title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 11. septembra 2014.#Technische Universität Darmstadt proti Eugen Ulmer KG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2001/29/ES – Autorské právo a s ním súvisiace práva – Výnimky a obmedzenia – Článok 5 ods. 3 písm. n) – Použitie diel a iných predmetov ochrany na účely výskumu alebo súkromného štúdia – Kniha sprístupnená jednotlivcom prostredníctvom terminálov určených na tento účel vo verejne prístupnej knižnici – Pojem dielo, ktoré nepodlieha ‚nákupným alebo licenčným podmienkam‘ – Právo knižnice na digitalizovanie diela zahrnutého v jej zbierke s cieľom sprístupniť ho prostredníctvom terminálov určených na tento účel – Sprístupnenie diela prostredníctvom terminálov určených na tento účel, ktoré umožňujú jeho vytlačenie na papier alebo uloženie na USB kľúč.#Vec C‑117/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑117/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko) z 20. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 14. marca 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Technische Universität Darmstadt
            proti
            Eugen Ulmer KG,
            SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
            v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (spravodajkyňa) a K. Jürimäe,
            generálny advokát: N. Jääskinen,
            tajomník: M. Aleksejev, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. februára 2014,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Technische Universität Darmstadt, v zastúpení: N. Rauer a D. Ettig, Rechtsanwälte,
            – Eugen Ulmer KG, v zastúpení: U. Karpenstein a G. Schulze, Rechtsanwälte,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, J. Kemper a K. Petersen, splnomocnení zástupcovia,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Fiorentino a A. Collabolletta, avvocati dello Stato,
            – poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,
            – fínska vláda, v zastúpení: H. Leppo, splnomocnená zástupkyňa,
            – Európska komisia, v zastúpení: F. Bulst a J. Samnadda, splnomocnení zástupcovia,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 5. júna 2014,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 3 písm. n) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Technische Universität Darmstadt (ďalej len „TU Darmstadt“) a Eugen Ulmer KG (ďalej len „Ulmer“ alebo „vydavateľstvo Ulmer“), ktorý sa týka toho, že TU Darmstadt sprístupnila verejnosti knihu zahrnutú v zbierke knižnice prostredníctvom terminálov nachádzajúcich sa v priestoroch knižnice, pričom nositeľom práv na použitie diela je Ulmer.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Odôvodnenia 31, 34, 36, 40, 44, 45 a 51 smernice 2001/29 znejú:
            „(31)	Je potrebné zabezpečiť primeranú rovnováhu práv a záujmov medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv, ako aj medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv a používateľmi predmetov ochrany. …
            …
            (34) Členským štátom sa dáva možnosť poskytovať niektoré výnimky alebo obmedzenia pre prípady, ako sú vzdelávanie a vedecké účely, v prospech verejných inštitúcií, ako sú knižnice a archívy, na spravodajské účely, na citovanie, v prípadoch používania telesne postihnutými ľuďmi, pri používaní v záujme verejnej bezpečnosti a pri používaní v správnych a súdnych konaniach.
            …
            (36) Členské štáty môžu zabezpečiť primeranú kompenzáciu nositeľov práv aj keď sa uplatnia voliteľné ustanovenia týkajúce sa výnimiek alebo obmedzení, pri ktorých sa taká kompenzácia nevyžaduje.
            …
            (40) Členské štáty môžu poskytnúť výnimku alebo obmedzenie v prospech niektorých neziskových inštitúcií, ako sú verejne prístupné knižnice a podobné inštitúcie, ako aj archívy. Musia však byť obmedzené na niektoré zvláštne prípady, na ktoré sa vzťahuje právo rozmnožovania. … Preto je potrebné podporiť osobitné kontrakty alebo licencie, ktoré zvýhodňujú podobné inštitúcie a účel šírenia, ktorému slúžia bez toho, aby sa vytvárala nerovnováha.
            …
            (44) Ak sa uplatňujú výnimky a obmedzenia uvedené v tejto smernici, musia sa vykonávať v súlade s medzinárodnými záväzkami. Tieto výnimky a obmedzenia sa nemôžu uplatňovať spôsobom, ktorý poškodzuje oprávnené záujmy nositeľa práv, alebo ktorý je v rozpore s normálnym využívaním jeho diela alebo iného predmetu ochrany. …
            (45) Výnimky a obmedzenia uvedené v článku 5 ods. 2[,] 3 a 4 však nesmú brániť definovaniu zmluvných vzťahov navrhnutých pre zabezpečenie primeranej kompenzácie pre nositeľa práv v tej miere, ktorá je povolená vnútroštátnymi právnymi predpismi.
            …
            (51) … Členské štáty podporujú dobrovoľné opatrenia podniknuté nositeľmi práv vrátane uzatvorenia a uplatňovania dohôd medzi nositeľmi práv a inými zúčastnenými stranami, ktoré pomôžu pri dosahovaní cieľov stanovených niektorými výnimkami alebo obmedzeniami ustanovenými vnútroštátnymi právnymi predpismi v súlade s touto smernicou. …“
            4. Článok 2 tejto smernice s názvom „Právo rozmnožovania“ uvádza:
            „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:
            a) pre autorov k ich dielam;
            …“
            5. Článok 3 uvedenej smernice, nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
            „Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.“
            6. Článok 5 tej istej smernice s názvom „Výnimky a obmedzenia“ v odseku 2 stanovuje:
            „Členské štáty môžu zabezpečiť [stanoviť – neoficiálny preklad ] výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania ustanoveného v článku 2 v nasledujúcich prípadoch:
            a) vo vzťahu k rozmnožovaniu na papieri alebo akýmkoľvek iným podobným spôsobom, ktorý sa uskutočňuje použitím akéhokoľvek fotografického postupu alebo nejakým iným procesom, ktorý má podobné účinky, s výnimkou písaného/tlačeného notového materiálu za podmienky, že nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu;
            b) vo vzťahu k rozmnožovaniu na akomkoľvek médiu vykonanému fyzickou osobou pre súkromné použitie a s cieľom, ktorý nie je priamo ani nepriamo komerčný, za podmienky, že nositelia práv dostanú primeranú kompenzáciu, v ktorej sa zohľadní uplatnenie alebo neuplatnenie technologických opatrení uvedených v článku 6 na dotknuté dielo alebo predmet ochrany;
            c) vo vzťahu k osobitným prípadom rozmnožovania uskutočneným verejne prístupnými knižnicami, vzdelávacími inštitúciami alebo múzeami alebo archívmi, ktoré sa neuskutočnia pre priamy alebo nepriamy ekonomický alebo komerčný prospech;
            …“
            7. V článku 5 ods. 3 smernice 2001/29 sa uvádza:
            „Členské štáty môžu zabezpečiť [stanoviť – neoficiálny preklad ] výnimky alebo obmedzenia práv poskytnutých podľa článkov 2 a 3 v nasledujúcich prípadoch:
            …
            n) použitie na prenos alebo sprístupnenie jednotlivým členom verejnosti na účel výskumu alebo súkromného štúdia prostredníctvom na to určených terminálov v priestoroch inštitúcií uvedených v odseku 2 písm. c) diel alebo iných predmetov ochrany, ktoré nepodliehajú nákupným alebo licenčným podmienkam zahrnutým v ich zbierkach [diel alebo iných predmetov ochrany zahrnutých v ich zbierkach, ktoré nepodliehajú nákupným alebo licenčným podmienkam – neoficiálny preklad ];
            …“
            8. Podľa článku 5 ods. 5 tejto smernice:
            „Výnimky a obmedzenia ustanovené v odsekoch 1, 2, 3 a 4 sa budú uplatňovať iba v niektorých osobitných prípadoch, pri ktorých nedochádza ku konfliktu s bežným využívaním diela alebo predmetu ochrany a ktoré neodôvodnene nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv.“
            Nemecké právo
            9. § 52b zákona o autorskom práve a právach súvisiacich s autorským právom [Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte (Urheberrechtsgesetz), ďalej len „UrhG“] z 9. septembra 1965 (BGBl. I, s. 1273) v znení uplatniteľnom v čase skutkových okolností vo veci samej znie:
            „Vyhotovovanie rozmnoženín diel v študovniach elektronických dokumentov vo verejných knižniciach, múzeách a archívoch
            Sprístupnenie uverejnených diel z katalógov knižníc, múzeí alebo archívov prístupných verejnosti, ktoré nesledujú priamy alebo nepriamy ekonomický alebo ziskový prospech, sa povoľuje na výskum a súkromné štúdium výlučne v priestoroch príslušnej inštitúcie v študovni elektronických dokumentov vytvorenej výhradne na tento účel, pokiaľ to nie je v rozpore so žiadnym zmluvným ustanovením. Počet exemplárov diela súčasne sprístupnených v študovni elektronických dokumentov v zásade nesmie prekročiť počet exemplárov diela, ktorý obsahuje katalóg inštitúcie. Za sprístupňovanie vzniká nárok na zaplatenie primeraného poplatku. Nárok na tento poplatok môže uplatniť len organizácia kolektívnej správy práv.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            10. TU Darmstadt prevádzkuje regionálnu univerzitnú knižnicu, v ktorej priestoroch zriadila študovňu elektronických dokumentov, kde verejnosti sprístupňuje diela z katalógu knižnice.
            11. Medzi týmito dielami sa od januára alebo februára 2009 nachádzala učebnica od W. Schulzeho Einführung in die neuere Geschichte  (ďalej len „sporná učebnica“), ktorú vydalo Ulmer, vydavateľstvo odbornej literatúry so sídlom v Stuttgarte (Nemecko).
            12. TU Darmstadt neprijala ponuku vydavateľstva Ulmer z 29. januára 2009 na nadobudnutie a používanie učebníc, ktoré toto vydavateľstvo vydáva, ku ktorým patrí sporná učebnica, v podobe elektronických kníh.
            13. TU Darmstadt túto učebnicu digitalizovala, aby ju mohla svojim používateľom poskytovať v študovni elektronických dokumentov zriadenej vo svojej knižnici. V tejto študovni nebolo možné súčasne načítať väčší počet exemplárov daného diela, než sa nachádzal v katalógu knižnice. Návštevníci uvedenej študovne si dielo – celé alebo jeho časti – mohli vytlačiť na papier alebo uložiť na USB kľúč a v takejto forme si ho z knižnice odniesť.
            14. Landgericht Frankfurt am Main (Krajinský súd vo Frankfurte nad Mohanom), na ktorý sa so žalobou obrátilo vydavateľstvo Ulmer, rozsudkom zo 6. marca 2011 rozhodol, že na to, aby bolo vylúčené uplatnenie § 52b UrhG, by sa nositeľ práv a inštitúcia museli predtým dohodnúť na digitálnom používaní diela. Tento súd navyše zamietol aj návrh vydavateľstva Ulmer smerujúci k tomu, aby bol TU Darmstadt uložený zákazu digitalizovať alebo dať digitalizovať spornú učebnicu. Vyhovel však jeho návrhu na zakázanie toho, aby si používatelia knižnice TU Darmstadt mohli v študovni elektronických dokumentov v knižnici vytlačiť toto dielo a/alebo uložiť ho na USB kľúč a/alebo odniesť si tieto rozmnoženiny z priestorov knižnice.
            15. Bundesgerichtshof (Spolkový súd), na ktorý sa TU Darmstadt obrátila v rámci opravného prostriedku „Revision“, sa po prvé domnieva, že vzniká otázka, či diela a iné predmety ochrany „podliehajú nákupným alebo licenčným podmienkam“ v zmysle článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, pokiaľ nositeľ práv ponúkne inštitúcii uvedenej v tomto ustanovení za primeraných podmienok uzatvoriť licenčné zmluvy o využívaní týchto diel, alebo treba prijať iný výklad tohto ustanovenia, podľa ktorého sa dané ustanovenie týka len prípadov, v ktorých sa dotknutí nositeľ práv a inštitúcia už v tomto zmysle dohodli.
            16. Uvedený súd sa domnieva, že na rozdiel od znenia tohto ustanovenia v nemeckom jazyku sa anglické a francúzske znenie prikláňajú skôr k prvému výkladu. Tento výklad podporuje takisto všeobecná systematika a účel smernice 2001/29. Naproti tomu, ak by samotné uzavretie zmluvy umožňovalo vylúčiť uplatnenie uvedeného ustanovenia, dotknutá inštitúcia by mohla odmietnuť primeranú ponuku nositeľa práv s cieľom využiť predmetné obmedzenie, čo by tiež viedlo k tomu, že daný nositeľ nedostane primeranú odmenu, ktorej získanie je predsa jedným z cieľov tejto smernice.
            17. Po druhé si vnútroštátny súd kladie otázku, či sa článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 má vykladať v tom zmysle, že umožňuje členským štátom, aby inštitúciám, ktorých sa týka toto ustanovenie, priznali právo digitalizovať diela nachádzajúce sa v ich zbierkach, pokiaľ si prenos aleb o sprístupnenie daných diel na ich termináloch vyžaduje takéto rozmnoženie. Vnútroštátny súd sa domnieva, že členské štáty by mali mať dodatočnú právomoc stanoviť takúto výnimku z práva na rozmnožovanie stanoveného v článku 2 tejto smernice alebo takéto obmedzenie daného práva, pretože bez toho by nebol zabezpečený potrebný účinok článku 5 ods. 3 písm. n) uvedenej smernice. Túto právomoc je v každom prípade možné odvodiť z článku 5 ods. 2 písm. c) uvedenej smernice.
            18. Po tretie vnútroštátny súd zastáva názor, že v spore vo veci samej vzniká otázka, či v súlade s článkom 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 majú členské štáty možnosť stanoviť režim obmedzenia, ktorý používateľom zariadenia dotknutého týmto ustanovením umožní vytlačiť na papier alebo uložiť na USB kľúč diela prenášané alebo sprístupnené prostredníctvom terminálov dotknutej inštitúcie, či už ako celok, alebo ich časť.
            19. V tomto ohľade sa daný súd v prvom rade domnieva, že hoci sa na tlač, uloženie alebo odoslanie, pokiaľ sa týkajú rozmnoženiny diela, v zásade nevzťahuje obmedzenie stanovené v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, možno ich povoliť ako pokračovanie prenosu alebo sprístupnenia diela dotknutou inštitúciou na základe iného obmedzenia, a to výnimky nazývanej „rozmnožovanie na súkromné použitie“ stanovenej v článku 5 ods. 2 písm. b) tejto smernice.
            20. Ďalej cieľ uvedený v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, ktorý spočíva v umožnení účinným spôsobom využívať texty sprístupnené prostredníctvom terminálov inštitúcie, akou je knižnica, na účely výskumu alebo súkromného štúdia sa skôr prikláňa k výkladu tohto ustanovenia, podľa ktorého by vytlačenie diela z terminálu na papier malo byť povolené, zatiaľ čo uloženie na USB kľúč by povolené nemalo byť.
            21. Napokon sa vnútroštátny súd domnieva, že takýto výklad článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 tiež umožňuje zabezpečiť, že dosah obmedzenia stanoveného v tomto ustanovení rešpektuje trojitú podmienku uvedenú v článku 5 ods. 5 uvedenej smernice. Uloženie diela na USB kľúč totiž väčšmi zasahuje do autorských práv k tomuto dielu než jeho vytlačenie na papier.
            22. Za týchto podmienok Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Podlieha dielo nákupným alebo licenčným podmienkam v zmysle článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, pokiaľ nositeľ práv ponúkne inštitúciám uvedeným v tomto ustanovení možnosť za primeraných podmienok uzatvoriť licenčné zmluvy o využívaní tohto diela?
            2. Oprávňuje článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 členské štáty, aby poskytli inštitúciám právo na digitalizovanie diel, ktoré sú súčasťou ich zbierok, ak je to nevyhnutné na sprístupnenie týchto diel prostredníctvom terminálov?
            3. Môžu byť práva, ktoré členské štáty stanovia podľa článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, také rozsiahle, že diela sprístupnené používateľom prostredníctvom terminálov môžu títo používatelia vytlačiť na papier alebo uložiť na USB kľúč?“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prvej otázke
            23. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či dielo podlieha „nákupným alebo licenčným podmienkam“ v zmysle článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, pokiaľ nositeľ práv ponúkol inštitúcii dotknutej týmto ustanovením, akou je verejne prístupná knižnica, možnosť za primeraných podmienok uzatvoriť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní tohto diela.
            24. Vzhľadom na to, že všetci dotknutí účastníci konania, ktorí predložili písomné pripomienky, s výnimkou vydavateľstva Ulmer, navrhujú na túto otázku odpovedať záporne a v podstate podporujú výklad, podľa ktorého treba pojem „nákupné alebo licenčné podmienky“ uvedený v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 chápať v tom zmysle, že dotknutí nositeľ práv a inštitúcia museli uzavrieť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní daného diela, ktorá spresňuje podmienky, za ktorých táto inštitúcia môže predmetné dielo používať.
            25. Ulmer tvrdí, že samotná skutočnosť, že nositeľ práv ponúkne knižnici prístupnej verejnosti uzavretie licenčnej zmluvy alebo zmluvy o využívaní diela, pokiaľ je tento návrh „primeraný“, postačuje na to, aby bolo vylúčené uplatnenie článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29.
            26. V tejto súvislosti v prvom rade z porovnania jazykových znení článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, konkrétne z anglickej, francúzskej, nemeckej a španielskej verzie, ktoré používajú výrazy „terms“, „conditions“, „Regelung“ a „condiciones“, vyplýva, že normotvorca Únie v znení tohto ustanovenia uplatnil pojmy „podmienky“ alebo „ustanovenia“, ktoré odkazujú skôr na skutočne dohodnuté zmluvné podmienky než na obyčajné ponuky uzavrieť zmluvu.
            27. Ďalej je vhodné pripomenúť, že cieľom obmedzenia vyplývajúceho z článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 je podporiť verejný záujem spojený s podporou výskumu a súkromného štúdia prostredníctvom šírenia poznatkov, čo je okrem toho základnou úlohou inštitúcií, akými sú knižnice prístupné verejnosti.
            28. Výklad zastávaný vydavateľstvom Ulmer však predpokladá, že nositeľ práv môže jednostranným a v podstate svojvoľným zásahom zbaviť dotknutú inštitúciu práva na využitie tohto obmedzenia a zabrániť tak výkonu jej základnej úlohy a podpore uvedeného verejného záujmu.
            29. Okrem toho odôvodnenie 40 smernice 2001/29 uvádza, že je potrebné podporiť osobitné kontrakty alebo licencie, ktoré zvýhodňujú podobné inštitúcie a účel šírenia, ktorému slúžia bez toho, aby sa vytvárala nerovnováha.
            30. Ako uviedol generálny advokát v bodoch 21 a 22 svojich návrhov, odôvodnenia 45 a 51 tejto smernice, vrátane ich nemeckého znenia, potvrdzujú, že najmä v kontexte výnimiek a obmedzení uvedených v článku 5 ods. 3 smernice 2001/29 sa odkazuje na skutočné zmluvné vzťahy, ako aj na uzavretie a vykonávanie skutočných zmluvných dohôd, a nie na obyčajné ponuky zmlúv alebo licencií.
            31. Okrem toho je výklad, ktorý navrhuje vydavateľstvo Ulmer, ťažko zlučiteľný s cieľom sledovaným v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, ktorý spočíva v udržaní rovnováhy medzi právami a záujmami na jednej strane nositeľov práv a na strane druhej používateľov chránených diel, ktorí sa usilujú o ich sprístupnenie na účely výskumu alebo súkromného štúdia vykonávaného jednotlivcami.
            32. Navyše, ak by samotná ponuka uzavrieť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní diela stačila na vylúčenie uplatnenia článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, tento výklad by mohol zbaviť obmedzenie zakotvené v tomto ustanovení veľkej časti jeho podstaty či priamo jeho potrebného účinku, keďže v prípade prijatia tohto výkladu by sa uvedené obmedzenie uplatnilo, ako tvrdí Ulmer, len na diela, ktoré sú čoraz zriedkavejšie a ktorých elektronická verzia, konkrétne vo forme elektronickej knihy, sa ešte na trhu neponúka.
            33. Napokon výklad, podľa ktorého musí ísť o skutočne dohodnuté zmluvné podmienky, na rozdiel od tvrdenia vydavateľstva Ulmer takisto nemožno vylúčiť z dôvodu skutočnosti, že naráža na trojitú podmienku stanovenú v článku 5 ods. 5 smernice 2001/29.
            34. V tomto ohľade stačí konštatovať, že obmedzenie stanovené v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 sprevádzajú viaceré obmedzujúce opatrenia, ktoré zabezpečujú – hoci uplatnenie tohto ustanovenia je vylúčené len v prípade uzavretia skutočných zmluvných podmienok –, že toto obmedzenie ostane uplatniteľné v osobitných prípadoch, ktoré neohrozujú bežné používanie diel ani nespôsobujú neodôvodnenú škodu legitímnym záujmom nositeľa práv.
            35. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že pojem „nákupné alebo licenčné podmienky“ uvedený v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 treba chápať v tom zmysle, že znamená, že nositeľ práv a inštitúcia dotknutá týmto ustanovením, ako je verejne prístupná knižnica, museli uzavrieť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní dotknutého diela, v ktorej spresnili podmienky, za ktorých táto inštitúcia môže dané dielo používať.
            O druhej otázke
            36. Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát priznal verejne prístupným knižniciam, ktorých sa týka toto ustanovenie, právo digitalizovať diela tvoriace súčasť ich zbierok, ak je toto rozmnožovanie diel nevyhnutné na sprístupnenie diel ich používateľom prostredníctvom terminálov určených na tento účel v priestoroch daných inštitúcií.
            37. Najskôr treba uviesť, že je nesporné, že digitalizácia diela, ktorá v podstate spočíva v konverzii tohto diela z analógového na digitálny formát, predstavuje rozmnoženie tohto diela.
            38. Vzniká teda otázka, či článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 umožňuje členským štátom priznať toto právo rozmnožovania verejne prístupným knižniciam, hoci podľa článku 2 tejto smernice majú autori výlučné právo umožniť alebo zakázať rozmnožovanie svojich diel.
            39. V tomto ohľade treba najskôr konštatovať, že podľa prvej vety článku 5 ods. 3 smernice 2001/29 sa výnimky a obmedzenia uvedené v tomto odseku týkajú práv stanovených v článkoch 2 a 3 tejto smernice, a teda tak výlučného práva rozmnožovania, ktoré je priznané nositeľovi práv, ako aj práva na sprístupnenie diela verejnosti.
            40. Článok 5 ods. 3 písm. n) uvedenej smernice však obmedzuje použitie diel v zmysle tohto ustanovenia na „prenos alebo sprístupnenie“ týchto diel, a teda na akty, na ktoré sa vzťahuje len výlučné právo na verejný prenos diel zakotvené v článku 3 tej istej smernice.
            41. Ďalej je potrebné pripomenúť, že na to, aby išlo o „prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, okrem iného postačuje, aby boli uvedené diela verejnosti sprístupnené takým spôsobom, že osoby, ktoré ju tvoria, môžu mať k týmto dielam prístup, a nie je rozhodujúce, či túto možnosť využijú (rozsudok Svensson a i., C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 19).
            42. Z toho vyplýva, že za okolností ako vo veci samej skutočnosť, že inštitúcia, akou je verejne prístupná knižnica, na ktorú sa vzťahuje článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, sprístupní dielo tvoriace súčasť jej zbierky „verejnosti“, teda všetkým jednotlivcom, ktorí využívajú na to určené terminály v priestoroch danej knižnice, na účely výskumu alebo súkromného štúdia, je nutné kvalifikovať ako „sprístupnenie“, a teda „prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok Svensson a i., EU:C:2014:76, bod 20).
            43. Toto právo na prenos diel, ktorým disponujú inštitúcie, akými sú verejne prístupné knižnice uvedené v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, v medziach podmienok, ktoré toto ustanovenie obsahuje, by bolo zbavené veľkej časti svojej podstaty, dokonca potrebného účinku, ak by týmto inštitúciám nebolo priznané dodatočné právo digitalizovať dotknuté diela.
            44. Toto právo uvedeným inštitúciám priznáva článok 5 ods. 2 písm. c) smernice 2001/29, pokiaľ ide o „osobitné prípady rozmnožovania“.
            45. Predmetnú podmienku osobitosti treba chápať v tom zmysle, že dotknuté inštitúcie vo všeobecnosti nemôžu digitalizovať svoje zbierky ako celok.
            46. Táto podmienka je naopak v zásade dodržaná, pokiaľ je digitalizácia určitých diel zo zbierky nevyhnutná na účely „použitia na prenos alebo sprístupnenie jednotlivým členom verejnosti na účely výskumu alebo súkromného štúdia prostredníctvom na to určených terminálov“, ako to stanovuje článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29.
            47. Okrem toho dosah tohto dodatočného práva na digitalizáciu musí byť spresnený výkladom článku 5 ods. 2 písm. c) smernice 2001/29 so zreteľom na článok 5 ods. 5 tejto smernice, podľa ktorého sa toto obmedzenie uplatňuje len v niektorých osobitných prípadoch, ktoré nie sú v rozpore s obvyklým využívaním diela alebo iného predmetu ochrany a neprimerane nepoškodzujú oprávnené záujmy nositeľa práv, pričom cieľom tohto ustanovenia nie je rozšíriť dosah výnimiek a obmedzení stanovených v článku 5 ods. 2 tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudky Infopaq International, C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 58, a ACI Adam a i., C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 26).
            48. V prejednávanej veci treba konštatovať, že v rámci uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy sú riadne zohľadnené podmienky stanovené v článku 5 ods. 5 uvedenej smernice, keďže v prvom rade z článku 52b UrhG vyplýva, že digitalizácia diel verejne prístupnými knižnicami nemôže viesť k tomu, že počet exemplárov každého diela sprístupneného používateľom prostredníctvom terminálov určených na tento účel prekročí počet exemplárov, ktoré tieto knižnice získali v analógovom formáte. V druhom rade, hoci na základe tohto ustanovenia vnútroštátneho práva digitalizácia diela sama osebe nepodlieha povinnosti kompenzácie, neskoršie sprístupnenie tohto diela v digitálnej forme na osobitných termináloch je viazané na platbu primeranej odmeny.
            49. Vzhľadom na predchádzajúce treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 v spojení s článkom 5 ods. 2 písm. c) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát priznal verejne prístupným knižniciam, ktorých sa týkajú tieto ustanovenia, právo digitalizovať diela tvoriace súčasť ich zbierok, ak je toto rozmnožovanie diel nevyhnutné na sprístupnenie diel ich používateľom prostredníctvom terminálov určených na tento účel v priestoroch daných inštitúcií.
            O tretej otázke
            50. Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát priznal verejne prístupným knižniciam, ktorých sa týka toto ustanovenie, právo sprístupniť diela používateľom prostredníctvom terminálov určených na tento účel, ktoré umožňujú ich vytlačenie na papier alebo uloženie na USB kľúč.
            51. Ako vyplýva z bodov 40 a 42 tohto rozsudku, obmedzenie stanovené v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 sa v podstate vzťahuje len na určité spôsoby prenosu, ktoré sú obvykle súčasťou výlučného práva nositeľa práv upraveného v článku 3 tejto smernice, konkrétne tie, prostredníctvom ktorých dotknuté inštitúcie sprístupňujú dielo jednotlivcom na výskum alebo súkromné štúdium prostredníctvom terminálov určených na tento účel umiestnených v ich priestoroch.
            52. Nie je však predmetom pochybností, že úkony, akými je vytlačenie diela na papier alebo jeho uloženie na USB kľúč, hoci je možné ich uskutočniť vďaka určitým funkciám osobitných terminálov, na ktorých možno do týchto diel nahliadnuť, nie sú úkonmi „prenosu“ v zmysle článku 3 smernice 2001/29, ale „rozmnožovania“ v zmysle článku 2 tejto smernice.
            53. Ide totiž o vytvorenie novej analógovej alebo digitálnej kópie už existujúcej digitálnej kópie diela, ktorú používateľom sprístupnila inštitúcia prostredníctvom terminálov určených na tento účel.
            54. Činnosť rozmnožovania diela na rozdiel od určitých postupov digitalizácie tohto diela nemožno povoliť ani na základe dodatočného práva vyplývajúceho z článku 5 ods. 2 písm. c) v spojení s článkom 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, pokiaľ nie sú nevyhnutné na to, aby umožnili sprístupnenie tohto diela jeho používateľom prostredníctvom terminálov určených na tento účel, pri dodržaní podmienok zakotvených v týchto ustanoveniach. Okrem toho uvedené úkony, pokiaľ ich nevykonávajú inštitúcie uvedené v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29, ale používatelia osobitných terminálov zriadených v priestoroch týchto inštitúcií, nemožno povoliť na základe tohto ustanovenia.
            55. Naproti tomu tieto úkony rozmnožovania na analógový alebo digitálny nosič v prípade potreby možno povoliť na základe vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa do vnútroštátneho práva preberajú výnimky alebo obmedzenia stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) alebo b) smernice 2001/29, pokiaľ sú v každom jednotlivom prípade splnené podmienky uložené v týchto ustanoveniach, konkrétne podmienka spojená s primeranou kompenzáciou, ktorá musí byť priznaná nositeľovi práv.
            56. Okrem toho musia tieto úkony rozmnožovania diela dodržiavať podmienky stanovené v článku 5 ods. 5 smernice 2001/29. V dôsledku toho rozsah rozmnožených textov nesmie spôsobiť neodôvodnenú ujmu legitímnym záujmom nositeľov autorských práv.
            57. Vzhľadom na predchádzajúce treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na úkony, akými je vytlačenie diel na papier alebo ich uloženie na USB kľúč uskutočnené používateľmi z terminálov určených na tento účel zriadených vo verejne prístupných knižniciach, ktorých sa týka toto ustanovenie. Naproti tomu tieto úkony v prípade potreby možno povoliť na základe vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa do vnútroštátneho práva preberajú výnimky alebo obmedzenia stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) alebo b) tejto smernice, pokiaľ sú v každom jednotlivom prípade splnené podmienky uložené v týchto ustanoveniach.
            O trovách
            58. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
            1 . Pojem „nákupné alebo licenčné podmienky“ uvedený v článku 5 ods. 3 písm. n) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti treba chápať v tom zmysle, že znamená, že nositeľ práv a inštitúcia dotknutá týmto ustanovením, ako je verejne prístupná knižnica, museli uzavrieť licenčnú zmluvu alebo zmluvu o využívaní dotknutého diela, v ktorej spresnili podmienky, za ktorých táto inštitúcia môže dané dielo používať.
            2. Článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 v spojení s článkom 5 ods. 2 písm. c) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby členský štát priznal verejne prístupným knižniciam, ktorých sa týkajú tieto ustanovenia, právo digitalizovať diela tvoriace súčasť ich zbierok, ak je toto rozmnožovanie diel nevyhnutné na sprístupnenie diel ich používateľom prostredníctvom terminálov určených na tento účel v priestoroch daných inštitúcií.
            3. Článok 5 ods. 3 písm. n) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že sa nevzťahuje na úkony, akými je vytlačenie diel na papier alebo ich uloženie na USB kľúč uskutočnené používateľmi z terminálov určených na tento účel zriadených vo verejne prístupných knižniciach, ktorých sa týka toto ustanovenie. Naproti tomu tieto úkony v prípade potreby možno povoliť na základe vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou sa do vnútroštátneho práva preberajú výnimky alebo obmedzenia stanovené v článku 5 ods. 2 písm. a) alebo b) tejto smernice, pokiaľ sú v každom jednotlivom prípade splnené podmienky uložené v týchto ustanoveniach.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 16. júla 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-339/97.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 9. júla 2013. # Oscar Orlando Arango Jaramillo a iní proti Európskej investičnej banke (EIB). # Odvolanie - Verejná služba - Zamestnanci EIB - Preskúmanie rozsudku Všeobecného súdu - Odmietnutie prvostupňovej žaloby ako neprípustnej - Dôchodky - Zvýšenie príspevkov na dôchodkové zabezpečenie - Lehota na podanie žaloby - Primeraná lehota. # Vec T-234/11 P-RENV-RX.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (odvolacia komora)
      z 9. júla 2013 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Verejná služba — Zamestnanci EIB — Preskúmanie rozsudku Všeobecného súdu — Odmietnutie prvostupňovej žaloby ako neprípustnej — Dôchodky — Zvýšenie príspevkov na dôchodkové zabezpečenie — Lehota na podanie žaloby — Primeraná lehota“
      Vo veci T-234/11 P-RENV-RX,
      ktorej predmetom je odvolanie proti uzneseniu Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) zo 4. februára 2011, Arango Jaramillo a i./EIB (F-34/10), smerujúce k zrušeniu tohto uznesenia,

         Oscar Orlando Arango Jaramillo, zamestnanec Európskej investičnej banky, s bydliskom v Luxemburgu (Luxembursko), a 34 ďalších zamestnancov Európskej investičnej banky, ktorých mená sú uvedené v prílohe, v zastúpení: B. Cortese a C. Cortese, advokáti,
      odvolatelia,
      ďalší účastník konania

         Európska investičná banka (EIB), v zastúpení: C. Gómez de la Cruz a T. Gilliams, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci P.-E. Partsch, advokát,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora),
      v zložení: predseda komory M. Jaeger, sudcovia I. Pelikánová (spravodajkyňa) a A. Dittrich,
      tajomník: E. Coulon,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Toto konanie nasleduje po rozsudku Súdneho dvora (štvrtej komory) z 28. februára 2013, Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB (C-334/12 RX-II), ktorým Súdny dvor, po tom, ako konštatoval, že rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 19. júna 2012, Arango Jaramillo a i./EIB (C-334/12 RX-II, ďalej len „preskúmaný rozsudok“), ktorého predmetom bolo odvolanie podané proti uzneseniu Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) zo 4. februára 2011, Arango Jaramillo a i./EIB (F-34/10, ďalej len „napadnuté uznesenie“), narúša jednotu a vnútorný súlad práva Európskej únie, zrušil preskúmaný rozsudok, a vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.

         Skutkové okolnosti

               2

               Z bodov 2 až 4 napadnutého uznesenia, už citovaného v bode 1 vyššie, vyplýva, že Oscar Orlando Arango Jaramillo a 34 ďalších odvolateľov, ktorých mená sú uvedené v prílohe, sú zamestnancami Európskej investičnej banky (EIB). Od 1. januára 2007 už nie sú výplatné listiny zamestnancov EIB vydávané v tradičnej podobe na papieri, ale na elektronickom nosiči. Každý mesiac sú zadávané do informatického systému EIB s názvom „Peoplesoft“, a tak do nich môže každý zamestnanec nahliadať zo svojho pracovného počítača.

               3

               V sobotu 13. februára 2010 boli výplatné listiny za február 2010 zadané do informatického systému „Peoplesoft“. Tieto listiny vykazovali v porovnaní s listinami za január 2010 zvýšenie sadzby príspevkov na dôchodkové zabezpečenie, ktoré vyplývalo z rozhodnutí vydaných EIB v rámci reformy dôchodkového zabezpečenia jej zamestnancov.

         Prvostupňové konanie a napadnuté uznesenie

               4

               Dňa 26. mája 2010 odvolatelia podali na Súd pre verejnú službu žalobu zaregistrovanú pod číslom F-34/10, ktorou sa domáhali zrušenia ich výplatných listín za mesiac február 2010, v rozsahu, v akom obsahovali rozhodnutia EIB o zvýšení ich príspevkov na dôchodkové zabezpečenie, ako aj toho, aby súd zaviazal EIB na výplatu jedného symbolického eura z dôvodu náhrady nemajetkovej ujmy.

               5

               Samostatným podaním zaslaným do kancelárie Súdu pre verejnú službu EIB podľa článku 78 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu navrhla, aby tento súd rozhodol o neprípustnosti žaloby bez preskúmania veci samej.

               6

               Vo svojich pripomienkach týkajúcich sa námietky neprípustnosti odvolatelia okrem iného uviedli, že vzhľadom na osobitné okolnosti prípadu, najmä na skutočnosť, že neexistuje žiadne písomné ustanovenie upravujúce lehoty na podávanie žalôb zamestnancov EIB, striktné uplatňovanie trojmesačnej a desaťdňovej lehoty podľa všeobecného práva by mal za následok porušenie ich práva na účinný prostriedok nápravy (napadnuté uznesenie, už citované v bode 1, bod 18).

               7

               Napadnutým uznesením, už citovaným v bode 1 vyššie, prijatým na základe článku 78 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu, tento súd odmietol žalobu ako neprípustnú z dôvodu omeškania, bez pojednávania a bez toho, aby rozhodnutie o námietke neprípustnosti vyhradil na konečné rozhodnutie.

         Odvolanie pred Všeobecným súdom

               8

               Vyjadrením podaným do kancelárie Všeobecného súdu 28. apríla 2011 odvolatelia podali odvolanie na základe článku 9 prílohy I k Štatútu Súdneho dvora Európskej únie proti napadnutému uzneseniu, už citovanému v bode 1 vyššie, ktoré bolo zaregistrované pod číslom T-234/11 P.

               9

               V tomto odvolaní sa odvolatelia domáhali, aby Všeobecný súd zrušil predmetné uznesenie, zamietol námietku neprípustnosti, ktorú podala EIB vo veci F-34/10, a vrátil vec Súdu pre verejnú službu na rozhodnutie vo veci samej.

               10

               Po tom, ako Všeobecný súd konštatoval, že účastníci konania nepodali návrh na nariadenie pojednávania v lehote jedného mesiaca od doručenia oznámenia o ukončení písomnej časti konania, rozhodol o žalobe bez pojednávania.

               11

               Na podporu svojho odvolania odvolatelia uviedli tri odvolacie dôvody, jeden hlavný a dva subsidiárne. Prvý odvolací dôvod sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri výklade pojmu „primeraná lehota“ pre podanie žaloby v prvostupňovom konaní, najmä na porušení zásady proporcionality, ako aj na porušení práva na účinnú súdnu ochranu. Druhý odvolací dôvod sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri výklade uplatniteľných procesných pravidiel, najmä tých, ktoré sa týkajú existencie nepredvídateľných okolností. Tretí odvolací dôvod sa zakladá na skreslení dôkazov predložených Súdu pre verejnú službu preukazujúcich existenciu nepredvídateľných okolností, ako aj na porušení predpisov týkajúcich sa dokazovania a opatrení na zabezpečenie priebehu prvostupňového konania.

               12

               V preskúmanom rozsudku, už citovanom v bode 1 vyššie, Všeobecný súd zamietol odvolanie s odôvodnením, že odvolacie dôvody odvolateľov boli čiastočne neprípustné a čiastočne nedôvodné.

               13

               S cieľom zamietnuť prvý odvolací dôvod uvedený ako hlavný Všeobecný súd rozhodol, že Súd pre verejnú službu v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, na situáciu odvolateľov správne uplatnil pravidlo, podľa ktorého sa trojmesačná lehota musí analogicky s lehotou stanovenou v článku 91 ods. 3 Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“), v zásade považovať za primeranú na podávanie žalôb zamestnancov EIB o zrušenie aktov prijatých týmto orgánom, ktoré im spôsobuje ujmu (preskúmaný rozsudok, už citovaný v bode 1 vyššie, bod 27). Všeobecný súd ďalej zastával názor, že takúto povinnosť zamestnancov EIB podať žalobu v stanovenej lehote nemožno považovať za skutočnosť, ktorá porušuje ich právo na účinný prostriedok nápravy alebo zásadu proporcionality (preskúmaný rozsudok, už citovaný v bode 1 vyššie, bod 41).

         Preskúmanie Súdnym dvorom

               14

               Na základe návrhu prvého generálneho advokáta Súdny dvor (osobitná komora podľa článku 123b Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, v jeho znení platnom ku dňu tohto návrhu), dospel v rozhodnutí z 12. júla 2012 (C-334/12 RX), k záveru, že je potrebné uskutočniť preskúmanie tohto rozsudku. Podľa tohto rozhodnutia sa preskúmanie týka otázky, či po prvé preskúmaný rozsudok, už citovaný v bode 1 vyššie, nenarúša jednotu alebo vnútorný súlad práva Únie z toho dôvodu, že Všeobecný súd ako odvolací orgán podal výklad pojmu „primeraná lehota“ v súvislosti so žalobou o zrušenie podanou zamestnancami EIB proti aktu tohto orgánu, ktorý im spôsobil ujmu, podľa ktorého nedodržanie tejto lehoty malo za následok zmeškanie lehoty na podanie žaloby, a neprípustnosť žaloby bez toho, aby súdy Únie boli nútené prihliadnuť na osobitné okolnosti prejednávanej veci, a po druhé, či tento výklad pojmu „primeraná lehota“ nemôže narušiť právo na účinný prostriedok nápravy stanovené v článku 47 Charty základných práv Európskej únie (Ú. v. EÚ C 83, 2010, s. 389).

               15

               V rozsudku Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovanom v bode 1 vyššie, Súdny dvor zrušil preskúmaný rozsudok, už citovaný v bode 1 vyššie, po tom, ako rozhodol, že tento rozsudok skutočne narúša jednotu práva Únie, pretože Všeobecný súd rozhodujúci o odvolaní podal výklad pojmu „primeraná lehota“ v súvislosti so žalobou o zrušenie podanou zamestnancami EIB proti aktu tohto orgánu, ktorý im spôsobil ujmu, podľa ktorého ide o trojmesačnú lehotu, ktorej nedodržanie má automaticky za následok zmeškanie lehoty na podanie žaloby a neprípustnosť žaloby bez toho, aby bol súd Únie povinný prihliadnuť na okolnosti prejednávanej veci.

               16

               Vzhľadom na to, že konečné vyriešenie otázky, či je žaloba odvolateľov prípustná, a najmä, či táto žaloba bola podaná v primeranej lehote, v zmysle judikatúry, ktorá je v súlade so zásadou práva na účinný prostriedok nápravy, nevyplynulo zo zisteného skutkového stavu, na ktorom sa zakladal preskúmaný rozsudok, už citovaný v bode 1 vyššie, Súdny dvor rozhodol, že vo veci nemôže rozhodnúť s konečnou platnosťou na základe článku 62b Štatútu Súdneho dvora. Súdny dvor preto rozhodol o trovách preskúmania a vrátil vec Všeobecnému súdu, aby z hľadiska všetkých okolností prípadu posúdil charakter primeranej lehoty, v ktorej odvolatelia podali svoju žalobu na Súd pre verejnú službu.

         O veci vrátenej po preskúmaní

         Konanie

               17

               Podľa článku 121a Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu sa na základe rozsudku Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovaného v bode 1 vyššie, začína na Všeobecnom súde nové konanie v tejto veci.

               18

               Kancelária Všeobecného súdu vyzvala listom z 1. marca 2013 účastníkov konania v súlade s článkom 121c ods. 1 rokovacieho poriadku, aby v lehote jedného mesiaca od doručenia rozsudku Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovaného v bode 1 vyššie, predložili svoje písomné pripomienky k záverom, ktoré treba vyvodiť z tohto rozsudku na vyriešenie sporu.

               19

               Dňa 22. marca a 16. apríla 2013 EIB a odvolatelia podali svoje pripomienky do kancelárie Všeobecného súdu.

               20

               Vo svojich pripomienkach sa EIB domáha, aby Všeobecný súd:

                        —

                        vrátil vec Súdu pre verejnú službu,

                        —

                        subsidiárne zamietol odvolanie a potvrdil neprípustnosť žaloby podanej odvolateľmi na Súd pre verejnú službu z dôvodu zmeškania lehoty na podanie žaloby, vzhľadom na to, že táto žaloba bola podaná v lehote, ktorá nie je primeraná všetkých okolnostiam veci, a zaviazal odvolateľov na náhradu trov odvolacieho konania.

               21

               Vo svojich pripomienkach sa odvolatelia domáhajú, aby Všeobecný súd:

                        —

                        vyhovel prvému odvolaciemu dôvodu a na základe toho zrušil napadnuté uznesenie, už citované v bode 1 vyššie, vzhľadom na to, že ich žaloba na Súd pre verejnú službu bola podaná v lehote primeranej všetkým okolnostiam veci,

                        —

                        vrátil vec Súdu pre verejnú službu, aby rozhodol o veci samej, ako aj o trovách prvostupňového konania,

                        —

                        zaviazal EIB na náhradu trov odvolacieho konania.

         Právny stav

               22

               Na základe rozsudku Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovaného v bode 1 vyššie, sa na Všeobecnom súde začína nové odvolacie konanie uvedené v bode 8 a Všeobecný súd má preskúmať tri odvolacie dôvody predložené odvolateľmi na podporu odvolania, ako sú uvedené v bode 11, a vyvodiť všetky závery, ktoré tento rozsudok vyžaduje pre vyriešenie sporu.

         O prvom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri výklade pojmu „primeraná lehota“ pre podanie žaloby v prvostupňovom konaní, najmä na porušení zásady proporcionality, ako aj na porušení práva na účinnú súdnu ochranu

               23

               Tento žalobný dôvod sa v podstate delí na dve časti. Prvá časť sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri výklade pojmu „primeraná lehota“ pre podanie žaloby v prvostupňovom konaní. Druhá časť sa zakladá na porušení zásady proporcionality, ako aj na porušení práva na účinnú súdnu ochranu.

               24

               V prvej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolatelia vytýkajú Súdu pre verejnú službu, že v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď odmietol ich žalobu ako neprípustnú s odôvodnením, že v podstate lehota v trvaní tri mesiace, desať dní a niekoľko sekúnd na podanie žaloby v prvostupňovom konaní do kancelárie Súdu pre verejnú službu nebola primeranou lehotou. Tvrdia, že Súd pre verejnú službu dal týmto judikatúre týkajúcej sa lehôt na podávanie žalôb zamestnancov EIB (rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. februára 2001, De Nicola/EIB, T-7/98, T-208/98 a T-109/99, Zb. VS s. I-A-49, II-185, bod 99, a zo 6. marca 2001, Dunnett a i./EIB, T-192/99, Zb. s. II-813, body 53 a 58) rozsah, ktorý jej nepatrí, keď de facto ignoroval zásadu dodržania primeranej lehoty, ktorá je vo svojej podstate pružná a umožňuje nastoliť konkrétnu rovnováhu medzi rôznymi existujúcimi záujmami, a nahradil ju presnou trojmesačnou lehotou, ktorá sa má striktne a vo všeobecnosti uplatňovať. Súd pre verejnú službu ďalej neprihliadol na predložené dokumenty alebo svedectvá, ktoré mali preukázať, po prvé, že ostatným adresátom, ktorí boli pripojení na iných serveroch, ako bol server, z ktorého sa uskutočnilo odoslanie, sa v lehote tri mesiace a desať dní elektronicky doručili overené kópie prvostupňovej žaloby, a po druhé, že v priestoroch advokátov odvolateľov došlo večer, keď sa prvostupňová žaloba odosielala, k poruche elektrického vedenia, ktorá sa skončila približne desať minút pred polnocou, čo viedlo k oneskoreniu odoslania. Okrem toho Súd pre verejnú službu neprihliadol na osobitné okolnosti prípadu, najmä na skutočnosť, že EIB si úmyselne nesplnila svoju zákonnú povinnosť stanoviť presné a spoľahlivé lehoty a prijala napadnuté rozhodnutia vo forme výplatných listín za február 2010 na základe právnej úpravy, ktorá nebola zverejnená ani vtedy a ani ku dňu podania žaloby.

               25

               V druhej časti prvého odvolacieho dôvodu odvolatelia tvrdia, že Súd pre verejnú službu v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, ignoroval ich právo na účinnú súdnu ochranu a porušil zásadu proporcionality, ktorá má stimulovať uplatňovanie ustanovení alebo právnych zásad, pokiaľ obmedzujú právo na prístup k súdu. Odchýlením sa od svojej skoršej judikatúry založenej na pružnom uplatňovaní zásady dodržiavania primeranej lehoty na podanie žaloby, ktoré bolo pre odvolateľov prospešné, Súd pre verejnú službu porušil základnú požiadavku nastolenia primeranej rovnováhy medzi právom jednotlivca na účinnú súdnu ochranu a požiadavkou právnej istoty. Tento rozpor sa naplno prejavil v rámci osobitných okolností prejednávaného prípadu opísaných v bode 24 vyššie. Vzhľadom na osobitné okolnosti sa striktné a všeobecné uplatnenie presnej trojmesačnej lehoty, ktorá nie je nikde zakotvená a ani nevyplýva z jasnej a ustálenej judikatúry, javí ako neprimerané obmedzenie ich práva na prístup k súdu, ktoré im zaručuje článok 47 Charty základných práv. Také uplatňovanie je zároveň neprimerané vzhľadom na cieľ zásady dodržania primeranej lehoty, konkrétne zabezpečenie stability právnych aktov EIB.

               26

               EIB namieta proti tvrdeniam odvolateľov a navrhuje v zásade zamietnutie oboch častí prvého odvolacieho dôvodu ako neprípustných a v každom prípade nedôvodných. Tvrdí, že prostredníctvom prvého odvolacieho dôvodu sa odvolatelia snažia dosiahnuť, aby odvolací súd preskúmal skutkové zistenia Súdu pre verejnú službu uvedené v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, na čo však odvolací súd nemá právomoc. V každom prípade odvolací dôvod nie je dôvodný. Z judikatúry totiž vyplýva, že primeraná lehota na podanie žaloby zamestnanca EIB je trojmesačná lehota predĺžená o jednotnú desaťdňovú lehotu z dôvodu vzdialenosti, ktorá analogicky vyplýva z ustanovení Služobného poriadku týkajúcich sa podávania odvolaní. Okrem toho z judikatúry Európskeho súdu pre ľudské práva a súdu Únie vyplýva, že pravidlá pre podávanie žalôb by mali byť v súlade so zásadou proporcionality a zásadou účinnej súdnej ochrany.

               27

               Pokiaľ ide o skutočnosť, že EIB spochybňuje prípustnosť oboch častí prvého odvolacieho dôvodu, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry prvostupňový súd má ako jediný právomoc jednak zistiť skutkový stav, okrem prípadu, ak by vecná nesprávnosť jeho zistení vyplývala z dokumentov v spise, ktoré mu boli predložené, a jednak tento skutkový stav posúdiť. Pokiaľ prvostupňový súd zistil alebo posúdil skutkový stav, odvolací súd má právomoc preskúmať právnu kvalifikáciu tohto skutkového stavu a právnych následkov, ktoré z neho vyvodil prvostupňový súd (rozsudok Súdu prvého stupňa z 2. júla 2010, Kerstens/Komisia, T-266/08 P, bod 37; pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora zo 6. apríla 2006, General Motors/Komisia, C-551/03 P, Zb. s. I-3173, bod 51, a z 21. septembra 2006, JCB Service/Komisia, C-167/04 P, Zb. s. I-8935, bod 106).

               28

               Vo svojom prvom odvolacom dôvode odvolatelia nespochybňujú skutkové zistenia Súdu pre verejnú službu v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, týkajúce sa lehoty, v rámci ktorej bola podaná žaloba na prvom stupni, ale závery, ktoré tento súd z týchto zistení vyvodil, konkrétne že lehotu, v ktorej bola táto žaloba podaná, nemožno považovať za „primeranú“. Otázka, či Súd pre verejnú službu mohol zo skutkového stavu v prejednávanej veci oprávnene vyvodiť, že odvolatelia nepodali svoju žalobu v primeranej lehote, pritom predstavuje právnu otázku, ktorú má odvolací súd právomoc preskúmať.

               29

               Námietku neprípustnosti, ktorú EIB vzniesla proti prvému odvolaciemu dôvodu, preto treba zamietnuť ako nedôvodnú.

               30

               Na účely preskúmania podstaty prvej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení pri výklade pojmu „primeraná lehota“ pre podanie žaloby v prvostupňovom konaní treba uviesť, že Zmluva o FEÚ ani Služobný poriadok EIB prijatý jej správnou radou podľa článku 29 vnútorného poriadku EIB neobsahujú nijaké usmernenia týkajúce sa lehoty na podanie žaloby v sporoch medzi EIB a jej zamestnancami. Rovnováha medzi právom na účinnú súdnu ochranu, ktorá je všeobecnou zásadou práva Únie a vyžaduje, aby mal jednotlivec k dispozícii dostatočnú lehotu na posúdenie zákonnosti aktu, ktorý mu spôsobil ujmu a prípadne na prípravu žaloby, na jednej strane a požiadavkou právnej istoty, ktorá vyžaduje, aby sa akty prijaté orgánmi Únie po uplynutí určitej doby stali konečnými, na druhej strane však vyžaduje, aby sa tieto spory predložili pred súd Únie v primeranej lehote (pozri rozsudky De Nicola/EIB, už citovaný v bode 24 vyššie, body 97 až 99 a tam citovanú judikatúru, a Dunnett a i./EIB, už citovaný v bode 24 vyššie, body 51 až 53 a tam citovanú judikatúru; uznesenie predsedu Súdu prvého stupňa zo 6. decembra 2002, D/EIB, T-275/02 R, Zb. VS s. I-A-259, II-1295, body 31 a 32).

               31

               Podľa judikatúry „primeraný“ charakter lehoty, či už ide o dĺžku správneho alebo súdneho konania, alebo o otázku lehoty, ktorá ako v prejednávanej veci, priamo ovplyvňuje prípustnosť žaloby, sa musí vždy posúdiť vzhľadom na všetky okolnosti prejednávanej veci, najmä na význam sporu pre dotknutú osobu, zložitosť veci a správanie účastníkov konania (pozri rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovaný v bode 1 vyššie, body 28 až 37 a tam citovanú judikatúru). Z toho vyplýva, že vo všeobecnosti pojem primeraná lehota nemožno chápať ako osobitnú prekluzívnu lehotu a trojmesačnú lehotu stanovenú v článku 91 ods. 3 služobného poriadku preto nemožno analogicky uplatňovať ako prekluzívnu lehotu na zamestnancov EIB, keď podávajú žalobu o neplatnosť proti jej aktu, ktorý im spôsobuje ujmu (pozri rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovaný v bode 1 vyššie, bod 39 a tam citovanú judikatúru).

               32

               Z uvedeného vyplýva, že samotná skutočnosť, že zamestnanec EIB podal žalobu o zrušenie jej aktu, ktorý mu spôsobuje ujmu, v lehote, ktorá presahuje tri mesiace a desať dní, nestačí na prijatie záveru, že ide o zmeškanie lehoty na podanie tejto žaloby, pretože súd Únie musí v každom prípade posúdiť primeraný charakter lehoty v závislosti od okolností veci.

               33

               Samotná skutočnosť, že v rozsudkoch De Nicola/EIB, už citovanom v bode 24 vyššie (body 118 až 120), a Dunnett a i./EIB, už citovanom v bode 24 vyššie (body 57 a 58), Súd prvého stupňa zastával názor, že primerané lehoty boli tie, ktoré neprekročili tri mesiace a desať dní, neznamená, že dlhšie lehoty nemožno považovať za „primerané“ v závislosti od okolností prejednávanej veci, keďže súd Únie rozhodol v konkrétnom prípade bez toho, aby posudzoval, či sa aj dlhšie lehoty ešte mohli považovať za primerané. Naopak, skutočnosť, že v uznesení D/EIB, už citovanom v bode 30 vyššie (body 38 až 40), predseda Súdu prvého stupňa zastával názor, že päťmesačná lehota nebola vzhľadom na okolnosti veci primeraná, neumožňuje prijať záver, že kratšia lehota, ktorá by však bola dlhšia ako tri mesiace a desať dní, by nemohla byť považovaná za primeranú, alebo a fortiori, že by aj táto lehota za iných okolností nemohla byť považovaná za primeranú.

               34

               V prejednávanej veci Súd pre verejnú službu rozhodol, že žaloba na prvom stupni nebola podaná v primeranej lehote, a preto musela byť odmietnutá ako neprípustná z dôvodu zmeškania lehoty na podanie žaloby len na základe toho, že žaloba bola podaná len niekoľko sekúnd alebo zlomkov sekundy po uplynutí trojmesačnej lehoty predĺženej o jednotnú desaťdňovú lehotu z dôvodu vzdialenosti podľa článku 100 ods. 3 Rokovacieho poriadku Súdu pre verejnú službu, ktorá analogicky zodpovedá lehote na podanie žaloby podľa článku 91 ods. 3 služobného poriadku. Vzhľadom na jeho výklad pojmu „primeraná lehota“ v kontexte podania žaloby o neplatnosť zamestnancami EIB proti aktu tejto inštitúcie, ktorý im spôsoboval ujmu, ako lehoty tri mesiace a desať dní, ktorej nedodržanie malo automaticky za následok zmeškanie lehoty na podanie žaloby a jej neprípustnosť bez toho, aby v súlade so svojou zákonnou povinnosťou prihliadol na okolnosti veci, najmä na význam sporu pre dotknutú osobu, zložitosť veci a správanie EIB a odvolateľov, Súd pre verejnú službu sa v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, dopustil nesprávneho právneho posúdenia (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Preskúmanie Arango Jaramillo a i./EIB, už citovaný v bode 1 vyššie, body 22, 27, 28, 46 a 54).

               35

               Treba preto vyhovieť prvej časti prvého odvolacieho dôvodu založenej na nesprávnom právnom posúdení, ktorého sa Súd pre verejnú službu dopustil v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, pri výklade pojmu „primeraná lehota“ pre podanie žaloby v prvostupňovom konaní.

               36

               Z uvedeného dôvodu a bez toho, aby bolo treba rozhodnúť o druhej časti prvého odvolacieho dôvodu a o druhom a treťom odvolacom dôvode, treba vyhovieť odvolacím návrhom a zrušiť napadnuté uznesenie, už citované v bode 1 vyššie.

         O vrátení veci Súdu pre verejnú službu

               37

               V súlade s článkom 13 ods. 1 prílohy I Štatútu Súdneho dvora, ak je odvolanie odôvodnené, Všeobecný súd zruší rozhodnutie Súdu pre verejnú službu a sám rozhodne vo veci. Ak stav konania nedovoľuje rozhodnúť vo veci, vráti prípad na rozhodnutie Súdu pre verejnú službu.

               38

               Súd pre verejnú službu nevykonal v napadnutom uznesení, už citovanom v bode 1 vyššie, všetky posúdenia vyžadované v súlade s právom na prijatie rozhodnutia o primeranom charaktere lehoty na podanie žaloby a o prípustnosti tejto žaloby. Konečné riešenie otázky prípustnosti žaloby odvolateľov tak nevyplýva z posúdenia skutkového stavu, na ktorom sa napadnuté uznesenie, už citované v bode 1 vyššie, zakladá. Za týchto okolností stav konania nedovoľuje vo veci rozhodnúť. Treba preto vec vrátiť Súdu pre verejnú službu, aby o nej rozhodol.

         O trovách

               39

               Vzhľadom na to, že vec sa vracia Súdu pre verejnú službu, o trovách tohto odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (odvolacia komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Uznesenie Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) zo 4. februára 2011, Arango Jaramillo a i./EIB, sa zrušuje.

                           2.

                           Vec sa vracia Súdu pre verejnú službu.

                           3.

                           O trovách konania sa rozhodne neskôr.

                           Jaeger

                           Pelikánová

                           Dittrich

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. júla 2013.
                     Podpisy

            Príloha

         María Esther Badiola, s bydliskom v Luxemburgu (Luxembursko),

         Marcella Bellucci, s bydliskom v Luxemburgu,

         Stefan Bidiuc, s bydliskom v Grevenmacheri (Luxembursko),

         Raffaella Calvi, s bydliskom v Schuttrange (Luxembursko),

         Maria José Cerrato, s bydliskom v Luxemburgu,

         Sara Confortola, s bydliskom vo Verone (Taliansko),

         Carlos D’Anglade, s bydliskom v Luxemburgu,

         Nuno Da Fonseca Pestana Ascenso Pires, s bydliskom v Luxemburgu,

         Andrew Davie, s bydliskom v Medernachu (Luxembursko),

         Marta De Sousa e Costa Correia, s bydliskom v Itzigu (Luxembursko),

         Nausica Di Rienzo, s bydliskom v Luxemburgu,

         José Manuel Fernandez Riveiro, s bydliskom v Sandweileri (Luxembursko),

         Eric Gällstad, s bydliskom v Rameldange (Luxembursko),

         Andres Gavira Etzel, s bydliskom v Luxemburgu,

         Igor Greindl, s bydliskom v Canachu (Luxembursko),

         José Doramas Jorge Calderón, s bydliskom v Luxemburgu,

         Monica Lledó Moreno, s bydliskom v Sandweileri,

         Antonio Lorenzo Ucha, s bydliskom v Luxemburgu,

         Juan Antonio Magaña-Campos, s bydliskom v Luxemburgu,

         Petia Manolova, s bydliskom v Bereldange (Luxembursko),

         Ferran Minguella Minguella, s bydliskom v Gonderange (Luxembursko),

         Barbara Mulder-Bahovec, s bydliskom v Luxemburgu,

         István Papp, s bydliskom v Luxemburgu,

         Stephen Richards, s bydliskom v Blaschette (Luxembursko),

         Lourdes Rodriguez Castellanos, s bydliskom v Sandweileri,

         Daniela Sacchi, s bydliskom v Mondorf-les-Bains (Luxembursko),

         Maria Teresa Sousa Coutinho da Silveira Ramos, s bydliskom v Almargem do Bispo (Portugalsko),

         Isabelle Stoffel, s bydliskom v Mondorf-les-Bains,

         Fernando Torija, s bydliskom v Luxemburgu,

         María del Pilar Vargas Casasola, s bydliskom v Luxemburgu,

         Carolina Vento Sánchez, s bydliskom v Luxemburgu,

         Pé Verhoeven, s bydliskom v Bruseli (Belgicko),

         Sabina Zajc, s bydliskom v Conterne (Luxembursko),

         Peter Zajc, s bydliskom v Conterne.
      (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) zo 16. júna 2015. # Best-Lock (Europe) Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-395/14.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. apríla 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Helénskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-123/99.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 27. septembra 2017.#BelTechExport ZAO v. Rada Európskej únie.#Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Reštriktívne opatrenia prijaté voči Bielorusku – Zmrazenie finančných prostriedkov – Pozastavenie opatrení – Povinnosť odôvodnenia – Právo na obhajobu – Právo byť vypočutý – Nesprávne posúdenie.#Vec T-765/15.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 14. októbra 2004. # Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH proti Bundesrepublik Deutschland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Sozialgericht Stuttgart - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie - Náhrada nákladov liečenia, ktoré vznikli v inom členskom štáte - Článok 34 nariadenia (EHS) č. 574/72 - Zdravotná poisťovňa, ktorá používa pri faktúrach na nízke sumy zjednodušený postup úhrady v plnej výške. # Vec C-193/03.

text:
      Vec C-193/03
      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Sozialgericht Stuttgart)
      „Sociálne zabezpečenie – Náhrada nákladov liečenia, ktoré vznikli v inom členskom štáte – Článok 34 nariadenia (EHS) č. 574/72 – Zdravotná poisťovňa, ktorá používa pri faktúrach na nízke sumy zjednodušený postup úhrady v plnej výške“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Nemocenské poistenie – Náhrada nákladov príslušným členským štátom, ktoré
            vznikli z dôvodu liečenia v inom členskom štáte – Použitie sadzieb platných v členskom štáte pobytu – Článok 34 nariadenia
            č. 574/72 – Prax zdravotnej poisťovne, ktorá spočíva v tom, že uhrádza v plnej výške náklady liečenia neprevyšujúce určitú
            sumu – Prípustnosť
      (Nariadenie Rady č. 574/72, článok 34)
      Ak nemôžu byť dodržané formálne predpisy, ktoré majú umožniť, aby poistenec pri pobyte na území iného členského štátu než
         v príslušnom členskom štáte dostal náklady liečenia na účet príslušnej poisťovne od inštitúcie v mieste pobytu, článok 34
         nariadenia č. 574/72 umožňuje poistencom sociálneho poistenia dostať od príslušného štátu náhradu nákladov vzniknutých počas
         pobytu podľa sadzieb uplatňovaných inštitúciou miesta pobytu. Toto nariadenie sa má vykladať v tom zmysle, že neodporuje praxi
         zdravotnej poisťovne, ktorá používa internú úpravu, ktorá pozostáva z toho, že táto poisťovňa nahrádza v plnej výške svojim
         poistencom náklady liečenia, ktoré im vznikli pri pobyte v inom členskom štáte, pokiaľ tieto neprevyšujú určitú sumu. Za týchto
         okolností treba konštatovať, že už len tým, že sa náhrada poskytuje v plnej výške, je totiž zabezpečené to, že suma, ktorú
         dostane poistenec ako náhradu, je prinajmenšom rovnako vysoká, ak nie vyššia ako tá, ktorú by dostal, keby bola náhrada poskytnutá
         podľa podmienok v tomto nariadení.

      (pozri body 24, 27 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      zo 14. októbra 2004 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Náhrada nákladov liečenia, ktoré vznikli v inom členskom štáte – Článok 34 nariadenia (EHS) č. 574/72 – Zdravotná poisťovňa, ktorá používa pri faktúrach na nízke sumy zjednodušený postup úhrady v plnej výške“
      Vo veci C-193/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný Sozialgericht Stuttgart (Nemecko)
         rozhodnutím z 19. marca 2003 a doručený Súdnemu dvoru 9. mája 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Betriebskrankenkasse der Robert Bosch GmbH
      proti
      Spolkovej republike Nemecko,
      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory A. Borg Barthet (spravodajca), sudcovia J.‑P. Puissochet a S. von Bahr,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Spolková republika Nemecko, v zastúpení: Bundesversicherungsamt, K. Schmidt, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Martin a H. Kreppel, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 34 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým
         sa stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia (EHS) č. 1408/71 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov
         a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 74, s. 1), v jeho znení, ako bolo zmenené a doplnené nariadením
         Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983 (Ú. v. ES L 230, s. 6), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 1399/1999 z 29.
         apríla 1999 (Ú. v. ES L 164, s. 1) (ďalej len „nariadenie č. 574/72“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Betriebkrankenkasse der Robert Bosch GmbH (ďalej len „R. Bosch“) a Bundesversicherungsamt
         (ďalej len „BVA“) o rozhodnutí BVA, ktorým bolo R. Bosch uložené upustiť od praxe uhrádzať náklady liečenia, ktoré vznikli
         v iných členských štátoch, v plnej výške, pokiaľ nepresahujú 200 DEM.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Pod nadpisom „Náhrada výdavkov vzniknutých počas pobytu v jednom členskom štáte príslušnou inštitúciou druhého členského štátu“
         upravuje článok 34 nariadenia č. 574/72:

      „1.      Ak počas pobytu pracovníka v inom členskom štáte ako je príslušný štát, nie je možné splniť náležitosti uvedené v článku 20
         ods. 1 a 4 a v článkoch 21, 23 a 31 vykonávacieho nariadenia, jeho výdavky na základe jeho žiadosti nahradí príslušná inštitúcia
         miesta pobytu.

      2.      Inštitúcia miesta pobytu poskytne na žiadosť príslušnej inštitúcie potrebné informácie o takýchto sadzbách.
      Ak sú inštitúcia miesta pobytu a príslušná inštitúcia viazané dohovorom, ktorý predpokladá buď vzdanie sa akejkoľvek náhrady,
         alebo paušálnu náhradu dávok poskytovaných na základe článku 22 ods. 1 písm. a) i) a článku 31 nariadenia [č. 1408/71], tak
         je inštitúcia miesta pobytu okrem toho povinná previesť príslušnej inštitúcii sumu, ktorá sa má dotyčnej osobe uhradiť podľa
         odseku 1.

      …
      4.      Príslušná inštitúcia sa môže odchýliť od úpravy v odsekoch 1, 2, a 3 a nahradiť vynaložené náklady podľa sadzieb náhrad, ktoré
         používa, pokiaľ je podľa týchto sadzieb náhrada možná, nahrádzané náklady neprekročia určitú, správnou komisiou stanovenú
         sumu a zamestnanec, samostatne zárobkovo činná osoba alebo poberateľ dôchodku súhlasí s použitím tohto ustanovenia. V žiadnom
         prípade nesmie nahrádzaná suma prekročiť skutočne vzniknuté náklady.

      5      V prípade, že právne predpisy neupravujú sadzby náhrad, môže príslušná inštitúcia uskutočniť náhradu podľa odseku 4 bez toho,
         aby bol potrebný súhlas dotknutej osoby. [neoficiálny preklad]

      4        V článku 1 rozhodnutia správnej komisie Európskych spoločenstiev pre sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov č. 176
         z 24. júna 1999 týkajúceho sa náhrady nákladov, ktoré vznikli počas pobytu v inom členskom štáte, podľa postupu uvedeného
         v článku 34 ods. 4 nariadenia č. 574/72 (Ú. v. ES L 243, 2000, s. 42) je maximálna suma nákladov, na ktorú sa odvoláva uvedený
         článok, stanovená na 1 000 EUR.

      5        Článok 22 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov
         a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a doplnenom nariadením č. 2001/83, zmeneným a doplneným
         nariadením č. 1399/1999 (ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), stanovuje:

      „1. Pracovník alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorý spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok
         na dávky, pričom ak je to vhodné, zohľadnia sa ustanovenia článku 18:

      a)      ktorého stav si vyžaduje okamžité dávky počas pobytu na území iného členského štátu
      ...
      má nárok:
      i)      na vecné dávky poskytované na účet príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska v súlade s ustanoveniami
         právnych predpisov, ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú,
         sa však spravuje právnymi predpismi príslušného štátu;

      …“ [neoficiálny preklad]

      6        Článok 31 nariadenia č. 1408/71 stanovuje:

      „Poberateľ dôchodku, ktorý má nárok na dôchodok podľa právnych predpisov jedného členského štátu alebo na dôchodky podľa právnych
         predpisov dvoch, alebo viacerých členských štátov a ktorý má nárok na vecné dávky podľa právnych predpisov jedného z týchto
         štátov, spolu so svojimi rodinnými príslušníkmi poberá takéto dávky počas pobytu na území iného členského štátu, ako je členský
         štát, v ktorom má bydlisko:

      a)      Vecné dávky poskytuje inštitúcia miesta pobytu v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje, pričom náklady
         znáša inštitúcia miesta bydliska poberateľa dôchodku;

      ...“ [neoficiálny preklad?

       Vnútroštátna právna úprava
      7        § 13 ods. 3 Fünftes Buch des Sozialgesetzbuches – Gesetzliche Krankenversicherung (piata kniha zákonníka sociálneho zabezpečenia
         – zákonné nemocenské poistenie, ďalej len „SGB V“) upravuje ako výnimku zo spravidla platnej úpravy náhrad toto:

      „V prípade, že zdravotná poisťovňa nemohla včas poskytnúť neodkladný výkon alebo ak nejaký výkon neprávom odoprela a spôsobila
         tým poistencovi náklady, tým, že tento si výkon zaobstaral sám, je zdravotná poisťovňa povinná nahradiť náklady v ich reálnej
         výške, pokiaľ bol tento výkon nevyhnutný.“

       Spor pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
      8        R. Bosch je ako spolková nemocenská poisťovňa podriadený kontrole BVA.

      9        Zo súdneho spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, a z pripomienok vyplýva, že R. Bosch uplatňuje pri aplikácii interných
         predpisov o náhrade nákladov liečenia prax, podľa ktorej uhrádza svojim poistencom náklady v plnej výške, ak suma, ktorú títo
         poistenci uhradili za ošetrenie počas pobytu v inom členskom štáte, neprevyšuje 200 DEM (ďalej len „sporná prax“).

      10      Podľa tvrdenia R. Bosch sa často stáva, že poistenci priamo uhrádzajú náklady liečenia, ktoré im vznikli pri pobyte v inom
         členskom štáte. Poskytovatelia výkonov im často neuznajú dokumenty vystavené zdravotnou poisťovňou na účel poskytnutia starostlivosti
         v zahraničí alebo poistenci takéto dokumenty nemajú. Z dôvodu zjednodušenia správy a úspory nákladov je preto odôvodnené,
         aby príslušná inštitúcia uhrádzala nízke náklady liečenia v plnej výške miesto toho, aby ich podrobila dlhému, komplexnému
         a podľa skúseností R. Bosch málo praktickému postupu podľa článku 34 nariadenia č. 574/72.

      11      Rozhodnutím z 31. januára 2001 BVA nariadil R. Bosch ukončiť spornú prax, ktorú považuje za porušujúcu článok 34 ods. 4.

      12      Na odôvodnenie svojej žaloby proti tomuto rozhodnutiu žalobca uvádza, že toto rozhodnutie predstavuje omyl v posúdení a porušuje
         zásadu proporcionality.

      13      Sozialgericht Stuttgart sa prikláňa k názoru, že sporná prax skutočne prináša výhody v účinnosti, že šetrí náklady a je vzhľadom
         na rýchlu náhradu nákladov výhodná pre poistencov. Uvedený súd okrem toho uvádza, že článok 34 ods. 4 nariadenia č. 574/72
         a na jeho základe prijaté rozhodnutia, ktoré stanovili hranicu, pod ktorú môžu príslušné inštitúcie za určitých podmienok
         uplatňovať svoje vlastné sadzby náhrad namiesto sadzieb inštitúcie miesta pobytu najprv vo výške 500 a neskôr 1 000 EUR, zohľadňujú
         podobné obavy, aké sa realizujú v spornej praxi.

      14      Za týchto okolností Sozialgericht Stuttgart prerušil konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Vylučuje článok 34 nariadenia (EHS) č. 574/72 prax, keď poistná inštitúcia poskytuje pri aplikácii § 13 ods. 3 SGB V podľa
         vzoru podobných predpisov týkajúcich sa nízkych čiastok paušálnu náhradu nákladov zdravotnej liečby v inom štáte Spoločenstva?“

       O prejudiciálnej otázke
      15      Ako vyplýva z bodu 9 tohto rozsudku, spočíva sporná prax, ktorú vytýka rozhodnutie, ktoré je predmetom konania pred vnútroštátnym
         súdom, v tom, že sa poistencom sociálneho poistenia nahrádzajú náklady liečenia, ktoré im vznikli pri pobyte v inom členskom
         štáte, v plnej výške, pokiaľ neprevyšujú sumu 200 DEM.

      16      Svojou otázkou vnútroštátny súd chce teda v zásade vedieť, či sa má článok 34 nariadenia č. 574/72 vykladať tak, že tento
         článok znemožňuje zdravotnej poisťovni prax, ktorá spočíva v tom, že táto poisťovňa uhrádza svojim poistencom v plnej výške
         náklady liečenia pri pobyte v inom členskom štáte, ak tieto náklady neprekročia sumu 200 DEM.

      17      Na zodpovedanie tejto, takýmto spôsobom preformulovanej, otázky, je potrebné poukázať na to, že úprava náhrad podľa článku
         34 nariadenia č. 574/72, ako to vyplýva z jeho odseku 1, je použiteľná vtedy, ak nemohol byť počas pobytu v inom členskom
         štáte dodržaný formálny postup podľa článku 20 odsekov 1 a 4 a článkov 21, 23 a 31 nariadenia.

      18      Okrem toho treba pripomenúť, že dodržanie spomenutých formalít má poistencovi spravidla umožniť, aby pri pobyte v inom členskom
         štáte než v príslušnom pri dodržaní podmienok uvedených v článkoch 22 a 31 nariadenia č. 1408/71 dostal vecné dávky na účet
         príslušnej poisťovne od inštitúcie v mieste pobytu podľa právnych predpisov platných pre túto inštitúciu rovnako, ako keby
         bol v tejto inštitúcii poistený.

      19      Ako už Súdny dvor predtým rozhodol, majú práva udelené týmito predpismi prispieť k tomu, aby uľahčili voľný pohyb poistencov
         (porovnaj rozsudky z 12. júla 2001, Vanbraekel a i., C‑368/98, Zb. s. I‑5363, bod 32; z 25. februára 2003, IKA, C‑326/00,
         Zb. s. I‑1703, body 38 a 51, a z 23. októbra 2003, Inizan, C‑56/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 21).

      20      To isté platí aj pre úpravu náhrad podľa článku 34 nariadenia č. 574/72, ktorá platí len náhradne pre prípad, že sa nemohli
         poberať vecné dávky zaručené v článkoch 22 a 31 nariadenia č. 1408/71 z dôvodu nedostatočného dodržania formalít, a ktorou
         má byť zabezpečené, aby nárok na náhradu nákladov liečenia podľa posledných menovaných predpisov nezávisel čisto od formálnych
         požiadaviek.

      21      Okrem toho Súdny dvor rozviedol v prípade článku 22 nariadenia č. 1408/71, že tento predpis nemá upravovať náhradu nákladov,
         ktoré vznikli z dôvodu liečenia v inom členskom štáte podľa sadzieb platných v členskom štáte príslušnom pre poistenca, a nemá
         teda členské štáty pri takýchto náhradách obmedzovať, keď právne predpisy príslušného členského štátu poistenca takúto náhradu
         predpokladajú a sadzby uplatňované podľa týchto právnych predpisov sa ukážu byť výhodnejšie ako tie, ktoré sa uplatňujú v členskom
         štáte, v ktorom sa zdravotný úkon poskytol (porovnaj najmä rozsudok Vanbraekel a i., už citovaný, bod 36).

      22      Rovnaký prístup sa musí uplatniť pri predpise, ktorý rovnako ako článok 34 nariadenia č. 574/72 v zmysle uvedenom v bode 20
         tohto rozsudku smeruje k tomu, aby zaviedol úpravu náhrady, ktorá sa dá použiť ako náhradné riešenie, keď nemohol poistenec
         dostať na účet príslušnej inštitúcie vecné dávky priamo od inštitúcie miesta pobytu podľa článku 22 ods. 1 písm. a) i) alebo
         článku 31 nariadenia č. 1408/71.

      23      V tomto prípade spočíva sporná prax, ako to vyplýva z bodu 9 tohto rozsudku v tom, že sa poistencovi uhrádzajú náklady liečby,
         ktoré mu vznikli pri pobyte v inom členskom štáte, v plnej výške, ak nepresiahnu sumu 200 DEM.

      24      Za týchto okolností treba konštatovať, že už len tým, že sa náhrada poskytuje v plnej výške, je zabezpečené to, že suma, ktorú
         dostane poistenec ako náhradu, je prinajmenšom rovnako vysoká, ak nie vyššia ako tá, ktorú by dostal, keby bola náhrada poskytnutá
         podľa podmienok článku 34 nariadenia č. 574/72.

      25      Tento predpis teda neodporuje praxi, ktorá zabezpečuje poistencovi náhradu v plnej výške tak ako predmetná sporná prax.

      26      Otázka, či sa takáto prax môže skutočne opierať o platnú internú úpravu, pri tom nepatrí do právomoci Súdneho dvora.

      27      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na prejudiciálnu otázku tak, že článok 34 nariadenia č. 574/72 sa má vykladať
         tak, že tento neodporuje praxi zdravotnej poisťovne, ktorá používa internú úpravu, ktorá pozostáva z toho, že táto poisťovňa
         nahrádza v plnej výške svojim poistencom náklady liečenia, ktoré im vznikli pri pobyte v inom členskom štáte, pokiaľ neprevyšujú
         sumu 200 DEM.

       O trovách
      28      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania vo veci samej, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
      Článok 34 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup na vykonávanie nariadenia (EHS) č. 1408/71
            o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v jeho
            znení, ako bolo zmenené a doplnené nariadením Rady (EHS) č. 2001/83 z 2. júna 1983, zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES)
            č. 1399/1999 z 29. apríla 1999 sa má vykladať tak, že tento článok neodporuje praxi zdravotnej poisťovne, ktorá používa internú
            úpravu, ktorá pozostáva z toho, že táto poisťovňa nahrádza v plnej výške svojim poistencom náklady liečenia, ktoré im vznikli
            pri pobyte v inom členskom štáte, pokiaľ neprevyšujú sumu 200 DEM.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 19. januára 2017.#Stock Polska sp. z o.o. proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Európskej únie LUBELSKA – Skoršia národná slovná ochranná známka Lubeca – Relatívny dôvod zmietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Úroveň pozornosti verejnosti – Podobnosť označení – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-701/15.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 23. septembra 2015. # L'Oréal proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-400/13.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 13. januára 2005.#Heinecken Brouwerijen BV proti Hoofdproductschap Akkerbouw.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko.#Obilniny - Režim dovozu - Colná kvóta Spoločenstva pre sladovnícky jačmeň - Diskriminácia.#Vec C-126/04.

text:
      Vec C‑126/04
      Heineken Brouwerijen BV
      proti
      Hoofdproductschap Akkerbouw
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Obilniny – Režim dovozu – Colná kvóta Spoločenstva pre sladovnícky jačmeň – Diskriminácia“
      Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 13. januára 2005
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Obilniny – Režim dovozu – Colná kvóta – Jačmeň – Kvóta týkajúca sa len jačmeňa
            najvyššej kvality – Porušenie zásady zákazu diskriminácie – Neexistencia
      (Článok 34 ods. 2 druhý pododsek ES; nariadenia Rady č. 1269/1999 a č. 822/2001)
      Obmedzenie rozsahu pôsobnosti colných kvót Spoločenstva zavedených nariadeniami č. 1269/1999 a č. 822/2001 len v prospech
         jačmeňa najvyššej kvality, ktorý je určený na výrobu sladu, ktorý sa používa na výrobu pív dozrievajúcich v kadiach z bukového
         dreva, nepredstavuje porušenie zásady zákazu diskriminácie, ak je objektívne odôvodnené rozdielmi jednak medzi týmto jačmeňom
         a jednak jačmeňom určeným na výrobu iných pív.

      (pozri bod 22)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 13. januára 2005 (*)

      „Obilniny – Režim dovozu – Colná kvóta Spoločenstva pre sladovnícky jačmeň – Diskriminácia“
      Vo veci C‑126/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) z 18. februára 2004 a doručený Súdnemu dvoru 8. marca 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Heineken Brouwerijen BV
      proti
      Hoofdproductschap Akkerbouw,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia E. Juhász a M. Ilešič,
      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Heineken Brouwerijen BV, v zastúpení: H. Bronkhorst, advocaat,
      –       grécka vláda, v zastúpení: V. Kontolaimos a E. Svolopoulou, splnomocnení zástupcovia,
      –       Rada Európskej únie, v zastúpení: M. Balta a K. Michoel, splnomocnené zástupkyne,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: F. Clotuche‑Duvieusart a D. W. V. Zijlstra, splnomocnené zástupkyne,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka platnosti nariadení Rady (ES) č. 1269/1999 zo 14. júna 1999 a č. 822/2001
         z 24. apríla 2001 o zavedení colnej kvóty Spoločenstva pre sladovnícky jačmeň patriaci pod kód KN 1003 00 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 151, s. 1, a Ú. v. ES L 120, s. 1), ako aj výkladu článku 10 nariadenia Rady (EHS) č. 1766/92 z 30. júna 1992
         o spoločnej organizácii trhu s obilím (Ú. v. ES L 181, s. 21; Mim. vyd. 03/012, s. 324) zmeneného a doplneného nariadením
         Rady (ES) č. 3290/94 z 22. decembra 1994 o úpravách a prechodných opatreniach požadovaných v odvetví poľnohospodárstva na
         účely realizácie dohôd, ktoré sa uzatvorili počas Uruguajského kola multilaterálnych obchodných rokovaní (Ú. v. ES L 349,
         s. 105; Mim. vyd. 11/021, s. 432, ďalej len „nariadenie č. 1766/92“), a výkladu ustanovení nariadenia Komisie (ES) č. 2023/2001
         z 15. októbra 2001 o dovozných clách pre sektor obilnín [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 273, s. 18).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Heineken Brouwerijen BV (ďalej len „Heineken“) a Hoofsdproductschap Akkerbouw (hlavný
         úrad pre obchodovanie s poľnohospodárskymi produktmi, ďalej len „HPA“) s ohľadom na dovozné clá sladovníckeho jačmeňa dovezeného
         Heinekenom do Spoločenstva.

       Právny rámec
      3       Článok 1 nariadenia č. 1766/92 uvádza pod kódom KN 1003 00 jačmeň medzi výrobkami, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia o spoločnej
         organizácii trhu s obilím.

      4       Článok 10 nariadenia č. 1766/92 stanovuje:
      „1.      Pokiaľ toto nariadenie nestanovuje inak, vzťahujú sa colné sadzby v Spoločnom colnom sadzobníku na výrobky uvedené v článku
         1.

      2.      Napriek odseku 1 sa dovozné clo za výrobky spadajúce pod kódy KN... 1003... bude rovnať intervenčnej cene platnej na takéto
         výrobky na dovoz a zvýšenej o 55 % mínus CIF, čo je dovozná cena stanovená na príslušnú zásielku. Toto clo však nesmie prekročiť
         colnú sadzbu uvedenú v Spoločnom colnom sadzobníku.

      …“
      5       Nariadenie č. 2023/2001 stanovuje dovozné clá pre sektor obilnín.
      6       Článok 2 ods. 5 nariadenia Komisie (ES) č. 1249/96 z 28. júna 1996 o pravidlách na uplatňovanie (dovozné clá pre sektor obilnín)
         nariadenia Rady (EHS) č. 1766/92 (Ú. v. ES L 161, s. 125; Mim. vyd. 02/007, s. 183), v znení platnom do 1. júla 2003 stanovuje:

      „Dovozné clá sa môžu znížiť o paušálnu sadzbu:
      ...
      –       o 8 eur na tonu v prípade sladovníckeho jačmeňa a tvrdozrnnej kukurice...
      za predpokladu, že dovozca preukáže, že bola zaplatená prémia za kvalitu na bežnú cenu produktu.
      ...“ [neoficiálny preklad]

      7       Článok 1 nariadenia č. 1269/1999 stanovuje:
      „1.      Na roky 1999 a 2000 sa zavádza ročná colná kvóta Spoločenstva 50 000 ton pre jačmeň najvyššej kvality patriaci pod kód KN 1003 00
         určený na výrobu sladu, ktorý sa používa na výrobu niektorých druhov pív dozrievajúcich v kadiach z bukového dreva.

      2.      Spoločná colná sadzba, ktorá platí, je stanovená na 50 % z platnej plnej sadzby, bez zrážky, ktorá sa uplatňuje na dovoz sladovníckeho
         jačmeňa k dátumu dovozu.“ [neoficiálny preklad]

      8       Článok 1 nariadenia č. 822/2001 zavádza tiež na roky 2001 a 2002 rovnakú tarifnú kvótu Spoločenstva „50 000 ton pre jačmeň
         najvyššej kvality patriaci pod kód KN 1003 00, určený na výrobu sladu, ktorý sa používa na výrobu niektorých druhov pív dozrievajúcich
         v kadiach z bukového dreva.“ [neoficiálny preklad]

      9       Prvé a druhé odôvodnenie nariadení č. 1269/1999 a č. 822/2001 znie:
      „1.      vychádzajúc z toho, že Spoločenstvo sa zaviazalo na záver rokovaní o článku XXIV bod 6 GATT [(Všeobecnej dohody o clách a obchode)]
         preskúmať vzniknuté problémy v prípade, keď sa fungovanie systému ‚štandardnej ceny‘ pre obilniny zdá byť prekážkou pre obchod,
         ak niektoré zásielky sladovníckeho jačmeňa spôsobili ťažkosti;

      2.      vychádzajúc z toho, že pre odstránenie týchto prekážok je potrebné zaviesť colnú kvótu Spoločenstva pre sladovnícky jačmeň
         patriaci pod kód KN 1003 00.“ [neoficiálny preklad]

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10     Heineken je podnik medzinárodného charakteru, ktorý je činný v sektore výroby a predaja piva.
      11     Rozhodnutím z 25. októbra 2001 HPA požadovalo od Heinekenu zaplatenie čiastky 254,82 eur, ktorá zodpovedala dlžným dovozným
         clám za dovoz 15 177 kg sladovníckeho jačmeňa týmto podnikom. Sťažnosť podaná Heinekenom proti tomuto rozhodnutiu bola zamietnutá
         rozhodnutím HPA z 28. októbra 2002.

      12     Heineken podal žalobu proti tomuto rozhodnutiu na College van Beroep voor het bedrijfsleven. Keďže takí výrobcovia, ako je
         Heineken, ktorí nevyrábajú pivá dozrievajúce v kadiach z bukového dreva, nemohli využívať colné kvóty zavedené nariadeniami
         č. 1269/1999 a č. 822/2001 na roky 1999 až 2002, tento súd sa pýta, či sporná právna úprava Spoločenstva nie je diskriminačná.

      13     Za týchto podmienok College van Berop voor het bedrijsleven rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Sú nariadenia... č. 1269/1999 a č. 822/2001..., ktoré stanovujú colné kvóty Spoločenstva jedine pre dovoz jačmeňa, ktorý je
         určený na výrobu piva dozrievajúceho v kadiach z bukového dreva, zlučiteľné so zákazom akejkoľvek diskriminácie medzi výrobcami
         upravenej v článku 34 ods. 2 druhom pododseku ES?

      2.      V prípade neplatnosti vyššie citovaných nariadení zaväzujú ustanovenia článku 10 ods. 2 nariadenia... č. 1766/92... v spojení
         s nariadením... č. 2023/2001... vyberať dovozné clá z jačmeňa najvyššej kvality, ktorý spadá pod kód KN 1003 00, určeného
         na výrobu piva s pomocou sladu?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      14     Heineken poukazuje na to, že na roky 1999 až 2002 nariadenia č. 1269/1999 a č. 822/2001 zavádzajú colné kvóty Spoločenstva
         iba pre jačmeň najvyššej kvality spadajúci pod kód KN 1003 00, ktorý je určený na výrobu niektorých druhov piva. Dotknuté
         nariadenia porušujú článok 34 ods. 2 druhý pododsek ES, keďže vytvárajú neodôvodnený rozdiel v zaobchádzaní s jačmeňom určeným
         na výrobu pív dozrievajúcich v kadiach z bukového dreva, a s jačmeňom určeným na výrobu pív podľa iných výrobných postupov.

      15     Naproti tomu grécka vláda, Rada Európskej únie a Komisia Európskych spoločenstiev tvrdia, že nariadenia č. 1269/1999 a č. 822/2001
         neporušujú zásadu zákazu diskriminácie. Zavedenie colných kvót pre jačmeň určený na výrobu sladu, ktorý sa používa na výrobu
         pív dozrievajúcich v kadiach z bukového dreva, berie do úvahy potreby zásobovania trhu Spoločenstva a potrebu zachovať jeho
         rovnováhu. Možno tak objektívne odôvodniť, že sa rôzne zaobchádza s jačmeňom určeným na výrobu iných druhov pív.

      16     Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 34 ods. 2 druhý pododsek ES, ktorý obsahuje zákaz akejkoľvek diskriminácie
         v rámci spoločnej poľnohospodárskej politiky, je len osobitným výrazom všeobecnej zásady rovnosti, ktorá požaduje, aby porovnateľné
         situácie neboli riešené rozdielnym spôsobom a rozdielne situácie rovnakým spôsobom, ibaže rozlíšenie by bolo objektívne odôvodnené
         (pozri najmä rozsudky z 20. septembra 1988, Španielsko/Rada, 203/86, Zb. s. 4563, bod 25; zo 17. apríla 1997, EARL de Kerlast,
         C‑15/95, Zb. s. I‑1961, bod 35; z 13. apríla 2000, Karlsson a i., C‑292/97, Zb. s. I‑2737, bod 39, a zo 6. marca 2003, Niemann,
         C‑14/01, Zb. s. I‑2279, bod 49).

      17     V prejednávanej veci v súlade s článkom 10 ods. 2 nariadenia č. 1766/92 sú dovozné clá na obilniny vypočítané jednak vzhľadom
         na intervenčné ceny, jednak na základe štandardnej dovoznej ceny stanovenej na základe kvót na svetovom trhu.

      18     Každopádne, tak ako to je uvedené v prvom a v druhom odôvodnení nariadení č. 1269/1999 a č. 822/2001, systém „štandardnej
         ceny“ spôsobil prekážky obchodu.

      19     Rada a Komisia vysvetľujú pre tento účel, že dovozné clá sa týkajú tak kŕmneho jačmeňa, ako aj sladovníckeho jačmeňa; v prípade
         neexistencie rozdielnych kvót pre tento posledný druh jačmeňa sú tieto vypočítané pomocou kvót pre kŕmny jačmeň prebratých
         z burzy s obilninami v Minneapolise (Spojené štáty americké). Keďže cena sladovníckeho jačmeňa je oveľa vyššia ako cena kŕmneho
         jačmeňa, výpočet stanovený v článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1766/92 spôsobí, že dovoz sladovníckeho jačmeňa je takmer nemožný.
         Zníženie ciel upravené v článku 2 ods. 5 nariadenia č. 1249/96 sa naozaj ukázalo ako nedostatočné pre odstránenie prekážok
         obchodu, ktoré postihujú dovoz jačmeňa.

      20     Z prvého a druhého odôvodnenia nariadení č. 1269/1999 a č. 822/2001 vyplýva, že zavedenie colných kvót smeruje predovšetkým
         k odstráneniu prekážok, ktoré boli spochybnené Spojenými štátmi americkými, pokiaľ ide o povinnosti, ktoré vyplývajú pre Spoločenstvo
         z GATT.

      21     Pokiaľ ide o obmedzenie rozsahu pôsobnosti colných kvót Spoločenstva zavedených nariadeniami č. 1269/1999 a č. 822/2001, Rada
         a Komisia poukazujú na to, že sladovnícky jačmeň je k dispozícii v dostatočných množstvách v Spoločenstve, s výnimkou jačmeňa,
         ktorý sa používa na výrobu pív v kadiach z bukového dreva, ktorý sa dováža zo Spojených štátov. Výrobcovia piva dozrievajúceho
         v kadiach z bukového dreva sú teda závislí na dovoze sladovníckeho jačmeňa, ktoré pochádza z tretích krajín, zatiaľ čo ostatní
         európski výrobcovia nájdu ľahko, v rámci Spoločenstva, sladovnícky jačmeň, ktorý potrebujú na svoju výrobu piva. Keďže dovozné
         clá sú príliš vysoké, aby sa mohlo pokračovať vo výrobe pív dozrievajúcich v kadiach z bukového dreva, a zníženie ciel upravené
         v článku 2 ods. 5 nariadenia č. 1249/96 nie je dostatočné pre odstránenie prekážok obchodu postihujúcich dovoz jačmeňa, ktorý
         môže byť použitý na výrobu piva v kadiach z bukového dreva, bolo objektívne odôvodnené zaviesť colné kvóty jedine pre jačmeň
         určený na výrobu takýchto pív. Nariadenia č. 1269/1999 a č. 822/2001 tak predstavujú vyrovnanie medzi povinnosťami, ktoré
         vyplývajú pre Spoločenstvo z GATT a zo spoločnej organizácie trhu s obilím, zabezpečujúc tak v Spoločenstve zásobovanie s tým
         druhom jačmeňa, ktorý sa nevyrába na trhu Spoločenstva a cena ktorého pri absencii dotknutých kvót, by bola prohibitívna.

      22     Z toho teda vyplýva, že obmedzenie rozsahu pôsobnosti colných kvót Spoločenstva zavedených nariadeniami č. 1269/1999 a č. 822/2001
         je objektívne odôvodnené rozdielmi jednak medzi jačmeňom, ktorý je určený na výrobu sladu a ktorý sa používa na výrobu pív
         dozrievajúcich v kadiach z bukového dreva, a jednak jačmeňom určeným na výrobu iných pív.

      23     Z vyššie uvedeného vyplýva, že skúmanie prvej otázky neodhalilo skutky a okolnosti, ktoré by ovplyvnili platnosť nariadení
         č. 1269/1999 a č. 822/2001.

       O druhej otázke
      24     Druhá otázka sa týka výkladu ustanovení článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1766/92 v spojení s nariadením č. 2023/2001 za predpokladu,
         že nariadenia č. 1269/1999 a č. 822/2001 by boli neplatné.

      25     Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
       O trovách
      26     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Skúmanie položených otázok neodhalilo žiadny prvok, ktorý sa dotýka platnosti nariadení Rady (ES) č. 1269/1999 zo 14. júna
            1999 a č. 822/2001 z 24. apríla 2001 o zavedení colnej kvóty Spoločenstva pre sladovnícky jačmeň patriaci pod kód KN 1003 00.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.