title: ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (druhá komora) zo 17. júla 2012.#BG proti Európskemu ombudsmanovi.#Verejná služba – Disciplinárne konanie – Disciplinárny postih – Odvolanie z funkcie – Existencia predbežného vyšetrovania pred vnútroštátnymi trestnými súdmi v čase prijatia rozhodnutia o odvolaní z funkcie – Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami – Zákaz prepustenia tehotnej pracovníčky počas obdobia od začiatku tehotenstva do konca materskej dovolenky.#Vec F-54/11.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBUEURÓPSKEJ ÚNIE (druhá komora)

      zo 17. júla 2012 (*)

      „Verejná služba – Disciplinárne konanie – Disciplinárny postih – Odvolanie z funkcie – Existencia predbežného vyšetrovania pred vnútroštátnymi trestnými súdmi v čase prijatia rozhodnutia o odvolaní z funkcie
         – Rovnosť zaobchádzania s mužmi a so ženami – Zákaz prepustenia tehotnej pracovníčky počas obdobia od začiatku tehotenstva do konca materskej dovolenky“

      Vo veci F‑54/11,
      ktorej predmetom je žaloba podaná podľa článku 270 ZFEÚ, uplatniteľného na Zmluvu o ESAE v súlade s jej článkom 106a,
      BG, bývalá úradníčka Európskeho ombudsmana, s bydliskom v Štrasburgu (Francúzsko), v zastúpení: L. Levi a A. Blot, avocats,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskemu ombudsmanovi, v zastúpení: J. Sant’Anna, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Waelbroeck a A. Duron, avocats,

      žalovanému,
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka komory M. I. Rofes i Pujol, sudcovia I. Boruta a K. Bradley (spravodajca),
      tajomník: X. Lopez Bancalari, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. marca 2012,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhom doručeným do kancelárie Súdu pre verejnú službu 4. mája 2011 BG podala túto žalobu, ktorou navrhuje na jednej strane
         zrušiť rozhodnutie Európskeho ombudsmana uplatniť na ňu postih spočívajúci v odvolaní z funkcie bez straty práva na dôchodok
         a na druhej strane náhradu ujmy, ktorú údajne utrpela v dôsledku tohto rozhodnutia.

       Právny rámec
      2        Článok 47 Charty základných práv Európskej únie znie takto:

      „…
      Každý má právo na to, aby jeho záležitosť bola spravodlivo, verejne a v primeranej lehote prejednaná nezávislým a nestranným
         súdom zriadeným zákonom. Každý musí mať možnosť poradiť sa, obhajovať sa a nechať sa zastupovať.

      …“
      3        Článok 23 Charty s názvom „Rovnosť medzi ženami a mužmi“ stanovuje:

      „Rovnosť medzi ženami a mužmi musí byť zabezpečená vo všetkých oblastiach vrátane zamestnania, práce a odmeňovania.
      …“
      4        Článok 1e ods. 2 Služobného poriadku úradníkov Európskej únie (ďalej len „služobný poriadok“) znie takto:

      „Zamestnancom v aktívnom pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy,
         ktoré sú aspoň rovnocenné s minimálnymi požiadavkami, uplatniteľnými podľa opatrení, schválených v týchto oblastiach podľa
         zmlúv.“

      5        Článok 12 služobného poriadku stanovuje:

      „Zamestnanec sa zdrží každého konania alebo správania, ktoré by mohlo nepriaznivo ovplyvniť jeho postavenie [poškodiť dôstojnosť
         jeho funkcie – neoficiálny preklad].“

      6        Podľa článku 86 ods. 3 služobného poriadku:

      „Disciplinárne predpisy, postupy a opatrenia, a predpisy a postupy týkajúce sa administratívneho vyšetrovania, sú upravené
         v prílohe IX.“

      7        Príloha IX služobného poriadku sa týka disciplinárneho konania. Jej článok 5 znie takto:

      „1.      V každej inštitúcii sa zriadi disciplinárna Komisia, ďalej len ‚Komisia‘. V komisii musí byť zastúpený aspoň jeden člen, ktorý
         môže zastávať funkciu predsedu a je vybratý z osôb mimo inštitúcie.

      2.      Komisia sa skladá z predsedu a štyroch plnoprávnych členov, ktorí môžu byť nahradení náhradníkmi a v prípadoch týkajúcich
         sa zamestnanca, ktorý je zaradený najviac v platovej triede AD 13, dvoch ďalších členov zaradených v rovnakej funkčnej skupine
         a rovnakej platovej triede ako zamestnanec, proti ktorému sa vedie disciplinárne konanie.

      3.      Pre všetky prípady, s výnimkou tých, ktoré sa týkajú zamestnancov v platových triedach AD 16 alebo AD 15, členovia komisie
         a ich náhradníci sa vymenúvajú spomedzi zamestnancov v platovej triede AD 14 alebo vyššej, ktorí sú v aktívnom pracovnom pomere.

      …“
      8        Podľa článku 6 prílohy IX služobného poriadku:

      „1.      Ustanovujúci [Menovací – neoficiálny preklad] orgán a Výbor zamestnancov vymenujú po dvoch členoch a dvoch náhradníkoch súčasne.

      2.      Predsedu a zástupcu predsedu vymenúva ustanovujúci [menovací – neoficiálny preklad] orgán.

      …
      5.      Príslušný zamestnanec mať právo odmietnuť jedného z členov komisie do piatich dní od jej ustanovenia. Aj inštitúcia má právo
         odmietnuť jedného z členov komisie.

      …“
      9        Článok 10 prílohy IX služobného poriadku stanovuje:

      „Prísnosť uložených disciplinárnych postihov musí byť primeraná závažnosti priestupku. Pri určovaní závažnosti priestupku
         a rozhodovaní o disciplinárnom postihu sa berie do úvahy najmä:

      a)      charakter priestupku a okolnosti, za ktorých vznikol;
      b)      rozsah nepriaznivých účinkov priestupku na integritu, dobré meno alebo záujmy inštitúcií;
      c)      mieru, do akej bol priestupok spôsobený úmyselne alebo z nedbanlivosti;
      d)      dôvody priestupku zamestnanca;
      e)      platovú triedu a dĺžku služby zamestnanca;
      f)      mieru osobnej zodpovednosti zamestnanca;
      g)      úroveň povinností a kompetencií zamestnanca;
      h)      či priestupok je spojený s opakovaným konaním alebo správaním;
      i)      správanie zamestnanca počas celej jeho kariéry.“
      10      Článok 18 prílohy IX služobného poriadku znie takto:

      „Po preskúmaní predložených dokumentov [disciplinárnej Komisii] a s prihliadnutím na všetky ústne alebo písomné stanoviská
         a výsledky vykonaného vyšetrovania Komisia väčšinou hlasov prijíma odôvodnené stanovisko, najmä k otázke, či sú v sťažnosti
         označené skutočnosti preukázané a či odôvodňujú uloženie sankcie. Toto stanovisko podpisujú všetci členovia komisie. Každý
         člen môže priložiť k stanovisku svoj odlišný názor. Komisia predkladá uvedené stanovisko ustanovujúcemu [menovaciemu – neoficiálny preklad] orgánu a príslušnému zamestnancovi do dvoch mesiacov odo dňa prijatia správy ustanovujúceho [menovacieho – neoficiálny preklad] orgánu, ak je táto lehota primeraná zložitosti prípadu. Ak sa vyšetrovanie uskutočnilo na podnet komisie, táto lehota je
         štyri mesiace pod podmienkou, že je primeraná vzhľadom na zložitosť prípadu.“

      11      Článok 23 prílohy IX služobného poriadku stanovuje, že:

      „1.      Ak ustanovujúci [menovací – neoficiálny preklad] orgán obviní zamestnanca z vážneho priestupku, ktorého sa dopustil nesplnením pracovných povinností alebo porušením právnych
         predpisov, môže ihneď odvolať z funkcie osobu obvinenú [pozastaviť výkon funkcie osoby obvinenej – neoficiálny preklad] z tohto priestupku, na čas určitý alebo neurčitý.

      2.      Ustanovujúci [Menovací – neoficiálny preklad] orgán prijme toto rozhodnutie po vypočutí príslušného zamestnanca, s výnimkou mimoriadnych okolností.“

      12      Podľa článku 25 prílohy IX služobného poriadku:

      „Ak je zamestnanec [trestne – neoficiálny preklad] stíhaný pre rovnaké činy, konečné rozhodnutie sa môže prijať až po vynesení konečného rozsudku súdom, ktorý prípad prejednáva.“

      13      Článok 2 ods. 3 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami,
         pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40;
         Mim. vyd. 05/001, s. 187), znie takto:

      „Táto smernica sa nedotýka ustanovení na ochranu žien, najmä pokiaľ ide o tehotenstvo a materstvo.“
      14      Smernica 76/207 bola zrušená s účinnosťou od 15. augusta 2009 smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2006/54/ES z 5. júla
         2006 o vykonávaní zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo veciach zamestnanosti a povolania
         (prepracované znenie) (Ú. v. EÚ L 204, s. 23), ktorého článok 1 s názvom „Účel“ stanovuje:

      „Účelom tejto smernice je zabezpečiť vykonávanie zásady rovnosti príležitostí a rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami vo
         veciach zamestnania a povolania.

      V tomto ohľade smernica obsahuje ustanovenia na vykonávanie zásady rovnakého zaobchádzania, pokiaľ ide o:
      a)      prístup k zamestnaniu vrátane postupu a k odbornej príprave;
      b)      pracovné podmienky vrátane odmeny;
      c)      zamestnanecké systémy sociálneho zabezpečenia.
      Obsahuje tiež ustanovenia na zabezpečenie účinnejšieho vykonávania prostredníctvom stanovenia vhodných postupov.“
      15      Článok 2 ods. 2 smernice 2006/54 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice diskriminácia zahŕňa:
      …
      c)      akékoľvek menej priaznivé zaobchádzanie so ženou z dôvodov tehotenstva alebo materskej dovolenky v zmysle smernice 92/85/EHS.“
      16      Článok 10 s názvom „Zákaz prepustenia“ smernice Rady 92/85/EHS z 19. októbra 1992 o zavedení opatrení na podporu zlepšenia
         bezpečnosti a ochrany zdravia pri práci tehotných pracovníčok a pracovníčok krátko po pôrode alebo dojčiacich pracovníčok
         (desiata samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS) (Ú. v. ES L 348, s. 1; Mim. vyd. 05/002, s. 110)
         znie takto:

      „Aby sa pracovníčkam v zmysle článku 2 zaručilo uplatňovanie ich práv na ochranu zdravia a bezpečnosť, ako ich ustanovuje
         uvedený článok, zabezpečí sa, že:

      1.      členské štáty prijmú potrebné opatrenia na zákaz prepustenia pracovníčok v zmysle článku 2 počas obdobia od začiatku tehotenstva
         do konca materskej dovolenky stanovenej v článku 8 ods. 1 okrem výnimočných prípadov nesúvisiacich s ich stavom, ktoré povoľujú
         vnútroštátne právne predpisy a/alebo vnútroštátna prax a kde to je uplatniteľné, pod podmienkou, že na to dá súhlas príslušný
         orgán;

      2.      ak zamestnávateľ prepustí pracovníčku v zmysle článku 2 v období uvedenom v bode 1, musí písomne uviesť riadne opodstatnené
         dôvody jej prepustenia;

      …“
       Skutkové okolnosti
      17      Žalobkyňa po tom, ako od roku 2002 pracovala u Európskeho ombudsmana ako dočasný zamestnanec a následne ako úradník vo funkčnej
         skupine asistentov (AST), vykonávala vo funkčnej skupine administrátorov (AD) od 1. októbra 2008 do 31. júla 2010 funkciu
         osoby zodpovednej za komunikáciu v oddelení „Komunikácia“ útvarov Ombudsmana v platovej triede AD 5.

      18      Na pojednávaní žalobkyňa uviedla, že v čase skutkových okolností bola vlastníčkou domu v Kehle (Nemecko), že jej manžel a ona
         ho nikdy nepoužívali ako hlavné bydlisko a že v roku 2006 zrealizovala kúpu bytu v Štrasburgu (Francúzsko), ktorý bol od tej
         doby na predaj.

      19      Koncom februára 2008 sa žalobkyňa zaregistrovala v družstevnej spoločnosti zaoberajúcej sa realitnou činnosťou (ďalej len
         „družstevná spoločnosť“) s cieľom získať ubytovanie v Štrasburgu s využitím štátnej pomoci poskytovanej vo Francúzku domácnostiam
         s nízkymi príjmami, ktoré sa považujú za domácnosti po prvýkrát nadobúdajúce status vlastníka svojho bydliska. Na účely doplnenia
         svojho spisu poskytla družstevnej spoločnosti dve potvrdenia o príjmoch z 27. februára 2008 týkajúce sa rokov 2006 a 2007.

      20      Listom z 24. marca 2009 družstevná spoločnosť požiadala žalobkyňu, aby uviedla, či potvrdzuje svoj záujem nadobudnúť ubytovanie,
         a aby jej poskytla niektoré informácie.

      21      V priebehu júla 2009 družstevná spoločnosť požiadala žalobkyňu na účely preverenia jej spisu o predloženie jej výplatných
         listín, ako aj výplatných listín jej manžela.

      22      Žalobkyňa teda predložila výplatné listiny týkajúce sa apríla, mája, júna a júla 2009 (ďalej len „výplatné listiny“), ako
         aj informácie týkajúce sa príjmov jej manžela.

      23      Dňa 3. augusta 2009 družstevná spoločnosť skontaktovala vedúceho oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ útvarov Ombudsmana
         s cieľom získať spresnenie týkajúce sa na jednej strane zohľadnenia platieb poberaných úradníkmi Európskej únie pre potreby
         priznania hypotéky prostredníctvom štátnej pomoci a na druhej strane výplatných listín predložených žalobkyňou. V nadväznosti
         na žiadosť útvarov Ombudsmana družstevná spoločnosť predložila 7. augusta 2009 kópiu výplatných listín.

      24      Oddelenie „Administratíva a zamestnanci“ po oboznámení sa s výplatnými listinami zistilo, že tieto výplatné listiny bol zmenené
         tak, aby znižovali skutočný príjem dotknutej osoby. Výplatné listiny z apríla, mája a júna 2009 tak vykazovali čistú mzdu
         2 410,36 eur namiesto 5 822,43 eur a výplatná listina z júla 2009 čistú mzdu 5 711,32 eur namiesto 9 123,39 eur.

      25      Dňa 10. augusta 2009 vedúci oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ zaslal družstevnej spoločnosti e‑mail, v ktorom ju informoval,
         že na jednej strane nemôže spresniť, aké sumy sa majú zohľadniť z hľadiska francúzskeho práva, a že na druhej strane odhalil
         vážne nepresnosti vo výplatných listinách, ktoré predložila žalobkyňa.

      26      Dňa 11. augusta 2009 vedúci oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ navrhol začatie administratívneho vyšetrovania vo veci
         „možného falšovania úradných dokumentov Ombudsmana… a [ich] použitie voči tretej osobe s cieľom získať osobný prospech“.

      27      Dňa 17. augusta 2009 družstevná spoločnosť informovala vedúceho oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ o svojom zámere požiadať
         žalobkyňu, aby predložila potvrdenie týkajúce sa referenčného daňového príjmu za rok 2008.

      28      Dňa 25. augusta 2009 žalobkyňa požiadala útvary Ombudsmana, aby jej poskytli potvrdenie vyžadované družstevnou spoločnosťou,
         ako aj iné potvrdenie v nemeckom jazyku. V ten istý deň vedúci oddelenia „Administratíva a zamestnanci“ informoval žalobkyňu,
         že nie je možné okamžite jej poskytnúť potvrdenie za rok 2008, ale poskytol jej potvrdenie v nemeckom jazyku.

      29      Dňa 26. augusta 2009 žalobkyňa predložila družstevnej spoločnosti dokument s názvom „Potvrdenie“ týkajúce sa zdaniteľného
         príjmu za rok 2008 na hlavičkovom papieri Európskeho ombudsmana, oddelenia „Administratíva [a zamestnanci]“.

      30      Družstevná spoločnosť zaslala toto potvrdenie oddeleniu „Administratíva a zamestnanci“, ktoré konštatovalo, že dotknutý dokument
         nebol vystavený týmto oddelením. Na tomto potvrdení bolo najmä uvedené referenčné číslo potvrdenia v nemeckom jazyku poskytnutého
         žalobkyni 25. augusta 2009.

      31      Dňa 2. septembra 2009 rozhodol Ombudsman o začatí administratívneho vyšetrovania, o informovaní prokurátora Francúzskej republiky
         o dotknutých činoch a o pozastavení výkonu funkcie žalobkyne na neurčitú dobu bez zníženia mzdy. Žalobkyňa o tom bola informovaná
         v ten istý deň.

      32      Dňa 3. septembra 2009 bola žalobkyňa predvolaná na prvý výsluch v rámci administratívneho vyšetrovania. V priebehu tohto výsluchu
         uznala, že sama vykonala falšovanie štyroch výplatných listín a potvrdenia o príjmoch za rok 2008. Okrem toho informovala
         vyšetrovateľov o skutočnosti, že je tehotná, odpovedala na otázky, ktoré jej boli položené, a predložila vyšetrovateľom ručne
         písaný list, v ktorom vyhlásila, že nijako nespochybňuje činy, ktoré sa jej vytýkajú, ale že si želá poskytnúť vysvetlenie.
         Najmä tvrdila, že spáchala „nezmyselné“ skutky a že tak konala s cieľom „ukončiť úplne neznesiteľnú rodinnú situáciu“, konkrétne
         ťažkosti s uzatvorením hypotéky z dôvodu vážnej choroby jej manžela.

      33      Dňa 18. septembra 2009 vyšetrovatelia zaslali svoje závery týkajúce sa činov vytýkaných žalobkyni. Žalobkyňa poskytla dodatočné
         pripomienky 22. septembra 2009 a spresnila, že začiatkom júla 2009 si uvedomila, že je tehotná a konala v stave paniky, lebo
         sa obávala, že sa jej žiadosti v družstevnej spoločnosti nevyhovie.

      34      Listom z 24. septembra 2009 vyšetrovatelia poskytli Ombudsmanovi správu o administratívnom vyšetrovaní, v ktorej vyvodili
         záver, že žalobkyňa falšovala dokumenty a že ich predložila družstevnej spoločnosti ako podporné dokumenty pre žiadosť, ktorá,
         ak by bola prijatá, by jej umožnila získať hypotéku za podmienok, ktoré sú podľa francúzskeho práva vyhradené pre domácnosti
         s nízkymi príjmami. Vyšetrovatelia preto odporučili začať disciplinárne konanie.

      35      Dňa 23. októbra 2009 bola žalobkyňa vypočutá Ombudsmanom v rámci predbežného výsluchu stanoveného článkom 3 prílohy IX služobného
         poriadku.

      36      Dňa 20. novembra 2009 Ombudsman rozhodol o začatí disciplinárneho konania. Vzhľadom na tehotenstvo žalobkyne a v nadväznosti
         na stanovisko posudkového lekára inštitúcie však rozhodol 18. januára 2010 odložiť úkony spojené s disciplinárnym konaním
         na dátum po pôrode žalobkyne.

      37      Dňa 19. mája 2010 Ombudsman vec predložil disciplinárnej komisii, ktorá žalobkyňu vypočula 8. júla 2010.

      38      Dňa 9. júla 2010 disciplinárna komisia vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom dospela k záveru, že inkriminované činy žalobkyňa
         potvrdila a uznala.

      39      Pokiaľ ide o navrhnutý postih, disciplinárna komisia vysvetlia svoje stanovisko takto:

      „–      vytýkané činy porušujú dôstojnosť funkcie vykonávanej [žalobkyňou], najmä v kontexte hodnoty integrity spojenej s inštitúciou,
         ktorá ju zamestnáva, a predstavujú závažné porušenia článku 12 služobného poriadku…,

      –        úmyselná povaha vytýkaných skutočností a zodpovednosť úradníčky sú nesporné,
      –        úradníčka vykonáva úlohy, ktoré zahŕňajú vysokú úroveň zodpovednosti,
      –        vytýkané činy nenastali opakovane,
      –        úradníčka mala dobré hodnotiace správy počas celého svojho služobného postupu.“
      40      Vzhľadom na tieto okolnosti disciplinárna komisia väčšinou hlasov navrhla ako postih „zaradenie dotknutej osoby do nižšej
         funkčnej skupiny s nižšou platovou triedou (AST 1, platový stupeň 1)“. Menšina členov disciplinárnej komisie sa však domnievala,
         že vhodnejším postihom je odvolanie z funkcie.

      41      Ombudsman vo svojom rozhodnutí z 20. júla 2010, ktoré bolo žalobkyni doručené 22. júla 2010, rozhodol o uložení postihu odvolania
         z funkcie bez straty práva na dôchodok s účinnosťou od 31. júla 2010 (ďalej len „sporné rozhodnutie“).

      42      Dňa 21. októbra 2010 žalobkyňa podala sťažnosť na základe článku 90 ods. 2 služobného poriadku proti rozhodnutiu z 20. júla
         2010.

      43      Rozhodnutím z 18. januára 2011, ktoré bolo žalobkyni doručené 24. januára 2011, Ombudsman sťažnosť zamietol.

       Návrhy účastníkov konania a konanie
      44      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zrušil rozhodnutie z 20. júla 2010,
      –        v prípade potreby zrušil rozhodnutie z 18. januára 2011, doručené 24. januára 2011, ktorým bola jej sťažnosť výslovne zamietnutá,

      a v dôsledku toho:
      –        konštatoval, že zrušenie sporného rozhodnutia má za následok jej opätovné prijatie na pracovné miesto administrátora v platovej
         triede AD 5 platového stupňa 2 so spätným účinkom ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia, ako aj vyplatenie peňažných
         nárokov dlžných za celé toto obdobie zvýšených o úroky z omeškania podľa sadzby Európskej centrálnej banky zvýšenej o 2 body,

      –        subsidiárne zaviazal Ombudsmana na zaplatenie sumy zodpovedajúcej odmene, ktorú by žalobkyňa dostávala od dátumu nadobudnutia
         účinnosti jej odvolania z funkcie až do mesiaca, v ktorom dosiahne dôchodkový vek, teda júla 2040, a príslušnú úpravu práv
         na dôchodok žalobkyne,

      –        v každom prípade zaviazal Ombudsmana na zaplatenie sumy 65 000 eur z dôvodu nemateriálnej ujmy spôsobenej žalobkyni,
      –        zaviazal Ombudsmana na náhradu všetkých trov konania.
      45      Ombudsman navrhuje, aby Súd pre verejnú službu:

      –        zamietol žalobu ako nedôvodnú v celom rozsahu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      46      Súd pre verejnú službu svojou prípravnou správou pre pojednávanie predloženou listom z 15. decembra 2011 vyzval účastníkov
         konania, aby dodržali opatrenia na zabezpečenie priebehu konania, ktorým účastníci konania vyhoveli v stanovenej lehote. Žalobkyňa
         však informovala Súd pre verejnú službu, že nemohla predložiť kópiu informačného listu priloženého k žiadosti družstevnej
         spoločnosti z 24. marca 2009.

       Právny stav
      1.     O predmete žaloby
      47      Okrem zrušenia rozhodnutia z 20. júla 2010 žalobkyňa navrhuje, v prípade potreby, zrušenie rozhodnutia z 18. januára 2011,
         ktorým menovací orgán zamietol jej sťažnosť.

      48      Podľa ustálenej judikatúry návrhy na zrušenie, ktoré formálne smerujú proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti, majú za následok,
         že Súdu pre verejnú službu je na posúdenie predložený akt, proti ktorému bola podaná sťažnosť, ak toto rozhodnutie ako také
         nemá samostatný obsah (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament, 293/87, bod 8).
         Keďže rozhodnutie o zamietnutí sťažnosti podanej proti spornému rozhodnutiu v prejednávanom prípade nemá samostatný obsah,
         žalobu treba považovať za žalobu smerujúcu iba proti spornému rozhodnutiu.

      49      Okrem toho Súd pre verejnú službu pripomína, že mu neprináleží v rámci žaloby podanej na základe článku 91 služobného poriadku
         ukladať inštitúciám Únie príkazy (pozri napríklad rozsudok Súdu pre verejnú službu z 24. februára 2010, P/Parlament, F‑89/08,
         bod 120, a zo 14. septembra 2010, Da Silva Pinto Branco/Súdny dvor, F‑52/09, bod 31). Návrhy smerujúce k tomu, aby Súd pre
         verejnú službu konštatoval, že zrušenie sporného rozhodnutia má za následok opätovné prijatie žalobkyne na jej pracovné miesto
         administrátora v platovej triede AD 5 platového stupňa 2 so spätným účinkom ku dňu nadobudnutia účinnosti tohto rozhodnutia,
         musia byť preto zamietnuté ako neprípustné.

      2.     O návrhoch na zrušenie
      50      Na podporu svojich návrhov na zrušenie sporného rozhodnutia žalobkyňa vzniesla päť dôvodov založených na porušení disciplinárneho
         konania stanoveného služobným poriadkom, porušení povinnosti odôvodnenia, na zjavne nesprávnom posúdení, na porušení zásady
         rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami a práva na materskú dovolenku, ako aj porušení povinnosti starostlivosti a zásady
         riadnej správy vecí verejných.

      51      Okrem toho vo svojich písomných vyjadreniach žalobkyňa nastoľuje otázku spočívajúcu v úlohe Ombudsmana v kontexte jednak disciplinárneho
         konania z hľadiska zásad rovnosti zbraní medzi účastníkmi konania a jednak spravodlivého procesu. Aj za predpokladu, že žalobkyňa
         zamýšľala takto vzniesť dôvod na podporu svojich návrhov na zrušenie, treba konštatovať, že takýto dôvod, ktorý nie je podložený
         žiadnymi argumentmi v rozpore s pravidlom stanoveným v článku 35 ods. 1 písm. e) rokovacieho poriadku, by musel byť zamietnutý
         ako neprípustný.

       O prvom dôvode založenom na porušení disciplinárneho konania stanoveného služobným poriadkom
      52      Dôvod založený na porušení disciplinárneho konania stanoveného služobným poriadkom má tri časti, ktoré súvisia s porušením
         článku 25 prílohy IX služobného poriadku, s porušením článku 23 prílohy IX služobného poriadku a s porušením článkov 5 a 6
         prílohy IX služobného poriadku.

       O prvej časti prvého dôvodu týkajúcej sa existencie trestného stíhania za rovnaké činy
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      53      Žalobkyňa tvrdí, že Ombudsman v rozpore s článkom 25 prílohy IX služobného poriadku prijal konečné rozhodnutie, pričom nečakal
         na záver trestného stíhania, ktoré sa proti nej začalo.

      54      Podľa Ombudsmana pojem „trestné stíhanie“ stanovený v článku 25 prílohy IX služobného poriadku treba posúdiť vo svetle vnútroštátneho
         práva uplatniteľného na prejednávanú vec, teda vo svetle francúzskeho práva. Ombudsman v tejto súvislosti tvrdí, že „trestné
         stíhanie“ v zmysle francúzskeho práva v čase prijatia sporného rozhodnutia neexistovalo, a navrhuje, aby Súd pre verejnú službu
         zamietol túto časť prvého dôvodu.

      55      Na pojednávaní žalobkyňa tvrdila, že článok 25 prílohy IX služobného poriadku treba vykladať autonómne a že odkaz Ombudsmana
         na francúzske právo v jeho vyjadrení k žalobe nie je relevantný.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      56      Na úvod treba konštatovať, že výhrada založená na porušení článku 25 prílohy IX služobného poriadku nebola vznesená v rámci
         konania pred podaním žaloby.

      57      Je nesporné, že Ombudsman nevzniesol voči žalobkyni námietku neprípustnosti. Zhoda medzi sťažnosťou a žalobou, od ktorej závisí
         prípustnosť žaloby, však predstavuje otázku verejného poriadku, ktorú musí súd preskúmať ex offo (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu z 11. júla 2007, B/Komisia, F‑7/06, bod 26 a tam citovanú judikatúru).

      58      Toto pravidlo sa môže uplatniť iba v prípadoch, keď žaloba v súdnom konaní mení predmet sťažnosti alebo jej dôvod, pričom
         pojem „dôvod“ sa musí vykladať extenzívne. Najmä pokiaľ ide o návrhy na zrušenie treba pod „dôvodom sporu“ rozumieť spochybnenie
         vnútornej zákonnosti napadnutého aktu žalobcom alebo, alternatívne, spochybnenie jeho vonkajšej zákonnosti, pričom ide o rozlíšenie
         uznané judikatúrou (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu z 1. júla 2010, Časta/Komisia, F‑40/09, bod 83 a tam citovanú judikatúru).

      59      V prejednávanej veci treba konštatovať, že žalobkyňa uviedla v štádiu sťažnosti viaceré tvrdenia súvisiace s vonkajšou zákonnosťou,
         ako aj vnútornou zákonnosťou sporného rozhodnutia, a to nezákonnú povahu postupu pri prijatí tohto rozhodnutia, vecnú nesprávnosť
         vytýkaných činov, porušenie povinnosti odôvodnenia a porušenie zásady primeranosti. Z toho vyplýva, že žalobkyňa tým, že vo
         svojej žalobe uviedla dôvod založený na porušení článku 25 prílohy IX služobného poriadku, neporušila pravidlo zhody, a že
         tento dôvod je preto prípustný.

      60      Pokiaľ ide o meritum, prerušenie disciplinárneho konania až do právoplatného ukončenia trestného konania stanové v článku 25
         prílohy IX služobného poriadku má dvojaký dôvod.

      61      Na jednej strane má zabrániť zhoršeniu postavenia dotknutého úradníka v trestnom konaní vedenom pre činy, ktoré sú tiež predmetom
         disciplinárneho konania, ktoré sa voči nemu vedie v rámci inštitúcie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 19. marca 1998, Tzoanos/Komisia,
         T‑74/96, bod 34).

      62      Na druhej strane takéto prerušenie umožňuje zohľadniť v disciplinárnom konaní skutkové zistenia trestného súdu, keď sa jeho
         rozhodnutie stane právoplatným. Článok 25 prílohy IX služobného poriadku totiž zakotvuje zásadu, podľa ktorej „prebiehajúce
         trestné konanie bráni pokračovaniu disciplinárneho konania“, čo je odôvodnené najmä skutočnosťou, že vnútroštátne trestné
         súdy disponujú omnoho širšími vyšetrovacími právomocami ako menovací orgán. Preto je administratíva v prípade, v ktorom ten
         istý čin napĺňa znaky skutkovej podstaty trestného činu a predstavuje porušenie služobných povinností úradníka, viazaná závermi
         trestného súdu v trestnom konaní. Ak trestný súd tieto skutočnosti konštatoval, následne ich môže administratíva právne kvalifikovať
         ako disciplinárne porušenie povinností a predovšetkým overiť, či zakladajú porušenie služobných povinností (rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 10. júna 2004, François/Komisia, T‑307/01, bod 75; rozsudok Súdu pre verejnú službu z 13. januára 2010, A
         a G/Komisia, F‑124/05 a F‑96/06, bod 323).

      63      Okrem toho z relevantnej judikatúry vyplýva, že dotknutému úradníkovi prináleží poskytnúť menovaciemu orgánu dôkazy umožňujúce
         posúdiť, či činy, za ktoré je stíhaný v rámci disciplinárneho konania, sú zároveň predmetom trestného stíhania, ktoré sa voči
         nemu začalo. Na splnenie tejto povinnosti musí dotknutý úradník v zásade preukázať, že sa voči nemu začalo trestné stíhanie,
         zatiaľ čo sa proti nemu viedlo disciplinárne konanie. Činy, ktorých sa trestné stíhanie týka, môžu byť totiž identifikované
         a porovnané s činmi, pre ktoré sa začalo disciplinárne konanie, na účely určenia ich prípadnej totožnosti, iba ak sa začalo
         takéto trestné stíhanie (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. mája 2002, Onidi/Komisia, T‑197/00, bod 81).

      64      Súdu pre verejnú službu preto prináleží predovšetkým rozhodnúť, či za okolností prejednávanej veci žalobkyňa preukázala, že
         v okamihu prijatia sporného rozhodnutia prebiehalo „trestné stíhanie pre rovnaké činy“.

      65      Súd pre verejnú službu hneď pripomína, že podľa ustálenej judikatúry znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje žiadny
         výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť zmysel a rozsah takéhoto ustanovenia, musí mať za normálnych podmienok
         autonómny výklad, ktorý treba hľadať s prihliadnutím na kontext ustanovenia a cieľ sledovaný predmetnou právnou úpravou (rozsudky
         Súdu prvého stupňa z 5. októbra 2009, Komisia/Roodhuijzen, T‑58/08, bod 70, a Všeobecného súdu Európskej únie z 13. septembra
         2011, Zangerl‑Posselt/Komisia, T‑62/10 P, bod 41 a tam citovaná judikatúra). Súd Únie sa až vtedy, ak nemá možnosť nájsť v práve
         Únie alebo vo všeobecných zásadách práva Únie prvky, ktoré by mu umožnili spresniť obsah a rozsah určitého ustanovenia autonómnym
         výkladom, môže aj pri absencii výslovného odkazu odvolať na právo členských štátov na účely uplatnenia práva Únie.

      66      Z tejto judikatúry vyplýva, že v prvom rade je potrebné skúmať relevantné ustanovenia služobného poriadku (rozsudok Komisia/Roodhuijzen,
         už citovaný, bod 71). Jediné odkazy na pojem „trestné stíhanie“ v služobnom poriadku sa však nachádzajú v článkoch 24 a 25
         prílohy IX, teda v kontexte disciplinárneho konania, pričom tieto články neposkytujú žiadnu užitočnú informáciu o obsahu tohto
         pojmu. Treba teda konštatovať, že služobný poriadok nespresňuje obsah pojmu „trestné stíhanie“ napríklad na rozdiel od pojmu
         „stály nemanželský partner úradníka“ na účely priznania príspevku na domácnosť vo veci Komisia/Roodhuijzen, ktorý je definovaný
         v článku 1 ods. 2 písm. c) prílohy VII služobného poriadku.

      67      Pokiaľ ide o právo Únie, treba poznamenať, že normotvorca prijal viacero aktov, ktoré či už výslovne, alebo implicitne odkazujú
         na vnútroštátne právo na účely definície pojmu „trestné konanie“ alebo špecifickejšieho pojmu „trestné stíhanie“. Napríklad
         v článku 1 písm. c) rámcového rozhodnutia Rady 2001/220/SVV z 15. marca 2001 o postavení obetí v trestnom konaní výraz „trestné
         konanie“ „sa interpretuje podľa príslušného vnútroštátneho práva“ (Ú. v. ES L 82, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 72). Rovnako
         článok 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2012/13/EÚ z 22. mája 2012 o práve na informácie v trestnom konaní poskytuje
         práva „podozriv[ým] alebo obvinen[ým] osob[ám]“ bez stanovenia autonómnych definícií týchto pojmov (Ú. v. EÚ L 142, s. 1).

      68      Súd pre verejnú službu z toho vyvodil záver, že nie je možné nájsť v práve Únie prvky, ktoré by mu umožnili spresniť obsah
         a rozsah výrazu „trestné stíhanie“ použitého v článku 25 prílohy IX služobného poriadku autonómnym výkladom. Za týchto okolností
         sa Súd pre verejnú službu môže na účely uplatnenia tohto ustanovenia odvolať jedine na právo členských štátov, v tomto prípade
         na právo Francúzskej republiky, ktorého trestné orgány sa považujú za príslušné v súvislosti s činmi vytýkanými žalobkyni.

      69      V tejto súvislosti zo spisu vyplýva, že v okamihu prijatia sporného rozhodnutia prebiehalo predbežné vyšetrovanie činov kvalifikovaných
         ako „falšovanie úradných dokumentov Ombudsmana… a použitie voči tretej osobe s cieľom získať osobný prospech“, ale žiadne
         súdne vyšetrovanie sa nezačalo a nebolo pridelené vyšetrovaciemu sudcovi.

      70      V druhom rade Súd pre verejnú službu poznamenáva, že keďže vo francúzskom práve pojem „trestné stíhanie“ znamená podanie verejnej
         žaloby na uplatnenie trestu, nemôže zahŕňať existenciu jednoduchého predbežného vyšetrovania. Z toho vyplýva, že z hľadiska
         francúzskeho práva v prejednávanej veci v okamihu prijatia sporného rozhodnutia nebolo začaté trestné stíhanie.

      71      Aj v prípade neexistencie trestného stíhania v zmysle vnútroštátneho práva však platí, že ak sa proti úradníkovi, ako je to
         v prejednávanej veci, vedie vyšetrovanie, ktoré môže vyústiť do trestného stíhania, treba mu umožniť preukázať osobitným spôsobom
         a vzhľadom na dvojité ratio článku 25 prílohy IX služobného poriadku, že na jednej strane disciplinárne rozhodnutie môže zhoršiť jeho postavenie v prípadnom
         neskoršom trestnom stíhaní, ku ktorému môže viesť toto vyšetrovanie (pozri rozsudok Tzoanos/Komisia, už citovaný, bod 38),
         a na druhej strane, že v rámci disciplinárneho konania administratíva zohľadnila činy spochybnené úradníkom predtým, ako ich
         trestný súd konštatoval konečným spôsobom.

      72      To nie je prípad prejednávanej veci.

      73      Na jednej strane totiž treba konštatovať, že žalobkyňa vo svojej žalobe iba uviedla, že podmienka stanovená v článku 25 prílohy IX
         služobného poriadku nebola dodržaná, pričom sa ani nepokúsila preukázať, že rozhodnutie, ktoré konečným spôsobom upravilo
         jej situáciu, mohlo zhoršiť jej postavenie v prípadnom neskoršom trestnom stíhaní, ku ktorému mohlo viesť vyšetrovanie prebiehajúce
         v čase disciplinárneho konania, teda stíhanie, ktoré by sa týkalo rovnakých činov.

      74      Na druhej strane, pokiaľ ide o zásadu, podľa ktorej „prebiehajúce trestné konanie bráni pokračovaniu disciplinárneho konania“,
         Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že keďže sa táto zásada musí uplatňovať v rámci jednoduchých vyšetrovaní pred samotným
         začatím trestného stíhania, musí sa vykladať reštriktívne pod hrozbou pozbavenia disciplinárnych konaní potrebného účinku.
         Táto zásada predovšetkým nemôže brániť tomu, aby administratíva prijala disciplinárny postih, pokiaľ je založený na činoch,
         ktoré v čase prijatia jej rozhodnutia neboli dotknutým úradníkom spochybnené.

      75      V prejednávanom prípade zo spisu vyplýva, že všetky činy, ktoré sú základom sporného rozhodnutia – zmena štyroch výplatných
         listín a potvrdenia o príjme, predloženie týchto zmenených dokumentov tretím osobám v rámci žiadosti o získanie bankového
         úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou –, boli žalobkyňou uznané a opakovane potvrdené počas celého konania, ktoré viedlo k spornému
         rozhodnutiu. Okrem toho sa žalobkyňa nesnaží preukázať, že francúzsky trestný súd, ktorému by mohla byť vec predložená na
         konci predbežného vyšetrovania, ktoré sa proti nej viedlo, by mohol dospieť k faktickým zisteniam spôsobilým akýmkoľvek spôsobom
         spochybniť vecnú správnosť týchto činov.

      76      Na otázku, ktorá jej bola v tejto veci položená na pojednávaní, sa žalobkyňa obmedzila na vyhlásenie, že prípadné trestné
         vyšetrovanie by mohlo vyjasniť určité „tienisté oblasti“, akými sú podmienky, za akých sa zmena potvrdenia o príjme za rok
         2008 vykonala, existencia jej záujmu zmeniť výplatné listiny a toto potvrdenie, ako aj existencia osobného prospechu z konania,
         ktoré sa jej vytýka.

      77      Zo spisu však vyplýva, že otázky týkajúce sa na jednej strane jej prípadného záujmu zmeniť výplatné listiny a potvrdenie o príjme
         a na druhej strane osobného prospechu, ktorý mohla mať z takejto zmeny, neboli rozhodujúcimi okolnosťami v rozhodnutí Ombudsmana,
         ktorý ako priťažujúcu okolnosť zohľadnil iba cieľ žalobkyne použiť tieto dokumenty „v rámci žiadosti o získanie bankového
         úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou určeného rodinám s nízkymi príjmami“, čo žalobkyňa nespochybňuje, a zamietol alternatívne
         vysvetlenia poskytnuté žalobkyňou.

      78      Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že hoci sa trestné stíhanie proti žalobkyni v čase prijatia sporného rozhodnutia ešte
         nezačalo, žalobkyňa nepredložila špecifický dôkaz o tom, že v prípade, ak by vyšetrovanie vedené v čase prijatia sporného
         rozhodnutia vyústilo do trestného stíhania pre rovnaké činy, disciplinárne rozhodnutie by mohlo zhoršiť jej postavenie v prípadnom
         trestnom konaní, ani o tom, že administratíva zohľadnila iné činy ako tie, ktoré žalobkyňa uznala.

      79      Prvá časť prvého dôvodu preto musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

       O druhej časti prvého dôvodu týkajúcej sa vady konania pri prijatí rozhodnutia o pozastavení výkonu funkcie
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      80      Žalobkyňa tvrdí, že o pozastavení výkonu jej funkcie sa rozhodlo v rozpore s článkom 23 prílohy IX služobného poriadku, pretože
         pred prijatím tohto rozhodnutia nebola vypočutá.

      81      Ombudsman v prvom rade odpovedá, že rozhodnutie o pozastavení výkonu funkcie žalobkyne bolo prijaté bez jej vypočutia, ale
         v súlade s ustanoveniami článku 23 prílohy IX služobného poriadku, ktorý počíta s takouto možnosťou v prípade mimoriadnych
         okolností. V druhom rade sa Ombudsman domnieva, že ak by aj došlo k vade konania pri prijatí rozhodnutia o pozastavení výkonu
         funkcie, táto vada by nemala vplyv na sporné rozhodnutie.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      82      Podľa ustálenej judikatúry rozhodnutie nariaďujúce pozastavenie výkonu funkcie úradníka predstavuje akt spôsobujúci ujmu,
         ktorý môže byť predmetom žaloby o neplatnosť za podmienok stanovených článkami 90 a 91 služobného poriadku (rozsudok Súdu
         prvého stupňa z 19. mája 1999, Connolly/Komisia, T‑203/95, bod 33).

      83      Takéto rozhodnutie však nepredstavuje nevyhnutný procesný úkon, teda prípravný úkon ku konečnému rozhodnutiu o uložení postihu,
         ale autonómne rozhodnutie, ktoré menovací orgán môže prijať a ktorého uplatnenie je podriadené tvrdeniu o závažnom priestupku
         (pozri rozsudok Connolly/Komisia, už citovaný, bod 36, a rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. decembra 2004, De Nicola/EIB,
         T‑120/01 a T‑300/01, bod 113). Z toho vyplýva, že prípadná protizákonnosť rozhodnutia o pozastavení výkonu funkcie by nemala
         žiaden vplyv na platnosť sporného rozhodnutia.

      84      V dôsledku toho je druhá časť prvého dôvodu bezpredmetná, a musí byť preto zamietnutá.

       O tretej časti prvého dôvodu týkajúcej sa nesprávneho zloženia disciplinárnej komisie
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      85      Žalobkyňa tvrdí, že disciplinárna komisia zložená výlučne z externých členov mimo inštitúcie, akou bola disciplinárna komisia,
         na ktorú sa obrátil Ombudsman, bola vytvorená v rozpore s článkami 5 a 6 prílohy IX služobného poriadku.

      86      Ombudsman navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zamietol tretiu časť prvého dôvodu.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      87      Treba skonštatovať, že článok 5 ods. 1 prílohy IX služobného poriadku, ktorý iba stanovuje, že aspoň jeden člen disciplinárnej
         komisie musí byť vybraný z osôb mimo dotknutej inštitúcie, nijakým spôsobom nezakazuje, aby väčšina, či dokonca všetci členovia
         disciplinárnej komisie mohli byť vybraní z osôb mimo inštitúcie.

      88      Výklad tohto ustanovenia, ktorý by viedol k zakázaniu vytvárania disciplinárnych komisií zložených výlučne z externých členov
         mimo dotknutej inštitúcie, sa nielenže neopiera o textové znenie, ale mal by za následok, ako správne tvrdil Ombudsman vo
         svojom vyjadrení k žalobe, že v prípade inštitúcií alebo orgánov, ktoré nemajú dostatočný počet úradníkov s platovou triedou
         požadovanou článkami 5 a 6 prílohy IX služobného poriadku, ktorí by mohli byť súčasťou disciplinárnej komisie, by nebolo možné
         takúto komisiu platne vytvoriť.

      89      Preto tretia časť prvého dôvodu musí byť zamietnutá ako nedôvodná.

      90      Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý dôvod musí byť zamietnutý v celom rozsahu.

       O druhom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia
       Tvrdenia účastníkov konania
      91      Žalobkyňa sa domnieva, že ani stanovisko disciplinárnej komisie, ani rozhodnutie o odvolaní nespĺňajú požiadavku odôvodnenia.

      92      V prvom rade žalobkyňa poukazuje na stručnosť stanoviska disciplinárnej komisie, ktoré nevysvetľuje, akým spôsobom ani z akého
         dôvodu činy, ktoré sa jej vytýkajú, porušujú dôstojnosť vykonávanej funkcie. Okrem toho žalobkyňa spochybňuje tvrdenie disciplinárnej
         komisie, podľa ktorého vykonávala úlohy, ktoré zahŕňajú vysokú úroveň zodpovednosti, a pripomína, že bola úradníkom najnižšej
         platovej triedy funkčnej skupiny AD.

      93      V druhom rade sa žalobkyňa domnieva, že rozhodnutie o odvolaní z funkcie nie je v súlade s požiadavkami odôvodnenia, hoci
         sa líši od stanoviska disciplinárnej komisie.

      94      Podľa žalobkyne v spornom rozhodnutí Ombudsman „[ne]overuje vecnú správnosť vytýkaných činov“, obmedzil sa na zostavenie zoznamu
         priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností, ktorý sa podobá na „štylistickú figúru“, a nijakým spôsobom nevysvetľuje, v čom
         je postih spočívajúci v odvolaní z funkcie vhodnejší ako zaradenie do nižšej platovej triedy, ktoré odporúčala disciplinárna
         komisia.

      95      Ombudsman sa domnieva, že disciplinárna komisia a menovací orgán dodržali povinnosť odôvodnenia tým, že uviedli relevantné
         okolnosti, a navrhuje, aby sa tento dôvod zamietol.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      96      Podľa ustálenej judikatúry odôvodnenie rozhodnutia spôsobujúceho ujmu musí umožniť súdu preskúmať zákonnosť rozhodnutia a poskytnúť
         dotknutej osobe informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je rozhodnutie dôvodné (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 19. mája 1999, Connolly/Komisia, T‑34/96 a T‑163/96, bod 93 a tam citovanú judikatúru).

      97      Otázka, či odôvodnenie rozhodnutia menovacieho orgánu ukladajúce postih spĺňa tieto požiadavky, musí byť posúdená nielen vzhľadom
         na jeho znenie, ale aj kontext, ako aj všetky právne predpisy upravujúce dotknutú oblasť. Hoci disciplinárna komisia a menovací
         orgán musia v tejto súvislosti uviesť skutkové a právne okolnosti, od ktorých závisí právne odôvodnenie ich rozhodnutí, a úvahy,
         ktoré ich viedli k ich prijatiu, nevyžaduje sa však, aby prediskutovali všetky skutkové a právne okolnosti, ktoré dotknutá
         osoba predložila v priebehu konania (rozsudok Súdu prvého stupňa z 5. decembra 2002, Stevens/Komisia, T‑277/01, bod 71 a tam
         citovaná judikatúra).

      98      Okrem toho, ak je postih uložený menovacím orgánom, tak ako je to v prejednávanej veci, prísnejší ako postih navrhnutý disciplinárnou
         komisiou, rozhodnutie musí podrobne popisovať dôvody, ktoré viedli menovací orgán k odchýleniu sa od stanoviska vydaného disciplinárnou
         komisiou (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora z 29. januára 1985, F./Komisia, 228/83, bod 35).

      99      Práve vo svetle týchto zásad treba preskúmať, či stanovisko disciplinárnej komisie a sporné rozhodnutie sú riadne odôvodnené.

      100    Po prvé, pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa stručnosti stanoviska disciplinárnej komisie, Súd pre verejnú službu poznamenáva,
         že toto stanovisko je nesporne veľmi syntetické. V každom prípade na jednej strane disciplinárna komisia konštatuje, že existenciu
         inkriminovaných činov žalobkyňa uznala, a na druhej strane stanovisko neopomína identifikovať rôzne priťažujúce a poľahčujúce
         okolnosti, ktoré podporujú preradenie žalobkyne do nižšej platovej triedy, a teda umožňuje preskúmanie súdom a poskytuje dotknutej
         osobe informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je rozhodnutie dôvodné. Táto výhrada sa preto musí zamietnuť.

      101    Pokiaľ žalobkyňa spochybňuje posúdenie disciplinárnej komisie týkajúce sa vysokej úrovne zodpovednosti pri úlohách, ktoré
         vykonáva, ide o otázku, na ktorú sa vzťahuje meritórne preskúmanie, a nie preskúmanie dostatočnej alebo nedostatočnej povahy
         odôvodnenia. Táto otázka teda bude preskúmaná ďalej v rámci tretieho dôvodu týkajúceho sa zjavne nesprávneho posúdenia.

      102    Pokiaľ ide o odôvodnenie sporného rozhodnutia, po prvé, odôvodnenie poukazuje na profesijné postavenie žalobkyne, na „falšovanie
         štyroch [výplatných listín]“ a potvrdenia, ako aj na „použitie týchto falšovaných dokumentov voči tretím osobám“ v rámci žiadosti
         o získanie bankového úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou. Po druhé, rozhodnutie zohľadňuje okolnosť, že žalobkyňa uznala
         existenciu týchto činov počnúc prvým výsluchom pred disciplinárnou komisiou a nikdy ich nespochybnila počas celého priebehu
         konania. Po tretie, Európsky ombudsman vysvetľuje, že činy vytýkané žalobkyni a jej následné konanie „znemožňujú zachovať,
         alebo dokonca obnoviť, vzťah inštitucionálnej, profesijnej a osobnej dôvery medzi Ombudsmanom a [žalobkyňou]“ a že vzhľadom
         na závažnosť jej konania a činov by jej zotrvanie vo verejnej službe vážne poškodilo jej povesť a malo veľmi negatívne dôsledky
         pre morálnu autoritu Ombudsmana.

      103    Takéto odôvodnenie, ktoré sa zďaleka neobmedzuje na obvyklé formulácie, spresňuje konkrétne činy pripísané žalobkyni, ako
         aj úvahy, ktoré viedli menovací orgán uprednostniť postih spočívajúci v odvolaní z funkcie pred preradením do nižšej platovej
         triedy. Toto odôvodnenie môže dotknutej osobe poskytnúť informácie nevyhnutné na to, aby mohla zistiť, či je sporné rozhodnutie
         dôvodné a umožňuje Súdu pre verejnú službu vykonať preskúmanie jeho zákonnosti.

      104    Vzhľadom na tieto okolnosti odôvodnenie stanoviska disciplinárnej komisie a sporného rozhodnutia nemožno považovať za nedostatočné.

      105    Druhý dôvod sa preto musí zamietnuť ako nedôvodný.

       O treťom dôvode založenom na zjavne nesprávnom posúdení
      106    Tretí dôvod sa skladá z dvoch častí, ktoré sa týkajú vecnej nesprávnosti zistených činov a zjavného porušenia zásady proporcionality.

       O prvej časti tretieho dôvodu týkajúcej sa vecnej nesprávnosti zistených činov
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      107    Žalobkyňa sa domnieva, že Ombudsman sa dopustil zjavne nesprávneho posúdenia tým, že sa domnieval, že mala v úmysle získať
         svojím konaním, podľa znenia sporného rozhodnutia, „osobný prospech sociálnej povahy“. Okrem toho uvádza, že podľa francúzskej
         judikatúry ide o trestný čin falšovania podľa článku 441‑1 francúzskeho trestného zákonníka iba vtedy, ak sfalšovaný alebo
         zmenený dokument môže spôsobiť tretej osobe skutočnú alebo prípadnú ujmu, a tvrdí, že v prejednávanom prípade jej konanie
         nespôsobilo žiadnu ujmu.

      108    Ombudsman navrhuje, aby sa prvá časť tohto dôvodu zamietla.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      109    Súd pre verejnú službu zdôrazňuje, že rozhodnutie uplatniť postih spočívajúci v odvolaní z funkcie vyplýva zo skutočnosti,
         ktorú žalobkyňa nespochybňuje, a to že zmenila viacero úradných dokumentov a že ich použila voči tretím osobám. Vecnú správnosť
         týchto činov teda žalobkyňa nespochybňuje.

      110    Hoci je pravda, že sporné rozhodnutie vytýka žalobkyni, že použila „sfalšované dokumenty voči tretej osobe s cieľom získať
         tak osobný prospech sociálnej povahy“, toto rozhodnutie je založené na skutočnosti, že boli zmenené úradné dokumenty a použité
         voči tretím osobám. Ako priťažujúcu okolnosť totiž sporné rozhodnutie zohľadňuje zámer žalobkyne použiť tieto dokumenty „v rámci
         žiadosti o získanie bankového úveru so zvýhodnenou úrokovou sadzbou určeného rodinám s nízkymi príjmami“. Túto okolnosť žalobkyňa
         nespochybnila, pričom sa obmedzuje na tvrdenie, že zo svojho konania nezískala výhodu sociálnej povahy, neuvádza však žiadne
         tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že sporné rozhodnutie bolo založené na tomto zámere. Okrem toho treba pre úplnosť konštatovať,
         že sporné rozhodnutie detailne preskúmava rôzne vysvetlenia uvádzané žalobkyňou a zamieta ich, a že žalobkyňa neposkytla žiadne
         iné dostatočné vysvetlenie svojho konania.

      111    V druhom rade právna kvalifikácia činov žalobkyne vo svetle francúzskeho trestného práva nie je relevantná, pretože spochybnené
         činy boli preskúmané Ombudsmanom z hľadiska disciplinárneho priestupku a nie trestného činu.

      112    Za týchto okolností Súd pre verejnú službu konštatuje, že žalobkyňa neuviedla žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo preukázať, že
         sporné rozhodnutie je postihnuté vadou zjavne nesprávneho posúdenia, pokiaľ ide o vecnú správnosť činov, ktoré sa jej vytýkajú.
         Prvá časť tretieho dôvodu sa preto musí zamietnuť.

       O druhej časti tretieho dôvodu týkajúcej sa zjavného porušenia zásady proporcionality
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      113    Žalobkyňa sa domnieva, že konečná a nezvratná povaha uloženého postihu je neprimeraná z hľadiska spáchaného priestupku a okolností
         prejednávanej veci a že Ombudsman nesprávne posúdil priťažujúce a poľahčujúce okolnosti.

      114    Ombudsman navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zamietol túto časť tretieho dôvodu.

      –       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      115    Podľa článku 10 prílohy IX služobného poriadku uložený disciplinárny postih musí byť primeraný závažnosti priestupku. Tento
         článok tiež uvádza kritériá, ktoré menovací orgán musí predovšetkým zohľadniť pri výbere postihu.

      116    Určenie postihu je založené na celkovom posúdení všetkých konkrétnych činov a okolností vlastných každému individuálnemu prípadu
         menovacím orgánom, pričom služobný poriadok nestanovuje pevný vzťah medzi postihmi, ktoré sú v ňom uvedené, a rôznymi porušeniami
         povinností úradníkov ani nespresňuje, v akej miere sa má existencia priťažujúcich alebo poľahčujúcich okolností prejaviť pri
         výbere postihu.

      117    Okrem toho treba zdôrazniť, že dodržanie zásady účinnej súdnej ochrany, ktorá je vyjadrená v článku 47 Charty, nevylučuje,
         aby v konaní správnej povahy bol postih uložený najskôr administratívnym orgánom. Predpokladom však je, že rozhodnutie administratívneho
         orgánu, ktorý sám nespĺňa podmienky tohto článku, ako v prejednávanej veci menovací orgán, bude podliehať následnému preskúmaniu
         „súdnym orgánom s neobmedzenou právomocou“ (pozri v tomto zmysle a analogicky, rozsudok ESĽP z 10. februára 1983, Albert a Le
         Compte v. Belgicko, séria A č. 58, bod 29, rozsudky z 23. októbra 1995, Schmautzer, Umlauft, Gradinger, Pramstaller, Palaoro
         a Pfarrmeier v. Rakúsko, séria A č. 328 A‑C a 329 A‑C, v príslušnom poradí body 34, 37, 42, 39, 41 a 38, a rozsudok z 24. septembra
         2009, Mérigaud v. Francúzsko, č. 32976/04, bod 68). Aby mohol byť súdny orgán kvalifikovaný ako „súdny orgán s neobmedzenou
         právomocou“, musí mať právomoc rozhodovať o všetkých skutkových a právnych otázkach relevantných pre spor, ktorý mu bol predložený
         (rozsudok ESĽP z 3. februára 2003, Chevrol v. Francúzsko, č. 49636/99, bod 77 a tam citovaná judikatúra, a rozsudok zo 4. marca
         2004, Silvester’s Horeca Service v. Belgicko, č. 47650/99, § 27), čo v prípade disciplinárneho postihu znamená, že predovšetkým
         má právomoc posúdiť primeranosť medzi priestupkom a postihom, a nie je obmedzený na nachádzanie zjavne nesprávneho posúdenia
         alebo zneužitia právomoci (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 15. mája 2012, Nijs/Dvor audítorov, T‑184/11 P, body 85 a 86).

      118    Súd pre verejnú službu musí posúdiť tvrdenia uvádzané žalobkyňou, ktoré sa týkajú údajného porušenia zásady proporcionality,
         v právnom rámci popísanom v bodoch 115 až 117 tohto rozsudku a preskúmať, či menovací orgán zvážil priťažujúce a poľahčujúce
         okolnosti primeraným spôsobom.

      119    V prejednávanom prípade sa nezdá, že sporný postih je neprimeraný, pretože žalobkyňa tým, že zmenila úradné dokumenty, vážne
         porušila dôstojnosť svojej funkcie a s končenou platnosťou prelomila vzťah dôvery s Ombudsmanom. Okrem toho žiadna skutočnosť
         uvádzaná žalobkyňou neumožňuje vyvodiť záver, že uložený postih je neprimeraný vo vzťahu ku konaniu, ktoré sa jej vytýka.

      120    Žalobkyňa najmä vytýka Ombudsmanovi, že v prvom rade nesprávne považoval za priťažujúce okolnosti významné úlohy, ktoré vykonávala
         ako administrátor zodpovedný za komunikáciu, závažnú protiprávnu povahu vytýkaných činov, neschopnosť a odmietanie žalobkyne
         uznať činy, vážnu ujmu spôsobenú dobrej povesti Ombudsmana a premyslenosť konania.

      121    Pokiaľ ide o úlohy vykonávané žalobkyňou, ako správne pripomína Ombudsman vo svojom písomnom vyjadrení, žalobkyňa bola jediným
         administrátorom v rámci oddelenia „Komunikácia“. Okrem toho z hodnotiacich správ priložených k žalobe vyplýva, že bola skutočne
         poverená významnými úlohami v oblasti verejného obstarávania a spravovania verejných prostriedkov. Prax žalobkyne v službe
         Ombudsmana a významné úlohy, ktoré jej boli pridelené, preukazujú dôveru Ombudsmana voči žalobkyni a odôvodňujú, že tieto
         okolnosti zohľadnil ako priťažujúce (pozri v tomto zmysle rozsudok Onidi/Komisia, už citovaný, bod 146).

      122    Pokiaľ ide o kvalifikáciu činov a závažnosť priestupku, žalobkyňa sa obmedzuje na tvrdenie, že tento priestupok nemá takú
         povahu, aby ju viedol k popretiu jej úlohy úradníčky, ale neuvádza žiadne tvrdenie, ktoré by mohlo spochybniť posúdenie Ombudsmana,
         podľa ktorého skutočnosť, že zmenila úradné dokumenty a použila ich voči tretím osobám, predstavuje veľmi závažný priestupok.

      123    Pokiaľ ide o výhradu týkajúcu sa „neschopnos[ti] a odmietani[a] [žalobkyne] uznať činy“ a okolnosti, že sa nikdy za svoje
         konanie neospravedlnila, Súd pre verejnú službu pripomína, že Ombudsman nikdy nespochybnil, že žalobkyňa uznala činy, a že
         v skutočnosti v spornom rozhodnutí za priťažujúcu okolnosť považuje „neschopnosť a odmietanie [žalobkyne] uznať závažnosť
         spáchaných činov“. Okrem toho, hoci je pravda, že žalobkyňa počas rozhovoru s vyšetrovateľmi hneď tvrdila, že si je „vedomá
         závažnosti činov“, zo spisu vyplýva, že sa ju opakovane snažila zľahčovať. Počas výsluchu s Ombudsmanom zdôrazňovala, že družstevná
         spoločnosť a prokuratúra pripisovali jej spisu malý význam; rovnako v dodatočných pripomienkach z 3. novembra 2009 poukazovala
         na „zámer [Ombudsmana] zveličovať“, „až sa nakoniec prekročila zásada proporcionality“. Napokon sa žalobkyňa obmedzila na
         ospravedlnenie sa pred vyšetrovateľmi „za ten neznesiteľný a bolestivý okamih, ktorý [im] priniesla táto situácia a [ich]
         činy“, ale nikdy sa neospravedlnila za svoje konanie. Ombudsmanovi preto nemožno vytýkať, že považoval za priťažujúcu okolnosť,
         že žalobkyňa nepochopila závažnosť činov, ktoré sa jej vytýkajú.

      124    Žalobkyňa tvrdí, že Ombudsman nesprávne zohľadnil ako priťažujúcu okolnosť ujmu, ktorú jej činy spôsobili dobrej povesti Ombudsmana,
         pretože spis zostal dôverný. Súd pre verejnú službu však poznamenáva, že samotná žalobkyňa sa sťažovala na publicitu prípadu,
         a že, ako pripomína Ombudsman, spis je nepochybne známy družstevnej spoločnosti a francúzskym verejným orgánom, ktoré na základe
         článku 4 ods. 2 rozhodnutia Európskeho parlamentu 94/262/ESUO, ES, Euratom z 9. marca 1994 o úprave a všeobecných podmienkach
         upravujúcich výkon funkcie ombudsmana (Ú. v. ES L 113, s. 15; Mim. vyd. 01/001, s. 283), Ombudsman informoval o činoch vytýkaných
         žalobkyni, čiže táto výhrada nemôže byť prijatá.

      125    Žalobkyňa napokon spochybňuje výhradu o premyslenosti konania, ktorú Ombudsman zohľadnil. Stačí však pripomenúť, že nebolo
         spochybnené, že konanie žalobkyne sa odohrávalo v období približne dvoch mesiacov od začiatku júla 2009 do 26. augusta 2009,
         teda dátumu, kedy žalobkyňa zaslala družstevnej spoločnosti potvrdenie o príjmoch, ktoré sama vytvorila. Okrem toho činy,
         ktorých spáchanie žalobkyňa uznala, jasne implikujú úroveň prípravy, ktorá vylučuje „nepremyslený čin“, ako to tvrdí žalobkyňa.
         Táto výhrada sa preto musí zamietnuť.

      126    V druhom rade, pokiaľ ide o posúdenie poľahčujúcich okolností, žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že nezohľadnil jej osobnú a rodinnú
         tieseň. Skutočnosť, že Ombudsman tieto tvrdenia zamietol, však nepreukazuje, že ich nezohľadnil.

      127    Okrem toho žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že nevyvodil dôsledky zo skutočnosti, že u nej nenastalo opakovanie priestupku.
         V tejto súvislosti článok 10 písm. h) prílohy IX služobného poriadku uvádza, že pri určovaní závažnosti priestupku menovací
         orgán berie do úvahy, či je priestupok spojený s opakovaným konaním alebo správaním, a teda prípadné opakovanie priestupku
         by mohlo odôvodniť sprísnenie trestu. Naproti tomu neexistencia opakovania priestupku nemôže predstavovať poľahčujúcu okolnosť,
         pretože úradník je zo zásady povinný zdržať sa akéhokoľvek činu alebo konania, ktoré by mohlo porušiť dôstojnosť jeho funkcie
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Všeobecného súdu z 30. novembra 2011, Quinn Barlo a i./Komisia, T‑208/06, body 255 a 264, podľa
         ktorých v oblasti hospodárskej súťaže neexistencia opakovania porušenia nemôže byť poľahčujúcou okolnosťou, rozsudok je predmetom
         odvolania pred Súdnym dvorom, vec C‑70/12 P).

      128    Žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že nerozlišoval medzi jej súkromným konaním a profesijnou činnosťou, pričom spáchaný priestupok
         je striktne nezávislý od jej profesijných úloh. Takáto výhrada však musí byť zamietnutá, pretože povinnosť úradníka rešpektovať
         dôstojnosť svojej funkcie sa neobmedzuje na osobitný okamih, keď vykonáva určitú špecifickú úlohu, ale je povinný ju dodržiavať
         za každých okolností (rozsudok Súdneho dvora zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, body 79 až 93 a 130; rozsudok
         Súdu prvého stupňa zo 7. marca 1996, Williams/Dvor audítorov, T‑146/94, bod 68).

      129    Žalobkyňa napokon vytýka Ombudsmanovi, že za poľahčujúcu okolnosť nepovažoval jej hodnotiace správy, v ktorých Ombudsman vyjadril
         názor, že má výbornú výkonnosť. Bez ohľadu na posúdenie uvedené v hodnotiacich správach žalobkyne a napriek tomu, že Ombudsman
         v spornom rozhodnutí vyjadril názor, že efektívnosť a spôsobilosť žalobkyne sú nepopierateľné, menovací orgán však môže legitímne
         zaujať stanovisko, že vzhľadom na závažnosť zistených činov, na platovú triedu a zodpovednosť žalobkyne takáto okolnosť nemôže
         zmierniť postih, ktorý sa má uložiť (pozri rozsudok Connolly/Komisia, T‑34/96 a T‑163/96, už citovaný, bod 167).

      130    Z vyššie uvedeného vyplýva, že tento dôvod musí byť teda v celom rozsahu zamietnutý ako nedôvodný.

       O štvrtom dôvode založenom na rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami a práve na materskú dovolenku
       Tvrdenia účastníkov konania
      131    Žalobkyňa sa domnieva, že vzhľadom na to, že sporné rozhodnutie nadobudlo účinnosť v čase, keď bola na materskej dovolenke,
         toto rozhodnutie porušuje článok 2 ods. 3 smernice 76/207 a článok 10 smernice 92/85.

      132    Ombudsman, ktorý plne akceptuje, že smernica 92/85 sa v zásade môže uplatniť, odpovedá, že článok 10 tejto smernice zakazuje
         prepustiť tehotnú pracovníčku iba v prípade, ak prepustenie súvisí s jej stavom, a navrhuje, aby sa tento dôvod zamietol.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      133    Pokiaľ ide o údajné porušenie rovnosti zaobchádzania s muži a so ženami, treba hneď konštatovať, že článok 23 Charty stanovuje
         povinnosť dodržiavať zásadu rovnosti medzi ženami a mužmi vo všetkých oblastiach vrátane zamestnania a že zásada zákazu diskriminácie
         tehotných pracovníčok je stanovená v článku 2 ods. 2 písm. c) smernice 2006/54 a v článku 10 smernice 92/85. Písomné vyjadrenia
         žalobkyne sa preto musia chápať tak, že odkazujú na tieto ustanovenia.

      134    Súd pre verejnú službu pripomína, že judikatúra uznala potrebu zabezpečiť rovnosť medzi pracujúcimi ženami a pracujúcimi mužmi
         zamestnanými v inštitúciách Únie (rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. januára 1992, Speybrouck/Parlament, T‑45/90, bod 48).

      135    V prejednávanom prípade žalobkyňa neuviedla žiadnu skutočnosť, ktorá by umožnila odhaliť existenciu priamej alebo nepriamej
         diskriminácie, pričom takúto diskrimináciu nemožno predpokladať zo samotnej skutočnosti, že Ombudsman vedel o tehotenstve
         žalobkyne.

      136    Keďže neexistuje nijaká skutočnosť, ktorá by umožňovala predpokladať priamu alebo nepriamu diskrimináciu uvádzanú žalobkyňou,
         Ombudsman nie je povinný preukázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami.

      137    Pokiaľ ide o údajné porušenie článku 10 smernice 92/85, článok 1e ods. 2 služobného poriadku stanovuje, že zamestnancom v aktívnom
         pracovnom pomere sú poskytnuté pracovné podmienky spĺňajúce príslušné zdravotné a bezpečnostné normy, ktoré sú aspoň rovnocenné
         s minimálnymi požiadavkami uplatniteľnými podľa opatrení schválených v týchto oblastiach podľa zmlúv.

      138    Cieľom smernice 92/85 je zlepšiť pracovné prostredie posilnením ochrany zdravia a bezpečnosti tehotných pracovníčok. Táto
         smernica zaväzuje inštitúcie, pretože v rámci ich organizačnej autonómie a v medziach služobného poriadku musia zabezpečiť
         tehotným pracovníčkam ochranu rovnocennú s minimálnou ochranou ponúknutou smernicou (pozri rozsudok Súdu pre verejnú službu
         z 30. apríla 2009, Aayhan a i./Parlament, F‑65/07, bod 116).

      139    Článok 10 smernice 92/85 však nemožno vykladať v tom zmysle, že zakazuje akékoľvek prepustenie tehotnej pracovníčky. Rozhodnutie
         o odvolaní z funkcie prijaté počas obdobia od začiatku tehotenstva do konca materskej dovolenky z dôvodov nesúvisiacich s tehotenstvom
         totiž nie je v rozpore s článkom 10 pod podmienkou, že zamestnávateľ písomne uvedie relevantné dôvody prepustenia a že prepustenie
         dotknutej osoby umožňujú právne predpisy a/alebo prax v súlade s ustanoveniami článku 10 bodov 1 a 2 tejto smernice (pozri
         rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra 2010, Danosa, C‑232/09, bod 63).

      140    V prvom rade, zo spisu jasne vyplýva, že odvolanie žalobkyne vôbec nesúvisí s jej tehotenstvom. Okrem toho žalobkyňa nikdy
         netvrdila, a to ani vo svojich písomných vyjadreniach, ani vo svojom prednese na pojednávaní, že rozhodnutie o odvolaní z funkcie
         bolo založené na skutočnosti, že je tehotná.

      141    V druhom rade Ombudsman uviedol písomne v spornom rozhodnutí relevantné dôvody prepustenia.

      142    V treťom rade, hoci služobný poriadok neobsahuje osobitné ustanovenie, ktoré by výslovne stanovovalo výnimku zo zákazu uvedeného
         v článku 10 smernice, musí sa vykladať v tom zmysle, že takúto výnimku umožňuje vo svojom článku 47 písm. e), v ktorom sa
         stanovuje výnimočne možnosť ukončenia výkonu služby úradníka v prípade rozhodnutia o odvolaní z funkcie prijatého v nadväznosti
         na disciplinárne konanie.

      143    Z vyššie uvedeného vyplýva, že tento dôvod musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

       O piatom dôvode založenom na porušení povinnosti starostlivosti a zásady riadnej správy vecí verejných
       Tvrdenia účastníkov konania
      144    Žalobkyňa vytýka Ombudsmanovi, že rozhodol, že disciplinárne konanie začne až 19. mája 2010, zatiaľ čo ona naopak písomne
         žiadala spolu s predložením lekárskeho potvrdenia od svojho ošetrujúceho lekára, aby sa konanie ukončilo čo najrýchlejšie
         vzhľadom na účinky stresu, ktorý jej vznikol, na jej tehotenstvo. Okrem toho žalobkyňa poznamenáva, že konanie sa viedlo napriek
         tomu, že bola tehotná, a potom čerstvá matka, čo svedčí o nedostatku starostlivosti zo strany Ombudsmana.

      145    Ombudsman navrhuje, aby sa tento dôvod zamietol.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      146    Zo spisu vyplýva, že 25. novembra 2009 žalobkyňa skontaktovala Ombudsmana, aby ho informovala o svojom strese spojenom s prebiehajúcim
         konaním a o skutočnosti, že tento stav môže mať nepriaznivé účinky na priebeh jej tehotenstva. Listom z 27. novembra 2009
         Ombudsman informoval žalobkyňu o svojom zámere požiadať posudkového lekára inštitúcie, aby sa oboznámil so zdravotným stavom
         žalobkyne a navrhol prípadné opatrenia určené na minimalizovanie dosahu disciplinárneho konania na jej zdravie a na zdravie
         jej dieťaťa, ktoré sa malo narodiť. V nadväznosti na stanovisko posudkového lekára inštitúcie, podľa ktorého bol zdravotný
         stav žalobkyne krehký a disciplinárne konanie naň mohlo mať nepriaznivé účinky, Ombudsman prijal 18. januára 2010 rozhodnutie
         odložiť úkony spojené s disciplinárnym konaním na dátum po pôrode žalobkyne.

      147    Treba konštatovať, že práve z dôvodu starostlivosti Ombudsman odložil začatie disciplinárneho konania.

      148    Tento piaty dôvod preto musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

      3.     O návrhoch na náhradu škody
       Tvrdenia účastníkov konania
      149    Žalobkyňa navrhuje, aby Súd pre verejnú službu konštatoval, že zrušenie sporného rozhodnutia spôsobuje vyplatenie peňažných
         nárokov dlžných za obdobie od dátumu nadobudnutia účinnosti odvolania z funkcie do rozhodnutia Súdu pre verejnú službu konštatujúceho
         toto zrušenie, zvýšených o úroky z omeškania odo dňa tohto rozhodnutia.

      150    Subsidiárne navrhuje, aby Súd pre verejnú službu zaviazal Ombudsmana na náhradu majetkovej ujmy a nemajetkovej ujmy, ktorú
         mala utrpieť v dôsledku sporného rozhodnutia.

      151    V každom prípade navrhuje, aby bol Ombudsman zaviazaný na zaplatenie sumy 65 000 eur z dôvodu utrpenej nemajetkovej ujmy.

      152    Ombudsman navrhuje, aby boli tieto návrhy zamietnuté.

       Posúdenie Súdom pre verejnú službu
      153    Podľa ustálenej judikatúry v oblasti verejnej služby musia byť návrhy na náhradu škody zamietnuté v rozsahu, v akom úzko súvisia
         s návrhmi na zrušenie, ktoré samotné boli zamietnuté ako nedôvodné (rozsudok Súdu pre verejnú službu z 8. novembra 2007, Andreasen/Komisia,
         F‑40/05, bod 277).

      154    V prejednávanej veci existuje úzka súvislosť medzi všetkými návrhmi na náhradu škody a návrhmi na zrušenie, ktoré boli zamietnuté
         ako nedôvodné. Keďže preskúmanie návrhov na zrušenie neodhalilo nijakú protiprávnosť, na základe ktorej by mohla vzniknúť
         zodpovednosť Ombudsmana, je opodstatnené návrhy na náhradu škody zamietnuť.

      155    Zo všetkého uvedeného vyplýva, že žalobu treba zamietnuť v celom rozsahu.

       O trovách
      156    V súlade s článkom 87 ods. 1 rokovacieho poriadku, pokiaľ ďalšie ustanovenia ôsmej kapitoly druhej hlavy uvedeného rokovacieho
         poriadku neustanovujú inak, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto
         zmysle navrhnuté. Podľa odseku 2 tohto istého článku môže Súd pre verejnú službu rozhodnúť, ak to vyžaduje spravodlivé zaobchádzanie,
         že účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť iba časť trov konania, prípadne ho vôbec nemusí zaviazať
         na náhradu trov konania.

      157    Z vyššie uvedených dôvodov vyplýva, že žalobkyňa nemala vo veci úspech. Okrem toho Ombudsman vo svojich návrhoch výslovne
         žiadal, aby žalobkyňa bola povinná nahradiť trovy konania. Keďže okolnosti prejednávanej veci neodôvodňujú uplatnenie ustanovení
         článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku, žalobkyňa musí znášať svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania,
         ktoré vynaložil Ombudsman.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba BG sa zamieta.
      2.      BG znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vynaložil Európsky ombudsman.

               Rofes i Pujol

               Boruta

               Bradley

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. júla 2012.

               Tajomník

                     Predseda komory

               W. Hakenberg

                     H. Kreppel

         * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. novembra 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-434/01.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 4. decembra 1997. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-225/96.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 18. decembra 1997.#Inter-Environnement Wallonie ASBL proti Région wallonne.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'Etat - Belgicko.#Smernica 91/156/EHS.#Vec C-129/96.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 18. decembra 1997 (*)

      „Nakladanie s odpadmi – Prebratie smernice – Predpisy odporujúce smernici – Lehota na prebratie – Pojem odpady“
      Vo veci C‑129/96,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy ES, ktorým Conseil d‘État (Belgicko) navrhuje, aby v súvislosti s konaním
         pred vnútroštátnym súdom medzi

      Inter-Environnement Wallonie ASBL
      proti
      Région wallonne,
      Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 5 a 189 Zmluvy EHS a článku 1 písm. a) smernice Rady 75/442/EHS
         z 15. júla 1975 o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23) zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS
         z 18. marca 1991 (Ú. v. ES L 78, s. 32; Mim. vyd. 15/002, s. 3),

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr C. Gulmann, H. Ragnemalm a R. Schintgen, sudcovia G. F. Mancini,
         J. C. Moitinho de Almeida, P. J. G. Kapteyn, J. L. Murray, D. A. O. Edward J.‑P. Puissochet, G. Hirsch, P. Jann a L. Sevón
         (spravodajca),

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Inter-Environnement Wallonie ASBL, v zastúpení: Jacques Sambon, advokát Bruselskej advokátskej komory,
      –        belgická vláda, v zastúpení: Jan Devadder, generálny poradca ministerstva zahraničných vecí, zahraničného obchodu a spolupráce,
         splnomocnený zástupca,

      –        nemecká vláda, v zastúpení: Ernst Röder, Ministerialrat federálneho ministerstva hospodárstva, a Bernd Kloke, Oberregierungsrat
         tohto ministerstva, splnomocnení zástupcovia,

      –        francúzska vláda, v zastúpení: Jean-François Dobelle, zástupca riaditeľa na riaditeľstve právnych záležitostí ministerstva
         zahraničných vecí, a Romain Nadal, zástupca tajomníka zahraničných vecí tohto ministerstva, splnomocnení zástupcovia,

      –        holandská vláda, v zastúpení: Adriaan Bos, právny poradca ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený zástupca,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: John E. Collins, Assistant Treasury Solicitor, splnomocnený zástupca, za právnej
         pomoci Derrick Wyatt, QC,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: Maria Condou Durande, členka právneho servisu Komisie, splnomocnená zástupkyňa,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli Inter-Environnement Wallonie ASBL, v zastúpení: Jacques Sambon, francúzska
         vláda, v zastúpení: Jean-François Dobelle a Romain Nadal, holandská vláda, v zastúpení: Johannes Steven van den Oosterkamp,
         zástupca právneho poradcu ministerstva zahraničných vecí, splnomocnený zástupca, vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení:
         Derrick Wyatt, QC, a Komisia, v zastúpení: Maria Condou Durande, na pojednávaní 5. februára 1997,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. apríla 1997,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Rozsudkom z 29. marca 1996 doručeným Súdnemu dvoru 23. apríla 1996 položil Conseil d‘État de Belgique Súdnemu dvoru podľa
         článku 177 Zmluvy ES dve prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov 5 a 189 Zmluvy EHS a článku 1 písm. a) smernice
         Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch (Ú. v. ES L 194, s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23) zmenenej a doplnenej smernicou
         Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991 (Ú. v. ES L 78, s. 32; Mim. vyd. 15/002, s. 3).

      2        Tieto otázky boli položené v súvislosti so žalobou o neplatnosť, ktorú podala nezisková organizácia Inter-Environnement Wallonie
         (ďalej len „Inter‑Environnement Wallonie“) proti nariadeniu valónskeho orgánu miestnej správy z 9. apríla 1992 o toxických
         alebo nebezpečných odpadoch (ďalej len „nariadenie“).

       Právna úprava Spoločenstva
      3        Cieľom smernice 75/442 je zosúladiť právne predpisy členských štátov o zneškodňovaní odpadov. Táto smernica bola zmenená a doplnená
         smernicou 91/156.

      4        Smernica 75/442 zmenená a doplnená smernicou 91/156 definuje pojem odpad v článku 1 písm. a) takto:

      „Na účely tejto smernice:
      a)      ‚odpad‘ znamená akúkoľvek látku alebo predmet v kategórii ustanovenej v prílohe I, ktorej sa jej držiteľ zbavuje, chce sa
         jej zbaviť alebo je povinný sa jej zbaviť.

      Komisia v súlade s postupom ustanoveným v článku 18 zostaví najneskôr do 1. apríla 1993 zoznam odpadov, ktoré patria do kategórií
         uvedených v prílohe I. Tento zoznam sa bude pravidelne preskúmavať a v prípade potreby rovnakým postupom revidovať.“

      5        Zoznam uvedený v tomto ustanovení bol prijatý rozhodnutím Komisie 94/3/ES z 20. decembra 1993, ktorým sa ustanovuje zoznam
         odpadov podľa článku 1 písm. a) smernice 75/442 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 5, 1994, s. 15). V bode 3 úvodu k tomuto zoznamu sa jednak uvádza, že zoznam nie je vyčerpávajúci, a jednak,
         že skutočnosť, že určitá látka je doňho zaradená, má význam len vtedy, ak je táto látka odpadom.

      6        Články 9 ods. 1 a 10 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení stanovujú, že každé zariadenie alebo každý podnik, ktorý vykonáva
         činnosti uvedené v prílohe II A alebo prílohe II B, musí získať povolenie od príslušného orgánu. Príloha II A sa týka činností
         zneškodňovania odpadov, zatiaľ čo v prílohe II B sú vymenované činnosti, ktoré môžu viesť k zhodnoteniu.

      7        Článok 11 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení stanovuje výnimku z tejto povinnosti získať povolenie:

      „1.      Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia smernice Rady 78/319/EHS z 20. marca 1978 o jedovatom a nebezpečnom odpade [Ú. v. ES
         L 84, s. 43], naposledy zmenenej a doplnenej Aktom o pristúpení Španielska a Portugalska, môžu byť z požiadavky povolenia
         stanovenej v článkoch 9 alebo 10 vyňaté:

      a)      zariadenia alebo podniky, ktoré zneškodňujú svoj vlastný odpad v mieste jeho vzniku,
      a
      b)      zariadenia alebo podniky, ktoré vykonávajú zhodnotenie odpadu.
      Táto výnimka sa môže uplatniť len vtedy:
      –        ak príslušné orgány prijali všeobecné pravidlá pre každý druh aktivity, v ktorých sú stanovené druhy a množstvo odpadu, ako
         aj podmienky, za ktorých môže byť príslušná aktivita od požiadavky povolenia oslobodená,

      a
      –        ak druhy alebo množstvo odpadu a metódy zneškodňovania či zhodnocovania sú také, že sú splnené podmienky ustanovené v článku 4.
      2.      Zariadenia alebo podniky, na ktoré sa vzťahuje odsek 1 musia registrovať príslušné orgány.
      …“
      8        Článok 4 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení stanovuje:

      „Členské štáty prijmú nevyhnutné opatrenia na zaistenie toho, aby sa odpad zhodnocoval alebo zneškodňoval bez ohrozenia ľudského
         zdravia a bez použitia postupov či metód, ktoré by mohli poškodiť životné prostredie, najmä:

      –        bez ohrozovania vody, ovzdušia, pôdy, rastlín a živočíchov,
      –        bez obťažovania okolia napr. hlukom alebo zápachom,
      –        bez nepriaznivého ovplyvňovania krajiny alebo miest zvláštneho záujmu.
      …“
      9        Podľa článku 2 ods. 1 prvého pododseku smernice 91/156 členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne
         opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr 1. apríla 1993 a budú bezodkladne o tom informovať Komisiu.
         Druhý pododsek tohto odseku spresňuje, že „členské štáty uvedú priamo v prijatých ustanoveniach alebo pri ich úradnom uverejnení
         odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravia členské štáty“.

      10      Smernica Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20; Mim. vyd. 15/002, s. 78) sa vo svojom
         článku 1 ods. 3 odvoláva na definíciu odpadu uvedenú v smernici 75/442 a vo svojom článku 1 ods. 4 uvádza definíciu nebezpečného
         odpadu.

      11      Článok 3 ods. 1 a 2 smernice 91/689 stanovuje:

      „1.      Odchýlka uvedená v článku 11 ods. 1 písm. a) smernice 75/442/EHS z požiadavky povolenia pre zariadenia alebo podniky, ktoré
         zneškodňujú vlastný odpad, neplatí pre nebezpečný odpad, na ktorý sa vzťahuje táto smernica.

      2.      V súlade s článkom 11 ods. 1 písm. b) smernice 75/442/EHS členský štát nemusí uplatniť článok 10 smernice na zariadenia a podniky,
         ktoré zhodnocujú odpad, na ktorý sa vzťahuje táto smernica:

      –        ak členský štát prijme všeobecne pravidlá, v ktorých budú uvedené druhy a množstvo odpadu a stanovené špecifické podmienky
         (limitné hodnoty obsahu nebezpečných látok v odpade, emisné limitné hodnoty, druhy činnosti) a ďalšie potrebné požiadavky
         na vykonávanie rôznych druhov zhodnocovania, a

      –        ak druhy alebo množstvo odpadu a metódy zhodnocovania budú spĺňať podmienky stanovené v článku 4 smernice 75/442/EHS.“
      12      Článok 11 smernice 91/689 zrušil smernicu Rady 78/319/EHS z 20. marca 1978 o jedovatom a nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 84,
         s. 43) s účinnosťou od 12. decembra 1993. Článok 1 smernice Rady 94/31/ES z 27. júna 1994, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 91/689
         (Ú. v. ES L 168, s. 28; Mim. vyd. 15/002, s. 376), však zrušenie smernice 78/319 odložil na 27. jún 1995.

       Vnútroštátna právna úprava
      13      Dekrét Conseil régional wallon z 5. júla 1985 o odpadoch zmenený a doplnený dekrétom z 25. júla 1991 (ďalej len „dekrét“)
         definuje v článku 3 bode 1 odpad takto:

      „1.      odpad: akékoľvek látky alebo predmety patriace do kategórií uvedených v prílohe I, ktorých sa držiteľ zbavuje, chce sa ich
         zbaviť alebo je povinný sa ich zbaviť“.

      14      Článok 5 ods. 1 nariadenia stanovuje:

      „Povoleniu podlieha zriadenie a prevádzkovanie špecifického zariadenia na zber, predbežné spracovanie, zneškodňovanie alebo
         zhodnotenie toxických alebo nebezpečných odpadov, ktoré nie sú súčasťou priemyselného výrobného procesu…“

      15      Preambula nariadenia sa odvoláva najmä na dekrét, na smernicu 75/442 v znení zmien a doplnení a na smernice 78/319 a 91/689.
         V článku 86 nariadenia sa uvádza, že nadobúda účinnosť dňom jeho uverejnenia v Moniteur belge. K tomuto uverejneniu došlo 23. júna 1992.

       Skutkové okolnosti sporu vo veci samej
      16      Inter-Environnement Wallonie navrhla žalobou z 21. augusta 1992, aby Conseil d‘État de Belgique zrušil nariadenie ako celok
         alebo subsidiárne niektoré jeho ustanovenia.

      17      Vo svojom rozsudku o začatí prejudiciálneho konania rozhodol už Conseil d‘État o piatich zo šiestich dôvodov, ktoré predložila
         Inter-Environnement Wallonie, a zrušil niektoré ustanovenia nariadenia.

      18      V zostávajúcom dôvode Inter-Environnement Wallonie tvrdí, že článok 5 ods. 1 nariadenia je v rozpore najmä s článkom 11 smernice 75/442
         v znení zmien a doplnení a s článkom 3 smernice 91/689, pretože vylučuje zo systému povoľovania zriadenie a prevádzkovanie
         špecifického zariadenia na zber, predbežné spracovanie, zneškodňovanie alebo zhodnotenie toxických alebo nebezpečných odpadov,
         ak je toto zariadenie „súčasťou priemyselného výrobného procesu“.

      19      V prvej časti tohto dôvodu Inter-Environnement Wallonie tvrdí, že článok 11 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení v spojení
         s článkom 3 smernice 91/689 umožňuje výnimku z požiadavky povolenia pre podniky, ktoré vykonávajú zhodnotenie odpadov len
         za podmienok stanovených v týchto ustanoveniach, a len ak sú tieto podniky registrované príslušnými orgánmi.

      20      V tejto súvislosti sa Conseil d‘État domnieva, že článok 5 ods. 1 nariadenia je skutočne v rozpore s článkom 11 smernice 75/442
         v znení zmien a doplnení v spojení s článkom 3 smernice 91/689.

      21      Konštatuje, že nariadenie bolo prijaté vo chvíli, keď lehota stanovená smernicou na jej prebratie ešte neuplynula, a kladie
         si otázku, do akej miery môže členský štát počas tohto obdobia prijať akt odporujúci smernici. Dodáva, že negatívna odpoveď
         Inter-Environnement Wallonie nie je v súlade s pravidlom, že zákonnosť aktu sa posudzuje v čase jeho prijatia.

      22      V druhej časti dôvodu Inter-Environnement Wallonie tvrdí, že výnimka stanovená v článku 5 ods. 1 nariadenia je v rozpore s dekrétom,
         ktorý podľa nej nestanovuje výnimky pre činnosti tvoriace súčasť priemyselného procesu.

      23      V tejto súvislosti Conseil d‘État konštatuje, že článok 3 bod 1 dekrétu a príloha, na ktorú odkazuje, verne preberajú smernicu 75/442
         v znení zmien a doplnení. Hoci z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že odpadom sú látky a predmety, ktorých sa držiteľ zbavuje,
         chce sa ich zbaviť alebo je povinný sa ich zbaviť bez toho, aby mal v úmysle vylúčiť ich ďalšie hospodárske využitie inými
         osobami, neumožňuje však určiť, či sú látka alebo predmet podľa článku 1 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení, ktoré sú
         priamo alebo nepriamo súčasťou priemyselného výrobného procesu, odpadom v zmysle článku 1 písm. a) tejto smernice.

      24      Za týchto podmienok položil Conseil d‘État Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je v rozpore s článkami 5 a 189 Zmluvy EHS, ak členské štáty prijmú ustanovenie odporujúce smernici 75/442/EHS z 15. júla
         1975 o odpadoch zmenenej a doplnenej smernicou 91/156/EHS z 18. marca 1991 pred uplynutím lehoty na jej prebratie?

      Je v rozpore s tými istými ustanoveniami Zmluvy, ak členské štáty prijmú a uvedú do účinnosti právny predpis, ktorý má za
         cieľ prebrať uvedenú smernicu, ale ktorého ustanovenia sa zdajú byť v rozpore s požiadavkami tejto smernice?

      2.      Je látka podľa prílohy I smernice Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 75/442/EHS o odpadoch,
         ktorá je priamo alebo nepriamo súčasťou priemyselného výrobného procesu, odpadom v zmysle článku 1 písm. a) tejto smernice?“

       O druhej otázke
      25      Svojou druhou otázkou, ktorú treba preskúmať ako prvú, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či samotná skutočnosť, že látka
         je priamo alebo nepriamo súčasťou priemyselného výrobného procesu, ju vylučuje z definície pojmu odpad v zmysle článku 1 písm. a)
         smernice 75/442 v znení zmien a doplnení.

      26      Zo znenia článku 1 písm. a) smernice 75/442 v znení zmien a doplnení predovšetkým vyplýva, že rozsah pôsobnosti pojmu odpad
         závisí od významu výrazu „zbaviť sa“.

      27      Ďalej z ustanovení smernice 75/442 v znení zmien a doplnení, predovšetkým však z jej článkov 4 a 8 až 12, ako aj z jej príloh
         II A a II B vyplýva, že tento výraz zahŕňa súčasne zneškodňovanie a zhodnotenie určitej látky alebo predmetu.

      28      Ako uviedol generálny advokát v bodoch 58 až 61 svojich návrhov, zoznam kategórií odpadov uvedený v prílohe I smernice 75/442
         v znení zmien a doplnení a činností zneškodňovania a zhodnotenia odpadov uvedené v prílohách II A a II B tej istej smernice
         dokazujú, že pojem odpad v zásade nevylučuje žiaden typ rezíduí, priemyselných vedľajších produktov alebo iných látok, ktoré
         vznikajú v procese výroby. Toto konštatovanie podporuje zoznam odpadov vypracovaný Komisiou v jej rozhodnutí 94/3.

      29      Po prvé treba v tejto súvislosti upresniť, že ako je zrejmé najmä z článkov 9 až 11 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení,
         smernica sa uplatňuje nielen na zneškodňovanie a zhodnotenie odpadov podnikmi, ktoré sa na túto oblasť špecializujú, ale aj
         na zneškodňovanie a zhodnotenie odpadov podnikmi, ktoré ich produkujú, na mieste ich vzniku.

      30      Po druhé, hoci sa podľa článku 4 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení majú odpady zhodnotiť alebo zneškodniť bez toho,
         aby došlo k ohrozeniu ľudského zdravia, a bez použitia postupov alebo metód, ktoré by mohli poškodiť životné prostredie, nič
         v smernici nenaznačuje, že sa smernica netýka činností zneškodňovania alebo zhodnotenia odpadov, ktoré sú súčasťou priemyselného
         výrobného procesu, ak nepredstavujú nebezpečenstvo pre ľudské zdravie alebo životné prostredie.

      31      Napokon treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že pojem odpad v zmysle článku 1 smernice 75/442 v znení zmien a doplnení
         nemožno chápať tak, že by vylučoval látky a predmety, ktoré možno hospodársky znovu využiť (rozsudok z 28. marca 1990, Zanetti
         a i., C‑359/88, Zb. s. I‑1509, body 12 a 13; rozsudok z 10. mája 1995, Komisia/Nemecko, C‑422/92, Zb. s. I‑1097, body 22 a 23,
         a rozsudok z 25. júna 1997, Tombesi a i., C‑304/94, C‑330/94, C‑342/94 a C‑224/95, Zb. s. I‑3561, body 47 a 48).

      32      Zo všetkých týchto úvah vyplýva, že odpad v zmysle článku 1 písm. a) smernice 75/442 v znení zmien a doplnení môžu tvoriť
         látky, ktoré vstupujú do výrobného procesu.

      33      Tento záver sa nedotýka skutočnosti, že tak, ako správne tvrdili belgická, nemecká, holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva,
         treba rozlišovať medzi zhodnotením odpadov v zmysle smernice 75/442 v znení zmien a doplnení a bežným priemyselným zaobchádzaním
         s produktmi, ktoré nie sú odpadmi, bez ohľadu na zložitosť takéhoto rozlíšenia.

      34      Na druhú položenú otázku teda treba odpovedať tak, že samotná skutočnosť, že niektorá látka je priamo alebo nepriamo súčasťou
         priemyselného výrobného procesu, ju nevylučuje z definície odpadu v zmysle článku 1 písm. a) smernice 75/442 v znení zmien
         a doplnení.

       O prvej otázke
      35      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je v rozpore s článkami 5 a 189 Zmluvy EHS, ak členské štáty
         prijmú opatrenia odporujúce smernici 91/156 v priebehu lehoty na jej prebratie.

      36      Podľa Inter-Environnement Wallonie z prednosti práva Spoločenstva a z článku 5 Zmluvy vyplýva, že aj keď sa členský štát rozhodne
         prebrať smernicu Spoločenstva pred uplynutím v nej stanovenej lehoty, toto prebratie musí byť v súlade so smernicou. Keď sa
         Région wallonne rozhodol 9. apríla 1992 prebrať smernicu 91/156, toto prebratie malo byť v súlade so smernicou.

      37      Komisia súhlasí s týmto názorom a tvrdí, že je v rozpore s článkami 5 a 189 Zmluvy, ak členské štáty prijmú ustanovenie odporujúce
         smernici 91/156 v priebehu lehoty na jej prebratie. Uvádza, že pritom nie je dôležité, či je určité opatrenie určené osobitne
         na prebratie tejto smernice.

      38      Belgická, francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva si naopak myslia, že až do uplynutia lehoty na prebratie smernice
         môžu členské štáty voľne prijímať predpisy, ktoré s ňou nie sú v súlade. Vláda Spojeného kráľovstva však dodáva, že články 5
         a 189 Zmluvy bránia tomu, aby členské štáty prijali opatrenia, ktoré by mali za následok znemožnenie alebo mimoriadne sťaženie
         správneho prebratia smernice.

      39      Holandská vláda zastáva názor, že prijatie smernice znamená, že členské štáty už nesmú podniknúť nič, čo by mohlo sťažiť dosiahnutie
         výsledku, ktorý táto smernica stanovuje. Myslí si však, že nemožno usudzovať, že členský štát porušil články 5 a 189 Zmluvy,
         keď tak, ako aj v prejednávanej veci nie je isté, či sú vnútroštátne ustanovenia v rozpore s predmetnou smernicou.

      40      Na úvod treba pripomenúť, že povinnosť členských štátov prijať všetky opatrenia potrebné na dosiahnutie výsledku stanoveného
         smernicou je záväznou povinnosťou, ktorú stanovuje článok 189 tretí odsek Zmluvy a samotná smernica (rozsudok z 1. februára
         1977, Verbond van Nederlandse Ondernemingen, 51/76, Zb. s. 113, bod 22; rozsudok z 26. februára 1986, Marshall, 152/84, Zb.
         s. 723, bod 48, a rozsudok z 24. októbra 1996, Kraaijeveld a i., C‑72/95, Zb. s. I‑5403, bod 55). Táto povinnosť prijať všetky
         všeobecné alebo osobitné opatrenia je záväzná pre všetky orgány členských štátov vrátane súdnych orgánov v rámci ich právomocí
         (rozsudok z 13. novembra 1990, Marleasing, C‑106/89, Zb. s. I‑4135, bod 8, a rozsudok Kraaijeveld a i., už citovaný, bod 55).

      41      Ďalej treba poukázať na to, že podľa článku 191 druhého odseku Zmluvy EHS, uplatniteľného v čase skutkových okolností sporu
         vo veci samej, „smernice a rozhodnutia sa oznamujú tomu, komu sú určené, a týmto oznámením nadobúdajú účinnosť“. Z tohto ustanovenia
         vyplýva, že právny účinok smernice voči členskému štátu, ktorému je určená, nastáva už od okamihu jej oznámenia.

      42      V prejednávanej veci a v súlade s bežnou praxou stanovuje samotná smernica 91/156 lehotu, po ktorej uplynutí musia byť v členských
         štátoch účinné zákony, iné predpisy a administratívne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou.

      43      Keďže účelom tejto lehoty je predovšetkým poskytnúť členským štátom potrebný čas na prijatie opatrení na prebratie, nemožno
         týmto štátom vyčítať, že smernicu neprebrali do svojho právneho poriadku pred uplynutím tejto lehoty.

      44      Napriek tomu práve v priebehu lehoty na prebratie majú členské štáty prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie, aby bol výsledok
         stanovený smernicou do uplynutia lehoty dosiahnutý.

      45      V tejto súvislosti, hoci členské štáty nie sú povinné prijať tieto opatrenia pred uplynutím lehoty na prebratie, z článku
         5 druhého odseku v spojení s článkom 189 tretím odsekom Zmluvy a zo samotnej smernice vyplýva, že počas tejto lehoty sa musia
         zdržať prijatia ustanovení, ktoré by mohli vážne ohroziť výsledok stanovený touto smernicou.

      46      Prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil, či sa to vzťahuje na vnútroštátne ustanovenia, ktorých zákonnosť má preskúmať.

      47      Pri tomto posúdení musí vnútroštátny súd najmä preskúmať, či predmetné ustanovenia úplne preberajú smernicu, ako aj konkrétne
         účinky uplatnenia týchto ustanovení, ktoré nie sú v súlade so smernicou, a ich dobu platnosti.

      48      Napríklad, pokiaľ predmetné ustanovenia úplne a definitívne preberajú smernicu, ich nesúlad so smernicou môže vyvolať predpoklad,
         že výsledok stanovený smernicou nebude v určenom čase dosiahnutý, ak ich nemožno v potrebnom čase zmeniť a doplniť.

      49      V opačnom prípade by vnútroštátny súd mohol zohľadniť možnosť členského štátu prijať prechodné ustanovenia alebo vykonať smernicu
         po etapách. V týchto prípadoch by nesúlad prechodných ustanovení vnútroštátneho práva so smernicou alebo neexistencia prebratia
         určitých ustanovení smernice nevyhnutne neohrozili výsledok stanovený smernicou.

      50      Na prvú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 5 druhý odsek a článok 189 tretí odsek Zmluvy EHS, ako aj smernica 91/156
         vyžadujú, aby sa členský štát, ktorému je smernica určená, v priebehu lehoty stanovenej smernicou na jej prebratie zdržal
         prijatia opatrení, ktoré by mohli vážne ohroziť dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou.

       O trovách
      51      Belgická, nemecká, francúzska, holandská vláda a vláda Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska, ako aj Komisia
         Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali
         Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter
         a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny
         súd.

      Z týchto dôvodov,
      SÚDNY DVOR
      rozhodol o otázkach, ktoré mu predložil Conseil d‘État de Belgique rozsudkom z 29. marca 1996, takto:
      1.      Samotná skutočnosť, že niektorá látka je priamo alebo nepriamo súčasťou priemyselného výrobného procesu, ju nevylučuje z definície
            odpadu v zmysle článku 1 písm. a) smernice 75/442 v znení zmien a doplnení.
      2.      Článok 5 druhý odsek a článok 189 tretí odsek Zmluvy EHS, ako aj smernica 91/156 vyžadujú, aby sa členský štát, ktorému je
            smernica určená, v priebehu lehoty stanovenej smernicou na jej prebratie zdržal prijatia opatrení, ktoré by mohli vážne ohroziť
            dosiahnutie výsledku stanoveného touto smernicou.

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Ragnemalm

               Schintgen

               Mancini

               Moitinho de Almeida

               Kapteyn

               Murray

               Edward

               Puissochet

                     Hirsch      Jann

               Sevón

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 18. decembra 1997.

               Tajomník

                           Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: francúzština.