title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. novembra 2008.#Coditel Brabant SA proti Commune d’Uccle a Région de Bruxelles-Capitale.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Conseil d’État - Belgicko.#Verejné zmluvy - Postupy verejného obstarávania - Koncesia na služby vo verejnom záujme- Koncesia týkajúca sa prevádzky obecnej siete káblovej televízie - Zadanie družstvu združujúcemu obce obcou - Povinnosť transparentnosti - Podmienky - Výkon, zo strany zadávateľa, obdobnej kontroly nad koncesionárom, akú vykonáva nad vlastnými útvarmi.#Vec C-324/07.

text:
      Vec C‑324/07
      Coditel Brabant SA
      proti
      Commune d’Uccle a Région de Bruxelles‑Capitale
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Conseil d’État (Belgicko)]
      „Verejné zmluvy – Postupy verejného obstarávania – Koncesie na služby vo verejnom záujme – Koncesia týkajúca sa prevádzky obecnej siete káblovej televízie – Zadanie družstvu združujúcemu obce obcou – Povinnosť transparentnosti – Podmienky – Výkon obdobnej kontroly nad koncesionárom, akú vykonáva nad vlastnými útvarmi, zo strany zadávateľa“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Koncesia na služby vo verejnom záujme
      (Články 43 ES a 49 ES)
      2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Koncesia na služby vo verejnom záujme
      (Články 43 ES a 49 ES)
      1.        Články 43 ES a 49 ES, zásady rovnosti a zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ani z nich vyplývajúca povinnosť
         transparentnosti nebránia tomu, aby verejný orgán bez vyhlásenia výberového konania zadal koncesiu na služby vo verejnom záujme
         družstvu združujúcemu obce, ktorého členmi sú len verejné orgány, ak tieto verejné orgány vykonávajú nad družstvom obdobnú
         kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, a ak zároveň dané družstvo vykonáva podstatnú časť svojej činnosti s týmito
         verejnými orgánmi.

      Pri posúdení, či verejný orgán zadávateľ má nad koncesionárom obdobnú kontrolu ako nad vlastnými útvarmi, treba zohľadniť
         všetky právne predpisy a relevantné okolnosti. Z preskúmania musí vyplynúť, že koncesionár podlieha kontrole umožňujúcej verejnému
         orgánu zadávateľovi ovplyvňovať rozhodnutia tohto subjektu. Musí ísť o rozhodujúci vplyv, pokiaľ ide tak o strategické ciele,
         ako aj o významné rozhodnutia tohto subjektu.

      V tejto súvislosti, keď sú rozhodnutia týkajúce sa činnosti družstva združujúceho obce, ktoré je vo výlučnom vlastníctve verejných
         orgánov, prijímané štatutárnymi orgánmi tohto družstva zloženými zo zástupcov združených verejných orgánov, sa možno o kontrole,
         ktorú vykonávajú uvedené verejné orgány nad týmto družstvom, domnievať, že im umožňuje vykonávať nad týmto družstvom obdobnú
         kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi.

      (pozri body 28, 42, body 1 a 2 výroku)
      2.        V prípade, keď sa verejný orgán stane členom družstva združujúceho obce, ktorého členmi sú iba verejné orgány, s cieľom preniesť
         naň správu služby vo verejnom záujme, na to, aby kontrola, ktorú združené orgány vykonávajú nad týmto družstvom, mohla byť
         kvalifikovaná ako kontrola obdobná tej, ktorú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, môže byť táto kontrola nimi vykonávaná spoločne,
         prípadne s väčšinovým rozhodovaním.

      Taká kontrola musí byť totiž obdobná kontrole, ktorú tento orgán vykonáva nad svojimi vlastnými útvarmi, nie však vo všetkých
         ohľadoch s ňou zhodná. Je dôležité, aby kontrola vykonávaná nad koncesionárom bola účinná, nie je však nevyhnutné, aby bola
         individuálna.

      V prípade, keď sa viacero verejných orgánov rozhodne plniť svoje úlohy vo verejnom záujme s využitím spoločného koncesionára,
         zvyčajne je vylúčené, aby jeden z týchto orgánov sám vykonával rozhodujúcu kontrolu nad jeho rozhodnutiami, iba že by v ňom
         mal majoritnú účasť. Ak by sa vyžadovalo, aby kontrola vykonávaná verejným orgánom v podobnom prípade bola individuálna, malo
         by to za účinok vnútiť výberové konanie vo väčšine prípadov, keď má verejný orgán v úmysle stať sa členom zoskupenia zloženého
         z iných verejných orgánov, akým je napríklad družstvo združujúce obce.

      Takýto výsledok by však nebol v súlade so systémom pravidiel Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania a koncesií. Je
         totiž prípustné, aby verejný orgán mal možnosť plniť zverené úlohy vo verejnom záujme svojimi vlastnými prostriedkami, či
         už administratívnymi, technickými alebo inými, bez toho, aby bol nútený obrátiť sa na vonkajšie subjekty, ktoré nepatria do
         jeho organizačnej štruktúry. Táto možnosť verejných orgánov plniť svoje úlohy vo verejnom záujme vlastnými prostriedkami sa
         môže realizovať v spolupráci s inými verejnými orgánmi.

      Preto v prípade, keď viaceré verejné orgány vlastnia jedného koncesionára, ktorému zveria plnenie niektorej zo svojich úloh
         vo verejnom záujme, kontrola, ktorú vykonávajú nad týmto subjektom, nimi môže byť vykonávaná spoločne. Pokiaľ ide o kolektívny
         orgán, postup používaný na prijímanie rozhodnutí, konkrétne uplatnenie väčšinového rozhodovania, nemá z tohto pohľadu žiadny
         význam.

      (pozri body 46 – 51, 54, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 13. novembra 2008 (*)

      „Verejné zmluvy – Postupy verejného obstarávania – Koncesie na služby vo verejnom záujme – Koncesia týkajúca sa prevádzky obecnej siete káblovej televízie – Zadanie družstvu združujúcemu obce obcou – Povinnosť transparentnosti – Podmienky – Výkon obdobnej kontroly nad koncesionárom, akú vykonáva nad vlastnými útvarmi, zo strany zadávateľa“
      Vo veci C‑324/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Belgicko)
         z 3. júla 2007 a doručený Súdnemu dvoru 12. júla 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Coditel Brabant SA
      proti
      Commune d’Uccle,
      Région de Bruxelles-Capitale,
      za účasti:
      Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé),
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), J. Klučka a A. Arabadjiev,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania po pojednávaní z 9. apríla 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Coditel Brabant SA, v zastúpení: F. Tulkens a V. Ost, avocats,
      –        Commune d’Uccle, v zastúpení: P. Coenraets, avocat,
      –        Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé), v zastúpení: N. Fortemps a J. Bourtembourg, avocats,
      –        belgická vláda, v zastúpení: J. C. Halleux, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci B. Staelens, avocat,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnený zástupca,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Stromsky a D. Kukovec, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 4. júna 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 49 ES, zásad rovnosti zaobchádzania a zákazu diskriminácie
         na základe štátnej príslušnosti, ako aj z nich vyplývajúcej zásady transparentnosti.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Coditel Brabant SA (ďalej len „Coditel“) na jednej strane a obcou
         Uccle, regiónom Brusel-hlavné mesto a Société Intercommunale pour la Diffusion de la Télévision (Brutélé) (ďalej len „Brutélé“)
         na strane druhej vo veci zadania správy obecnej siete káblovej televízie obcou družstvu, v ktorom sú združené obce.

       Právny rámec
       Vnútroštátna legislatíva
      3        Článok 1 loi du 22 décembre 1986 relative aux intercommunales (zákon z 22. decembra 1986 o združeniach obcí, Moniteur belge z 26. júna 1987, s. 9909, ďalej len „zákon o združeniach obcí“) stanovuje:

      „Viacero obcí môže za podmienok stanovených v tomto zákone vytvárať združenia s presne určenými cieľmi obecného záujmu. Tieto
         združenia sa ďalej označujú ako združenia obcí.“

      4        Článok 3 toho zákona stanovuje:

      „Združenia obcí sú právnické osoby verejného práva. Nemajú obchodnú povahu bez ohľadu na to, aká je ich právna forma a predmet
         činnosti.“

      5        V článku 10 tohto zákona sa uvádza:

      „Každé združenie obcí má členskú schôdzu, predstavenstvo a kontrolnú komisiu.“
      6        Podľa článku 11 toho istého zákona:

      „Bez ohľadu na pomer vkladov jednotlivých členov na vytvorenie základného imania majú obce vždy väčšinu hlasov a predsedajú
         riadiacim a kontrolným orgánom združenia.“

      7        Článok 12 zákona o združeniach obcí stanovuje:

      „Zástupcovia združených obcí na členskej schôdzi sú menovaní obecným zastupiteľstvom každej obce spomedzi poslancov, starostu
         a členov obecnej rady.

      Každá obec má na členskej schôdzi hlasovacie právo zodpovedajúce veľkosti jej podielu v združení.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        V rokoch 1969 až 1999 obec Uccle umožnila spoločnosti Coditel inštalovať na svojom území rozvodnú sieť káblovej televízie.
         Dňa 28. októbra 1999 sa uvedená obec rozhodla túto sieť odkúpiť s účinnosťou od 1. januára 2000.

      9        Na tento účel obec Uccle rozhodnutím tiež z 28. októbra 1999 vyhlásila zadávacie konanie s cieľom zveriť budúcemu koncesionárovi
         prevádzku uvedenej siete. V rámci zadávacieho konania predložili žiadosť o účasť štyri spoločnosti, medzi nimi aj Coditel.

      10      Dňa 25. mája 2000 obec Uccle rozhodla, že nezadá prevádzkovanie svojej siete káblovej televízie ako koncesiu, ale pokúsi sa
         sieť predať.

      11      Oznámenie o výzve na predloženie ponúk na kúpu bolo uverejnené v Bulletin des adjudications 15. septembra 2000. Ponuku na kúpu predložilo päť spoločností, medzi ktorými bol aj Coditel. Okrem toho Brutélé, družstvo
         združujúce obce, predložilo obci Uccle nie ponuku na kúpu, ale ponuku, aby sa obec stala členom družstva.

      12      Keďže sa obec Uccle domnievala, že štyri z piatich ponúk sú neprípustné a jediná prípustná ponuka, konkrétne ponuka spoločnosti
         Coditel, je príliš nízka, rozhodla 23. novembra 2000, že upustí od predaja obecnej siete káblovej televízie.

      13      Rozhodnutím z 23. novembra 2000 tiež obec Uccle rozhodla, že sa stane členom Brutélé, pričom mu súčasne zverí správu svojej
         siete káblovej televízie.

      14      V odôvodnení tohto rozhodnutia sa konkrétne uvádza:

      „Keďže Brutélé navrhuje obci Uccle v prípade členstva vytvoriť len pre ňu samotnú prevádzkovú podoblasť disponujúcu rozhodovacou
         autonómiou;

      –        keďže táto autonómia zahŕňa najmä:
      –        výber distribuovaných programov,
      –        sadzby predplatného a poplatky za pripojenie,
      –        politiku investícií a prác,
      –        bonifikáciu alebo výhody poskytované niektorým kategóriám osôb,
      –        povahu a podmienky poskytovania ďalších služieb prostredníctvom siete a možnosť zveriť združeniu plnenia v obecnom záujme,
         ktoré spadajú do predmetu činnosti vymedzeného v jeho stanovách, ako napríklad vytvorenie obecného Intranetu, web stránky
         a vyškolenie personálu na tieto účely.

      Keďže v tomto rámci:
      –        Brutélé vypracuje ročnú účtovnú závierku a bilanciu aktivít v sieti obce Uccle,
      –        [obec] Uccle bude zastupovať jeden člen v predstavenstve Brutélé a traja členovia v rade bruselskej prevádzkovej oblasti,
         ďalej obsadí funkciu jedného kontrolóra a jedného obecného znalca.

      Keďže sa Brutélé zaväzuje pokryť celú sieť Uccle a zvýšiť jej kapacitu, aby v prípade záujmu obce v lehote najviac jedného
         roka zabezpečilo rozvoj všetkých týchto služieb cez sieť:

      –        rozšírenie TV ponuky: dodatočné programy a ‚balíček programov‘,
      –        programy ‚pay per view‘,
      –        internetový prístup,
      –        hlasová telefónia,
      –        video dohľad,
      –        vysokorýchlostný prenos údajov.
      Keďže ponúkaný ročný poplatok tvoria tieto položky:
      a)      fixný poplatok rovnajúci sa 10 % príjmov zo základného predplatného na káblovú televíziu [na základe 31 000 predplatiteľov
         a 3 400 BEF ročného predplatného (bez DPH a autorských práv): 10 540 000 BEF ročne];

      b)      5 % platba z obratu Canal + a z balíčka programov;
      c)      platba celkového zisku za všetky poskytované služby.“
      15      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že obec Uccle mala upísať 76 obchodných podielov Brutélé, pričom hodnota každého
         podielu bola 200 000 BEF. Okrem toho si obec od Brutélé vyžiadala, aby mohla kedykoľvek jednostranne zo združenia vystúpiť,
         čomu bolo vyhovené.

      16      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Brutélé je družstvo, ktorého členmi sú obce a jedno združenie obcí, ktoré je
         samo tvorené výlučne obcami. Členmi družstva sa nemôžu stať súkromné osoby. Predstavenstvo je zložené zo zástupcov obcí (najviac
         traja za obec) menovaných členskou schôdzou, ktorá je tiež zložená zo zástupcov obcí. Predstavenstvo má veľmi široké právomoci.

      17      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu tiež vyplýva, že obce sú rozdelené do dvoch oblastí, z ktorých jedna zoskupuje obce bruselského
         regiónu, ktoré môžu byť ďalej rozdelené do podoblastí. V rámci každej oblasti je vytvorená oblastná rada tvorená členmi, ktorých
         na návrh obcí menuje členská schôdza, pričom členovia sú zoskupení do rôznych skupín zastupujúcich majiteľov podielov v každej
         oblasti. Predstavenstvo môže na oblastné rady previesť svoje právomoci týkajúce sa špecifických problémov podoblastí, najmä
         spôsoby uplatňovania sadzieb, plánu prác a investícií, ich financovania a propagačných kampaní, ako aj problémov spoločných
         viacerým podoblastiam jednej oblasti. Ďalšími štatutárnymi orgánmi Brutélé sú členská schôdza, ktorej rozhodnutia sú záväzné
         pre všetkých členov, ďalej predseda, kolégium znalcov tvorené obecnými úradníkmi, ktorých počet sa rovná počtu členov oblastných
         rád a ktorí plnia úlohy pre týchto členov, a napokon kontrolná rada. Predseda, znalci a kontrolóri sú podľa okolností menovaní
         predstavenstvom alebo členskou schôdzou.

      18      Rozhodnutie vnútroštátneho súdu okrem iného upresňuje, že Brutélé vykonáva podstatnú časť svojej činnosti so svojimi členmi.

      19      Dňa 22. januára 2001 podal Coditel na Conseil d’État (Belgicko) žalobu, v ktorej navrhoval najmä zrušiť rozhodnutie z 23. novembra
         2000, na základe ktorého sa obec Uccle stala členom Brutélé. V tomto rámci Coditel vytýkal obci, že sa stala členom Brutélé
         a zverila mu správu svojej siete káblovej distribúcie bez toho, aby porovnala výhody takého prístupu s výhodami, ktoré by
         vyplynuli zo zadania koncesie na sieť káblovej televízie inému hospodárskemu subjektu. Coditel tvrdil, že takýmto postupom
         obec Uccle porušila najmä zásadu zákazu diskriminácie a povinnosť transparentnosti, ktoré sú zakotvené v práve Spoločenstva.

      20      Brutélé proti tomuto tvrdeniu namietalo a tvrdilo, že predstavuje združenie obcí „v čistej podobe“, ktorého činnosť je určená
         a vyhradená združeným obciam, a že jeho stanovy obci Uccle, ako prevádzkovej podoblasti, umožňujú vykonávať bezprostrednú
         a cielenú kontrolu nad činnosťou Brutélé v danej podoblasti, ktorá je rovnaká ako kontrola, ktorú táto obec vykonáva nad vlastnými
         vnútornými útvarmi.

      21      Conseil d’État sa domnieva, že vstup obce Uccle ako člena do družstva nepredstavuje verejnú zmluvu na služby, ale koncesiu
         na služby vo verejnom záujme v ponímaní práva Spoločenstva. Smernice Spoločenstva z oblasti verejného obstarávania sa na takúto
         koncesiu nevzťahujú, ale zásada zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti so sebou prináša povinnosť transparentnosti
         pri zadávaní koncesie, ako to vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, ktorú predstavuje rozsudok zo 7. decembra 2000, Telaustria
         et Telefonadress (C‑324/98, Zb. s. I‑10745). Aby boli splnené požiadavky práva Spoločenstva, obec Uccle mala v zásade uskutočniť
         výberové konanie, aby zistila, či by zadanie koncesie na služby káblovej televízie iným hospodárskym subjektom ako Brutélé
         nebolo výhodnejšiou alternatívou ako tá, ktorú si obec zvolila. Conseil d’État sa pýta, či je tieto požiadavky práva Spoločenstva
         potrebné vylúčiť v zmysle judikatúry Súdneho dvora vyplývajúcej z rozsudku 18. novembra 1999, Teckal (C‑107/98, Zb. s. I‑8121),
         podľa ktorého sa neuplatnia, ak subjekt, ktorému bola zadaná koncesia, spadá pod kontrolu verejného orgánu zadávateľa a uskutočňuje
         s ním podstatnú časť svojej činnosti.

      22      Za týchto okolností Conseil d’État rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Môže sa obec bez vyhlásenia výberového konania stať členom družstva tvoreného výlučne inými obcami a združeniami obcí (tzv.
         združenie obcí v čistej podobe) na účely prevodu správy svojej siete káblovej televízie, ak družstvo vykonáva podstatnú časť
         svojich činností so svojimi vlastnými členmi a v ich prospech a súvisiace rozhodnutia prijímajú predstavenstvo a oblastné
         rady v medziach splnomocnení, ktoré im predstavenstvo udeľuje, pričom tieto štatutárne orgány sa skladajú zo zástupcov verejných
         orgánov a rozhodujú jednoduchou väčšinou?

      2.      Môže sa na kontrolu rozhodnutí družstva v prevádzkovej oblasti alebo podoblasti vykonávanú prostredníctvom štatutárnych orgánov,
         prostredníctvom všetkých členov alebo prostredníctvom časti z nich hľadieť tak, že im umožňuje vykonávať kontrolu rozhodnutí
         obdobnú kontrole, ktorú vykonávajú nad vlastnými útvarmi?

      3.      Musia byť toto ovládanie a táto kontrola vykonávané individuálne každým členom, aby mohli byť kvalifikované ako obdobné, alebo
         stačí, ak budú vykonávané väčšinou členov?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      23      Prvú a druhú otázku je potrebné preskúmať spoločne, pretože spolu súvisia.

      24      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že s členstvom v Brutélé zverila obec Uccle tomuto družstvu správu svojej siete
         káblovej televízie. Tiež z neho vyplýva, že odmena Brutélé nepochádza od obce, ale z platieb vykonávaných užívateľmi siete.
         Tento spôsob odmeny je typický pre koncesiu na verejné služby (rozsudok z 13. októbra 2005, Parking Brixen, C‑458/03, Zb.
         s. I‑8585, bod 40).

      25      Zmluvy o koncesiách na verejné služby nepatria do pôsobnosti smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov
         verejného obstarávania služieb (Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322), ktorá bola účinná v čase skutkových okolností
         veci samej. Napriek tomu, že takéto zmluvy sú vylúčené z pôsobnosti tejto smernice, verejné orgány uzatvárajúce tieto zmluvy
         sú povinné dodržiavať základné pravidlá Zmluvy ES, zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti a rovnosti
         zaobchádzania, ako aj z nich vyplývajúcu povinnosť transparentnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky Telaustria a Telefonadress,
         už citovaný, body 60 až 62, a z 21. júla 2005, Coname, C‑231/03, Zb. s. I‑7287, body 16 až 19). Aj keď automaticky neznamená
         povinnosť uskutočniť verejné obstarávanie, ukladá táto povinnosť transparentnosti orgánu zadávateľovi, aby pre každého potenciálneho
         uchádzača zabezpečil adekvátny stupeň zverejnenia umožňujúci sprístupnenie koncesie na služby vo verejnom záujme konkurencii,
         ako aj kontrolu nestrannosti postupov zadávacieho konania (pozri v tomto zmysle rozsudky Telaustria a Telefonadress, už citovaný,
         bod 62, ako aj Coname, už citovaný, bod 21).

      26      Uplatnenie pravidiel uvedených v článkoch 12 ES, 43 ES a 49 ES, ako aj všeobecných zásad predstavujúcich ich osobitné vyjadrenie
         je však vylúčené vtedy, ak kontrola vykonávaná verejným orgánom zadávateľom nad koncesionárom je obdobná kontrole, ktorú tento
         orgán vykonáva nad vlastnými útvarmi, a ak zároveň daný subjekt vykonáva podstatnú časť svojej činnosti s verejným orgánom,
         ktorý ho vlastní (pozri v tomto zmysle rozsudky Teckal, už citovaný, bod 50, a Parking Brixen, už citovaný, bod 62).

      27      Pokiaľ ide o druhú uvedenú podmienku, vnútroštátny súd vo svojom rozhodnutí spresnil, že Brutélé vykonáva podstatnú časť svojej
         činnosti so svojimi členmi. Zostáva preto preskúmať rozsah prvej podmienky, podľa ktorej verejný orgán alebo verejné orgány,
         ktoré zadávajú koncesiu, musia nad koncesionárom vykonávať obdobnú kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi.

      28      Pri posúdení, či verejný orgán zadávateľ má nad koncesionárom obdobnú kontrolu ako nad vlastnými útvarmi, treba zohľadniť
         všetky právne predpisy a relevantné okolnosti. Z preskúmania musí vyplynúť, že koncesionár podlieha kontrole umožňujúcej verejnému
         orgánu zadávateľovi ovplyvňovať rozhodnutia tohto subjektu. Musí ísť o rozhodujúci vplyv, pokiaľ ide tak o strategické ciele,
         ako aj o významné rozhodnutia tohto subjektu (pozri v tomto zmysle rozsudky Parking Brixen, už citovaný, bod 65, a z 11. mája
         2006, Carbotermo a Consorzio Alisei, C‑340/04, Zb. s. I‑4137, bod 36).

      29      Spomedzi relevantných skutkových okolností, ktoré vyplývajú z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, treba posúdiť po prvé účasť
         na základnom imaní koncesionára, po druhé zloženie jeho rozhodovacích orgánov a po tretie rozsah právomocí priznaných predstavenstvu.

      30      Pri prvej z týchto skutkových okolností treba pripomenúť, že v prípade, ak má na základnom imaní koncesionára podiel súkromný
         subjekt, je vylúčené, žeby verejný orgán zadávateľ mohol nad koncesionárom vykonávať obdobnú kontrolu ako nad vlastnými útvarmi
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 11. januára 2005, Stadt Halle et RPL Lochau, C‑26/03, Zb. s. I‑1, bod 49).

      31      Naopak skutočnosť, že verejný orgán zadávateľ sám alebo spolu s inými verejnými orgánmi vlastní všetok majetok spoločnosti
         koncesionára, nasvedčuje tomu – hoci nie je rozhodujúca–, že tento verejný orgán vykonáva nad touto spoločnosťou obdobnú kontrolu,
         akú vykonáva nad vlastnými útvarmi (rozsudky Carbotermo et Consorzio Alisei, už citovaný, bod 37, a z 19. apríla 2007, Asemfo,
         C‑295/05, Zb. s. I‑2999, bod 57).

      32      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že koncesionár je družstvo, ktorého členmi sú obce a jedno združenie obcí, ktoré
         je samo tvorené výlučne obcami, a že súkromné osoby sa nemôžu stať členmi družstva.

      33      Po druhé zo spisu vyplýva, že predstavenstvo Brutélé je zložené zo zástupcov združených obcí menovaných členskou schôdzou,
         ktorá je tiež zložená zo zástupcov združených obcí. Tí sú v zmysle článku 12 zákona o združeniach obcí menovaní obecným zastupiteľstvom
         každej obce spomedzi poslancov, starostu a členov obecnej rady.

      34      Skutočnosť, že rozhodovacie orgány Brutélé sú zložené zo zástupcov verejných orgánov, ktoré sú jeho členmi, nasvedčuje tomu,
         že tieto orgány ovládajú rozhodovacie orgány Brutélé, a preto nad ním môžu vykonávať rozhodujúci vplyv, pokiaľ ide tak o strategické
         ciele, ako aj o významné rozhodnutia tohto subjektu.

      35      Po tretie zo spisu vyplýva, že predstavenstvo Brutélé má veľmi široké právomoci. Predstavenstvo najmä určuje sadzby. Okrem
         toho má možnosť, nie však povinnosť, poveriť oblastné alebo podoblastné rady riešením určitých problémov, ktoré sú týmto oblastiam
         alebo podoblastiam vlastné.

      36      Vzniká otázka, či sa z tohto dôvodu Brutélé stalo trhovo orientovaným subjektom a získalo takú mieru autonómie, že kontrola
         zo strany verejných orgánov, ktoré sú jeho členmi, je neistá.

      37      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že Brutélé nebolo založené vo forme akciovej spoločnosti, ktorá by mohla sledovať
         svoje ciele nezávisle od svojich akcionárov, ale vo forme družstva združujúceho obce, ktoré je upravené zákonom o združeniach
         obcí. Podľa článku 3 tohto zákona navyše združenia obcí nemajú obchodný charakter.

      38      Z uvedeného zákona v spojení so stanovami Brutélé, zdá sa, vyplýva, že predmetom jeho činnosti je plnenie úloh v obecnom záujme,
         na plnenie ktorých bolo založené, a že nesleduje žiaden iný cieľ ako ten, ktorí sledujú v ňom združené verejné orgány.

      39      S výhradou overenia skutkových udalostí vnútroštátnym súdom z toho vyplýva, že napriek šírke právomocí priznaných jeho predstavenstvu
         Brutélé nedisponuje takou mierou autonómie, ktorá by vylučovala, aby v družstve združené obce vykonávali nad ním obdobnú kontrolu,
         akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi.

      40      Tieto úvahy platia a fortiori v prípade, keď rozhodnutia vo vzťahu k činnosti družstva prijímajú oblastné alebo podoblastné rady v rámci splnomocnenia,
         ktoré im dalo predstavenstvo. Pokiaľ je totiž jednej alebo viacerým obciam priznané postavenie oblasti alebo podooblasti v rámci
         činnosti družstva, kontrola, ktorú tieto obce môžu vykonávať nad záležitosťami zverenými oblastným alebo podoblastným radám,
         je ešte prísnejšia než tá, ktorú vykonávajú spolu s inými členmi v rámci plenárnych orgánov družstva.

      41      Z uvedených skutočností vyplýva, že s výhradou overenia skutkových okolností týkajúcich sa miery autonómie, ktorú má družstvo
         združujúce obce, zo strany vnútroštátneho súdu, sa možno za takých skutkových okolností, aké sú vo veci samej, o kontrole,
         ktorú prostredníctvom štatutárnych orgánov vykonávajú verejné orgány združené v takomto medziobecnom družstve nad jeho rozhodnutiami,
         domnievať, že týmto orgánom umožňuje vykonávať nad týmto družstvom obdobnú kontrolu, akú vykonávajú nad svojimi vlastnými
         útvarmi.

      42      Na prvú a druhú otázku je preto potrebné odpovedať takto:

      –        Články 43 ES a 49 ES, zásady rovnosti a zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ako ani z nich vyplývajúca povinnosť
         transparentnosti nebránia tomu, aby verejný orgán bez vyhlásenia výberového konania zadal koncesiu na služby vo verejnom záujme
         družstvu združujúcemu obce, ktorého členmi sú len verejné orgány, ak tieto verejné orgány vykonávajú nad družstvom obdobnú
         kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, a ak zároveň dané družstvo vykonáva podstatnú časť svojej činnosti s týmito
         verejnými orgánmi.

      –        S výhradou overenia skutkových okolností týkajúcich sa miery autonómie, ktorú má predmetné družstvo, vnútroštátnym súdom,
         za takých skutkových okolností, aké sú vo veci samej, keď sú rozhodnutia týkajúce sa činnosti družstva združujúceho obce,
         ktoré je vo výlučnom vlastníctve verejných orgánov, prijímané štatutárnymi orgánmi tohto družstva zloženými zo zástupcov združených
         verejných orgánov, sa možno o kontrole, ktorú vykonávajú uvedené verejné orgány nad týmto družstvom, domnievať, že im umožňuje
         vykonávať nad týmto družstvom obdobnú kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi.

       O tretej otázke
      43      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade, keď sa verejný orgán stane členom družstva združujúceho
         obce, ktorého členmi sú iba verejné orgány, s cieľom preniesť naň správu služby vo verejnom záujme, musí byť kontrola, ktorú
         združené orgány vykonávajú nad týmto družstvom, vykonávaná individuálne každým z týchto verejných orgánov, aby mohla byť kvalifikovaná
         ako kontrola obdobná tej, ktorú vykonávajú nad svojimi vlastnými útvarmi, alebo stačí, ak bude vykonávaná nimi spoločne, prípadne
         väčšinovým prijímaním rozhodnutí.

      44      Na jednej strane je potrebné pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora, ak je koncesionár vo vlastníctve viacerých verejných
         orgánov, podmienka týkajúca sa podstatnej časti jeho činnosti môže byť splnená, ak sa zohľadní činnosť, ktorú tento subjekt
         vykonáva so všetkými týmito orgánmi (pozri v tomto zmysle rozsudky Carbotermo a Consorzio Alisei, už citovaný, body 70 a 71;
         Asemfo, už citovaný, bod 62).

      45      S úvahami, o ktoré sa opiera táto judikatúra, by bol koherentný názor, že podmienka týkajúca sa kontroly vykonávanej verejnými
         orgánmi môže byť splnená aj vtedy, keď sa zohľadní kontrola, ktorú nad koncesionárom vykonávajú spoločne verejné orgány, ktoré
         ho vlastnia.

      46      Judikatúra vyžaduje, aby kontrola vykonávaná verejným orgánom zadávateľom nad koncesionárom bola obdobná kontrole, ktorú tento
         orgán vykonáva nad svojimi vlastnými útvarmi, nie však to, aby s ňou bola vo všetkých ohľadoch zhodná (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Parking Brixen, už citovaný, bod 62). Je dôležité, aby kontrola vykonávaná nad koncesionárom bola účinná, nie je
         však nevyhnutné, aby bola individuálna.

      47      Na druhej strane v prípade, keď sa viacero verejných orgánov rozhodne plniť svoje úlohy vo verejnom záujme s využitím spoločného
         koncesionára, zvyčajne je vylúčené, aby jeden z týchto orgánov sám vykonával rozhodujúcu kontrolu nad jeho rozhodnutiami,
         iba že by v ňom mal majoritnú účasť. Ak by sa vyžadovalo, aby kontrola vykonávaná verejným orgánom v podobnom prípade bola
         individuálna, malo by to za účinok vnútiť výberové konanie vo väčšine prípadov, keď má verejný orgán v úmysle stať sa členom
         zoskupenia zloženého z iných verejných orgánov, akým je napríklad družstvo združujúce obce.

      48      Takýto výsledok by však nebol v súlade so systémom pravidiel Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania a koncesií. Je
         totiž prípustné, aby verejný orgán mal možnosť plniť zverené úlohy vo verejnom záujme svojimi vlastnými prostriedkami, či
         už administratívnymi, technickými alebo inými, bez toho, aby bol nútený obrátiť sa na vonkajšie subjekty, ktoré nepatria do
         jeho organizačnej štruktúry (rozsudok Stadt Halle et RPL Lochau, už citovaný, bod 48).

      49      Táto možnosť verejných orgánov plniť svoje úlohy vo verejnom záujme vlastnými prostriedkami sa môže realizovať v spolupráci
         s inými verejnými orgánmi (pozri v tomto zmysle rozsudok Asemfo, už citovaný, bod 65).

      50      Je teda potrebné pripustiť, že v prípade, keď viaceré verejné orgány vlastnia jedného koncesionára, ktorému zveria plnenie
         niektorej zo svojich úloh vo verejnom záujme, kontrola, ktorú vykonávajú nad týmto subjektom, nimi môže byť vykonávaná spoločne.

      51      Pokiaľ ide o kolektívny orgán, postup používaný na prijímanie rozhodnutí, konkrétne uplatnenie väčšinového rozhodovania, nemá
         z tohto pohľadu žiadny význam.

      52      Citovaný rozsudok Coname tento záver nevyvracia. Iste, Súdny dvor v uvedenom prípade rozhodol, že podiel vo výške 0,97 % je
         taký malý, že nemôže obci umožňovať výkon kontroly nad koncesionárom, ktorý spravuje službu vo verejnom záujme (pozri rozsudok
         Coname, už citovaný, bod 24). V danej pasáži rozsudku sa však Súdny dvor nezaoberal otázkou, či je možné takúto kontrolu vykonávať
         spoločne.

      53      Navyše v neskoršom rozsudku, konkrétne v už citovanom rozsudku Asemfo (body 56 až 61), Súdny dvor pripustil, že za určitých
         okolností môže byť podmienka kontroly vykonávanej verejným orgánom splnená aj vtedy, ak takýto orgán vlastní len 0,25 % základného
         imania verejnoprávneho podniku.

      54      Na tretiu otázku je preto potrebné odpovedať, že v prípade, keď sa verejný orgán stane členom družstva združujúceho obce,
         ktorého členmi sú iba verejné orgány, s cieľom preniesť naň správu služby vo verejnom záujme, na to, aby kontrola, ktorú združené
         orgány vykonávajú nad týmto družstvom, mohla byť kvalifikovaná ako kontrola obdobná tej, ktorú vykonávajú nad vlastnými útvarmi,
         môže byť táto kontrola nimi vykonávaná spoločne, prípadne s väčšinovým rozhodovaním.

       O trovách
      55      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Články 43 ES a 49 ES, zásady rovnosti a zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti, ani z nich vyplývajúca povinnosť
            transparentnosti nebránia tomu, aby verejný orgán bez vyhlásenia výberového konania zadal koncesiu na služby vo verejnom záujme
            družstvu združujúcemu obce, ktorého členmi sú len verejné orgány, ak tieto verejné orgány vykonávajú nad družstvom obdobnú
            kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, a ak zároveň dané družstvo vykonáva podstatnú časť svojej činnosti s týmito
            verejnými orgánmi.
      2.      S výhradou overenia skutkových okolností týkajúcich sa miery autonómie, ktorú má predmetné družstvo, vnútroštátnym súdom,
            za takých skutkových okolností, aké sú vo veci samej, keď sú rozhodnutia týkajúce sa činnosti družstva združujúceho obce,
            ktoré je vo výlučnom vlastníctve verejných orgánov, prijímané štatutárnymi orgánmi tohto družstva zloženými zo zástupcov združených
            verejných orgánov, sa možno o kontrole, ktorú vykonávajú uvedené verejné orgány nad týmto družstvom, domnievať, že im umožňuje
            vykonávať nad týmto družstvom obdobnú kontrolu, akú vykonávajú nad vlastnými útvarmi.
      3.      V prípade, keď sa verejný orgán stane členom družstva združujúceho obce, ktorého členmi sú iba verejné orgány, s cieľom preniesť
            naň správu služby vo verejnom záujme, na to, aby kontrola, ktorú združené orgány vykonávajú nad týmto družstvom, mohla byť
            kvalifikovaná ako kontrola obdobná tej, ktorú vykonávajú nad vlastnými útvarmi, môže byť táto kontrola nimi vykonávaná spoločne,
            prípadne s väčšinovým rozhodovaním.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. mája 1987. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Vec 186/85.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 26. februára 2015.#Costa Crociere SpA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SAMSARA – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva SAMSARA – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T‑388/13.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 17. októbra 2013. # Isdin SA proti Bial-Portela & Cª SA. # Odvolanie - Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ZEBEXIR - Skoršia slovná ochranná známka ZEBINIX - Relatívne dôvody zamietnutia - Nariadenie (ES) č. 207/2009 - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Povinnosť odôvodnenia. # Vec C-597/12 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      zo 17. októbra 2013 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Ochranná známka Spoločenstva — Námietkové konanie — Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ZEBEXIR — Skoršia slovná ochranná známka ZEBINIX — Relatívne dôvody zamietnutia — Nariadenie (ES) č. 207/2009 — Článok 8 ods. 1 písm. b) — Povinnosť odôvodnenia“
      Vo veci C‑597/12 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 18. decembra 2012,

         Isdin SA, so sídlom v Barcelone (Španielsko), v zastúpení: G. Marín Raigal a P. López Ronda, abogados,
      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:

         Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: P. Geroulakos, splnomocnený zástupca,
      žalovaný v prvostupňovom konaní,

         Bial‑Portela & Ca SA, so sídlom v São Mamede do Coronado (Portugalsko),
      žalobkyňa v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predseda siedmej komory G. Arestis, sudcovia J.‑C. Bonichot a A. Arabadžiev (spravodajca),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojím odvolaním sa Isdin SA (ďalej len „Isdin“) domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 9. októbra 2012, Bial‑Portela/ÚHVT – Isdin (ZEBEXIR) (T‑366/11, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým uvedený súd zrušil rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) zo 6. apríla 2011 (vec R 1212/2009‑1) týkajúce sa námietkového konania medzi Bial‑Portela & Ca SA (ďalej len „Bial‑Portela“) a Isdin (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               2

               Okolnosti predchádzajúce sporu sú zhrnuté v bodoch 1 až 9 napadnutého rozsudku takto:

                        „1

                        Dňa 4. apríla 2008 [Isdin] podala na [ÚHVT] prihlášku ochrannej známky Spoločenstva v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)]. Prihláška sa týkala zápisu slovného označenia ZEBEXIR.

                        2

                        Výrobky uvedené v prihláške patrili do tried 3 a 5 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení (ďalej len ‚Niceská dohoda‘) a zodpovedajú tomuto opisu:

                                 —

                                 trieda 3: ‚bieliace prípravky a iné látky na čistenie bielizne; čistiace, leštiace, odmasťujúce a abrazívne výrobky (abrazívne prípravky); mydlá, parfuméria, éterické oleje, kozmetické prípravky, vody na vlasy, prípravky na čistenie zubov‘,

                                 —

                                 trieda 5: ‚farmaceutické a veterinárne prípravky; liečebné hygienické prípravky; dietetické výrobky na liečebné účely, detská výživa; náplasti, materiály na obväzovanie, materiál na plombovanie zubov a zubné odtlačky; dezinfekčné prípravky; prípravky na ničenie škodcov; fungicídy, herbicídy‘.

                        3

                        Prihláška ochrannej známky Spoločenstva bola uverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 24/2008 zo 16. júna 2008.

                        4

                        Dňa 9. septembra 2008 [Bial‑Portela] podala námietku proti zápisu požadovanej ochrannej známky na základe článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009].

                        5

                        Námietka vychádzala zo skoršej slovnej ochrannej známky Spoločenstva ZEBINIX prihlásenej 28. októbra 2003 a zapísanej 14. marca 2005 pre výrobky a služby patriace do tried 3, 5 a 42 a pre každú z týchto tried zodpovedajúce tomuto opisu:

                                 —

                                 trieda 3: ‚bieliace prípravky a iné látky na čistenie bielizne, čistiace, leštiace, odmasťujúce a abrazívne prípravky, mydlá, parfuméria, éterické oleje, kozmetické prípravky, vody na vlasy, prípravky na čistenie zubov‘,

                                 —

                                 trieda 5: ‚farmaceutické, veterinárne a hygienické prípravky, dietetické prípravky na liečebné účely, detská výživa, náplasti, materiály na obväzovanie, materiál na plombovanie a odtlačky zubov, dezinfekčné prípravky, prípravky na ničenie škodcov, fungicídy, herbicídy‘,

                                 —

                                 trieda 42: ‚vedecké a technologické služby a s nimi súvisiaci výskum a projektovanie, priemyselné analýzy a priemyselný výskum‘.

                        6

                        Námietka bola podaná voči všetkým výrobkom, pre ktoré sa požadoval zápis.

                        7

                        Rozhodnutím z 3. septembra 2009 námietkové oddelenie zamietlo námietku v súvislosti so všetkými výrobkami, pričom sa domnievalo, že medzi označeniami neexistovala nijaká pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

                        8

                        Dňa 13. októbra 2009 [Bial‑Portela] podala na ÚHVT odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009.

                        9

                        Prvý odvolací senát ÚHVT [sporným rozhodnutím] zamietol odvolanie [Bial‑Portela] v celom rozsahu. Predovšetkým sa domnieval, že relevantnou skupinou verejnosti sú všetci spotrebitelia Európskej únie a že výrobky označené skoršou ochrannou známky a výrobky, na ktoré sa vzťahovala prihlasovaná ochranná známka, sú zhodné. Domnieval sa, že okrem spoločných prvkov, najmä prvej slabiky a prvých troch písmen, boli celkové fonetické a vizuálne dojmy navodené označeniami, o ktoré ide, rozdielne. Odvolací senát uviedol, že vzhľadom na to, že koncepčné porovnanie nemá vplyv na posúdenie podobnosti označení, vizuálne a fonetické rozdiely boli dostatočne výrazné na to, aby postačovali na vylúčenie pravdepodobnosti zámeny, aj keď sú výrobky zhodné.“

         Konanie pred Všeobecným súdom

               3

               Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 6. júla 2011 Bial‑Portela podala žalobu, ktorou sa domáhala jednak zrušenia sporného rozhodnutia a jednak toho, aby bol ÚHVT zaviazaný zamietnuť prihlášku spornej ochrannej známky.

               4

               Na podporu svojej žaloby Bial‑Portela uviedla jediný žalobný dôvod vychádzajúci z porušenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

               5

               Napadnutým rozsudkom Všeobecný súd jednak rozhodol, že návrh na zaviazanie predložený Bial‑Portela je neprípustný, a jednak vyhovel jej jedinému žalobnému dôvodu a zrušil sporné rozhodnutie. V tejto súvislosti predovšetkým uviedol:

                        —

                        v bode 18 uvedeného rozsudku, že relevantnú skupinu verejnosti tvoria priemerní spotrebitelia v Únii, bežne informovaní a primerane pozorní a obozretní,

                        —

                        v bode 19 rovnakého rozsudku, že výrobky označené ochrannými známkami, o ktoré ide, sú zhodné,

                        —

                        v bodoch 26 a 27 napadnutého rozsudku, že rozdiely z vizuálneho hľadiska vytvorené prostrednými a koncovými časťami kolidujúcich označení nestačia na odstránenie dojmu podobnosti vytvoreného úvodnou spoločnou časťou týchto označení, a že teda na rozdiel od toho, čo uviedol odvolací senát, uvedené označenia brané ako celok sú vizuálne podobné,

                        —

                        v bodoch 32 až 34 uvedeného rozsudku, že prvá slabika je v obidvoch ochranných známkach, o ktoré ide, zhodná, že druhé slabiky sú rozdielne, ale z hľadiska výslovnosti podobné, a že tretie slabiky sú rozdielne, ale obsahujú spoločné písmená „i“ a „x“, z ktorých to druhé má jasne rozpoznateľný zvuk; že preto pri celkovom posúdení fonetické odlišnosti existujúce medzi ochrannými známkami, o ktoré ide, neumožňujú vylúčiť určitý stupeň fonetickej podobnosti,

                        —

                        v bode 35 rovnakého rozsudku, že ani jedno z dvoch kolidujúcich označení nemá v relevantných jazykoch nijaký význam, a že koncepčné porovnanie teda nie je dôležité v súvislosti s porovnávaním týchto označení.

               6

               Pokiaľ ide konkrétnejšie o celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny, Všeobecný súd sa v bode 40 napadnutého rozsudku vyjadril takto:
               „Na rozdiel od toho, čo uviedol odvolací senát, sa však kolidujúce označenia vyznačujú priemerným stupňom podobnosti, najmä z vizuálneho hľadiska. V tejto súvislosti treba tiež zohľadniť skutočnosť, že výrobky patriace do triedy 3 a veľká časť výrobkov patriacich do triedy 5 (konkrétne detská výživa, náplasti, materiály na obväzovanie, dezinfekčné prípravky, prípravky na ničenie škodcov, fungicídy a herbicídy), označené kolidujúcimi ochrannými známkami, sú bežne vystavené v supermarketoch a zákazník si ich tak vyberá na základe vizuálneho preskúmania ich obalov, z čoho vyplýva, že vizuálna podobnosť označení má osobitný význam. Preto treba dospieť k záveru o existencii pravdepodobnosti zámeny medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršou ochrannou známkou.“

         Návrhy účastníkov konania

               7

               Isdin a ÚHVT navrhujú, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok a zaviazal Bial‑Portela na náhradu trov konania spojených s odvolaním. Isdin navyše navrhuje, aby Súdny dvor potvrdil sporné rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ním zamietla námietka Bial‑Portela ako celok.

         O odvolaní

               8

               Isdin uvádza proti napadnutému rozsudku v podstate päť odvolacích dôvodov, ktoré sú založené na skreslení sporného rozhodnutia, skreslení skutkových okolností, porušení práva na obhajobu a dvoch porušeniach článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009. ÚHVT vo svojom vyjadrení k odvolaniu uviedla, že podporuje druhý a piaty odvolací dôvod, pričom piaty odvolací dôvod vymedzuje ako porušenie povinnosti odôvodnenia Všeobecného súdu.

               9

               V prvom rade treba preskúmať piaty odvolací dôvod, ktorý uviedla Isdin na podporu svojho odvolania.

         Argumentácia účastníkov konania

               10

               Vo svojom piatom odvolacom dôvode Isdin tvrdí, že Všeobecný súd porušil článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 tým, že v bode 40 napadnutého rozsudku nesprávne uplatnil judikatúru týkajúcu sa celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny.

               11

               V tejto súvislosti Isdin uvádza, že Všeobecný súd sa domnieval, že podobnosť označení z vizuálneho hľadiska mala význam pri niektorých z výrobkov triedy 5 podľa Niceskej dohody označených prihlasovanou ochrannou známkou, ale že nemala význam pri ostatných výrobkoch, z čoho vyvodil, že na základe tejto vizuálnej podobnosti existovala pravdepodobnosť zámeny pri všetkých výrobkoch tejto triedy označených uvedenou ochrannou známkou.

               12

               Podľa Isdin však Všeobecný súd neuviedol, či vizuálna podobnosť má, alebo nemá význam v súvislosti s ostatnými výrobkami uvedenej triedy 5, na ktoré sa vzťahovala prihlasovaná ochranná známka, v dôsledku čoho nemožno usudzovať, že záver o pravdepodobnosti zámeny sa vzťahuje aj na tieto výrobky. Všeobecný súd tak podľa nej preskúmal pravdepodobnosť zámeny medzi ochrannými známkami, o ktoré ide, bez toho, aby zohľadnil všetky relevantné okolnosti prejednávanej veci.

               13

               ÚHVT súhlasí s tvrdeniami, ktoré uviedla Isdin. Spresňuje, že aj keby sa odôvodnenie Všeobecného súdu považovalo za správne a relevantné, pokiaľ ide o výrobky výslovne uvedené Všeobecným súdom, nie je správne ani relevantné, pokiaľ ide o ostatné výrobky triedy 5 podľa Niceskej dohody, t. j. „farmaceutické, veterinárne a hygienické prípravky, dietetické výrobky na liečebné účely, náplasti, materiál na plombovanie zubov a zubné odtlačky“, ktoré sa nepredávajú v supermarketoch, ale v lekárňach, kde vizuálna podobnosť nemá význam.

               14

               V dôsledku toho sa ÚHVT domnieva, že pokiaľ ide o podstatnú časť výrobkov zahrnutých do uvedenej triedy 5, jediným odôvodnením napadnutého rozsudku v súvislosti s celkovým posúdením pravdepodobnosti zámeny je odôvodnenie, že „kolidujúce označenia sa vyznačujú priemerným stupňom podobnosti, najmä z vizuálneho hľadiska“. Takéto odôvodnenie je však podľa neho príliš všeobecné a abstraktné, a preto nepostačuje na vysvetlenie dôvodu, prečo môže tento stupeň podobnosti uviesť spotrebiteľov do omylu, pokiaľ ide o pôvod dotknutých výrobkov. ÚHVT preto vyvodzuje záver o nedostatočnosti odôvodnenia napadnutého rozsudku v súvislosti s pravdepodobnosťou zámeny.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               15

               Najskôr treba konštatovať, že ako správne uviedol ÚHVT, Isdin sa svojím piatym odvolacím dôvodom v skutočnosti domáha, aby sa Súdny dvor zaoberal nedostatočným odôvodnením Všeobecného súdu pri uplatňovaní článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

               16

               V súlade s týmto ustanovením na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, nebude zapísaná, ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a zhodnosť alebo podobnosť tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená.

               17

               V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pravdepodobnosťou zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Spoločenstva je pravdepodobnosť, že sa verejnosť môže domnievať, že dotknuté tovary alebo služby pochádzajú od toho istého podniku, alebo prípadne od podnikov, ktoré sú hospodársky prepojené (pozri rozsudky z 12. júna 2007, ÚHVT/Shaker, C-334/05 P, Zb. s. I-4529, bod 33; z 20. septembra 2007, Nestlé/ÚHVT, C‑193/06 P, bod 32, a zo 16. júna 2011, Union Investment Privatfonds/UniCredito Italiano, C-317/10 P, Zb. s. I-5471, bod 53).

               18

               Existencia pravdepodobnosti zámeny zo strany verejnosti sa má posudzovať celkovo pri zohľadnení všetkých relevantných okolností prejednávanej veci (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. novembra 1997, SABEL, C-251/95, Zb. s. I-6191, bod 22; ÚHVT/Shaker, už citovaný, bod 34, a Nestlé/ÚHVT, už citovaný, bod 33).

               19

               Rovnako podľa ustálenej judikatúry sa má celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vo vzťahu k vizuálnej, fonetickej alebo koncepčnej podobnosti sporných ochranných známok zakladať na celkovom dojme, ktorý tieto ochranné známky vytvárajú, s osobitným zohľadnením ich rozlišovacích a dominantných prvkov. Rozhodujúcu úlohu pri celkovom posúdení tejto pravdepodobnosti zohráva skutočnosť, ako ochranné známky vníma priemerný spotrebiteľ dotknutých tovarov alebo služieb. V tejto súvislosti priemerný spotrebiteľ vníma ochrannú známku spravidla ako celok a neskúma jej jednotlivé detaily (pozri v tomto zmysle rozsudky SABEL, už citovaný, bod 23; ÚHVT/Shaker, už citovaný, bod 35, a Nestlé/ÚHVT, už citovaný, bod 34).

               20

               Konkrétne, na posúdenie stupňa podobnosti, ktorý existuje medzi dotknutými ochrannými známkami, treba stanoviť stupeň ich vizuálnej, fonetickej a koncepčnej podobnosti a prípadne posúdiť, aký význam je potrebné pripísať týmto jednotlivým prvkom s ohľadom na druh dotknutých výrobkov alebo služieb a podmienky ich uvádzania na trh (rozsudky ÚHVT/Shaker, už citovaný, bod 36, a z 24. marca 2011, Ferrero/ÚHVT, C-552/09 P, Zb. s. I-2063, bod 85).

               21

               Navyše podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora povinnosť odôvodnenia rozsudkov, ktorá prináleží Všeobecnému súdu podľa článku 36 a článku 53 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, neukladá Všeobecnému súdu povinnosť vypracovať také odôvodnenie, ktoré by vyčerpávajúcim spôsobom a jednotlivo rozoberalo všetky tvrdenia účastníkov sporu. Odôvodnenie teda môže byť implicitné, ak umožní zúčastneným osobám oboznámiť sa s dôvodmi, z ktorých Všeobecný súd vychádzal, a poskytne Súdnemu dvoru dostatok podkladov potrebných na uskutočnenie preskúmania v rámci odvolania (pozri najmä rozsudok z 21. decembra 2011, A2A/Komisia, C-320/09 P, Zb. s. I-210*, bod 97).

               22

               V prejednávanej veci z napadnutého rozsudku, najmä z jeho bodu 40, vyplýva, že Všeobecný súd pri posudzovaní stupňa podobnosti existujúcej medzi dotknutými ochrannými známkami zohľadnil podmienky uvádzania na trh, ktoré podľa neho prevažovali, pokiaľ ide o detskú výživu, materiály na obväzovanie, ako aj prípravky na ničenie škodcov, fungicídy a herbicídy patriace do triedy 5 podľa Niceskej dohody.

               23

               Aj keby sa však predpokladalo, že pri týchto výrobkoch skutočne prevládajú uvedené podmienky uvádzania na trh, čo Isdin a ÚHVT výrazne popierajú, treba konštatovať, že takéto posúdenie chýba v súvislosti s ostatnými výrobkami patriacimi do uvedenej triedy 5 uvedenými v prihláške spornej ochrannej známky, ako to Isdin a ÚHVT správne uviedli.

               24

               Zo znenia bodu 40 napadnutého rozsudku totiž vyplýva, že vzhľadom na to, že sa v ňom uvádza výlučne „veľká časť výrobkov patriacich do triedy 5 (konkrétne detská výživa, náplasti, materiály na obväzovanie, dezinfekčné prípravky, prípravky na ničenie škodcov, fungicídy a herbicídy)“, Všeobecný súd neuplatnil odôvodnenie v súvislosti s takto vymenovanými výrobkami aj na ostatné výrobky uvedenej triedy. Všeobecný súd napriek tomu zrušil sporné rozhodnutie v súvislosti so všetkými výrobkami patriacimi do tejto triedy 5 podľa Niceskej dohody.

               25

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že skúmanie dôvodov zamietnutia sa musí týkať každého z výrobkov alebo služieb, pre ktoré sa požaduje zápis ochrannej známky (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. februára 2007, BVBA Management, Training en Consultancy, C-239/05, Zb. s. I-1455, bod 34).

               26

               Súdny dvor nepochybne pripustil, že ak sa rovnaký dôvod zamietnutia namieta voči kategórii alebo skupine výrobkov alebo služieb, odôvodnenie môže byť celkové vo vzťahu k všetkým dotknutým výrobkom alebo službám (pozri v tomto zmysle rozsudok BVBA Management, Training en Consultancy, už citovaný, bod 37, a uznesenie z 21. marca 2012, Fidelio/ÚHVT, C‑87/11 P, bod 43).

               27

               Takáto možnosť sa však vzťahuje len na výrobky a služby, ktoré vykazujú dostatočne priamu a konkrétnu vzájomnú spojitosť do takej miery, že tvoria kategóriu alebo skupinu výrobkov alebo služieb s dostatočnou rovnorodosťou. Samotná skutočnosť, že dotknuté výrobky alebo služby patria do tej istej triedy v zmysle Niceskej dohody, nestačí na vyvodenie záveru o takejto rovnorodosti, keďže tieto triedy často obsahujú množstvo výrobkov alebo služieb, medzi ktorými nemusí existovať takáto dostatočne priama a konkrétna spojitosť (pozri v tomto zmysle uznesenie z 18. marca 2010, CFCMCEE/ÚHVT, C-282/09 P, Zb. s. I-2395, bod 40).

               28

               V prejednávanej veci samotný Všeobecný súd rozlišoval medzi výrobkami patriacimi do tej istej triedy podľa Niceskej dohody v závislosti od podmienok ich uvádzania na trh. Preto mu prislúchalo odôvodniť svoje rozhodnutie vo vzťahu ku každej zo skupín výrobkov, ktoré vytvoril v rámci tejto triedy.

               29

               Keďže takéto odôvodnenie chýbalo vo vzťahu k iným výrobkom uvedenej triedy 5, ako sú výrobky vymenované v bode 40 napadnutého rozsudku, t. j. detská výživa, materiály na obväzovanie, ako aj prípravky na ničenie škodcov, fungicídy a herbicídy, tento rozsudok neumožňuje dotknutým osobám poznať dôvody, z ktorých Všeobecný súd vychádzal v tejto súvislosti pri zrušení sporného rozhodnutia, a Súdnemu dvoru neumožňuje mať dostatok podkladov na uskutočnenie jeho preskúmania v rámci tohto odvolania.

               30

               Za týchto okolností a bez toho, aby bolo potrebné preskúmať ostatné štyri odvolacie dôvody, ktoré uviedla Isdin na podporu svojho odvolania, treba vyhovieť tomuto odvolaciemu dôvodu a zrušiť napadnutý rozsudok.

               31

               Podľa článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu sám vydať konečný rozsudok vo veci, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu. V prejednávanej veci treba konštatovať, že stav konania nedovoľuje vydanie konečného rozsudku.

               32

               V dôsledku toho treba vec vrátiť na rozhodnutie Všeobecnému súdu, pričom o trovách konania sa rozhodne neskôr.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 9. októbra 2012, Bial‑Portela/ÚHVT – Isdin (ZEBEXIR) (T‑366/11), sa zrušuje.

                           2.

                           Vec sa vracia na konanie pred Všeobecným súdom Európskej únie.

                           3.

                           O trovách konania sa rozhodne neskôr.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 1. decembra 2011.#Systeme Helmholz GmbH proti Hauptzollamt Nürnberg.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko.#Smernica 2003/96/ES - Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny - Článok 14 ods. 1 písm. b) - Oslobodenie energetických výrobkov používaných ako palivo pre leteckú dopravu - Používanie vzdušného dopravného prostriedku na iné ako komerčné účely - Rozsah.#Vec C-79/10.

text:
      Vec C‑79/10
      Systeme Helmholz GmbH
      proti
      Hauptzollamt Nürnberg
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Smernica 2003/96/ES – Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny – Článok 14 ods. 1 písm. b) – Oslobodenie energetických výrobkov používaných ako palivo alebo pohonná látka pre leteckú dopravu – Používanie lietadla na iné ako komerčné účely – Rozsah“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny – Oslobodenie energetických
            výrobkov dodávaných na účely použitia ako palivo alebo pohonná látka pre inú leteckú dopravu ako súkromné rekreačné lietanie
            – Rozsah
      [Smernica Rady 2003/96, článok 14 ods. 1 písm. b)]
      2.        Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny – Oslobodenie palív používaných
            pri výrobe, vývoji, skúšaní a údržbe lietadiel – Rozsah
      [Smernica Rady 2003/96, článok 15 ods. 1 písm. j)]
      1.        Článok 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov
         a elektriny sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie paliva používaného na leteckú dopravu od dane upravené týmto ustanovením
         nemožno priznať podniku, ktorý s cieľom rozvoja obchodnej činnosti používa lietadlo, ktoré vlastní, na cesty zamestnancov
         k zákazníkom alebo na veľtrhy, keďže tieto cesty neslúžia priamo na poskytovanie leteckých služieb zo strany tohto podniku
         za protihodnotu.

      (pozri bod 33, bod 1 výroku)
      2.        Článok 15 ods. 1 písm. j) smernice 2003/96 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov
         a elektriny sa má vykladať v tom zmysle, že na palivo použité na uskutočnenie letov do leteckého servisu a späť sa toto ustanovenie
         nevzťahuje.

      (pozri bod 39, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 1. decembra 2011 (*)

      „Smernica 2003/96/ES – Zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny – Článok 14 ods. 1 písm. b) – Oslobodenie energetických výrobkov používaných ako palivo alebo pohonná látka pre leteckú dopravu – Používanie lietadla na iné ako komerčné účely – Rozsah“
      Vo veci C‑79/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 1. decembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 11. februára 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Systeme Helmholz GmbH
      proti
      Hauptzollamt Nürnberg,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia A. Prechal (spravodajkyňa), L. Bay Larsen, C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: K. Sztranc‑Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. mája 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Systeme Helmholz GmbH, v zastúpení: G. Real, Wirtschaftsprüfer/Steuerberater,
      –        Hauptzollamt Nürnberg, v zastúpení: S. Junker, Regierungsdirektor, a D. Jakobs, Prozessbevollmächtigter,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, B. Cabonat a B. Beaupere‑Manokha, splnomocnení zástupcovia,
      –        cyperská vláda, v zastúpení: E. Symeonidou, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: W. Mölls, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 11 ods. 3, článku 14 ods. 1 písm. b) a článku 15 ods. 1 písm. j)
         smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických
         výrobkov a elektriny (Ú. v. EÚ L 283, s. 51; Mim. vyd. 09/001, s. 405).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Systeme Helmholz GmbH (ďalej len „Systeme Helmholz“) a Hauptzollamt Nürnberg (Colný
         úrad v Norimbergu, ďalej len „Hauptzollamt“) týkajúceho sa toho, že Hauptzollamt odmietol vrátiť Systeme Helmholz daň z minerálnych
         olejov, ktorou je zaťažené palivo určené pre lietadlo tejto spoločnosti z dôvodu, že táto spoločnosť nie je leteckou spoločnosťou.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Odôvodnenie č. 23 smernice 2003/96 znie takto:

      „Jestvujúce medzinárodné záväzky a udržanie konkurencieschopného postavenia spoločností spoločenstva poukazujú na vhodnosť
         pokračovať v oslobodzovaní od dane v prípade energetických výrobkov dodávaných pre letectvo a námornú plavbu za iným účelom,
         ako je súkromný športový účel, pričom by členské štáty mali mať možnosť tieto oslobodenia od daní obmedzovať.“

      4        Článok 11 ods. 3 tejto smernice stanovuje:

      „V prípade zmiešaného používania sa zdaňovanie uplatňuje vzhľadom na podiel každého typu používania, ak je však používanie
         na podnikateľské účely alebo na nepodnikateľské účely bezvýznamné, nemusí sa brať do úvahy.“

      5        Článok 14 ods. 1 písm. b) uvedenej smernice stanovuje:

      „Okrem všeobecných ustanovení stanovených v smernici 92/12/EHS o používaní zdaniteľných výrobkov, ktoré sú oslobodené od daní
         a bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, členské štáty oslobodzujú od daní na základe podmienok, ktoré
         stanovia na účely zabezpečenia správneho a spravodlivého uplatňovania takýchto oslobodení od daní a zabránenia krátenia daní,
         daňových únikov a zneužívania:

      …
      b)      energetické výrobky dodávané na používanie ako palivo na účely letectva, okrem súkromného lietania.
      Na účely tejto smernice ,súkromné športové lietanie‘ je používanie vzdušného dopravného prostriedku jeho vlastníkom alebo
         fyzickou alebo právnickou osobou, ktorá ho používa na základe prenájmu alebo prostredníctvom akéhokoľvek iného spôsobu, na
         iné ako komerčné účely a najmä iné účely, ako je preprava cestujúcich a tovarov alebo dodávka služieb za odplatu alebo na
         účely verejných orgánov.

      Členské štáty môžu obmedziť rozsah tohoto oslobodenia od dane na dodávky leteckého petroleja (číselný znak KN 27101921)“.
      6        Podľa článku 15 ods. 1 písm. j) smernice 2003/96:

      „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, členské štáty môžu pod daňovým dohľadom uplatňovať úplné alebo
         čiastočné oslobodenia od daní alebo daňové úľavy v úrovniach zdaňovania na:

      …
      j)      motorové palivá používané v oblasti výroby, vývoja, testovania a údržby vzdušných dopravných prostriedkov a lodí.“
       Vnútroštátne právo
      7        Relevantné ustanovenia sa nachádzajú v zákone o dani z minerálnych olejov (Mineralölsteuergesetz) z 21. decembra 1992 (BGBl.
         1992 I, s. 2185), v znení uplatniteľnom v roku 2004, v ktorom vznikli skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „MinöStG“),
         a v nariadení, ktorým sa vykonáva zákon o dani z minerálnych olejov (Mineralölsteuer‑Durchführungsverordnung) z 15. septembra
         1993 (BGBl. 1993 I, s. 1602), v znení uplatniteľnom v roku 2004.

      8        Ustanovenie § 4 MinöStG najmä stanovovalo:

      „Oslobodenie od dane, definície
      1.      Ak článok 12 nestanovuje inak, minerálne oleje môžu s oslobodením od dane používať
      …
      (3)      ako palivo pre leteckú dopravu
      a)      letecké podniky, ktoré zabezpečujú komerčnú prepravu osôb a tovarov alebo poskytovanie služieb za protihodnotu,
      b)      vo vzdušných dopravných prostriedkoch štátnych orgánov alebo spolkovej armády na služobné účely, ako aj letecké záchranné
         služby na účely leteckej záchrany.

      Palivom pre leteckú dopravu v zmysle tohto zákona sú letecký benzín položky 2710 0026, ktorého oktánové číslo merané výskumnou
         metódou neprekračuje hodnotu 100, ľahký letecký benzín položky 2710 0037 a letecký benzín (stredne ťažký olej) položky 2710 0051
         kombinovanej nomenklatúry, ak sú používané vo vzdušných dopravných prostriedkoch,

      …“
      9        Ustanovenie § 12 MinöStG znelo takto:

      „Povolenie
      Osoba, ktorá chce minerálny olej, ktorý je daňovo zvýhodnený podľa § 3 ods. 1 až 3, 5 a 7, § 4 alebo § 32 ods. 1 a 2,
      1.      používať alebo predávať (distribuovať) druhým na daňovo zvýhodnené účely alebo
      2.      ako užívateľ alebo distribútor predať
      a)      na územie mimo oblasti podliehajúcej spotrebnej dani Európskeho spoločenstva o spotrebnej dani (tretia krajina) alebo
      b)      na komerčné účely alebo v zásielkovom obchode do iného členského štátu Európskeho spoločenstva,
      potrebuje na túto činnosť povolenie
      …“
      10      Ustanovenie § 50 ods. 1 nariadenia, ktorým sa vykonáva zákon o dani z minerálnych olejov, v znení uplatniteľnom v roku 2004,
         stanovovalo:

      „Vrátenie dane za palivo pre leteckú dopravu:
      1.      Na žiadosť sa daň za palivo pre leteckú dopravu vráti leteckým podnikom a inštitúciám podľa § 4 ods. 1 bodu 3 zákona, za ktoré
         zaplatili na daňovom území daň a ktoré využili na lety oslobodené od dane…“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Spoločnosť Systeme Helmholz prevádzkuje podnik zaoberajúci sa výrobou a distribúciou elektronických komponentov a softvéru.
         Táto spoločnosť je vlastníčkou lietadla, ktoré jej konateľ využíva tak na súkromné účely, ako aj na lety do iných spoločností
         a na veľtrhy, pričom lietadlo sa používa aj na servisné a výcvikové lety. Nie je držiteľkou osvedčenia leteckého prevádzkovateľa
         v zmysle nemeckého zákona o leteckej premávke (Luftverkehrsgesetz), ktoré je pre podniky leteckej prepravy v Nemecku povinné.

      12      Spoločnosť Systeme Helmholz si viedla mesačný výkaz týkajúci sa používania lietadla, v ktorom sa zaznamenávali dátum, trasa,
         dĺžka a účel letu. Dňa 16. decembra 2005 požiadala o vrátenie dane z minerálnych olejov za celkové množstvo 2 358 litrov leteckého
         benzínu, čo zodpovedalo sume 1 700,12 eura, a to za lety uskutočnené na komerčné účely v roku 2004 v Nemecku, medzi ktoré
         patrili aj lety do leteckého servisu a späť, ako aj výcvikové lety.

      13      Rozhodnutím z 9. februára 2006 Hauptzollamt zamietol túto žiadosť o vrátenie z dôvodu, že Systeme Helmholz nie je leteckou
         spoločnosťou.

      14      Keďže Hauptzollamt rozhodnutím z 12. apríla 2006 vyhlásil odvolanie podané spoločnosťou Systeme Helmholz proti tomuto zamietnutiu
         vrátiť daň za nedôvodné, Systeme Helmholz podala žalobu na Finanzgericht München. Uvedený súd rozhodol, že pokiaľ ide o lety
         uskutočnené na komerčné účely – s výnimkou servisných a výcvikových letov –, Systeme Helmholz si môže nárokovať vrátenie dane
         z minerálnych olejov na základe článku 14 ods. 1 písm. b) prvého pododseku smernice 2003/96. Podľa Finanzgericht München nemožno
         z tohto ustanovenia vyvodiť obmedzenie oslobodenia na letecké spoločnosti. Používanie lietadla v rámci dopravy na vlastný
         účet podniku s cieľom rozvoja obchodnej činnosti sleduje komerčný účel, takže podmienky stanovené právom Spoločenstva na oslobodenie
         sú splnené.

      15      Pokiaľ však ide o lety týkajúce sa servisu a overenia prevádzkyschopnosti stroja, ako aj výcviku, Finanzgericht München rozhodol,
         že na tie sa nemôže vzťahovať daňové zvýhodnenie stanovené smernicou 2003/96. Podľa uvedeného súdu totiž článok 15 ods. 1
         písm. j) tejto smernice stanovuje len možnosť vrátenia dane za palivo spotrebované pri príležitosti servisu stroja. Okrem
         toho servisné a výcvikové lety nie sú letmi na komerčné účely, pretože sa uskutočňujú tak zo súkromných, ako aj z komerčných
         dôvodov, a v takomto prípade neexistuje priame spojenie s činnosťami podniku. Do úvahy neprichádza ani pomerné rozdelenie,
         keďže článok 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96 nestanovuje túto možnosť.

      16      Tak spoločnosť Systeme Helmholz, ako aj Hauptzollamt podali proti tomuto rozsudku na Bundesfinanzhof opravný prostriedok „Revision“,
         Systeme Helmholz z dôvodu, že týmto rozhodnutím bolo zamietnuté oslobodenie pre servisné a výcvikové lety, a Hauptzollamt
         preto, lebo týmto rozhodnutím bola Systeme Helmholz oslobodená od dane z paliva spotrebovaného v rámci letov uskutočňovaných
         uvedenou spoločnosťou na jej vlastný účet.

      17      Za týchto okolností Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 14 ods. 1 písm. b) prvý pododsek smernice… 2003/96… vykladať v tom zmysle, že vylúčenie súkromného nekomerčného
         lietania z režimu daňového zvýhodnenia znamená, že oslobodenie od dane pre energetické výrobky používané ako palivo na lietanie
         sa prizná len leteckým podnikom, alebo treba oslobodenie od dane rozšíriť na všetky palivá používané na lietanie, pokiaľ sa
         lietadlo využíva na komerčné účely?

      2.      Má sa článok 15 ods. 1 písm. j) smernice… 2003/96… vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje aj na palivo, ktoré
         lietadlo potrebuje na let do leteckého servisu a späť, alebo sa možnosť daňového zvýhodnenia vzťahuje iba na podniky, ktorých
         predmetom činnosti je len výroba, vývoj, testovanie a údržba vzdušných dopravných prostriedkov?

      3.      Má sa článok 11 ods. 3 smernice… 2003/96… vykladať v tom zmysle, že v prípade použitia lietadla, ktoré sa využíva tak na súkromné,
         ako aj na komerčné účely, treba na servisné alebo výcvikové lety podľa článku 14 ods. 1 písm. b) smernice… 2003/96… na palivo
         spotrebované pri týchto letoch priznať čiastočné oslobodenie od dane týkajúce sa využitia na komerčné účely?

      4.      V prípade zápornej odpovede na tretiu otázku: Možno z nemožnosti uplatnenia článku 11 ods. 3 smernice 2003/96 … v rámci článku
         14 ods. 1 písm. b) smernice… 2003/96… vyvodiť záver, že v prípade zmiešaného používania lietadla tak na súkromné, ako aj na
         komerčné účely nemožno priznať oslobodenie od dane za servisné a výcvikové lety?

      5.      V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku alebo v prípade, že analogický právny záver vyplynie z iných ustanovení smernice…
         2003/96…: Aké kritériá a ktoré posudzované obdobie sa majú použiť na určenie príslušného podielu, ktorý sa má v zmysle článku
         11 ods. 3 smernice… 2003/96… použiť pri servisných a výcvikových letoch?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      18      Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či sa oslobodenie od dane stanovené článkom 14 ods. 1 písm. b) smernice
         2003/96 uplatňuje na podnik, akým je podnik vo veci samej, ktorého predmet činnosti nepatrí do oblasti leteckej dopravy a ktorý
         s cieľom rozvoja obchodnej činnosti používa vlastné lietadlo na zabezpečenie premiestňovania zamestnancov k zákazníkom alebo
         na veľtrhy.

      19      S cieľom odpovedať na túto otázku treba uviesť, že výklad ustanovení týkajúcich sa oslobodení stanovených smernicou 2003/96
         musí byť autonómny, založený na ich znení a na cieli sledovanom uvedenou smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. apríla
         2004, Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft, C‑389/02, Zb. s. I‑3537, bod 19; z 1. marca 2007, Jan De Nul, C‑391/05, Zb.
         s. I‑1793, bod 22, a z 11. novembra 2011, Sea Fighter, C‑505/10, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 14).

      20      Pokiaľ ide po prvé o znenie článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96, jeho prvý pododsek stanovuje oslobodenie od dane pre
         „energetické výrobky dodávané na používanie ako palivo na účely letectva, okrem súkromného lietania“. Jeho druhý pododsek
         následne definuje pojem „súkromné športové lietanie“ negatívnym spôsobom ako „používanie vzdušného dopravného prostriedku…
         na iné ako komerčné účely a najmä iné účely, ako je preprava cestujúcich a tovarov alebo dodávka služieb za odplatu alebo
         na účely verejných orgánov“.

      21      Z výrazu „iné účely, ako je preprava cestujúcich a tovarov alebo dodávka služieb za odplatu“ pritom vyplýva, že letecká doprava,
         ktorá patrí do pôsobnosti tohto oslobodenia, sa týka použitia paliva v situácii, keď lietadlo slúži priamo na poskytnutie
         leteckej služby za protihodnotu. Pojem „doprava“ si teda vyžaduje, aby bolo poskytovanie služieb za protihodnotu neoddeliteľne
         späté s premiestňovaním sa lietadla (pozri v tomto zmysle rozsudok Sea Fighter, už citovaný, bod 18).

      22      Tento výklad článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96 napokon potvrdzujú aj prípravné práce. Európska komisia totiž v návrhu
         smernice, ktorý vyústil do prijatia smernice Rady 92/81/EHS z 19. októbra 1992 o harmonizácii štruktúry spotrebných daní z minerálnych
         olejov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 316, s. 12), chcela zavedením oslobodenia paliva používaného v leteckej doprave od dane „rozšíriť oslobodenie,
         ktoré sa v súčasnosti uplatňuje na palivo používané na medzinárodné komerčné lety, na celú komerčnú leteckú dopravu“ [KOM(90) 434
         v konečnom znení]. Podľa Komisie „[to malo umožniť] zaobchádzať rovnako s leteckou dopravou medzi akýmikoľvek dvoma bodmi
         v Spoločenstve, čo by prispelo k zániku rozdelenia vnútorného trhu. Palivo používané v súkromnej leteckej doprave [by malo]
         podliehať dani, ako to [už je] vo všeobecnosti“. Komisia teda rozlišovala medzi komerčnou leteckou dopravou a súkromnou leteckou
         dopravou na účely oslobodenia paliva používaného v leteckej doprave od dane.

      23      Po druhé z účelu smernice 2003/96, podľa ktorej členské štáty zdaňujú energetické výrobky, vyplýva, že táto smernica nesmeruje
         k zavedeniu všeobecného oslobodenia od dane (pozri v tomto zmysle rozsudok Sea Fighter, už citovaný, bod 21).

      24      Okrem toho z odôvodnenia č. 23 smernice 2003/96 vyplýva, že článok 14 ods. 1 písm. b) tejto smernice sa zakladá na dodržiavaní
         medzinárodných záväzkov a udržaní konkurencieschopného postavenia podnikov Spoločenstva.

      25      Pokiaľ ide o medzinárodné záväzky, ako poznamenáva Komisia, tento odkaz sa týka v zásade oslobodení energetických výrobkov
         určených na civilnú leteckú dopravu od dane, ktoré sa vzťahuje na letecké spoločnosti na základe Dohovoru o medzinárodnom
         civilnom letectve, podpísaného v Chicagu 7. decembra 1944 (Zbierka zmlúv Organizácie Spojených národov, zv. 15, s. 296), ako aj na základe dvojstranných medzinárodných zmlúv o leteckých službách uzatvorených medzi Európskou
         úniou alebo jej členskými štátmi a tretími krajinami a medzi samotnými členskými štátmi.

      26      Pokiaľ ide o udržanie konkurencieschopného postavenia podnikov Spoločenstva, ako poznamenáva cyperská vláda a Komisia, konkurencieschopnosťou,
         na ktorú odkazuje odôvodnenie č. 23 smernice 2003/96, sa v zásade myslí schopnosť leteckých spoločností Spoločenstva konkurovať
         leteckým spoločnostiam z tretích krajín. Zdanenie paliva používaného na lety v rámci Spoločenstva alebo medzinárodné lety
         uskutočňované európskymi leteckými spoločnosťami by podstatným spôsobom znížilo konkurencieschopnosť týchto podnikov oproti
         podnikom leteckej dopravy z tretích krajín.

      27      Z týchto úvah vyplýva, že leteckú dopravu vykonávanú takým podnikom, ako je Systeme Helmholz, spočívajúcu v preprave zamestnancov
         k zákazníkom alebo na veľtrhy lietadlom, ktorý tomuto podniku patrí, nemožno považovať za používanie vzdušného dopravného
         prostriedku na komerčné účely v zmysle a na účel uplatnenia článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96, a teda sa na ňu nevzťahuje
         oslobodenie paliva používaného na leteckú dopravu od dane, ktoré upravuje toto ustanovenie, keďže ide o leteckú dopravu, ktorá
         neslúži priamo na poskytovanie leteckej služby za protihodnotu.

      28      Tento záver nemožno spochybniť ani tým, že existuje určitý rozdiel medzi rôznymi jazykovými verziami článku 14 ods. 1 písm. b)
         prvého pododseku tejto smernice, pokiaľ ide o leteckú dopravu, na ktorú sa nevzťahuje oslobodenie od dane upravené týmto ustanovením.
         Kým mnohé jazykové verzie tohto ustanovenia používajú pojmy, ktoré, zdá sa, odkazujú iba na aktivity vo voľnom čase, ako anglická
         a francúzska verzia, ktoré odkazujú na pojem „súkromné športové lietanie“ („aviation de tourisme privée“, „private pleasure-flying“),
         nemecká verzia tejto smernice používa prinajmenšom v samotnom znení tohto ustanovenia pojem „nekomerčná súkromná letecká doprava“
         („private nichtgewerbliche Luftfahrt“), čo, zdá sa, odkazuje na nekomerčné aktivity ako celok.

      29      Tieto odlišné pojmy sú však výslovne definované v článku 14 ods. 1 písm. b) druhom pododseku smernice 2003/96 ako „používanie
         vzdušného dopravného prostriedku… na iné ako komerčné účely a najmä iné účely, ako je preprava cestujúcich a tovarov alebo
         dodávka služieb za odplatu alebo na účely verejných orgánov“. Práve s prihliadnutím na túto definíciu treba vykladať rozsah
         oslobodenia od dane stanoveného v článku 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96.

      30      Nakoniec záver uvedený v bode 27 tohto rozsudku nemožno vyvrátiť už citovanými rozsudkami Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft
         a Jan De Nul. V týchto veciach bolo totiž palivo, na ktoré sa žiadalo oslobodenie od dane, určené lodiam, ktoré slúžili priamo
         na poskytovanie služieb za protihodnotu. V bode 28 už citovaného rozsudku Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft eG Súdny
         dvor rozhodol, že pokiaľ ide o činnosti Deutsche See spočívajúce v organizovaní pohrebov na otvorenom mori, na ktoré táto
         spoločnosť používala tri lode prispôsobené na tento účel, „je nesporné, že [tieto činnosti] predstavujú poskytovanie služieb
         za protihodnotu“. Okrem toho v bode 40 už citovaného rozsudku Jan De Nul Súdny dvor spresnil, že na pohyby vykonané plávajúcim
         nasávacím rýpadlom v priebehu nasávania a vykládky materiálov, čiže počas premiestňovaní neoddeliteľných od výkonu bagrovacích
         činností, sa vzťahuje pôsobnosť pojmu „plavba“ v zmysle článku 8 ods. 1 písm. c) prvého pododseku smernice 92/81.

      31      Práve v tomto kontexte je potrebné vnímať bod 23 už citovaného rozsudku Deutsche See‑Bestattungs‑Genossenschaft, v ktorom
         Súdny dvor rozhodol, že „oslobodenie od… dane… sa vzťahuje na akékoľvek vykonanie plavby na obchodné účely“, ako aj bod 25
         uvedeného rozsudku, podľa ktorého Súdny dvor spresnil, že smernica 92/81 nezavádza žiadne rozdiely v súvislosti s účelom predmetnej
         plavby, keďže narúšania hospodárskej súťaže, ktorým majú ustanovenia uvedenej smernice zabrániť, môžu nastať bez ohľadu na
         typ predmetnej plavby. Účel vykonanej cesty je na uplatnenie oslobodenia od dane irelevantný, ak ide o plavbu, ktorá zahŕňa
         poskytovanie služieb za protihodnotu (rozsudok Sea Fighter, už citovaný, bod 17).

      32      Naproti tomu vo veci samej pracovné cesty zamestnancov Systeme Helmholz lietadlom, ktoré táto spoločnosť vlastní, k zákazníkom
         a na veľtrhy s cieľom rozvoja obchodnej činnosti, ktorou je vývoj a distribúcia elektronických komponentov a softvéru, neslúžia
         priamo na poskytovanie leteckých služieb zo strany tohto podniku za protihodnotu.

      33      Preto treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 14 ods. 1 písm. b) smernice 2003/96 sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie
         paliva používaného na leteckú dopravu od dane upravené týmto ustanovením nemožno priznať podniku, o aký ide vo veci samej,
         ktorý s cieľom rozvoja obchodnej činnosti používa lietadlo, ktoré vlastní, na cesty zamestnancov k zákazníkom alebo na veľtrhy,
         keďže tieto cesty neslúžia priamo na poskytovanie leteckých služieb zo strany tohto podniku za protihodnotu.

       O druhej otázke
      34      Vnútroštátny súd sa druhou otázkou v podstate pýta, či sa oslobodenie od dane stanovené v článku 15 ods. 1 písm. j) smernice
         2003/96 uplatňuje výlučne na palivo použité podnikmi, ktoré sa venujú výrobe, vývoju, testovaniu a údržbe vzdušných dopravných
         prostriedkov, alebo či sa toto oslobodenie týka takisto paliva, ktoré lietadlo potrebuje na uskutočnenie letov do leteckého
         servisu a späť.

      35      Článok 15 ods. 1 písm. j) smernice 2003/96 stanovuje, že členské štáty môžu pod daňovým dohľadom uplatňovať úplné alebo čiastočné
         oslobodenia od daní alebo daňové úľavy v úrovniach zdaňovania na motorové palivá používané v oblasti výroby, vývoja, testovania
         a údržby vzdušných dopravných prostriedkov a lodí.

      36      Pokiaľ ide po prvé o znenie tohto ustanovenia, z jeho znenia a najmä z toho, že sa použil výraz „bei der“ v jeho nemeckej
         verzii, „field“ v anglickej verzii a „domaine“ vo francúzskej verzii, vyplýva, že oslobodenie od dane stanovené v článku 15
         ods. 1 písm. j) smernice 2003/96 je vyhradené na použitie paliva podnikmi, ktoré sa venujú práve tam uvedeným činnostiam.

      37      Pokiaľ ide po druhé o všeobecnú štruktúru smernice 2003/96, z nej vyplýva, že kým cieľom povinného oslobodenia od dane v článku
         14 ods. 1 písm. b) tejto smernice je podporiť z daňového hľadiska používanie paliva určeného na leteckú dopravu na komerčné
         účely, tak článok 15 ods. 1 písm. j) uvedenej smernice stanovuje fakultatívne oslobodenie, ktoré má podporiť práve niektoré
         obchodné činnosti, ktorým sa venujú výrobcovia lietadiel a letecké servisy a ktoré zahŕňajú najmä spotrebu paliva na zemi,
         pričom žiadna z nich nepatrí do oblasti zvyčajných činností podnikov v sektore leteckej dopravy.

      38      Z toho vyplýva, že článok 15 ods. 1 písm. j) uvedenej smernice sa netýka paliva, ktoré bolo spotrebované vzdušným dopravným
         prostriedkom na uskutočnenie letov do leteckého servisu a späť.

      39      Preto treba na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 15 ods. 1 písm. j) smernice 2003/96 sa má vykladať v tom
         zmysle, že na palivo použité na uskutočnenie letov do leteckého servisu a späť sa toto ustanovenie nevzťahuje.

       O tretej až piatej otázke
      40      V tretej až piatej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade zmiešaného používania vzdušného dopravného prostriedku
         na súkromné a komerčné účely je potrebné priznať, pokiaľ ide o komerčné používanie, pomerné oslobodenie paliva použitého na
         uskutočnenie servisných alebo výcvikových letov od dane, a v prípade kladnej odpovede, z akých kritérií a akých referenčných
         období treba vychádzať na účely určenia príslušného podielu používania.

      41      Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku na tieto prejudiciálne otázky nie je potrebné odpovedať.

       O trovách
      42      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 14 ods. 1 písm. b) smernice Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre
            zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie paliva používaného na leteckú dopravu
            od dane upravené týmto ustanovením nemožno priznať podniku, o aký ide vo veci samej, ktorý s cieľom rozvoja obchodnej činnosti
            používa lietadlo, ktoré vlastní, na cesty zamestnancov k zákazníkom alebo na veľtrhy, keďže tieto cesty neslúžia priamo na
            poskytovanie leteckých služieb zo strany tohto podniku za protihodnotu.
      2.      Článok 15 ods. 1 písm. j) smernice 2003/96 sa má vykladať v tom zmysle, že na palivo použité na uskutočnenie letov do leteckého
            servisu a späť sa toto ustanovenie nevzťahuje.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.