu návrhov ECHA. Komisia podporovala argumentáciu ECHA založenú na nedodržaní lehoty na podanie žaloby a rovnako poukázala na neprípustnosť uvedenej žaloby z dôvodu prekážky začatého konania.

               14

               Čo sa týka nedodržania lehoty na podanie žaloby, ECHA a Komisia v podstate tvrdia, že sporné rozhodnutie bolo uverejnené 30. marca 2010 a že lehota na podanie žaloby proti tomuto rozhodnutiu, stanovená v článku 263 šiestom odseku ZFEÚ, plynula až do 30. mája 2010. Od tohto dátumu plynula dodatočná desaťdňová lehota zohľadňujúca vzdialenosť, stanovená v článku 102 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, takže celková lehota na podanie žaloby uplynula 9. júna 2010. V dôsledku toho bola žaloba, ktorú 10. júna 2010 podali PPG a SNF, podaná oneskorene.

               15

               Žalobcovia sa domáhali uplatnenia článku 102 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku, pričom sa domnievali, že lehota na podanie žaloby sa má počítať od konca štrnásteho dňa po uverejnení sporného rozhodnutia, takže táto lehota bola v prejednávanom prípade dodržaná.

               16

               V bode 33 napadnutého uznesenia Všeobecný súd rozhodol, že uvedené ustanovenie sa podľa svojho znenia uplatňuje iba na akty uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, zatiaľ čo podľa článku 59 ods. 10 nariadenia REACH sa zoznam navrhovaných látok uverejňuje na internetovej stránke ECHA a nijaké ďalšie ustanovenie tohto nariadenia nestanovuje inú formu uverejnenia.

               17

               V tejto súvislosti Všeobecný súd v bode 35 tohto uznesenia najprv usúdil, že uverejnenie výlučne na internete sa uskutočňuje elektronickou formou, takže akty, ktoré sú týmto spôsobom uverejnené, sú verejne prístupné v celej Európskej únii v tom istom okamihu. Naproti tomu podľa Všeobecného súdu, aj keď je elektronická verzia Úradného vestníka Európskej únie tiež dostupná na internete, záväzná je iba jeho tlačená verzia.

               18

               Následne Všeobecný súd v bode 37 napadnutého uznesenia usúdil, že jeho judikatúra týkajúca sa uverejnenia rozhodnutí v oblasti štátnej pomoci nemôže byť uplatnená na prejednávaný prípad. V tejto súvislosti spresnil, že hoci podľa tejto judikatúry to, že sa tretím osobám poskytne úplný prístup k zneniu rozhodnutia umiestneného na internetovej stránke v spojení s uverejnením stručného oznámenia v Úradnom vestníku Európskej únie, otvára pôsobnosť článku 102 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku, uverejnenie v Úradnom vestníku Európskej únie je pre tento druh vecí výslovne stanovené v článku 26 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [108 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339).

               19

               Napokon Všeobecný súd v bode 38 napadnutého uznesenia zamietol tvrdenie žalobcov, podľa ktorého skutočnosť, že sa článok 102 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku nepoužije na uverejnenia stanovené právom Únie výlučne na internete, je diskrimináciou alebo svojvoľným zaobchádzaním s nimi. Všeobecný súd usúdil, že skutková a právna situácia, v ktorej sa nachádza osoba v dôsledku uverejnenia aktu v Úradnom vestníku Európskej únie, totiž nie je porovnateľná so situáciou, v ktorej sa nachádza osoba v dôsledku uverejnenia aktu výlučne na internete. Okrem toho podľa Všeobecného súdu zohľadnenie dátumu uverejnenia sporného rozhodnutia na internetovej stránke ECHA ako dátumu uverejnenia v zmysle článku 263 šiesteho odseku ZFEÚ zaručuje rovnosť zaobchádzania so všetkými dotknutými osobami tým, že zabezpečuje, že lehota na podanie žaloby proti tomuto rozhodnutiu sa počíta rovnakým spôsobom pre všetkých. Všeobecný súd doplnil, že rozdiely týkajúce sa počítania lehoty na podanie žaloby medzi uverejnením v Úradnom vestníku Európskej únie a uverejnením na internete sú v každom prípade odôvodnené tiež vzhľadom na osobitosti uverejnenia na internete.

               20

               Na základe preskúmania výhrady založenej na nedodržaní lehoty na podanie žaloby Všeobecný súd odmietol žalobu PPG a SNF ako neprípustnú bez toho, aby preskúmal ostatné výhrady, ktoré vzniesli ECHA a Komisia.

         Návrhy účastníkov konania

               21

               Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor zrušil napadnuté uznesenie, ako aj sporné rozhodnutie alebo subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol o ich žalobe, a uložil ECHA povinnosť nahradiť trovy konania.

               22

               ECHA, ako aj Holandské kráľovstvo a Komisia, ktoré podporovali ECHA v prvostupňovom konaní, navrhujú, aby Súdny dvor vyhlásil odvolanie za nedôvodné a uložil odvolateľom povinnosť nahradiť trovy konania.

         O odvolaní

         Argumentácia účastníkov konania

               23

               Odvolatelia uvádzajú jediný odvolací dôvod založený na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa dopustil Všeobecný súd pri výklade a uplatnení článku 102 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku, pričom v dôsledku tohto pochybenia došlo k porušeniu zásady účinnej súdnej ochrany. Tvrdia, že štrnásťdňová lehota uvedená v tomto ustanovení sa musí uplatniť na všetky uverejnené rozhodnutia a nielen na rozhodnutia, ktoré sú uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie.

               24

               Odvolatelia v tejto súvislosti tvrdia, že zásady, ktoré podporujú zohľadnenie štrnásťdňovej lehoty stanovenej v uvedenom článku 102 ods. 1 pri stanovení lehoty na podanie žaloby, a to konkrétne zásada právnej istoty a zásada rovnosti tretích osôb, sa uplatnia tiež na uverejnenia na internete. Pokiaľ ide o bod 37 napadnutého uznesenia, odvolatelia sa domnievajú, že čo sa týka tak sporného rozhodnutia, ako aj rozhodnutí prijatých v oblasti štátnej pomoci, ktoré viedli k judikatúre, na ktorú v tomto bode odkázal Všeobecný súd, formálne rozhodnutie je uverejnené na internete. Všeobecný súd sa preto dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď robil rozdiel medzi týmito dvoma prípadmi.

               25

               Okrem toho, na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd v bode 38 napadnutého uznesenia, právna a skutková situácia osoby po uverejnení aktu v Úradnom vestníku Európskej únie je rovnaká ako situácia, v ktorej by sa nachádzala táto osoba v dôsledku uverejnenia aktu výlučne na internete, takže neuplatnenie článku 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu na uverejnenie na internete predstavuje diskrimináciu a svojvoľné zaobchádzanie.

               26

               Podľa ECHA, ktorú podporuje Holandské kráľovstvo, netreba uvedené ustanovenie uplatňovať nad rámec jeho znenia. Táto agentúra v tejto súvislosti jednak pripomína, že striktné uplatnenie predpisov Únie týkajúcich sa procesných lehôt zodpovedá požiadavke právnej istoty a potrebe vyhnúť sa akejkoľvek diskriminácii alebo svojvoľnému zaobchádzaniu pri výkone spravodlivosti, a jednak, že tieto lehoty, ktoré boli zavedené na zabezpečenie jasnosti a bezpečnosti právnych situácií, sú kogentné a účastníci konania a ani súd ich preto nemôžu meniť. Všeobecný súd by mohol rozšíriť pôsobnosť článku 102 ods. 1 svojho rokovacieho poriadku iba zmenou tohto článku. ECHA takisto zdôrazňuje rozdiel medzi uverejnením na internete a uverejnením v Úradnom vestníku Európskej únie.

               27

               Komisia sa domnieva, že odvolatelia by boli diskriminovaní alebo by sa s nimi svojvoľne zaobchádzalo, iba ak by sa v ich prípade uplatnila kratšia lehota než lehota, ktorá by sa uplatnila v prípade iných účastníkov konania, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, a to konkrétne účastníkov konania, ktorí chcú spochybniť zákonnosť zoznamu navrhovaných látok. Ako však Všeobecný súd konštatoval v bode 38 napadnutého uznesenia, situácia osôb spochybňujúcich akt uverejnený výlučne na internetovej stránke agentúry Únie je odlišná od situácie osôb, ktoré sa domáhajú zrušenia aktu uverejneného v Úradnom vestníku Európskej únie. Komisia tiež tvrdí, že Všeobecný súd sa v bodoch 35 a 37 napadnutého uznesenia nedopustil nijakého nesprávneho právneho posúdenia.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               28

               Najskôr treba uviesť, že je nesporné, že rozhodnutie ECHA týkajúce sa zahrnutia látky do zoznamu navrhovaných látok je napadnuteľný akt v zmysle článku 263 prvého odseku ZFEÚ. Článok 94 ods. 1 nariadenia REACH totiž stanovuje možnosť podať proti rozhodnutiu ECHA žalobu na základe tohto článku 263 v prípade, že neexistuje možnosť podať odvolanie na odvolaciu radu ECHA. Takým je prípad rozhodnutí prijatých na základe článku 59 tohto nariadenia.

               29

               Pokiaľ ide o uverejnený akt, článok 263 šiesty odsek ZFEÚ stanovuje dvojmesačnú lehotu na podanie žaloby, ktorá začína plynúť odo dňa uverejnenia tohto aktu. Článok 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že ak lehota určená na podanie žaloby proti aktu vydanému inštitúciou začína plynúť odo dňa uverejnenia tohto aktu, lehota sa počíta od konca 14. dňa po jeho uverejnení v Úradnom vestníku Európskej únie.

               30

               Na rozdiel od toho, čo konštatoval Všeobecný súd v bode 33 napadnutého uznesenia, zo znenia článku 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu nevyplýva, že by sa uplatňoval iba na akty uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie.

               31

               Ako totiž uviedol generálny advokát v bodoch 76 a 77 svojich návrhov, znenie prvej časti vety článku 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu môže podobne ako článok 263 šiesty odsek ZFEÚ odkazovať na uverejnenie aktov vo všeobecnosti. Spomenutie Úradného vestníka Európskej únie v druhej časti uvedenej vety tak možno vysvetliť iba tým, že uverejnenie v tomto vestníku prichádzalo do úvahy ako jediné možné v období prijatia tohto rokovacieho poriadku.

               32

               Z toho vyplýva, že nie je vylúčené, že ustanovenie nachádzajúce sa v článku 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu sa uplatní na taký akt uverejnený výlučne na internete, akým je sporné rozhodnutie.

               33

               Navyše, keďže znenie článku 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu môže vyvolávať pochybnosti, treba vzhľadom na neexistenciu závažných dôvodov v prospech opačného výkladu uprednostniť znenie, ktoré nespôsobuje preklúziu, ktorá by zbavovala dotknuté subjekty ich práva podať žalobu na súd (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. apríla 1979, Orlandi/Komisia, 117/78, Zb. s. 1613, bod 11).

               34

               Všeobecnejšie treba pripomenúť, že ak nie je znenie určitého ustanovenia jednoznačné, treba zohľadniť kontext tohto ustanovenia, ako aj ciele, ktoré sleduje (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. decembra 2012, Leno Merken, C‑149/11, bod 39).

               35

               V tejto súvislosti treba usúdiť, že cieľ štrnásťdňovej lehoty stanovenej v článku 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu spočíva v tom, aby bol dotknutým subjektom zabezpečený dostatočný časový úsek na podanie žaloby proti uverejneným aktom a aby teda bolo rešpektované právo na účinnú súdnu ochranu, tak ako je zakotvené v článku 47 Charty základných práv Európskej únie.

               36

               Ako už bolo konštatované v bode 31 tohto rozsudku, keďže článok 102 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu možno vykladať ako ustanovenie týkajúce sa akéhokoľvek uverejneného aktu bez ohľadu na formu jeho uverejnenia, treba toto ustanovenie vykladať v tomto zmysle, tak aby sa zamedzilo tomu, že dotknuté subjekty tým, že sa spoľahnú na existenciu dodatočného štrnásťdňového časového úseku na podanie žaloby, budú zbavené účinnej súdnej ochrany.

               37

               Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že uvedené ustanovenie sa uplatňuje iba na akty uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, a v dôsledku toho vyhlásil, že žaloba PPG a SNF je neprípustná.

               38

               Vzhľadom na uvedené skutočnosti treba vyhovieť jedinému odvolaciemu dôvodu odvolateľov a v dôsledku toho aj ich odvolaniu a zrušiť napadnuté uznesenie.

               39

               V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu buď sám vydať konečný rozsudok vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.

               40

               V prejednávanom prípade, keďže stav konania nedovoľuje rozhodnúť vo veci, treba vrátiť vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie s tým, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Uznesenie Všeobecného súdu Európskej únie z 21. septembra 2011, PPG a SNF/ECHA (T‑268/10), sa zrušuje.

                           2.

                           Prejednávaná vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie na ďalšie konanie.

                           3.

                           O trovách konania sa rozhodne neskôr.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) zo 4. mája 2017.#Martin Kasztantowicz proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Konanie vo veci zrušenia – Slovná ochranná známka Európskej únie GEOTEK – Článok 51 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Pravidlo 40 ods. 5 nariadenia (ES) č. 2868/95 – Dôkaz o riadnom používaní ochrannej známky – Omeškanie – Pravidlo 61 ods. 2 a 3 a pravidlo 65 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 – Oznámenie stanovenej lehoty majiteľovi prostredníctvom faxu – Neexistencia okolností, ktoré by mohli spochybniť správu o prenose, ktorú predložil EUIPO – Článok 78 nariadenia č. 207/2009 – Pravidlo 57 nariadenia č. 2868/95 – Návrh na výsluch svedkov – Miera voľnej úvahy EUIPO.#Vec T-97/16.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 3. septembra 2009.#AHP Manufacturing BV proti Bureau voor de Industriële Eigendom.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Rechtbank 's-Gravenhage - Holandsko.#Patentové právo - Zvláštne liečivá - Nariadenia (EHS) č. 1768/92 a (ES) č. 1610/96 - Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá - Podmienky udelenia osvedčení dvom alebo viacerým majiteľom základných patentov na rovnaký výrobok - Upresnenie týkajúce sa existencie prejednávaných žiadostí.#Vec C-482/07.

text:
      Vec C‑482/07
      AHP Manufacturing BV
      proti
      Bureau voor de Industriële Eigendom
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank ’s‑Gravenhage)
      „Patentové právo – Zvláštne liečivá – Nariadenia (EHS) č. 1768/92 a (ES) č. 1610/96 – Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá – Podmienky udelenia osvedčení dvom alebo viacerým majiteľom základných patentov na rovnaký výrobok – Upresnenie týkajúce sa existencie prejednávaných žiadostí“
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Jednotná právna úprava – Priemyselné a obchodné vlastníctvo – Patentové právo – Dodatkové
            ochranné osvedčenie na liečivá
      [Nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1610/96, článok 3 ods. 2; nariadenie Rady č. 1768/92, článok 3 písm. c)]
      Článok 3 písm. c) nariadenia č. 1768/92 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na liečivá, ktorý stanovuje, že osvedčenie
         sa udelí, ak v členskom štáte, v ktorom je podaná žiadosť a k dátumu podania žiadosti, na výrobok nebolo doposiaľ vydané osvedčenie,
         posudzované s ohľadom na článok 3 ods. 2 druhú vetu nariadenia č. 1610/96 o vytvorení doplnkového ochranného certifikátu pre
         výrobky na ochranu rastlín, podľa ktorého, ak sú prejednávané dve alebo viaceré žiadosti týkajúce sa toho istého výrobku a pochádzajúce
         od dvoch alebo viacerých majiteľov rôznych patentov, na tento výrobok sa môže vydať jeden certifikát každému z majiteľov,
         sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni udeleniu dodatkového ochranného osvedčenia majiteľovi základného patentu na výrobok,
         pre ktorý už bolo v čase podania žiadosti o osvedčenie udelených jedno alebo viac osvedčení jednému alebo viacerým majiteľom
         jedného alebo viacerých iných základných patentov.

      (pozri bod 43 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 3. septembra 2009 (*)

      „Patentové právo – Zvláštne liečivá – Nariadenia (EHS) č. 1768/92 a (ES) č. 1610/96 – Dodatkové ochranné osvedčenie na liečivá – Podmienky udelenia osvedčení dvom alebo viacerým majiteľom základných patentov na rovnaký výrobok – Upresnenie týkajúce sa existencie prejednávaných žiadostí“
      Vo veci C‑482/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Rechtbank ’s‑Gravenhage
         (Holandsko) z 22. októbra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 2. novembra 2007, ktorý súvisí s konaním:

      AHP Manufacturing BV
      proti
      Bureau voor de Industriële Eigendom,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Klučka, U. Lõhmus (spravodajca), P. Lindh a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. februára 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        AHP Manufacturing BV, v zastúpení: K. A. J. Bisschop, advocaat,
      –        Bureau voor de Industriële Eigendom, v zastúpení: N. O. M Rethmeier, splnomocnená zástupkyňa,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, Y. de Vries a M. de Mol, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: V. Kondolaimos a S. Charitaki, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: Z. Bryanston‑Cross, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Malynicz a G. Peretz,
         barristers,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Krämer a A. Nijenhuis, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 písm. c) nariadenia Rady (EHS) č. 1768/92 z 18. júna 1992
         o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na liečivá (Ú. v. ES L 182, s. 1; Mim. vyd. 13/011, s. 200), ako aj článku 3
         ods. 2 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1610/96 z 23. júla 1996 o vytvorení doplnkového ochranného certifikátu
         pre výrobky na ochranu rastlín (Ú. v. ES L 198, s. 30; Mim. vyd. 03/019, s. 335).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi AHP Manufacturing BV (ďalej len, „AHP“) a Bureau voor de Industriële Eigendom (Úrad
         priemyselného vlastníctva, ďalej len „BIE“) týkajúceho sa rozhodnutia tohto úradu nevydať uvedenej spoločnosti dodatkové ochranné
         osvedčenie (ďalej len „DOO“).

       Právny rámec
      3        Prvé až štvrté a šieste až deviate odôvodnenie nariadenia č. 1768/92 stanovujú:

      „… výskum v oblasti farmaceutiky podstatne prispieva k stálemu zlepšovaniu zdravia verejnosti;
      … liečivá, a najmä tie, ktoré sú výsledkom dlhodobého a drahého výskumu, budú ďalej vyvíjané v spoločenstve a v Európe, len
         ak budú užívať výhody právnych úprav, ktoré budú stanovovať natoľko dostatočnú ochranu, aby bol takýto výskum podporovaný;

      … v súčasnej dobe dĺžka obdobia, ktoré uplynie medzi podaním patentovej prihlášky na nové liečivo a oprávnením uviesť toto
         liečivo na trh, spôsobuje, že doba účinnej ochrany v rámci tohto patentu je nedostatočná pre návratnosť investícií, ktoré
         boli vložené do výskumu;

      … táto situácia vedie k nedostatočnosti ochrany, čo postihuje farmaceutický výskum;
      …
      … by sa malo zabezpečiť jednotné riešenie na úrovni spoločenstva a tým predísť heterogénnemu vývoju vnútroštátnych právnych
         predpisov, ktorý by viedol k ďalším rozdielom, ktoré by mohli vytvárať prekážky voľnému obehu liečiv v rámci spoločenstva,
         a tak nepriaznivo ovplyvniť fungovanie vnútorného trhu [Spoločenstva, a ovplyvniť tak vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu
         – neoficiálny preklad];

      … je teda potrebné vytvoriť [DOO] na liečivo, ktoré poskytuje každý členský štát za rovnakých podmienok na žiadosť majiteľa
         vnútroštátneho alebo európskeho patentu týkajúceho sa liečiva, pre ktoré bolo udelené povolenie na jeho uvedenie na trh…;

      … doba trvania ochrany poskytnutá osvedčením by mala byť taká, aby poskytovala zodpovedajúcu účinnú ochranu… na tento účel
         by mal mať majiteľ patentu a osvedčenia možnosť požívať celkové maximálne pätnásťročné obdobie výlučných práv od okamihu,
         keď príslušné liečivo po prvýkrát získalo povolenie na uvedenie na trh v spoločenstve;

      … aj v tak komplexnom a citlivom rezorte ako je rezort farmaceutický je potrebné vziať do úvahy všetky záujmy, vrátane záujmov
         o zdravie verejnosti… na tento účel nemôže byť osvedčenie udelené na obdobie dlhšie ako päť rokov…“

      4        Článok 3 tohto nariadenia, ktorý definuje podmienky vydania DOO, stanovuje:

      „Osvedčenie sa udelí, ak v členskom štáte, v ktorom je podaná žiadosť podľa článku 7, a k dátumu podania žiadosti:
      a)      je výrobok chránený platným základným patentom;
      b)      výrobok získal platné oprávnenie na uvedeniu na trh ako liečivo v súlade so smernicou [Rady] 65/65/EHS [z 26. januára 1965
         o aproximácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa zvláštnych liečiv – neoficiálny preklad (Ú. v. ES 22, 1965, s. 369)] alebo smernicou [Rady] 81/851/EHS [z 28. septembra 1981 o aproximácii právnych predpisov členských
         štátov týkajúcich sa veterinárnych liečiv – neoficiálny preklad (Ú. v. ES L 317, s. 1)];

      c)      na výrobok nebolo doposiaľ vydané osvedčenie;
      d)      oprávnenie uvedené v bode b) je prvým oprávnením na uvedenie výrobku ako liečiva na trh.“
      5        Článok 6 tohto nariadenia upresňuje, že právo na DOO prináleží majiteľovi základného patentu alebo jeho právnemu nástupcovi.

      6        Podľa článku 7 nariadenia č. 1768/92:

      „1.      Žiadosť o osvedčenie sa podáva v lehote šiestich mesiacov odo dňa, keď výrobok získal oprávnenie na uvedenie na trh ako liečivo,
         v zmysle článku 3 písm. b.

      2.      Bez ohľadu na ustanovenie odseku 1, ak je povolenie na uvedenie na trh vydané pred udelením základného patentu, musí byť žiadosť
         o osvedčenie podaná v lehote šiestich mesiacov odo dňa udelenia patentu.“

      7        Podľa článku 9 ods. 1 tohto nariadenia musí byť žiadosť o DOO podaná na príslušný orgán priemyselného vlastníctva, pokiaľ
         nie je určený iný orgán, v tom členskom štáte, ktorý udelil základný patent a v ktorom bolo v súvislosti s dotknutým výrobkom
         získané povolenie na uvedenie na trh.

      8        Článok 13 uvedeného nariadenia stanovuje:

      „1.      Osvedčenie nadobúda účinnosť po uplynutí zákonnej doby platnosti základného patentu, a to na obdobie rovnajúce sa dobe, ktorá
         uplynula medzi dňom podania prihlášky základného patentu a dňom prvého povolenia uviesť výrobok na trh v spoločenstve, skrátenej
         o päť rokov.

      2.      Bez ohľadu na ustanovenie odseku 1, doba platnosti osvedčenia nesmie byť dlhšia ako päť rokov odo dňa nadobudnutia jeho účinnosti.“
      9        Odôvodnenie č. 17 nariadenia č. 1610/96 znie:

      „… podrobné predpisy v bodoch preambuly 12, 13 a 14 [v odôvodneniach č. 12, 13 a 14 – neoficiálny preklad] a v článkoch 3 (2), 4, 8 (1) c) a 17 (2) tohto nariadenia sa uplatnia mutatis mutandis najmä pri výklade bodu 9 preambuly [odôvodnenia č. 9 – neoficiálny preklad] a článkov 3, 4, 8 (1) c) a 17 nariadenia Rady (EHS) č. 1768/92…“

      10      Článok 3 ods. 2 nariadenia č. 1610/96 stanovuje:

      „Majiteľovi viac ako jedného patentu na ten istý výrobok sa neudelí viac ako 1 certifikát na daný výrobok. Ak sú však prerokúvané
         [prejednávané – neoficiálny preklad] dve alebo viaceré žiadosti týkajúce sa toho istého výrobku a pochádzajúce od dvoch alebo viacerých majiteľov rôznych patentov,
         na tento výrobok sa môže vydať 1 certifikát každému z majiteľov.“

      11      Nariadenie č. 1610/96 nadobúda podľa jeho článku 21 účinnosť 6 mesiacov odo dňa jeho uverejnenia v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev 8. augusta 1996, teda 8. februára 1997.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      Dňa 3. februára 2000 udelila Komisia po prvýkrát povolenie na uvedenie na trh vzťahujúce sa na liek Enbrel, ktorého účinnou
         látkou je zlúčenina etanercept.

      13      Dňa 4. a 6. októbra 2000, ako aj 30. januára 2001 boli spoločnostiam Immunex Corporation, Hoechst AG a General Hospital Corporation,
         ako aj Abbott GmbH & Co. KG pre Holandsko udelené tri DOO vzťahujúce sa na etanercept. Základné patenty na etanercept boli
         týmto spoločnostiam udelené medzi rokmi 1994 a 1998. Platnosť týchto troch DOO sa skončí 1. februára 2015.

      14      Po žiadosti podanej spoločnosťou F. Hoffmann‑La Roche AG (ďalej len „Hoffmann“) bol tejto spoločnosti vydaný európsky patent
         na proteíny, ktoré viažu TNF (tumor nekrotizujúci faktor). Vydanie tohto patentu bolo zverejnené 2. apríla 2003.

      15      Dňa 2. júla 2003 podala spoločnosť Hoffmann na BIE žiadosť o udelenie DOO na liek Enbrel (etanercept) pre Holandsko. Táto
         žiadosť bola založená na európskom patente spoločnosti Hoffmann a na povolení na uvedenie na trh, uvedených vyššie. Rozhodnutím
         z 22. decembra 2003 BIE túto žiadosť zamietol. Spoločnosť Hoffmann podala proti tomuto rozhodnutiu 2. februára 2004 sťažnosť.

      16      Prevodom zapísaným do holandského patentového registra 24. marca 2005 previedla spoločnosť Hoffmann svoje práva z patentu
         na spoločnosť AHP.

      17      BIE vyhlásil 16. júna 2006 sťažnosť spoločnosti Hoffmann za nedôvodnú a potvrdil svoje rozhodnutie z 22. decembra 2003.

      18      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vplýva, že BIE pri uvedenom rozhodnutí vychádzal zo zužujúceho doslovného výkladu
         článku 3 písm. c) nariadenia č. 1768/92 v spojení s článkom 3 ods. 2 nariadenia č. 1610/96 a domnieval sa, že vzhľadom na
         to, že pre etanercept už boli udelené iné DOO, žiadosti s ním súvisiace už neboli v čase podania žiadosti spoločnosti Hoffmann
         prejednávané v zmysle uvedeného ustanovenia. Táto žiadosť preto musela byť zamietnutá.

      19      Spoločnosť AHP podala 26. júla 2006 proti rozhodnutiu BIE žalobu na Rechtbank ’‑Gravenhage, ktorý rozhodol prerušiť konanie
         a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Bráni nariadenie… č. 1768/92…, a predovšetkým jeho [článok 3 písm. c)] tomu, aby sa majiteľovi základného patentu udelilo
         [DOO] pre výrobok, pre ktorý už v čase podania žiadosti o [DOO] boli udelené jedno alebo viaceré [DOO] jednému alebo viacerým
         majiteľom základných patentov?

      2.      Vedie nariadenie… č. 1610/96…, a predovšetkým jeho odôvodnenie č. 17 a článok 3 ods. 2 [druhá veta] k tomu, že na prvú otázku
         treba odpovedať inak?

      3.      Má pre odpoveď na predchádzajúce otázky význam, či žiadosť podaná ako posledná, práve tak ako skoršia žiadosť alebo žiadosti,
         bola podaná v lehote podľa článku 7 ods. 1 nariadenia… č. 1768/92, a nie v lehote podľa článku 7 ods. 2 nariadenia… č. 1768/92?

      4.      Má pre odpoveď na predchádzajúce otázky význam, či ochranná doba poskytnutá pri udelení [DOO] podľa článku 13 nariadenia…
         č. 1768/92 uplynie v tom istom alebo v neskoršom okamihu, ako je to v prípade jedného alebo viacerých [DOO], ktoré boli udelené
         pre ten istý výrobok?

      5.      Má pre odpoveď na predchádzajúce otázky význam, že nariadenie… č. 1768/92 nestanovuje, v akej lehote musia príslušné orgány
         v zmysle článku 9 ods. 1 tohto nariadenia spracovať žiadosť o [DOO] a nakoniec ho udeliť, čím môže pri rozdielnej rýchlosti
         spracovania žiadosti príslušnými orgánmi členských štátov dôjsť k rozdielom v možnosti na udelenie [DOO]?“

       O prejudiciálnych otázkach
      20      Svojimi otázkami, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 3 písm. c) nariadenia
         č. 1768/92, posudzovaný s ohľadom na článok 3 ods. 2 druhú vetu nariadenia č. 1610/96, má vykladať v tom zmysle, že bráni
         tomu, aby sa majiteľovi základného patentu udelilo DOO pre výrobok, pre ktorý už v čase podania žiadosti o DOO boli udelené
         jedno alebo viaceré DOO jednému alebo viacerým majiteľom základných patentov.

      21      Podľa článku 3 písm. c) nariadenia č. 1768/92 v spojení s článkom 6 tohto nariadenia sa DOO udelí majiteľovi základného patentu
         alebo jeho právnemu nástupcovi, ak v členskom štáte, v ktorom je podaná žiadosť o DOO, a k dátumu jej podania, výrobok chránený
         takýmto patentom ešte nebol predmetom DOO.

      22      V tejto súvislosti Súdny dvor v bode 28 rozsudku z 23. januára 1997, Biogen (C‑181/95, Zb. s. I‑357), upresnil, že ak je výrobok
         chránený viacerými platnými základnými patentmi, ktoré podľa okolností patria viacerým majiteľom, každý z týchto patentov
         môže byť označený na účely konania o udelení DOO, ale bez toho, aby bolo možné udeliť viac ako jedno DOO pre každý základný
         patent.

      23      Toto upresnenie Súdnym dvorom zodpovedá ustanoveniam nariadenia č. 1610/96, ktoré napriek tomu, že bolo prijaté pred vyhlásením
         už citovaného rozsudku Biogen, nadobudlo účinnosť po tomto vyhlásení. Článok 3 ods. 2 druhá veta tohto nariadenia totiž upravuje
         možnosť udeliť DOO týkajúce sa výrobku každému z dvoch alebo viacerých majiteľov rôznych základných patentov vzťahujúcich
         sa na tento výrobok. Podľa odôvodnenia č. 17 uvedeného nariadenia sa podmienky uvedené najmä v článku 3 ods. 2 tohto nariadenia
         uplatnia mutatis mutandis na výklad článku 3 nariadenia č. 1768/92 (rozsudok zo 4. mája 2006, Massachusetts Institute of Technology, C‑431/04, Zb.
         s. I‑4089, bod 24).

      24      Článok 3 ods. 2 druhá veta nariadenia č. 1610/96 sa však na takéto udelenie výslovne vzťahuje len v prípade, že žiadosti o DOO
         pochádzajúce od týchto majiteľov sú stále prejednávané. Vzniká teda otázka, či znenie tohto ustanovenia bráni udeleniu DOO
         v súvislosti s výrobkom, pre ktorý už v čase podania žiadosti o uvedený DOO zo strany majiteľa základného patentu boli udelené
         jedno alebo viaceré DOO jednému alebo viacerým majiteľom jedného alebo viacerých iných základných patentov.

      25      V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že prvá veta tohto odseku bráni tomu, aby sa majiteľovi viacerých patentov
         na ten istý výrobok udelilo na tento výrobok viacero DOO. Druhá veta rovnakého odseku však umožňuje takéto udelenie dvom alebo
         viacerým majiteľov rôznych patentov na ten istý výrobok. Zdá sa teda, že osobitná podmienka na udelenie dvoch alebo viacerých
         DOO týkajúcich sa rovnakého výrobku spočíva v tom, že žiadosti s nimi súvisiace pochádzajú od rôznych majiteľov základných
         patentov. Uvedená druhá veta naopak nepožaduje, aby boli tieto žiadosti prejednávané simultánne. Navyše výraz „prejednávané“
         sa nenachádza v talianskej jazykovej verzii nariadenia č. 1610/96, podľa ktorej tieto žiadosti musia byť jednoducho podané
         („Tuttavia, se sono state introdotte due o più domande …“).

      26      Z konštatovaní uvedených v predchádzajúcom bode vyplýva, že simultánnosť dotknutých žiadostí nemožno považovať za podstatnú
         podmienku udelenia uvedeného v článku 3 ods. 2 druhej vete tohto nariadenia.

      27      Ďalej je potrebné uviesť, že článok 3 ods. 2 druhá veta nariadenia č. 1610/96 sa nesmie vykladať výlučne na základe jeho znenia,
         ale aj podľa všeobecnej systematiky a cieľov systému, do ktorého je zaradený (pozri analogicky rozsudok z 9. januára 2003,
         Davidoff, C‑292/00, Zb. s. I‑389, bod 24).

      28      Pokiaľ ide o všeobecnú systematiku nariadenia č. 1768/92, je potrebné poukázať na to, že jeho článok 7 stanovuje lehotu šiestich
         mesiacov na podanie žiadosti o DOO, ktorá plynie odo dňa, keď výrobok získal povolenie na uvedenie na trh v zmysle článku
         3 písm. b) tohto nariadenia, alebo ak je toto povolenie vydané pred udelením základného patentu, odo dňa tohto udelenia. Okrem
         toho z bodu 46 dôvodovej správy k návrhu nariadenia Rady (EHS) z 11. apríla 1990 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia
         na liečivá [neoficiálny preklad] [KOM(90) 101 v konečnom znení] vyplýva, že tieto lehoty boli vytvorené s cieľom rešpektovať jednak záujmy majiteľa patentu
         a jednak záujmy tretích osôb, ktoré si želajú čo najskôr vedieť, či dotknutý výrobok bude alebo nebude chránený DOO.

      29      Zamietnutie žiadosti o DOO podanej v rámci lehôt stanovených článkom 7 z dôvodu, že inej žiadosti týkajúcej sa rovnakého výrobku
         sa už vyhovelo, a preto už nie je prejednávaná, vedie k tomu, že osoba predkladajúca neskoršiu žiadosť je zbavená výhod vyplývajúcich
         z uvedených lehôt, ktoré predstavujú jeden z prvkov systému vytvoreného nariadením č. 1768/92.

      30      Pokiaľ ide o ciele nariadenia č. 1768/92, treba po prvé pripomenúť, že jeho základným cieľom, tak ako je vyjadrený v prvom
         a druhom odôvodnení, je zabezpečenie dostatočnej ochrany s cieľom podpory výskumu v oblasti farmaceutiky, ktorý podstatne
         prispieva k stálemu zlepšovaniu zdravia verejnosti (rozsudok zo 16. septembra 1999, Farmitalia, C‑392/97, Zb. s. I‑5553, bod
         19). V tejto súvislosti je prijatie uvedeného nariadenia odôvodnené v jeho treťom a štvrtom odôvodnení nedostatočnosťou trvania
         účinnej ochrany patentom pre návratnosť investícií, ktoré boli vložené do farmaceutického výskumu. Nariadenie č. 1768/92 tak
         sleduje odstránenie tohto nedostatku vytvorením DOO pre liečivá. Okrem toho má nariadenie za cieľ poskytnutie dodatočnej ochrany
         majiteľom národného alebo európskeho patentu bez toho, aby medzi nimi určoval prioritu (rozsudok Biogen, už citovaný, body
         26 a 27).

      31      Pritom v prípade, že existujú dvaja alebo viacerí majitelia patentov týkajúcich sa rovnakého výrobku, ktorí podajú žiadosť
         o DOO na príslušnom orgáne priemyselného vlastníctva dotknutého členského štátu v lehotách upravených v článku 7 nariadenia
         č. 1768/92, by podmienenie udelenia DOO tým, že tieto žiadosti sú práve prejednávané, predstavovalo hrozbu spočívajúcu v odoprení
         dodatočnej ochrany jednému alebo viacerým majiteľom patentov, ktorá im umožňuje lepšiu návratnosť investícií vložených do
         výskumu, čo by malo za následok určenie priority medzi uvedenými majiteľmi.

      32      Ak by totiž takáto podmienka existovala, udelenie DOO by mohlo závisieť od neistej udalosti, ktorá by v zásade mohla byť mimo
         kontroly žiadateľa, teda od dátumu rozhodnutia tohto orgánu o udelení jedného alebo viacerých DOO. Z toho vyplýva, že len
         čo je prijaté kladné rozhodnutie v súvislosti s jedným alebo viacerými žiadosťami o DOO týkajúcimi sa rovnakého výrobku, tieto
         žiadosti už nie sú prejednávané, takže ďalšia žiadosť o DOO podaná pred alebo po tomto rozhodnutí, či dokonca pred podaním
         žiadostí, na ktoré sa takéto rozhodnutie vzťahovalo, by musela byť zamietnutá.

      33      Takéto riešenie by so sebou prinášalo riziko výrazného zníženia možnosti uvedenej v článku 3 ods. 2 nariadenia č. 1610/96,
         aby dvaja alebo viacerí majitelia rôznych patentov týkajúcich sa rovnakého výrobku získali pre tento výrobok DOO.

      34      Okrem toho možnosť majiteľa základného patentu, výslovne stanovená v článku 7 ods. 2 nariadenia č. 1768/92, aby predložil
         žiadosť o DOO v lehote šiestich mesiacov odo dňa udelenia tohto patentu, ak bol tento udelený po povolení na uvedenie na trh,
         môže tohto majiteľa chrániť pred prípadným trvaním konania o udelení takéhoto patentu, teda konania, na ktoré má žiadateľ
         len obmedzený vplyv. Zamietnutie udelenia DOO takémuto žiadateľovi z dôvodu, že tak ako vo veci samej už boli udelené iné
         DOO iným majiteľom patentov, ktorých udelenie pred povolením na uvedenie na trh im umožnilo využiť lehotu stanovenú v článku
         7 ods. 1 tohto nariadenia, by uvedeného žiadateľa ukrátilo o túto ochranu, čo by znamenalo jeho znevýhodnenie v porovnaní
         s ostatným majiteľmi.

      35      Po druhé nariadenie č. 1768/92, ktoré bolo prijaté na základe článku 100 A Zmluvy EHS (zmenený na článok 100 A Zmluvy ES,
         zmenený, teraz článok 95 ES), upravuje, tak ako to vyplýva z jeho šiesteho a siedmeho odôvodnenia, jednotné riešenie na úrovni
         Spoločenstva, keďže vytvára DOO, ktoré možno udeliť za rovnakých podmienok v každom členskom štáte majiteľovi vnútroštátneho
         alebo európskeho patentu. Zameriava sa tým na predchádzanie heterogénnemu vývoju vnútroštátnych právnych predpisov vedúcemu
         k ďalším rozdielom, ktoré by mohli vytvárať prekážky voľnému pohybu liečiv v rámci Spoločenstva, a priamo tak ovplyvniť vytvorenie
         a fungovanie vnútorného trhu (pozri rozsudky z 13. júla 1995, Španielsko/Rada, C‑350/92, Zb. s. I‑1985, body 34 a 35, ako
         aj z 11. decembra 2003, Hässle, C‑127/00, Zb. s. I‑14781, bod 37).

      36      Rozdiel v ochrane poskytovanej v Spoločenstve rovnakému liečivu by viedol k rozdrobeniu trhu charakterizovanému národnými
         trhmi, na ktorých by liečivá boli ešte chránené, a trhmi, na ktorých by už takáto ochrana neexistovala (rozsudok Španielsko/Rada,
         už citovaný, bod 36).

      37      Keďže totiž toto nariadenie neupresňuje žiadnu lehotu od podania žiadosti o DOO, v rámci ktorej má o nej príslušný orgán uvedený
         v jeho článku 9 ods. 1 rozhodnúť, takéto lehoty sa môžu medzi jednotlivými členským štátmi výrazne líšiť v zmysle ich vnútroštátnej
         právnej úpravy alebo v zmysle praxe ich orgánov. V tejto súvislosti spoločnosť AHP zdôrazňuje, že v Holandsku musí tento príslušný
         orgán v zmysle článku 3:18, ods. 1 všeobecného správneho zákona (Algemene Wet Bestuursrecht) prijať rozhodnutie týkajúce sa
         udelenia DOO čo najrýchlejšie a najneskôr šesť mesiacov po doručení žiadosti, kým v niektorých iných členských štátoch tieto
         orgány začínajú skúmať žiadosti o DOO až vo chvíli, keď končí platnosť základných patentov.

      38      Je nutné konštatovať, že čím je lehota na prijatie takéhoto rozhodnutia v členskom štáte kratšia, tým je menej pravdepodobné,
         že v tomto štáte budú prejednávané dve alebo viac žiadostí o DOO týkajúce sa rovnakého výrobku v zmysle článku 3 ods. 2 nariadenia
         č. 1610/96. Z toho vyplýva, že obmedzenie vyhovenia takýmto žiadostiam podaným rôznymi majiteľmi dotknutých základných patentov
         na prípady, v ktorých sú tieto žiadosti prejednávané, prináša riziko rozdielnej ochrany farmaceutického výrobku medzi členskými
         štátmi, čo je práve tá okolnosť, ktorá by mohla vytvárať prekážky voľnému pohybu liečiv v rámci Spoločenstva, a ovplyvniť
         tak vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu.

      39      Po tretie, okrem cieľa dostatočnej ochrany s cieľom podpory výskumu, nariadenie č. 1768/92 uznáva, ako to vyplýva z jeho deviateho
         odôvodnenia, že v tak komplexnom a citlivom rezorte, ako je rezort farmaceutický, je potrebné vziať do úvahy všetky záujmy
         vrátane záujmu o zdravie verejnosti (pozri rozsudok Španielsko/Rada, už citovaný, bod 38). V tejto súvislosti nemôže byť DOO
         udelené na obdobie presahujúce päť rokov. Rovnako ôsme odôvodnenie rovnakého nariadenia stanovuje, že majiteľ patentu a DOO
         má mať možnosť požívať celkové maximálne pätnásťročné obdobie výlučných práv od okamihu, keď príslušné liečivo po prvýkrát
         získalo povolenie na uvedenie na trh v Spoločenstve.

      40      Z udelenia DOO nemôže – jednak z dôvodu spôsobov výpočtu trvania DOO uvedených v článku 13 nariadenia č. 1768/92 a jednak
         z dôvodu trvania patentu počas 20 rokov od dátumu podania žiadosti – vyplývať prekročenie týchto maximálnych ochranných dôb.
         Preto nie je vôbec potrebné, aby sa na dosiahnutie rovnováhy medzi rôznymi záujmami, ktoré má toto nariadenie na zreteli,
         zamietlo takéto udelenie z dôvodu, že jeden alebo viac DOO už bolo udelených iným majiteľom základných patentov týkajúcich
         sa rovnakých výrobkov.

      41      V tejto súvislosti nie je nevyhnutné, aby sa dátum uplynutia platnosti požadovaného DOO prekrýval s dátumom uplynutia platnosti
         DOO, ktoré už bolo alebo boli udelené, keďže ochranná doba vyplývajúca z každého DOO bola vypočítaná podľa pravidiel stanovených
         v článku 13 nariadenia č. 1768/92.

      42      Okrem toho bod 36 dôvodovej správy k návrhu nariadenia, citovanej v bode 28 tohto rozsudku, poukazuje na to, že cieľom článku
         3 písm. c) nariadenia č. 1768/92 je vyhnúť sa tomu, aby bol rovnaký výrobok predmetom viacerých následných DOO, z čoho by
         vyplývalo, že celkové trvanie ochrany pre to isté liečivo by mohlo byť prekročené. Z dôvodov uvedených v dvoch predchádzajúcich
         bodoch pritom viaceré žiadosti o DOO pochádzajúce od rôznych majiteľov základných patentov na dotknutý výrobok, či už sú alebo
         nie sú simultánne prejednávané, nemôžu viesť k dobe výlučného práva, ktorá by presahovala 15 rokov od udelenia prvého povolenia
         na uvedenie tohto výrobku na trh v Spoločenstve.

      43      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je potrebné na položené otázky odpovedať v tom zmysle, že článok 3 písm. c) nariadenia
         č. 1768/92, posudzovaný s ohľadom na článok 3 ods. 2 druhú vetu nariadenia č. 1610/96, sa musí vykladať v tom zmysle, že nebráni
         udeleniu DOO majiteľovi základného patentu na výrobok, pre ktorý už bolo v čase podania žiadosti o DOO udelených jedno alebo
         viac DOO jednému alebo viacerým majiteľom jedného alebo viacerých iných základných patentov.

       O trovách
      44      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 3 písm. c) nariadenia Rady (EHS) č. 1768/92 z 18. júna 1992 o vytvorení dodatkového ochranného osvedčenia na liečivá,
            posudzovaný s ohľadom na článok 3 ods. 2 druhú vetu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1610/96 z 23. júla 1996
            o vytvorení doplnkového ochranného certifikátu pre výrobky na ochranu rastlín, sa musí vykladať v tom zmysle, že nebráni udeleniu
            dodatkového ochranného osvedčenia majiteľovi základného patentu na výrobok, pre ktorý už bolo v čase podania žiadosti o osvedčenie
            udelených jedno alebo viac osvedčení jednému alebo viacerým majiteľom jedného alebo viacerých iných základných patentov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 22. novembra 1990. # V proti Európskemu parlamentu. # Úradník. # Vec T-54/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. júla 2008.#Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding proti Firma Feryn NV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Arbeidshof te Brussel - Belgicko.#Smernica 2000/43/ES - Diskriminačné kritériá výberu zamestnancov - Dôkazné bremeno - Sankcie.#Vec C-54/07.

text:
      Vec C‑54/07
      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      proti
      Firma Feryn NV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      arbeidshof te Brussel)
      „Smernica 2000/43/ES – Diskriminačné kritériá výberu zamestnancov – Dôkazné bremeno – Sankcie“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Rovnosť zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod
            – Smernica 2000/43
      [Smernica Rady 2000/43, článok 2 ods. 2 písm. a)]
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Rovnosť zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod
            – Smernica 2000/43
      (Smernica Rady 2000/43, článok 8 ods. 1)
      3.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Rovnosť zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod
            – Smernica 2000/43
      (Smernica Rady 2000/43, článok 15)
      1.        Skutočnosť, že zamestnávateľ verejne vyhlásil, že neprijme do zamestnania osoby určitého etnického alebo rasového pôvodu,
         predstavuje priamu diskrimináciu v prístupe k zamestnaniu v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/43, ktorou sa zavádza
         zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod, pretože takéto vyhlásenia môžu vážne odradiť
         niektorých uchádzačov od toho, aby si podali prihlášku, a teda predstavujú prekážku v prístupe týchto osôb na trh práce. Existencia
         tohto druhu diskriminácie si nevyžaduje, aby bol žalobca identifikovateľný a tvrdil, že sa stal obeťou diskriminácie.

      (pozri body 25, 28, bod 1 výroku)
      2.        Verejné vyhlásenia, prostredníctvom ktorých sa zamestnávateľ verejne vyslovil o tom, že v rámci svojej náborovej politiky
         neprijme zamestnancov určitého rasového alebo etnického pôvodu, postačujú na vytvorenie domnienky, že existuje diskriminačná
         politika prijímania zamestnancov v zmysle článku 8 ods. 1 smernice 2000/43, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania
         s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod. Prináleží teda tomuto zamestnávateľovi, aby preukázal, že neporušil zásadu
         rovnosti zaobchádzania. Môže tak urobiť napríklad tým, že preukáže, že skutočná prax podniku v oblasti prijímania do zamestnania
         sa s týmito výrokmi nezhoduje.

      Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či skutočnosti, ktoré sú zamestnávateľovi vytýkané, boli preukázané, a či dôkazy,
         ktoré uvedený zamestnávateľ predložil na podporu svojich tvrdení, že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania, sú dostatočné.

      (pozri bod 34, bod 2 výroku)
      3.        Článok 15 smernice 2000/43, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický
         pôvod, vyžaduje, a to aj v prípadoch, keď neexistuje identifikovateľná obeť, aby bol systém uplatniteľných sankcií za porušovanie
         vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa prijali na účely prebratia tejto smernice, účinný, primeraný a odradzujúci.

      (pozri bod 40, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. júla 2008 (*)

      „Smernica 2000/43/ES – Diskriminačné kritériá výberu zamestnancov – Dôkazné bremeno – Sankcie“
      Vo veci C‑54/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím arbeidshof te Brussel
         (Belgicko) z 24. januára 2007 a doručený Súdnemu dvoru 6. februára 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding
      proti
      Firma Feryn NV,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen, K. Schiemann, J. Makarczyk a J.‑C. Bonichot
         (spravodajca),

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. novembra 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, v zastúpení: C. Bayart, advocaat,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck a C. Pochet, splnomocnené zástupkyne,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan a P. McGarry, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: T. Harris, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. Ward, barrister, a J. Eady,
         solicitor,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a J. Enegren, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. marca 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 2000/43/ES z 29. júna 2000, ktorou sa zavádza zásada
         rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod (Ú. v. ES L 180, s. 22; Mim. vyd. 20/001, s. 23).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding (Centrum pre rovnosť
         príležitostí a boj proti rasizmu, ďalej len „CGKR“), žalobcom vo veci samej, a spoločnosťou Firma Feryn NV (ďalej len „Feryn“),
         odporkyňou vo veci samej, ktorý vznikol v súvislosti s verejnými výrokmi jedného z riaditeľov o tom, že jeho spoločnosť nemá
         v úmysle zamestnať „imigrantov“.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa článku 1 má smernica 2000/43 za cieľ „ustanovenie rámca boja proti diskriminácii na základe rasy alebo etnického pôvodu,
         so zámerom uplatniť zásady rovnakého zaobchádzania v členských štátoch“.

      4        V článku 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice sa stanovuje:

      „Za priamu diskrimináciu sa považuje prípad, keď sa s jednou osobou z dôvodu rasy alebo etnického pôvodu zaobchádza, zaobchádzalo,
         alebo by sa zaobchádzalo v porovnateľnej situácii menej priaznivo ako s inou osobou.“

      5        V článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice sa upresňuje, že sa vzťahuje na „podmienky prístupu k zamestnaniu, k samostatne
         zárobkovej činnosti alebo pracovného pomeru, vrátane výberových kritérií a náborových podmienok, bez ohľadu na odbor činnosti
         a na úroveň profesiovej hierarchie, vrátane pracovného postupu“. Podľa článku 3 ods. 2 sa však táto smernica netýka „rozdielneho
         zaobchádzania na základe štátnej príslušnosti“.

      6        V článku 6 ods. 1 smernice 2000/43 sa uvádza:

      „Členské štáty môžu prijať alebo zachovať ustanovenia, ktoré sú priaznivejšie pre ochranu zásady rovnakého zaobchádzania než
         ustanovenia tejto smernice.“

      7        V článku 7 sa upresňuje:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby súdne a/alebo správne konania, prípadne vrátane zmierovacích konaní smerujúcich k dodržiavaniu
         povinností podľa tejto smernice boli k dispozícii všetkým osobám, ktoré sa cítia poškodené nedodržiavaním zásady rovnakého
         zaobchádzania, dokonca aj vtedy, keď sa vzťahy, v ktorých malo dôjsť k diskriminácii, už skončili.

      2.      Členské štáty zabezpečia, aby združenia, organizácie alebo iné právnické osoby, ktoré majú v súlade s kritériami stanovenými
         ich vnútroštátnymi právnymi predpismi oprávnený záujem na zabezpečení dodržiavania tejto smernice, mohli v prospech alebo
         na podporu žalobcu s jeho súhlasom začať akékoľvek súdne a/alebo správne konanie určené na vymáhanie plnenia povinností podľa
         tejto smernice.“

      8        Článok 8 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Členské štáty prijmú v súlade so svojimi právnymi systémami nevyhnutné opatrenia, aby, akonáhle sa osoba cíti poškodená nedodržaním
         zásady rovnakého zaobchádzania a predloží súdu alebo inému príslušnému orgánu skutočnosti nasvedčujúce tomu, že došlo k priamej
         alebo nepriamej diskriminácii, prislúchalo odporcovi preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania.“

      9        Článok 13 ods. 1 smernice 2000/43 vyžaduje, aby členské štáty určili orgán alebo orgány na podporu rovnakého zaobchádzania.
         Podľa článku 13 ods. 1 tejto smernice:

      „Členské štáty zabezpečia, aby do právomoci týchto orgánov patrili:
      –        bez toho, aby bolo dotknuté právo obetí a združení, organizácií alebo iných právnických osôb, ktoré sú uvedené v článku 7
         odsek 2, poskytovanie nezávislej pomoci obetiam diskriminácie pri podávaní žaloby z dôvodov diskriminácie…“

      10      Nakoniec článok 15 tejto smernice ukladá členským štátom povinnosť stanoviť systém uplatniteľných sankcií a upresňuje, že
         tieto sankcie môžu obsahovať vyplácanie náhrad obetiam a musia byť „účinné, primerané a odradzujúce“.

       Vnútroštátna právna úprava
      11      Zákon z 25. februára 2003 o boji proti diskriminácii, ktorým sa mení a dopĺňa zákon z 15. februára 1993, zakladajúci Centrum
         pre rovnosť príležitostí a boj proti rasizmu (Moniteur belge zo 17. marca 2003, s. 12844), zmenený a doplnený zákonom z 20. júla 2006 o rôznych ustanoveniach (Moniteur belge z 28. júla 2006, s. 36940, ďalej len „zákon z 25. februára 2003“), má za cieľ prebrať smernicu 2000/43 do belgického vnútroštátneho
         práva.

      12      Článok 2 zákona z 25. februára 2003 zakazuje akúkoľvek formu priamej alebo nepriamej diskriminácie, pokiaľ ide o podmienky
         prístupu k zamestnaniu. Cieľom článku 19 tohto zákona je prebratie článku 8 smernice 2000/43 týkajúceho sa dôkazného bremena.

      13      Zákon z 25. februára 2003 umožňuje konať proti diskrimináciám buď v trestnoprávnom, alebo v občianskoprávnom konaní. Súd môže
         na základe článku 19 tohto zákona nariadiť ukončenie diskriminačného konania (odsek 1) a uverejnenie jeho rozhodnutia (odsek
         2), alebo môže na základe článku 20 tohto zákona uložiť penále.

      14      Belgický zákonodarca priznal Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding aktívnu legitimáciu, keď došlo
         alebo môže dôjsť k diskriminácii, bez toho, aby musela byť predtým podaná žaloba v tejto súvislosti.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding, belgický orgán na podporu rovnosti zaobchádzania, určený podľa
         článku 13 smernice 2000/43, požiadal belgické súdy príslušné v zamestnaneckých veciach, aby určili, že spoločnosť Feryn, ktorá
         sa špecializuje na predaj a inštaláciu vysúvacích a delených dverí, uplatňuje diskriminačnú politiku prijímania zamestnancov.

      16      Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding zakladá svoj návrh na verejných vyhláseniach riaditeľa tohto
         podniku, podľa ktorých má jeho podnik v podstate v úmysle zamestnať inštalatérov, ale nemôže prijať do zamestnania „imigrantov“,
         pretože jeho klienti im odmietajú umožniť prístup do svojich súkromných obydlí počas trvania prác.

      17      Uznesením z 26. júna 2006 voorzitter van de Arbeidsrechtbank te Brussel (predseda súdu v zamestnaneckých veciach v Bruseli)
         zamietol žalobu Centrum voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding najmä z toho dôvodu, že neexistuje dôkaz ani
         predpoklad o tom, že by sa o pracovné miesto uchádzala osoba, ktorá by nebola prijatá do zamestnania na základe jej etnického
         pôvodu.

      18      Za týchto okolností Arbeidshof te Brussel (Súd prvého stupňa v zamestnaneckých veciach v Bruseli), na ktorý podalo Centrum
         voor gelijkheid van kansen en voor racismebestrijding odvolanie vo veci samej, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Ide o priamu diskrimináciu v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice Rady 2000/43, ak zamestnávateľ po tom, čo umiestnil
         pracovnú ponuku, ktorá mala vzbudzovať pozornosť, verejne vyhlási:

      ‚Musím vyhovieť požiadavkám mojich klientov. Ak mi poviete, «chcem takýto výrobok alebo chcem to alebo tamto», a ak vám «poviem
         neurobím to, pošlem vám týchto ľudí», odpoviete mi «nechcem vaše dvere». Mohol by som svoj podnik zatvoriť. Musíme vyhovieť
         požiadavkám klientov. Tento problém sa ma netýka, ja som ho v Belgicku nevyvolal. Chcem rozbehnúť svoju spoločnosť a na konci
         roka dosiahnuť obrat, a ako ho dosiahnem? Získam ho tým, že vyhoviem prianiam klienta!‘[?]

      2.      Je na preukázanie priamej diskriminácie ovplyvňujúcej podmienky prístupu k zamestnaniu postačujúce konštatovať, že zamestnávateľ
         uplatňuje priamo diskriminačné kritériá výberu?

      3.      Možno pri skúmaní prípadnej diskriminačnej povahy politiky zamestnávateľa týkajúcej sa prijímania zamestnancov zohľadniť skutočnosť,
         že spoločnosť prepojená s týmto zamestnávateľom zamestnala iba montérov z radov domáceho obyvateľstva, aby sa preukázala priama
         diskriminácia v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/43…?

      4.      Čo sa rozumie pod ‚skutočnosťami, z ktorých možno odvodiť, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii‘, uvedenými v článku
         8 ods. 1 smernice 2000/43/ES…? Ako prísne musí vnútroštátny súd posudzovať skutkové okolnosti, ktoré môžu vyvolať domnienku
         diskriminácie?

      a)      V akom rozsahu môžu predchádzajúce skutočnosti týkajúce sa diskriminácie (verejné vyhlásenie priamo diskriminačných kritérií
         výberu v apríli 2005) predstavovať ‚skutočnosti, z ktorých možno odvodiť, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii‘,
         uvedené v článku 8 ods. 1 smernice [2000/43]?

      b)      Môže diskriminácia zistená v apríli 2005 (verejné vyhlásenie v apríli 2005) následne viesť k domnienke, že priama diskriminačná
         politika prijímania zamestnancov sa bude naďalej uskutočňovať? Je postačujúce – vzhľadom na skutkové okolnosti sporu vo veci
         samej – na vznik domnienky (že zamestnávateľ uplatňuje a pokračuje v uplatňovaní diskriminačnej politiky prijímania do zamestnania),
         že v apríli 2005, v odpovedi na otázku, či ako zamestnávateľ, nezaobchádzal rovnakým spôsobom s prisťahovalcami a s domácim
         obyvateľstvom, a teda či nie je trochu rasista, verejne odpovedal: ‚Musím vyhovieť požiadavkám mojich klientov. Ak mi poviete
         «chcem takýto výrobok alebo chcem to alebo tamto», a ak vám poviem «neurobím to, pošlem vám týchto ľudí», odpoviete mi «nechcem
         vaše dvere». Mohol by som svoj podnik zatvoriť. Musíme vyhovieť požiadavkám klientov. Tento problém sa ma netýka, ja som ho
         v Belgicku nevyvolal. Chcem rozbehnúť svoju spoločnosť a na konci roka dosiahnuť obrat, a ako ho dosiahnem? Získam ho tým,
         že vyhoviem prianiam klienta!‘[?]

      c)      Môže vzhľadom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej spoločná tlačová správa vydaná zamestnávateľom a vnútroštátnym orgánom
         v oblasti boja proti diskriminácii, teda správa, v ktorej sú skutočnosti týkajúce sa diskriminácie prinajmenšom implicitne
         uznané, vyvolať takúto domnienku?

      d)      Vyvoláva skutočnosť, že zamestnávateľ nezamestnáva montérov imigrantov, domnienku nepriamej diskriminácie, ak ten istý zamestnávateľ
         musel istý čas predtým čeliť veľkým ťažkostiam pri prijímaní montérov do zamestnania a tiež verejne vyhlasuje, že jeho klienti
         neradi spolupracujú s montérmi imigrantmi?

      e)      Je samotná skutočnosť postačujúca, aby sa vyvolala domnienka diskriminácie?
      f)      Možno vzhľadom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej vyvodiť domnienku diskriminácie, ktorej sa dopustil zamestnávateľ,
         iba z toho, že spoločnosť, ktorá je prepojená s týmto zamestnávateľom, prijíma do zamestnania montérov len z radov domáceho
         obyvateľstva?

      5.      Ako prísne musí vnútroštátny súd posudzovať protidôkaz, ktorý sa má predložiť v prípade domnienky diskriminácie v zmysle článku
         8 ods. 1 smernice 2000/43…? Možno domnienku diskriminácie v zmysle článku 8 ods. 1 smernice 2000/43… vyvrátiť samotným a jednoduchým
         vyhlásením zamestnávateľa v tlači, že sa nedopustí alebo sa už viac nedopustí diskriminácie a že sa o pracovné miesto môžu
         uchádzať montéri imigranti; a/alebo jednoduchým vyhlásením zamestnávateľa, že uňho, s výnimkou dcérskej spoločnosti, boli
         všetky voľné pracovné miesta montérov obsadené, a/alebo vyhlásením, že zamestnal tuniskú upratovačku; a/alebo možno domnienku
         vyvrátiť výlučne skutočným zamestnaním montérov imigrantov, a to vzhľadom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej, a/alebo
         plnením záväzkov prijatých v spoločnej tlačovej správe?

      6.      Čo sa rozumie pod ‚účinnými, primeranými a odradzujúcimi‘ sankciami v zmysle článku 15 smernice 2000/43…? Umožňuje podmienka
         článku 15 smernice 2000/43… vnútroštátnemu súdu, aby sa uspokojil s konštatovaním, že vzhľadom na skutkové okolnosti vo veci
         samej došlo k priamej diskriminácii? Alebo táto podmienka vnútroštátnemu súdu ukladá, aby vydal uznesenie o nariadení zdržať
         sa konania, ako to stanovuje vnútroštátne právo? V akom rozsahu má vnútroštátny súd nariadiť uverejnenie vyhlásenia rozhodnutia,
         ktoré sa má vydať, ako účinnú, primeranú a odradzujúcu sankciu, a to vzhľadom na skutkové okolnosti sporu vo veci samej?“

       O prejudiciálnych otázkach
      19      Na úvod je namieste pripomenúť, že článok 234 ES neumožňuje Súdnemu dvoru uplatniť predpisy Spoločenstva na konkrétny prípad,
         ale môže sa iba vyjadriť k výkladu Zmluvy ES a aktov prijatých inštitúciami Európskeho spoločenstva (pozri najmä rozsudky
         z 15. júla 1964, van der Veen, 100/63, Zb. s. 1105, 1121, a z 10. mája 2001, Veedfald, C‑203/99, Zb. s. I‑3569, bod 31). Súdny
         dvor však môže v rámci súdnej spolupráce stanovenej v tomto článku, na základe okolností uvedených v spise, poskytnúť vnútroštátnemu
         súdu výklad práva Spoločenstva, ktorý mu môže byť užitočný pri posudzovaní účinkov daného ustanovenia práva Spoločenstva (rozsudky
         z 8. decembra 1987, Gauchard, 20/87, Zb. s. 4879, bod 5, a z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99
         až C‑540/99, Zb. s. I‑2157, bod 22).

      20      Vnútroštátny súd v podstate žiada Súdny dvor, aby podal výklad ustanovení smernice 2000/43 na účely posúdenia dosahu pojmu
         priamej diskriminácie v súvislosti s verejnými vyhláseniami zamestnávateľa v rámci procesu prijímania zamestnancov (prvá a druhá
         otázka), okolností, za ktorých môže byť uplatnené pravidlo obrátenia dôkazného bremena stanoveného v tejto smernici (tretia
         až piata otázka), a povahy sankcií, ktoré možno považovať za primerané v takom prípade, akým je spor vo veci samej.

       O prvej a druhej otázke
      21      O prvej a druhej otázke sa Írsko, ako aj Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska vyjadrili, že nemohlo dôjsť
         k priamej diskriminácii podľa smernice 2000/43, a preto táto smernica nie je uplatniteľná, ak údajná diskriminácia vyplýva
         z verejných vyhlásení zamestnávateľa v súvislosti s jeho politikou prijímania do zamestnania bez toho, aby nejaký identifikovateľný
         žalobca tvrdil, že bol obeťou tejto diskriminácie.

      22      Je pravda, ako uvádzajú tieto dva členské štáty, že článok 2 ods. 2 smernice 2000/43 definuje priamu diskrimináciu ako situáciu,
         v ktorej sa s jednou osobou z dôvodu rasy alebo etnického pôvodu „zaobchádza“ v porovnateľnej situácii menej priaznivo ako
         s inou osobou. Taktiež článok 7 tejto smernice vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili, aby súdne konania boli k dispozícii
         „všetkým osobám, ktoré sa cítia poškodené nedodržiavaním zásady rovnakého zaobchádzania“, a orgánom zastupujúcim verejný záujem,
         „ktoré konajú v prospech alebo na podporu žalobcu“.

      23      Z uvedeného však nemožno vyvodiť, že neexistencia identifikovateľného žalobcu umožňuje dospieť k záveru, že nejestvuje nijaká
         priama diskriminácia v zmysle smernice 2000/43. Cieľom uvedenej smernice je, ako sa uvádza v odôvodnení č. 8, „podporovať
         podmienky na sociálne široký trh pracovných síl“. Na dosiahnutie tohto cieľa sa v článku 3 ods. 1 písm. a) tejto smernice
         upresňuje, že sa vzťahuje najmä na výberové kritériá a náborové podmienky.

      24      Cieľ podporovať podmienky na sociálne široký trh pracovných síl by bol len ťažko dosiahnuteľný, ak by sa pôsobnosť smernice
         2000/43 obmedzovala iba na tie prípady, v ktorých by neúspešný uchádzač o zamestnanie, ktorý sa nazdáva, že sa stal obeťou
         priamej diskriminácie, podal na súde žalobu proti zamestnávateľovi.

      25      Skutočnosť, že zamestnávateľ verejne vyhlásil, že neprijme do zamestnania osoby určitého etnického alebo rasového pôvodu,
         čo zjavne odrádza niektorých uchádzačov od toho, aby si podali prihlášku, a teda predstavuje prekážku ich prístupu na trh
         práce, je priamou diskrimináciou v prístupe k zamestnaniu v zmysle smernice 2000/43. Existencia tohto druhu diskriminácie
         si nevyžaduje, aby bol žalobca identifikovateľný a tvrdil, že sa stal obeťou diskriminácie.

      26      Otázka, či ide o priamu diskrimináciu v zmysle smernice 2000/43, sa musí odlišovať od otázky týkajúcej sa ochrany práv stanovenej
         v článku 7 tejto smernice na účely konštatovania a sankcionovania nedodržiavania zásady rovnosti zaobchádzania. Tieto právne
         prostriedky na ochranu práv musia byť podľa ustanovení tohto článku k dispozícii všetkým osobám, ktoré sa cítia poškodené
         diskrimináciou. Ustanovenia článku 7 smernice 2000/43 však predstavujú, ako je uvedené v článku 6 tejto smernice, iba minimálne
         požiadavky, pričom uvedená smernica nezakazuje členským štátom, aby prijali alebo zachovali ustanovenia, ktoré sú priaznivejšie
         na ochranu zásady rovnosti zaobchádzania.

      27      Článok 7 smernice 2000/43 teda v nijakom prípade neodporuje tomu, aby členské štáty vo svojich právnych predpisoch stanovili
         právo združení, ktoré majú oprávnený záujem na zabezpečení dodržiavania tejto smernice, alebo právo organizácií určených podľa
         jej článku 13 začať akékoľvek súdne alebo správne konanie určené na vymáhanie plnenia povinností vyplývajúcich z tejto smernice
         bez toho, aby konali v mene určitého žalobcu alebo v prípade neexistencie identifikovateľného žalobcu. V každom prípade však
         prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či predmetná právna úprava zahŕňa túto možnosť.

      28      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je namieste odpovedať na prvú a druhú otázku, že skutočnosť, že zamestnávateľ verejne vyhlásil,
         že neprijme do zamestnania osoby určitého etnického alebo rasového pôvodu, predstavuje priamu diskrimináciu v prístupe k zamestnaniu
         v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2000/43, pretože takéto vyhlásenia môžu vážne odradiť niektorých uchádzačov od
         toho, aby si podali prihlášku, a teda predstavujú prekážku v prístupe týchto osôb na trh práce.

       O tretej až piatej otázke
      29      Zámerom tretej až piatej otázky je určiť, ako uplatniť pravidlo obrátenia dôkazného bremena stanovené v článku 8 ods. 1 smernice
         2000/43 na situáciu, v ktorej sa tvrdí, že ide o diskriminačnú politiku prijímania do zamestnania v súvislosti s verejnými
         vyhláseniami zamestnávateľa o jeho politike prijímania do zamestnania.

      30      V článku 8 smernice 2000/43 sa v tejto súvislosti upresňuje, že prislúcha odporcovi preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady
         rovnosti zaobchádzania, keď skutkové okolnosti môžu vyvolať domnienku, že došlo k priamej alebo nepriamej diskriminácii. Povinnosť
         predložiť protidôkaz, ktorú má subjekt, ktorý sa diskriminácie údajne dopustil, je podmienená iba existenciou domnienky diskriminácie,
         ak je táto diskriminácia založená na preukázaných skutočnostiach.

      31      Vyhlásenia, prostredníctvom ktorých sa zamestnávateľ verejne vyslovil o tom, že v rámci svojej náborovej politiky neprijme
         zamestnancov určitého rasového alebo etnického pôvodu, môžu predstavovať takéto skutkové okolnosti, ktoré môžu vyvolať domnienku,
         že ide o diskriminačnú politiku prijímania do zamestnania.

      32      Prináleží teda danému zamestnávateľovi, aby predložil dôkaz, že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania, čo môže urobiť napríklad
         tým, že preukáže, že skutočná prax podniku v oblasti prijímania do zamestnania sa s týmito výrokmi nezhoduje.

      33      Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, jednak či skutočnosti, ktoré sú zamestnávateľovi vytýkané, boli preukázané, a jednak
         či dôkazy, ktoré uvedený zamestnávateľ predložil na podporu svojich tvrdení, že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania, sú
         dostatočné.

      34      Na základe uvedeného je namieste odpovedať na tretiu až piatu otázku, že verejné vyhlásenia, prostredníctvom ktorých sa zamestnávateľ
         verejne vyslovil o tom, že v rámci svojej náborovej politiky neprijme zamestnancov určitého rasového alebo etnického pôvodu,
         postačujú na vytvorenie domnienky, že existuje diskriminačná politika prijímania zamestnancov v zmysle článku 8 ods. 1 smernice
         2000/43. Prináleží teda zamestnávateľovi, aby preukázal, že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania. Môže tak urobiť napríklad
         tým, že preukáže, že skutočná prax podniku v oblasti prijímania do zamestnania sa s týmito výrokmi nezhoduje. Prináleží vnútroštátnemu
         súdu, aby posúdil, či skutočnosti, ktoré sú zamestnávateľovi vytýkané, boli preukázané, a či dôkazy, ktoré uvedený zamestnávateľ
         predložil na podporu svojich tvrdení, že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania, sú dostatočné.

       O šiestej otázke
      35      Cieľom šiestej otázky je v podstate zistiť, aké sankcie môžu byť považované za primerané na diskrimináciu v oblasti prijímania
         do zamestnania, ktorá bola preukázaná na základe verejných vyhlásení zamestnávateľa.

      36      Článok 15 smernice 2000/43 ukladá členským štátom povinnosť stanoviť systém uplatniteľných sankcií za porušovanie vnútroštátnych
         ustanovení, ktoré sa prijali podľa tejto smernice. Tento článok upresňuje, že uvedené sankcie musia byť účinné, primerané
         a odradzujúce, a stanovuje, že môžu obsahovať vyplácanie náhrad obetiam.

      37      Článok 15 smernice 2000/43 teda ukladá členským štátom povinnosť zaviesť do svojich vnútroštátnych právnych predpisov opatrenia,
         ktoré sú dostatočne účinné na naplnenie cieľa tejto smernice, a urobiť to tak, aby sa dotknuté osoby mohli na tieto opatrenia
         efektívne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi a aby bola súdna ochrana účinná a efektívna. Smernica 2000/43 však nestanovuje
         žiadne sankcie, ale ponecháva členským štátom slobodu výberu medzi rôznymi riešeniami schopnými dosiahnuť cieľ, ktorý táto
         smernica stanovuje.

      38      V takom prípade, aký Súdnemu dvoru predložil vnútroštátny súd, kde neexistuje priama obeť diskriminácie, ale orgán, ktorý
         je určený zákonom, žiada, aby bola diskriminácia konštatovaná a potrestaná, musia byť sankcie, ktorých zavedenie do vnútroštátneho
         práva vyžaduje článok 15 smernice 2000/43, účinné, primerané a odradzujúce.

      39      Ak je to vhodné v situácii v spore vo veci samej, môžu tieto sankcie prípadne pozostávať z konštatovania diskriminácie súdnym
         orgánom alebo príslušným správnym orgánom spolu s primeraným stupňom zverejnenia, pričom odporca musí nahradiť s tým spojené
         náklady. Uvedené sankcie môžu takisto pozostávať v tom, že zamestnávateľovi bude podľa pravidiel stanovených vo vnútroštátnom
         práve nariadené, aby ukončil konštatované diskriminačné správanie, pričom môže byť nariadené aj zaplatenie penále. Okrem toho
         môžu tieto sankcie pozostávať v udelení náhrady škody orgánu, ktorý podal návrh na začatie konania.

      40      Na šiestu otázku je teda vhodné odpovedať, že článok 15 smernice 2000/43 vyžaduje, a to aj v prípadoch, keď neexistuje identifikovateľná
         obeť, aby bol systém uplatniteľných sankcií za porušovanie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa prijali na účely prebratia
         tejto smernice, účinný, primeraný a odradzujúci.

       O trovách
      41      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Skutočnosť, že zamestnávateľ verejne vyhlásil, že neprijme do zamestnania osoby určitého etnického alebo rasového pôvodu,
            predstavuje priamu diskrimináciu v prístupe k zamestnaniu v zmysle článku 2 ods. 2 písm. a) smernice Rady 2000/43/ES z 29. júna
            2000, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod, pretože takéto
            vyhlásenia môžu vážne odradiť niektorých uchádzačov od toho, aby si podali prihlášku, a teda predstavujú prekážku v prístupe
            týchto osôb na trh práce.
      2.      Verejné vyhlásenia, prostredníctvom ktorých sa zamestnávateľ verejne vyslovil o tom, že v rámci svojej náborovej politiky
            neprijme zamestnancov určitého rasového alebo etnického pôvodu, postačujú na vytvorenie domnienky, že existuje diskriminačná
            politika prijímania zamestnancov v zmysle článku 8 ods. 1 smernice 2000/43. Prináleží teda tomuto zamestnávateľovi, aby preukázal,
            že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania. Môže tak urobiť napríklad tým, že preukáže, že skutočná prax podniku v oblasti
            prijímania do zamestnania sa s týmito výrokmi nezhoduje. Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či skutočnosti, ktoré
            sú zamestnávateľovi vytýkané, boli preukázané, a či dôkazy, ktoré uvedený zamestnávateľ predložil na podporu svojich tvrdení,
            že neporušil zásadu rovnosti zaobchádzania, sú dostatočné.
      3.      Článok 15 smernice 2000/43 vyžaduje, a to aj v prípadoch, keď neexistuje identifikovateľná obeť, aby bol systém uplatniteľných
            sankcií za porušovanie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa prijali na účely prebratia tejto smernice, účinný, primeraný a odradzujúci.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 6. apríla 2017.#Európska komisia proti Spolková republika Nemecko.#Nesplnenie povinnosti členským štátom – Zvýšenie bezpečnosti prístavov – Smernica 2005/65/ES – Článok 2 ods. 3 a články 6, 7 a 9 – Porušenie – Nevykonanie hodnotenia bezpečnosti prístavu – Hranice prístavu, plán bezpečnosti prístavu a bezpečnostný dôstojník prístavu – Chýbajúca definícia.#Vec C-58/16.