title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. októbra 2004.#Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) proti Erpo Möbelwerk GmbH.#Vec C-64/02 P.

text:
      Vec C-64/02 P
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      proti
      Erpo Möbelwerk GmbH
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Syntagma DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT – Absolútny dôvod zamietnutia zápisu – Rozlišovacia spôsobilosť – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Ochranná známka Spoločenstva – Vymedzenie a získanie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť – Ochranné známky zložené z reklamných sloganov – Rozlišovacia spôsobilosť –
            Uplatnenie osobitných kritérií posúdenia – Neprípustnosť
      [Nariadenie Rady č.40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)]
      2.        Ochranná známka Spoločenstva – Vymedzenie a získanie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné
            známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť – Obmedzenie dôvodu zamietnutia uvedeného v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia
            č. 40/94 na ochranné známky, na ktoré sa vzťahuje dôvod zamietnutia uvedený v písmene d) tohto ustanovenia – Neprípustnosť
      [Nariadenie Rady č.40/94, článok 7 ods.1 písm. b) a d)]
      1.        Pri posudzovaní rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej
         známke spoločenstva sa vyžaduje bez ohľadu na jej druh, aby bola spôsobilá identifikovať výrobok ako pochádzajúci od určitého
         podniku, a teda aj odlíšiť ho od tovarov iných podnikov. Ak kritériá posúdenia rozlišovacej spôsobilosti sú rovnaké pre jednotlivé
         druhy ochranných známok, môže sa zdať, že pri uplatnení týchto kritérií vnímanie každého druhu ochranných známok príslušnou
         skupinou verejnosti nie je nevyhnutne rovnaké, a teda môže byť ťažšie určiť rozlišovaciu spôsobilosť niektorých druhov ochranných
         známok vo vzťahu k iným druhom.

      Napriek tomu ťažkosti pri určovaní rozlišovacej spôsobilosti niektorých druhov ochranných známok, akými sú aj ochranné známky
         pozostávajúce z reklamných sloganov, z dôvodu ich samotnej povahy a známok, ktoré oprávnene treba zohľadniť, neodôvodňujú
         stanovenie osobitných kritérií nahradzujúcich alebo odchyľujúcich sa od kritéria rozlišovacej spôsobilosti, ako je uvedené
         vyššie. Je teda nesprávne zamietnutie zápisu, pretože sa požaduje odlišné a prísnejšie kritérium pri posudzovaní rozlišovacej
         spôsobilosti ochranných známok tvorených reklamnými sloganmi, akým je „štipka predstavivosti“, respektíve „koncepčné pole
         napätia, ktorého dôsledkom by bolo prekvapenie, ktoré by utkvelo v pamäti“.

      (pozri body 33 – 34, 36)
      2.        Napriek tomu každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedený v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 o ochranných známkach Spoločenstva
         je nezávislý od ostatných a vyžaduje si samostatné preskúmanie. Z tohto dôvodu nie je potrebné obmedziť pôsobnosť článku 7
         ods. 1 písm. b) týkajúceho sa ochranných známok, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť, iba na ochranné známky, ktoré sú zamietnuté
         podľa článku 7 ods. 1 písm. d) tohto nariadenia týkajúceho sa ochranných známok zložených z prvkov, ktoré sa stali obvyklými
         v bežnom jazyku alebo v obchodných zvyklostiach, z dôvodu, že sa bežne používajú v obchodných a najmä reklamných oznamoch.

      Úvaha, že ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť za predpokladu, že je preukázané, že sa bežne používa v obchodných
         a najmä reklamných oznamoch, predstavuje teda právnu vadu, keďže toto kritérium nie je upravené v uvedenom článku 7 ods. 1
         písm. b).

      (pozri body 39 – 40, 46, 48)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 21. októbra 2004 (*)

      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Syntagma DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT – Absolútny dôvod zamietnutia zápisu – Rozlišovacia spôsobilosť – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Vo veci C-64/02 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 49 Štatútu ES Súdneho dvora, podané 27. februára 2002,
      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory), v zastúpení: A. von Mühlendahl a G. Schneider, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca,
      ktorého v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: P.°Ormond, C. Jackson, M. Bethell a M. Tappin, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci: D. Alexander, barrister,
         s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník v odvolacom konaní,
      ďalší účastník konania:
      Erpo Möbelwerk GmbH, v zastúpení: S. von Petersdorff-Campen, Rechtsanwalt, a H. von Rohr, Patentanwalt, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobca v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans (spravodajca), sudcovia C.°Gulmann, J.-P. Puissochet, R. Schintgen a J.
         N. Cunha Rodrigues,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. mája 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili účastníci konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. júna 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojím odvolaním Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ďalej len „ÚHVT“) žiada zrušiť rozsudok
         Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 11. decembra 2001, Erpo Möbelwerk/ÚHVT (DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT) (T-138/00,
         Zb. s. II-3739, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorý zrušil rozhodnutie tretieho odvolacieho senátu ÚHVT z°23.°marca 2000
         (vec R 392/1999-3) (ďalej len „sporné rozhodnutie“), ktorým bolo v podstate zamietnuté odvolanie Erpo Möbelwerk GmbH (ďalej
         len „Erpo“) proti rozhodnutiu prieskumového pracovníka ÚHVT o zamietnutí zápisu syntagmy DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT ako
         ochrannej známky Spoločenstva pre rozličné triedy výrobkov, ku ktorým patrí aj nábytok.

       Právny rámec
      2        Podľa článku 7 nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1):

      „1.      Do registra sa nezapíšu:
      ...
      b)      ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť;
      c)      ochranné známky, ktoré pozostávajú výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť v obchode na označenie druhu, kvality,
         množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu alebo času výroby tovarov alebo poskytovania služieb, prípadne iných
         charakteristík tovarov alebo služieb;

      d)      ochranné známky, ktoré pozostávajú výlučne z označení a údajov, ktoré sa stali obvyklými v bežnom jazyku alebo v dobrej viere
         a v používaných obchodných zvyklostiach;

      ...
      3.      Odsek 1 b), c) a d) sa nebude uplatňovať, ak ochranná známka získala rozlišovaciu spôsobilosť, pokiaľ ide o tovary alebo služby,
         o ktorých zápis sa žiada v dôsledku spôsobu ich používania.“

      3        Článok 12 nariadenia č. 40/94, ktorého názov je „Obmedzenie účinkov ochrannej známky spoločenstva“, znie:

      „Ochranná známka spoločenstva neoprávňuje majiteľa zakázať tretej strane používať v obchodnom styku:
      ...
      b)      označenia týkajúce sa druhu, kvality, množstva, zamýšľaného účelu, hodnoty, zemepisného pôvodu, času výroby tovarov alebo
         poskytovania služby a ani iných charakteristík tovarov alebo služieb;

      ...
      za predpokladu, že ich používa v súlade s čestnými praktikami v priemysle alebo obchode.“
       Skutočnosti predchádzajúce sporu
      4        Erpo podal 23. apríla 1998 ÚHVT prihlášku ochrannej známky Spoločenstva syntagmy DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT pre výrobky
         tried 8 (ručné náradie a pomôcky na ručný pohon; príbor a nožiarsky tovar, sečné a bodné zbrane), 12 (dopravné prostriedky
         na pohyb po zemi a náhradné diely) a 20 (bytový, predovšetkým čalúnený nábytok, stoličky, príborníky a kancelársky nábytok)
         v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb na účely zápisu známok z 15. júna 1957 v revidovanom
         a doplnenom znení.

      5        Prieskumový pracovník ÚHVT túto prihlášku zamietol rozhodnutím zo 4. júna°1999 z dôvodu, že uvedená syntagma označuje vlastnosť
         týchto tovarov a že nemá rozlišovaciu spôsobilosť, Erpo napadol toto rozhodnutie odvolaním pred ÚHVT.

      6        Sporným rozhodnutím tretí odvolací senát ÚHVT zrušil rozhodnutie prieskumového pracovníka v časti, ktorou zamietol prihlášku
         pre výrobky triedy 8. V zostávajúcej časti zamietol odvolanie v podstate z dôvodu, že sporná syntagma nespĺňa požiadavky článku
         7 ods. 1 písm. b) a c) a ods. 2 nariadenia č. 40/94.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      7        Návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 23. mája 2000 Erpo podal žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia. Súd prvého
         stupňa vyhovel žalobe napadnutým rozsudkom.

      8        Súd prvého stupňa rozhodol v bodoch 22 až 29 napadnutého rozsudku, že prvý žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1
         písm. c) nariadenia č. 40/94 je dôvodný, pretože aj keby prvok „Bequemlichkeit“ (znamenajúci „pohodlie“) samostatne označoval
         vlastnosť predmetných tovarov, ktorú môže zohľadniť cieľová skupina verejnosti pri rozhodovaní o nákupe, syntagma DAS PRINZIP
         DER BEQUEMLICHKEIT so zreteľom na všetky jej prvky a vnímaná ako celok sa nemôže považovať za zloženú výlučne z označení alebo
         údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastnosti predmetných tovarov.

      9        Ďalej Súd prvého stupňa posúdil druhý žalobný dôvod založený na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      10      Súd prvého stupňa rozhodol v bodoch 41 a 42 napadnutého rozsudku, že tento dôvod musí byť tiež prijatý, keďže odvolací senát
         v podstate vyvodil neexistenciu rozlišovacej spôsobilosti z opisnej povahy napadnutého pojmu, a z bodov 22 až 29 napadnutého
         rozsudku týkajúcich sa prvého žalobného dôvodu vyplýva, že sporné rozhodnutie má vo vzťahu k tejto otázke právnu vadu.

      11      V bodoch 43 až 46 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa rozhodol, že druhý žalobný dôvod je tiež dôvodný vzhľadom na tieto
         úvahy:

      „43      Navyše odvolací senát v bode 30 sporného rozhodnutia poukázal na to, že syntagme DAS PRINZIP DER BEQUEMLICHKEIT chýba ,štipka
         predstavivosti navyše‘. Ďalej ÚHVT vo svojom vyjadrení k žalobe tvrdil, že ,aby mohli slogany slúžiť ako ochranné známky,
         musia obsahovať osobitý... prvok navyše‘ a že vo vzťahu k predmetnému pojmu táto osobitosť chýba.

      44      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z judikatúry Súdu prvého stupňa vyplýva, že nedostatok rozlíšenia nemôže vychádzať
         z chýbajúcej osobitosti alebo predstavivosti navyše [rozsudky Súdu prvého stupňa z 31.°januára 2001, Taurus-Film/ÚHVT (Cine
         Action), T-135/99, Zb. s. II‑379, bod 31; Taurus-Film/ÚHVT (Cine Comedy), T-136/99, Zb. s. II‑397, bod 31, a z 5. apríla 2001,
         Bank für Arbeit und Wirtschaft/ÚHVT (EASYBANK), T-87/00, Zb. s. II-1259, body 39 a 40]. Je ďalej potrebné poznamenať, že na
         slogany nie je dôvodné uplatňovať prísnejšie kritériá ako na iné druhy označení.

      45      Keďže odvolací senát v bode 31 sporného rozhodnutia poukázal na chýbajúce ,koncepčné pole napätia, ktorého dôsledkom by bolo
         prekvapenie a označkovanie‘, je potrebné zdôrazniť, že tento prvok v skutočnosti iba parafrázuje úvahu odvolacieho senátu
         o chýbajúcej ,štipke predstavivosti navyše‘.

      46      Zamietnutie odvolania podaného odvolaciemu senátu na základe článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 však môže byť odôvodnené,
         iba ak by bolo preukázané, že kombinácia samotnej syntagmy ,das Prinzip der...‘ (,zásada...‘) so slovom označujúcim vlastnosť
         predmetných tovarov alebo služieb je bežne používaná v obchodných a najmä reklamných oznamoch. Je ale potrebné zdôrazniť,
         že sporné rozhodnutie podobný záver neobsahuje a že ani v písomnostiach a ani počas pojednávania sa ÚHVT neodvolával na takéto
         používanie.“

      12      Na základe týchto dôvodov Súd prvého stupňa zrušil sporné rozhodnutie.

       Odvolanie
      13      Vo svojom odvolaní ÚHVT navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil napadnutý rozsudok,
      –        zamietol žalobu proti rozhodnutiu tretieho odvolacieho senátu ÚHVT z 23.°marca 2000 vo veci R 392/1999-3 a subsidiárne vrátil
         vec na ďalšie konanie Súdu prvého stupňa,

      –        zaviazal ďalšieho účastníka konania nahradiť trovy prvostupňového a odvolacieho konania.
      14      Erpo navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zamietol odvolanie,
      –        potvrdil napadnutý rozsudok,
      –        zaviazal ÚHVT nahradiť trovy konania.
      15      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 9. septembra 2002 bolo pripustené Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska
         vstúpiť do konania ako vedľajší účastník, ktorý podporuje návrhy ÚHVT.

       Tvrdenia účastníkov konania
      16      Svojím jediným žalobným dôvodom ÚHVT tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, keď
         rozhodol v bode 46 napadnutého rozsudku, že možnosť zamietnuť zápis ochrannej známky z dôvodu, že nemá rozlišovaciu spôsobilosť,
         sa obmedzuje na prípady, keď je preukázané, že ide o označenie všeobecne používané v zainteresovaných obchodných kruhoch.

      17      V tejto súvislosti ÚHVT uvádza, že posúdenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky musí vyplývať z preskúmania a priori pravdepodobnosti, či ochranná známka konkrétne umožňuje cieľovej skupine verejnosti odlíšiť tovary alebo služby, pre ktoré
         sa zápis požaduje, ako pochádzajúce skôr od jedného podniku ako od iných alebo v každom prípade ako vyrobené alebo uvádzané
         na trh na úplnú zodpovednosť majiteľa ochrannej známky.

      18      Podľa ÚHVT rovnako ako v prípade ochranných známok pozostávajúcich z farieb alebo trojrozmerných ochranných známok je nevyhnutné,
         aby také ochranné známky, ako je ochranná známka v tomto prípade, ktoré sú zložené zo sloganov, obsahovali prvok úpravy navyše,
         vďaka ktorému nadobudnú rozlišovaciu spôsobilosť. Toto neplatí pre čisto slovné alebo obrazové ochranné známky. Túto požiadavku
         vysvetľuje okolnosť, že ide o označenia, ktoré najčastejšie majú výlučne reklamnú funkciu a nie funkciu umožňujúcu identifikáciu
         pôvodu tovarov.

      19      Navyše, ÚHVT tvrdí, že posúdenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky nemá zohľadňovať jej prípadné používanie na trhu.
         Ak sa ukáže, že predmetné označenie je a priori spôsobilé rozlíšiť dotknuté tovary alebo služby, ale aj že toto označenie alebo slová rovnakého druhu sa bežne používajú
         príslušnou skupinou verejnosti, prihláška musí byť zamietnutá na základe článku 7 ods. 1 písm. b) a d) nariadenia č. 40/94.
         Ak sa však ukáže tak ako v tomto prípade, že označenie nie je a priori spôsobilé rozlíšiť dotknuté tovary alebo služby, jeho zápis ako ochrannej známky musí byť zamietnutý na základe článku 7
         ods. 1 písm. b) tohto nariadenia bez toho, aby bolo potrebné preukázať, že sa toto označenie bežne používa príslušnou skupinou
         verejnosti.

      20      Erpo naopak tvrdí, že dôvod uvedený ÚHVT smerujúci proti bodu 46 napadnutého rozsudku nie je dôvodný. Podľa Erpo z bodov 28
         a 42 napadnutého rozsudku vyplýva, že Súd prvého stupňa usúdil, že rozlišovacia spôsobilosť dotknutej ochrannej známky vyplýva
         z kombinácie syntagmy „Das Prinzip der …“ s opisným prvkom „Bequemlichkeit“. Súd prvého stupňa naproti tomu nepožadoval dôkaz
         o všeobecnom používaní predmetnej syntagmy ako celku. Neskonštatoval, že používanie syntagmy „Das Prinzip der…“ posiľňuje
         opisný prvok. Z uvedeného vyvodil, že sporné rozhodnutie neobsahuje objektívne odôvodnenie zamietnutia zápisu z dôvodu chýbajúcej
         rozlišovacej spôsobilosti.

      21      Erpo ďalej tvrdí, že dôsledkom zápisu predmetného sloganu ako ochrannej známky nie je znemožnenie používania kombinácií slov
         „Prinzip“ (zásada) a „Bequemlichkeit“ (pohodlie) konkurentmi. Bráni tomu najmä článok 12 písm. b) nariadenia č. 40/94. Toto
         ustanovenie upravuje dostatočnú ochranu hospodárskej súťaže preto, aby liberálny prístup pri zápise umožňujúci v prípade pochybností
         ochranu prihlasovanej ochrannej známky vyzeral odôvodnene.

      22      Erpo okrem iného pochybuje, že rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky pozostávajúcej zo sloganu vyžaduje, aby mala prvok
         úpravy navyše z dôvodu výlučnej reklamnej funkcie takéhoto označenia. Podľa Erpo je dokázané tak v judikatúre Súdu prvého
         stupňa, ako aj praxi ÚHVT, že reklamná funkcia sloganu nevylučuje jeho rozlišovaciu spôsobilosť.

      23      Vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že analýza rozlišovacej spôsobilosti vykonaná v napadnutom rozsudku je v rozpore s judikatúrou
         tak Súdneho dvora, ako aj Súdu prvého stupňa. V tomto prípade Súd prvého stupňa najmä nesprávne uplatnil právo Spoločenstva,
         ktoré vyžaduje, aby pri posudzovaní rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky bola zohľadnená jej povaha. Súd prvého stupňa
         navyše zvolil nesprávny prístup pri určení tejto rozlišovacej spôsobilosti.

      24      Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že z judikatúry vyplýva, že na splnenie podmienky týkajúcej sa rozlišovacej spôsobilosti
         musí ochranná známka jednoznačne identifikovať obchodný pôvod predmetných tovarov alebo služieb. Označenie nemôže zaručovať
         takýto pôvod, ak podľa predpokladaného očakávania priemerného spotrebiteľa predmetného druhu tovarov alebo služieb existuje
         vážna pochybnosť v jeho mysli o tomto pôvode.

      25      Podľa vlády Spojeného kráľovstva je pravdou, že uplatniteľné právne zásady na posúdenie rozlišovacej spôsobilosti ochrannej
         známky sú rovnaké na všetky druhy ochranných známok. To ale nevylučuje, že spôsob, akým sa tieto zásady uplatňujú, musí zohľadňovať
         kontext a najmä povahu dotknutej ochrannej známky, ako to preukazuje judikatúra v oblasti trojrozmerných ochranných známok
         zložených z tvaru výrobku [rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. septembra 2001, Procter & Gamble/ÚHVT (Biela štvorcová tableta
         so žltými a modrými škvrnami), T-119/00, Zb. s. II-2761, body 53 až 55, a zo 7. februára 2002, Mag Instrument/ÚHVT, T-88/00,
         Zb. s. II-467, body 33 až 35, ako aj bod 12 návrhov, ktoré predniesol generálny advokát Ruiz-Jarabo Colomer, Linde a i. (rozsudok
         z 8.°apríla 2003, C-53/01 až C-55/01, Zb. s. I-3161)].

      26      Vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že ochranná známka, ktorá je predmetom tejto veci, je výlučne reklamným sloganom, ktorého
         cieľom je oboznámiť verejnosť so zásadami, podľa ktorých boli predmetné výrobky vyrobené. Priemerný spotrebiteľ je však menej
         náchylný posudzovať reklamný slogan, najmä ak obsahuje údaje o špecifických vlastnostiach tovarov alebo služieb, ako označenie
         pôvodu tovarov, ktoré identifikuje výlučne podnik zodpovedný za ich výrobu. Ak takýto slogan zanechá výrazný dojem, pretože
         je netypické používať ho v kombinácii s predmetnými tovaromi a službami, priemerný spotrebiteľ môže nakoniec usúdiť, že označuje
         obchodný pôvod týchto tovarov a služieb nad rámec jeho reklamnej funkcie.

      27      Odvolací senát ÚHVT správne zohľadnil túto úvahu. V napadnutom rozsudku však Súd prvého stupňa pri posudzovaní rozlišovacej
         spôsobilosti ochrannej známky nezohľadnil alebo nedostatočne zohľadnil jej povahu.

      28      Vláda Spojeného kráľovstva navyše uvádza, že Súd prvého stupňa porušil článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94,
         aj keď z bodu 46 napadnutého rozsudku vyplýva, že zápis predmetného označenia mohol byť zamietnutý z dôvodu chýbajúcej rozlišovacej
         spôsobilosti iba vtedy, ak sa syntagma „Das Prinzip der…“ bežne používala v obchodných oznámeniach a v reklame.

      29      Súd prvého stupňa si zamenil požiadavky článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94 s požiadavkami písmena d). V skutočnosti
         požiadavka preukázania na účely zamietnutia zápisu, že ochranná známka je obvyklá pre predmetné tovary a služby v obchodnom
         styku, sa uplatňuje iba na písmeno d) a nie na písmená b) a c) (rozsudok Súdneho dvora zo 4. októbra 2001, Merz & Krell, C-517/99,
         Zb. s. I-6959, bod 35). Ustanovenia článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia upravujú samostatný dôvod zamietnutia zápisu
         označenia napriek jasnému prekrývaniu ich rozsahu pôsobnosti.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      30      V úvode je potrebné zdôrazniť, že jediný žalobný dôvod ÚHVT týkajúci sa rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky založený
         na porušení článku 7 ods. písm. b) nariadenia č. 40/94 smeruje výslovne iba proti bodu 46 napadnutého rozsudku. Napriek tomu
         tento bod je nerozlučne spätý s bodmi 43 až 45, ktoré mu predchádzajú, takže žalobný dôvod ÚHVT sa musí posúdiť v°rámci celkového
         odôvodnenia obsiahnutého v týchto bodoch. Tak účastníci konania, ako aj vedľajší účastník konania pochopili predmet odvolania
         v tomto zmysle, keďže vo svojich vyjadreniach rozoberajú ako celok body 43 až 46 napadnutého rozsudku.

      31      Body 43 až 46 napadnutého rozsudku sa týkajú bodov 30 a 31 sporného rozhodnutia, ktoré požadujú, aby mal slogan „štipku predstavivosti“,
         respektíve „koncepčné pole napätia, ktorého dôsledkom by bolo prekvapenie, ktoré by utkvelo v pamäti“, nato, aby mal minimálnu
         rozlišovaciu spôsobilosť podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      32      Súd prvého stupňa správne v bodoch 43 až 45 napadnutého rozsudku zamietol túto požiadavku v zásade preto, že nie je dôvod
         uplatňovať na slogany prísnejšie kritériá ako tie, ktoré sa uplatňujú na iné druhy označení.

      33      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pri posudzovaní rozlišovacej spôsobilosti ochrannej známky sa vyžaduje bez ohľadu na
         jej druh, aby bola spôsobilá identifikovať výrobok ako pochádzajúci od určitého podniku, a teda aj odlíšiť ho od tovarov iných
         podnikov [pozri v tomto zmysle článok 3 ods. 1 písm. b) Prvej smernice Rady 89/104/EHS z 21. decembra 1988 o aproximácii právnych
         predpisov členských štátov v oblasti ochranných známok (Ú. v. ES L 40, 1989, s. 1), ktorého znenie je rovnaké ako článok 7
         ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, rozsudok Linde a i., už citovaný, body 42 a 47].

      34      Súdny dvor okrem toho rozhodol, že ak kritériá posúdenia rozlišovacej spôsobilosti sú rovnaké pre jednotlivé druhy ochranných
         známok, môže sa zdať, že pri uplatnení týchto kritérií vnímanie každého druhu ochranných známok príslušnou skupinou verejnosti
         nie je nevyhnutne rovnaké, a teda môže byť ťažšie určiť rozlišovaciu spôsobilosť niektorých druhov ochranných známok vo vzťahu
         k iným druhom (pozri rozsudky z 29. apríla 2004, Henkel/ÚHVT, C-456/01 P a C-457/01 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod
         38; Procter & Gamble/ÚHVT, C-468/01 P až C-472/01 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 36, a Procter & Gamble/ÚHVT, C-473/01
         P a C-474/01 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 36).

      35      Nemôže byť vylúčené, že judikatúra uvedená v predchádzajúcom bode tohto rozsudku je relevantná aj pre slovné ochranné známky
         ako v tomto prípade zložené z reklamných sloganov. Môže to tak byť najmä v prípadoch, keď je preukázané pri posudzovaní rozlišovacej
         spôsobilosti predmetnej ochrannej známky, že má reklamnú funkciu, ktorej podstatou je vyzdvihnutie kvality predmetného výrobku,
         a táto funkcia nie je zjavne druhoradá vo vzťahu k jej funkcii ako ochrannej známky, ktorá spočíva v zabezpečení určenia pôvodu
         tohto výrobku. V takomto prípade úrady môžu zobrať do úvahy skutočnosť, že priemerní spotrebitelia nemajú vo zvyku predpokladať
         pôvod tovarov na základe podobných sloganov (pozri v tomto zmysle rozsudky Procter & Gamble/ÚHVT, už citované, bod 36).

      36      Napriek tomu ťažkosti pri určovaní rozlišovacej spôsobilosti niektorých druhov ochranných známok, akými sú aj ochranné známky
         pozostávajúce zo sloganov, z dôvodu ich samotnej povahy, ktoré oprávnene treba zohľadniť, neodôvodňujú stanovenie osobitných
         kritérií nahradzujúcich alebo odchyľujúcich sa od kritéria rozlišovacej spôsobilosti v zmysle judikatúry tak, ako to bolo
         uvedené v bodoch 32 až 34 tohto rozsudku. Súd prvého stupňa teda správne zrušil sporné rozhodnutie, pretože uplatnil odlišné
         a prísnejšie kritérium pri posudzovaní rozlišovacej spôsobilosti ochranných známok tvorených reklamnými sloganmi.

      37      Potom ako Súd prvého stupňa správne vylúčil v bodoch 43 až 45 napadnutého rozsudku kritérium uvedené v spornom rozhodnutí
         na posúdenie rozlišovacej spôsobilosti dotknutej ochrannej známky, použil v bode 46 napadnutého rozsudku iné kritérium, podľa
         ktorého ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť podľa článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 iba za predpokladu,
         že je preukázané, že predmetná syntagma sa bežne používa v obchodných a najmä reklamných oznamoch, tento predpoklad nebol
         preverený v spornom rozhodnutí.

      38      Je pravdou, že ak sa preukáže, že predmetná syntagma sa bežne používa v°obchodných a najmä reklamných oznamoch tak, ako to
         stanovuje článok 7 ods. 1 písm. d) nariadenia č. 40/94, vyplýva z toho, že označenie nie je spôsobilé rozlíšiť tovary alebo
         služby jedného podniku od tovarov alebo služieb iných podnikov a nespĺňa teda základnú funkciu ochrannej známky, iba ak používaním
         tieto označenia alebo údaje nadobudli rozlišovaciu spôsobilosť, ktorá môže byť uznaná v zmysle článku 7 ods. 3 nariadenia
         č. 40/94 (pozri v tomto zmysle v°súvislosti s tými istými ustanovenia článku 3 ods. 1 písm. b) a d) a ods. 3 smernice 89/104
         rozsudok Merz & Krell, už citovaný, bod 37).

      39      Napriek tomu každý z dôvodov zamietnutia zápisu uvedený v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 40/94 je nezávislý od ostatných a vyžaduje
         si samostatné preskúmanie (pozri najmä rozsudok Henkel/ÚHVT, už citovaný, bod 45 a citovaná judikatúra).

      40      Z tohto dôvodu nie je potrebné obmedziť pôsobnosť článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 iba na ochranné známky, ktoré
         sú zamietnuté podľa článku 7 ods. 1 písm. d) tohto nariadenia z dôvodu, že sa bežne používajú v obchodných a najmä reklamných
         oznamoch.

      41      Súdny dvor už rozhodol, že zápis ochrannej známky zloženej z označení alebo údajov, ktoré sa inak používajú ako reklamné slogany,
         údaje o kvalite a výrazy nabádajúce na nákup tovarov alebo služieb chránených touto ochrannou známkou, nie je ako taký vylúčený
         z dôvodu tohto používania (pozri rozsudok Merz & Krell, už citovaný, bod 40).

      42      Z judikatúry ďalej vyplýva, že rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky v°zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
         znamená, že táto ochranná známka umožňuje identifikovať výrobok, pre ktorý je prihlásená, ako pochádzajúci od určitého podniku,
         a teda odlíšiť tento výrobok od výrobkov iných podnikov a spĺňať základnú funkciu ochrannej známky [pozri v tomto zmysle najmä
         rozsudky Procter & Gamble/ÚHVT, už citované, bod 32 a citovanú judikatúru, a v súvislosti s tými istými ustanoveniami článku
         3 ods. 1 písm. b) smernice 89/104, rozsudky Merz & Krell, bod 37, a Linde a i., bod 40 a citovanú judikatúru].

      43      Podľa judikatúry rozlišovacia spôsobilosť musí byť posúdená na jednej strane vo°vzťahu k výrobkom alebo službám, pre ktoré
         je prihlasovaná, a na druhej strane vo° vzťahu k jej vnímaniu príslušnou skupinou verejnosti tvorenou priemerným spotrebiteľom
         spomínaných výrobkov alebo služieb, ktorý je primerane informovaný a primerane pozorný a obozretný (pozri najmä rozsudky Procter
         & Gamble/ÚHVT, už citované, bod 33 a citovanú judikatúru).

      44      Z uvedeného vyplýva, že rozlišovacia spôsobilosť ochrannej známky zloženej z°označení alebo údajov, ktoré sa inak používajú
         ako reklamné slogany, údaje o kvalite a výrazy nabádajúce na nákup výrobkov alebo služieb chránených touto ochrannou známkou
         tak, ako je to v tomto prípade, musí byť posúdená so°zreteľom na zásady uvedené v bodoch 42 a 43 tohto rozsudku [pozri v tomto
         zmysle tiež v°súvislosti s takýmito ochrannými známkami rozsudky Súdu prvého stupňa 5.°decembra 2002, Sykes Enterprises/ÚHVT
         (REAL PEOPLE, REAL SOLUTIONS), T-130/01, Zb. s. II-5179, bod 20, a z 3. júla 2003, Best Buy Concepts/ÚHVT (BEST BUY), T-122/01,
         Zb. s. II-2235, bod 21].

      45      V tejto súvislosti je potrebné zamietnuť tvrdenie Erpo, podľa ktorého článok 12 písm. b) nariadenia č. 40/94 stanovuje dostatočnú
         ochranu hospodárskej súťaže nato, aby liberálny prístup pri zápise umožňujúci v prípade pochybností ochranu prihlasovanej
         ochrannej známky vyzeral odôvodnene. Podobné tvrdenie už Súdny dvor zamietol z dôvodu, že preskúmanie prihlášok ochranných
         známok nemá byť minimálne ale presné a úplné, aby nedošlo k zápisu ochranných známok nezákonným spôsobom a aby sa zabezpečilo
         z dôvodov právnej istoty a správneho úradného postupu, že ochranné známky, ktorých používanie by mohlo byť úspešne spochybnené
         pred súdnymi orgánmi, neboli zapísané (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. mája 2003, Libertel, C-104/01, Zb. s. I-3793, body
         58 a 59).

      46      Z tohto dôvodu, keď Súd prvého stupňa rozhodol v bode 46 napadnutého rozsudku, že ochranná známka nemá rozlišovaciu spôsobilosť
         v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, iba za predpokladu, že je preukázané, že predmetná syntagma sa bežne
         používa v obchodných a najmä reklamných oznamoch a že tento predpoklad nebol preverený v spornom rozhodnutí, uplatnil kritérium,
         ktoré nie je upravené v článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      47      Z uvedeného vyplýva, že v tomto bode Súd prvého stupňa nesprávne určil pôsobnosť tohto článku.

      48      Za týchto okolností ÚHVT dôvodne tvrdí, že v tomto bode je napadnuté rozhodnutie postihnuté právnou vadou.

      49      Je ale potrebné uviesť, že táto právna vada nemá vplyv na riešenie sporu.

      50      Tak ako to vyplýva z bodu 37 tohto rozsudku, sporné rozhodnutie bolo správne zrušené napadnutým rozsudkom na základe jeho
         bodov 43 až 45 z dôvodu, že zamietnutie zápisu ochrannej známky bolo vyslovené na základe uplatnenia chybného kritéria uvedeného
         v bodoch 30 a 31 sporného rozhodnutia vo vzťahu k rozlišovacej spôsobilosti v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) nariadenia č.°40/94,
         a síce chýbajúcej štipky predstavivosti alebo osobitosti navyše.

      51      Z uvedeného vyplýva bez ohľadu na právnu vadu uvedenú v bode 48 tohto rozsudku, že výrok napadnutého rozsudku je odôvodnený.

      52      Ak odôvodnenie rozsudku Súdu prvého stupňa porušuje právo Spoločenstva, ale jeho výrok je dôvodný z iných právnych dôvodov,
         podľa ustálenej judikatúry musí byť odvolanie zamietnuté (pozri najmä rozsudok z 30. marca 2000, VBA/Florimex a i., C-265/97
         P, Zb. s. I-2061, bod 121 a citovanú judikatúru).

      53      Z týchto dôvodov je žalobný dôvod nepoužiteľný a odvolanie musí byť zamietnuté.

       O trovách
      54      V súlade s ustanovením článku 69 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora uplatniteľného na základe ustanovenia článku 118
         tohto istého rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Erpo navrhol zaviazať ÚHVT na náhradu trov konania a ÚHVT nemal
         úspech vo°svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      55      V súlade s článkom 69 ods. 4 prvého pododseku toho istého rokovacieho poriadku Spojené kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy
         konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor rozhodol a vyhlásil:
      1)      Odvolanie sa zamieta.
      2)      Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) je povinný nahradiť trovy konania.
      3)      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 29. júna 2004. # Front national proti Európskemu parlamentu. # Odvolanie - Vyhlásenie o utvorení skupiny podľa článku 29 ods. 1 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu - Nedostatok politickej príslušnosti - Rozpustenie skupiny TDI so spätným účinkom - Vzájomné odvolanie - Výklad článku 230 štvrtého odseku ES - Pojem rozhodnutia týkajúceho sa "bezprostredne a osobne" fyzickej alebo právnickej osoby - Neprípustnosť žaloby podanej vnútroštátnou politickou stranou. # Vec C-486/01 P.

text:
      Vec C-486/01 P
      Front national
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Odvolanie – Vyhlásenie o utvorení skupiny podľa článku 29 ods. 1 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu – Nedostatok politickej príslušnosti – Rozpustenie skupiny TDI so spätným účinkom – Vzájomné odvolanie – Výklad článku 230 štvrtého odseku ES – Pojem rozhodnutia týkajúceho sa ‚bezprostredne a osobne‘ fyzickej alebo právnickej osoby – Neprípustnosť žaloby podanej vnútroštátnou politickou stranou“
      Abstrakt rozsudku
      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty týkajúce sa ich bezprostredne a osobne – Priamy dosah – Kritériá
            – Rozhodnutie Parlamentu o rozpustení politickej skupiny zloženej z poslancov, ktorí sú členmi vnútroštátnej politickej strany
            – Priamy dosah uvedenej strany – Nedostatok
      (Článok 230 štvrtý odsek ES; Rokovací poriadok Európskeho parlamentu, články 29 ods. 1 a 2 a 30)
      Podmienka uvedená v článku 230 štvrtého odseku ES, podľa ktorej fyzická alebo právnická osoba musí byť „bezprostredne“ dotknutá
         rozhodnutím, ktoré je predmetom žaloby o neplatnosť, vyžaduje, aby predmetné opatrenie Spoločenstva zakladalo priamo následky
         pre právne postavenie jednotlivca a jeho adresátom povereným jeho uplatnením neponechávalo žiadnu voľnosť uvažovania, a naopak,
         aby toto opatrenie bolo čisto automatickej povahy a vyplývalo výlučne z úpravy Spoločenstva, bez toho, aby bolo potrebné použiť
         ďalšie sprostredkujúce predpisy.

      Rozhodnutie Európskeho parlamentu, týkajúce sa výkladu článku 29 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku, ktorým bola so spätným
         účinkom rozpustená „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ – tým, že poslancov, ktorí urobili vyhlásenie
         o utvorení skupiny TDI, najmä poslancov zvolených z listiny kandidátov Front national, zbavilo možnosti združiť sa prostredníctvom
         skupiny TDI do politickej skupiny v zmysle článku 29 rokovacieho poriadku – má bezprostredný vplyv na uvedených poslancov.
         Týmto poslancom bolo skutočne už samotným týmto aktom znemožnené, aby sa združili do politickej skupiny, a od tohto okamihu,
         boli považovaní za nezaradených poslancov v zmysle článku 30 toho istého rokovacieho poriadku a z toho dôvodu požívali obmedzenejšie
         poslanecké výsady a nižšie materiálne a finančné výhody, ktoré by im prináležali, keby boli členmi politickej skupiny v zmysle
         uvedeného článku 29.

      Takýto záver, napriek tomu, nemôže byť prijatý, pokiaľ ide o politickú stranu, akou je Front national. Je totiž síce prirodzené,
         aby sa vnútroštátna politická strana, ktorá navrhne kandidátov do volieb členov Parlamentu, usilovala o to, aby títo kandidáti
         svoj mandát po svojom zvolení vykonávali za podmienok rovnocenných s podmienkami ostatných poslancov, tento záujem jej v žiadnom
         prípade nedáva právo na to, aby jej zvolení kandidáti vytvorili vlastnú skupinu, alebo aby sa stali členmi jednej zo skupín,
         ktoré boli v Parlamente utvorené

      Na jednej strane totiž podľa článku 29 ods. 2 rokovacieho poriadku utvorenie politickej skupiny v Parlamente predpokladá prítomnosť
         minimálneho počtu poslancov pochádzajúcich z niekoľkých členských štátov a na strane druhej v každom prípade odsek 1 uvedeného
         článku hovorí len o jedinom hľadisku združenia poslancov, podľa politickej príslušnosti. Tieto ustanovenia v procese utvárania
         politickej skupiny neprisudzujú žiadnu zvláštnu úlohu vnútroštátnym politickým stranám, ktorých členmi sú títo poslanci.

      (pozri body 34 – 37)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 29. júna 2004 (*)

      „Odvolanie – Vyhlásenie o utvorení skupiny podľa článku 29 ods. 1 Rokovacieho poriadku Európskeho parlamentu – Nedostatok politickej príslušnosti – Rozpustenie skupiny TDI so spätným účinkom – Vzájomné odvolanie – Výklad článku 230 štvrtého odseku ES – Pojem rozhodnutia týkajúceho sa ‚bezprostredne a osobne‘ fyzickej alebo právnickej osoby – Neprípustnosť žaloby podanej vnútroštátnou politickou stranou“
      Vo veci C-486/01 P,
      Front national, so sídlom v Saint-Cloude (Francúzsko), v zastúpení: F. Wagner a V. de Poulpiquet de Brescanvel, advokáti,

      žalobca,
      ktorej predmetom je odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev (tretia rozšírená komora) z 2. októbra
         2001, Martinez a i./Parlament (T-222/99, T-327/99 a T-329/99, Zb. s. II-2823), a smerujúci k zrušeniu uvedeného rozsudku,

      ďalším účastníkom konania je:
      Európsky parlament, v zastúpení: G. Garzón Clariana, J. Schoo a H. Krück, splnomocnení zástupcovia, ktorí si zvolili adresu na doručovanie v
         Luxemburgu,

      žalovaný v konaní pred Súdom prvého stupňa,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans (spravodajca), A. Rosas, J.-P. Puissochet a
         J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia R. Schintgen, F. Macken, N. Colneric, S. von Bahr a R. Silva de Lapuerta,

      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie
      po vypočutí prednesov účastníkov konania na pojednávaní 9. decembra 2003,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 20. januára 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 12. decembra 2001 podal Front national podľa článku 225 ES a článku 49 Štatútu
         ES Súdneho dvora odvolanie voči rozsudku Súdu prvého stupňa z 2. októbra 2001, Martinez a i./Parlament (T-222/99, T-327/99
         a T-329/99 Zb. s. II-2823) (ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zamietol žalobu na zrušenie rozhodnutia
         Európskeho parlamentu zo 14. septembra 1999, ktoré sa týkalo výkladu článku 29 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku a ktorým bola
         so spätným účinkom rozpustená „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ (ďalej len „sporný akt“).

      2        Oddeleným návrhom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 11. decembra 2001 podal Front national podľa článku 242 ES návrh na
         odklad vykonateľnosti napadnutého rozsudku. Tento návrh bol však zamietnutý uznesením predsedu Súdneho dvora z 21. februára
         2002, Front national a Martinez/Parlament (C-486/01 P-R a C-488/01 P-R, Zb. s. I-1843), a to najmä z dôvodu, že poskytnutie
         vyššie uvedeného odkladu by nebolo spôsobilé predísť vážnej a nenahraditeľnej škode, na ktorú sa odvolával navrhovateľ.

       Právny rámec
      3        Rokovací poriadok Európskeho parlamentu, v znení účinnom v dobe vzniku skutkových okolností tohto sporu (Ú. v. ES L 202, 1999,
         s. 1, ďalej len „rokovací poriadok“), vo svojom článku 29 nazvanom „Utváranie politických skupín“ stanovil:

      „1.      Poslanci sa môžu združovať do skupín podľa svojej politickej príslušnosti.
      2.      Každá politická skupina musí zahrňovať poslancov z viacerých ako len z jedného členského štátu. Minimálny počet poslancov
         potrebných k utvoreniu politickej skupiny je dvadsaťtri, pokiaľ pochádzajú z dvoch členských štátov, osemnásť, pokiaľ pochádzajú
         z troch členských štátov, a štrnásť, pokiaľ pochádzajú zo štyroch a viacerých členských štátov.

      3.      Poslanec môže byť členom najviac jednej politickej skupiny.
      4.      Utvorenie politickej skupiny je potrebné oznámiť predsedovi vyhlásením. Toto vyhlásenie musí obsahovať názov skupiny, mená
         jej členov a zloženie predsedníctva.

      [...]“
      4        Článok 30 rokovacieho poriadku týkajúci sa nezávislých poslancov stanovil:

      „1.      Poslancom, ktorí nie sú členmi politickej skupiny, sa poskytne sekretariát. Podrobné opatrenia prijme predsedníctvo na návrh
         generálneho tajomníka.

      2.      Predsedníctvo tiež rozhodne o postavení a parlamentných právach týchto poslancov.“
      5        Podľa článku 180 rokovacieho poriadku, týkajúci sa jeho použitia:

      „1.      Ak vzniknú pochybnosti o použití alebo výklade tohto rokovacieho poriadku, predseda môže, bez toho, aby boli dotknuté predchádzajúce
         rozhodnutia prijaté v tejto oblasti, prideliť záležitosť na preskúmanie gestorskému výboru.

      Ak je podaná procedurálna námietka podľa článku 142, predseda môže tiež prideliť záležitosť gestorskému výboru.
      2.      Výbor rozhodne, či je potrebné vypracovať k rokovaciemu poriadku pozmeňujúce alebo doplňujúce návrhy. V takom prípade postupuje
         podľa článku 181.

      3.      Ak výbor rozhodne, že postačuje výklad dotknutých článkov, predloží svoj výklad predsedovi, ktorý o tom informuje Parlament.
      4.      Ak politická skupina alebo najmenej tridsaťdva poslancov spochybní výklad výboru, záležitosť sa predloží na hlasovanie v Parlamente.
         Text sa prijme jednoduchou väčšinou, ak je prítomná aspoň tretina všetkých poslancov Parlamentu. V prípade zamietnutia sa
         vec vráti späť výboru.

      5.      Výklad, ktorý nebol spochybnený a výklad prijatý Parlamentom sa dopíše kurzívou ako vysvetlivky k príslušnému článku alebo
         článkom rokovacieho poriadku, spolu s rozhodnutiami prijatými vo veciach použitia rokovacieho poriadku.

      6.      Tieto výklady sa použijú ako precedens pri budúcom použití a výklade príslušných článkov.
      [...]“
       Skutkový stav predchádzajúci sporu
      6        Z napadnutého rozsudku vyplýva, že v nadväznosti na oznámenie predsedovi Parlamentu z 19. júla 1999 o utvorení novej politickej
         skupiny s názvom „Groupe technique des députés indépendants (TDI) – Groupe mixte“ (Technická skupina nezávislých poslancov
         (TDI) – Zmiešaná skupina) (ďalej len „skupina TDI“), ktorej deklarovaným cieľom bolo zaručenie plného výkonu parlamentného
         mandátu pre všetkých poslancov, predsedovia ostatných politických skupín vzniesli námietky proti utvoreniu tejto politickej
         skupiny z dôvodu nedostatku politickej príslušnosti medzi jej jednotlivými členmi. V dôsledku toho bola v súlade s článkom
         180 ods. 1 rokovacieho poriadku predložená výboru Parlamentu pre ústavné záležitosti (ďalej len „výbor pre ústavné záležitosti“)
         žiadosť o výklad článku 29 ods. 1 tohto poriadku.

      7        Predseda uvedeného výboru poslal požadovaný výklad predsedovi Parlamentu listom z 28. júla 1999. Tento list obsahoval najmä
         toto:

      „Počas svojho pojednávania konaného 27. a 28. júla 1999 výbor pre ústavné záležitosti preskúmal žiadosť o výklad článku 29
         ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorá mu bola postúpená na schôdzi konferencie predsedov konanej 21. júla 1999.

      Po dôkladnej výmene názorov výbor pre ústavné záležitosti, 15 hlasmi za, 2 proti a 1 zdržaní sa hlasovania, vykladá článok
         29 ods. 1 rokovacieho poriadku toto:

      Vyhlásenie o utvorení (skupiny TDI) nie je v súlade s článkom 29 ods. 1 rokovacieho poriadku.
      Vyhlásenie o utvorení politickej skupiny, najmä príloha 2 listu o utvorení adresovaného predsedovi Európskeho parlamentu,
         totiž vylučuje akúkoľvek politickú príslušnosť. V rámci uvedenej skupiny jednotlivým podpísaným poslancom ponecháva naprostú
         politickú nezávislosť.

      Navrhujem k článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku pripojiť ako vysvetľujúcu poznámku text tohto znenia:
      ‚Utvorenie skupiny, ktorá otvorene popiera svoju politickú povahu a akúkoľvek politickú príslušnosť medzi svojimi členmi,
         je podľa tohto článku neprípustné.‘

      [...]“
      8        Obsah tohto listu bol oznámený Parlamentu jeho predsedom na plenárnom zasadnutí 13. septembra 1999. Pretože skupina TDI na
         základe článku 180 ods. 4 rokovacieho poriadku vyjadrila svoj nesúhlas s vysvetľujúcou poznámkou navrhnutou výborom pre ústavné
         záležitosti, uvedená poznámka bola predložená na hlasovanie Parlamentu, ktorý ju prijal väčšinou svojich členov na plenárnom
         zasadnutí 14. septembra 1999.

      9        Front national mal za to, že za týchto okolností uvedeným hlasovaním bol poškodený a žalobou podanou do kancelárie Súdu prvého
         stupňa 19. novembra 1999 (T-327/99) sa domáhal zrušenia sporného aktu. Žaloby doručené do uvedenej kancelárie 5. októbra a
         22. novembra 1999, s rovnakým predmetom podali aj páni Martinez a de Gaulle (T-222/99), ako aj pani Bonino, páni Pannella,
         Cappato, Dell’Alba, Della Vedova, Dupuis, Turco a zoznam pani Emma Bonino (T-329/99).

       Napadnutý rozsudok
      10      Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa žalobu Front national vyhlásil za prípustnú, avšak ju zamietol ako nedôvodnú.

       O prípustnosti
      11      Pokiaľ ide o prípustnosť uvedenej žaloby, Súd prvého stupňa zamietol námietky neprípustnosti uplatnené Parlamentom, ktoré
         vychádzali z neexistencie sporného aktu, ďalej z toho, že uvedený akt nie je spôsobilý byť predmetom kontroly legality súdmi
         Spoločenstva a ďalej z toho, že uvedený akt sa Front national bezprostredne a osobne netýka v zmysle článku 230 štvrtého odseku
         ES.

      12      Po prvé, pokiaľ ide o námietku neprípustnosti vychádzajúcu z neexistencie sporného aktu v rozsahu, ktorým bolo rozhodnuté
         o rozpustení skupiny TDI, Súd prvého stupňa v bode 26 napadnutého rozsudku mal za to, že pri posúdení, či určitý akt môže
         byť predmetom žaloby na základe článku 230 ES, sa treba sústrediť na jeho obsah a nie na jeho formu. Na základe rozboru obsahu
         uvedeného aktu a okolností vedúcich k jeho prijatiu, Súd prvého stupňa v bode 46 uvedeného rozsudku usúdil, že takýmto aktom
         Parlament rozhodol nielen o prijatí všeobecného výkladu článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku, navrhnutom výborom pre ústavné
         záležitosti, a stanoviska vyjadreného týmto výborom vo veci súladu vyhlásenia o utvorení skupiny TDI s citovaným ustanovením,
         ale aj konštatoval neexistenciu uvedenej skupiny ex tunc z dôvodu nesplnenia podmienky stanovenej týmto ustanovením.

      13      Pokiaľ ide o druhú námietku neprípustnosti uplatnenú Parlamentom, vychádzajúcu z nenapadnuteľnosti sporného aktu, Súd prvého
         stupňa v bodoch 59 až 62 napadnutého rozsudku rozhodol, že sa akt tohto druhu – tým, že poslancov, ktorí uskutočnili vyhlásenie
         o utvorení skupiny TDI, zbavil možnosti sa jej prostredníctvom v zmysle článku 29 rokovacieho poriadku združiť do politickej
         skupiny, takže títo poslanci sú považovaní za nezávislých poslancov podľa článku 30 rokovacieho poriadku – dotýka podmienok
         výkonu parlamentných funkcií dotknutých poslancov, a teda voči nim zakladá právne následky. Takýto akt teda nemôže byť kvalifikovaný
         ako akt týkajúci sa striktne len vnútornej organizácie práce Parlamentu, ale musí v súlade s článkom 230 prvého odseku ES
         podliehať kontrole legality súdmi Spoločenstva.

      14      Konečne, pokiaľ ide o námietku neprípustnosti, ktorou Parlament spochybnil splnenie podmienok prípustnosti uvedených v článku
         230 štvrtého odseku ES, Súd prvého stupňa v bode 65 napadnutého rozsudku rozhodol, že sporný akt je potrebné pokladať za akt
         bezprostredne sa dotýkajúci pánov Martinez a de Gaulle, ako aj poslancov, ktorí podali žalobu vo veci T-329/99, keďže uvedený
         akt, bez toho, aby boli potrebné akékoľvek ďalšie opatrenia, uvedeným poslancom bráni v tom, aby sa prostredníctvom skupiny
         TDI združili do politickej skupiny v zmysle článku 29 rokovacieho poriadku, čo priamo zasahuje do podmienok výkonu ich funkcie.
         V dôsledku toho Súd prvého stupňa usúdil, že uvedený akt treba taktiež pokladať za akt bezprostredne a osobne sa dotýkajúci
         Front national.

      15      Pokiaľ ide o prvú z týchto podmienok, Súd prvého stupňa konkrétne rozhodol takto:

      „66      Pokiaľ ide o vec T-327/99, treba zdôrazniť, že Front national, francúzska politická strana, je právnickou osobou, ktorá podľa
         svojich stanov bola zriadená na účely presadzovania politických ideí a návrhov prostredníctvom svojich členov v rámci národných
         a európskych inštitúcií. Predložila listinu kandidátov do volieb zástupcov do Parlamentu konaných v júni 1999. Všetci jej
         členovia, ktorí boli na tejto listine kandidátov a boli zvolení do Parlamentu, patria medzi poslancov, ktorí urobili vyhlásenie
         o utvorení skupiny TDI. Následkom aktu prijatého 14. septembra 1999 sa všetci nachádzajú v situácii popísanej v bode 59 vyššie,
         čo má priamy dosah na podmienky presadzovania ideí a návrhov strany, ktorú zastupujú na európskej parlamentnej pôde, a tým
         aj na podmienky, za ktorých môže byť na európskej úrovni dosiahnutý účel vyjadrený v stanovách tejto politickej strany.

      67      Akt zo 14. septembra 1999 musí byť preto považovaný za akt bezprostredne sa dotýkajúci Front national.“
      16      Pokiaľ ide o druhú z týchto podmienok obsiahnutú v článku 230 štvrtého odseku ES, Súd prvého stupňa s odvolaním sa na judikatúru
         týkajúcu sa výkladu tejto podmienky a na okolnosti vedúce k rozpusteniu skupiny TDI usúdil v bode 72 napadnutého rozsudku,
         že sporný akt sa osobne dotýkal Front national z dôvodov faktickej situácie odlišujúcej Front national od všetkých ostatných
         osôb.

      17      Z týchto dôvodov Súd prvého stupňa zamietol aj tretiu námietku neprípustnosti, ktorú uplatnil Parlament, a v bode 75 napadnutého
         rozsudku rozhodol, že žaloba na zrušenie podaná Front national má byť vyhlásená za prípustnú.

       O veci samej
      18      Naproti tomu však, pokiaľ ide o predmet žaloby, Súd prvého stupňa odmietol všetky žalobné dôvody, ktorých sa Front national
         dovolával a ktoré vychádzali postupne z chybného výkladu článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku Parlamentu (prvý žalobný dôvod),
         z porušenia zásady rovnakého zaobchádzania a ustanovenia rokovacieho poriadku, ako i z neexistencie právneho základu pre sporný
         akt (druhý žalobný dôvod), z porušenia zásady rovnakého zaobchádzania vo vzťahu ku členom skupiny TDI (tretí žalobný dôvod),
         z popretia spoločných parlamentných tradícií členských štátov (štvrtý žalobný dôvod), z nedodržania podstatných procesných
         náležitostí (piaty žalobný dôvod) a z domnienky zneužitia riadenia (šiesty žalobný dôvod).

      19      Z týchto dôvodov Súd prvého stupňa zamietol žalobu na zrušenie, ktorá mu bola podaná, a rozhodol tak, že Front national znáša
         vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Parlamentu vo veci T-327/99.

       Odvolanie
      20      Vo svojom odvolaní Front national navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        vyhlásil odvolanie za prípustné,
      –        určil, že Súd prvého stupňa porušil právo Spoločenstva,
      –        zrušil napadnutý rozsudok a to vzhľadom na všetky alebo časť dôvodov,
      –        rozhodol vo veci sám, alebo ak nie, vrátil vec Súdu prvého stupňa na ďalšie konanie a
      –        zaviazal Parlament na náhradu všetkých trov konania.
      21      Parlament navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        odvolanie zamietol,
      –        zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom vyhlasuje žalobu Front national za prípustnú,
      –        zamietol túto žalobu ako neprípustnú alebo podporne ako nedôvodnú a
      –        zaviazal Front national na náhradu trov konania.
       Vzájomné odvolanie
       Tvrdenia účastníkov konania
      22      Vo svojom vzájomnom odvolaní, ktoré je v tomto prípade potrebné preskúmať ako prvé, Parlament v podstate popiera spôsobilosť
         Front national podať žalobu na zrušenie sporného aktu. V tomto ohľade Parlament tvrdí, že hoci Súd prvého stupňa v bode 66
         napadnutého rozsudku správne zhodnotil vplyvy tohto aktu na právne postavenie poslancov, ktorí urobili vyhlásenie o utvorení
         skupiny TDI – z ktorých niektorí boli taktiež aj členmi Front national – Súd prvého stupňa sa na druhej strane dopustil nesprávneho
         právneho posúdenia, keď v bode 67 toho istého rozsudku rozhodol, že uvedený akt má byť považovaný za akt „bezprostredne“ sa
         dotýkajúci tejto politickej strany. Táto strana totiž túto podmienku uvedenú v článku 230 štvrtého odseku ES nespĺňa práve
         preto, že je sporným aktom dotknutá len nepriamo. V tomto smere Parlament uvádza nasledujúce tvrdenia.

      23      Po prvé, záver, ku ktorému dospel Súd prvého stupňa v bode 67 napadnutého rozsudku, je v rozpore so záverom obsiahnutým v
         iných častiach toho istého rozsudku, najmä v jeho bodoch 59 a 65, v ktorých Súd prvého stupňa usúdil, že poslanci, ktorí urobili
         vyhlásenie o vytvorení skupiny TDI, musia byť považovaní za osoby bezprostredne dotknuté sporným aktom z toho dôvodu, že týmto
         aktom boli zbavení „možnosti sa prostredníctvom tejto skupiny združiť do politickej skupiny v zmysle článku 29 rokovacieho
         poriadku“. Podľa Parlamentu je totiž nemysliteľné, aby vnútroštátne politické strany, ktoré v zmysle rokovacieho poriadku
         nepožívajú žiadne zvláštne postavenie, mohli byť dotknuté aktmi Parlamentu rovnako ako poslanci, ktorí však podľa rokovacieho
         poriadku zvláštne postavenie požívajú.

      24      Parlament, po druhé, uvádza, že tvrdenie o tom, že Front national je bezprostredne dotknutý sporným aktom, je taktiež v rozpore
         s judikatúrou Súdneho dvora, a to najmä rozsudkom zo 16. júna 1970, Alcan a i./Komisia (69/69 Zb. s. 385), podľa ktorého žalobca
         môže byť bezprostredne dotknutý určitým aktom iba vtedy, pokiaľ taký akt má sám osebe ten bezprostredný následok, že žalobcu
         zbavuje nejakého práva, alebo mu ukladá nejakú povinnosť spôsobom, že žalobca je postavený do situácie analogickej k tej,
         v ktorej by sa nachádzal, keby bol adresátom takéhoto aktu. Tak tomu však v danom prípade podľa Parlamentu rozhodne nebolo,
         keďže Front national bol na rozdiel od svojich kandidátov zvolených za členov Parlamentu uvedeným aktom dotknutý len nepriamo.

      25      Parlament, po tretie, tvrdí, že hoci z judikatúry Súdneho dvora nepochybne vyplýva, že akty, ktoré prijíma, môžu byť predmetom
         žaloby na zrušenie, pokiaľ zakladajú právne následky voči tretím osobám, alebo pokiaľ také následky prekračujú rámec vnútornej
         organizácie práce Parlamentu, taký akt, akým je sporný akt upravujúci postavenie určitých poslancov, nezakladá právne následky
         voči takým tretím osobám, akými je vnútroštátna politická strana. V tomto ohľade Parlament zdôrazňuje, že Front national nemôže
         argumentovať svojou účasťou vo voľbách v júni 1999, ani skutočným zvolením niektorých svojich členov za členov Parlamentu,
         pretože následne po voľbách neexistuje žiadny právny vzťah medzi politickými stranami, ktoré sa zúčastnili volebnej kampane
         a zvoleným zhromaždením. Z článku 4 ods. 1 aktu z 20. septembra 1976 o priamych všeobecných voľbách zástupcov do zhromaždenia
         (Ú. v. ES L 278, s. 5), ako aj z článku 2 rokovacieho poriadku totiž vyplýva, že zástupcovia zvolení do Európskeho parlamentu
         vykonávajú svoj mandát nezávisle a nemôžu byť viazaní žiadnymi pokynmi, pričom mandát, ktorý obdržia, nie je imperatívny.
         Pokiaľ by bol za takýchto podmienok prijatý názor, že sporný akt rovnako zakladá právne následky voči niektorej vnútroštátnej
         politickej strane, napríklad Front national, potom členovia Parlamentu by boli porovnateľní so „sprostredkovateľmi“ medzi
         Parlamentom a svojou politickou stranou, bez vlastnej nezávislosti a zodpovednosti, čo by odporovalo tak litere, ako aj duchu
         vyššie uvedených ustanovení.

      26      Po štvrté, Parlament nakoniec pripomína negatívne dôsledky, ku ktorým by mohlo viesť pripustenie žaloby podanej Front national.
         Pokiaľ by Súdny dvor prijal výklad Súdu prvého stupňa, tieto súdy by v dôsledku toho boli vystavené nebezpečenstvu návalu
         žalôb pochádzajúcich nielen od ostatných osôb alebo skupín osôb, len nepriamo dotknutých vnútornými organizačnými opatreniami
         Parlamentu – ako napríklad nadácie politických strán, ktoré by napríklad mohli byť dotknuté za predpokladu, že by už nebolo
         možné platiť dotácie pochádzajúce z úverov poskytnutých politickým skupinám –, ale taktiež od iných politických strán, ktoré
         by v závislosti na pravidlách obsiahnutých vo svojich vlastných stanovách mohli mať za to, že sú proti nim špecificky namierené
         jednotlivé ustanovenia rokovacieho poriadku, napríklad článok 152 týkajúci sa zloženia parlamentných výborov, alebo článok
         168 ods. 2 toho istého rokovacieho poriadku, z ktorého vyplýva, že pri vytváraní medziparlamentných delegácií je potrebné
         vziať do úvahy „pokiaľ možno čo najspravodlivejšie zastúpenie členských štátov a politických smerov“.

      27      Vo svojom vyjadrení k tomuto vzájomnému odvolaniu, ktoré podal na základe článku 117 ods. 2 rokovacieho poriadku Front national,
         Front national odmieta názor Parlamentu, že nemá aktívnu legitimáciu na základe štvrtého odseku článku 230 ES. Podľa neho
         prípustnosť jeho žaloby bola totiž preukázaná nielen pokiaľ ide o právnu povahu sporného aktu, ale taktiež pokiaľ ide o samotného
         pôvodcu tejto žaloby.

      28      Pokiaľ ide, po prvé, o právnu povahu sporného aktu, Front national tvrdí, že rozhodnutie, ktorým Parlament 14. septembra 1999
         schválil výklad článku 29 ods. 1 rokovacieho poriadku prijatý výborom pre ústavné záležitosti, predstavuje akt, ktorý možno
         napadnúť žalobou tým, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora je taký akt konečnej povahy a zakladá právne následky prekračujúce
         rámec vnútornej organizácie práce Parlamentu, pretože zbavuje politické strany a poslancov hlásiacich sa k svojej príslušnosti
         ku skupine TDI možnosti združiť sa do politickej skupiny. Za týchto podmienok by sa členovia Front national, ktorých táto
         strana navrhla voličom na zvolenie a ku ktorých zvoleniu svojím konaním prispela, nachádzali v menej výhodnom postavení ako
         členovia Parlamentu, ktorí sú členmi niektorej politickej skupiny, čo by malo priamy vplyv na podmienky presadzovania ideí
         a návrhov tejto strany a viedlo dodatočne ku skresleniu výsledku volieb.

      29      Pokiaľ ide, po druhé, o samotného žalobcu, Front national tvrdí, že prípustnosť tejto žaloby je taktiež preukázaná, pretože
         Front national je súčasne bezprostredne a osobne dotknutý sporným aktom.

      30      Čo sa týka najprv podmienky, že fyzická alebo právnická osoba musí byť „bezprostredne“ dotknutá rozhodnutím, ktoré je predmetom
         žaloby, súhlasí Front national s názorom Súdu prvého stupňa, podľa ktorého sporný akt je takejto povahy, pretože, hoci mal
         významný vplyv na rozsah politických práv a materiálnych výhod, ktoré požívali členovia skupiny TDI, mal taktiež priamy vplyv
         na strany, z ktorých títo poslanci vyšli, a najmä na Front national, keďže posledne menovaný aktívne vyvíjal úsilie na zvolenie
         svojich členov do Parlamentu a pri tejto príležitosti vynaložil značné náklady. Táto strana má teda zrejmý záujem na tom,
         aby poslanci, ku ktorých zvoleniu prispela, mali rovnaké výhody ako ostatní poslanci. S odvolaním sa v tomto ohľade najmä
         na rozsudok z 23. apríla 1986, Les Verts/Parlament (294/83, Zb. s. 1339), Front national odmieta tvrdenie Parlamentu, podľa
         ktorého po voľbách medzi politickými stranami, ktoré sa zúčastnili volebnej kampane, a zvoleným zhromaždením neexistuje viac
         žiadny právny vzťah. Zásadná rovnosť politických zoskupení pri príležitosti volebnej kampane zakotvená Súdnym dvorom vo vyššie
         uvedenom rozsudku totiž pretrváva aj po voľbách, takže Súdny dvor by mal sankcionovať všetky prípady porušenia vyššie uvedenej
         zásady, pokiaľ by voliči Front national neboli zastúpení v Parlamente za podmienok rovnocenných, ak nie rovných, podmienkam
         vzťahujúcim sa na poslancov ostatných skupín.

      31      Pokiaľ ide o podmienku, že fyzická alebo právnická osoba musí byť rozhodnutím, ktoré je predmetom žaloby, dotknutá „osobne“,
         Front national podčiarkuje, že spĺňa podmienky kladené judikatúrou a najmä rozsudkom z 18. mája 1994, Codorniu/Rada (C-309/89,
         Zb. s. I-1853), pretože je dotknutá sporným aktom tak z dôvodu vlastností, ktoré sú pre ňu špecifické, ako aj skutkových okolností,
         ktoré ju vymedzujú vo vzťahu k všetkým ostatným osobám. Front national v tomto ohľade zdieľa závery Súdu prvého stupňa obsiahnuté
         v bodoch 69 až 71 napadnutého rozsudku.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      32      Ako predbežný bod je potrebné pripomenúť, že na základe článku 230 štvrtého odseku ES môže každá fyzická alebo právnická osoba
         podať žalobu proti rozhodnutiam, ktoré sú jej určené a proti rozhodnutiam, ktoré sú síce vydané vo forme nariadenia alebo
         rozhodnutia určeného inej osobe, ale sa jej „bezprostredne a osobne“ dotýkajú.

      33      Hoci Parlament vo svojom vzájomnom odvolaní nespochybňuje názor Súdu prvého stupňa, že sporný akt má povahu rozhodnutia a
         osobne sa dotýka Front national, naproti tomu popiera záver uvedený v bode 67 napadnutého rozsudku, že táto strana je týmto
         aktom bezprostredne dotknutá.

      34      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry podmienka uvedená v článku 230 štvrtom odseku ES, podľa
         ktorej fyzická alebo právnická osoba musí byť „bezprostredne“ dotknutá rozhodnutím, ktoré je predmetom žaloby, vyžaduje, aby
         predmetné opatrenie Spoločenstva zakladalo priamo následky pre právne postavenie jednotlivca a jeho adresátom povereným jeho
         uplatnením neponechávalo žiadnu voľnosť uvažovania, a naopak, aby toto opatrenie bolo čisto automatickej povahy a vyplývalo
         výlučne z úpravy Spoločenstva, bez toho, aby bolo potrebné použiť ďalšie sprostredkujúce predpisy (pozri najmä rozsudok z
         5. mája 1998, Glencore Grain/Komisia, C-404/96 P, Zb. s. I-2435, bod 41 a citovanú judikatúru).

      35      V danom prípade je nespochybniteľné, že sporný akt – tým, že poslancov, ktorí urobili vyhlásenie o utvorení skupiny TDI, najmä
         poslancov zvolených z listiny kandidátov Front national, zbavil možnosti združiť sa prostredníctvom skupiny TDI do politickej
         skupiny v zmysle článku 29 rokovacieho poriadku – má bezprostredný vplyv na uvedených poslancov. Ako Súd prvého stupňa správne
         uviedol v bodoch 59 a 65 napadnutého rozsudku, týmto poslancom bolo skutočne už samotným aktom znemožnené, aby sa združili
         do politickej skupiny a od tohto okamihu boli považovaní za nezávislých poslancov v zmysle článku 30 toho istého rokovacieho
         poriadku a z toho dôvodu požívali obmedzenejšie poslanecké výsady a nižšie materiálne a finančné výhody, ktoré by im prináležali,
         keby boli členmi politickej skupiny v zmysle uvedeného článku 29.

      36      Takýto záver, napriek tomu, nemôže byť prijatý, pokiaľ ide o politickú stranu, akou je Front national. Ako uviedol generálny
         advokát v bode 40 svojich návrhov, je totiž síce prirodzené, aby sa vnútroštátna politická strana, ktorá navrhne kandidátov
         do volieb členov Parlamentu, usilovala o to, aby títo kandidáti svoj mandát po svojom zvolení vykonávali za podmienok rovnocenných
         s podmienkami ostatných poslancov, avšak tento záujem jej v žiadnom prípade nedáva právo na to, aby jej zvolení kandidáti
         vytvorili vlastnú skupinu, alebo aby sa stali členmi jednej zo skupín, ktoré boli v Parlamente utvorené.

      37      Je dôvodné pripomenúť, že na jednej strane podľa článku 29 ods. 2 rokovacieho poriadku utvorenie politickej skupiny v Parlamente
         predpokladá prítomnosť minimálneho počtu poslancov pochádzajúcich z niekoľkých členských štátov a na druhej strane v každom
         prípade odsek 1 uvedeného článku hovorí len o jedinom hľadisku združenia poslancov, podľa politickej príslušnosti. Tieto ustanovenia
         v procese utvárania politickej skupiny neprisudzujú žiadnu zvláštnu úlohu vnútroštátnym politickým stranám, ktorých členmi
         sú títo poslanci.

      38      Za týchto podmienok sa nedá tvrdiť, že vnútroštátna politická strana je priamo dotknutá sporným aktom, ktorý sa vzťahuje –
         a v súlade so samotným znením článku 29 rokovacieho poriadku tomu ani nemôže byť inak – len na poslancov, ktorí urobili vyhlásenie
         o utvorení skupiny TDI.

      39      V bode 66 napadnutého rozsudku mal síce Súd prvého stupňa za to, že ak zbavuje sporný akt uvedených poslancov, a najmä tých
         z nich, ktorí boli zvolení na listine kandidátov Front national, možnosti združiť sa do politickej skupiny, má to priamy vplyv
         na podmienky presadzovania ideí a návrhov strany, ktorú na európskej parlamentnej pôde zastupujú, a tým aj na podmienky, za
         ktorých môžu byť na európskej úrovni dosiahnuté ciele vyjadrené v stanovách tejto politickej strany, je z tohto dôvodu Front
         national týmto aktom bezprostredne dotknutý.

      40      Také dôsledky sa však nedajú považovať za dôsledky vyplývajúce bezprostredne zo sporného aktu. Aj za predpokladu, že by k
         nim prišlo, by boli totiž také následky spôsobené okolnosťami, že poslanci, ktorí nie sú členmi politickej skupiny, sú považovaní
         za nezávislých poslancov podľa článku 30 rokovacieho poriadku Parlamentu s menej výhodným postavením, ktoré rokovací poriadok
         priznáva nezávislým poslancom. Front national by mohol byť sporným aktom dotknutý len nepriamo prostredníctvom následkov,
         ktoré sporný akt vyvoláva vo vzťahu k poslancom hlásiacim sa k tejto strane.

      41      Taktiež je potrebné odmietnuť tvrdenie Front national, ktoré vychádza z toho, že Súdny dvor vo vyššie citovanom rozsudku Les
         Verts/Parlament uznal zásadnú rovnosť medzi politickými zoskupeniami pri ich účasti na kampani pri voľbách poslancov do Parlamentu,
         pričom táto rovnosť má pretrvávať aj po ukončení volieb. Uvedený rozsudok sa totiž týkal situácie úplne odlišnej od tej, ktorá
         vznikla pri teraz prejednávanom prípade.

      42      Vo veci, ktorá viedla k citovanému rozsudku Les Verts/Parlament, bol žalobca bezprostredne dotknutý predmetnými rozhodnutiami
         Parlamentu v uvedenej veci, keď tieto rozhodnutia s ohľadom na voľby členov Parlamentu konané roku 1984 stanovili rozdelenie
         peňažných prostriedkov medzi politické zoskupenia – zahrňujúce aj túto stranu – bez toho, aby bol potrebný dodatočný akt a
         výpočet časti prostriedkov pripadajúcich na každé z dotknutých politických zoskupení bol pritom automatický a, ako Súdny dvor
         konštatoval v bode 31 uvedeného rozsudku, nenechával žiadny priestor na voľnú úvahu.

      43      Napriek tomu, v tomto prípade nie je Front national bezprostredne dotknutý sporným aktom. Hoci je skutočne nespochybniteľné,
         že na to, aby tento akt založil právne následky, nie je potrebné žiadne sprostredkujúce opatrenie, je taktiež nespochybniteľné,
         že podľa samotného znenia článku 29 rokovacieho poriadku tento akt môže zakladať právne následky len voči právnemu postaveniu
         členov Parlamentu a nie voči vnútroštátnym politickým stranám, na ktorých listinách kandidátov boli títo členovia zvolení
         a ktoré prípadne prispeli k ich zvoleniu. V rozpore s požiadavkami formulovanými v judikatúre, ako boli pripomenuté v bode
         34 tohto rozsudku, nezakladá totiž taký akt bezprostredne žiadne právne následky pre právne postavenie Front national.

      44      Vzhľadom na vyššie uvedené je teda potrebné vyvodiť záver, že sa Súd prvého stupňa dopustil nesprávneho právneho posúdenia
         veci, keď v bode 67 napadnutého rozsudku uviedol, že Front national je bezprostredne dotknutý sporným aktom, a uvedený rozsudok
         je potrebné zrušiť v rozsahu, v akom žalobu Front national vyhlásil za prípustnú.

       O prípustnosti žaloby podanej Front national
      45      V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Súdu prvého stupňa
         buď vydať konečný rozsudok vo veci samej sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo môže vec vrátiť Súdu prvého stupňa na ďalšie
         konanie.

      46      V tomto prípade sa Súdny dvor domnieva, že má k dispozícii všetky náležitosti potrebné na to, aby mohol sám rozhodnúť o prípustnosti
         žaloby podanej na Súd prvého stupňa Front national. Tvrdenia, ktorých sa tento účastník dovoláva ako opory pre svoje stanovisko,
         sú totiž rovnaké s tvrdeniami, ktoré uviedol v rámci svojich vyjadrení k vzájomnému odvolaniu Parlamentom, a spočívajú v podstate
         na už vyššie uvedenom názore, že tento účastník je bezprostredne dotknutý sporným aktom, keďže tento akt citeľne ovplyvňuje
         podmienky presadzovania ideí a návrhov strany v európskom parlamentom zhromaždení.

      47      Z dôvodov spomenutých v bodoch 36 až 43 tohto rozsudku nemôže byť Front national považovaný za osobu bezprostredne dotknutú
         sporným aktom.

      48      Za týchto podmienok je dôvodné žalobu podanú Front national na Súd prvého stupňa zamietnuť ako neprípustnú. V dôsledku toho
         nie je potrebné rozhodnúť o odvolaní vo veci samej.

       O trovách
      49      V súlade s ustanovením článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe ustanovenia článku 118 tohto istého
         rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Vzhľadom na to, že Parlament navrhol, aby súd zaviazal Front national na náhradu trov
         konania a Front national nemal vo svojich návrhoch úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania v tomto stupni
         a na náhradu trov konania súvisiacich s predbežným opatrením uvedeným v bode 2 tohto rozsudku.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (veľká komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1)      Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 2. októbra 2001, Martinez a i./Parlament (T-222/99, T-327/99 a T-329/99),
            sa zrušuje v rozsahu, v ktorom žalobu Front national vyhlasuje za prípustnú (T-327/99).
      2)      Žaloba Front national, ktorou sa domáha zrušenia rozhodnutia Európskeho parlamentu zo 14. septembra 1999, týkajúceho sa výkladu
            článku 29 ods. 1 jeho rokovacieho poriadku, a ktorým bola so spätným účinkom rozpustená „Groupe technique des députés indépendants
            (TDI) – Groupe mixte“ (Technická skupina nezávislých poslancov (TDI) – Zmiešaná skupina), sa zamieta ako neprípustná.
      3)      Z tohto dôvodu nie je potrebné rozhodnúť o odvolaní podanom Front national proti rozsudku uvedenom v bode 1 tohto výroku.

      4)      Front national je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskemu parlamentu tak v rámci konania o tejto právnej
            veci, ako aj v rámci konania o nariadení predbežného opatrenia.

               Skouris

                Jann

                Timmermans

               Rosas

                Puissochet

                Cunha Rodrigues

               Schintgen

                Macken

                Colneric

               von Bahr

                     Silva de Lapuerta

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 29. júna 2004.

               Tajomník

                      Predseda

               R. Grass

                      V. Skouris

         * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. októbra 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Spojené veci C-396/99 a C-397/99.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. júla 1987. # Marco Castagnoli proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Neprípustnosť. # Vec 329/85.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 11. júla 1985. # Heinrich Maag proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec 43/84.


title: Rozsudok Súdneho dvora zo 7. januára 2004.#K.B. proti National Health Service Pensions Agency a Secretary of State for Health.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené kráľovstvo.#Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami.#Vec C-117/01.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      zo 7. januára 2004 (*)

      „Článok 141 ES – Smernica 75/117/EHS – Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami – Vylúčenie transsexuálneho partnera z nároku na pozostalostný dôchodok, ktorého priznanie sa obmedzuje na pozostalého manžela
         – Diskriminácia na základe pohlavia“

      Vo veci C‑117/01,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 234 ES, ktorým Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo)
         navrhuje, aby Súdny dvor v súvislosti s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi

      K. B.
      a
      National Health Service Pensions Agency,
      Secretary of State for Health,
      rozhodol v prejudiciálnom konaní o výklade článku 141 ES a smernice Rady 75/117/EHS z 10. februára 1975 o aproximácii právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa uplatňovania zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy (Ú. v. ES L 45, s. 19; Mim.
         vyd. 05/001, s. 179),

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr C. W. A. Timmermans, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca) a A. Rosas, sudcovia
         D. A. O. Edward, J.‑P. Puissochet, F. Macken, N. Colneric a S. von Bahr,

      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        K. B., v zastúpení: C. Hockney a L. Cox, QC, ako aj T. Eicke, barrister,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: J. E. Collins, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci N. Paines, QC,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: N. Yerrell, splnomocnená zástupkyňa,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok K. B., v zastúpení: L. Cox a T. Eicke, vlády Spojeného kráľovstva, v zastúpení: J. E. Collins,
         za právnej pomoci N. Paines, a Komisie, v zastúpení: J. Sack a L. Flynn, splnomocnení zástupcovia, na pojednávaní 23. apríla
         2002,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. júna 2003,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením zo 14. decembra 2000, doručeným Súdnemu dvoru 15. marca 2001, položil Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)
         prejudiciálnu otázku podľa článku 234 ES týkajúcu sa výkladu článku 141 ES a smernice Rady 75/117/EHS z 10. februára 1975
         o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa uplatňovania zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy (Ú. v. ES
         L 45, s. 19; Mim. vyd. 05/001, s. 179).

      2        Prejudiciálna otázka vyplynula zo sporu medzi K. B., poistenou v rámci dôchodkového systému National Health Service (štátny
         systém zdravotného poistenia, ďalej len „NHS“), na jednej strane a NHS Pensions Agency (úrad dôchodkového systému NHS) a Secretary
         of State for Health na druhej strane vo veci zamietnutia priznania vdoveckého dôchodku jej transsexuálnemu partnerovi.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 141 ES stanovuje:

      „1.      Každý členský štát zabezpečí uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty.
      2.      Pre účely tohto článku znamená ‚odmena‘ obvyklú základnú alebo minimálnu mzdu alebo plat a všetky dávky, ktoré zamestnávateľ
         vypláca priamo alebo nepriamo, v hotovosti alebo v naturáliách, pracovníkovi v pracovnom pomere.

      …“
      4        Článok 1 prvý odsek smernice 75/117 stanovuje:

      „Zásada rovnakej odmeny pre mužov a ženy ustanovená v článku 119 zmluvy, ďalej len ‚zásada rovnakej odmeny‘, znamená odstránenie
         akejkoľvek diskriminácie z dôvodu pohlavia v súvislosti so všetkými aspektmi a podmienkami odmeňovania za rovnakú prácu alebo
         za prácu, ktorej sa prisudzuje rovnaká hodnota.“

      5        Podľa článku 3 tej istej smernice:

      „Členské štáty zrušia akúkoľvek diskrimináciu medzi mužmi a ženami, vyplývajúcu zo zákonov, iných právnych predpisov alebo
         administratívnych opatrení, ktorá je v rozpore so zásadou rovnakej odmeny.“

       Vnútroštátna právna úprava
      6        Z článkov 1 a 2 Sex Discrimination Act 1975 (zákon z roku 1975 o diskriminácii na základe pohlavia, ďalej len „zákon z roku
         1975“) vyplýva, že diskriminačné zaobchádzanie smerujúce priamo voči osobe s určitým pohlavím spočívajúce v tom, že sa s ňou
         zaobchádza menej priaznivo ako s osobou, ktorá má alebo by mala mať opačné pohlavie, sa zakazuje. Tieto články takisto zakazujú
         nepriamu diskrimináciu, ktorú vo svojej podstate vysvetľujú ako uplatňovanie rovnakých podmienok alebo požiadaviek, ktoré
         neprimeraným a neodôvodneným spôsobom znevýhodňujú osoby s určitým pohlavím.

      7        Po vyhlásení rozsudku Súdneho dvora z 30. apríla 1996, P./S. (C‑13/94, Zb. s. I‑2143), Spojené kráľovstvo Veľkej Británie
         a Severného Írska prijalo Sex Discrimination (Gender Reassignment) Regulations 1999 (nariadenie z roku 1999 o diskriminácii
         na základe pohlavia v prípade zmeny pohlavia), prostredníctvom ktorého došlo k zmene a doplneniu zákona z roku 1975 na účely
         úpravy prípadov priamej diskriminácie na základe zmeny pohlavia zamestnanca.

      8        Článok 11 písm. c) Matrimonial Causes Act 1973 (zákon z roku 1973 o manželských veciach) považuje za neplatné každé manželstvo,
         ktoré nebolo uzavreté medzi osobou mužského pohlavia a osobou ženského pohlavia.

      9        Článok 29 ods. 1 a 3 Births and Deaths Registration Act 1953 (zákon z roku 1953 o registrácii narodení a úmrtí) zakazuje akúkoľvek
         zmenu rodného listu s výnimkou tlačovej chyby alebo vecnej chyby.

      10      NHS Pension Scheme Regulations 1995 (nariadenie z roku 1995 o dôchodkovom systéme NHS) vo svojom článku G7 ods. 1 stanovuje,
         že v prípade, ak poistená osoba ženského pohlavia zomrie za okolností, ktoré upravuje toto nariadenie, a zanechá po sebe vdovca,
         má tento vdovec v zásade nárok na pozostalostný dôchodok. Pojem „vdovec“ nie je definovaný. V anglickom práve sa však ustálilo,
         že pod týmto pojmom sa rozumie osoba, ktorá bola ženatá s poistenou osobou.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      11      K. B., žalobkyňa vo veci samej, je žena, ktorá pracovala pre NHS približne 20 rokov, a to najmä ako zdravotná sestra, pričom
         je poistená v rámci NHS Pension Scheme.

      12      K. B. žije už niekoľko rokov v citovom vzťahu a v domácnosti spolu s R., osobou narodenou so ženským pohlavím a tak zapísanou
         v matrike, ktorá sa v dôsledku chirurgickej operácie zmeny pohlavia stala mužom bez toho, aby mohla na účely potvrdenia tejto
         zmeny zmeniť svoj rodný list. Z tohto dôvodu a v rozpore s ich vôľou nemohli K. B. a R. uzavrieť manželstvo. K. B. vo svojich
         záznamoch potvrdila a na pojednávaní pripomenula, že ich zväzok bol posvätený „obradom v kostole, ktorý bol potvrdený členom
         biskupského kolégia Anglicka“ a že si vzájomne vymenili manželské sľuby „rovnakým spôsobom, ako to robievajú tradičné manželské
         páry“.

      13      Vzhľadom na neexistenciu manželstva NHS Pensions Agency upovedomila K. B., že v prípade, ak by zomrela skôr ako R., R. by
         nemal právo poberať vdovecký dôchodok, pretože tento dôchodok je vyhradený len pozostalému manželovi a žiadne ustanovenie
         vnútroštátneho práva Veľkej Británie nepriznáva osobám štatút „manžela“, pokiaľ nebolo právoplatne uzavreté manželstvo.

      14      K. B. sa obrátila na Employment Tribunal (Spojené kráľovstvo), pričom uviedla, že vnútroštátne ustanovenia obmedzujúce poskytovanie
         dávok na vdovcov alebo vdovy po poistených osobách predstavuje diskrimináciu na základe pohlavia, ktorá je v rozpore s článkom
         141 ES a smernicou 75/117. Podľa K. B. si tieto ustanovenia vyžadujú, aby sa pojem „vdovec“ v tomto zmysle vykladal tak, že
         v sebe zahŕňa tiež pozostalého partnera, ktorý by mohol byť považovaný za vdovca v prípade, ak by jeho príslušnosť k pohlaviu
         nebola výsledkom chirurgickej operácie zmeny pohlavia.

      15      Tak Employment Tribunal rozhodnutím zo 16. marca 1998, ako aj Employment Appeal Tribunal, London (Spojené kráľovstvo), rozsudkom
         vyhláseným v odvolacom konaní 19. augusta 1999 rozhodli, že predmetný dôchodkový systém nie je diskriminačný.

      16      K. B. sa so spornou vecou obrátila na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), ktorý rozhodol prerušiť konanie
         a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Predstavuje vylúčenie transsexuálneho partnera (pôvodne osoby ženského pohlavia), poistenkyne poistenej v National Health
         Service Pension Scheme, v rámci ktorého sa poskytovanie dávok určených pre závislé osoby obmedzuje len na jej vdovca, z nároku
         na dôchodok diskrimináciu na základe pohlavia, ktorú zakazuje článok 141 ES a smernica 75/117?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      17      Podľa K. B. bolo rozhodnutie, ktorým sa zamieta nárok na určenie R. ako osoby oprávnenej na poberanie vdoveckého dôchodku,
         prijaté jedine z dôvodu zmeny pohlavia R. Ak by však R. nezmenil svoje pohlavie a táto skutočnosť by mu nebránila uzavrieť
         manželstvo, R. ako pozostalá manželka by mal nárok na pozostalostný dôchodok.

      18      K. B. tvrdí, že už citovaný rozsudok vo veci P./S., podľa ktorého právo Spoločenstva zakazuje diskrimináciu, ktorá sa zakladá
         na zmene pohlavia určitej osoby, môže byť uplatnený vo veci samej, keďže vnútroštátny súd považoval K. B. a R. za osoby tvoriace
         heterosexuálny pár, ktorého jediným charakteristickým znakom je, že pohlavie jedného z partnerov bolo výsledkom chirurgickej
         operácie. Znevýhodňujúce zaobchádzanie, ktorému sú obaja partneri vystavení, tak vyplýva jedine zo skutočnosti, že R. podstúpil
         zmenu pohlavia, čo predstavuje priamu diskrimináciu na základe pohlavia, ktorú článok 141 ES a smernica 75/117 zakazujú.

      19      K. B. subsidiárne tvrdí, že požiadavka uzavretia manželstva predstavuje nepriamu diskrimináciu transsexuálov, keďže na rozdiel
         od prípadu heterosexuálneho páru, v ktorom ani jeden z partnerov nie je transsexuál, nemôže byť v prípade heterosexuálneho
         páru, v ktorom jeden z partnerov podstúpil operáciu na účely zmeny pohlavia, kritérium uzavretia manželstva nikdy splnené.

      20      Vláda Spojeného kráľovstva uvádza, že tak mužským, ako aj ženským zamestnancom NHS, ktorí neuzavreli so svojimi partnermi
         manželstvo, a to bez ohľadu na dôvod, pre ktorý toto manželstvo neuzavreli, nemôže byť priznaný nárok na pozostalostný dôchodok
         upravený NHS Pension Scheme. Nie je podstatné, či dôvod, pre ktorý konkrétny zamestnanec nemôže splniť podmienku manželstva,
         spočíva v skutočnosti, že má homosexuálneho partnera, ako to bolo vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok zo 17. februára
         1998, Grant (C‑249/96, Zb. s. I‑621) alebo v skutočnosti, že má transsexuálneho partnera, ako to je vo veci samej, alebo to
         vyplýva z iného dôvodu.

      21      Vláda Spojeného kráľovstva okrem iného tvrdí, že rozsudok z 31. mája 2001, D a Švédsko/Rada (C‑122/99 P a C‑125/99 P, Zb.
         s. I‑4319), je uplatniteľný vo veci samej, keďže sporné ustanovenie Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev
         obsahuje tak, ako je to vo vyššie uvedenej veci, podmienku manželstva a na účel priznania príspevku na domácnosť nevyžaduje
         len stály vzťah určitého charakteru.

      22      Komisia sa domnieva, že určujúcim faktorom vo veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok P./S., bola skutočnosť, že
         znevýhodňujúce zaobchádzanie, ktorého bol P. obeťou, bolo priamo spôsobené zmenou jeho pohlavia, v čom spočíval pôvod tohto
         znevýhodňujúceho zaobchádzania, pretože ak by P. nezmenil svoje pohlavie, nebol by prepustený.

      23      Vo veci samej však kritizované znevýhodňujúce zaobchádzanie má so zmenou pohlavia R. len vzdialený vzťah a týka sa skôr nemožnosti
         páru uzavrieť manželstvo. Na základe týchto podmienok sa Komisia domnieva, že už citovaný rozsudok P./S. nie je na uvedenú
         vec uplatniteľný.

      24      Komisia zároveň tvrdí, že K. B. sa nemôže odvolávať na právo Spoločenstva poukazovaním na to, že nepriama súvislosť medzi
         zmenou pohlavia R. a zamietnutím vyplácania pozostalostného dôchodku pre neho je postačujúca na to, aby toto zamietnutie bolo
         posudzované ako diskriminácia na základe pohlavia. Na jednej strane v už citovanom rozsudku Grant bolo totiž výslovne uznané,
         že definícia manželstva je otázkou rodinného práva, ktorá spadá do pôsobnosti členských štátov. Na druhej strane Európsky
         súd pre ľudské práva opakovane rozhodol, že prekážka manželstva, ktorá sa vzťahuje na skutočnosť, že vnútroštátne právo Spojeného
         kráľovstva nepovoľuje transsexuálovi zmeniť jeho rodný list, nepredstavuje porušenie článkov 8, 12 alebo 14 Európskeho dohovoru
         o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“).

       Posúdenie Súdnym dvorom
      25      Dávky priznané na základe dôchodkového systému, ktorý vo svojej podstate závisí od druhu práce, ktorú dotknutá osoba vykonávala,
         sa viažu na odmenu, ktorú táto osoba poberala, a spadajú pod článok 141 ES (pozri najmä rozsudky zo 17. mája 1990, Barber,
         C‑262/88, Zb. s. I‑1889, bod 28, a z 12. septembra 2002, Niemi, C‑351/00, Zb. s. I‑7007, bod 40).

      26      Súdny dvor tiež uznal, že pozostalostný dôchodok upravený v takom systéme patrí do pôsobnosti článku 141 ES. V tejto súvislosti
         upresnil, že skutočnosť, že uvedený dôchodok sa vzhľadom na svoj význam nevypláca pracovníkovi, ale pozostalému, nemôže takýto
         výklad vyvrátiť, pretože takáto dávka predstavuje výhodu vyplývajúcu z účasti manžela pozostalého v uvedenom systéme, takže
         pozostalému je vyplácaný dôchodok v rámci pracovného vzťahu medzi zamestnávateľom a zosnulým manželom, a teda sa mu vypláca
         na základe zamestnania zosnulého (pozri rozsudky zo 6. októbra 1993, Ten Oever, C‑109/91, Zb. s. I‑4879, body 12 a 13, ako
         aj z 9. októbra 2001, Menauer, C‑379/99, Zb. s. I‑7275, bod 18).

      27      Taký pozostalostný dôchodok poskytovaný v rámci profesijného systému sociálneho zabezpečenia, aký zaviedol NHS Pension Scheme,
         predstavuje odmenu v zmysle článku 141 ES a smernice 75/117.

      28      Rozhodnutie vyhradiť niektoré výhody manželským párom s výnimkou všetkých tých osôb, ktoré spolu žijú bez toho, aby uzavreli
         manželstvo, je buď záležitosťou, o ktorej rozhoduje zákonodarca, alebo záležitosťou vnútroštátnych súdov poskytujúcich výklad
         vnútroštátnych právnych predpisov, a to bez toho, aby jednotlivci mohli poukázať na právom Spoločenstva zakázanú diskrimináciu
         na základe pohlavia (pozri v súvislosti s právomocou normotvorcu Spoločenstva rozsudok D a Švédsko/Rada, už citovaný, body
         37 a 38).

      29      Takú požiadavku nemožno v predmetnom prípade považovať za prejav diskriminácie na základe pohlavia, a teda v rozpore s článkom
         141 ES a smernicou 75/117, pretože vo vzťahu k priznaniu pozostalostného dôchodku nie je dôležité, či žiadateľom je muž alebo
         žena.

      30      V takej situácii, aká je vo veci samej, však existuje nerovnosť zaobchádzania, ktorá sa bez akéhokoľvek priameho spochybnenia
         požívania práva chráneného právom Spoločenstva týka jednej z podmienok priznania nároku. Ako už správne uviedol generálny
         advokát v bode 74 svojich návrhov, táto nerovnosť zaobchádzania sa netýka priznania vdoveckého dôchodku, ale nevyhnutnej predbežnej
         podmienky pre jeho priznanie, konkrétne spôsobilosti uzavrieť manželstvo.

      31      V Spojenom kráľovstve v porovnaní s heterosexuálnymi pármi, ktoré môžu uzavrieť manželstvo preto, lebo identita jedného alebo
         druhého partnera nie je výsledkom chirurgickej operácie zmeny pohlavia, a ktorým v prípade potreby vzniká nárok na pozostalostný
         dôchodok, ktorý predstavuje prvok odmeny jedného z nich, taký pár, aký tvoria K. B. a R., nie je nijakým spôsobom schopný
         splniť podmienku manželstva tak, ako to na účel priznania pozostalostného dôchodku stanovuje NHS Pension Scheme.

      32      Zdroj tejto objektívnej nemožnosti spočíva v prvom rade v skutočnosti, že zákon z roku 1973 o manželských veciach považuje
         za neplatné každé manželstvo, ktoré nebolo uzavreté medzi osobou mužského pohlavia a osobou ženského pohlavia, v druhom rade,
         že za pohlavie osoby sa považuje to, ktoré je uvedené v rodnom liste, a napokon, že zákon o registrácii narodení a úmrtí zakazuje
         akúkoľvek zmenu rodného listu s výnimkou tlačovej chyby alebo vecnej chyby.

      33      Je vhodné pripomenúť, že Európsky súd pre ľudské práva rozhodol o tom, že nemožnosť transsexuála uzavrieť manželstvo s osobou,
         ktorá mala predtým, ako podstúpil operáciu zmeny pohlavia, rovnaké pohlavie, vyplývajúca zo skutočnosti, že tieto osoby sa
         na účely matriky považujú za osoby s rovnakým pohlavím a zo skutočnosti, že právna úprava Spojeného kráľovstva nedovoľuje
         právne uznanie jeho novej pohlavnej identity, predstavuje v zmysle článku 12 EDĽP porušenie jeho práva uzavrieť manželstvo
         (pozri rozsudky ESĽP Christine Goodwin v. Spojené kráľovstvo z 11. júla 2002, Zb. ESĽP 2002-VI, č. 28957/95, § 97 až 104,
         a I. v. Spojené kráľovstvo z 11. júla 2002, č. 25680/94, § 77 až 84).

      34      Také právne predpisy, aké sú predmetom sporu vo veci samej, ktoré v rozpore s EDĽP zabraňujú párom ako K. B. a R. splniť podmienku
         manželstva, ktorá musí byť splnená, aby jeden z nich mohol mať úžitok z časti odmeny druhého, musia byť v zásade považované
         za nie v súlade s požiadavkami článku 141 ES.

      35      Vzhľadom na to, že členským štátom prináleží stanoviť podmienky na právne uznanie zmeny pohlavia osoby v situácii, v akej
         sa nachádza R., a ako to výslovne pripustil Európsky súd pre ľudské práva (rozsudok Goodwin/Spojené kráľovstvo, už citovaný,
         § 103), prináleží vnútroštátnemu súdu, aby rozhodol, či v prípade, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, sa osoba v postavení
         K. B. môže odvolať na článok 141 ES, aby bolo uznané jej právo označiť svojho partnera za oprávneného z pozostalostného dôchodku.

      36      Z vyššie uvedeného vyplýva, že článku 141 ES odporuje právna úprava, ktorá v rozpore s EDĽP zabraňuje párom ako K. B. a R.
         splniť podmienku manželstva, ktorá je nevyhnutná na to, aby jeden z nich mohol mať úžitok z časti odmeny druhého. Vnútroštátnemu
         súdu prináleží overiť, či v prípade, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, sa osoba v postavení K. B. môže odvolať na článok
         141 ES, aby jej bolo uznané právo označiť svojho partnera za oprávneného z pozostalostného dôchodku.

       O trovách
      37      Vláda Spojeného kráľovstva a Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami,
         ktoré predložili Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
         incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
         tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR
      o otázke, ktorú mu položil Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) uznesením zo 14. decembra 2000, rozhodol takto:
      Článku 141 ES v zásade odporuje právna úprava, ktorá v rozpore s Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných
            slobôd podpísaným v Ríme 4. novembra 1950 zabraňuje párom ako K. B. a R. splniť podmienku manželstva, ktorá je nevyhnutná
            na to, aby jeden z nich mohol mať úžitok z časti odmeny druhého. Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či v prípade, ktorý
            je predmetom sporu vo veci samej, sa osoba v postavení K. B. môže odvolať na článok 141 ES, aby jej bolo uznané právo označiť
            svojho partnera za oprávneného z vdovského dôchodku.

               Skouris

               Timmermans

               Cunha Rodrigues

               Rosas

               Edward

               Puissochet

               Macken

               Colneric

               von Bahr

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 7. januára 2004.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     V. Skouris

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 19. marca 1964. # Estelle Wollast, rodená Schmitz, proti Európskemu hospodárskemu spoločenstvu. # Vec 18-63.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. júla 1971. # Helmut Müllers proti Hospodárskemu a sociálnemu výboru EHS a ESAE. # Vec 79-70.