title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 23. apríla 2015.#GST – Sărviz AG Germanija proti Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Vărchoven administrativen săd.#Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Smernica 2006/112/ES – Zásada daňovej neutrality – Osoba povinná platiť DPH – Zaplatenie DPH príjemcom v dôsledku omylu – Povinnosť poskytovateľa služieb zaplatiť DPH – Odmietnutie priznať poskytovateľovi služieb vrátenie DPH.#Vec C-111/14.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑111/14,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Vărchoven administrativen săd (Bulharsko) z 24. februára 2014 a doručený Súdnemu dvoru 7. marca 2014, ktorý súvisí s konaním:
            GST – Sărviz AG Germanija
            proti
            Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite,
            SÚDNY DVOR (šiesta komora),
            v zložení: predseda šiestej komory S. Rodin, sudcovia A. Borg Barthet (spravodajca) a E. Levits,
            generálny advokát: M. Szpunar,
            tajomník: A. Calot Escobar,
            so zreteľom na písomnú časť konania,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite, v zastúpení: G. Arnaudov, splnomocnený zástupca,
            – bulharská vláda, v zastúpení: E. Petranova a M. Georgieva, splnomocnené zástupkyne,
            – grécka vláda, v zastúpení: K. Georgiadis a I. Kotsoni, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: S. Petrova a C. Soulay, splnomocnené zástupkyne,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 193 a 194 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2010/88/EÚ zo 7. decembra 2010 (Ú. v. EÚ L 326, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“), ako aj zásady neutrality dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníci sú GST – Sărviz AG Germanija (ďalej len „GST – Sărviz“) a Direktor na Direkcija „Obžalvane i danăčno‑osiguritelna praktika“ Plovdiv pri Centralno upravlenie na Nacionalnata agencija za prichodite, (riaditeľ riaditeľstva „Opravné prostriedky a postupy v oblasti daní a sociálneho zabezpečenia“ pre mesto Plovdiv pri Ústrednej správe Národnej agentúry pre verejné príjmy, ďalej len „Direktor“) vo veci odmietnutia tohto posledného uvedeného vrátiť DPH spoločnosti GST – Sărviz.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Článok 193 smernice o DPH stanovuje:
            „DPH platí každá zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje zdaniteľné dodanie tovaru alebo zdaniteľné poskytovanie služieb okrem prípadov, keď daň platí iná osoba v prípadoch uvedených v článkoch 194 až 199 a článku 202.“
            4. Článok 194 tejto smernice stanovuje:
            „1. Ak zdaniteľné dodanie tovaru alebo zdaniteľné poskytovanie služieb uskutočňuje zdaniteľná osoba, ktorá nie je usadená na území členského štátu, v ktorom je DPH splatná, členské štáty môžu ustanoviť, že osobou povinnou platiť daň je príjemca dodaného tovaru alebo poskytovaných služieb.
            2. Členské štáty stanovia podmienky pre vykonávanie odseku 1.“
            Bulharské právo
            5. Článok 82 bulharského zákona o DPH (Zakon za danăk vărchu dobavenata stojnost, DV č. 63 zo 4. augusta 2006), v znení uplatniteľnom v konaní vo veci samej (ďalej len „ZDDS“) určuje dlžníka DPH v prípade zdaniteľného plnenia.
            6. Článok 82 ods. 1 ZDDS stanovuje:
            „Daň platí dodávateľ zdaniteľného tovaru alebo poskytovateľ zdaniteľnej služby registrovaný na účely DPH podľa tohto zákona, s výnimkou prípadov upravených v odsekoch 4 a 5.“
            7. V súlade s uvedeným článkom 82 ods. 2 „ak je dodávateľ alebo poskytovateľ zdaniteľnou osobou, ktorá nie je usadená v tuzemsku a miesto uskutočnenia zdaniteľného dodania alebo poskytovania služby sa nachádza v tuzemsku, bude príjemca povinný platiť daň v prípade:
            …
            (3) poskytovania služby, ak je príjemca zdaniteľnou osobou podľa článku 3 ods. 1, 5 a 6.“
            8. Podľa článku 71 ods. 1 bodu 1 ZDDS „zdaniteľná osoba uplatní svoje právo na odpočet dane, ak spĺňa nasledujúce podmienky:… má k dispozícii daňový doklad vyhotovený podľa požiadaviek článkov 114 a 115, v ktorom je daň vykázaná v osobitnom riadku v súvislosti s dodaním tovaru alebo s poskytovaním služieb, ktorých je nadobúdateľom alebo príjemcom…“.
            9. Článok 102 ods. 1 ZDDS stanovuje:
            „Ak daňová správa určí, že osoba nesplnila včas svoju povinnosť podania žiadosti o registráciu, jej registráciu vykoná rozhodnutím o registrácii, pokiaľ sú splnené podmienky registrácie.“
            10. Článok 129 ods. 1, 5 a 7 zákona o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia (Danăčno‑osiguritelen procesualen kodex) stanovuje:
            „1. Započítanie alebo vrátenie vykoná daňová správa z vlastnej iniciatívy alebo na základe písomnej žiadosti dotknutej osoby. Pokiaľ zákon nestanoví inak, žiadosť o započítanie alebo vrátenie sa preskúma, ak sa podá v lehote piatich rokov, ktoré sa počítajú od 1. januára roka nasledujúceho po roku, v ktorom nastala skutočnosť odôvodňujúca vrátenie.
            …
            5. Daňová správa je povinná v lehote do 30 dní po predložení právoplatného súdneho alebo správneho rozhodnutia vrátiť alebo započítať podľa odseku 2 bodu 2 v plnej výške sumy uvedené v tomto rozhodnutí, vrátane úrokov vzniknutých podľa ods. 6, ak uvedeným rozhodnutím bol uznaný nárok zdaniteľnej osoby na zaplatenie: 1. neoprávnene zaplatených, uhradených alebo vybratých súm v súvislosti s daňami, povinnými príspevkami na sociálne zabezpečenie, poplatkami, pokutami alebo peňažnými sankciami, ktoré určila, vybrala alebo uložila daňová správa, vrátane súm uhradených na základe písomnej výzvy alebo písomného stanoviska; 2. súm, ktorých vrátenie bolo neoprávnene odmietnuté; 3. priznaných súm, odškodnení a vzniknutých nákladov.
            …
            7. Rozhodnutia o započítaní alebo vrátení možno napadnúť žalobou podľa podmienok žaloby proti rozhodnutiu o dodatočnom vymáhaní dane.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            11. GST – Sărviz usadená v Nemecku poskytovala v období od 15. februára 2010 do 29. decembra 2010 technické a poradenské služby spoločnosti GST Skafolding Bulgaria EOOD (ďalej len „GST Skafolding“), usadenej v Bulharsku. Keďže GST – Sărviz nemala počas poskytovania svojich služieb v rámci sporného obdobia stálu prevádzkareň na bulharskom území, GST Skafolding zaplatila DPH splatnú za uvedené služby podľa mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti stanoveného v článku 82 ods. 2 ZDDS. V tejto súvislosti v súlade s článkom 117 ods. 1 ZDDS GST Skafolding vyhotovila záznamy súvisiace s faktúrami vystavenými spoločnosťou GST – Sărviz, pričom tieto záznamy boli uvedené vo výkaze o predajoch.
            12. V rozhodnutí o dodatočnom vymáhaní dane z 12. marca 2012 bulharská daňová správa konštatovala, že GST – Sărviz mala v období, počas ktorého poskytovala služby spoločnosti GST Skafolding, stálu prevádzkareň v zmysle § 1 bodu 10 doplňujúcich ustanovení k ZDDS, a že GST – Sărviz bola povinná platiť DPH za tieto služby. Dospela k záveru, že táto spoločnosť mala podať žiadosť o registráciu na účely DPH najneskôr do 15. februára 2010. V dôsledku toho sa táto správa domnievala, že uvedená spoločnosť bola povinná platiť DPH za služby poskytované medzi 15. februárom 2010 až 29. decembrom 2010 vo výške 224 914,89 bulharského leva (BGN) a úroky z omeškania.
            13. GST – Sărviz zaplatila sumy požadované daňovou správou 26. marca 2012 a 5. septembra 2012 podala na základe článku 129 ods. 1 zákona o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia žiadosť o započítanie alebo vrátanie zaplatenej DPH.
            14. Daňová správa vo svojom rozhodnutí o započítaní alebo vrátení z 1. októbra 2012 odmietla vrátenie z dôvodu, že v prejednávanom prípade neboli splnené zákonné podmienky na vrátenie DPH. Domnievala sa, že vzhľadom na to, že rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane je právoplatným správnym aktom a neexistuje právoplatné súdne ani správne rozhodnutie v zmysle článku 129 ods. 5 zákona o daňovom konaní a konaní vo veciach sociálneho zabezpečenia, zaplatená daň sa nemôže považovať za neoprávnenú alebo za daň, ktorá sa má vrátiť.
            15. GST – Sărviz podala odvolanie na Direktor. Direktor zamietol toto odvolanie rozhodnutím z 21. decembra 2012, vychádzajúc z toho, že napadnuté rozhodnutie bolo v súlade s právom z dôvodov, na základe ktorých bolo prijaté. Toto rozhodnutie bolo predmetom žaloby podanej na Administrativen săd Plovdiv (Správny súd v Plovdive). Žaloba bola tiež zamietnutá z dôvodov, ktoré boli zhodné s dôvodmi uvedenými daňovou správou. GST – Sărviz podala kasačný opravný prostriedok na Vărchoven administrativen săd (Najvyšší správny súd).
            16. Vnútroštátny súd zdôrazňuje, že daňová správa zamietla spoločnosti GST Skafolding právo na odpočet dane na účely DPH, ktoré zaplatila z dôvodu, že nemala k dispozícii príslušný daňový doklad požadovaný v článku 71 ods. 1 bodu 1 ZDDS. Podľa bulharských právnych predpisov existencia rozhodnutia o dodatočnom vymáhaní dane, o aké ide v prejednávanom prípade, prijatého 12. marca 2012 znemožňuje opravu daňových dokladov. GST Skafolding sa tak ocitla bez právoplatného daňového dokladu, ktorý by ju oprávňoval na odpočet dane.
            17. Vnútroštátny súd tiež uvádza, že skutočnosť, že DPH bola zaplatená dvakrát, raz od poskytovateľa a raz od príjemcu a odmietnutie jej vrátenia poskytovateľovi a odpočtu dane príjemcovi, je v rozpore zo zásadou neutrality DPH. Podľa tohto súdu má odmietnutie vrátenia za následok presun daňovej záťaže na poskytovateľa.
            18. Hoci vnútroštátny súd uvádza, že články 193 a 194 smernice o DPH neboli predmetom výkladu, ktorý by mohol byť užitočný pre skutkový stav v tomto prípade, odkazuje na rozsudok ADV Allround (C‑218/10, EU:C:2012:35), podľa ktorého, ak by vo vnútroštátnom právnom poriadku neexistovali procesné pravidlá, boli by právo poskytovateľa služby a právo príjemcu tejto služby spočívajúce v rovnakom zaobchádzaní z hľadiska zdaniteľnosti a splatnej DPH prakticky zbavené akéhokoľvek potrebného účinku. Pokiaľ ide o zásadu daňovej neutrality, odkazuje na výklad podaný Súdnym dvorom v rozsudku Rusedespred (C‑138/12, EU:C:2013:233).
            19. Za týchto okolností Vărchoven administrativen săd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Má sa ustanovenie článku 193 smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že DPH platí zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje zdaniteľné dodanie tovaru alebo zdaniteľné poskytovanie služieb, alebo osoba, ktorá tovar nadobúda alebo služby prijíma, výlučne vtedy, ak zdaniteľné dodanie tovaru alebo zdaniteľné poskytovanie služieb uskutočňuje zdaniteľná osoba, ktorá nie je usadená na území členského štátu, v ktorom je DPH splatná, pokiaľ tak stanovil dotknutý členský štát, nie však obe osoby súčasne?
            2. Pokiaľ vychádzame z toho, že DPH platí len jedna z týchto dvoch osôb – buď dodávateľ resp. poskytovateľ, alebo nadobúdateľ resp. príjemca – ak tak stanovil dotknutý členský štát, má sa postupovať podľa pravidla v zmysle článku 194 smernice o DPH aj v prípadoch, keď príjemca služieb nesprávne uplatnil mechanizmus prenesenia daňovej povinnosti, pretože vychádzal z toho, že poskytovateľ služieb nemal stálu prevádzkareň na účely DPH na území Bulharskej republiky, hoci poskytovateľ služieb napokon predsa založil stálu prevádzkareň v súvislosti s uskutočnenými službami?
            3. Má sa zásada daňovej neutrality ako základná zásada, ktorá je významná pre vytvorenie a fungovanie spoločného systému DPH, vykladať tak, že je prípustná taká prax daňových kontrol, o akú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej sa DPH, napriek príjemcom už uplatneného mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti, opätovne vypočíta aj v prípade poskytovateľa, ak zohľadníme skutočnosti, že príjemca už vypočítal daň za služby, neexistuje nebezpečenstvo straty daňových príjmov a opravný postup upravený vo vnútroštátnom zákone týkajúci sa opravy daňových dokladov sa neuplatní?
            4. Má sa zásada daňovej neutrality vykladať tak, že nepripúšťa, aby daňová správa na základe vnútroštátneho právneho predpisu odoprela vrátenie znovu vypočítanej DPH poskytovateľovi služby, za ktorú jej príjemca vypočítal daň podľa článku 82 ods. 2 ZDDS, ak daňová správa odoprela príjemcovi právo na odpočet znovu vypočítanej DPH z dôvodu neexistencie príslušného daňového dokladu, ale opravný postup upravený vo vnútroštátnom zákone už nemožno uplatniť pre predmetné právoplatné rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane?“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prvej otázke
            20. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 193 smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že osobou povinnou platiť daň je zdaniteľná osoba poskytujúca služby alebo príjemca týchto služieb, jedine vtedy, ak boli tieto služby poskytované zo stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v členskom štáte, v ktorom je DPH splatná.
            21. V súlade s článkom 193 smernice o DPH, platí DPH zdaniteľná osoba, ktorá uskutočňuje zdaniteľné poskytovanie služieb, okrem prípadov, keď daň platí iná osoba najmä podľa článku 194 tejto smernice. Podľa tohto posledného článku, ak zdaniteľné poskytovanie služieb uskutočňuje zdaniteľná osoba, ktorá nie je usadená na území členského štátu, v ktorom je DPH splatná, členské štáty môžu stanoviť, že v tomto prípade je osobou povinnou platiť daň príjemca poskytovaných služieb.
            22. Z uvedeného vyplýva, že podľa smernice o DPH, že povinným platiť DPH je v zásade len poskytovateľ služieb, okrem prípadu, keď nie je usadený v členskom štáte, v ktorom je DPH splatná a keď tento štát stanovil, že osobou povinnou platiť DPH je príjemca poskytovaných služieb.
            23. V prejednávanom prípade vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, že bulharská daňová správa prijala 12. marca 2012 v nadväznosti na kontrolu rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane, v ktorom sa domnievala, že poskytovateľ, GST – Sărviz, mal stálu prevádzku v Bulharsku, z ktorej boli poskytované technické a poradenské služby spoločnosti GST Skafolding.
            24. Z uvedeného vyplýva, že za týchto okolností podľa smernice o DPH je jediným povinným na zaplatenie DPH bulharskej daňovej správe poskytovateľ služieb, akým je GST – Sărviz, ktorý poskytoval služby v Bulharsku od 15. februára 2010 do 29. decembra 2010.
            25. Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 193 smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že jedinou osobou povinnou platiť DPH je zdaniteľná osoba poskytujúca služby, ak boli tieto služby poskytované zo stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v členskom štáte, v ktorom je DPH splatná.
            O druhej otázke
            26. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 194 smernice o DPH vykladať v tom zmysle, že umožňuje daňovej správe členského štátu považovať príjemcu služieb, ktoré mu boli poskytované zo stálej prevádzky poskytovateľa, za povinného platiť DPH v prípade, keď tak poskytovateľ, ako aj príjemca týchto služieb sú usadení na území toho istého členského štátu, aj keď tento príjemca už zaplatil túto daň, vychádzajúc z nesprávneho predpokladu, že uvedený poskytovateľ nemal stálu prevádzkareň v tomto štáte.
            27. Ako už bolo uvedené v bode 21 tohto rozsudku, možnosť členských štátov stanoviť uplatnenie mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti je obmedzená podľa článku 194 smernice o DPH výlučne na prípad, keď poskytovateľ služieb nie je usadený v členskom štáte, v ktorom je DPH splatná.
            28. Z uvedeného vyplýva, že ak boli služby poskytované zo stálej prevádzky poskytovateľa nachádzajúcej sa na území členského štátu, v ktorom je DPH splatná, nemožno príjemcu týchto služieb považovať za osobu povinnú platiť DPH.
            29. V tomto ohľade okolnosť, že príjemca týchto služieb zaplatil DPH, vychádzajúc z nesprávneho predpokladu, že poskytovateľ nemal stálu prevádzkareň v zmysle smernice o DPH, neumožňuje daňovej správe odchýliť sa od tohto pravidla tým, že za osobu povinnú na zaplatenie DPH považuje nie poskytovateľa, ale príjemcu.
            30. Na druhú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 194 smernice o DPH sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje daňovej správe členského štátu považovať príjemcu služieb, ktoré mu boli poskytované zo stálej prevádzky poskytovateľa, za povinného platiť DPH v prípade, keď tak poskytovateľ, ako aj príjemca týchto služieb sú usadení na území toho istého členského štátu, aj keď tento príjemca už zaplatil túto daň, vychádzajúc z nesprávneho predpokladu, že uvedený poskytovateľ nemal stálu prevádzkareň v tomto štáte.
            O tretej a štvrtej otázke
            31. Svojou treťou a štvrtou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má zásada neutrality DPH vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré umožňuje daňovej správe odoprieť poskytovateľovi služieb vrátenie tejto dane, ktorú zaplatil, keď príjemcovi týchto služieb, ktorý tiež zaplatil uvedenú daň za rovnaké služby, bolo tiež odopreté právo jej odpočtu z dôvodu, že nemal k dispozícii príslušný daňový doklad, keďže vnútroštátny zákon neumožňuje opravu daňových dokladov, ak existuje právoplatné rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane.
            32. V prvom rade je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už viackrát rozhodol, že zásada neutrality DPH sa odráža v režime odpočítaní, ktorého cieľom je úplne zbaviť zdaniteľnú osobu bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jej hospodárskych činností. Spoločný systém DPH v dôsledku toho zabezpečuje daňovú neutralitu, pokiaľ ide o daňovú záťaž všetkých hospodárskych činností bez ohľadu na ich ciele alebo výsledky pod podmienkou, že tieto činnosti samy v zásade podliehajú DPH (rozsudok Malburg, C‑204/13, EU:C:2014:147, bod 41 a citovaná judikatúra).
            33. V druhom rade Súdny dvor tiež rozhodol, že s cieľom zaručiť neutralitu DPH je vecou členských štátov stanoviť v ich vnútroštátnych právnych poriadkoch, aby každá nedôvodne vyfakturovaná daň mohla byť opravená, ak vystaviteľ faktúry preukáže svoju dobrú vieru. Pokiaľ však vystaviteľ faktúry v dostatočnom časovom predstihu úplne odstráni nebezpečenstvo straty daňových príjmov, zásada neutrality DPH vyžaduje, aby táto nedôvodne vyfakturovaná daň mohla byť opravená bez toho, aby takáto úprava dane mohla byť členskými štátmi podriadená dobrej viere vystaviteľa uvedenej faktúry. Táto úprava nemôže závisieť od diskrečnej právomoci daňovej správy (rozsudok Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, body 26 a 27, ako aj citovaná judikatúra).
            34. Po tretie je potrebné pripomenúť, že opatrenia, ktoré majú členské štáty možnosť prijať s cieľom zabezpečiť správny výber dane a predchádzať podvodom, nesmú ísť nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie takto sledovaných cieľov. Nemôžu sa teda používať spôsobom spochybňujúcim neutralitu DPH, ktorá predstavuje základnú zásadu spoločného systému DPH zavedeného právom Únie v tejto oblasti (rozsudok Rusedespred, C‑138/12, EU:C:2013:233, body 28 a 29, ako aj citovaná judikatúra).
            35. Pokiaľ ide o konanie vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu na jednej strane vyplýva, že v zmysle uplatniteľného vnútroštátneho práva poskytovateľ služieb už nemá možnosť úpravy faktúr, ktoré vystavil, keďže daňová správa prijala 12. marca 2012 v súvislosti s ním právoplatné rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane. Na druhej strane nie je sporné, že tento poskytovateľ riadne zaplatil DPH požadované v tomto rozhodnutí platobným príkazom z 26. marca 2012.
            36. Okrem toho, ako uvádza vnútroštátny súd, keďže daňová správa právoplatne zamietla príjemcovi týchto faktúr právo na odpočet DPH, ktorú zaplatil prostredníctvom mechanizmu prenesenia daňovej povinnosti, bolo nebezpečenstvo daňovej straty spojenej s výkonom tohto práva úplne odstránené.
            37. Za týchto okolností, keďže poskytovateľ služieb nemôže upraviť uvedené faktúry, a teda nemôže požadovať od príjemcu týchto služieb zaplatenie DPH, skutočnosť, že daňová správa mu odmietla vrátiť túto DPH má za následok, že poskytovateľ služieb nesie daňové bremeno tejto dane a je preto v rozpore so zásadou neutrality DPH.
            38. Situácia by však bola odlišná, keby poskytovateľ služieb po riadnom zaplatení DPH, ktorú bol povinný zaplatiť v nadväznosti na právoplatné rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane, mohol na základe vnútroštátnych právnych predpisov upraviť vystavené faktúry a uplatniť si nárok na vrátenie DPH od príjemcu služieb, ktorý by mohol žiadať o odpočet DPH daňovú správu.
            39. Navyše nemožnosť úpravy daňových dokladov za okolností veci samej, kde bolo nebezpečenstvo straty daňových príjmov definitívne odstránené, nie je potrebná na zabezpečenie výberu DPH a na predchádzanie podvodom.
            40. Je tiež potrebné pripomenúť, že spoločný systém DPH je založený na zásade, že na tovar a služby sa uplatňuje všeobecná spotrebná daň presne úmerná cene tovaru a služieb, takže daňová správa nemôže ako DPH vyberať vyššiu sumu, než je suma, ktorá je takto vypočítaná (pozri v tomto zmysle rozsudok Tulică a Plavoşin, C‑249/12 a C‑250/12, EU:C:2013:722, body 32 a 36, ako aj citovanú judikatúru).
            41. Za okolností, o aké ide vo veci samej, odmietnutie poskytovateľovi služieb vrátiť DPH spôsobí daňovú záťaž tejto dane tak poskytovateľovi služieb, ako aj príjemcovi týchto služieb a vedie k tomu, že daňová správa vyberie vyššiu DPH, akú mal poskytovateľ bežne vybrať od príjemcu, ak by mohol upraviť vystavené faktúry, keďže táto správa vybrala DPH dvakrát, na jednej strane od príjemcu služieb a na strane druhej od poskytovateľa týchto služieb.
            42. Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že na tretiu a štvrtú otázku je potrebné odpovedať tak, že zásada neutrality DPH sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré umožňuje daňovej správe odoprieť poskytovateľovi služieb vrátenie tejto dane, ktorú zaplatil, keď príjemcovi týchto služieb, ktorý tiež zaplatil uvedenú daň za rovnaké služby, bolo tiež odopreté právo jej odpočtu z dôvodu, že nemal k dispozícii príslušný daňový doklad, keďže vnútroštátny zákon neumožňuje úpravu daňových dokladov, ak existuje právoplatné rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane.
            O trovách
            43. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
            1. Článok 193 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2010/88/EÚ zo 7. decembra 2010, sa má vykladať v tom zmysle, že jedinou osobou povinnou platiť daň z pridanej hodnoty je zdaniteľná osoba poskytujúca služby, ak boli tieto služby poskytované zo stálej prevádzkarne nachádzajúcej sa v členskom štáte, v ktorom je táto daň splatná.
            2. Článok 194 smernice 2006/112, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2010/88, sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje daňovej správe členského štátu považovať príjemcu služieb, ktoré mu boli poskytované zo stálej prevádzky poskytovateľa, za povinného platiť daň z pridanej hodnoty v prípade, keď tak poskytovateľ, ako aj príjemca týchto služieb sú usadení na území toho istého členského štátu, aj keď tento príjemca už zaplatil túto daň, vychádzajúc z nesprávneho predpokladu, že uvedený poskytovateľ nemal stálu prevádzkareň v tomto štáte.
            3. Zásada neutrality dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu ustanoveniu, ktoré umožňuje daňovej správe odoprieť poskytovateľovi služieb vrátenie tejto dane, ktorú zaplatil, keď príjemcovi týchto služieb, ktorý tiež zaplatil uvedenú daň za rovnaké služby, bolo tiež odopreté právo jej odpočtu z dôvodu, že nemal k dispozícii príslušný daňový doklad, keďže vnútroštátny zákon neumožňuje úpravu daňových dokladov, ak existuje právoplatné rozhodnutie o dodatočnom vymáhaní dane.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. februára 1981. # Officier van justitie proti Koninklijke Kaasfabriek Eyssen BV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof Amsterdam - Holandsko. # Vec 53/80.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 12. decembra 1996. # Compagnie nationale Air France proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec T-358/94.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 9. júla 2015. # CMT Compagnia manifatture tessili Srl (CMT Srl) proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-100/13.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. januára 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Fínskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2003/87/ES - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-107/05.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 12. januára 2006, Komisia/Fínsko
      (Vec C‑107/05)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2003/87/ES – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nesporné nesplnenie povinnosti (Článok 226 ES) (pozri bod 5)
      Predmet:

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprevzatie v stanovenej lehote smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra
                  2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, ktorou sa mení a dopĺňa smernica
                  Rady 96/61/ES (Ú. v. EÚ L 275, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631)

            Výrok:

                  Fínska republika si tým, že pokiaľ ide o provinciu Åland, neprijala zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania
                     s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES, nesplnila povinnosti,
                     ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.

                  Fínska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1995. # Ursula Megner a Hildegard Scheffel proti Innungskrankenkasse Vorderpfalz, devenue Innungskrankenkasse Rheinhessen-Pfalz. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Sozialgericht Speyer - Nemecko. # Vec C-444/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. apríla 2008.#Othmar Michaeler (C-55/07 a C-56/07), Subito GmbH (C-55/07 a C-56/07) a Ruth Volgger (C-56/07) proti Amt für sozialen Arbeitsschutz a Autonome Provinz Bozen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Landesgericht Bozen - Taliansko.#Smernica 97/81/ES - Rovnosť zaobchádzania s pracovníkmi na kratší pracovný čas a na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času - Diskriminácia - Administratívna prekážka obmedzujúca možnosti práce na kratší pracovný čas.#Spojené veci C-55/07 a C-56/07.

text:
      Spojené veci C‑55/07 a C‑56/07
      Othmar Michaeler a i.
      proti
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, predtým Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen, a Autonome Provinz Bozen
      [návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané
      Landesgericht Bozen (Taliansko)]
      „Smernica 97/81/ES – Rovnosť zaobchádzania s pracovníkmi na kratší pracovný čas a na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času – Diskriminácia – Administratívna prekážka obmedzujúca možnosti práce na kratší pracovný čas“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Prístup k zamestnaniu a pracovné podmienky – Rovnosť zaobchádzania – Smernica 97/81 týkajúca sa rámcovej
            dohody o práci na kratší pracovný čas
      [Smernica Rady 97/81, príloha, doložka 5 ods. 1 písm. a)]
      Doložka 5 ods. 1 písm. a) rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC, nachádzajúcu
         sa v prílohe smernice 97/81 týkajúcej sa uvedenej rámcovej dohody, sa má vykladať tak, že bráni vnútroštátnej právnej úprave,
         ktorá vyžaduje, aby bola v priebehu 30 dní po uzavretí pracovných zmlúv na kratší pracovný čas zaslaná správnemu orgánu ich
         kópia.

      Spojenie tejto administratívnej formality a sankčného režimu stanovujúceho pokutu za každú predmetnú pracovnú zmluvu a za
         každý deň omeškania v súvislosti s jej oznámením bez toho, aby bola stanovená horná hranica pre celkovú výšku správnej pokuty,
         totiž prispieva k odrádzaniu zamestnávateľov od využívania práce na kratší pracovný čas.

      Okrem iného hrozí, že povinnosť oznamovať zmluvy na kratší pracovný čas správnemu orgánu bude z dôvodu nákladov a sankcií,
         ktoré sú s ňou spojené, výraznejšie ovplyvňovať malé a stredné podniky, ktoré, keďže nedisponujú takými významnými zdrojmi
         ako veľké podniky, tak môžu byť vedené k tomu, aby sa vyhýbali spôsobu organizácie práce na kratší pracovný čas, ktorého podpora
         je cieľom smernice 97/81.

      (pozri body 27 – 30 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 24. apríla 2008 (*)

      „Smernica 97/81/ES – Rovnosť zaobchádzania s pracovníkmi na kratší pracovný čas a na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času – Diskriminácia – Administratívna prekážka obmedzujúca možnosti práce na kratší pracovný čas“
      V spojených veciach C‑55/07 a C‑56/07,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Landesgericht Bozen
         (Taliansko) z 22. novembra 2006 a doručené Súdnemu dvoru 1. februára 2007, ktoré súvisia s konaniami:

      Othmar Michaeler (C‑55/07 a C‑56/07),

      Subito GmbH (C‑55/07 a C‑56/07),

      Ruth Volgger (C‑56/07)

      proti
      Amt für sozialen Arbeitsschutz, predtým Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,

      Autonome Provinz Bozen,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues, A. Ó Caoimh, P. Lindh (spravodajkyňa) a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Fiengo, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. van Beek a I. Kaufmann‑Bühler, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. januára 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu smernice Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej
         dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (Ú. v. ES L 14, 1998, s. 9; Mim. vyd. 05/003, s. 267),
         ako aj zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami.

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci sporu medzi spoločnosťou Subito GmbH (ďalej len „Subito“), ako aj jej právnymi zástupcami,
         pánom Michaelerom a pani Volgger, a Amt für sozialen Arbeitsschutz, predtým Arbeitsinspektorat der Autonomen Provinz Bozen,
         a Autonome Provinz Bozen z dôvodu porušenia vnútroštátnej právnej úpravy stanovujúcej povinnosť oznamovať pracovné zmluvy
         na kratší pracovný čas.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Smernica 97/81 si kladie za cieľ vykonať rámcovú dohodu o práci na kratší pracovný čas uzavretú 6. júna 1997 medzi všeobecnými
         prierezovými priemyselnými organizáciami, a to Úniou priemyselných a zamestnávateľských konfederácií Európy (UNICE), Európskym
         strediskom podnikov s verejnou účasťou (CEEP) a Európskou odborovou konfederáciou (ETUC), uvedenú v prílohe tejto smernice
         (ďalej len „rámcová dohoda“).

      4        Prvé a druhé odôvodnenie preambuly rámcovej dohody stanovuje:

      „Táto rámcová dohoda je príspevkom k celkovej európskej stratégii pre zamestnanie. Práca na kratší pracovný čas mala v nedávnych
         rokoch významný vplyv na zamestnanie. Z toho dôvodu venovali zmluvné strany prioritnú pozornosť tejto forme práce. Zámerom
         strán je zvážiť potrebu podobných dohôd vzťahujúcich sa na iné formy pružnej práce.

      Uznávajúc rozdielnosť situácií v členských štátoch a potvrdzujúc, že práca na kratší pracovný čas je veľmi dôležitá v určitých
         sektoroch a činnostiach, ustanovuje táto dohoda všeobecné zásady a minimálne požiadavky pre prácu na kratší pracovný čas.
         Ilustruje ochotu sociálnych partnerov stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný
         čas a pomôcť rozvoju príležitostí pre prácu na kratší pracovný čas na základe prijateľnom pre zamestnávateľov a pracovníkov.“

      5        Ustanovenia rámcovej dohody, ktoré sú na účely prejednávanej veci relevantné, znejú:

      „Všeobecné dôvody
      …
      5.      keďže zmluvné strany pripisujú význam opatreniam, ktoré by umožňovali prácu na kratší pracovný čas pre mužov a ženy na účely
         prípravy na dôchodok, zosúladenia pracovného a rodinného života a využívania príležitostí vzdelávania a školenia na zdokonaľovanie
         svojich schopností a pracovných príležitostí v spoločný prospech zamestnávateľov a pracovníkov a spôsobom, ktorý by napomáhal
         rozvoju podnikov;

      …
      Doložka 1: Účel
      Účelom tejto rámcovej dohody je:
      a)      zabezpečiť odstránenie diskriminácie pracovníkov na kratší pracovný čas a zlepšiť kvalitu práce na kratší pracovný čas;
      b)      umožniť rozvoj práce na kratší pracovný čas na základe dobrovoľnosti a prispieť k pružnej organizácii pracovného času spôsobom,
         ktorý zohľadní potreby zamestnávateľov a pracovníkov.

      …
      Doložka 4: Zásada nediskriminácie
      1.      Pokiaľ ide o podmienky zamestnania, s pracovníkmi na kratší pracovný čas sa nebude zaobchádzať nevýhodnejším spôsobom ako
         s porovnateľnými pracovníkmi na plný úväzok len preto, že pracujú na kratší pracovný čas, pokiaľ nebude odlišné zaobchádzanie
         odôvodnené objektívnymi dôvodmi.

      2.      Tam, kde to bude možné, bude platiť zásada časového pomeru (pro rata temporis).

      3.      Úpravy na uplatňovanie tejto doložky budú definovať členské štáty a/alebo sociálni partneri so zreteľom na európske právne
         predpisy, vnútroštátne právne predpisy, kolektívne zmluvy a prax.

      4.      Tam, kde to bude odôvodnené objektívnymi dôvodmi, členské štáty po porade so sociálnymi partnermi, v súlade s vnútroštátnym
         právom, kolektívnymi zmluvami a praxou, a/alebo sociálni partneri môžu, podľa potreby, umožniť prístup k zvláštnym podmienkam
         zamestnania podľa služobnej doby, odpracovaného času alebo pracovnej kvalifikácie. Kvalifikácie, vzťahujúce sa na prístup
         pracovníkov na kratší pracovný čas k určitým podmienkam zamestnania, je potrebné pravidelne kontrolovať so zreteľom na zásadu
         nediskriminácie vyjadrenú v doložke 4. 1.

      Doložka 5: Príležitosti pre prácu na kratší pracovný čas
      1.      V súvislosti s doložkou 1 tejto dohody a zásadou nediskriminácie medzi pracovníkmi na kratší pracovný čas a plný úväzok:
      a)      členské štáty, po porade so sociálnymi partnermi, v súlade s vnútroštátnym právom alebo praxou, by mali identifikovať a analyzovať
         prekážky právnej alebo správnej povahy, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu na kratší pracovný čas, a podľa možnosti
         ich odstraňovať;

      b)      sociálni partneri, konajúc v rámci svojej právomoci a prostredníctvom postupov ustanovených v kolektívnych zmluvách, by mali
         identifikovať a analyzovať prekážky, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu na kratší pracovný čas, a podľa možnosti
         ich odstraňovať.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      6        Článok 2 legislatívneho dekrétu č. 61 týkajúceho sa vykonania smernice 97/81/ES o rámcovej dohode o práci na kratší pracovný
         čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC (decreto legislativo n. 61, attuazione della direttiva 97/81/CE relativa all’accordo-quadro
         sul lavoro a tempo parziale concluso dall’UNICE, dal CEEP e dalla CES) z 25. februára 2000 (GURI č. 66 z 20. marca 2000, s. 4,
         ďalej len „legislatívny dekrét č. 61/2000“) stanovuje povinnosť zamestnávateľa zaslať v priebehu 30 dní po uzavretí zmluvy
         na kratší pracovný čas kópiu tejto zmluvy na príslušné riaditeľstvá inšpektorátu práce a sociálneho zabezpečenia.

      7        Článok 8 legislatívneho dekrétu č. 61/2000 ukladá za nedodržanie tejto povinnosti správnu pokutu vo výške 15 eur za každého
         dotknutého zamestnanca a každý deň omeškania.

      8        Oznamovacia povinnosť stanovená v článku 2 legislatívneho dekrétu č. 61/2000 bola zrušená legislatívnym dekrétom č. 276 z 10. septembra
         2003 (riadna príloha GURI č. 159 z 9. októbra 2003).

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9        Rozhodnutiami z 25. marca a 29. apríla 2003 uložil Amt für sozialen Arbeitsschutz, predtým Arbeitsinspektorat der Autonomen
         Provinz Bozen, pokutu v celkovej výške 233 550 eur spoločnosti Subito, ako aj jej právnym zástupcom, pánovi Michaelerovi a pani
         Volgger, ktorí porušili článok 2 legislatívneho dekrétu č. 61/2000 tým, že mu neoznámili niekoľko pracovných zmlúv na kratší
         pracovný čas.

      10      Spoločnosť Subito a jej právni zástupcovia podali proti týmto rozhodnutiam odvolanie na Landesgericht Bozen.

      11      Vnútroštátny súd vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania pochybuje o zlučiteľnosti povinnosti oznamovať zmluvy
         na kratší pracovný čas so smernicou 97/81. Hoci je cieľom tejto smernice podpora práce na kratší pracovný čas, predmetné vnútroštátne
         predpisy sledujú opačný cieľ, keďže povinné oznamovanie pracovných zmlúv na kratší pracovný čas predstavuje byrokratickú prekážku
         tohto spôsobu organizácie práce. Zvýšením ceny práce na kratší pracovný čas by tieto ustanovenia mohli viesť k nerovnosti
         zaobchádzania a k obmedzeniu hospodárskej súťaže v prospech podnikov zamestnávajúcich pracovníkov na pracovný čas v rozsahu
         ustanoveného pracovného času.

      12      Vnútroštátny súd tiež uvádza, že dotknutá právna úprava vo veci samej poškodzuje nepriamo rovnosť medzi mužmi a ženami, pretože
         na kratší pracovný čas pracujú častejšie ženy (rozsudky z 13. mája 1986, Bilka‑Kaufhaus, 170/84, Zb. s. 1607; zo 7. marca
         1996, Freers a Speckmann, C‑278/93, Zb. s. I‑1165; zo 17. júna 1998, Hill a Stapleton, C‑243/95, Zb. s. I‑3739, ako aj z 15. septembra
         1998, Ansaldo Energia a i., C‑279/96 až C‑281/96, Zb. s. I‑5025).

      13      Za týchto podmienok rozhodol Landesgericht Bozen prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Sú alebo nie sú vnútroštátne ustanovenia (článok 2 a článok 8 legislatívneho dekrétu č. 61/2000), ktoré stanovujú povinnosť
         zamestnávateľa, aby zaslal v priebehu 30 dní po uzatvorení zmluvy na prácu na kratší pracovný čas kópiu tejto zmluvy na príslušné
         riaditeľstvo inšpektorátu práce provincie a v prípade opomenutia zaslania ukladajú pokutu vo výške 15 eur za každého zamestnanca
         a každý deň omeškania bez stanovenia maximálnej výšky správnej pokuty…, v súlade s ustanoveniami práva Spoločenstva a smernicou
         Rady 97/81…?“

      14      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 18. apríla 2007 boli veci C‑55/07 a C‑56/07 spojené na účely písomnej časti konania, ústnej
         časti konania, ako aj rozsudku.

       O prejudiciálnej otázke
       Vyjadrenia predložené Súdnemu dvoru
      15      Talianska vláda tvrdí, že legislatívny dekrét č. 61/2000 sleduje rovnaký cieľ ako smernica 97/81, ktorej prebratie do vnútroštátneho
         právneho poriadku zaručuje, a to ochranu a podporu práce na kratší pracovný čas. Z tohto pohľadu predstavuje oznamovanie pracovných
         zmlúv na kratší pracovný čas nástroj umožňujúci zaručiť koordináciu činnosti všetkých zložiek poverených inšpekciou práce
         v Taliansku. Ide o opatrenie podporujúce boj proti práci načierno a umožňujúce, aby boli rôzne služby inšpekcie práce informované
         o trhovej praxi za pomoci databázy údajov.

      16      Nejde zďaleka o byrokratickú prekážku, pretože toto opatrenie predstavuje pre zamestnávateľov záruku transparentnosti a pomáha
         bojovať proti nelegálnej práci. Táto formalita nevedie k žiadnej nerovnosti a ani k narušeniu hospodárskej súťaže medzi podnikmi.

      17      Komisia Európskych spoločenstiev sa domnieva, že povinnosť oznamovať dotknuté zmluvy pracovnému inšpektorátu je v rozpore
         s cieľom smernice 97/81.

      18      Táto smernica má za cieľ jednak odstrániť diskrimináciu pracovníkov na kratší pracovný čas a jednak umožniť rozvoj práce na
         kratší pracovný čas, najmä odstránením prekážok, ktoré môžu podniky odrádzať od tejto formy práce. Podľa smernice 97/81 musí
         byť k práci na kratší pracovný čas pristupované rovnako ako k práci na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času,
         a to pokiaľ ide o pracovné podmienky alebo o prístup k zamestnaniu. Doložka 5 rámcovej dohody tak bráni vytváraniu prekážok,
         ktoré nie sú opodstatnené objektívnymi dôvodmi. Smernica vo svojich odôvodneniach odkazuje na vytvorenie všeobecného rámca
         na odstránenie diskriminácie, pokiaľ ide o pracovníkov na kratší pracovný čas a na rozvoj práce na kratší pracovný čas. Bod
         5 všeobecných dôvodov rámcovej dohody stanovuje, že práca na kratší pracovný čas musí byť umožnená mužom aj ženám.

      19      Hoci overenie, či takéto opatrenie objektívne odôvodnené prináleží vnútroštátnemu súdu, Komisia pochybuje, že v prejednávanej
         veci takéto dôvody existujú. Odkazuje na rozsudky z 12. decembra 1989, Messner (C‑265/88, Zb. s. 4209, bod 14), a z 29. februára
         1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos (C‑193/94, Zb. s. I‑929, bod 36) a v tejto súvislosti pripomína, že treba zohľadniť sankčný
         režim spojený s dotknutým vnútroštátnym opatrením a najmä jeho primeranú povahu. V prejednávanej veci je však sankčný režim
         veľmi prísny, pretože pre pokuty nie je stanovená horná hranica.

      20      Napokon sa Komisia domnieva, že nie je potrebné skúmať, či má predmetné vnútroštátne opatrenie diskriminačný účinok vo vzťahu
         k ženám, pretože táto otázka nemá dostatočne úzky vzťah k sporu vo veci samej.

       Odpoveď Súdneho dvora
      21      Smernica 97/81 a rámcová dohoda sa týkajú jednak podpory práce na kratší pracovný čas a jednak odstránenia diskriminácie medzi
         pracovníkmi na kratší pracovný čas a pracovníkmi na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času.

      22      Tento dvojitý účel vyplýva z pojmov doložky 1 rámcovej dohody (pozri bod 5 tohto rozsudku), ako aj z odôvodnení smernice 97/81.
         V tejto súvislosti treba pripomenúť, že odôvodnenie č. 5 tejto smernice uvádza, že „závery essenskej Európskej rady zdôraznili
         potrebu prijať opatrenia na propagáciu zamestnania a rovnakých príležitostí pre mužov a ženy a vyzývali k opatreniam zameraným
         na zvýšenie intenzity rastu zamestnaní, predovšetkým pomocou pružnejšej organizácie práce, spôsobom, ktorý by spĺňal želania
         zamestnancov a požiadavky hospodárskej súťaže“. Z odôvodnenia č. 11 tejto smernice ďalej vyplýva, že zmluvné strany rámcovej
         dohody „preukázali svoju túžbu stanoviť všeobecný rámec na odstraňovanie diskriminácie pracujúcich na kratší pracovný čas
         a prispieť k rozvoju potenciálu práce na kratší pracovný čas, ktorý bude prijateľný rovnako pre zamestnávateľov, ako aj pracovníkov“.
         Napokon podľa odôvodnenia č. 18 uvedenej smernice „Komisia vypracovala svoj návrh smernice v súlade s článkom 2 ods. 2 dohody
         o sociálnej politike [uzavretej medzi členskými štátmi a Európskym spoločenstvom s výnimkou Spojeného kráľovstva Veľkej Británie
         a Severného Írska (Ú. v. ES C 191, 1992, s. 91), pripojenej k protokolu (č. 14) o sociálnej politike pripojenému k Zmluve
         o založení Európskeho spoločenstva], ktorý ustanovuje, že smernice v oblasti sociálnej politiky ‚sa budú vyhýbať ukladaniu
         správnych, finančných a právnych obmedzení spôsobom, ktorý by zdržiaval vytváranie a rozvoj malých a stredných podnikov‘“.

      23      V súlade s cieľom podporovať prácu na kratší pracovný čas ukladá doložka 5 ods. 1 písm. a) rámcovej dohody členským štátom
         povinnosť „identifikovať a analyzovať prekážky právnej alebo správnej povahy, ktoré môžu obmedzovať príležitosti na prácu
         na kratší pracovný čas, a podľa možnosti ich odstraňovať“.

      24      Treba teda konštatovať, že článok 2 legislatívneho dekrétu č. 61/2000 tým, že ukladá podnikom povinnosť zasielať príslušným
         orgánom kópiu každej zmluvy na kratší pracovný čas, vytvára administratívnu prekážku, ktorá môže obmedziť možnosti práce na
         kratší pracovný čas v zmysle doložky 5 ods. 1 písm. a) rámcovej dohody.

      25      V tejto súvislosti treba upozorniť, že žiaden prvok zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom nenaznačuje, že
         uzavretie pracovnej zmluvy na pracovný čas v rozsahu ustanoveného pracovného času podlieha podobnej oznamovacej povinnosti.

      26      Tvrdenie talianskej vlády, podľa ktorého je oznámenie odôvodnené potrebou bojovať proti práci načierno a umožniť, aby boli
         príslušné orgány informované o praxi zamestnávateľov, nie je presvedčivé. Aby mohli takéto obavy odôvodňovať opatrenie vo
         veci samej, musí byť toto opatrenie primerané sledovanému cieľu. Ako však uviedol generálny advokát v bodoch 46 až 48 svojich
         návrhov, existujú iné menej prísne opatrenia umožňujúce talianskej vláde dosiahnuť uvedené ciele v oblasti boja proti podvodom
         a práci načierno, teda v oblasti, v ktorej vnútroštátne orgány disponujú dozornými, inšpekčnými a policajnými nástrojmi.

      27      Okrem ekonomickej záťaže, ktorou táto administratívna oznamovacia formalita priamo zaťažuje podniky, treba tiež uviesť, že
         článok 2 legislatívneho dekrétu č. 61/2000 je doplnený sankčným režimom stanovujúcim pokutu vo výške 15 eur za každú predmetnú
         pracovnú zmluvu a za každý deň omeškania v súvislosti s jej oznámením bez toho, aby bola stanovená horná hranica pre celkovú
         výšku správnej pokuty.

      28      Spojenie tejto administratívnej formality a uvedeného sankčného režimu prispieva k odrádzaniu zamestnávateľov od využívania
         práce na kratší pracovný čas.

      29      Okrem iného hrozí, že povinnosť oznamovať zmluvy na kratší pracovný čas správnemu orgánu bude z dôvodu nákladov a sankcií,
         ktoré sú s ňou spojené, výraznejšie ovplyvňovať malé a stredné podniky, ktoré, keďže nedisponujú takými významnými zdrojmi
         ako veľké podniky, tak môžu byť vedené k tomu, aby sa vyhýbali spôsobu organizácie práce na kratší pracovný čas, ktorého podpora
         je cieľom smernice 97/81.

      30      Bez toho, aby bolo potrebné vyjadrovať sa k výkladu zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami, treba na otázku položenú
         Landesgericht Bozen odpovedať tak, že doložka 5 ods. 1 písm. a) rámcovej dohody sa má vykladať tak, že bráni vnútroštátnej
         právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá vyžaduje, aby bola v priebehu 30 dní po uzavretí pracovných zmlúv
         na kratší pracovný čas zaslaná správnemu orgánu ich kópia.

       O trovách
      31      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Doložku 5 ods. 1 písm. a) rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE, CEEP a ETUC a ktorá je pripojená
            k smernici Rady 97/81/ES z 15. decembra 1997 týkajúcej sa rámcovej dohody o práci na kratší pracovný čas, ktorú uzavreli UNICE,
            CEEP a ETUC, treba vykladať tak, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá vyžaduje,
            aby bola v priebehu 30 dní po uzavretí pracovných zmlúv na kratší pracovný čas zaslaná správnemu orgánu ich kópia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 18. decembra 2007.#Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska proti Rade Európskej únie.#Nariadenie (ES) č. 2252/2004 - Pasy a cestovné doklady vydané členskými štátmi - Normy pre bezpečnostné znaky a biometrické identifikátory - Platnosť.#Vec C-137/05.

text:
      Vec C‑137/05
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska
      proti
      Rade Európskej únie
      „Nariadenie (ES) č. 2252/2004 – Pasy a cestovné doklady vydané členskými štátmi – Normy pre bezpečnostné znaky a biometrické identifikátory – Platnosť“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Európska únia – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis – Článok
            5 ods. 1 druhý pododsek – Pôsobnosť
      (Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, článok 4 a článok 5 ods. 1 druhý pododsek)
      2.        Víza, azyl, prisťahovalectvo – Prekročenie vonkajších hraníc členských štátov – Spoločné pravidlá týkajúce sa noriem a postupov
            kontrol
      (Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, článok 5 ods. 1 prvý pododsek; nariadenie Rady
            č. 2252/2004, odôvodnenia č. 2 a 3 a články 1 a 2 a článok 4 ods. 3)
      1.        Článok 5 ods. 1 druhý pododsek protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, sa má uplatňovať len na návrhy a podnety zo základom v schengenskom acquis, ku ktorému bolo Spojenému kráľovstvu a/alebo Írsku umožnené pristúpiť na základe článku 4 toho istého protokolu.

      (pozri bod 50)
      2.        Kontroly osôb na vonkajších hraniciach členských štátov a takisto účinné vykonávanie spoločných pravidiel týkajúcich sa noriem
         a postupov týchto kontrol je potrebné považovať za súčasť schengenského acquis v zmysle článku 5 ods. 1 prvého pododseku protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie.

      Keďže je overenie pravosti pasov a iných cestovných dokladov hlavnou zložkou kontroly osôb na vonkajších hraniciach, opatrenia,
         ktoré umožňujú jednoduchšie a spoľahlivejšie zistenie tejto pravosti a totožnosti držiteľa predmetného dokladu, je potrebné
         považovať za opatrenia, ktoré môžu zaručiť a zlepšiť účinnosť týchto kontrol, a tým aj integrované riadenie vonkajších hraníc
         zavedené schengenským acquis.

      Vzhľadom na účel a obsah nariadenia č. 2252/2004 o normách pre bezpečnostné znaky a biometriu v pasoch a cestovných dokladoch
         vydávaných členskými štátmi sa toto nariadenie musí považovať za takéto opatrenie. Z odôvodnení č. 2 a 3 tohto nariadenia,
         ako aj z jeho článku 4 ods. 3 totiž vyplýva, že jeho cieľom je boj proti falšovaniu a podvodnému používaniu pasov a iných
         cestovných dokladov vydávaných členskými štátmi. Ako vyplýva z článkov 1 a 2 uvedeného nariadenia, na účely dosiahnutia tohto
         cieľa sa pristupuje k harmonizácii a zlepšovaniu minimálnych bezpečnostných noriem, ktoré musia spĺňať pasy a cestovné doklady
         vydané členskými štátmi, pričom v tomto nariadení sa stanovuje, že do týchto dokladov sa začlenia určité biometrické identifikátory
         týkajúce sa držiteľov takýchto dokladov.

      (pozri body 58 – 60, 65, 66)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 18. decembra 2007 (*)

      „Nariadenie (ES) č. 2252/2004 – Pasy a cestovné doklady vydané členskými štátmi − Normy pre bezpečnostné znaky a biometrické identifikátory − Platnosť“
      Vo veci C‑137/05,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 230 ES, podaná 21. marca 2005,
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: C. Jackson a C. Gibbs, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci A. Dashwood, barrister,

      žalobca,
      ktorého v konaní podporujú:
      Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Collins, SC, a P. McGarry, BL, s adresou na doručovanie
         v Luxemburgu,

      Slovenská republika, v zastúpení: R. Procházka a J. Čorba ako aj B. Ricziová, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastníci konania,
      proti
      Rade Európskej únie, v zastúpení: J. Schutte a R. Szostak, ako aj G. Giglio, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      Španielske kráľovstvo, v zastúpení: J. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Holandské kráľovstvo, v zastúpení: H. G. Sevenster, splnomocnená zástupkyňa,

      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: C. O’Reilly, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, K. Lenaerts a A. Tizzano, sudcovia
         R. Schintgen (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, R. Silva de Lapuerta, J.‑C. Bonichot, T. von Danwitz, A. Arabadjiev a C. Toader,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: J. Swedenborg, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. marca 2007,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. júla 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska navrhuje, aby Súdny dvor jednak zrušil nariadenie Rady
         (ES) č. 2252/2004 z 13. decembra 2004 o normách pre bezpečnostné znaky a biometriu v pasoch a cestovných dokladoch vydávaných
         členskými štátmi (Ú. v. EÚ L 385, s. 1) a takisto aby ponechal účinky tohto nariadenia až do prijatia nového nariadenia, ktoré
         ho nahrádza, s výnimkou časti, v ktorej sa v nariadení č. 2252/2004 vylučuje účasť uvedeného členského štátu na jeho uplatňovaní.

       Právny rámec
       Protokol o postavení Spojeného kráľovstva a Írska
      2        V hlave IV tretej časti Zmluvy ES (ďalej len „hlava IV“) sú vymedzené právne základy, na základe ktorých je možné prijať opatrenia
         v oblasti vízovej, azylovej, prisťahovaleckej politiky a iných politík, ktoré sa týkajú voľného pohybu osôb.

      3        Protokol o postavení Spojeného kráľovstva a Írska, ktorý je pripojený k Zmluve o EÚ a k Zmluve o ES Amsterdamskou zmluvou
         (ďalej len „protokol o hlave IV“), sa týka účasti týchto členských štátov na prijímaní opatrení navrhovaných podľa ustanovení
         uvedených v hlave IV.

      4        Na základe článku 1 protokolu o hlave IV bez toho, aby tým bol dotknutý článok 3 toho istého protokolu, sa Spojené kráľovstvo
         a Írsko nepodieľajú na prijímaní navrhovaných opatrení uvedených v hlave IV a v súlade s článkom 2 uvedeného protokolu nie
         sú tieto opatrenia pre tieto členské štáty záväzné a vo vzťahu k nim sa neuplatňujú.

      5        Podľa článku 3 protokolu o hlave IV:

      „1.      Spojené kráľovstvo alebo Írsko môžu písomne upovedomiť predsedu Rady do troch mesiacov od predloženia návrhu alebo podnetu
         Rade podľa Hlavy IV…, že si želajú podieľať sa na prijatí alebo uplatňovaní akéhokoľvek navrhovaného opatrenia, následne po
         čom má štát právo tak urobiť…

      …
      2.      Ak nemôže byť po uplynutí primeranej lehoty prijaté opatrenie uvedené v odseku 1 s účasťou Spojeného kráľovstva alebo Írska,
         môže Rada prijať takéto opatrenie v súlade s článkom 1 bez účasti Spojeného kráľovstva alebo Írska. V tomto prípade sa uplatňuje
         článok 2.“

      6        V článku 4 protokolu o hlave IV sa Spojenému kráľovstvu a Írsku priznáva právo kedykoľvek sa pripojiť k opatreniam existujúcim
         v rámci hlavy IV. V takomto prípade sa mutatis mutandis uplatňuje postup stanovený v článku 11 ods. 3 ES.

      7        Podľa článku 7 protokolu o hlave IV „články 3 a 4 nemajú vplyv na Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie“.

       Protokol, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie
      8        Podľa článku 1 protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie a ktorý je pripojený k Zmluve o EÚ a k Zmluve o ES Amsterdamskou zmluvou (ďalej len „Schengenský
         protokol“), je trinásť členských štátov Európskej únie oprávnených založiť medzi sebou užšiu spoluprácu v oblasti patriacej
         do pôsobnosti schengenského acquis tak, ako je uvedené v prílohe k tomuto protokolu.

      9        Do takto definovaného Schengenského acquis patrí najmä Dohoda medzi vládami štátov Hospodárskej únie Beneluxu, Spolkovej republiky Nemecko a Francúzskej republiky o postupnom
         odstraňovaní kontrol na ich spoločných hraniciach, podpísaná v Schengene 14. júna 1985 (Ú. v. ES L 239, 2000, s. 13; Mim.
         vyd. 19/002, s. 3, ďalej len „Schengenská dohoda“), ako aj Dohovor, ktorým sa vykonáva Schengenská dohoda (Ú. v. ES L 239,
         2000, s. 19; Mim. vyd. 19/002, s. 9, ďalej len „CAAS“), ktorý bol podpísaný taktiež v Schengene 19. júna 1990. Tieto dva akty
         spolu tvoria „Schengenské dohody“.

      10      Podľa článku 4 uvedeného protokolu:

      „Írsko a Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, ktoré nie sú viazané Schengenským acquis, môžu kedykoľvek požiadať o pripojenie sa k niektorým, alebo všetkým ustanoveniam tohto acquis.

      Rada rozhoduje o žiadosti jednomyseľne hlasmi svojich členov uvedených v článku 1 a zástupcu vlády dotknutého štátu.“
      11      V článku 5 Schengenského protokolu sa stanovuje:

      „1.      Návrhy a podnety so základom v Schengenskom acquis podliehajú príslušným ustanoveniam zmlúv.

      V tomto kontexte tam, kde buď Írsko alebo Spojené kráľovstvo alebo obaja neupovedomia v primeranej lehote predsedu Rady o prianí
         pripojiť sa, oprávnenie uvedené v článku 11 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva alebo v článku 40 Zmluvy o Európskej
         únii sa považuje za udelené členským štátom uvedeným v článku 1 a Írsku alebo Spojenému kráľovstvu, ak si jeden z nich želá
         pripojiť sa k daným oblastiam spolupráce.

      2.      Príslušné ustanovenia zmlúv uvedených v prvom pododseku odseku 1 platia aj vtedy, keď Rada neprijala opatrenia uvedené v druhom
         pododseku článku 2 ods. 1.“

      12      V článku 8 Schengenského protokolu sa stanovuje:

      „Pre účely rokovaní o prijatí nových členských štátov do Európskej únie sa Schengenské acquis a ďalšie opatrenia prijaté orgánmi v rámci jeho pôsobnosti považujú za acquis, ktoré musí byť úplne prijaté kandidátskymi štátmi.“

       Vyhlásenia o Schengenskom protokole
      13      Vo vyhlásení č. 45 o článku 4 protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, Vysoké zmluvné strany vyzývajú Radu, aby si vyžiadala stanovisko Komisie Európskych spoločenstiev
         predtým, než rozhodne o žiadosti podanej podľa uvedeného článku. Okrem iného Vysoké zmluvné strany „sa zaväzujú vyvinúť všemožné
         úsilie s cieľom umožniť Írsku alebo Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska využiť, ak si to želajú, ustanovenia
         článku 4 daného protokolu tak, že Rada môže byť v postavení prijať rozhodnutia uvedené v tomto článku k dátumu nadobudnutia
         platnosti tohto protokolu, alebo kedykoľvek po ňom“.

      14      Podľa vyhlásenia č. 46 o článku 5 protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie, Vysoké zmluvné strany „sa zaväzujú vyvinúť všetko úsilie na umožnenie postupov všetkých členských
         štátov v oblastiach Schengenského acquis, najmä vždy tam, kde Írsko alebo Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska prijali niektoré alebo všetky ustanovenia
         tohto acquis v súlade s článkom 4 [Schengenského protokolu]“.

       Rozhodnutie 2000/365/ES
      15      V zmysle článku 4 druhého odseku Schengenského protokolu prijala Rada 29. mája 2000 rozhodnutie 2000/365/ES, ktoré sa týka
         požiadavky Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska zúčastňovať sa na niektorých ustanoveniach schengenského
         acquis (Ú. v. ES L 131, s. 43; Mim. vyd. 19/001, s. 178).

      16      V článku 1 uvedeného rozhodnutia sú uvedené ustanovenia schengenského acquis, na ktorých sa zúčastňuje Spojené kráľovstvo.

      17      V článku 8 ods. 2 tohto rozhodnutia sa stanovuje:

      „Od dátumu prijatia tohto rozhodnutia sa bude predpokladať, že Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska neodvolateľne
         upovedomilo predsedu Rady podľa článku 5 schengenského protokolu, že sa chce zúčastňovať všetkých návrhov a iniciatív, ktoré
         stavajú na schengenskom acquis uvedenom v článku 1. Takáto účasť sa bude týkať území uvedených v článku 5 ods. 1 a 2 v rozsahu,
         v akom návrhy a iniciatívy stavajú na ustanoveniach schengenského acquis, ku ktorým sa tieto územia zaviazali.“

       Nariadenie č. 2252/2004
      18      Ako vyplýva z preambuly nariadenia č. 2252/2004, toto nariadenie bolo prijaté zo zreteľom na článok 62 bod 2 písm. a) ES.

      19      Odôvodnenia č. 2 až 4 uvedeného nariadenia znejú takto:

      „(2)      Minimálne bezpečnostné normy pre pasy boli zavedené uznesením zástupcov vlád členských štátov, ktorí sa zišli v rámci zasadnutia
         Rady 17. októbra 2000… V súčasnosti je vhodné zlepšiť toto uznesenie opatrením Spoločenstva s cieľom dosiahnuť posilnené harmonizované
         bezpečnostné normy pre pasy a cestovné doklady na ochranu pred falšovaním. Do pasov alebo cestovných dokladov by sa súčasne
         mali včleniť biometrické identifikátory, aby sa vytvorilo spoľahlivé prepojenie medzi skutočným držiteľom a dokladom.

      (3)      Harmonizácia bezpečnostných znakov a včlenenie biometrických identifikátorov je dôležitým krokom smerom k používaniu nových
         prvkov z pohľadu budúceho vývoja na európskej úrovni, ktorým sa cestovné doklady stávajú bezpečnejšími a ktorý vytvára spoľahlivejšie
         prepojenie medzi držiteľom a pasom, držiteľom a cestovným dokladom ako dôležitý prínos k zabezpečeniu ich ochrany pred podvodným
         použitím. Do úvahy by sa mali zobrať špecifikácie Medzinárodnej organizácie civilného letectva (ICAO), a najmä tie, ktoré
         sú ustanovené v dokumente 9303 o prístrojom snímateľných cestovných dokladoch.

      (4)      Toto nariadenie sa obmedzuje na harmonizáciu bezpečnostných znakov vrátane biometrických identifikátorov pre pasy a cestovné
         doklady členských štátov. Určenie orgánov a subjektov, ktoré sú oprávnené mať prístup k údajom uloženým na pamäťovom médiu
         dokladov je vecou vnútroštátnych právnych predpisov, pokiaľ žiadne príslušné ustanovenia práva Spoločenstva, práva Európskej
         únie alebo medzinárodné dohody neustanovujú inak.“

      20      Z odôvodnení č. 10 až 12 nariadenia č. 2252/2004 vyplýva, že toto nariadenie sa má považovať za nariadenie, ktoré rozvíja
         ustanovenia schengenského acquis, čo má za následok to, že:

      –        Dánske kráľovstvo, ktoré sa na prijímaní tohto nariadenia nezúčastňuje, ním nie je viazané ani nepodlieha jeho uplatňovaniu,
         má po prijatí tohto nariadenia šesťmesačnú lehotu na rozhodnutie sa, či toto nariadenie preberie, resp. nepreberie do svojho
         vnútroštátneho práva,

      –        Írsko, ako aj Spojené kráľovstvo sa na prijímaní uvedeného nariadenia nezúčastňujú, nie sú ním viazané ani nepodliehajú jeho
         uplatňovaniu.

      21      Odôvodnenie č. 11 nariadenia č. 2252/2004, týkajúce sa Spojeného kráľovstva, znie takto:

      „Toto nariadenie rozvíja ustanovenia schengenského acquis, na ktorom sa Spojené kráľovstvo nezúčastňuje v súlade s rozhodnutím Rady 2000/365/ES… Spojené kráľovstvo sa preto nezúčastňuje
         na jeho prijatí, nie je ním viazané a ani nepodlieha jeho uplatňovaniu.“

      22      V článku 1 nariadenia č. 2252/2004 sa stanovuje:

      „1.      Pasy a cestovné doklady vydané členskými štátmi musia spĺňať minimálne bezpečnostné normy ustanovené v prílohe.
      2.      Pasy a cestovné doklady musia obsahovať pamäťové médium, ktoré obsahuje zobrazenie tváre. Členské štáty tiež pripoja odtlačky
         prstov v interoperabilných formátoch. Údaje musia byť zabezpečené a pamäťové médium má mať dostatočnú kapacitu a schopnosť
         zaručiť integritu, pravosť a dôvernosť údajov.

      3.      Toto nariadenie sa uplatňuje na pasy a cestovné doklady vydávané členskými štátmi. Neuplatňuje sa na preukazy totožnosti vydávané
         členskými štátmi svojim štátnym príslušníkom ani na dočasné pasy a cestovné doklady s platnosťou 12 mesiacov alebo menej.“

      23      V článku 2 uvedeného nariadenie sa stanovuje:

      „v súlade s postupom uvedeným v článku 5 ods. 2 sa pre pasy a cestovné doklady zavedú dodatočné technické špecifikácie, ktoré
         súvisia s:

      a)      dodatočnými bezpečnostnými znakmi a požiadavkami vrátane posilnenia noriem zamedzujúcich napodobňovanie, pozmeňovanie a falšovanie;
      b)      technickými špecifikáciami pre pamäťové médium uchovávajúce biometrické znaky a jeho zabezpečením vrátane zamedzenia neoprávnenému
         prístupu;

      c)      požiadavkami na kvalitu a spoločné normy na zobrazenie tváre a odtlačky prstov.“
      24      Podľa článku 3 nariadenia č. 2252/2004:

      „1.      V súlade s postupom uvedeným v článku 5 ods. 2 možno rozhodnúť, že špecifikácie uvedené v článku 2 sú tajné a nesmú sa uverejňovať.
         V takomto prípade sa sprístupnia iba subjektom, ktoré členské štáty určia ako zodpovedné za tlač, a osobám, ktoré riadne splnomocnil
         členský štát alebo Komisia.

      2.      Každý členský štát určí jeden subjekt zodpovedný za tlačenie pasov a cestovných dokladov. Názov tohto subjektu oznámi Komisii
         a ostatným členským štátom. Dva alebo viacero členských štátov môže určiť rovnaký subjekt. Každý členský štát je oprávnený
         svoj určený subjekt zmeniť. Príslušným spôsobom o tom informuje Komisiu a ostatné členské štáty.“

       Skutkové okolnosti
      25      Dňa 18. februára 2004 Komisia predložila Rade návrh nariadenia o normách pre bezpečnostné znaky a biometriu v pasoch a cestovných
         dokladoch vydaných občanom Únie.

      26      Dňa 19. mája 2004 Spojené kráľovstvo oznámilo Rade svoj zámer podieľať sa na prijímaní nariadenia č. 2252/2004. V tejto súvislosti
         poukázalo na oznamovací postup stanovený v článku 5 ods. 1 druhom pododseku Schengenského protokolu, ako aj na oznamovací
         postup uvedený v protokole o hlave IV.

      27      Dňa 13. decembra 2004 prijala Rada nariadenie č. 2252/2004. Napriek oznámeniu z 19. mája 2004 sa Spojenému kráľovstvu nepovolilo
         podieľať sa na prijímaní tohto nariadenia z dôvodu, že toto nariadenie rozvíja ustanovenia schengenského acquis, na ktorom
         sa Spojené kráľovstvo v súlade s rozhodnutím 2000/365 nepodieľa.

      28      Spojené kráľovstvo podalo túto žalobu z dôvodu, že sa domnieva, že Rada tým, že zamietla jeho účasť na prijímaní nariadenia
         č. 2252/2004, porušila článok 5 Schengenského protokolu.

       Návrhy účastníkov konania
      29      Spojené kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil nariadenie č. 2252/2004,
      –        na základe článku 231 ES rozhodol, že po zrušení nariadenia č. 2252/2004 a do prijatia novej právnej úpravy v danej oblasti
         sa budú aj naďalej uplatňovať ustanovenia tohto naradenia, avšak s výnimkou tých ustanovení, ktoré majú za následok vylúčenie
         Spojeného kráľovstva z účasti na uplatňovaní tohto nariadenia, a

      –        zaviazal Radu na náhradu trov konania.
      30      Rada navrhuje, aby Súdny dvor žalobu zamietol a zaviazal Spojené kráľovstvo na náhradu trov konania.

      31      Uznesením z 8. septembra 2005 predseda Súdneho dvora vyhovel návrhom na vstup vedľajšieho účastníka do konania na podporu
         žalobných návrhov Spojeného kráľovstva, ktoré podali Írsko a Slovenská republika, a návrhom na vstup vedľajšieho účastníka
         do konania na podporu žalobných návrhov Rady, ktoré podali Španielske kráľovstvo, Holandské kráľovstvo a Komisia.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      32      Spojené kráľovstvo v prvom rade tvrdí, že Rada tým, že ho vylúčila z postupu prijímania nariadenia č. 2252/2004, vychádzala
         z nesprávneho výkladu Schengenského protokolu a porušila jeho článok 5.

      33      Nie je totiž možné tvrdiť, že systém zavedený článkom 5 Schengenského protokolu je podriadený systému stanovenému v článku
         4 toho istého protokolu. Články 4 a 5 tohto protokolu sú jeden od druhého nezávislé, takže Spojené kráľovstvo nie je povinné
         na účely toho, aby mu bolo umožnené podieľať sa na opatreniach prijatých na základe tohto článku 5, najprv podľa uvedeného
         článku 4 pristúpiť k príslušnému schengenskému acquis.

      34      Na podporu svojho stanoviska Spojené kráľovstvo najmä tvrdí, že výklad článkov 4 a 5 Schengenského protokolu, ktorý zastáva
         Rada, je v rozpore so štruktúrou a znením týchto dvoch ustanovení, porušuje samotnú povahu mechanizmu zavedeného týmto článkom
         5 a nie je zlučiteľný s vyhlásením č. 46 o článku 5 Protokolu, ktorým sa začleňuje Schengenské acquis do rámca Európskej únie.

      35      Okrem toho podľa tohto členského štátu takýto výklad zbavuje článok 5 Schengenského protokolu jeho potrebného účinku, ktorým
         je predovšetkým zabezpečiť maximálnu účasť Spojeného kráľovstva a Írska na opatreniach so základom v schengenskom acquis,
         a nie je potrebný ani na zabezpečenie potrebného účinku článku 7 protokolu o hlave IV, ani na zachovanie integrity schengenského
         acquis. V každom prípade má takýto výklad značne neprimerané účinky vo vzťahu k sledovanému cieľu a vzhľadom na to, keďže
         Rada má, ako vyplýva z jej súčasnej praxe, „rozsiahlu a nejasnú“ koncepciu toho, čo je potrebné rozumieť pod „návrh[mi] a podnet[mi]
         so základom v Schengenskom acquis“, má takýto výklad za následok, že mechanizmus stanovený v uvedenom článku 5 sa môže uplatňovať spôsobom, ktorý je nezlučiteľný
         so zásadou právnej istoty, ako aj so základnými zásadami, ktorými sa riadi užšia spolupráca.

      36      Spojené kráľovstvo subsidiárne tvrdí, že ak by bol výklad článkov 4 a 5 Schengenského protokolu, ktorý zastáva Rada, presný,
         výraz „návrhy a podnety so základom v Schengenskom acquis“ uvedený v článku 5 ods. 1 prvom pododseku tohto protokolu by bolo potrebné chápať tak, že sa vzťahuje výlučne na také opatrenia,
         ktoré sú neoddeliteľne spojené so schengenským acquis („vlastné schengenské“ opatrenia), akými sú opatrenia, ktorými sa menia
         a dopĺňajú ustanovenia týkajúce sa tohto acquis a ku ktorým sa Spojené kráľovstvo nemôže pripojiť bez toho, aby predtým nepristúpilo
         k ustanoveniam vedúcim k zmenám a doplneniam. Naproti tomu do pôsobnosti tohto ustanovenia nepatria opatrenia, ktoré „iba
         súvisia so Schengenským acquis“, teda opatrenia, ktoré hoci boli vyhotovené na účely rozvoja alebo doplnenia niektorých cieľov schengenského acquis, nie
         sú s týmto acquis vnútorne spojené v takom rozsahu, aby bola ohrozená jeho integrita, a členský štát, ktorý sa na uvedenom
         acquis nepodieľa, sa napriek tomu môže pripojiť k prijatiu týchto opatrení. Z toho vyplýva, že od prijatia opatrení patriacich
         do tejto poslednej kategórie sa postavenie Spojeného kráľovstva neriadi ustanoveniami uvedeného protokolu, ale v závislosti
         od prípadu buď ustanoveniami protokolu o hlave IV, alebo relevantnými ustanoveniami „tretieho piliera“. Vzhľadom na to, že
         nariadenie č. 2252/2004 sa má považovať za patriace do tej istej kategórie opatrení, Spojené kráľovstvo nemalo byť vylúčené
         z prijímania tohto nariadenia.

      37      Rada v prvom rade tvrdí, že cieľom článku 5 Schengenského protokolu nie je, na rozdiel od toho, čo tvrdí Spojené kráľovstvo,
         priznať právo Spojenému kráľovstvu, ale členským štátom podieľajúcim sa na celom schengenskom acquis zabezpečiť, že ich konania
         nebudú spochybnené z toho dôvodu, že ostatné členské štáty sa budú zdráhať k nim pripojiť. Tento výklad potvrdzuje okrem iného
         znenie uvedeného ustanovenia, keďže na rozdiel od znenia článku 4 toho istého protokolu a článku 3 protokolu o hlave IV sa
         v ňom takéto právo výslovne nepriznáva.

      38      Podľa Rady je výklad článku 5 ods. 1 Schengenského protokolu, ktorý zastáva Spojené kráľovstvo, takej povahy, že zbavuje schvaľovací
         postup stanovený v článku 4 toho istého protokolu jeho potrebného účinku, keďže v prípade, že členskému štátu by bolo v zmysle
         tohto článku zamietnuté právo účasti na prijímaní vymedzeného opatrenia, tento členský štát by sa mohol napriek tomu pripojiť
         k všetkým opatreniam, ktoré rozvíjajú predmetnú oblasť využitím postupu stanoveného v uvedenom článku 5. Integrita schengenského
         acquis by tak už nebola zabezpečená a článok 7 protokolu o hlave IV, v ktorom sa stanovuje, že články 3 a 4 toho istého protokolu
         sa chápu tak, že nimi nie sú dotknuté ustanovenia Schengenského protokolu, by bol takisto zbavený potrebného účinku.

      39      Rada v druhom rade tvrdí, že rozlišovanie Spojeného kráľovstva medzi „vlastnými schengenskými“ opatreniami a opatreniami,
         ktoré takpovediac „iba súvisia so Schengenským acquis“, sa neopiera o primárne ani sekundárne právo. V tejto súvislosti uvádza, že definícia, ktorú navrhuje Spojené kráľovstvo
         v súvislosti s opatreniami „súvisiacimi so Schengenským acquis“, sa zakladá na nesprávnom pochopení toho, čo by mohlo byť ohrozením schengenského acquis, a že predmetné rozlišovanie vytvára
         právnu neistotu, keďže rozlišuje medzi tým, čo je potrebné chápať pod „opatreniami rozvíjajúcimi Schengenské acquis“, ak ide o prijímanie opatrenia uplatniteľného na Islandskú republiku a Nórske kráľovstvo na jednej strane alebo na Spojené
         kráľovstvo a Írsko na druhej strane.

      40      V treťom rade Rada zdôrazňuje, že jej stanovisko je úplne zlučiteľné so zásadou proporcionality, ako aj s pravidlami uplatniteľnými
         v oblasti užšej spolupráce. Na jednej strane totiž autori Zmluvy nie sú viazaní zásadou proporcionality. Na druhej strane
         sa ustanovenia zmlúv o EÚ a o ES zaoberajúce sa užšou spoluprácou chápu tak, že nimi nie sú dotknuté ustanovenia Schengenského
         protokolu.

      41      Írsko sa domnieva, že výklad článkov 4 a 5 Schengenského protokolu, ktorý zastáva Spojené kráľovstvo, je v súlade so znením
         týchto článkov a zodpovedá aktuálnemu postupu Rady v prípade opatrení týkajúcich sa schengenského acquis, vo vzťahu ku ktorým
         bola schválená účasť Spojeného kráľovstva a Írska. Tento výklad okrem toho potvrdzujú rozličné vyhlásenia týkajúce sa Schengenského
         protokolu pripojené k záverečnému aktu Amsterdamskej zmluvy. Okrem toho Rada nemôže preukázať konkrétne riziko škody existujúce
         vo vzťahu k schengenskému acquis v prípade účasti Spojeného kráľovstva na prijímaní nariadenia č. 2252/2004.

      42      Podľa Slovenskej republiky závisí právo Spojeného kráľovstva podieľať sa na prijímaní nariadenia č. 2252/2004 od neexistencie
         ohrozenia integrity a koherencie už uplatňovaného schengenského acquis. Keďže Rada právo Spojeného kráľovstva zamietla, prináleží
         jej predložiť dôkaz, ktorý by preukazoval, že účasť tohto členského štátu na uplatňovaní nariadenia takúto hrozbu predstavuje.
         V danom prípade však takáto hrozba neexistuje.

      43      Španielske kráľovstvo sa domnieva, že žaloba Spojeného kráľovstva nie je dôvodná. Na jednej strane sa hlavný žalobný návrh
         Spojeného kráľovstva zakladá na tom, aby bolo Spojenému kráľovstvu priznané hypotetické právo vyplývajúce z predmetného článku
         Schengenského protokolu, pričom v tomto článku sa mu takéto právo nepriznáva. Výklad, ktorý zastáva Spojené kráľovstvo, predstavuje
         určité riziko vo vzťahu k opatreniam, ktoré už boli prijaté vďaka užšej spolupráci zavedenej týmto protokolom, keďže ohrozuje
         integritu a koherenciu schengenského acquis. Na druhej strane subsidiárny žalobný návrh Spojeného kráľovstva nerešpektuje
         skutočnosť, že Rade prináleží vymedziť, ktoré opatrenia je potrebné považovať za opatrenia so základom v schengenskom acquis
         a že takéto vymedzenie neprináleží členskému štátu, ktorý sa nepripojil k Schengenským dohodám.

      44      Holandské kráľovstvo tvrdí, že Schengenský protokol zohľadňuje osobitné postavenie, v ktorom sa nachádza Spojené kráľovstvo
         a Írsko vo vzťahu k Schengenskému acquis, keďže v článku 4 tohto protokolu sa stanovuje možnosť, aby sa tieto členské štáty v budúcnosti zúčastnili na tomto acquis a v článku 5 ods. 1 druhom pododseku tohto protokolu sa uvádza, že táto účasť nemôže následne viesť k stagnácii vývoja predmetného
         acquis. Vzhľadom na to, že neexistuje nijaký argument, ktorý by umožňoval odôvodnene tvrdiť, že účasť Spojeného kráľovstva
         alebo Írska podľa článku 5 ods. 1 druhého pododseku Schengenského protokolu na opatrení rozvíjajúcom schengenské acquis podlieha
         menej náročnému postupu, ako je postup stanovený v uvedenom článku 4, ktorým sa riadi účasť týchto dvoch členských štátov
         na ustanoveniach samotného acquis, je uvedený článok 5 ods. 1 druhý pododsek potrebné vykladať tak, ako ho chápe Rada.

      45      Komisia zdôrazňuje, že hlavnou charakteristikou užšej spolupráce vo všeobecnosti a konkrétne schengenského acquis je jej integrita.
         Podstatnými úlohami sú teda zachovanie a ochrana tejto integrity, ako aj koherencia schengenského acquis. Schengenský protokol
         sa síce zaoberá čiastočnou účasťou členského štátu, ktorý sa nepripojil k Schengenským dohodám, neznamená to však, že by v prípade
         dotknutých členských štátov bola možná voľba „à la carte“, z čoho by vznikla zložitá skladačka účastí a povinností.

      46      Podľa Komisie je výklad článkov 4 a 5 Schengenského protokolu, ktorý zastáva Spojené kráľovstvo, v rozpore so štruktúrou,
         ako aj s logikou tohto protokolu a narúša koherenciu a integritu schengenského acquis.

      47      Komisia sa okrem iného domnieva, že výraz „so základom v Schengenskom acquis“ uvedený v článku 5 ods. 1 prvom pododseku Schengenského protokolu nie je „rozsiahlym a nejasným“ pojmom vzťahujúcim sa na
         opatrenia, ktoré môžu prijímať členské štáty zúčastňujúce sa na postupe užšej spolupráce, zatiaľ čo rozhodnutie posudzovať
         určitý návrh ako „opatrenie so základom v Schengenskom acquis“ sa nijako neodlišuje od rozhodnutia, ktorým sa určuje vhodný právny základ na prijatie právneho aktu Spoločenstva.

      48      Napokon, pokiaľ ide o nariadenie č. 2252/2004, Komisia pripomína, že jeho cieľom je zvýšiť zabezpečenie pasov a zaviesť spoľahlivejšie
         spojenie medzi týmito pasmi a ich držiteľmi, a to harmonizáciou ich bezpečnostných znakov a včlenením biometrických identifikátorov.
         Tento cieľ je však úzko spojený s kontrolami na vonkajších hraniciach, ktorých posilnenie sa nachádza v samotnom centre spolupráce
         zriadenej Schengenskými dohodami. Uvedené nariadenie dokonale zapadá do tejto logiky, pretože umožňuje zvýšiť účinnosť a harmonizáciu
         kontrol na vonkajších hraniciach.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      49      Na účely rozhodnutia o argumentácii, ktorú predkladá Spojené kráľovstvo v prvom rade, je potrebné preskúmať, či je článok
         5 ods. 1 druhý pododsek Schengenského protokolu potrebné vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje iba na návrhy a podnety zo
         základom v vchengenskom acquis, v prípade ktorého nebola schválená účasť Spojeného kráľovstva a/alebo Írska v zmysle článku
         4 toho istého protokolu, alebo či naopak, ako to tvrdí Spojené kráľovstvo, je tieto ustanovenia potrebné považovať za nezávislé
         jedno od druhého.

      50      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že ako vyplýva z bodu 68 rozsudku vyhláseného v ten istý deň, Spojené kráľovstvo/Rada
         (C‑77/05, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), článok 5 ods. 1 druhý pododsek Schengenského protokolu je potrebné chápať tak, že
         sa má uplatňovať len na návrhy a podnety zo základom v schengenskom acquis, ku ktorému bolo Spojenému kráľovstvu a/alebo Írsku
         umožnené pristúpiť na základe článku 4 toho istého protokolu.

      51      Z toho vyplýva, že argumentácia, na ktorú sa v prvom rade odvoláva Spojené kráľovstvo na podporu tejto žaloby o neplatnosť,
         musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

      52      Pokiaľ ide o argumentáciu, ktorú predkladá Spojené kráľovstvo subsidiárne, je potrebné najprv uviesť, že rozdiel, ktorý vníma
         tento členský štát medzi opatreniami, ktoré považuje za „vlastné schengenské opatrenia“ a opatreniami, ktoré považuje „iba
         za súvisiace so Schengenským acquis“, nemá žiadne opodstatnenie ani v zmluvách o EÚ a o ES, ani v sekundárnom práve Spoločenstva.

      53      Je potrebné ďalej uviesť, že hoci Spojené kráľovstvo namieta proti posúdeniu vykonanému zo strany Rady, samo pripúšťa, že
         nariadenie č. 2252/2004 má spojitosť s ustanoveniami schengenského acquis, pretože uvádza, že ide viac-menej o opatrenie „súvisiace
         so Schengenským acquis“.

      54      Bez ohľadu na tieto úvahy a okolnosť, že v predmetnom prípade nie je údajne nesprávne posúdenie, ktoré sa vytýka Rade, priamo
         spojené s výberom právneho základu použitého na prijatie nariadenia č. 2252/2004, teda článku 62 bodu 2 písm. a) ES, je potrebné
         konštatovať, že podobne ako výber právneho základu aktu Spoločenstva má skutočnosť, že Rada považovala nariadenie č. 2252/2004
         za opatrenie rozvíjajúce ustanovenia schengenského acquis, priamy dosah na určenie ustanovení, ktoré upravujú postup prijímania
         tohto nariadenia, a v dôsledku toho takisto na možnosť Spojeného kráľovstva zúčastniť sa na tomto postupe.

      55      Keďže totiž využitie možnosti zúčastniť sa na prijatí návrhu predloženého na základe ustanovení hlavy IV zo strany Spojeného
         kráľovstva nepodlieha v súlade s článkom 3 ods. 1 protokolu o hlave IV splneniu žiadnej inej podmienky ako tej, ktorou je
         lehota oznámenia stanovená posledným uvedeným ustanovením, posúdenie nariadenia č. 2252/2004 ako opatrenia rozvíjajúceho ustanovenia
         schengenského acquis malo priamy dosah na práva priznané uvedenému členskému štátu.

      56      Vzhľadom na toto konštatovanie a analogicky s tým, čo platí v oblasti výberu právneho základu aktu Spoločenstva, je potrebné
         domnievať sa, že v takej situácii, ako je situácia v predmetnej veci, musí byť posúdenie aktu Spoločenstva ako návrhu alebo
         podnetu so základom v schengenskom acquis v zmysle článku 5 ods. 1 prvého pododseku Schengenského protokolu založené na objektívnych
         prvkoch, ktoré môžu byť predmetom súdneho preskúmania, pričom medzi ne patria najmä cieľ a obsah aktu (pozri rozsudky z 11. júna
         1991, Komisia/Rada, nazývaný „Dioxid titánu“, C‑300/89, Zb. s. I‑2867, bod 10; z 13. septembra 2005, Komisia/Rada, C‑176/03,
         Zb. s. I‑7879, bod 45, a z 23. októbra 2007, Komisia/Rada, C‑440/05, Zb. s. I‑9097, bod 61).

      57      Práve s prihliadnutím na tieto úvahy je potrebné preskúmať, či tak ako to uvádza Spojené kráľovstvo, Rada neodôvodnene považovala
         nariadenie č. 2252/2004 za opatrenie rozvíjajúce ustanovenia schengenského acquis.

      58      Pokiaľ ide o účel nariadenia č. 2252/2004, z jeho odôvodnení č. 2 a 3, ako aj z jeho článku 4 ods. 3 vyplýva, že jeho cieľom
         je boj proti falšovaniu a podvodnému používaniu pasov a iných cestovných dokladov vydávaných členskými štátmi.

      59      Ako vyplýva z článkov 1 a 2 nariadenia č. 2252/2004, na účely dosiahnutia tohto cieľa sa pristupuje k harmonizácii a zlepšovaniu
         minimálnych bezpečnostných noriem, ktoré musia spĺňať pasy a cestovné doklady vydané členskými štátmi, pričom v tomto nariadení
         sa stanovuje, že do týchto dokladov sa začlenia určité biometrické identifikátory týkajúce sa držiteľov takýchto dokladov.

      60      V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, že ako rozhodol Súdny dvor v bode 84 už citovaného rozsudku Spojené kráľovstvo/Rada,
         kontroly osôb na vonkajších hraniciach členských štátov a takisto účinné vykonávanie spoločných pravidiel týkajúcich sa noriem
         a postupov týchto kontrol, je potrebné považovať za súčasť schengenského acquis.

      61      Podľa ustanovení článku 6 ods. 2 písm. b) a c) CAAS, v ktorých sa stanovujú jednotné zásady, ktorými sa riadia kontroly na
         vonkajších hraniciach členských štátov, sa musia všetky osoby podrobiť najmenej jednej kontrole, ktorá na základe predložených
         cestovných dokladov umožní zistenie ich totožnosti, prípadne je nutné podrobiť ich dôkladnej kontrole zahŕňajúcej zisťovanie
         a predchádzanie ohrozenia vnútroštátnej bezpečnosti a verejného poriadku zmluvných strán CAAS.

      62      Podrobnosti týkajúce sa kontroly, ktorá je upravená v CAAS, sú vymedzené v spoločnej príručke, ktorú prijal výkonný výbor
         zriadený CAAS (Ú. v. ES C 313, 2002, s. 97) a ktorá je v zmysle článku 1 Schengenského protokolu súčasťou schengenského acquis.

      63      V bode 1.3.1 časti II spoločnej príručky s názvom „Hraničná kontrola“ [neoficiálny preklad] sa stanovuje, že minimálna kontrola v zmysle článku 6 ods. 2 písm. b) CAAS pozostáva z kontroly totožnosti na základe predložených
         cestovných dokladov a z jednoduchého a rýchleho overenia platnosti dokladu oprávňujúceho k prekročeniu hranice a existencie
         známok falšovania alebo pozmeňovania.

      64      Z bodu 1.3.2.1 uvedenej časti spoločnej príručky, ktorý sa týka podrobností dôkladnej kontroly v zmysle článku 6 ods. 2 písm. c)
         CAAS, vyplýva, že táto kontrola zahŕňa dôkladné preskúmanie platnosti a pravosti cestovného dokladu predloženého pri prekračovaní
         hranice.

      65      Keďže je overenie pravosti pasov a iných cestovných dokladov hlavnou zložkou kontroly osôb na vonkajších hraniciach, opatrenia,
         ktoré umožňujú jednoduchšie a spoľahlivejšie zistenie tejto pravosti a totožnosti držiteľa predmetného dokladu, je potrebné
         považovať za opatrenia, ktoré môžu zaručiť a zlepšiť účinnosť týchto kontrol, a tým aj integrované riadenie vonkajších hraníc
         zavedené schengenským acquis.

      66      Vzhľadom na účel a obsah nariadenia č. 2252/2004, ako boli analyzované v bodoch 58 a 59 tohto rozsudku, je potrebné dospieť
         k záveru, že toto nariadenie sa má považovať za opatrenie so základom v schengenskom acquis v zmysle článku 5 ods. 1 prvého
         pododseku Schengenského protokolu.

      67      Vzhľadom na tieto skutočnosti Rada správne považovala nariadenie č. 2252/2004 za opatrenie rozvíjajúce ustanovenia schengenského
         acquis.

      68      Z toho vyplýva, že nie je možné súhlasiť s argumentáciou, ktorú predkladá Spojené kráľovstvo subsidiárne.

      69      Vzhľadom na to nie je možné vyhovieť návrhom Spojeného kráľovstva smerujúcim k zrušeniu nariadenia č. 2252/2004 a v dôsledku
         toho nie je potrebné, aby Súdny dvor rozhodol o návrhu tohto členského štátu, ktorý sa týka ponechania účinkov uvedeného nariadenia.

      70      Vzhľadom na tieto skutočnosti je potrebné zamietnuť žalobu, ktorú podalo Spojené kráľovstvo.

       O trovách
      71      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Rada navrhla zaviazať Spojené kráľovstvo na náhradu trov konania a Spojené kráľovstvo
         nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade s článkom 69 ods. 4 prvým
         pododsekom toho istého rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú svoje
         vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Španielske kráľovstvo, Írsko, Holandské kráľovstvo, Slovenská republika a Komisia Európskych spoločenstiev znášajú svoje vlastné
            trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 30. septembra 2003. # Manufacture française des pneumatiques Michelin proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec T-203/01.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 13. decembra 2005.#Michael Cwik proti Európskej komisii.#Spojené veci T-155/03, T-157/03 a T-331/03.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 17. mája 1984. # Raad van Arbeid proti P.B. Brusse. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Centrale Raad van Beroep - Holandsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 101/83.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. februára 1973. # Europemballage Corporation a Continental Can Company Inc. proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 6-72.