Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 21. novembra 2013.#Günter Heede proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva Matrix‑Energetics – Absolútne dôvody zamietnutia – Opisný charakter – Príslušná skupina verejnosti – Dátum posúdenia opisného charakteru – Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T‑313/11.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 9. júla 2002. # Daniel Callebaut proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Povýšenie. # Vec T-233/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. novembra 2009.#Krzysztof Filipiak proti Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu - Poľsko.#Právna úprava v oblasti dane z príjmov - Právo na odpočet poistného na sociálne poistenie zo základu dane - Právo na zníženie dane na základe zaplateného poistného na zdravotné poistenie - Odmietnutie, ak bolo poistné zaplatené v inom členskom štáte ako je štát zdanenia - Zlučiteľnosť s článkami 43 ES a 49 ES - Rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu - Protiústavnosť vnútroštátnych ustanovení - Odloženie straty záväznosti týchto ustanovení - Prednosť práva Spoločenstva - Dôsledky pre vnútroštátny súd.#Vec C-314/08.

text:
      Vec C‑314/08
      Krzysztof Filipiak
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu)
      „Právna úprava v oblasti dane z príjmov – Právo na odpočet poistného na sociálne poistenie zo základu dane – Právo na zníženie dane na základe zaplateného poistného na zdravotné poistenie – Odmietnutie, ak bolo poistné zaplatené v inom členskom štáte, ako je štát zdanenia – Zlučiteľnosť s článkami 43 ES a 49 ES – Rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu – Protiústavnosť vnútroštátnych ustanovení – Odloženie straty záväznosti týchto ustanovení – Prednosť práva Spoločenstva – Dôsledky pre vnútroštátny súd“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z príjmov
      (Články 43 ES a 49 ES)
      2.        Právo Spoločenstva – Prednosť – Sporné vnútroštátne právo – Absolútna neuplatniteľnosť existujúcich právnych predpisov
      1.        Články 43 ES a 49 ES bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej môže daňovník rezident dosiahnuť jednak odpočet poistného
         na sociálne poistenie zaplateného počas daňového obdobia od daňového základu a jednak zníženie dane z príjmov, ktorú je povinný
         zaplatiť, o poistné na zdravotné poistenie zaplatené počas tohto obdobia, a to len ak uvedené poistné bolo zaplatené v členskom
         štáte zdanenia, pričom tieto výhody sa neuplatňujú, ak sa toto poistné zaplatí v inom členskom štáte, hoci v tomto členskom
         štáte nebolo odpočítané.

      Takáto právna úprava zavádza rozdiel v zaobchádzaní s daňovými rezidentmi. Každý daňovník, ktorý má bydlisko v členskom štáte
         zdanenia, ale svoju hospodársku činnosť vykonáva v inom členskom štáte, kde podlieha povinnému sociálnemu a zdravotnému poisteniu,
         totiž nemôže odpočítať sumu poistného, ktoré zaplatí, od základu svojej dane alebo znížiť daň splatnú v členskom štáte zdanenia
         o toto poistné a zaobchádza sa s ním horšie ako s ktorýmkoľvek iným daňovníkom, ktorý má bydlisko v uvedenom štáte, ale svoju
         hospodársku činnosť vykonáva len v rámci hraníc tohto štátu, pričom povinné poistné na sociálne a zdravotné poistenie platí
         príslušnému vnútroštátnemu verejnoprávnemu subjektu. Pokiaľ ide o zdanenie ich príjmov v členskom štáte zdanenia, daňovníci
         rezidenti sa tak objektívne nenachádzajú v rozdielnych situáciách, ktoré by mohli vysvetliť takéto rozdielne zaobchádzanie
         z hľadiska miesta platenia poistného, a to v rozsahu, v akom daňovníci podliehajú neobmedzenej daňovej povinnosti v tomto
         členskom štáte. Preto sa zdanenie ich príjmov v tomto členskom štáte musí uskutočniť podľa rovnakých zásad, čiže na základe
         rovnakých daňových zvýhodnení. Za týchto okolností odmietnutie priznať daňovníkovi rezidentovi dotknuté daňové výhody môže
         odradiť uvedeného daňovníka od využitia slobody usadiť sa a slobody poskytovania služieb uvedených v článkoch 43 ES a 49 ES
         a predstavuje ich obmedzenie.

      (pozri body 66 – 71, 74, bod 1 výroku)
      2.        V rozsahu, v akom sú vnútroštátne právne predpisy v rozpore s právom Spoločenstva, prednosť práva Spoločenstva vyžaduje, aby
         vnútroštátny súd uplatňoval právo Spoločenstva a vylúčil uplatnenie sporných ustanovení vnútroštátneho práva, bez ohľadu na
         rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu, ktorý rozhodol o odložení straty záväznosti týchto ustanovení posúdených ako neústavné.

      (pozri bod 85, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 19. novembra 2009 (*)

      „Právna úprava v oblasti dane z príjmov – Právo na odpočet poistného na sociálne poistenie zo základu dane – Právo na zníženie dane na základe zaplateného poistného na zdravotné poistenie – Odmietnutie, ak bolo poistné zaplatené v inom členskom štáte, ako je štát zdanenia – Zlučiteľnosť s článkami 43 ES a 49 ES – Rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu – Protiústavnosť vnútroštátnych ustanovení – Odloženie straty záväznosti týchto ustanovení – Prednosť práva Spoločenstva – Dôsledky pre vnútroštátny súd“
      Vo veci C‑314/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Wojewódzki Sąd Administracyjny
         w Poznaniu (Poľsko) z 30. mája 2008 a doručený Súdnemu dvoru 14. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Krzysztof Filipiak
      proti
      Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, vykonávajúci funkciu predsedu tretej komory, sudcovia A. Rosas (spravodajca)
         a A. Ó Caoimh,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a K. Herrmann, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 49 ES.

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi na jednej strane K. Filipiakom, poľským štátnym príslušníkom, ktorý v Poľsku
         podlieha dani neobmedzeným spôsobom, a na druhej strane Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu (riaditeľ daňovej komory v Poznani),
         v súvislosti s odmietnutím poľského daňového orgánu priznať K. Filipiakovi daňové výhody vo vzťahu k poistnému na sociálne
         a zdravotné poistenie zaplatenému počas daňového obdobia, ak bolo poistné zaplatené v inom členskom štáte ako je štát zdanenia
         a napriek tomu, že takéto výhody sú priznané daňovníkovi, ktorý poistné platí v členskom štáte zdanenia.

       Vnútroštátny právny rámec
      3        Článok 2 poľskej ústavy stanovuje:

      „Poľská republika je demokratický právny štát, ktorý uplatňuje zásady sociálnej spravodlivosti.“
      4        Podľa článku 8 poľskej ústavy:

      „1.      Ústava je najvyššou právnou normou Poľskej republiky.
      2.      Ustanovenia Ústavy sa uplatňujú priamo, ak ústavné normy nestanovujú inak.“
      5        Článok 34 poľskej ústavy stanovuje:

      „1.      Všetci sú si rovní pred zákonom. Každý má právo na rovnaké zaobchádzanie zo strany verejnej moci.
      2.      Nikoho nemožno z akýchkoľvek dôvodov diskriminovať vo verejnom, sociálnom alebo hospodárskom živote.“
      6        Článok 91 poľskej ústavy stanovuje:

      „1.      Ratifikovaná medzinárodná zmluva, ktoré je zverejnená v Zbierke zákonov Poľskej republiky, je neoddeliteľnou súčasťou vnútroštátneho
         právneho poriadku a je priamo uplatniteľná, s výnimkou prípadu, že jej uplatnenie je podmienené prijatím zákona.

      2.      Medzinárodná zmluva ratifikovaná na základe schvaľujúceho zákona má prednosť pred zákonom, ak je s ňou tento zákon v rozpore.
      3.      Ak to vyplýva zo zmluvy ratifikovanej Poľskou republikou, ktorou je založená medzinárodná organizácia, právne predpisy, ktoré
         táto organizácia prijíma, sú v prípade kolízie s vnútroštátnymi zákonmi priamo uplatniteľné a majú prednosť.“

      7        Podľa článku 188 poľskej ústavy:

      „Trybunał Konstytucyjny [poľský ústavný súd] rozhoduje:
      1.      o súlade zákonov a zmlúv s Ústavou;
      2.      o súlade zákonov s ratifikovanými zmluvami, ktorých ratifikácia vyžaduje predchádzajúci súhlas ustanovený v zákone;
      3.      o súlade právnych aktov prijatých ústrednými orgánmi štátnej správy s Ústavou, ratifikovanými zmluvami a so zákonmi;
      4.      o súlade cieľov alebo činnosti politických strán s Ústavou;
      5.      o ústavnej sťažnosti podľa článku 79 ods. 1.“
      8        Článok 190 ods. 1 až 4 poľskej ústavy znie takto:

      „1.      Rozsudky, ktoré vyhlásil Trybunał Konstytucyjny, sú záväzné erga omnes a nie je možné proti nim podať opravný prostriedok.

      …
      3.      Rozsudok, ktorý vyhlásil Trybunał Konstytucyjny, nadobúda právoplatnosť v deň svojho zverejnenia, Trybunał však môže stanoviť
         aj iný deň straty záväznosti normatívneho aktu. Táto doba nemôže v súvislosti so zákonom prekročiť 18 mesiacov a v súvislosti
         s iným normatívnym aktom 12 mesiacov. …

      4.      Rozsudok, ktorý vyhlásil Trybunał Konstytucyjny, ktorým sa vyhlasuje rozpor medzi normatívnym aktom, v zmysle ktorého bolo
         prijaté právoplatné súdne rozhodnutie, právoplatné správne rozhodnutie alebo rozhodnutie o inej veci a Ústavou, zmluvou alebo
         zákonom, predstavuje základ na obnovenie konania, zrušenie rozhodnutia alebo iné riešenie podľa zásad a pravidiel stanovených
         príslušnými ustanoveniami týkajúcimi sa začatého konania.“

      9        Článok 3 ods. 1 zákona z 26. júla 1991 o dani z príjmov fyzických osôb (ustawa z dnia 26 lipca 1991 r. o podatku dochodowym
         od osób fizycznych, Dz. U. 2000, č. 14, položka 176, ďalej len „zákon o dani z príjmov“), ktorý zakotvuje zásadu neobmedzenej
         daňovej povinnosti, stanovuje:

      „Všetky príjmy fyzických osôb, ktoré majú bydlisko na území Poľskej republiky, podliehajú daňovej povinnosti bez ohľadu na
         miesto nadobudnutia týchto príjmov…“

      10      Článok 26 ods. 1 bod 2 tohto zákona stanovuje:

      „Bez toho, aby tým boli dotknuté článok 24 ods. 3 a články 29 až 30c, ako aj článok 30e, je zdaniteľným základom príjem vypočítaný
         v súlade s článkom 9, článkom 24 ods. 1, 2, 4, 4a až 4e a 6 alebo s článkom 24b ods. 1 a 2 alebo s článkom 25, po odpočítaní:

      …
      2.      poistného stanoveného v zákone z 13. októbra 1998 o systéme sociálneho zabezpečenia [Dz. U č. 137, položka 887, v znení zmien
         a doplnení; ďalej len ‚zákon o systéme sociálneho zabezpečenia‘]:

      a)      zaplateného v zdaňovacom období priamo na vlastné starobné alebo iné dôchodkové poistenie, zdravotné alebo úrazové poistenie
         daňovníka alebo v prospech jeho spolupracujúcich osôb;

      b)      zrazeného v zdaňovacom období… z príjmov daňovníka…“
      11      Článok 27b zákona o dani z príjmov stanovuje:

      „1.      Od dane z príjmov vypočítanej v súlade s článkom 27, resp. s článkom 30c, sa odpočíta v prvom rade výška poistného na zdravotné
         poistenie uvedeného v zákone z 27. augusta 2004 o verejnom financovaní služieb zdravotnej starostlivosti [ustawa z dnia 27 sierpnia
         2004 r. o świadczeniach opieki zdrowotnej finansowanych ze środków publicznych, Dz. U č. 210, položka 2135; ďalej len ‚zákon
         o verejnom financovaní služieb zdravotnej starostlivosti‘]:

      (1)      zaplateného priamo daňovníkom v zdaňovacom období podľa ustanovení o verejnom financovaní služieb zdravotnej starostlivosti;
      (2)      vybratého v zdaňovacom období zdaniteľnou osobou v súlade s tými istými ustanoveniami;
      …
      2.      Výška poistného na zdravotné poistenie odpočítateľná od dane nemôže byť vyššia ako 7,75 % zo základu pre výpočet uvedeného
         poistného.

      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      12      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v čase skutkových okolností sporu vo veci samej vykonával K. Filipiak,
         ktorý je poľským občanom, hospodársku činnosť na holandskom území ako spoločník osobnej spoločnosti založenej podľa holandského
         práva, ktorá podľa svojej organizačnej štruktúry zodpovedá poľskej verejnej obchodnej spoločnosti.

      13      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania tiež vyplýva, že K. Filipiak v Poľsku podlieha neobmedzenej daňovej povinnosti,
         z čoho možno vyvodiť, že miesto jeho bydliska sa v zmysle článku 3 zákona o dani z príjmov nachádza v tomto členskom štáte.

      14      K. Filipiak v Holandsku platil poistné na povinné sociálne poistenie a zdravotné poistenie v súlade s holandskou právnou úpravou.

      15      Listom z 28. júna 2006 požiadal K. Filipiak vedúceho daňového úradu v Nowom Tomysli o písomné stanovisko týkajúce sa pôsobnosti
         a spôsobu uplatňovania daňového práva.

      16      Vo svojej žiadosti o stanovisko K. Filipiak poukazuje na to, že ustanovenia zákona o dani z príjmov mu neumožňujú odpočítať
         od základu dane sumu poistného zaplateného v Holandsku na základe sociálneho poistenia a znížiť daň o sumu poistného na zdravotné
         poistenie zaplateného v rovnakom členskom štáte. Tvrdí, že tieto ustanovenia sú diskriminačné, a preto je potrebné sa od nich
         odchýliť a uplatniť priamo právo Spoločenstva.

      17      V rozhodnutiach z 2. augusta 2007 odpovedal vedúci daňového úradu v Nowom Tomysli na žiadosť o stanovisko v tom zmysle, že
         postoj K. Filipiaka nie je dôvodný.

      18      Uviedol, že v zmysle článku 26 ods. 1 bodu 2 zákona o dani z príjmov je od zdaniteľného základu možné odpočítať iba poistné
         uvedené v zákone o systéme sociálneho zabezpečenia a že v zmysle článku 27b ods. 1 tohto zákona je od dane možné odpočítať
         iba poistné na zdravotné poistenie uvedené v zákone o verejnom financovaní služieb zdravotnej starostlivosti. Poistné zaplatené
         podľa holandského práva nespĺňa predpoklady stanovené v týchto ustanoveniach a nemôže byť odpočítané od základu dane, resp.
         od dane z príjmov v Poľsku.

      19      Po preskúmaní sťažností K. Filipiaka Dyrektor Izby Skarbowej w Poznaniu potvrdil rozhodnutia vedúceho daňového úradu v Nowom
         Tomysli z 2. augusta 2007.

      20      K. Filipiak podal na Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu (Správny súd v Poznani) žaloby proti týmto rozhodnutiam, o ktorých
         sa domnieva, že sú v rozpore najmä s článkom 26 ods. 1 bodom 2 a článkom 27b ods. 1 zákona o dani z príjmov, s článkom 39
         ods. 2 ES, s článkom 3 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
         na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení
         zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd.
         05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 647/2005 z 13. apríla 2005 (Ú. v. EÚ L 117,
         s. 1, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), ako aj s niektorými ustanoveniami poľskej ústavy.

      21      Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu dospel k záveru, že predpoklady porušenia voľného pohybu pracovníkov ustanoveného
         v článku 39 ES nie sú v prejednávanej veci splnené. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že vzhľadom na to, že žalobca vo veci samej
         sa ako podnikateľ zúčastňuje na činnosti verejnej obchodnej spoločnosti nachádzajúcej sa v Holandsku, vykonáva prácu na svoj
         vlastný účet a nepracuje na základe pokynov inej osoby alebo pod jej kontrolou. Nemožno ho teda považovať za „pracovníka“
         v zmysle článku 39 ES.

      22      Vnútroštátny súd považuje za nevyhnutné posúdiť, či sporné ustanovenia sú v súlade s ustanovením, ktorého sa K. Filipiak nedovolával,
         teda s článkom 43 ES, keď vylučujú, aby daňovník, na ktorého sa v Poľsku vzťahuje neobmedzená daňová povinnosť v súvislosti
         so všetkými jeho príjmami a ktorý vykonáva hospodársku činnosť na území iného členského štátu, mohol od základu svojej dane
         odpočítať povinné poistné na sociálne poistenie zaplatené v Holandsku a znížiť svoju daň z príjmov o sumu povinného poistného
         na zdravotné poistenie zaplatené v tom istom členskom štáte, aj keď toto poistné nebolo v uvedenom členskom štáte odpočítané.

      23      Tento súd uvádza, že Trybunał Konstytucyjny sa už k otázke súladu článku 26 ods. 1 bodu 2 a článku 27b zákona o dani z príjmov
         s poľskou ústavou vyjadril.

      24      V rozsudku zo 7. novembra 2007 (K 18/06, Dz. U z roku 2007, č. 211, položka 1549) totiž Trybunał Konstytucyjny vyhlásil, že
         ak dotknuté daňové ustanovenia zamietajú možnosť, aby si daňovníci uvedení v článku 27 ods. 9 zákona o dani z príjmov mohli
         od svojich príjmov a daní splatných z dôvodu činnosti vykonávanej mimo poľských hraníc odpočítať poistné na sociálne poistenie
         a na zdravotné poistenie v prípade, že toto poistné nebolo odpočítané v členskom štáte, na ktorého území bola uvedená činnosť
         vykonávaná, tieto ustanovenia nie sú v súlade so zásadou rovnosti pred zákonom zakotvenou v článku 32 poľskej ústavy v spojení
         so zásadou sociálnej spravodlivosti uvedenou v článku 2 tejto ústavy.

      25      V rovnakom rozsudku Trybunał Konstytucyjny rozhodol podľa článku 190 ods. 3 poľskej ústavy o odložení straty záväznosti ustanovení
         vyhlásených za protiústavné na iný dátum ako je dátum zverejnenia tohto rozsudku, teda na 30. november 2008.

      26      Za týchto okolností Wojewódzki Sąd Administracyjny w Poznaniu rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa zásada vymedzená v článku 43 ods. 1 a 2 ES vykladať v tom zmysle, že bráni článku 26 ods. 1 bodu 2 poľského zákona [o dani
         z príjmov], na základe ktorého je možné od základu dane z príjmov odpočítať iba povinné poistné na sociálne poistenie zaplatené
         na základe ustanovení vnútroštátneho práva, ako aj článku 27b ods. 1 rovnakého zákona, na základe ktorého je možné od dane
         z príjmov odpočítať iba povinné poistné na zdravotné poistenie zaplatené na základe ustanovení vnútroštátneho práva, ak poľský
         občan, ktorý má v Poľsku neobmedzenú daňovú povinnosť týkajúcu sa príjmov zdaniteľných v Poľsku, zaplatil povinné poistné
         na sociálne a zdravotné poistenie v inom členskom štáte, keďže tam vykonával hospodársku činnosť, pričom toto poistné nebolo
         v tomto inom členskom štáte odpočítané od príjmov ani od dane?

      2.      Majú sa zásada prednosti práva Spoločenstva a zásada vyplývajúca z článkov 10 a 43 ods. 1 a 2 ES vykladať v tom zmysle, že
         majú prednosť pred ustanoveniami vnútroštátneho práva uvedenými v článku 91 ods. 2 a 3, ako aj v článku 190 ods. 1 a 3 poľskej
         ústavy… v rozsahu, v akom na základe týchto ustanovení došlo k odloženiu vykonateľnosti rozsudku, ktorý vyhlásil Trybunał
         Konstytucyjny?“

       O prípustnosti
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      27      Poľská vláda vyjadruje pochybnosti, pokiaľ ide o možnosť, aby Súdny dvor rozhodol o otázkach prednesených vnútroštátnym súdom.

      28      Táto vláda tvrdí, že požadovaný výklad práva Spoločenstva a prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom nemajú dostatočný
         vzťah k predmetu sporu vo veci samej. Podmienka, podľa ktorej rozhodnutie Súdneho dvora musí byť nevyhnutné, aby vnútroštátny
         súd mohol rozhodnúť o veci, v ktorej koná, nie je splnená. Preskúmanie skutkových a právnych okolností vnútroštátnym súdom
         totiž vedie k záveru, že spor môže a dokonca by mal byť analyzovaný len na základe ustanovení vnútroštátneho práva.

      29      Poľská vláda v tejto súvislosti poukazuje na to, že vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou snaží zistiť, či má pri rozhodovaní
         o veci samej zohľadňovať dotknuté ustanovenia zákona o dani z príjmov v rozsahu, v akom zasahujú do práva daňovníka odpočítať
         v Poľsku poistné na sociálne poistenie a na zdravotné poistenie zaplatené v zahraničí.

      30      Vo svojom rozsudku zo 7. novembra 2007 pritom Trybunał Konstytucyjny už na túto otázku odpovedal, keďže už rozhodol, že v situácii
         vo veci samej musí mať daňovník možnosť odpočítať sumu poistného na sociálne poistenie a zdravotné poistenie.

      31      Podľa poľskej vlády z rozsudku zo 7. novembra 2007, ktorý vyhlásil Trybunał Konstytucyjny a ktorý deklaruje nesúlad dotknutých
         zákonných ustanovení s poľskou ústavou, vyplýva neuplatniteľnosť týchto ustanovení súdmi, teda ich úplné vylúčenie z právneho
         poriadku.

      32      Skutočnosť, že vo svojom rozsudku zo 7. novembra 2007 Trybunał Konstytucyjny odložil dátum, ku ktorému protiústavné ustanovenia
         stratia svoju záväznosť, neznamená, že ustanovenia, ktoré boli kvalifikované ako protiústavné, sa musia uplatňovať až do dátumu,
         ktorý Trybunał Konstytucyjny určil. Nemožno predstierať, že až do tohto dátumu sú dotknuté ustanovenia v súlade s Ústavou
         a počnúc týmto dátumom sa musia považovať za protiústavné.

      33      Poľská vláda preto zastáva názor, že vnútroštátny súd musí uplatňovať článok 26 ods. 1 bod 2 a článok 27b ods. 1 zákona o dani
         z príjmov, zohľadňujúc výklad týchto ustanovení podľa poľskej ústavy. Vo veci samej by vnútroštátny súd mal na základe výkladu,
         ktorý podal Trybunał Konstytucyjny, a na základe zásady rovnosti pred zákonom a zásady sociálnej istoty odmietnuť uplatnenie
         sporných ustanovení, a to v rozsahu, v akom vylučujú akékoľvek odpočítanie poistného na sociálne poistenie a zdravotné poistenie
         v prípade, v ktorom toto poistné nebolo odpočítané v členskom štáte Európskej únie, na území ktorého bola vykonávaná hospodárska
         činnosť a zaplatené poistné.

      34      Z toho dôvodu nie je na rozhodnutie vo veci samej potrebné odpovedať na otázku, či článok 43 ES bráni ustanoveniam, ako sú
         tie vo veci samej.

      35      Pokiaľ ide o druhú prejudiciálnu otázku, výklad práva Spoločenstva požadovaný vnútroštátnym súdom nie je potrebný pre vyriešenie
         sporu, o ktorom tento súd rozhoduje, vzhľadom na evidentnú povahu tohto výkladu.

      36      Poľská vláda uvádza, že vnútroštátny súd pravdepodobne vychádza zo zásady, že odloženie straty záväznosti ustanovení, ktorých
         sa týka vec sama, v spojení so zásadou konečnej povahy rozhodnutí, ktoré vyhlásil Trybunał Konstytucyjny, mu neumožňuje preskúmať
         súlad sporných ustanovení s právom Spoločenstva a odmietnuť uplatňovanie týchto ustanovení v prípade, že by dospel k záveru
         o ich nesúlade s právom Spoločenstva.

      37      Poľská vláda sa pritom domnieva, že takéto stanovisko nie je vhodné, berúc do úvahy autonómnu povahu jednotlivých súdnych
         preskúmaní, ktorými sú preskúmanie súladu dotknutých ustanovení s poľskou ústavou a preskúmanie ich súladu s právom Spoločenstva.

      38      Rozhodnutie, ktoré vyhlásil Trybunał Konstytucyjny, ktoré odkladá stratu záväznosti ustanovení kvalifikovaných ako protiústavné,
         nebráni súdnemu preskúmaniu týchto ustanovení z hľadiska ich súladu s právom Spoločenstva a v prípade konfliktu noriem neoslobodzuje
         vnútroštátny súd od povinnosti neuplatňovať tieto ustanovenia, ak sa zistí, že nie sú v súlade s právom Spoločenstva. Z článku
         91 poľskej ústavy totiž pre vnútroštátny súd vyplýva povinnosť neuplatňovať vnútroštátnu normu, ktorá je v rozpore s právom
         Spoločenstva.

      39      Z toho podľa poľskej vlády vyplýva, že bez ohľadu na možnosť neuplatniť sporné ustanovenia, ktoré boli kvalifikované ako protiústavné,
         vnútroštátny súd, ktorý dospeje k záveru, že tieto ustanovenia sú v rozpore s článkom 43 ES, má v plnom rozsahu právomoc autonómne
         odmietnuť ich uplatnenie pri riešení sporu, a to na základe vnútroštátneho práva a prípadne judikatúry Súdneho dvora týkajúcej
         sa zásady prednosti práva Spoločenstva.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      40      Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry prislúcha v rámci konania zavedeného článkom 234 ES výlučne vnútroštátnemu
         súdu, ktorý vo veci koná a musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitné črty konkrétneho
         prípadu posúdil potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na účely vyhlásenia svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok položených
         Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť
         (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38, a z 23. apríla 2009, Rüffler, C‑544/07,
         Zb. s. I‑3389, bod 36).

      41      Súdny dvor však zároveň rozhodol, že za výnimočných okolností mu prináleží skúmať podmienky, za akých sa na neho vnútroštátny
         súd obrátil s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80,
         Zb. s. 3045, bod 21; PreussenElektra, už citovaný, bod 39, a Rüffler, už citovaný, bod 37).

      42      Odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, možno len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný
         výklad práva Spoločenstva nemá nijaký vzťah k existencii alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej
         povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok,
         ktoré sú mu položené (rozsudky PreussenElektra, už citovaný, bod 39, a Rüffler, už citovaný, bod 38).

      43      V tejto súvislosti je potrebné konštatovať, že z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne vyplýva, že bez ohľadu na
         problém ústavnosti ustanovení, ktorých sa týka vec sama, sa spor vo veci samej a prvá prejudiciálna otázka týkajú otázky súladu
         medzi právom Spoločenstva a právnou úpravou odmietajúcou právo na zníženie dane o zaplatené poistné na zdravotné poistenie
         a právo na odpočet zaplateného poistného na sociálne poistenie od základu dane, ak bolo uvedené poistné zaplatené v inom členskom
         štáte.

      44      Druhá otázka nadväzuje na prvú a vnútroštátny súd sa ňou Súdneho dvora pýta na dôsledky, ktoré z konštatovania prípadného
         nesúladu medzi právom Spoločenstva a ustanoveniami, ktoré boli okrem iného vyhlásené za nezlučiteľné s Ústavou, vyplývajú
         pre vnútroštátny súd. Smeruje najmä k zisteniu, či by v prípade, že článok 43 ES bráni ustanoveniam, ako sú tie vo veci samej,
         vyžadovala zásada prednosti práva Spoločenstva, aby vnútroštátny súd uplatňoval právo Spoločenstva a vylúčil uplatnenie sporných
         ustanovení vnútroštátneho práva, a to aj predtým, ako sa stane právoplatným rozsudok zo 7. novembra 2007, ktorý vyhlásil Trybunał
         Konstytucyjny a ktorým tento súd konštatoval nesúlad uvedených ustanovení s niektorými ustanoveniami poľskej ústavy.

      45      Vzhľadom na vyššie uvedené okolnosti nie je zjavné, že požadovaný výklad nemá nijaký vzťah k existencii alebo k predmetu sporu
         vo veci samej, že problém je hypotetický alebo že Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné
         zodpovedanie otázok, ktorá mu boli položené.

      46      Preto sú položené otázky prípustné.

       O veci samej
       O prvej otázke
      47      Vo svojej prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 43 ES bráni vnútroštátnej právnej úprave, v zmysle ktorej
         môže daňovník dosiahnuť jednak odpočet poistného na sociálne poistenie zaplateného počas daňového obdobia od daňového základu
         a jednak zníženie dane z príjmov, ktorú je povinný zaplatiť, o poistné na zdravotné poistenie zaplatené počas tohto obdobia,
         len ak bolo uvedené poistné zaplatené v členskom štáte zdanenia, pričom tieto výhody sa neuplatňujú, ak je uvedené poistné
         zaplatené v inom členskom štáte.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      48      Stanovisko poľskej vlády v súvislosti s prvou otázkou možno v podstate vyvodiť z pripomienok, ktoré predložila v súvislosti
         s otázkou prípustnosti a ktoré sú uvedené v bodoch 29 až 33 tohto rozsudku.

      49      Podľa Komisie Európskych spoločenstiev vyvoláva opis situácie K. Filipiaka vnútroštátnym súdom dojem, že žalobca vo veci samej
         mohol osobne plniť funkcie spojené s činnosťou tejto spoločnosti a vykonávať kontrolu. Na prvý pohľad teda situácia spadá
         do pôsobnosti článku 43 ES. Pre riešenie sporu, o ktorom rozhoduje vnútroštátny súd, by však mohol byť relevantný aj článok
         49 ES, keďže nemožno vylúčiť, že K. Filipiak, s bydliskom v Poľsku, poskytuje v Holandsku aj služby.

      50      Komisia sa domnieva, že ustanovenia, ktorých sa týka vec sama a ktoré vylučujú právo daňovníkov rezidentov na daňové výhody
         z dôvodu povinného poistného, ak bolo zaplatené v inom členskom štáte ako je Poľská republika, predstavujú porušenie tak článku
         43 ES, ako aj článku 49 ES, pričom toto porušenie nie je objektívne odôvodnené.

       Odpoveď Súdneho dvora
      51      Je potrebné poukázať na to, že pri formulácii prvej otázky vnútroštátny súd obmedzuje svoju žiadosť o výklad článku 43 ES
         len na prípady, v ktorých povinné poistné na sociálne poistenie a zdravotné poistenie zaplatené v inom členskom štáte ako
         je Poľská republika nebolo v tomto inom členskom štáte odpočítané. Odpoveď na túto otázku teda bude formulovaná na základe
         predpokladu, že povinné poistné zaplatené v Holandsku daňovníkom, akým je K. Filipiak, nemohlo byť v tomto členskom štáte
         odpočítané.

      –       O uplatniteľných ustanoveniach Zmluvy ES
      52      V súlade s ustálenou judikatúrou je pojem „usadiť sa“ v zmysle článku 43 ES veľmi širokým pojmom, ktorý znamená možnosť príslušníka
         Spoločenstva zúčastňovať sa trvalo a nepretržite na hospodárskom živote iného členského štátu ako je štát jeho pôvodu (rozsudky
         z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 25, a zo 7. septembra 2006, N, C‑470/04, Zb. s. I‑7409, bod 26).
         Na slobodu usadiť sa sa teda môže odvolávať štátny príslušník Spoločenstva, ktorý má bydlisko v jednom členskom štáte a ktorý
         má na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte účasť, z ktorej mu vyplýva určitý vplyv na rozhodovanie
         tejto spoločnosti umožňujúci mu určovať jej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky N, už citovaný, bod 27; z 29. marca 2007,
         Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Zb. s. I‑2647, body 22 a 70, ako aj z 2. októbra 2008, Heinrich Bauer Verlag, C‑360/06, Zb.
         s. I‑7333, bod 27).

      53      Ako zdôraznila Komisia, situácia daňovníka, akým je K. Filipiak – spoločník osobnej spoločnosti založenej podľa holandského
         práva, ktorá svojou organizačnou štruktúrou zodpovedá poľskej verejnej obchodnej spoločnosti –, vyvoláva dojem, že tento daňovník
         mohol osobne plniť funkcie spojené s hospodárskou činnosťou tejto spoločnosti a vykonávať nad touto činnosťou kontrolu.

      54      Návrh na začatie prejudiciálneho konania však neuvádza, či situácia K. Filipiaka spadá do pôsobnosti článku 43 ES v zmysle
         judikatúry Súdneho dvora, teda či K. Filipak má v spoločnosti založenej v inom členskom štáte účasť, z ktorej mu vyplýva určitý
         vplyv na rozhodovanie tejto spoločnosti umožňujúci mu určovať jej činnosti. V každom prípade prináleží vnútroštátnemu súdu,
         aby posúdil, či to je skutočne tak a či situácia K. Filipiaka spadá do pôsobnosti článku 43 ES.

      55      Okrem toho, ako zdôraznila Komisia, návrh na začatie prejudiciálneho konania neuvádza, či daňovník, akým je K. Filipiak, okrem
         toho, že vykonáva kontrolu nad hospodárskou činnosťou holandskej spoločnosti, v ktorej je spoločníkom, poskytuje na holandskom
         území aj služby.

      56      Z toho vyplýva, že ak takáto situácia môže spadať do pôsobnosti článku 43 ES, môže tiež spadať do pôsobnosti ustanovení Zmluvy
         o slobodnom poskytovaní služieb, pretože nemožno vylúčiť, že K. Filipiak – daňovník s bydliskom v Poľsku – nielen vykonáva
         kontrolu nad hospodárskou činnosťou holandskej spoločnosti, v ktorej je spoločníkom, ale na holandskom území aj poskytuje
         služby.

      57      Situáciu daňovníka, akým je K. Filipiak, preto možno preskúmať z hľadiska zásady slobody usadiť sa vyjadrenej v článku 43 ES
         a zásady slobodného poskytovania služieb uvedenej v článku 49 ES.

      –       O existencii obmedzení slobôd pohybu
      58      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že cieľom všetkých ustanovení Zmluvy upravujúcich voľný pohyb osôb je uľahčiť príslušníkom
         Spoločenstva vykonávanie zárobkovej činnosti akejkoľvek povahy na území Európskeho spoločenstva, pričom v rozpore s týmito
         ustanoveniami sú opatrenia, ktoré by mohli znevýhodňovať týchto štátnych príslušníkov Spoločenstva, ak by chceli vykonávať
         hospodársku činnosť v inom členskom štáte (pozri najmä rozsudky zo 17. januára 2008, Komisia/Nemecko, C‑152/05, Zb. s. I‑39,
         bod 21, a zo 16. októbra 2008, Renneberg, C‑527/06, Zb. s. I‑7735, bod 43).

      59      Podľa ustálenej judikatúry sloboda usadiť sa priznaná občanom členských štátov a zahŕňajúca prístup k samostatne zárobkovej
         činnosti a jej výkon za rovnakých podmienok, aké určuje právna úprava členského štátu pre jeho vlastných štátnych príslušníkov,
         obsahuje v súlade s článkom 48 ES aj právo spoločností, ktoré sú založené v súlade s právnou úpravou členského štátu a majú
         svoje sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Spoločenstve, vykonávať svoju činnosť v dotknutom členskom
         štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (pozri rozsudky zo 17. januára
         2008, Lammers & Van Cleeff, C‑105/07, Zb. s. I‑173, bod 18, ako aj z 23. apríla 2009, Komisia/Grécko, C‑406/07, bod 36).

      60      Súdny dvor tiež pri viacerých príležitostiach uviedol, že hoci ustanovenia týkajúce sa slobody usadiť sa sú v zmysle svojho
         znenia zamerané najmä na to, aby sa v hostiteľskom členskom štáte pre cudzích štátnych príslušníkov zabezpečilo rovnaké zaobchádzanie
         ako s vlastnými štátnymi príslušníkmi, odporuje im aj situácia, v ktorej štát pôvodu bráni svojmu štátnemu príslušníkovi alebo
         spoločnosti založenej v súlade s jeho právnymi predpismi, aby sa usadili v inom členskom štáte, čo zodpovedá okrem iného definícii
         článku 48 ES (pozri rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 28; z 11. marca 2004, de Lasteyrie du
         Saillant, C‑9/02, Zb. s. I‑2409, bod 42, a Heinrich Bauer Verlag, už citovaný, bod 26).

      61      Okrem toho článok 49 ES odporuje uplatneniu akejkoľvek vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku ktorej je poskytovanie služieb
         medzi členskými štátmi ťažšie ako poskytovanie služieb len v rámci jedného členského štátu (rozsudky z 11. septembra 2007,
         Komisia/Nemecko, C‑318/05, Zb. s. I‑6957, bod 81; z 18. decembra 2007, Jundt, C‑281/06, Zb. s. I‑12231, bod 52, ako aj z 11. júna
         2009, X a Passenheim‑van Schoot, C‑155/08 a C‑157/08, Zb. s. I‑5093, bod 32).

      62      Obmedzenia zakázané článkami 43 ES a 49 ES existujú najmä vtedy, ak sú daňové ustanovenia členského štátu, ktoré sa uplatňujú
         na cezhraničnú hospodársku činnosť, menej výhodné ako daňové ustanovenia uplatňujúce sa na hospodársku činnosť vykonávanú
         v rámci hraníc tohto členského štátu.

      63      V prípade, ako je ten vo veci samej, umožňuje článok 26 ods. 1 bod 2 zákona o dani z príjmov daňovníkom, na ktorých sa vzťahuje
         daňová povinnosť v Poľsku, znížiť svoj základ dane z príjmov o sumu povinného poistného na sociálne poistenie zaplateného
         podľa zákona o systéme sociálneho zabezpečenia. Článok 27b zákona o dani z príjmov umožňuje daňovníkom, na ktorých sa vzťahuje
         daňová povinnosť v Poľsku, znížiť výšku svojej dane z príjmov podľa výšky povinného poistného na zdravotné poistenie zaplateného
         v súlade so zákonom o verejnom financovaní služieb zdravotnej starostlivosti.

      64      Je potrebné uviesť, že K. Filipiak, ktorý je poľským daňovníkom vykonávajúcim svoju hospodársku činnosť ako spoločník v osobnej
         spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte ako je Poľská republika, je podriadený povinnému sociálnemu poisteniu a zdravotnému
         poisteniu v Holandsku a nie v Poľsku. Podľa článku 13 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1408/71 sa na osobu, ktorá je samostatne
         zárobkovo činná na území jedného členského štátu, vzťahujú právne predpisy tohto členského štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko
         na území iného členského štátu. Podľa odseku 1 toho istého článku sa na osobu môže v oblasti sociálneho poistenia vzťahovať
         len právna úprava jedného členského štátu.

      65      Vnútroštátny súd okrem iného uviedol, že poistné na sociálne a zdravotné poistenie, ktoré zaplatil K. Filipiak na základe
         holandskej právnej úpravy, je z hľadiska jeho povahy a cieľa identické s poistným zaplateným poľskými daňovníkmi podľa poľskej
         právnej úpravy týkajúcej sa režimu sociálneho zabezpečenia a verejného financovania služieb zdravotnej starostlivosti.

      66      Právna úprava, ako je tá, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, zavádza rozdiel v zaobchádzaní s daňovými rezidentmi podľa
         toho, či poistné na zdravotné poistenie, o ktoré možno znížiť výšku dane z príjmov splatnej v Poľsku, alebo poistné na sociálne
         poistenie, ktoré možno odpočítať od zdaniteľného základu v Poľsku, boli, alebo neboli zaplatené v rámci vnútroštátnych systémov
         povinného zdravotného poistenia alebo sociálneho poistenia.

      67      Z toho vyplýva, že daňovník, ktorý má bydlisko v Poľsku, ale svoju hospodársku činnosť vykonáva v inom členskom štáte, kde
         podlieha povinnému sociálnemu a zdravotnému poisteniu, nebude môcť odpočítať sumu poistného, ktoré zaplatí, od základu svojej
         dane alebo znížiť daň splatnú v Poľsku o toto poistné. Bude sa s ním preto zaobchádzať horšie ako s ktorýmkoľvek iným daňovníkom,
         ktorý má bydlisko v Poľsku, ale svoju hospodársku činnosť vykonáva len v rámci hraníc tohto štátu, pričom povinné poistné
         na sociálne a zdravotné poistenie platí príslušnému poľskému verejnoprávnemu subjektu.

      68      Pokiaľ ide o zdanenie ich príjmov v Poľsku, daňovníci rezidenti sa objektívne nenachádzajú v rozdielnych situáciách, ktoré
         by mohli vysvetliť takéto rozdielne zaobchádzanie z hľadiska miesta platenia poistného.

      69      Situácia daňovníka, ktorý rovnako ako K. Filipiak býva v Poľsku a vykonáva hospodársku činnosť v inom členskom štáte, v ktorom
         sa ne neho vzťahuje systém povinného zdravotného poistenia a sociálneho poistenia iného členského štátu a situácia daňovníka,
         ktorý býva tiež v Poľsku, ale svoju zárobkovú činnosť vykonáva v tom istom členskom štáte, v ktorom sa ne neho vzťahuje vnútroštátny
         systém povinného zdravotného poistenia a sociálneho poistenia, sú z hľadiska zásad zdaňovania porovnateľné, a to v rozsahu,
         v akom obaja daňovníci podliehajú neobmedzenej daňovej povinnosti.

      70      Preto sa zdanenie ich príjmov v tomto členskom štáte musí uskutočniť podľa rovnakých zásad, čiže na základe rovnakých daňových
         zvýhodnení.

      71      Za týchto okolností môže odmietnutie priznať daňovníkovi rezidentovi právo buď na odpočet sumy povinného poistného na sociálne
         poistenie zaplateného v inom členskom štáte od zdaniteľného základu v Poľsku, alebo na zníženie dane splatnej v tomto členskom
         štáte o povinné poistné na zdravotné poistenie zaplatené v inom členskom štáte ako je Poľská republika, odradiť uvedeného
         daňovníka od využitia slobody usadiť sa a slobody poskytovania služieb uvedených v článkoch 43 ES a 49 ES a predstavuje ich
         obmedzenie (pozri v tomto zmysle, v súvislosti s článkom 18 ES, rozsudok Rüffler, už citovaný, body 72 a 73).

      72      Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré by mohli odradiť alebo odstrašiť od výkonu
         základných slobôd garantovaných článkami 43 ES a 49 ES, môžu byť odôvodnené naliehavými dôvodmi verejného záujmu.

      73      Ani poľská vláda, ani vnútroštátny súd však žiadne prípadné odôvodnenie neuviedli.

      74      Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti je na prvú otázku potrebné odpovedať v tom zmysle, že články 43 ES a 49 ES bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, podľa ktorej môže daňovník rezident dosiahnuť jednak odpočet poistného na sociálne poistenie zaplateného počas
         daňového obdobia od daňového základu a jednak zníženie dane z príjmov, ktorú je povinný zaplatiť, o poistné na zdravotné poistenie
         zaplatené počas tohto obdobia, len ak uvedené poistné bolo zaplatené v členskom štáte zdanenia, pričom tieto výhody sa neuplatňujú,
         ak sa toto poistné zaplatí v inom členskom štáte, hoci v tomto členskom štáte nebolo odpočítané.

       O druhej otázke
      75      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, za predpokladu, že na prvú otázku Súdny dvor odpovie, že článok 43 ES a/alebo
         článok 49 ES bránia vnútroštátnym ustanoveniam, ako sú tie vo veci samej, či za týchto okolností prednosť práva Spoločenstva
         vyžaduje, aby vnútroštátny súd v rámci sporu, o ktorom rozhoduje, uplatňoval právo Spoločenstva a vylúčil uplatnenie sporných
         ustanovení vnútroštátneho práva, bez ohľadu na rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu, ktorý rozhodol o odložení straty záväznosti
         týchto ustanovení, posúdených ako neústavné.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      76      Stanovisko poľskej vlády v súvislosti s druhou otázkou možno v podstate vyvodiť z pripomienok, ktoré predložila v súvislosti
         s prípustnosťou a ktoré sú uvedené v bodoch 26 až 39 tohto rozsudku.

      77      Komisia tvrdí, že v druhej otázke sa vnútroštátny súd pokúša zistiť, či zásada prednosti práva Spoločenstva a článok 10 ES,
         ako aj článok 43 ES bránia uplatneniu ustanovení vnútroštátneho práva, ktoré Trybunału Konstytucyjnemu umožňujú odložiť v jednom
         z jeho rozsudkov dátum, ku ktorému vnútroštátny normatívny akt posúdený v rovnakom rozsudku ako neústavný stráca svoju platnosť.

      78      Komisia sa domnieva, že neexistuje vzťah medzi druhou otázkou a riešením sporu vo veci samej. Odloženie dátumu, ku ktorému
         sporné ustanovenia stratia svoju platnosť, zo strany Trybunału Konstytucyjneho nebráni v prípade K. Filipiaka tomu, aby vnútroštátny
         súd v súlade so zásadou prednosti práva Spoločenstva tieto ustanovenia neuplatňoval.

      79      Komisia z toho na základe článku 190 ods. 3 poľskej ústavy vyvodila, že možnosť odložiť dátum, ku ktorému stratia sporné ustanovenia
         svoju platnosť, čo je možnosť, ktorú Trybunał Konstytucyjny využil vo svojom rozsudku zo 7. novembra 2007, nie je v rozpore
         so zásadou prednosti práva Spoločenstva, ani s článkami 10 ES a 43 ES, pretože nie je v rozpore s povinnosťou vnútroštátnych
         správnych orgánov a vnútroštátnych súdov neuplatňovať ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré nie sú v súlade s článkom 43 ES.

      80      Komisia sa preto domnieva, že zásadu prednosti práva Spoločenstva a článok 10 ES, ako aj článok 43 ES, je potrebné vykladať
         v tom zmysle, že nebránia uplatňovaniu ustanovení vnútroštátneho práva umožňujúcich Trybunału Konstytucyjnemu vo svojom rozsudku
         odložiť dátum, ku ktorému ustanovenia vnútroštátneho zákona posúdeného v tomto rozsudku ako protiústavné stratia svoju záväznosť.

       Odpoveď Súdneho dvora
      81      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatniť právne predpisy Spoločenstva,
         je povinný zabezpečiť plný účinok týchto predpisov, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce
         ustanovenie vnútroštátneho práva, aj keby bolo prijaté neskôr, bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce
         zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. marca 1978, Simmenthal,
         106/77, Zb. s. 629, bod 24; zo 4. júna 1992, Debus, C‑13/91 a C‑113/91, Zb. s. I‑3617, bod 32; z 18. júla 2007, Lucchini,
         C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 61, ako aj z 27. októbra 2009, ČEZ, C‑115/08, Zb. s. I‑0000, bod 138).

      82      Podľa zásady prednosti práva Spoločenstva vyrieši vnútroštátny súd konflikt medzi ustanovením vnútroštátneho práva a priamo
         uplatniteľným ustanovením Zmluvy uplatnením práva Spoločenstva – pričom v prípade potreby sa kolidujúce vnútroštátne ustanovenie
         neuplatní – a nie konštatovaním neplatnosti vnútroštátneho ustanovenia; právomoc orgánov a súdov v tejto súvislosti je vecou
         každého členského štátu.

      83      V tomto kontexte je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že nesúlad medzi neskoršou vnútroštátnou právnou normou
         a právom Spoločenstva nespôsobuje jej nulitu. V takejto situácii je vnútroštátny súd povinný vylúčiť uplatnenie tejto normy,
         pričom táto povinnosť neobmedzuje právomoc príslušných vnútroštátnych súdov uplatniť spomedzi rôznych vnútroštátnych postupov
         tie, ktoré sú vhodné na zabezpečenie individuálnych práv priznaných právom Spoločenstva (rozsudok z 22. novembra 1998, IN. CO. GE.’90
         a i., C‑10/97 až C‑22/97, Zb. s. I‑6307, bod 21).

      84      Z toho vyplýva, že v situácii, ako je tá, v ktorej sa nachádza žalobca vo veci samej, skutočnosť, že Trybunał Konstytucyjny
         odložil dátum, ku ktorému sporné ustanovenia stratia svoju záväznosť, nebráni vnútroštátnemu súdu, aby v súlade so zásadou
         prednosti práva Spoločenstva neuplatňoval tieto ustanovenia v rámci sporu, v ktorom rozhoduje, ak usúdil, že sú v rozpore
         s právom Spoločenstva.

      85      Keďže ako vyplýva z bodu 74 tohto rozsudku, podľa odpovede na prvú prejudiciálnu otázku článok 43 ES a článok 49 ES bránia
         vnútroštátnym ustanoveniam, ako sú tie vo veci samej, je potrebné na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať v tom zmysle, že
         za týchto okolností prednosť práva Spoločenstva vyžaduje, aby vnútroštátny súd uplatňoval právo Spoločenstva a vylúčil uplatnenie
         sporných ustanovení vnútroštátneho práva, bez ohľadu na rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu, ktorý rozhodol o odložení
         straty záväznosti týchto ustanovení posúdených ako neústavné.

       O trovách
      86      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Články 43 ES a 49 ES bránia vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej môže daňovník rezident dosiahnuť jednak odpočet poistného
            na sociálne poistenie zaplateného počas daňového obdobia od daňového základu a jednak zníženie dane z príjmov, ktorú je povinný
            zaplatiť, o poistné na zdravotné poistenie zaplatené počas tohto obdobia, a to len ak uvedené poistné bolo zaplatené v členskom
            štáte zdanenia, pričom tieto výhody sa neuplatňujú, ak sa toto poistné zaplatí v inom členskom štáte, hoci v tomto členskom
            štáte nebolo odpočítané.
      2.      Za týchto okolností prednosť práva Spoločenstva vyžaduje, aby vnútroštátny súd uplatňoval právo Spoločenstva a vylúčil uplatnenie
            sporných ustanovení vnútroštátneho práva, bez ohľadu na rozsudok vnútroštátneho ústavného súdu, ktorý rozhodol o odložení
            straty záväznosti týchto ustanovení posúdených ako neústavné.
      Podpisy
      * Jazyk konania: poľština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. januára 2008.#Theodor Jäger proti Finanzamt Kusel-Landstuhl.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko.#Voľný pohyb kapitálu - Články 73b a 73d Zmluvy ES (teraz články 56 ES a 58 ES) - Daň z dedičstva - Ohodnotenie majetku predstavujúceho dedičstvo - Poľnohospodársky a lesnícky majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte - Menej výhodná metóda ohodnotenia majetku a výpočtu splatnej dane.#Vec C-256/06.

text:
      Vec C‑256/06
      Theodor Jäger
      proti
      Finanzamt Kusel-Landstuhl
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Bundesfinanzhof)
      „Voľný pohyb kapitálu – Články 73b a 73d Zmluvy ES (teraz články 56 ES a 58 ES) – Daň z dedičstva – Ohodnotenie majetku predstavujúceho dedičstvo – Poľnohospodársky a lesnícky majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte – Menej výhodná metóda ohodnotenia majetku a výpočtu splatnej dane“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daň z dedičstva
      [Zmluva ES, článok 73b ods. 1, a článok 73d (teraz článok 56 ods. 1 ES a článok 58 ES)]
      Článok 73b ods. 1 Zmluvy (teraz článok 56 ods. 1 ES) v spojení s článkom 73d Zmluvy (teraz článok 58 ES) sa má vykladať v tom
         zmysle, že je v rozpore s ním právna úprava členského štátu, ktorá na účely výpočtu dane z dedičstva, pozostávajúceho z majetku
         nachádzajúceho sa na území uvedeného členského štátu a poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom
         štáte stanovuje, že

      –        majetok nachádzajúci sa v tomto inom členskom štáte je ohodnocovaný podľa svojej skutočnej trhovej hodnoty, kým v prípade
         takého istého majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území platí osobitný spôsob ohodnocovania, ktorého výsledky dosahujú
         v priemere len 10 % skutočnej trhovej hodnoty tohto majetku, a

      –        v prípade poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území sa uplatní osobitná suma oslobodená
         od dane a zostávajúca hodnota sa zohľadní len do výšky 60 %.

      Takáto právna úprava vedúca k tomu, že dedičstvo obsahujúce poľnohospodársky a lesný majetok nachádzajúci sa v inom členskom
         štáte podlieha v prvom uvedenom členskom štáte vyššej dani z dedičstva, ako je tá, ktorá by vznikla, keby sa majetok predstavujúci
         dedičstvo nachádzal výlučne na území tohto posledného uvedeného členského štátu, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu, pretože
         dochádza k zníženiu hodnoty dedičstva obsahujúceho takýto majetok nachádzajúci sa mimo vnútroštátneho územia.

      Takáto vnútroštátna právna úprava nemôže byť odôvodnená tým, že sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, pretože
         výpočet dane z dedičstva je podľa uvedenej právnej úpravy priamo spojený s hodnotou majetku obsiahnutého v dedičstve, a preto
         neexistuje objektívne žiadny rozdiel medzi situáciami, ktorý by odôvodňoval nerovnosť medzi zaobchádzaním z daňového hľadiska,
         pokiaľ ide o výšku splatnej dane z dedičstva týkajúcej sa majetku na vnútroštátnom území a majetku nachádzajúceho sa v inom
         členskom štáte.

      Okrem toho cieľ vyhnutia sa tomu, aby záťaž vyplývajúca z dane z dedičstva ohrozila pokračovanie činnosti poľnohospodárskych
         a lesníckych prevádzok, a teda aj udržanie sociálnej funkcie týchto prevádzok, nemôže odôvodniť predmetnú právnu úpravu, keďže
         žiadna okolnosť neumožňuje konštatovať, že prevádzky zriadené v iných členských štátoch sa nenachádzajú v situácii porovnateľnej
         so situáciou prevádzok nachádzajúcich sa na vnútroštátnom území.

      To isté platí, pokiaľ ide o prípadné ťažkosti vyskytujúce sa pri stanovovaní hodnoty majetku nachádzajúceho sa na území iného
         členského štátu podľa osobitného vnútroštátneho postupu, keďže tieto ťažkosti nemôžu postačovať na odôvodnenie kategorického
         zamietnutia priznania predmetného daňového zvýhodnenia vyplývajúceho z predmetnej právnej úpravy, ktorá okrem uvedeného postupu
         ohodnocovania vyhradzuje takisto uplatnenie dvoch iných daňových zvýhodnení pre prípady majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom
         území.

      (pozri body 32, 43, 44, 52, 54, 55, 57 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 17. januára 2008 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Články 73b a 73d Zmluvy ES (teraz články 56 ES a 58 ES) – Daň z dedičstva – Ohodnotenie majetku predstavujúceho dedičstvo – Poľnohospodársky a lesnícky majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte – Menej výhodná metóda ohodnotenia majetku a výpočtu splatnej dane“
      Vo veci C‑256/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 11. apríla 2006 a doručený Súdnemu dvoru 8. júna 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Theodor Jäger
      proti
      Finanzamt Kusel‑Landstuhl,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen (spravodajca), K. Schiemann, J. Makarczyk a C. Toader,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        M. Jäger, v zastúpení: K. Cronauer, Rechtsanwältin,
      –        Finanzamt Kusel-Landstuhl, v zastúpení: M. Trauten, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a U. Forsthoff, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. septembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 73b a 73d Zmluvy ES (teraz články 56 ES a 58 ES).

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Jäger a Finanzamt Kusel‑Landstuhl (ďalej len „Finanzamt“) týkajúceho
         sa výpočtu dane z dedičstva zloženého z majetku v Nemecku a poľnohospodárskeho a lesného majetku vo Francúzsku a pravidiel
         týkajúcich sa ohodnotenia týchto majetkov.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Príloha I smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy [tento článok bol zrušený Amsterdamskou
         zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10), nazvaná „Nomenklatúra kapitálových pohybov uvedená v článku 1 tejto
         smernice“ zahŕňa trinásť kategórií pohybov kapitálu.

      4        Jedenásta z týchto kategórií, nazvaná „Pohyby kapitálu osobnej povahy“, zahŕňa najmä rubriku nazvanú „Dedičstvá a odkazy“.

       Vnútroštátna právna úprava
       Uplatnenie dane z dedičstva na majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte
      5        Podľa § 2 ods. 1 bodu 1 zákona o dani z dedičstva a darovania (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), v znení uverejnenom
         v BGBl. 1997 I, s. 378 (ďalej len „ErbStG“), podlieha celé dedičstvo nadobudnuté osobou s bydliskom v Nemecku dani z dedičstva
         k dátumu vzniku tejto daňovej povinnosti. Táto daň sa vzťahuje aj na majetok nachádzajúci sa v zahraničí.

      6        § 21 ErbStG upravuje, na účely výpočtu dane z dedičstva v Nemecku, započítanie dane z dedičstva zaplatenej v inom členskom
         štáte v prípade, že neexistuje zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia. Odsek 1 prvá veta tohto paragrafu stanovuje:

      „V prípade dediča, ktorého majetok nachádzajúci sa v inej krajine bol predmetom – zahraničnej – dane rovnajúcej sa nemeckej
         dani z dedičstva, vyrubená zahraničná daň, ktorú dedič uhradil a nie je možné jej zníženie, sa v prípadoch uvedených v § 2
         ods. 1 bode 1 na požiadanie započíta na účely nemeckej dane z dedičstva v rozsahu, v akom majetok nachádzajúci sa v inej krajine
         podlieha takisto nemeckej dani z dedičstva, a to za podmienky, že sa na tento prípad nevzťahuje zmluva o zamedzení dvojitého
         zdanenia.“

      7        Druhá veta tohto ustanovenia stanovuje:

      „Ak dedičstvo pozostáva len sčasti zo zahraničného majetku, treba vypočítať časť nemeckej dane z dedičstva, ktorá sa vzťahuje
         na tento majetok tak, aby bola daň z dedičstva vzťahujúca sa na celý majetok podliehajúci dani vrátane zahraničného majetku
         podliehajúceho dani rozdelená v pomere takéhoto zahraničného majetku k celkovému majetku podliehajúcemu dani.“

       Pravidlá ohodnocovania poľnohospodárskeho a lesného majetku
      8        V zmysle § 12 ods. 6 ErbStG v spojení s § 9 a 31 zákona o ohodnocovaní (Bewertungsgesetz, BGBl. 1991 I, s. 230, ďalej len
         „BewG“) sa zahraničný poľnohospodársky a lesný majetok rovnako ako zahraničný nehnuteľný alebo obchodný majetok ohodnocuje
         podľa svojej skutočnej trhovej hodnoty. Tá je podľa § 9 ods. 2 BewG určená cenou, akú je možné dosiahnuť predajom v bežnom
         obchodnom styku.

      9        Naproti tomu sa nadobudnutie poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa v Nemecku v zmysle § 12 ods. 3 ErbStG
         ohodnocuje podľa osobitného postupu upraveného v § 140 až 144 BewG. Ohodnotenie podľa tohto postupu dosahuje v priemere iba
         10 % bežnej trhovej hodnoty predmetného majetku.

      10      Tieto ustanovenia BewG, ktoré boli doplnené do uvedeného zákona § 1 bodom 36 zákona o ročnej dani z roku 1997 (Jahressteuergesetz
         1997, BGBl. 1996 I, s. 2049) z 20. decembra 1996, umožňujú ohodnotiť tuzemský poľnohospodársky a lesný majetok podľa zjednodušeného
         postupu výpočtu hodnoty výnosov, pričom odkazujú na štandardizované hodnoty pre rôzne typy prevádzok a vychádzajú najmä z priemerných
         stálych príjmov prevádzok podnikajúcich s cieľom dosiahnutia zisku v Nemecku k 1. januáru 1996. Subsidiárne, a na základe
         žiadosti, je možné podľa BewG ohodnotenie podľa postupu individuálnych príjmov.

       Pravidlá výpočtu dane z dedičstva z poľnohospodárskeho a lesného majetku
      11      § 13a ods. 1 bod 1 ErbStG stanovuje, že v prípade nadobudnutia poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa v Nemecku
         dedením, je „suma oslobodená od dane“ vo výške 500 000 DEM z hodnoty tohto majetku, ktorá sa pripočítava k osobnej sume oslobodenej
         od dane vo výške 400 000 DEM priznanej na základe § 16 toho istého zákona.

      12      Okrem toho podľa § 13a ods. 2 ErbStG sa na účely výpočtu dane hodnota uvedeného majetku, ktorá zostane po odpočítaní sumy
         oslobodenej od dane, zohľadní vo forme „obmedzeného ohodnotenia“ len vo výške 60 %.

      13      Podľa § 13a ods. 4 toho istého zákona sa priznaná suma oslobodená od dane, ako aj obmedzené ohodnotenie neuplatňujú v prípade
         poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa v zahraničí.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      14      Pán Jäger, ktorý má bydlisko vo Francúzsku, je jediným dedičom po svojej matke, ktorá zomrela v roku 1998, pričom jej posledné
         bydlisko bolo v Nemecku.

      15      Súčasťou dedičstva boli okrem majetku nachádzajúceho sa v Nemecku aj pozemky nachádzajúce sa vo Francúzsku, využívané na poľnohospodárske
         a lesnícke účely. Otec pána Jäger, ktorý zomrel v roku 1994, nadobudol časť tohto majetku v auguste 1988 a potom nadobudol
         pozemky tvoriace ďalšiu časť uvedeného majetku v januári 1990.

      16      Jeho trhová hodnota bola stanovená vo Francúzsku na 5 444 666 FRF (1 618 152 DEM), pričom tento majetok podliehal v tomto
         členskom štáte dani z dedičstva vo výške 1 192 148 FRF (354 306 DEM).

      17      Rozhodnutím z 3. januára 2000 Finanzamt vypočítal daň z dedičstva v prípade pána Jäger.

      18      Táto daň bola vypočítaná na základe čistej hodnoty dedičstva vo výške 1 737 167 DEM, zloženej z pozemkov nachádzajúcich sa
         vo Francúzsku vo výške 1 618 152 DEM, teda v ich trhovej hodnote, a majetku nachádzajúceho sa v Nemecku, ohodnoteného na 119 015
         DEM. Po odpočítaní osobnej sumy oslobodenej od dane 400 000 DEM bol základ dane znížený na zaokrúhlene 1 337 100 DEM. Z tejto
         sumy Finanzamt vyrubil daň vo výške 254 049 DEM.

      19      Na základe žiadosti pána Jäger podanej na základe § 21 ods. 1 druhej vety ErbStG Finanzamt započítal oproti poslednej uvedenej
         sume sumu 236 644 DEM z dôvodu dane z dedičstva už zaplatenej vo Francúzsku.

      20      Na základe týchto skutočností Finanzamt vo vyššie uvedenom rozhodnutí z 3. januára 2000 vyrubil daň z dedičstva v prípade
         pána Jäger vo výške 17 405 DEM.

      21      Pán Jäger podal námietku proti rozhodnutiu Finanzamt, ako aj odvolanie na Finanzgericht. Tie však boli zamietnuté, a preto
         podal opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof. Keďže Bundesfinanzhof dospel k záveru, že prinajmenšom od vydania
         rozsudku z 11. decembra 2003, Barbier (C‑364/01, Zb. s. I‑15013) je sporné, či sú ustanovenia nemeckej právnej úpravy vzhľadom
         na to, že sa odlišujú v závislosti od miesta, na ktorom sa nachádza majetok, ktorý je predmetom dedičstva, resp. jeho časť,
         v súlade so zásadou voľného pohybu kapitálu, rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Je v súlade s článkom 73b [ods. 1] Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva (teraz článok 56 ods. 1 ES), že na účely dane
         z dedičstva

      –        (zahraničný) poľnohospodársky a lesný majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte je ohodnocovaný podľa svojej skutočnej
         trhovej hodnoty (bežná trhová hodnota), pričom pre tuzemský poľnohospodársky a lesný majetok platí osobitný spôsob ohodnocovania,
         ktorého výsledky dosahujú v priemere len 10 % jeho skutočnej trhovej hodnoty, a

      –        pri nadobudnutí nemeckého poľnohospodárskeho a lesného majetku sa v určitej výške uplatní osobitná suma oslobodená od dane
         a zostávajúca hodnota sa má stanoviť len na 60 %,

      keď takáto právna úprava u dediča, ktorý zdedí pozostalosť pozostávajúcu z tuzemského majetku a zahraničného poľnohospodárskeho
         a lesného majetku, vedie k tomu, že z dôvodu, že poľnohospodársky a lesný majetok sa nachádza v cudzine, podlieha nadobudnutie
         tuzemského majetku vyššej dani z dedičstva, ako by tomu bolo v prípade, ak by sa poľnohospodársky a lesný majetok nachádzal
         v Nemecku?“

       O prejudiciálnej otázke
      22      Vo svojej otázke sa Bundesfinanzhof v podstate pýta, či je v rozpore s článkom 73b ods. 1 Zmluvy taká právna úprava členského
         štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá na účely výpočtu dane z dedičstva pozostávajúceho z majetku nachádzajúceho sa na území
         uvedeného členského štátu a poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte stanovuje, že

      –        majetok nachádzajúci sa v tomto inom členskom štáte je ohodnocovaný podľa svojej skutočnej trhovej hodnoty, kým v prípade
         takého istého majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území platí osobitný spôsob ohodnocovania, ktorého výsledky dosahujú
         v priemere len 10 % skutočnej trhovej hodnoty tohto majetku, a

      –        v prípade poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území sa uplatní osobitná suma oslobodená
         od dane a zostávajúca hodnota sa zohľadní len do výšky 60 %.

      23      V prvom rade je potrebné pripomenúť, že hoci priame dane patria do právomoci členských štátov, členské štáty ju musia vykonávať
         v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 19, zo 14. septembra
         2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203, bod 15, a z 29. marca 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04,
         Zb. s. I‑2647, bod 21).

      24      Je potrebné takisto pripomenúť, že Zmluva ES neobsahuje definíciu pojmu pohyb kapitálu. Z ustálenej judikatúry však vyplýva,
         že keďže článok 73b Zmluvy v podstate prebral obsah článku 1 smernice 88/361 bez ohľadu na to, že táto smernica bola prijatá
         na základe článkov 69 a 70 ods. 1 Zmluvy EHS (články 67 až 73 Zmluvy EHS boli nahradené článkami 73b až 73g Zmluvy ES, teraz
         články 56 ES až 60 ES), zachováva si nomenklatúra pohybov kapitálu, ktorá tvorí jej prílohu, tak ako predtým, na účely definície
         pojmu pohyb kapitálu orientačný charakter (pozri najmä rozsudky z 23. februára 2006, van Hilten-van der Heijden, C‑513/03,
         Zb. s. I‑1957, bod 39, a z 3. októbra 2006, Fidium Finanz, C‑452/04, Zb. s. I‑9521, bod 41).

      25      V tejto súvislosti Súdny dvor pripomenul najmä, že na dedičstvá, v prípade ktorých dochádza k prechodu majetku zanechaného
         zosnulou osobou na jednu alebo viac osôb, sa vzťahuje kategória XI prílohy I smernice 88/361 nazvaná „Pohyby kapitálu osobnej
         povahy“ a rozhodol v bode 42 už citovaného rozsudku van Hilten-van der Heijden, že dedičstvá predstavujú pohyby kapitálu v zmysle
         článku 73b Zmluvy (pozri takisto v tomto zmysle rozsudok Barbier, už citovaný, bod 58), s výnimkou prípadov, keď ich podstatné
         prvky sa nachádzajú v jedinom členskom štáte.

      26      Situácia, v ktorej osoba s bydliskom v Nemecku v čase svojej smrti zanechá ako dedičstvo inej osobe, ktorá má bydlisko vo
         Francúzsku, majetky nachádzajúce sa v týchto dvoch členských štátoch, pričom obidva majetky sú spoločne predmetom výpočtu
         dane z dedičstva v Nemecku, nie je teda, ako správne uviedla Komisia Európskych spoločenstiev, vnútroštátnou záležitosťou.

      27      V dôsledku toho dedenie, o ktoré ide vo veci samej, predstavuje pohyb kapitálu v zmysle článku 73b ods. 1 Zmluvy.

      28      Preto je potrebné najprv preskúmať, či tak, ako uvádza pán Jäger a Komisia, taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo
         veci samej, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu.

      29      Nemecká vláda uvádza, že vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, nepredstavuje obmedzenie pohybu kapitálu.
         Na jednej strane uvádza, že keďže otec pána Jäger pôvodne nadobudol majetok nachádzajúci sa vo Francúzsku pred 1. júnom 1990,
         čo je dátum, ku ktorému mala byť prebratá smernica 88/361 do vnútroštátneho práva, na práva vyplývajúce z tejto smernice alebo
         zo Zmluvy sa nemôže odvolávať priamo nadobúdateľ predmetného majetku. Na druhej strane podľa tejto vlády takýto nadobúdateľ
         nemôže byť odrádzaný účinkami takej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, ktoré nezaťažujú v skutočnosti vôbec dotknutú
         osobu, ale v najlepšom prípade jej dedičov. Z tohto dôvodu účinky takejto právnej úpravy sú príliš nepriame na to, aby mohli
         predstavovať obmedzenie pohybu kapitálu.

      30      V tejto súvislosti vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré určujú hodnotu nehnuteľnosti na
         účely výpočtu sumy dane splatnej v prípade nadobudnutia dedením môžu nielen byť takej povahy, že odrádzajú od kúpy nehnuteľností
         nachádzajúcich sa v predmetnom členskom štáte, ako aj prevedenia takýchto nehnuteľností v prospech inej osoby zo strany rezidenta
         iného členského štátu, ale ich účinkom môže tiež byť zníženie hodnoty dedičstva rezidenta členského štátu odlišného od štátu,
         v ktorom sa nachádza uvedený majetok (pozri v tomto zmysle rozsudok Barbier, už citovaný, bod 62).

      31      Okrem toho, pokiaľ ide o dedičstvá, judikatúra potvrdila, že opatrenia zakázané článkom 73b ods. 1 Zmluvy, ktoré sú obmedzeniami
         pohybu kapitálu, zahŕňajú opatrenia, ktorých účinkom je zníženie hodnoty dedičstva rezidenta členského štátu iného ako je
         členský štát, kde sa nachádza predmetný majetok, a ktorý zdaňuje dedenie predmetného majetku (rozsudok van Hilten-van der
         Heijden, už citovaný, bod 44).

      32      V predmetnom prípade je účinkom vnútroštátnych ustanovení, o ktoré ide vo veci samej, vedúcich k tomu, že dedičstvo obsahujúce
         poľnohospodársky a lesný majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte podlieha v Nemecku vyššej dani z dedičstva, ako je
         tá, ktorá by vznikla, keby sa majetok predstavujúci dedičstvo nachádzal výlučne na území tohto posledného uvedeného členského
         štátu, obmedzenie pohybu kapitálu, pretože dochádza k zníženiu hodnoty dedičstva obsahujúceho takýto majetok nachádzajúci
         sa mimo nemeckého územia.

      33      Tento záver nemožno spochybniť tvrdeniami nemeckej vlády, uvedenými v bode 29 tohto rozsudku, keďže tieto tvrdenia nie sú
         relevantné vo vzťahu ku kritériám vyplývajúcim z judikatúry citovanej v bodoch 30 a 31 tohto rozsudku. V tomto prípade účinky
         vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, na hodnotu dedičstva vznikli po 1. júni 1990 a nie sú zjavne príliš
         nepriame na to, aby mohli predstavovať obmedzenie pohybu kapitálu.

      34      To isté platí v prípade tvrdenia nemeckej vlády, podľa ktorého nejde o obmedzenie vyplývajúce zo zníženia hodnoty dedičstva,
         keďže dopadom takej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, je len nevyhnutný dôsledok koexistencie vnútroštátnych daňových
         systémov. Táto okolnosť totiž nie je relevantná vzhľadom na kritériá vyplývajúce z judikatúry citovanej v bodoch 30 a 31 tohto
         rozsudku. Ďalej je potrebné skonštatovať, že zníženie hodnoty dedičstva vyplýva v každom prípade z uplatnenia iba predmetnej
         nemeckej právnej úpravy.

      35      Z toho vyplýva, že skutočnosť podriadenia poskytnutia daňových výhod v oblasti dane z dedičstva podmienke, že majetok nadobudnutý
         dedením sa musí nachádzať na vnútroštátnom území, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, ktoré je v zásade zakázané
         článkom 73b ods. 1 Zmluvy.

      36      Ďalej je potrebné preskúmať, či takéto skonštatované obmedzenie voľného pohybu kapitálu môže byť odôvodnené vo vzťahu k ustanoveniam
         Zmluvy.

      37      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v súlade s článkom 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy platí „člán[ok] 73b... bez toho,
         aby boli dotknuté práva členských štátov... uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových
         poplatníkov podľa... miesta, kde investovali kapitál“.

      38      Podľa Finanzamt a nemeckej vlády vyplýva z tohto ustanovenia, že Spolková republika Nemecko má právo vyhradiť výhodu ohodnotenia
         podľa osobitného postupu iba pre majetok nachádzajúci sa na jej území. Finanzamt dodáva, že § 31 BewG je odôvodnený článkom
         73d ods. 1 písm. a) Zmluvy v spojení s vyhlásením č. 7 pripojeným k Záverečnému aktu Zmluvy o Európskej únii, pretože režim
         ohodnocovania majetku nachádzajúceho sa v zahraničí, o ktorý ide vo veci samej, v zmysle tohto vyhlásenia existoval na konci
         roka 1993.

      39      Bez toho, aby bolo potrebné vyjadriť sa k tomu, či tento režim ohodnocovania majetku nachádzajúceho sa v zahraničí existoval
         alebo nie k 31. decembru 1993, je potrebné pripomenúť, že v rozsudku zo 6. júna 2000, Verkooijen (C‑35/98, Zb. s. I‑4071)
         Súdny dvor už odpovedal na argumentáciu založenú na článku 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy, hoci skutkové okolnosti vo veci samej
         predchádzali nadobudnutiu účinnosti tohto ustanovenia. Zdôraznil, že od nadobudnutia účinnosti článku 73d ods. 1 písm. a)
         Zmluvy vnútroštátne daňové ustanovenia takého druhu, na aké sa odkazuje v tomto článku, keďže zavádzajú určité rozdiely, môžu
         byť v súlade s právom Spoločenstva vtedy, keď sa uplatňujú na situácie, ktoré nie sú objektívne porovnateľné (bod 43).

      40      Vzhľadom na to je potrebné uviesť, že článok 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy, ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu,
         musí byť vykladaný striktne. Preto toto ustanovenie nemožno vykladať v tom zmysle, že akákoľvek daňová právna úprava obsahujúca
         rozdielne zaobchádzanie s daňovníkmi v závislosti od miesta, kde majú bydlisko alebo od členského štátu, v ktorom investujú
         svoj kapitál, je automaticky zlučiteľná so Zmluvou.

      41      Výnimka stanovená v článku 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy je totiž samotná, ako uviedla nemecká vláda, obmedzená článkom 73d ods. 3
         Zmluvy, ktorý stanovuje, že vnútroštátne právne úpravy uvedené v odseku 1 tohto článku „nesmú byť prostriedkom pre svojvoľnú
         diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu kapitálu a platieb vymedzených v článku 73b“ (pozri rozsudky Verkooijen,
         už citovaný, bod 44, a Manninen, už citovaný, bod 28). Okrem toho na to, aby mohlo rozdielne zaobchádzanie medzi poľnohospodárskym
         a lesným majetkom nachádzajúcim sa v Nemecku a majetkom nachádzajúcim sa v iných členských štátoch byť odôvodnené, nesmie
         prekračovať rozsah nevyhnutný na dosiahnutie cieľa sledovaného predmetnou právnou úpravou.

      42      Je potrebné preto rozlišovať medzi dovoleným nerovným zaobchádzaním podľa článku 73d ods. 1 písm. a) Zmluvy a zakázanou svojvoľnou
         diskrimináciou podľa odseku 3 tohto článku. Z judikatúry vyplýva, že na to, aby vnútroštátna daňová právna úprava, o akú ide
         vo veci samej, ktorá na účely výpočtu dane z dedičstva rozlišuje medzi majetkom nachádzajúcim sa v inom členskom štáte a majetkom
         nachádzajúcim sa na nemeckom území, mohla byť považovaná za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu, je
         potrebné, aby sa toto rozdielne zaobchádzanie vzťahovalo na situácie, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo sú odôvodnené
         naliehavým dôvodom všeobecného záujmu (pozri rozsudky Verkooijen, už citovaný, bod 43; Manninen, už citovaný, bod 29, a z 11. októbra
         2007, Hollmann, C‑443/06, Zb. s. I‑8491, bod 45).

      43      V tejto súvislosti je potrebné v prvom rade skonštatovať, že rozdiel v sumách zaplatenej dane podľa toho, či dedičstvo obsahuje
         iba poľnohospodársky a lesný majetok nachádzajúci sa v Nemecku, alebo obsahuje takisto takýto majetok nachádzajúci sa v inom
         členskom štáte, nemôže byť odôvodnený tým, že sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné.

      44      Výpočet dane je totiž podľa vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, priamo spojený s hodnotou majetku obsiahnutého
         v dedičstve, takže neexistuje objektívne žiadny rozdiel medzi situáciami, ktorý by odôvodňoval nerovnosť medzi zaobchádzaním
         z daňového hľadiska, pokiaľ ide o výšku splatnej dane z dedičstva týkajúcej sa majetku v Nemecku a majetku nachádzajúceho
         sa v inom členskom štáte. Preto taká situácia, o akú ide v prípade pána Jäger, je porovnateľná so situáciou akéhokoľvek iného
         dediča, ktorého dedičstvo obsahuje len poľnohospodársky a lesný majetok nachádzajúci sa v Nemecku, zanechaný ako dedičstvo
         osobou s bydliskom v tomto istom členskom štáte.

      45      Je potrebné preto napokon zistiť, či obmedzenie pohybu kapitálu vyplývajúce z takej právnej úpravy, o akú ide vo veci samej,
         môže byť objektívne odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

      46      Podľa nemeckej vlády naliehavý dôvod všeobecného záujmu odôvodňuje túto právnu úpravu.

      47      Najprv tvrdí, že cieľom uvedenej právnej úpravy je kompenzácia osobitných nákladov, ktoré vznikajú v súvislosti s udržiavaním
         sociálnej funkcie, ktorú spĺňajú poľnohospodárske a lesnícke prevádzky. Táto právna úprava umožňuje vyhnúť sa na jednej strane
         tomu, aby dedič poľnohospodárskej prevádzky bol nútený ju predať alebo zanechať iba preto, aby mohol zaplatiť daň z dedičstva
         a na druhej strane rozdeľovaniu poľnohospodárskych a lesníckych prevádzok, ktoré sú garantom produktivity a zamestnania a okrem
         toho sú povinné plniť povinnosti vyplývajúce im z vnútroštátneho právneho poriadku.

      48      Podľa nemeckej vlády tento naliehavý dôvod všeobecného záujmu je možné uplatniť rovnako ako okrem iného potrebu zachovania
         koherencie daňového systému. Existuje totiž priame spojenie medzi osobitnými povinnosťami vyplývajúcimi z toho, že tieto prevádzky
         sú podriadené všeobecnému záujmu a osobitným typom ohodnotenia uplatňovaným na ne v prípade dedenia.

      49      Ďalej Finanzamt a nemecká vláda uvádzajú, že právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, je odôvodnená tým, že nemecké orgány
         nie sú povinné zohľadniť existenciu porovnateľného všeobecného záujmu v iných členských štátoch. Je to tak, pretože povinnosti
         a osobitné výdavky zaťažujúce poľnohospodársky a lesnícky majetok nachádzajúci sa v Nemecku nevyhnutne nezaťažujú rovnakým
         spôsobom majetok takej istej povahy nachádzajúci sa v iných členských štátoch. V tejto súvislosti Finanzamt dodáva, že hoci
         porovnateľné povinnosti a výdavky sú ukladané v iných členských štátoch v prípade tohto typu majetku, Spolková republika Nemecko
         nie je povinná zabezpečiť ich kompenzáciu.

      50      Iste, nemožno vylúčiť, že ciele týkajúce sa vykonávania činnosti poľnohospodárskych a lesníckych prevádzok a aj udržania zamestnania
         v nich v prípade dedenia môžu samotné predstavovať za určitých okolností a podmienok všeobecný záujem a byť spôsobilé odôvodniť
         obmedzenia slobody pohybu kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 25. januára 2007, Festersen, C‑370/05, Zb. s. I‑1129,
         bod 28).

      51      Pokiaľ však ide o tvrdenia Finanzamt a nemeckej vlády, je potrebné uviesť, že títo nedokázali preukázať nevyhnutnosť odmietnutia
         zvýhodneného ohodnotenia, ako aj iných daňových zvýhodnení v prípade všetkých dedičov, ktorí z dôvodu dedenia nadobudli poľnohospodársku
         a lesnícku prevádzku nenachádzajúcu sa na nemeckom území (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o daňovú výhodu obmedzenú na výskumné
         činnosti vykonávané v predmetnom členskom štáte, rozsudok z 10. marca 2005, Laboratoires Fournier, C‑39/04, Zb. s. I‑2057,
         bod 23, ako aj, pokiaľ ide o oslobodenie od dane z dedičstva vyhradené pre niektoré podniky udržujúce zamestnanie na území
         predmetného členského štátu, rozsudok z 25. októbra 2007, Geurts a Vogten, C‑464/05, Zb. s. I‑9325, bod 27).

      52      Je totiž potrebné uviesť, že pokiaľ ide o cieľ vyhnutia sa tomu, aby záťaž vyplývajúca z dane z dedičstva ohrozila pokračovanie
         činnosti poľnohospodárskych a lesníckych prevádzok, a teda aj udržanie sociálnej funkcie týchto prevádzok, žiadna okolnosť
         vo veci samej neumožňuje konštatovať, že prevádzky zriadené v iných členských štátoch sa nenachádzajú v situácii porovnateľnej
         so situáciou prevádzok zriadených v Nemecku.

      53      Napokon na odôvodnenie vnútroštátnej právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, nemecká vláda uvádza praktické prekážky, ktoré
         bránia prebratiu kritérií hodnotenia stanovených v tejto právnej úprave, na poľnohospodárske a lesnícke majetky nachádzajúce
         sa v iných členských štátoch. Vysvetľuje, že tento postup ohodnocovania je založený na výnosových hodnotách štandardizovaných
         pre rôzne typy predmetných prevádzok a že tieto hodnoty vyplývajú zo štatistických dokumentov vydaných nemeckými správnymi
         orgánmi. Takéto údaje však nie sú k dispozícii, pokiaľ ide o poľnohospodárske a lesnícke majetky nachádzajúce sa v iných členských
         štátoch.

      54      V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že hoci sa môže zdať byť ťažké pre vnútroštátne orgány, aby uplatňovali postup ohodnocovania
         stanovený v § 140 až 144 BewG na poľnohospodársky a lesnícky majetok nachádzajúci sa v inom členskom štáte, táto ťažkosť nemôže
         odôvodňovať kategorické zamietnutie priznania predmetného daňového zvýhodnenia, pretože je možné požiadať dotknutých daňovníkov,
         aby sami predložili uvedeným orgánom údaje, ktoré tieto orgány považujú za potrebné na zabezpečenie uplatnenia tohto postupu
         spôsobom prispôsobeným prevádzkam nachádzajúcim sa v iných členských štátoch.

      55      Je potrebné dodať, že prípadné ťažkosti vyskytujúce sa pri stanovovaní hodnoty majetku nachádzajúceho sa na území iného členského
         štátu podľa osobitného vnútroštátneho postupu nemôžu v žiadnom prípade postačovať na odôvodnenie takých prekážok voľného pohybu
         kapitálu, ktoré vyplývajú z právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej a ktorá okrem uvedeného postupu ohodnocovania vyhradzuje
         takisto uplatnenie dvoch iných daňových zvýhodnení pre prípady majetku nachádzajúceho sa na nemeckom území (pozri v tomto
         zmysle rozsudok zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229, bod 29).

      56      Z týchto dôvodov je potrebné dospieť k záveru, že vzhľadom na to, že sa nepreukázalo, že vnútroštátna právna úprava, o ktorú
         ide vo veci samej, je odôvodnená naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, je takáto právna úprava v rozpore s článkom 73b ods. 1
         Zmluvy.

      57      Za týchto podmienok je potrebné odpovedať na položenú otázku tak, že článok 73b ods. 1 Zmluvy v spojení s článkom 73d Zmluvy
         sa má vykladať v tom zmysle, že je v rozpore s ním právna úprava členského štátu, ktorá na účely výpočtu dane z dedičstva
         pozostávajúceho z majetku nachádzajúceho sa na území uvedeného členského štátu a poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho
         sa v inom členskom štáte stanovuje, že

      –        majetok nachádzajúci sa v tomto inom členskom štáte je ohodnocovaný podľa svojej skutočnej trhovej hodnoty, kým v prípade
         takého istého majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území platí osobitný spôsob ohodnocovania, ktorého výsledky dosahujú
         v priemere len 10 % skutočnej trhovej hodnoty tohto majetku, a

      –        v prípade poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území sa uplatní osobitná suma oslobodená
         od dane a zostávajúca hodnota sa zohľadní len do výšky 60 %.

       O trovách
      58      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 73b ods. 1 Zmluvy ES (teraz článok 56 ods. 1 ES) v spojení s článkom 73d Zmluvy ES (teraz článok 58 ES) sa má vykladať
            v tom zmysle, že je v rozpore s ním právna úprava členského štátu, ktorá na účely výpočtu dane z dedičstva pozostávajúceho
            z majetku nachádzajúceho sa na území uvedeného členského štátu a poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa v inom
            členskom štáte stanovuje, že
      –        majetok nachádzajúci sa v tomto inom členskom štáte je ohodnocovaný podľa svojej skutočnej trhovej hodnoty, kým v prípade
            takého istého majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území platí osobitný spôsob ohodnocovania, ktorého výsledky dosahujú
            v priemere len 10 % skutočnej trhovej hodnoty tohto majetku, a
      –        v prípade poľnohospodárskeho a lesného majetku nachádzajúceho sa na vnútroštátnom území sa uplatní osobitná suma oslobodená
            od dane a zostávajúca hodnota sa zohľadní len do výšky 60 %.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.