title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 30. mája 2013.#Dirk Frederik Asbeek Brusse a Katarina de Man Garabito proti Jahani BV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Gerechtshof te Amsterdam.#Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky uvedené v spotrebiteľských zmluvách – Nájomná zmluva uzatvorená medzi prenajímateľom vykonávajúcim prenajímanie ako podnikateľskú činnosť a súkromným nájomcom – Preskúmanie nekalej povahy zmluvnej podmienky vnútroštátnym súdom ex offo – Zmluvná pokuta – Zrušenie ustanovenia.#Vec C‑488/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 30. mája 2013 (
            *1
         )
      „Smernica 93/13/EHS — Nekalé podmienky uvedené v spotrebiteľských zmluvách — Nájomná zmluva uzatvorená medzi prenajímateľom vykonávajúcim prenajímanie ako podnikateľskú činnosť a súkromným nájomcom — Preskúmanie nekalej povahy zmluvnej podmienky vnútroštátnym súdom ex offo — Zmluvná pokuta — Zrušenie ustanovenia“
      Vo veci C-488/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Gerechtshof te Amsterdam (Holandsko) z 13. septembra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 23. septembra 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Dirk Frederik Asbeek Brusse,

         Katarina de Man Garabito

      proti

         Jahani BV,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Ilešič, E. Levits, M. Safjan a M. Berger (spravodajkyňa),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: M. Fehér a K. Szíjjártó, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a M. Owsiany-Hornung, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288, ďalej len „smernica“), najmä jej článku 6 ods. 1.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Asbeekom Brusseom a pani de Manovou Garabitovou na jednej strane a Jahani BV (ďalej len „Jahani“) na druhej strane, ktorého predmetom je zaplatenie nedoplatkov nájomného, zmluvných úrokov a pokút dlžných na základe zmluvy o prenájme bytu tými, ktorí sú uvedení ako prví.

         Právny rámec

         Právo únie

               3

               Deviate a desiate odôvodnenie smernice znie takto:
               „… nadobúdatelia tovaru a služieb by mali byť chránení proti zneužitiu právomocí zo strany predajcu alebo dodávateľa, najmä proti jednostranným štandardným zmluvám a nekalému popretiu ich základných práv v zmluvách;
               … účinnejšia ochrana spotrebiteľa sa môže dosiahnuť prijatím jednotných právnych pravidiel v záležitostiach nekalých podmienok; … tieto pravidlá by mali platiť na všetky zmluvy uzatvorené medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi; … medzi iným, zmluvy týkajúce sa zamestnania, zmluvy týkajúce sa nástupníckych práv, zmluvy týkajúce sa rodinného práva a zmluvy týkajúce sa dohôd o včlenení a organizácii spoločností alebo partnerstve sa musia vylúčiť z rozsahu platnosti tejto smernice“.

               4

               Článok 1 smernice upravuje:
               „1.   Účelom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia členských štátov, ktoré sa týkajú nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom.
               2.   Zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia, … nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice.“

               5

               Článok 2 smernice definuje pojmy „spotrebiteľ“ a „predajca alebo dodávateľ“ takto:
               „Na účely tejto smernice:
               …

                        b)

                        ‚spotrebiteľ‘ znamená akúkoľvek fyzickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom, nevzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu;

                        c)

                        ‚predajca alebo dodávateľ‘ znamená akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá v zmluvách podliehajúcich tejto smernici koná s cieľom vzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva.“

               6

               Článok 3 smernice definuje nekalú podmienku takto:
               „1.   Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.
               …
               3.   Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé.“

               7

               Pokiaľ ide o účinky spojené s konštatovaním nekalej povahy podmienky článok 6 ods. 1 smernice stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

               8

               Podľa článku 7 ods. 1 smernice „členské štáty zabezpečia, aby v záujme spotrebiteľov a subjektov hospodárskej súťaže existovali primerané a účinné prostriedky, ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov“.

               9

               Príloha smernice vymenúva podmienky uvedené v článku 3 ods. 3 tejto smernice. Medzi týmito podmienkami sú:
               „1.   [Podmienky], ktorých zmyslom alebo účinkom je:
               …

                        e)

                        požadovať od spotrebiteľa, ktorý nesplnil svoj záväzok, aby zaplatil neprimerane vysokú sumu ako náhradu;

                  …“

         Vnútroštátne právo

               10

               Smernica sa v Holandsku prebrala prostredníctvom úpravy všeobecných obchodných podmienok, ktorú obsahujú články 6:231 až 6:247 občianskeho zákonníka (Burgerlijk Wetboek, ďalej len „BW“).

               11

               Článok 6:233 ods.1 písm. a) BW upravuje:
               „Ustanovenie uvedené vo všeobecných obchodných podmienkach je napadnuteľné:

                        a)

                        pokiaľ s ohľadom na druh a ďalší obsah zmluvy, na spôsob, akým boli obchodné podmienky uzatvorené, na zjavné záujmy strán, ktoré možno vzájomne uznať, ako aj na ostatné okolnosti prípadu, neprimerane znevýhodňuje druhú zmluvnú stranu.“

               12

               Podľa článku 3:40 BW je akt, ktorý je v rozpore s dobrými mravmi, verejným poriadkom alebo kogentným zákonným ustanovením, neplatný. Ak však ide o porušenie ustanovenia, ktoré slúži výlučne na ochranu jednej zo strán viacstranného aktu, jedná sa iba o možnosť napadnutia aktu, pokiaľ z účelu dotknutého ustanovenia nevyplýva niečo iné.

               13

               Pokiaľ ide o zmluvné pokuty článok 6:94 ods. 1 BW upravuje, že súd je oprávnený na žiadosť dlžníka znížiť dohodnutú zmluvnú pokutu, ak je to nepochybne v záujme spravodlivosti.

               14

               Okrem toho vyplýva zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, že v odvolacom konaní môže príslušný súd rozhodnúť iba o žalobných dôvodoch uplatnených v prvých návrhoch predložených účastníkmi v odvolacom konaní. Odvolací súd však musí z úradnej moci uplatniť relevantné ustanovenia verejného poriadku, aj keď sa ich účastníci konania nedovolávajú.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               15

               V roku 2007 Jahani, spoločnosť vykonávajúca podnikateľskú činnosť v oblasti prenájmu bytov, prenajala pánovi Asbeekovi Brusseovi a pani de Manovej Garabitovej na súkromné účely bytový priestor v Alkmaare (Holandsko).

               16

               Nájomná zmluva bola na tento účel uzatvorená na základe všeobecných podmienok stanovených profesijným združením pre nehnuteľnosti, Raad voor Onroerende Zaken (Rada pre otázky týkajúce sa nehnuteľností).

               17

               Všeobecné podmienky obsahovali najmä zmluvnú pokutu, ktorá znie takto:

                        „20.1

                        Nájomca je už v omeškaní uplynutím určitej lehoty.

                        20.2

                        V každom prípade omeškania so včasným a úplným zaplatením peňažnej sumy dlhuje nájomca mesačne úroky vo výške 1 % dlhovanej sumy odo dňa splatnosti až do dňa úplného vyrovnania sumy.

                  …

                        20.6

                        Ak nájomca nesplní povinnosť, ktorá mu vyplýva z tejto nájomnej zmluvy, vrátane príslušných všeobecných nájomných podmienok, alebo ak túto povinnosť poruší, dlhuje prenajímateľovi, bez ohľadu na svoj záväzok splniť túto povinnosť a bez ohľadu na ostatné nároky na náhradu škody alebo iné nároky prenajímateľa, za každý deň zmluvnú pokutu vo výške 25 eur, ktorá je splatná okamžite…“

               18

               Nájomné, pôvodne stanovené v nájomnej zmluve vo výške 875 eur mesačne, dosahovalo na základe indexácie stanovenej touto zmluvou od 1. júla 2008 sumu 894,25 eura mesačne. Pán Asbeek Brusse a pani de Manová Garabitová nezaplatili sumu zodpovedajúcu tomuto zvýšeniu nájomného. Za február 2009 zaplatili čiastku 190 eur a následne prestali nájomné platiť.

               19

               V mesiaci júl 2009 podala Jahani proti nájomníkom žalobu, v ktorej navrhovala najmä zrušenie nájomnej zmluvy a zaviazanie žalobcov na zaplatenie celkovej sumy 13897,09 eura, ktorú tvoria tieto položky:

                        —

                        5365,50 eura dlhované nájomné,

                        —

                        156,67 eura už vzniknuté zmluvné úroky,

                        —

                        96,25 eura nájomné, ktoré je splatné na základe indexácie mesačného nájomného,

                        —

                        4525 eur zmluvná pokuta za nezaplatené nájomné,

                        —

                        3800 eur zmluvná pokuta za nezaplatenú indexáciu nájomného,

                        —

                        658,67 eura mimosúdne trovy.

               20

               Rechtbank Alkmaar vyhovel žalobe spoločnosti Jahani rozsudkom z 21. októbra 2009.

               21

               Pred vnútroštátnym súdom, ktorý rozhoduje o odvolaní, pán Asbeek Brusse a pani de Manová Garabitová navrhujú, aby sumy pokút boli znížené vo svetle nepomeru, ktorý existuje medzi týmito sumami a škodou utrpenou prenajímateľom.

               22

               Za týchto podmienok Gerechtshof te Amsterdam rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa prenajímateľ bytového priestoru vykonávajúci prenajímanie ako podnikateľskú činnosť, ktorý prenajíma byt súkromnej osobe, považovať za predajcu alebo poskytovateľa služieb v zmysle smernice? Vzťahuje sa na nájomnú zmluvu medzi prenajímateľom vykonávajúcim prenajímanie ako podnikateľskú činnosť a súkromným nájomcom táto smernica?

                        2.

                        Znamená skutočnosť, že sa článok 6 smernice 93/13 považuje za normu, ktorá je rovnocenná s vnútroštátnymi predpismi, ktoré vo vnútroštátnom právnom poriadku platia ako kogentné právo, že v spore medzi súkromnými osobami predstavujú vykonávacie predpisy upravujúce nekalé ustanovenia kogentné právo, takže vnútroštátny súd je na prvom stupni, ako aj v odvolacom konaní oprávnený a povinný preskúmať ex offo (teda aj nad rámec námietok) zmluvné ustanovenie na základe vnútroštátnych vykonávacích predpisov a konštatovať neplatnosť tohto ustanovenia, pokiaľ dospeje k záveru, že ustanovenie má nekalú povahu?

                        3.

                        Je zlučiteľné s praktickým účinkom práva [Únie], ak vnútroštátny súd neponechá zmluvné ustanovenie, ktoré predstavuje ustanovenie nekalej povahy v zmysle smernice 93/13, bez uplatnenia, ale len v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi zníži zmluvnú pokutu v prípade, ak sa súkromná osoba odvolala na právomoc súdu znížiť túto pokutu, nie však na napadnuteľnosť toho ustanovenia?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               23

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či nájomná zmluva o bytovom priestore uzatvorená medzi prenajímateľom, ktorý koná v rámci svojej podnikateľskej činnosti a nájomcom konajúcim na súkromné účely, spadá do pôsobnosti smernice.

               24

               Článok 1 ods. 1 smernice vymedzuje jej predmet.

               25

               Medzi rôznymi jazykovými verziami tohto ustanovenia však existuje určitá odchýlka. Holandská verzia článku 1 ods. 1 smernice uvádza, že jeho účelom je aproximovať vnútroštátne zákony, ktoré sa týkajú nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených medzi „predajcom“ („verkoper“) a spotrebiteľom. Ostatné jazykové verzie uvedeného ustanovenia používajú na označenie zmluvného partnera spotrebiteľa širší pojem. Francúzska verzia článku 1 ods. 1 smernice uvádza zmluvy uzatvorené medzi „professionnel“ a spotrebiteľom. Tento širší prístup sa nachádza v španielskej („profesional“), dánskej („erhvervsdrivende“), nemeckej („Gewerbetreibender“), gréckej („επαγγελματίας“), talianskej („professionista“) a portugalskej („profissional“) verzii. Anglická verzia používa pojmy „predajca alebo dodávateľ“.

               26

               Podľa ustálenej judikatúry potreba jednotného uplatňovania, a teda výkladu aktu Únie, vylučuje, aby bol tento akt posudzovaný izolovane v jednej zo svojich verzii, ale naopak, vyžaduje, aby bol vykladaný podľa skutočnej vôle normotvorcu a ním sledovaného účelu, najmä s prihliadnutím na všetky ostatné úradné jazyky (pozri najmä rozsudky z 3. júna 2010, Internetportal und Marketing, C-569/08, Zb. s. I-4871, bod 35, ako aj z 9. júna 2011, Eleftheri tileorasi a Giannikos, C-52/10, Zb. s. I-4973, bod 23).

               27

               V tejto súvislosti treba uviesť, že pojem „verkoper“ použitý v holandskej jazykovej verzii je definovaný v článku 2 písm. c) smernice rovnako ako v iných jazykových verziách, ako označujúci „akúkoľvek fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá … koná s cieľom vzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu bez ohľadu na to či má verejnú alebo súkromnú formu vlastníctva“.

               28

               Javí sa teda, nad rámec pojmu použitého na označenie zmluvného partnera spotrebiteľa, že úmyslom zákonodarcu nebolo obmedziť pôsobnosť smernice iba na zmluvy uzatvorené medzi predajcom a spotrebiteľom.

               29

               Okrem toho treba uviesť, že žiadne ustanovenie smernice neuvádza, na aké druhy zmlúv sa smernica aplikuje. Hoci viaceré jej odôvodnenia, ako napríklad odôvodnenie 9, zdôrazňujú potrebu ochrániť nadobúdateľov tovaru a služieb proti zneužitiu právomocí zo strany predajcu alebo dodávateľa, odôvodnenie 10 smernice má širší dosah, keďže stanovuje, že jednotné právne pravidlá v záležitostiach nekalých podmienok by mali platiť na „všetky zmluvy“ uzatvorené medzi predajcami alebo dodávateľmi a spotrebiteľmi, tak ako je definované v článku 2 písm. b) a c) smernice.

               30

               Smernica teda definuje zmluvy, na ktoré sa vzťahuje, odkazom na určitú vlastnosť zmluvných strán, podľa toho či konajú alebo nekonajú s cieľom vzťahujúcim sa k ich obchodom, podnikaniu alebo povolaniu.

               31

               Toto kritérium zodpovedá myšlienke, z ktorej vychádza systém ochrany zavedený smernicou, a síce, že spotrebiteľ sa v porovnaní s predajcom alebo dodávateľom nachádza v znevýhodnenom postavení, pokiaľ ide o vyjednávaciu silu, ako aj o úroveň informovanosti, a táto situácia ho vedie k pristúpeniu na podmienky pripravené vopred predajcom alebo dodávateľom bez toho, aby mohol vplývať na ich obsah (pozri najmä rozsudky zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito, C-618/10, bod 39, a z 21. februára 2013, Banif Plus Bank, C-472/11, bod 19).

               32

               Táto ochrana je zvlášť významná v prípade zmluvy o prenájme bytového priestoru uzatvorenej medzi jednotlivcom konajúcim na súkromné účely a podnikateľom v oblasti nehnuteľností. Dôsledky nerovnosti, ktoré existujú medzi stranami, sú totiž z hospodárskeho hľadiska zhoršené skutočnosťou, že takáto zmluva sa týka základnej potreby spotrebiteľa, a síce potreby zabezpečiť si ubytovanie, a týka sa súm, ktoré pre nájomníka najčastejšie predstavujú jednu z najvýznamnejších položiek jeho rozpočtu, zatiaľ čo z právneho hľadiska ide o zmluvu, ktorá je obvykle upravená zložitou vnútroštátnou úpravou, často nedostatočne známou pre jednotlivcov.

               33

               Treba však uviesť, že v súlade s článkom 1 ods. 2 smernice zmluvné podmienky, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia vnútroštátneho práva, nepodliehajú ustanoveniam tejto smernice (pozri rozsudok z 21. marca 2013, RWE Vertrieb, C-92/11, bod 25). Je vecou vnútroštátneho súdu overiť, či je to prípad ustanovení, ktoré sú predmetom sporu v konaní vo veci samej.

               34

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba teda na prvú otázku odpovedať tak, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že s výhradou ustanovení, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia vnútroštátneho práva, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, sa smernica vzťahuje na zmluvu o prenájme bytového priestoru uzatvorenú medzi prenajímateľom konajúcim v rámci podnikateľskej činnosti a nájomníkom konajúcim s cieľom nevzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu.

         O druhej otázke

               35

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vo svetle judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa článku 6 smernice, sa má táto vykladať v tom zmysle, že s predpismi, ktoré zabezpečujú jej prebratie do vnútroštátneho práva, sa má vo vnútroštátnom právnom poriadku zaobchádzať ako s predpismi verejného poriadku, takže vnútroštátny súd má povinnosť preskúmať ex offo eventuálnu nekalú povahu zmluvného ustanovenia, a prípadne ho zrušiť.

               36

               Táto otázka sa skladá z dvoch častí, prvej týkajúcej sa povinnosti vnútroštátneho súdu zistiť ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky a druhej týkajúcej sa dôsledkov, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť z konštatovania takejto nekalej povahy.

         O povinnosti určiť ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky

               37

               Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že prvá časť druhej otázky je spojená s tým, či vo vnútroštátnom práve existuje predpis, ktorý vnútroštátnemu súdu, ktorý rozhoduje o odvolaní, ukladá povinnosť v zásade sa pridŕžať žalobných dôvodov uvedených účastníkmi konania a založiť na nich svoje rozhodnutie, ktorý mu však umožňuje uplatniť ex offo ustanovenia týkajúce sa verejného poriadku.

               38

               Na úvod treba pripomenúť, že článok 6 ods. 1 smernice, podľa ktorého nekalé podmienky podľa ich vnútroštátneho práva nie sú záväzné pre spotrebiteľa, predstavuje kogentné ustanovenie smerujúce k nahradeniu formálnej rovnováhy, ktorú zmluva nastoľuje medzi právami a povinnosťami zmluvných strán, skutočnou rovnováhou, ktorá medzi nimi môže znovu zaviesť rovnosť (pozri najmä už citované rozsudky Banco Español de Crédito, bod 40, a Banif Plus Bank, bod 20).

               39

               S cieľom zabezpečiť úroveň ochrany, ktorú chce smernica dosiahnuť, Súdny dvor viackrát zdôraznil, že tento nerovný stav medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom môže byť kompenzovaný iba pozitívnym zásahom, vonkajším vo vzťahu k samotným účastníkom zmluvy (pozri najmä rozsudky Banco Español de Crédito, už citovaný, bod 41, a Banif Plus Bank, už citovaný, bod 21, ako aj tam citovanú judikatúru).

               40

               Práve preto Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátny súd, ak má na tento účel k dispozícii potrebné právne a skutkové okolnosti, má povinnosť posúdiť ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky patriacu do pôsobnosti smernice a tým vyrovnať nerovnováhu, ktorá existuje medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom (pozri najmä rozsudky Banco Español de Crédito, už citovaný, bod 42, a Banif Plus Bank, už citovaný, bod 22).

               41

               Úloha, ktorú v konkrétnej oblasti vnútroštátnemu súdu udeľuje právo Únie, nie je preto vymedzená len možnosťou vysloviť sa k prípadnej nekalej povahe zmluvnej podmienky, ale zahŕňa taktiež povinnosť preskúmať ex offo túto otázku hneď po tom, ako je súd oboznámený s právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel (pozri najmä rozsudky Banco Español de Crédito, už citovaný, bod 43, a Banif Plus Bank, už citovaný, bod 23).

               42

               Pokiaľ ide o plnenie týchto povinností vnútroštátnym druhostupňovým súdom treba pripomenúť, že v prípade neexistencie právnej úpravy v práve Únie sú procesné podmienky opravných prostriedkov zameraných na zabezpečenie ochrany práv jednotlivcov vyplývajúcich z práva Únie vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu podľa zásady ich procesnej autonómie. Takéto pravidlá však nesmú byť menej priaznivé ako pravidlá upravujúce obdobné situácie vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a nesmú viesť k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právnym poriadkom Únie (zásada efektivity) (pozri v tomto zmysle už citované rozsudky Banco Español de Crédito, bod 46, a Banif Plus Bank, bod 26).

               43

               Pokiaľ ide o zásadu ekvivalencie, na ktorú výslovne odkazuje druhá prejudiciálna otázka, treba zdôrazniť, ako sa pripomína v bode 38 tohto rozsudku, že článok 6 ods. 1 smernice predstavuje ustanovenie kogentnej povahy. Ďalej treba uviesť, že podľa judikatúry Súdneho dvora predmetná smernica ako celok predstavuje opatrenie nevyhnutné na splnenie poslania zvereného Európskej únii, a najmä na zvýšenie životnej úrovne a kvality života v celej Únii (pozri rozsudok zo 4. júna 2009, Pannon GSM, C-243/08, Zb. s. I-4713, bod 26, a Banco Español de Crédito, už citovaný, bod 67).

               44

               Súdny dvor okrem toho rozhodol, že vzhľadom na povahu a význam všeobecného záujmu, na ktorom sa zakladá ochrana spotrebiteľov, ktorú smernica zabezpečuje, článok 6 uvedenej smernice musí byť považovaný za ustanovenie rovnocenné s vnútroštátnymi pravidlami, ktoré majú v rámci vnútroštátneho právneho poriadku právnu silu noriem verejného poriadku (pozri rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C-40/08, Zb. s. I-9579, bod 52, a uznesenie zo 16. novembra 2010, Pohotovost’, C-76/10, Zb. s. I-11557, bod 50). Treba vychádzať z toho, že táto kvalifikácia sa vzťahuje na všetky ustanovenia smernice, ktoré sú nevyhnutné na dosiahnutie cieľa sledovaného uvedeným článkom 6.

               45

               Vyplýva z toho, že ak má vnútroštátny súd podľa vnútroštátnych procesných predpisov právomoc preskúmať ex offo platnosť právneho aktu vo svetle vnútroštátnych predpisov verejného poriadku, čo je podľa informácií uvedených v predkladacom rozhodnutí prípad odvolacieho súdu v holandskom právnom systéme, musí túto právomoc uplatniť takisto na účely posúdenia ex offo eventuálnej nekalej povahy zmluvnej podmienky, ktorá spadá do pôsobnosti tejto smernice, vo svetle kritérií stanovených smernicou.

               46

               Treba pripomenúť, že túto povinnosť má aj vnútroštátny súd, ktorý v rámci vnútroštátneho súdneho systému disponuje právomocou preskúmať ex offo rozpor takejto podmienky s vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku (pozri rozsudok Asturcom Telecomunicaciones, už citovaný, bod 54 a tam citovanú judikatúru).

         O dôsledkoch, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť z konštatovania nekalej povahy zmluvnej podmienky

               47

               Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, vyplýva, že druhá časť druhej otázky je spojená s tým, či vo vnútroštátnom práve existuje predpis, podľa ktorého vnútroštátny súd v zásade nemôže zrušiť nekalú podmienku, pokiaľ sa jej neplatnosti spotrebiteľ nedovoláva. Súd však môže ex offo zrušiť ustanovenie, ktoré je v rozpore s verejným poriadkom alebo kogentným zákonným ustanovením, ak jeho pôsobnosť takúto sankciu odôvodňuje.

               48

               Treba pripomenúť, že článok 6 ods. 1 prvá časť vety smernice vyžaduje, aby členské štáty zabezpečili, aby nekalé podmienky neboli záväzné pre spotrebiteľov „podľa podmienok stanovených ich vnútroštátnym právom“.

               49

               Súdny dvor vyložil toto ustanovenie v tom zmysle, že vnútroštátnemu súdu prináleží vyvodiť všetky dôsledky, ktoré podľa daného vnútroštátneho práva vyplývajú zo zistenia nekalej povahy dotknutej podmienky s cieľom zabezpečiť, aby ňou spotrebiteľ nebol viazaný (rozsudky Banco Español de Crédito, už citovaný, bod 63, a Banif Plus Bank, už citovaný, bod 27). V tejto súvislosti Súdny dvor spresnil, že ak vnútroštátny súd považuje zmluvnú podmienku za nekalú, zdrží sa jej uplatnenia, okrem prípadu, že to spotrebiteľ namieta (pozri v tomto zmysle rozsudok Pannon GSM, už citovaný, bod 35).

               50

               Z tejto judikatúry vyplýva, že úplná účinnosť ochrany stanovenej smernicou vyžaduje, aby vnútroštátny súd, ktorý konštatoval ex offo nekalú povahu podmienky, mohol vyvodiť všetky dôsledky tohto konštatovania bez toho, aby počkal, či spotrebiteľ, informovaný o svojich právach, navrhne, aby uvedená podmienka bola zrušená (rozsudok Banif Plus Bank, už citovaný, body 28 a 36).

               51

               Z tých istých dôvodov, ako sú uvedené v bodoch 43 a 44 tohto rozsudku, platí, že ak má vnútroštátny súd podľa vnútroštátnych procesných predpisov právomoc zrušiť ex offo ustanovenie, ktoré je v rozpore s verejným poriadkom alebo kogentným zákonným ustanovením, ak jeho pôsobnosť takúto sankciu odôvodňuje, čo je podľa poskytnutých informácií uvedených v predkladacom rozhodnutí prípad odvolacieho súdu v holandskom právnom systéme, musí takisto ex offo zrušiť zmluvnú podmienku, o ktorej vo svetle kritérií stanovených smernicou konštatoval, že má nekalú povahu.

               52

               V tomto kontexte treba pripomenúť, že zásada kontradiktórnosti však vo všeobecnosti zaväzuje vnútroštátny súd, ktorý v rámci preskúmania ex offo konštatoval nekalú povahu podmienky, informovať účastníkov konania v spore a vyzvať ich, aby sa k tomu kontradiktórne vyjadrili spôsobom, ktorý na tento účel stanovujú vnútroštátne procesnoprávne predpisy (rozsudok Banif Plus Bank, už citovaný, body 31 a 36).

               53

               Vo svetle predchádzajúcich úvah treba na druhú otázku odpovedať tak, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že:

                        —

                        ak má vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o žalobe podanej predajcom alebo dodávateľom proti spotrebiteľovi, ktorá sa týka splnenia zmluvy, podľa vnútroštátnych procesných pravidiel právomoc preskúmať ex offo rozpor medzi ustanovením, ktoré je základom žaloby, a vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku, musí takým istým spôsobom, ak určí, že dotknuté ustanovenie spadá do pôsobnosti tejto smernice, preskúmať ex offo jeho eventuálnu nekalú povahu vo svetle kritérií stanovených uvedenou smernicou,

                        —

                        ak má vnútroštátny súd podľa vnútroštátnych procesných predpisov právomoc zrušiť ex offo ustanovenie, ktoré je v rozpore s verejným poriadkom alebo kogentným zákonným ustanovením, ak jeho pôsobnosť takúto sankciu odôvodňuje, musí v zásade potom, ako vyzval účastníkov konania, aby sa k tomu kontradiktórne vyjadrili, zrušiť ex offo zmluvnú podmienku, o ktorej vo svetle kritérií upravených uvedenou smernicou konštatoval, že má nekalú povahu.

         O tretej otázke

               54

               Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 6 smernice môže vykladať v tom zmysle, že umožňuje vnútroštátnemu súdu, ak určí nekalú povahu zmluvnej pokuty, obmedziť sa, namiesto zrušenia uvedeného ustanovenia, na zníženie pokuty, ktorú ustanovenie určuje, ak ho na to oprávňuje vnútroštátne právo a ak to požaduje spotrebiteľ.

               55

               Úvodom treba uviesť, že príloha smernice vo svojom bode 1 písm. e) uvádza, že medzi podmienky, ktoré môžu byť vyhlásené za nekalé v zmysle článku 3 ods. 3 tejto smernice, patria tie, ktorých zmyslom alebo účinkom je požadovať od spotrebiteľa, ktorý neplní svoj záväzok, aby zaplatil neprimerane vysokú sumu ako náhradu. Súdny dvor v tejto súvislosti rozhodol, že hoci na základe obsahu tejto prílohy automaticky a bez ďalšieho nemožno určiť, že sporná zmluvná podmienka má nekalú povahu, predstavuje podstatný prvok, na ktorom zodpovedný súd môže založiť svoje posúdenie nekalej povahy takejto zmluvnej podmienky (rozsudok z 26. apríla 2012, Invitel, C-472/10, bod 26).

               56

               Pokiaľ ide o otázku, či sa vnútroštátny súd, ak určí nekalú povahu zmluvnej pokuty, môže obmedziť na zníženie pokuty, ktorú ustanovenie určuje, ako ho na to oprávňuje v danom prípade článok 6:94 ods. 1 BW, treba uviesť, že článok 6 ods. 1 smernice výslovne vo svojej druhej časti vety upravuje, že zmluva uzatvorená medzi predajcom alebo dodávateľom a spotrebiteľom je naďalej „podľa tých istých podmienok“ záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná „bez nekalých podmienok“.

               57

               Súdny dvor zo znenia uvedeného článku 6 ods. 1 vyvodil, že vnútroštátne súdy sú povinné neuplatniť nekalú podmienku tak, aby nebola záväzná pre spotrebiteľa, nemôžu však zmeniť jej obsah. Zmluva musí v zásade existovať ďalej bez akejkoľvek zmeny okrem odstránenia nekalých podmienok, pokiaľ je jej ďalšia existencia možná v súlade s pravidlami vnútroštátneho práva (rozsudok Banco Español de Crédito, už citovaný, bod 65).

               58

               Súdny dvor ďalej uviedol, že tento výklad okrem toho podporuje účel a všeobecná systematika smernice. V tejto súvislosti pripomenul, že vzhľadom na povahu a význam verejného záujmu, na ktorom spočíva ochrana priznaná spotrebiteľom, smernica, ako vyplýva z jej článku 7 ods. 1, ukladá členským štátom povinnosť stanoviť primerané a účinné prostriedky, „ktoré by zabránili súvislému uplatňovaniu nekalých podmienok v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľmi zo strany predajcov alebo dodávateľov“. Pokiaľ by vnútroštátny súd mohol meniť obsah nekalých podmienok, ktoré sú uvedené v takýchto zmluvách, mohlo by sa tým ohroziť splnenie dlhodobého cieľa uvedeného v článku 7 smernice, keďže by došlo k oslabeniu odstrašujúceho účinku pre predajcov alebo dodávateľov spočívajúci v tom, že sa takéto nekalé podmienky voči spotrebiteľovi jednoducho neuplatnia (rozsudok Banco Español de Crédito, už citovaný, body 66 až 69).

               59

               Z toho vyplýva, že článok 6 ods. 1 smernice nemožno vykladať v tom zmysle, že umožňuje vnútroštátnemu súdu v prípade, keď skonštatuje nekalú povahu zmluvnej pokuty v zmluve uzatvorenej medzi predajcom a dodávateľom a spotrebiteľom, znížiť pokutu uloženú spotrebiteľovi, namiesto povinného neuplatnenia celého predmetného ustanovenia na uvedeného spotrebiteľa.

               60

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje vnútroštátnemu súdu, ak určí nekalú povahu zmluvnej pokuty v zmluve uzatvorenej medzi predajcom a dodávateľom a spotrebiteľom, obmedziť sa, ak ho na to oprávňuje vnútroštátne právo, na zníženie pokuty, ktorú toto ustanovenie určuje, uloženú tomuto spotrebiteľovi, ale ukladá mu jednoducho neuplatniť uvedené ustanovenie na spotrebiteľa.

         O trovách

               61

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Smernica Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách sa má vykladať v tom zmysle, že s výhradou ustanovení, ktoré odrážajú záväzné zákonné alebo regulačné ustanovenia vnútroštátneho práva, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, sa smernica vzťahuje na zmluvu o prenájme bytového priestoru uzatvorenú medzi prenajímateľom konajúcim v rámci podnikateľskej činnosti a nájomníkom konajúcim s cieľom nevzťahujúcim sa k jeho obchodom, podnikaniu alebo povolaniu.

                           2.

                           Smernica 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že:

                                 —

                                    ak má vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje o žalobe podanej predajcom alebo dodávateľom proti spotrebiteľovi, ktorá sa týka splnenia zmluvy, podľa vnútroštátnych procesných pravidiel právomoc preskúmať ex offo rozpor medzi ustanovením, ktoré je základom žaloby, a vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku, musí takým istým spôsobom, ak určí, že dotknuté ustanovenie spadá do pôsobnosti tejto smernice, preskúmať ex offo jeho eventuálnu nekalú povahu vo svetle kritérií stanovených uvedenou smernicou,

                                 —

                                    ak má vnútroštátny súd podľa vnútroštátnych procesných predpisov právomoc zrušiť ex offo ustanovenie, ktoré je v rozpore s verejným poriadkom alebo kogentným zákonným ustanovením, ak jeho pôsobnosť takúto sankciu odôvodňuje, musí v zásade po tom, ako vyzval účastníkov konania, aby sa k tomu kontradiktórne vyjadrili, zrušiť ex offo zmluvnú podmienku, o ktorej vo svetle kritérií upravených uvedenou smernicou konštatoval, že má nekalú povahu.

                           3.

                           Článok 6 ods. 1 smernice 93/13 sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje vnútroštátnemu súdu, ak určí nekalú povahu zmluvnej pokuty v zmluve uzatvorenej medzi predajcom a dodávateľom a spotrebiteľom, obmedziť sa, ak ho na to oprávňuje vnútroštátne právo, na zníženie pokuty, ktorú toto ustanovenie určuje, uloženú tomuto spotrebiteľovi, ale ukladá mu jednoducho neuplatniť uvedené ustanovenie na spotrebiteľa.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 3. septembra 2015.#Inuit Tapiriit Kanatami a i. proti Európskej komisii.#Odvolanie – Nariadenie (ES) č. 737/2010 – Nariadenie, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia (ES) č. 1007/2009 – Obchodovanie s výrobkami z tuleňov – Obmedzenia dovozu uvedených výrobkov a ich uvádzania na trh – Platnosť – Právny základ – Článok 95 ES – Charta základných práv Európskej únie – Článok 17 – Deklarácia Organizácie Spojených národov o právach pôvodných obyvateľov – Článok 19.#Vec C-398/13 P.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑398/13 P,
            ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 8. júla 2013,
            Inuit Tapiriit Kanatami, so sídlom v Ottawe (Kanada),
            Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation,  so sídlom v Qikiqtarjuaq (Kanada),
            Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation,  so sídlom v Pangnirtung (Kanada),
            Jaypootie Moesesie, bydliskom v Qikiqtarjuaq,
            Allen Kooneeliusie, bydliskom v Qikiqtarjuaq,
            Toomasie Newkingnak, bydliskom v Qikiqtarjuaq,
            David Kuptana, bydliskom v Ulukhattok (Kanada),
            Karliin Aariak, bydliskom v Iqaluit (Kanada),
            Canadian Seal Marketing Group,  so sídlom v Québecu (Kanada),
            Ta Ma Su Seal Products Inc., so sídlom v Cap‑aux‑Meules (Kanada),
            Fur Institute of Canada,  so sídlom v Ottawe,
            NuTan Furs Inc., so sídlom v Cataline (Kanada),
            GC Rieber Skinn AS, so sídlom v Bergene (Nórsko),
            Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland),  so sídlom v Nuuk, Grónsko (Dánsko)
            Johannes Egede, bydliskom v Nuuk,
            Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK),  so sídlom v Nuuk,
            William E. Scott & Son, so sídlom v Edinburghu (Spojené kráľovstvo),
            Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine,  so sídlom v Cap‑aux‑Meules,
            Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi,  so sídlom v Istanbule (Turecko),
            Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd,  so sídlom vo Fleur‑de‑Lys (Kanada),
            v zastúpení: H. Viaene, J. Bouckaert, a D. Gillet, advocaten,
            odvolatelia,
            ďalší účastníci konania:
            Európska komisia,  v zastúpení: K. Mifsud‑Bonnici a C. Hermes, splnomocnení zástupcovia,
            žalovaná v prvostupňovom konaní,
            ktorú v konaní podporujú:
            Európsky parlament,  v zastúpení: L. Visaggio a J. Rodrigues, splnomocnení zástupcovia,
            Rada Európskej únie,  v zastúpení: K. Michoel a M. Moore, splnomocnení zástupcovia,
            vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
            SÚDNY DVOR (piata komora),
            v zložení: predseda piatej komory T. von Danwitz (spravodajca), sudcovia C. Vajda, A. Rosas, E. Juhász a D. Šváby,
            generálna advokátka: J. Kokott,
            tajomník: M. Aleksejev, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. februára 2015,
            po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 19. marca 2015,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Svojím odvolaním sa Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products, Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs, Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi a Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd domáhajú zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 25. apríla 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Komisia (T‑526/10, EU:T:2013:215, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Všeobecný súd zamietol ich žalobu na zrušenie nariadenia Komisie (EÚ) č. 737/2010 z 10. augusta 2010, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1007/2009 o obchodovaní s výrobkami z tuleňov (Ú. v. EÚ L 216, s.1, ďalej len „sporné nariadenie“) a na vyhlásenie neuplatniteľnosti nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1007/2009 zo 16. septembra 2009 o obchodovaní s výrobkami z tuleňov (Ú. v. EÚ L 286, s. 36, ďalej len „základné nariadenie“).
            Právny rámec
            Medzinárodné právo
            2. Rezolúciou č. 61/295 z 13. septembra 2007 Valné zhromaždenie Organizácie Spojených národov prijalo Deklaráciu OSN o právach pôvodných obyvateľov (ďalej len „Deklarácia“). Článok 19 tejto deklarácie znie takto:
            „Štáty v dobrej viere konzultujú a spolupracujú s pôvodnými obyvateľmi, prostredníctvom ich zastupiteľských organizácií, na účely dosiahnutia ich slobodného a informovaného súhlasu pred prijatím a implementáciou legislatívnych a administratívnych opatrení, ktoré na nich môžu mať vplyv.“
            Právo Únie
            3. Podľa odôvodnení 4 až 7 a odôvodnenia 14 základného nariadenia:
            „(4) Lov tuleňov viedol k tomu, že verejnosť a vlády vyjadrili vážne obavy o dodržiavanie dobrých životných podmienok zvierat vzhľadom na bolesť, úzkosť, strach a iné formy utrpenia spôsobovaného tuleňom pri ich usmrcovaní a sťahovaní z kože tak, ako sa väčšinou vykonávajú.
            (5) Ako odpoveď na obavy občanov a spotrebiteľov o dodržiavanie dobrých životných podmienok zvierat pri usmrcovaní tuleňov a sťahovaní ich kože a možný výskyt na trhu výrobkov získaných zo zvierat usmrtených a stiahnutých z kože spôsobom, ktorý im spôsobil bolesť, úzkosť, strach a iné formy utrpenia, niektoré členské štáty prijali alebo majú v úmysle prijať právne predpisy upravujúce obchodovanie s výrobkami z tuleňov prostredníctvom zákazu dovozu a výroby takýchto výrobkov, pričom v iných členských štátoch neexistujú žiadne obmedzenia pre obchodovanie s týmito výrobkami.
            (6) Preto existujú rozdiely medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré upravujú obchodovanie s výrobkami z tuleňov a ich dovoz, výrobu a uvádzanie na trh. Tieto rozdiely nepriaznivo vplývajú na fungovanie vnútorného trhu s výrobkami, ktoré zahŕňajú alebo môžu zahŕňať výrobky z tuleňov, a predstavujú prekážku pre obchod s takýmito výrobkami.
            (7) Existencia takýchto rôznych ustanovení môže spotrebiteľov ešte viac odrádzať od nákupu výrobkov, ktoré nie sú vyrobené z tuleňov, ktoré však nemusí byť ľahké odlíšiť od podobných výrobkov vyrobených z tuleňov, alebo výrobkov, ktoré môžu obsahovať prvky alebo zložky získané z tuleňov bez toho, aby sa to dalo jasne rozpoznať, ako sú kožušiny, kapsuly Omega‑3 a oleje a kožené výrobky.
            …
            (14) Nemali by sa nepriaznivo ovplyvniť základné hospodárske a sociálne záujmy komunít Inuitov, ktoré sa zaoberajú lovom tuleňov ako prostriedkom zabezpečenia svojej obživy. Lov je integrálnou súčasťou kultúry a identity členov inuitskej spoločnosti a ako taký ho uznáva Deklarácia OSN o právach pôvodných obyvateľov. Uvádzať na trh výrobky z tuleňov pochádzajúcich z lovov tradične vykonávaných komunitami Inuitov alebo inými komunitami pôvodného obyvateľstva na účely obživy by malo byť preto povolené.“
            4. Článok 3 tohto nariadenia nazvaný „Podmienky uvádzania na trh“ vo svojich odsekoch 1 a 4 stanovuje:
            „1. Uvádzanie výrobkov z tuleňov na trh sa povoľuje len v prípade, že výrobky z tuleňov pochádzajú z lovov tradične vykonávaných komunitami Inuitov a inými komunitami pôvodného obyvateľstva na účely obživy. Tieto podmienky sa uplatňujú v čase alebo na mieste dovozu dovážaných výrobkov.
            …
            4. Bez toho, aby bol dotknutý odsek 3, opatrenia na vykonávanie tohto článku, zamerané [na] zmenu a doplnenie nepodstatných prvkov tohto nariadenia jeho doplnením, sa prijmú v súlade s regulačným postupom s kontrolou uvedeným v článku 5 ods. 3.“
            5. Európska komisia prijala sporné nariadenie na základe článku 3 ods. 4 uvedeného nariadenia. Podľa článku 1 sporného nariadenia „sa ustanovujú podrobné pravidlá umiestňovania výrobkov z tuleňov na trh podľa článku 3 [základného nariadenia]“.
            Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnutý rozsudok
            6. Inuit Tapiriit Kanatami a i. návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 11. januára 2010 podali žalobu, ktorou navrhli zrušenie základného nariadenia. Uznesením Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (T‑18/10, EU:T:2011:419) Všeobecný súd uvedenú žalobu zamietol ako neprípustnú. Odvolanie podané proti tomuto uzneseniu bolo zamietnuté rozsudkom Súdneho dvora Inuit Tapiriit Kanatami a i./Parlament a Rada (C‑583/11 P, EU:C:2013:625).
            7. Komisia 10. augusta 2010 prijala sporné nariadenie, ktorým sa ustanovujú podrobné pravidlá vykonávania základného nariadenia.
            8. Žalobcovia návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 9. novembra 2010 podali žalobu, ktorou sa domáhali zrušenia sporného nariadenia a vyhlásenia neuplatniteľnosti základného nariadenia na základe článku 277 ZFEÚ.
            9. Uznesením predsedu siedmej komory Všeobecného súdu z 13. apríla 2011 bol Európskemu parlamentu a Rade Európskej únie povolený vstup do konania ako vedľajším účastníkom konania na podporu návrhov Komisie.
            10. Žalobcovia na podporu svojej žaloby uviedli dva žalobné dôvody, pričom prvý dôvod bol založený na nezákonnosti základného nariadenia – čím sporné nariadenie stratilo právny základ – z dôvodu chybného výberu článku 95 ES ako právneho základu prijatia základného nariadenia, na porušení zásad subsidiarity a proporcionality, ako aj na porušení základných práv. Vo svojom druhom žalobnom dôvode žalobcovia vytýkali Komisii zneužitie právomoci pri prijatí sporného nariadenia.
            11. Všeobecný súd napadnutým rozsudkom tieto dva žalobné dôvody zamietol a v dôsledku toho zamietol žalobu ako celok.
            Návrhy účastníkov konania
            12. Odvolateľky navrhujú, aby Súdny dvor:
            – zrušil napadnutý rozsudok, vyhlásil základné nariadenie za protiprávne a podľa článku 277 ZFEÚ za neuplatniteľné a zrušil sporné nariadenie podľa článku 263 ZFEÚ,
            – subsidiárne zrušil napadnutý rozsudok a vrátil vec na rozhodnutie Všeobecnému súdu a
            – zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
            13. Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
            14. Parlament navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
            15. Rada navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.
            O odvolaní
            16. Na podporu svojho odvolania odvolatelia uvádzajú dva odvolacie dôvody založené na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa Všeobecný súd dopustil pri posúdení zákonnosti základného nariadenia. Prvý odvolací dôvod má dve časti a druhý odvolací dôvod má tri časti.
            O prvej časti prvého odvolacieho dôvodu
            Argumentácia účastníkov konania
            17. Odvolatelia uvádzajú, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že v bodoch 28, 29, 37 až 40, 50 a 64 napadnutého rozsudku konštatoval, že v čase prijatia základného nariadenia boli splnené podmienky uplatnenia článku 95 ES.
            18. Podľa odvolateľov tieto podmienky mali byť splnené už v čase, keď Komisia predložila návrh smerujúci k prijatiu základného nariadenia. Cieľom článku 95 ES totiž je zabrániť situácii, keď rozdiely vo vnútroštátnych právnych úpravách priamo ovplyvňujú vnútorný trh, a jeho cieľom nie je podporovať rozdiely vo vnútroštátnych právnych úpravách, čím by dával normotvorcovi Európskej únie voľnú ruku pri prijímaní aktov v celej tejto oblasti. Pokiaľ by bol pre preskúmanie uvedených podmienok relevantný okamih prijatia navrhovaného aktu, Komisia by jednoducho mohla založiť svoj návrh na predpoklade existencie takýchto rozdielov v čase prijatia tohto aktu, čo by bolo v rozpore so zásadou zverených právomocí zakotvenou v článku 5 ods. 1 ZEÚ.
            19. Subsidiárne odvolatelia tvrdia, že aj keby rozhodujúcim okamihom na skúmanie zákonnosti základného nariadenia z hľadiska článku 95 ES bol okamih prijatia tohto nariadenia, podmienky na uplatnenie tohto článku by v danom čase neboli splnené. Údaje obsiahnuté v preambule uvedeného nariadenia totiž obsahujú len vágne a všeobecné tvrdenia týkajúce sa rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úp ravami a rizika vyplývajúceho z obmedzení základných slobôd alebo skreslenia hospodárskej súťaže, čo nepostačuje na odôvodnenie uplatnenia článku 95 ES. Predovšetkým odôvodnenie 5 tohto nariadenia neurčuje členské štáty, ktoré prijali alebo majú v úmysle prijať právne predpisy zakazujúce dovoz a výrobu výrobkov z tuleňov. Z tohto hľadiska dodatočné informácie, ktoré Komisia predložila v sporovej časti konania, nemôžu zhojiť túto absenciu dostatočných údajov v samotnom texte základného nariadenia.
            20. Komisia, Parlament a Rada namietajú proti argumentácii odvolateľov.
            Posúdenie Súdnym dvorom
            21. V prvej časti svojho prvého odvolacieho dôvodu odvolatelia v podstate uvádzajú dve tvrdenia týkajúce sa jednak rozhodujúceho okamihu pre preskúmanie podmienok uplatnenia článku 95 ES a jednak podmienok, ktoré umožňujú uplatnenie tohto článku vzhľadom na to, že základné nariadenie neobsahovalo dostatok presných údajov o riziku vyplývajúcom z obmedzení základných slobôd alebo narušenia hospodárskej súťaže.
            22. Pokiaľ ide o prvú časť, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry zákonnosť aktu Únie musí byť posudzovaná na základe skutkového a právneho stavu existujúceho v čase prijatia aktu (rozsudky Agrana Zucker, C‑309/10, EU:C:2011:531, body 31 a 45, ako aj citovaná judikatúra, a Schaible, C‑101/12, EU:C:2013:661, bod 50). Súdny dvor teda uskutočňuje preskúmanie splnenia podmienok umožňujúcich uplatnenie článku 95 ES ako právneho základu k okamihu prijatia predmetného aktu Únie (pozri rozsudky Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, bod 38; Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, bod 37; Nemecko/Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, body 45 až 51 a 55, ako aj Vodafone a i., C‑58/08, EU:C:2010:321, body 39 a 41).
            23. Naopak – na rozdiel od tvrdení odvolateľov – nie je pre toto skúmanie relevantný okamih predloženia návrhu nariadenia Komisie. V rámci žaloby smerujúcej proti takému legislatívnemu aktu, akým je základné nariadenie, nie je predmetom preskúmania zákonnosti zo strany súdu Únie tento návrh podliehajúci v legislatívnom procese zmenám, ale ten legislatívny akt, ktorý na konci uvedeného procesu normotvorca Únie prijal.
            24. Navyše počet členských štátov, ktoré právne upravili alebo mali v úmysle právne upraviť dotknutú oblasť k okamihu predloženia návrhu Komisie, nie je sám osebe rozhodujúci pre posúdenie zákonnosti uplatnenia článku 95 ES normotvorcom Únie, ak podmienky uplatnenia tohto článku boli splnené v okamihu prijatia predmetného legislatívneho aktu.
            25. Z toho vyplýva, že prvé tvrdenie odvolateľov treba zamietnuť ako nedôvodné.
            26. Pokiaľ ide o druhé tvrdenie, treba pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej cieľom opatrení stanovených článkom 95 ods. 1 ES nevyhnutne musí byť zlepšenie podmienok na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu [rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, bod 60; Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada, C‑217/04, EU:C:2006:279, bod 42, ako aj Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada, C‑270/12, EU:C:2014:18, bod 113]. Hoci samotné konštatovanie rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami a všeobecného nebezpečenstva vyplývajúceho z obmedzení základných slobôd alebo narušenia hospodárskej súťaže nepostačuje na odôvodnenie výberu článku 95 ES ako právneho základu, normotvorca Únie môže tento článok použiť ako právny základ najmä v prípade rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami, ktoré by mohli byť prekážkou pri uplatňovaní základných slobôd alebo spôsobiť značné narušenie hospodárskej súťaže (rozsudok Vodafone a i., C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 32 a citovaná judikatúra).
            27. Použitie tohto ustanovenia je takisto možné s cieľom predchádzať vzniku takýchto prekážok obchodu vyplývajúcich z odlišného vývoja vnútroštátnych právnych úprav. Výskyt takýchto prekážok musí byť pritom pravdepodobný a cieľom predmetného opatrenia musí byť ich zamedzenie (rozsudky Nemecko/Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 38 a citovaná judikatúra, ako aj Vodafone a i., C‑58/08, EU:C:2010:321, bod 33).
            28. V tejto súvislosti odvolatelia nesprávne tvrdia, že úvahy uvedené v preambule základného nariadenia nepostačujú na odôvodnenie uplatnenia článku 95 ES a že Všeobecný súd nemohol vziať do úvahy údaje predložené Komisiou počas sporovej časti konania.
            29. Odôvodnenie všeobecne záväzných aktov sa môže obmedziť jednak na opis celkovej situácie, ktorá viedla k prijatiu uvedeného aktu, a jednak na všeobecné ciele, ktoré navrhuje dosiahnuť (pozri rozsudok AJD Tuna, C‑221/09, EU:C:2011:153, bod 59 a citovanú judikatúru) a z tohto dôvodu nemožno normotvorcovi Únie vytýkať, že v odôvodneniach 4 až 7 základného nariadenia len všeobecne vysvetlil rozdiely vo vnútroštátnych právnych úpravách upravujúcich obchodovanie s výrobkami z tuleňov a z toho vyplývajúce narušenia vnútorného trhu, ktoré odôvodňujú uplatnenie článku 95 ES. Na rozdiel od tvrdenia odvolateľov normotvorca Únie nebol povinný v samotnom texte preambuly základného nariadenia spresniť počet a identitu členských štátov, ktorých vnútroštátne právne úpravy podnietili vydanie tohto aktu.
            30. Keďže odôvodnenie základného nariadenia je ako také dostačujúce, nemožno Všeobecnému súdu vytýkať, že pri preskúmaní zohľadnil v bode 50 napadnutého rozsudku dodatočné informácie týkajúce sa situácie právnych úprav členských štátov, ktoré viedli k prijatiu tohto nariadenia, predložené Komisiou v sporovej časti konania, keďže tieto informácie v súlade s judikatúrou Súdneho dvora iba spresňujú odôvodnenie základného nariadenia. Pri skúmaní výberu článku 95 ES ako právneho základu totiž táto judikatúra takéto spresnenia odôvodnenia predmetného aktu v rámci sporovej časti konania zohľadňuje [pozri najmä rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, C‑491/01, EU:C:2002:741, body 68, 70 a 73; Spojené kráľovstvo/Parlament a Rada, C‑217/04, EU:C:2006:279, bod 61, ako aj Nemecko/Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, body 46 a 47].
            31. Na základe informácií vyplývajúcich tak z odôvodnenia základného nariadenia, ako aj zo spresnení predložených Komisiou, ktoré odvolatelia pred Súdnym dvorom nenapadli, Všeobecný súd mohol bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, v bodoch 36 až 40 a 50 napadnutého rozsudku konštatovať, že v okamihu prijatia základného nariadenia existovali rozdiely vo vnútroštátnych ustanoveniach upravujúcich obchodovanie s výrobkami z tuleňov, ktoré by mohli brániť voľnému pohybu týchto výrobkov.
            32. Preto Všeobecný súd v bode 58 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že tieto rozdiely by mohli odôvodniť zásah normotvorcu Únie na základe článku 95 ES.
            33. Prvú časť prvého žalobného dôvodu preto treba zamietnuť v celom rozsahu.
            O druhej časti prvého odvolacieho dôvodu
            Argumentácia účastníkov konania
            34. Odvolatelia tvrdia, že Všeobecný súd sa v bode 56 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že sa oprel o úvahu, že obchod medzi členskými štátmi týkajúci sa výrobkov z tuleňov a podobných výrobkov určite nie je zanedbateľný. Avšak možno pochybovať o tom, že obchod medzi členskými štátmi týkajúci sa výrobkov z tuleňov a podobných výrobkov je nezanedbateľný. Navyše odvolatelia tvrdia, že podľa judikatúry Súdneho dvora normotvorca Únie môže uplatniť článok 95 ES len v prípade, že obchod s dotknutými výrobkami je relatívne významný, čo je ešte menej prípad výrobkov z tuleňov.
            35. Komisia a Parlament tvrdia, že druhá časť prvého odvolacieho dôvodu je neprípustná a v každom prípade nedôvodná.
            Posúdenie Súdnym dvorom
            – O prípustnosti
            36. Ako uviedli Komisia a Parlament, konštatovanie Všeobecného súdu obsiahnuté v bode 56 napadnutého rozsudku týkajúce sa nezanedbateľného charakteru obchodovania s výrobkami z tuleňov a podobnými výrobkami medzi členskými štátmi nespadá do právomoci Súdneho dvora v rámci odvolania.
            37. Podľa článku 256 ods. 1 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie obmedzuje na právne otázky. Všeobecný súd je preto ako jediný oprávnený konštatovať a posúdiť relevantné skutočnosti a posúdiť dôkazné prostriedky s výnimkou prípadu skreslenia týchto skutočností a dôkazných prostriedkov (rozsudok Ryanair/Komisia, C‑287/12 P, EU:C:2013:395, bod 78 a citovaná judikatúra).
            38. Vzhľadom na to, že odvolatelia neuviedli nijaké skreslenie, treba druhú časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neprípustnú v rozsahu, v akom sa týka konštatovania Všeobecného súdu o nezanedbateľnom charaktere obchodovania s výrobkami z tuleňov medzi členskými štátmi.
            – O veci samej
            39. Treba uviesť, že zo samotného znenia článku 95 ES nevyplýva požiadavka, aby normotvorca Únie mohol tento článok uplatniť len vtedy, keď obchodovanie s výrobkami je relatívne významné.
            40. Okrem toho Súdny dvor síce v niektorých prípadoch kvalifikoval obchod na dotknutých trhoch ako relatívne významný (pozri rozsudky Arnold André, C‑434/02, EU:C:2004:800, bod 39 a citovanú judikatúru; Swedish Match, C‑210/03, EU:C:2004:802, bod 38, ako aj Nemecko/Parlament a Rada, C‑380/03, EU:C:2006:772, bod 53), nestanovil však žiadne právne kritérium, podľa ktorého sa opatrenia prijaté na základe článku 95 ES obmedzujú len na trhy s výrobkami, s ktorými sa obchoduje v relatívne významnom rozsahu.
            41. Vo veci samej Všeobecný súd v bodoch 39, 40 a 56 napadnutého rozsudku s odkazom na vlastné úvahy o trhoch s výrobkami z tuleňov a inými s nimi zameniteľnými výrobkami konštatoval, že rozdiely, ktoré existujú medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami týkajúcimi sa obchodovania s výrobkami z tuleňov, môžu narušiť vnútorný trh s týmito výrobkami. Všeobecný súd teda oprávnene mohol v bode 58 napadnutého rozsudku rozhodnúť, že tieto rozdiely umožňujú prijať opatrenia na základe článku 95 ES bez toho, aby na účely uplatnenia tohto článku preveril, či obchod s dotknutými výrobkami je relatívne významný.
            42. Druhú časť prvého odvolacieho dôvodu treba preto zamietnuť ako sčasti neprípustnú a ako sčasti nedôvodnú.
            O prvej časti druhého odvolacieho dôvodu
            Argumentácia účastníkov konania
            43. Odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že v bode 105 napadnutého rozsudku konštatoval, že treba sa odvolávať len na ustanovenia Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) a nie na ustanovenia Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“). Podľa odvolateľov najmä z článku 6 ods. 3 ZEÚ, ako aj článku 52 ods. 3 a článku 53 Charty vyplýva, že práva zaručené EDĽP treba náležite zohľadniť pri uplatňovaní Zmlúv a všeobecných právnych zásad a že ustanovenia EDĽP musia mať prednosť, ak poskytujú ochranu v širšom rozsahu než ustanovenia Charty.
            44. Komisia, Parlament a Rada napádajú argumentáciu odvolateľov.
            Posúdenie Súdnym dvorom
            45. Treba pripomenúť, ako potvrdzuje článok 6 ods. 3 ZEÚ, že základné práva zaručené EDĽP sú ako všeobecné zásady súčasťou práva Únie, a hoci článok 52 ods. 3 Charty stanovuje, že práva obsiahnuté v Charte, ktoré zodpovedajú právam zaručeným EDĽP, majú rovnaký zmysel a rozsah, ako majú práva priznané uvedeným dohovorom, tento dohovor nepredstavuje, kým k nemu Únia nepristúpila, právny nástroj formálne začlenený do právneho poriadku Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky Åkerberg Fransson, C‑617/10, EU:C:2013:105, bod 44; Schindler Holding a i./Komisia, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 32, ako aj Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 41).
            46. Všeobecný súd teda v bode 105 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že články 17, 7, 10 a 11 Charty zaručujú v práve Únie ochranu priznanú ustanoveniami EDĽP, na ktoré sa odvolatelia odvolávajú, a že v predmetnej veci preskúmanie platnosti základného nariadenia treba oprieť iba o základné práva zaručené Chartou (pozri v tomto zmysle rozsudky Otis a i., C‑199/11, EU:C:2012:684, bod 47, ako aj Ziegler/Komisia, C‑439/11 P, EU:C:2013:513, bod 126 a citovanú judikatúru).
            47. V každom prípade treba konštatovať, že v rámci prvej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolatelia Všeobecnému súdu vytýkajú len to, že sa odvolal len na ustanovenia Charty a nezohľadnil ustanovenia EDĽP, avšak odvolatelia nespresnili, v čom konkrétne malo spočívať nesprávne právne posúdenie pri preskúmaní platnosti základného nariadenia z hľadiska základných práv, ktoré by mohlo viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku.
            48. Preto treba prvú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť.
            O druhej a tretej časti druhého odvolacieho dôvodu
            Argumentácia účastníkov konania
            49. V druhej časti druhého odvolacieho dôvodu odvolatelia uvádzajú, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že rozhodol, že vlastnícke právo nemožno rozšíriť na ochranu jednoduchých záujmov obchodnej povahy. Zákaz obchodovať s výrobkami z tuleňov v Únii by zasahoval do ich práva obchodne využívať tieto výrobky. V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že zákaz obchodovať s výživovými doplnkami a uvádzať ich na trh Únie môže obmedziť slobodný výkon profesionálnej činnosti výrobcov týchto výrobkov. Z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, konkrétne z rozsudku Malik v. Spojené kráľovstvo (rozsudok ESĽP z 13. marca 2012, č. 23780/08), však vyplýva, že hospodárske záujmy súvisiace s podnikom predstavujú „majetok“ v zmysle článku 1 protokolu č. 1 k EDĽP a spadajú tým pod ochranu vlastníckeho práva.
            50. V tretej časti tohto odvolacieho dôvodu odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že v bode 112 napadnutého rozsudku konštatoval, že Deklarácia o právach pôvodných obyvateľov nie je právne záväzná a že nepreskúmal, či inštitúcie Únie pred prijatím základného nariadenia získali predchádzajúci súhlas odvolateľov podľa článku 19 tejto Deklarácie. Hoci táto Deklarácia sama osebe nie je právne záväzná, Únia v odôvodnení 14 základného nariadenia uznala povinnosť konať v dobrej viere v súlade s ustanoveniami Deklarácie. Podľa judikatúry Súdneho dvora sa Únia nesmie odchýliť od pravidiel, ktoré stanovila na uplatňovanie tejto Deklarácie (rozsudok NTN Toyo Bearing a i./Rada, 113/77, EU:C:1979:91, bod 21). Navyše z rezolúcie Organizácie medzinárodného práva uverejnenej v roku 2012 vyplýva, že článok 19 Deklarácie zavádza pravidlo medzinárodného obyčajového práva, ktoré Únia musí pri výkone svojich právomocí dodržiavať.
            51. Parlament uvádza, že tretia časť druhého odvolacieho dôvodu je v celom rozsahu neprípustná z dôvodu, že odvolatelia v zmysle článku 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora dostatočne presne neurčili, v čom spočíva nesprávne právne posúdenie zo strany Všeobecného súdu. Odvolanie predovšetkým neumožňuje určiť, či odvolatelia kritizujú preskúmanie alebo chýbajúce preskúmanie dôvodov predložených Všeobecnému súdu a z akých dôvodov bolo nutné pripísať článku 19 Deklarácie záväzný charakter. Podľa Komisie a Parlamentu druhá a tretia časť tohto odvolacieho dôvodu sú aspoň sčasti neprípustné, pretože odvolatelia pred Všeobecným súdom neuplatnili ani porušenie slobody podnikania, ani porušenie pravidla medzinárodného obyčajového práva.
            52. Komisia, Parlament a Rada sa domnievajú, že druhá a tretia časť druhého odvolacieho dôvodu sú v každom prípade nedôvodné.
            Posúdenie Súdnym dvorom
            – O prípustnosti druhej a tretej časti druhého odvolacieho dôvodu
            53. Pokiaľ ide o námietku neprípustnosti vznesenú Parlamentom voči tretej časti druhého odvolacieho dôvodu ako celku, treba pripomenúť, že z článku 256 ods. 1 druhého pododseku ZFEÚ, článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ako aj z článku 168 ods. 1 písm. d) a článku 169 ods. 2 rokovacieho poriadku vyplýva, že odvolanie musí presne určiť kritizované body rozsudku, ktorého zrušenie sa požaduje, a presne vymedziť aj právne tvrdenia, ktoré návrh na zrušenie osobitným spôsobom podporujú, a to pod hrozbou neprípustnosti odvolania alebo dotknutého odvolacieho dôvodu (pozri v tomto zmysle rozsudky Schindler Holding a i./Komisia, C‑501/11 P, EU:C:2013:522, bod 43, a Ezz a i./Rada, C‑220/14 P, EU:C:2015:147, bod 111, ako aj citovanú judikatúru).
            54. Vo veci samej treba konštatovať, že tretia časť druhého odvolacieho dôvodu odvolateľov smeruje proti konkrétnemu bodu napadnutého rozsudku. Podľa odvolateľov uvádzané nesprávne právne posúdenie spočíva v nezohľadnení záväzného charakteru požiadavky súhlasu uvedenej v článku 19 Deklarácie, ktorá vyplýva tak z odôvodnenia 14 základného nariadenia, ako aj z pravidla medzinárodného obyčajového práva.
            55. Za týchto podmienok treba zamietnuť Parlamentom vznesenú námietku neprípustnosti tretej časti druhého odvolacieho dôvodu ako celku.
            56. Čo sa týka čiastočnej neprípustnosti vznesenej Komisiou a Parlamentom, zo spisu vyplýva, že odvolatelia pred Všeobecným súdom neuviedli ani event uálne porušenie slobody podnikania obsiahnuté v článku 16 Charty, ani porušenie pravidla medzinárodného obyčajového práva vyplývajúceho z článku 19 Deklarácie.
            57. Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že ak by sa účastníkovi konania pred Súdnym dvorom umožnilo po prvýkrát uviesť dôvod, ktorý neuviedol v konaní pred Všeobecným súdom, umožnilo by sa mu tým predložiť Súdnemu dvoru, ktorého právomoc v oblasti odvolacieho konania je obmedzená, spor v širšom rozsahu, ako bol ten, ktorým sa zaoberal Všeobecný súd (rozsudok Nexans a Nexans France/Komisia, C‑37/13 P, EU:C:2014:2030, bod 45 a citovaná judikatúra).
            58. Z tohto dôvodu treba druhú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neprípustnú v rozsahu, v akom sa týka slobody podnikania, a tretiu časť tohto dôvodu treba zamietnuť ako neprípustnú v rozsahu, v akom sa týka porušenia pravidla medzinárodného obyčajového práva.
            – O druhej časti druhého odvolacieho dôvodu z hľadiska obsahu
            59. Odvolatelia v podstate tvrdia, že základné nariadenie porušuje ich vlastnícke právo, lebo zákaz obchodovania s výrobkami z tuleňov zasahuje do ich práva na obchodné využívanie týchto výrobkov v Únii.
            60. V tejto súvislosti treba uviesť, že ochrana vlastníckeho práva zakotvená v článku 17 Charty sa netýka jednoduchých záujmov alebo príležitostí obchodnej povahy, ktorých neistota je vlastná samotnej podstate hospodárskych činností, ale sa týka majetkových práv, z ktorých podľa právneho poriadku vyplýva nadobudnuté právne postavenie, ktoré umožňuje ich majiteľom nezávislý výkon týchto práv na ich vlastný účet (pozri rozsudok Sky Österreich, C‑283/11, EU:C:2013:28, bod 34 a citovanú judikatúru).
            61. Takisto z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva, ktorá sa týka článku 1 protokolu č. 1 k EDĽP, vyplýva, že v súlade s článkom 52 ods. 3 Charty treba vziať do úvahy, že budúce príjmy možno považovať za „majetok“ chránený na základe tohto článku len v prípade, že už boli zarobené, sú predmetom istej pohľadávky alebo existujú osobitné okolnosti, ktoré môžu vyvolať u dotknutej osoby legitímne očakávanie, že nadobudne určitú majetkovú hodnotu (pozri najmä rozsudky ESĽP z 11. januára 2007, Anheuser‑Busch v. Portugalsko, č. 73049/01, § 64 a § 65, ako aj Malik v. Spojené kráľovstvo, už citovaný v bode 49 vyššie, § 93).
            62. Odvolatelia však pred súdmi Únie uvádzali len možnosť obchodovať s výrobkami z tuleňov v rámci Únie, pričom tieto okolnosti neobjasnili.
            63. V dôsledku toho treba druhú časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako sčasti neprípustnú a sčasti nedôvodnú.
            – O tretej časti druhého odvolacieho dôvodu z hľadiska obsahu
            64. V súvislosti s článkom 19 Deklarácie, ustanovením, ktoré samo osebe nie je právne záväzné, čo uznali aj odvolatelia, stačí konštatovať, že odôvodnenie 14 základného nariadenia nepriznáva záväzný charakter tejto povinnosti konzultácie a spolupráce na účely dosiahnutia dohody s komunitou Inuitov, uvedenej v tomto ustanovení.
            65. Zo znenia tohto odôvodnenia totiž vyplýva, že na to, aby neboli dotknuté ekonomické a sociálne záujmy komunity Inuitov živiacich sa lovom tuleňov, by sa malo povoliť uvádzanie na trh výrobkov z tuleňov pochádzajúcich z lovov tradične vykonávaných týmito komunitami na účely obživy.
            66. Vzhľadom na to, že takéto povolenie je stanovené v článku 3 ods. 1 základného nariadenia, zdá sa, že odvolávajúc sa na uznanie tohto lovu ako integrálnej súčasťou kultúry a identity členov inuitskej komunity v Deklarácii, uvedené odôvodnenie 14 len odôvodňuje túto odchýlku od zákazu uvádzania na trh výrobkov z tuleňov, ktorý vyplýva z tohto nariadenia.
            67. Naopak zo znenia odôvodnenia 14 uvedeného nariadenia nemožno vyvodiť právne záväznú povinnosť spĺňať požiadavky článku 19 Deklarácie, t. j. ustanovenia, ktoré sa v tomto odôvodnení vôbec nespomína.
            68. V dôsledku toho treba tretiu časť druhého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako sčasti neprípustnú a sčasti nedôvodnú.
            69. Zo všetkých uvedených úvah vyplýva, že odvolanie musí byť zamietnuté v celom rozsahu ako čiastočne neprípustné a čiastočne nedôvodné.
            O trovách
            70. Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne aj o trovách konania.
            71. Článok 138 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku uplatniteľný na konanie o odvolaní na základe jeho článku 184 ods. 1 stanovuje, že účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Ak sa vedľajší účastník prvostupňového konania, ktorý nepodal odvolanie, zúčastnil na konaní pred Súdnym dvorom, Súdny dvor môže podľa odseku 4 uvedeného článku 184 rozhodnúť, že znáša vlastné trovy konania. Článok 140 ods. 1 rokovacieho poriadku, ktorý je tiež uplatniteľný na konanie o odvolaní podľa článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku, stanovuje, že členské štáty a inštitúcie, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci, znášajú vlastné trovy konania.
            72. Keďže odvolatelia nemali vo veci úspech a Komisia navrhla zaviazať ich na náhradu trov konania, je opodstatnené rozhodnúť, že znášajú svoje vlastné trovy konania a navyše zaviazať ich na náhradu trov konania Komisie.
            73. Parlament a Rada ako vedľajší účastníci konania pred Všeobecným súdom znášajú svoje vlastné trovy konania.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol a vyhlásil:
            1. Odvolanie sa zamieta.
            2. Inuit Tapiriit Kanatami, Nattivak Hunters’ and Trappers’ Organisation, Pangnirtung Hunters’ and Trappers’ Organisation, Jaypootie Moesesie, Allen Kooneeliusie, Toomasie Newkingnak, David Kuptana, Karliin Aariak, Canadian Seal Marketing Group, Ta Ma Su Seal Products Inc., Fur Institute of Canada, NuTan Furs Inc., GC Rieber Skinn AS, Inuit Circumpolar Council Greenland (ICC‑Greenland), Johannes Egede, Kalaallit Nunaanni Aalisartut Piniartullu Kattuffiat (KNAPK), William E. Scott & Son, Association des chasseurs de phoques des Îles‑de‑la‑Madeleine, Hatem Yavuz Deri Sanayi iç Ve Diş Ticaret Ltd Şirketi et Northeast Coast Sealers’ Co‑Operative Society Ltd znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinní nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.
            3. Európsky parlament a Rada Európskej únie znášajú svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 15. februára 2007.#Bodegas Franco-Españolas proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-501/04.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 15. februára 2007 – Bodegas Franco‑Españolas/ÚHVT – Companhia Geral da Agricultura
            das Vinhas do Alto Douro (ROYAL)
      (vec T‑501/04)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ROYAL – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva ROYAL FEITORIA – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia pravdepodobnosti zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 52, 53)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 25. októbra 2004 (vec R 513/2002‑1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha), a Bodegas Franco-Españolas,
                  SA

            Údaje týkajúce sa veci:

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Bodegas Franco-Españolas, SA

               Predmetná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka ROYAL pre tovary patriace do triedy 33 – prihláška č. 1056902

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia uvedeného na podporu námietky:

               Companhia Geral da Agricultura das Vinhas do Alto Douro, SA (Real Companhia Velha)

               Ochranná známka alebo označenie uvedené na podporu námietky:

               portugalská obrazová ochranná známka ROYAL BRANDE č. 122170, slovná ochranná známka Spoločenstva ROYAL FEITORIA č. 418301
                  a obrazová medzinárodná ochranná známka ROYAL OPORTO WINE COMPANY (Portugal) č. 174788 pre tovary patriace do triedy 33

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               prijatie námietky na základe ochrannej známky Spoločenstva č. 418301 a zamietnutie prihlášky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie žaloby

      Výrok

                  1.

                  Rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 25. októbra
                     2004 (vec R 513/2002‑1) sa zrušuje.

                  2.

                  ÚHVT je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 24. apríla 1980. # Una Coonan proti Insurance Officer. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania National Insurance Commissioner - Spojené kráľovstvo. # Vec 110/79.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 6. apríla 1995. # Ernst Bauer proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Arbitrážna doložka. # Vec C-299/93.


      Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 10. mája 2012 – Komisia/Belgicko
      (vec C‑370/11)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 36 a 40 Dohody o EHP – Diskriminačné zdaňovanie kapitálových výnosov uskutočnených pri spätnom nákupe akcií subjektov kolektívneho investovania
         so sídlom v Nórsku alebo na Islande, ktoré nemajú povolenie v súlade so smernicou 85/611/EHS“

      Medzinárodné dohody – Dohoda o Európskom hospodárskom priestore – Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z príjmov (Dohoda o EHP, článok 40; smernica Rady 85/611) (pozri bod 20 a výrok)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článkov 36 a 40 Dohody o Európskom hospodárskom priestore – Diskriminačné
                  zdaňovanie kapitálových výnosov uskutočnených pri spätnom nákupe akcií subjektov kolektívneho investovania so sídlom v Nórsku
                  alebo na Islande, ktoré nemajú povolenie v súlade so smernicou 85/611/EHS

            Výrok

                  1.

                  	Belgické kráľovstvo si tým, že ponechalo v platnosti predpisy, podľa ktorých kapitálové výnosy uskutočnené pri spätnom nákupe
                     akcií subjektov kolektívneho investovania, ktorých 40 % majetku je investovaných do pohľadávok a ktoré nemajú povolenie vydané
                     v súlade so smernicou Rady 85/611/EHS z 20. decembra 1985 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení
                     týkajúcich sa podnikov kolektívneho investovania do prevoditeľných cenných papierov (PKIPCP), nie sú zdaniteľné, ak majú tieto
                     subjekty sídlo v Belgicku, zatiaľ čo kapitálové výnosy uskutočnené pri spätnom nákupe akcií takýchto subjektov so sídlom v Nórsku
                     a na Islande podliehajú zdaneniu, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 40 Dohody o Európskom hospodárskom priestore
                     z 2. mája 1992.

                  2.

                  	Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 10. decembra 1992. # Calvin E. Williams proti Dvoru audítorov Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Prípustnosť - Hodnotenie. # Vec T-33/91.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 18. júna 1996. # Juana de la Cruz Elena Vela Palacios proti Hospodárskemu a sociálnemu výboru. # Úradníci - Prípustnosť - Akt s negatívnymi účinkami. # Vec T-293/94.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 5. júna 1996. # NMB France SARL, NMB-Minebea-GmbH, NMB UK Ltd a NMB Italia Srl proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Antidumpingové clá. # Vec T-162/94.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 28. marca 1990. # Waldrich Siegen Werkzeugmaschinen GmbH proti Finanzamt Hagen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Münster - Nemecko. # Vec C-38/88.


Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) zo 17. júla 2014.#Reber Holding GmbH & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Obrazová ochranná známka Walzer Traum – Námietka majiteľa národnej slovnej ochrannej známky Walzertraum – Pojem riadne používanie ochrannej známky – Nezohľadnenie skorších rozhodnutí – Zásada rovnosti zaobchádzania.#Vec C‑141/13 P.