title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. novembra 2009.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Fínskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Článok 307 druhý odsek ES - Neprijatie vhodných opatrení na odstránenie nezlučiteľností medzi dvojstrannými dohodami uzatvorenými s tretími krajinami pred pristúpením členského štátu k Európskej únii a Zmluvou ES - Dvojstranné dohody, ktoré Fínska republika uzatvorila s Ruskou federáciou, Bieloruskou republikou, Čínskou ľudovou republikou, Malajziou, so Srílanskou demokratickou socialistickou republikou a s Uzbekistanskou republikou v oblasti investícií.#Vec C-118/07.

text:
      Vec C‑118/07
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Fínskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 307 druhý odsek ES – Neprijatie vhodných opatrení na odstránenie nezlučiteľností medzi dvojstrannými dohodami uzatvorenými s tretími krajinami
         pred pristúpením členského štátu k Európskej únii a Zmluvou ES – Dvojstranné dohody, ktoré Fínska republika uzatvorila s Ruskou federáciou, Bieloruskou republikou, Čínskou ľudovou republikou,
         Malajziou, so Srílanskou demokratickou socialistickou republikou a s Uzbekistanskou republikou v oblasti investícií“

      Abstrakt rozsudku
      Medzinárodné dohody – Dohody členských štátov – Skoršie dohody predchádzajúce Zmluve ES
      (Článok 57 ods. 2 ES, článok 59 ES, článok 60 ods. 1 ES a článok 307 druhý odsek ES)
      Členský štát, ktorý neprijal primerané opatrenia na odstránenie nezlučiteľností so Zmluvou týkajúcich sa ustanovení v oblasti
         prevodov kapitálu uvedených v dvojstranných investičných dohodách o podpore a vzájomnej ochrane investícií uzatvorených týmto
         štátom a tretími krajinami, si neplní povinnosti vyplývajúce z článku 307 druhého odseku ES.

      Článok 307 ES druhý odsek totiž zaväzuje členské štáty, aby prijali vhodné opatrenia na odstránenie zistených nezlučiteľností
         medzi dohodami uzavretými pred ich pristúpením a právom Spoločenstva.

      Ustanovenia článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES zverujú Rade právomoc obmedziť pohyby kapitálu a platieb
         medzi členskými štátmi a tretími krajinami za určitých presne vymedzených okolností. Na dosiahnutie potrebného účinku týchto
         ustanovení je nevyhnutné, aby sa opatrenia na obmedzenie voľného pohybu kapitálu mohli v prípade ich prijatia Radou ihneď
         použiť voči členských štátom, ktorých sa týkajú.

      Pokiaľ dohoda neobsahuje ustanovenie o možnosti dotknutého členského štátu vykonávať si práva a plniť si povinnosti ako člen
         Európskeho spoločenstva a neumožňuje to ani nijaký iný mechanizmus medzinárodného práva a ak uvedený členský štát v lehote
         stanovenej Komisiou v odôvodnenom stanovisku nepodnikne nijaké kroky voči dotknutej tretej krajine, aby sa pri uplatňovaní
         predmetnej dohody odstránilo riziko rozporu s opatreniami, ktoré môže Rada prijať podľa článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES
         a článku 60 ods. 1 ES a neodvoláva sa na žiadny mechanizmus takej povahy, ktorý by mu umožnil splniť si povinnosti vyplývajúce
         z práva Spoločenstva, výkonu právomocí zverených Rade v oblasti pohybu kapitálu by mohla brániť samotná existencia predmetných
         dvojstranných dohôd a ich znenie.

      (pozri body 28 – 33, 49, 50 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 19. novembra 2009 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Článok 307 druhý odsek ES – Neprijatie vhodných opatrení na odstránenie nezlučiteľností medzi dvojstrannými dohodami uzatvorenými s tretími krajinami
         pred pristúpením členského štátu k Európskej únii a Zmluvou ES – Dvojstranné dohody, ktoré Fínska republika uzatvorila s Ruskou federáciou, Bieloruskou republikou, Čínskou ľudovou republikou,
         Malajziou, so Srílanskou demokratickou socialistickou republikou a s Uzbekistanskou republikou v oblasti investícií“

      Vo veci C‑118/07,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 20. februára 2007,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Huttunen, H. Støvlbæk a B. Martenczuk, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Fínskej republike, v zastúpení: J. Heliskoski, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      Spolková republika Nemecko, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Maďarská republika, v zastúpení: J. Fazekas, splnomocnená zástupkyňa,

      Litovská republika, v zastúpení: D. Kriaučiūnas, splnomocnený zástupca,

      Rakúska republika, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot (spravodajca), vykonávajúci funkciu predsedu druhej komory, sudcovia C. Toader,
         C. W. A. Timmermans, K. Schiemann a L. Bay Larsen,

      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. septembra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Fínska republika si tým, že neprijala
         primerané opatrenia na odstránenie nezlučiteľností so Zmluvou ES v oblasti prevodov kapitálu týkajúcich sa ustanovení dvojstranných
         investičných dohôd o podpore a vzájomnej ochrane investícií uzatvorených Fínskou republikou s bývalým Zväzom sovietskych socialistických
         republík, ktorého nástupníckym štátom je Ruská federácia (dohoda podpísaná 8. februára 1989, SopS 58/1991), Bieloruskou republikou
         (dohoda podpísaná 28. októbra 1992, SopS 89/1994), Čínskou ľudovou republikou (dohoda podpísaná 4. septembra 1984, SopS 4/1986),
         Malajziou (dohoda podpísaná 15. apríla 1985, SopS 79/1987), so Srílanskou demokratickou socialistickou republikou (dohoda
         podpísaná 27. apríla 1985, SopS 54/1987) a s Uzbekistanskou republikou (dohoda podpísaná 1. októbra 1992, SopS 74/1993, ďalej
         spolu len „sporné dvojstranné dohody“), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 307 druhého odseku ES.

       Právny rámec
      2        Fínska republika uzatvorila pred svojím pristúpením k Európskej únii sporné dvojstranné dohody.

      3        Tieto dohody nadobudli účinnosť v prípade Ruskej federácie 15. augusta 1991, Bieloruskej republiky 11. decembra 1994, Čínskej
         ľudovej republiky 26. januára 1986, Malajzie 3. januára 1988, Srílanskej demokratickej socialistickej republiky 25. októbra
         1987 a napokon Uzbekistanskej republiky 22. októbra 1993.

      4        Uvedené dohody zaručujú investorom každej zmluvnej strany voľný prevod platieb vo voľne zameniteľnej mene, pokiaľ ide o ich
         investície.

      5        Všetky tieto dohody s výnimkou tej, ktorá bola uzatvorená s Ruskou federáciou, obsahujú klauzulu, ktorá zaručuje ochranu investícií
         v hraniciach povolených právnou úpravou zmluvnej strany. Napríklad dohoda uzatvorená so Srílanskou demokratickou socialistickou
         republikou obsahuje túto klauzulu: „Každá zmluvná strana zaručuje v každej situácii, v rámci obmedzení povolených jej vlastnými
         zákonmi a právnymi predpismi a v súlade s medzinárodným právom, rozumné a primerané zaobchádzanie s investíciami občanov a spoločností
         druhej zmluvnej strany.“

       Konanie pred podaním žaloby
      6        Keďže sa Komisia domnievala, že sporné dvojstranné dohody môžu brániť uplatňovaniu obmedzení pohybu kapitálu a platieb, ktoré
         Rada Európskej únie môže prijať podľa článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES, 7. mája 2004 zaslala Fínskej
         republike výzvu.

      7        Listom zo 7. júla 2004 tento členský štát zaslal Komisii svoje stanovisko k uvedenej výzve. Tvrdil, že sporné ustanovenia
         týchto dohôd nie sú prekážkou vo vzťahu k jeho povinnostiam podľa článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES.

      8        Keďže Komisia dospela k záveru, že tvrdenia Fínskej republiky sú nedostatočné, zaslala jej 16. marca 2005 odôvodnené stanovisko.

      9        Listom z 19. mája 2005 Fínska republika zaslala Komisii svoje pripomienky k odôvodnenému stanovisku. Trvala na svojich skorších
         tvrdeniach.

      10      Komisia konštatovala, že tieto tvrdenia nevyvrátili výhrady formulované v odôvodnenom stanovisku, a preto podala túto žalobu.

      11      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 9. júla 2007 sa vyhovelo návrhom na vstup do konania ako vedľajší účastník konania na podporu
         návrhov Fínskej republiky, ktoré podali Spolková republika Nemecko, Litovská republika, Maďarská republika a Rakúska republika.

       O žalobe
      12      Najprv je potrebné poznamenať, že jedna z dvojstranných dohôd neobsahuje také osobitné ustanovenie, aké je uvedené v bode
         5 tohto rozsudku, ktoré podľa Fínskej republiky umožňuje, aby v každom prípade spĺňala svoje povinnosti vyplývajúce z práva
         Spoločenstva. Ostatných päť dohôd takéto ustanovenie obsahuje.

      13      V tejto súvislosti je potrebné skúmať žalobu Komisie tak, že sa v prvom rade posúdi dohoda, ktorá neobsahuje takúto klauzulu
         a potom v druhom rade tie, ktoré ju obsahujú.

      14      V treťom rade je potrebné skúmať všeobecnú argumentáciu účastníkov konania, týkajúcu sa zásady zákazu diskriminácie a pôsobnosti
         článku 307 druhého odseku ES.

       Pokiaľ ide o dohodu uzatvorenú s Ruskou federáciou
       Argumentácia účastníkov konania
      15      Podľa Komisie neexistencia akéhokoľvek ustanovenia v predmetnej dohode umožňujúceho Fínskej republike uplatňovať obmedzenia
         pohybu kapitálu a platieb, o ktorých by mohla v prípade potreby Rada rozhodnúť na základe článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES
         a článku 60 ods. 1 ES, môže viesť k tomu, že si tento členský štát nesplnil povinnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva. Komisia
         takisto tvrdí, že uvedený členský štát si tým, že nepoužil vhodné prostriedky na odstránenie všetkých situácií nezlučiteľnosti
         so Zmluvou, nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú podľa článku 307 druhého odseku ES.

      16      Fínska republika, ako aj členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania na podporu jej návrhov, tvrdia,
         že v prípade neexistencie akéhokoľvek obmedzujúceho opatrenia prijatého Radou voči tretím štátom, s ktorými uzavrela investičné
         dohody, otázka zlučiteľnosti predmetnej dohody s ustanovením Zmluvy, ktoré nebolo uplatnené, nevzniká, keďže neexistujú „zistené
         nezlučiteľnosti“ v zmysle článku 307 ods. 2 ES. V dôsledku toho je nesplnenie si povinnosti uvádzané Komisiou čisto hypotetické.
         Za týchto okolností povinnosť členských štátov použiť všetky vhodné prostriedky na odstránenie uvedených „zistených nezlučiteľností“
         existuje iba od okamihu, keď Súdny dvor najprv konštatuje existenciu takýchto nezlučiteľností.

      17      Okrem toho štáty, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania, tvrdia, že ochranné opatrenia podľa článku 57 ods. 2 ES, článku
         59 ES a článku 60 ods. 1 ES sa môžu vykonať len vo výnimočných prípadoch, ktoré pri uzatvorení spornej dohody nebolo možné
         predvídať. Z toho vyplýva, že Fínska republika by mohla uplatniť zásadu rebus sic stantibus na dočasné pozastavenie platnosti ustanovení týkajúcich sa slobody prevodu v prípade, že by Spoločenstvo prijalo ochranné
         opatrenia.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      18      Predmetná dvojstranná investičná dohoda, ktorú Fínska republika uzavrela, obsahuje ustanovenia, ktoré zabezpečujú slobodu
         prevodu platieb súvisiacich s investíciami vo voľne zameniteľnej mene bez zbytočného odkladu.

      19      Zaručujú predovšetkým slobodu prevodu finančných prostriedkov s cieľom realizovať investície, spravovať ich a rozširovať,
         slobodu vrátenia príjmov pochádzajúcich z týchto investícií a slobodu prevodu finančných prostriedkov určených na zaplatenie
         úverov a finančných prostriedkov spojených s likvidáciou a nadobudnutím investícií.

      20      Táto dohoda je v tomto rozsahu zlučiteľná so znením článku 56 ods. 1 ES, ktorý stanovuje, že „... sú zakázané všetky obmedzenia
         pohybu kapitálu medzi členskými štátmi a tretími krajinami“, a článku 56 ods. 2 ES, ktorý stanovuje, že „... sú zakázané všetky
         obmedzenia platieb medzi členskými štátmi a medzi tretími krajinami“.

      21      Je pravda, že ustanovenia Zmluvy, ktorých sa týka táto žaloba Komisie, dávajú Rade právomoc za určitých okolností obmedziť
         pohyby kapitálu a platieb medzi členskými štátmi a tretími krajinami, medzi ktoré patria aj pohyby stanovené v predmetných
         klauzulách o prevode.

      22      Predmetné ustanovenia v článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES zavádzajú výnimky zo zásady voľného pohybu
         kapitálu a platieb medzi členskými štátmi a tretími krajinami s cieľom chrániť všeobecný záujem Spoločenstva a umožniť Spoločenstvu,
         aby prípadne splnilo svoje medzinárodné záväzky a záväzky členských štátov.

      23      Článok 57 ods. 2 ES umožňuje Rade, aby na návrh Komisie kvalifikovanou väčšinou hlasov prijala opatrenia o obmedzení pohybu
         kapitálu do tretích krajín a z tretích krajín v oblasti priamych investícií. Pri opatreniach, ktoré sú v oblasti liberalizácie
         pohybu kapitálu do tretích krajín alebo z tretích krajín v práve Spoločenstva „krokom späť“, sa vyžaduje jednomyseľnosť.

      24      Podľa článku 59 ES môže Rada na návrh Komisie a po porade s Európskou centrálnou bankou prijať ochranné opatrenie „na obdobie
         najviac šiestich mesiacov“ za predpokladu, že takéto opatrenia sú jednoznačne nevyhnutné, pokiaľ pohyb kapitálu do tretích
         krajín alebo z tretích krajín „spôsobí alebo hrozí, že spôsobí vážne ťažkosti fungovaniu hospodárskej a menovej únie“.

      25      Podľa článku 60 ods. 1 ES môže Rada na návrh Komisie prijať „potrebné naliehavé opatrenia“ v oblasti pohybu kapitálu a platieb
         s cieľom zaujať spoločný postoj alebo vykonať spoločnú akciu v oblasti spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej politiky. Toto
         opatrenie môže byť potrebné napríklad na vykonanie rezolúcie Bezpečnostnej rady Organizácie Spojených národov.

      26      Je nesporné, že predmetná dvojstranná dohoda neobsahuje ustanovenia, na základe ktorých by Spoločenstvo mohlo obmedziť pohyb
         finančných prostriedkov súvisiacich s investíciami. Treba preto preskúmať, či Fínska republika bola z týchto dôvodov povinná
         použiť vhodné opatrenia podľa článku 307 druhého odseku ES.

      27      Podľa článku 307 prvého odseku ES ustanovenia Zmluvy neovplyvnia práva a povinnosti vyplývajúce z dohôd uzavretých medzi členským
         štátom a treťou krajinou pred dňom jeho pristúpenia. Cieľom tohto ustanovenia je upresniť v súlade so zásadami medzinárodného
         práva, že uplatňovanie Zmluvy nemá vplyv na záväzok dotknutého členského štátu rešpektovať práva tretích krajín vyplývajúce
         z predchádzajúcej dohody a dodržiavať svoje záväzky (pozri rozsudky zo 14. októbra 1980, Burgoa, 812/79, Zb. s. 2787, bod
         8; zo 4. júla 2000, Komisia/Portugalsko, C‑84/98, Zb. s. I‑5215, bod 53, ako aj z 18. novembra 2003, Budĕjovický Budvar, C‑216/01,
         Zb. s. I‑13617, body 144 a 145).

      28      Článok 307 ES druhý odsek však zaväzuje členské štáty, aby prijali vhodné opatrenia na odstránenie zistených nezlučiteľností
         medzi dohodami uzavretými pred ich pristúpením a právom Spoločenstva. Podľa tohto ustanovenia si členské štáty v prípade potreby
         poskytnú vzájomnú pomoc na dosiahnutie tohto cieľa, a ak je to potrebné, zaujmú spoločný postoj.

      29      Ustanovenia článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES zverujú Rade právomoc obmedziť pohyby kapitálu a platieb
         medzi členskými štátmi a tretími krajinami za určitých presne vymedzených okolností.

      30      Na dosiahnutie potrebného účinku týchto ustanovení je nevyhnutné, aby sa opatrenia na obmedzenie voľného pohybu kapitálu mohli
         v prípade ich prijatia Radou ihneď použiť voči členských štátom, ktorých sa týkajú.

      31      Ďalej a ako aj rozhodol Súdny dvor v rozsudkoch z 3. marca 2009, Komisia/Rakúsko (C‑205/06, Zb. s. I‑1301, bod 37) a Komisia/Švédsko
         (C‑249/06, Zb. s. I‑1335, bod 38), tieto právomoci Rady, ktoré spočívajú v jednostrannom prijatí obmedzujúcich opatrení voči
         tretím krajinám v rovnakej alebo súvisiacej oblasti ako je predmet úpravy predchádzajúcej dohody uzatvorenej medzi členským
         štátom a treťou krajinou, sa preto zdajú byť s touto dohodou nezlučiteľné, pokiaľ táto dohoda na jednej strane neobsahuje
         ustanovenie o možnosti dotknutého členského štátu vykonávať si práva a plniť si povinnosti ako člen Európskeho spoločenstva
         a na druhej strane to neumožňuje ani nijaký iný mechanizmus medzinárodného práva.

      32      Fínska republika, pokiaľ ide o vyššie uvedenú dohodu, sa neodvoláva na žiadny mechanizmus takej povahy, ktorý by jej umožnil
         splniť si povinnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva. Okrem toho v každom prípade možnosť použiť iné prostriedky, ktoré medzinárodné
         právo ponúka, ako napríklad pozastavenie platnosti dohody, prípadne zrušenie predmetnej dohody alebo niektorých jej ustanovení,
         ktorú uviedli členské štáty, ktoré sú vedľajšími účastníkmi konania, je vo svojich účinkoch príliš neistá na to, aby zaručila,
         že opatrenia prijaté Radou by mohli byť efektívne použité v stanovených lehotách.

      33      Je nesporné, že v uvedenom prípade Fínska republika v lehote stanovenej Komisiou v odôvodnenom stanovisku nepodnikla nijaké
         kroky voči dotknutej tretej krajine, aby sa pri uplatňovaní predmetnej dohody odstránilo riziko rozporu s opatreniami, ktoré
         môže Rada prijať podľa článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES.

      34      Treba dodať, že, ako bolo konštatované vo veciach, v ktorých boli vydané už citované rozsudky Komisia/Rakúsko a Komisia/Švédsko,
         nezlučiteľnosti so Zmluvou, ku ktorým vedú investičné dohody s tretími krajinami a ktoré bránia uplatňovaniu obmedzení pohybu
         kapitálu a platieb prijímaných Radou v zmysle článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ods. 1 ES, nie sú obmedzené len
         na členský štát žalovaný v tomto konaní.

      35      Preto je potrebné uviesť, že podľa článku 307 druhého odseku ES sa členské štáty zaväzujú, že si v prípade potreby poskytnú
         vzájomnú pomoc pri odstránení zistených nezlučiteľností medzi dohodami uzatvorenými členskými štátmi pred ich pristúpením
         a právom Spoločenstva a prípadne zaujmú spoločný postoj. V rámci zodpovednosti, ktorú Komisia má podľa článku 211 ES v oblasti
         dohľadu nad uplatňovaním ustanovení Zmluvy, má prijať potrebné opatrenia na uľahčenie vzájomnej pomoci medzi dotknutými členskými
         štátmi, ako aj na zaujatie spoločného postoja týmito štátmi.

       Pokiaľ ide o dohody uzatvorené s Bieloruskou republikou, Čínskou ľudovou republikou, Malajziou, Srílanskou demokratickou socialistickou
            republikou a Uzbekistanskou republikou
       Argumentácia účastníkov konania
      36      Komisia tvrdí, že také osobitné ustanovenia, ako sú tie obsiahnuté v klauzule v bode 5 tohto rozsudku a na ktoré sa odvoláva
         Fínska republika, pokiaľ ide o vyššie uvedené dohody, odkazujú na ustanovenia právnych a správnych predpisov štátov, ktoré
         sú zmluvnými stranami týchto dohôd, ktoré platili v čase uzatvorenia uvedených dohôd, teda v predmetnom prípade pred pristúpením
         Fínskej republiky do Únie. Komisia v dôsledku toho uvádza, že tieto ustanovenia samé osebe nevytvárajú tomuto členskému štátu
         možnosť bezodkladne vykonať obmedzujúce opatrenia, ktoré by Spoločenstvo prípadne muselo prijať.

      37      Fínska republika a Litovská republika naopak tvrdia, že tieto ustanovenia sa môžu uplatňovať, pretože obmedzujúce opatrenia
         prijaté Radou sú v zmysle priameho účinku práva Spoločenstva súčasťou fínskej právnej úpravy v zmysle týchto ustanovení. Preto
         neexistuje nezlučiteľnosť so Zmluvou v zmysle článku 307 druhého odseku ES.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      38      Je potrebné uviesť, ako aj správne uvádza Fínska republika, že obmedzujúce opatrenia, ktoré by mohla prijať Rada na základe
         článku 57 ods. 2 ES, článku 59 ES a článku 60 ES, sú súčasťou fínskeho právneho poriadku. Nie je však celkom jasné, či takéto
         opatrenia môžu byť vo vzťahu k predmetným dvojstranným investičným dohodám považované za také, že sú súčasťou fínskej právnej
         úpravy.

      39      V súlade s ustálenou judikatúrou sa totiž musí medzinárodná zmluva vykladať v závislosti od svojho znenia, ako aj vo svetle
         svojich cieľov. Články 31 Viedenského dohovoru z 23. mája 1969 o zmluvnom práve a Viedenského dohovoru z 21. marca 1986 o zmluvnom
         práve medzi štátmi a medzinárodnými organizáciami alebo medzi medzinárodnými organizáciami, ktoré v tomto smere vyjadrujú
         všeobecné medzinárodné obyčajové právo, v tejto súvislosti upresňujú, že zmluva sa musí vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým
         významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy (pozri
         rozsudky z 20. novembra 2001, Jany a i., C‑268/99, Zb. s. I‑8615, bod 35, ako aj z 10. januára 2006, IATA a ELFAA, C‑344/04,
         Zb. s. I‑403, bod 40).

      40      Z tohto hľadiska je potrebné uviesť, že ustanovenia predmetných dvojstranných dohôd, ktoré napáda Komisia vo svojej žalobe
         o nesplnenie povinnosti, majú za cieľ zabezpečiť slobodu platieb súvisiacich s investíciami, a to v čo najkratších lehotách.

      41      Otázka, či klauzula, ktorá zaručuje ochranu investícií v hraniciach povolených právnou úpravou zmluvnej strany, uvedená v
         predmetných dvojstranných dohodách umožňuje jednej alebo druhej zmluvnej strane obmedziť platby na základe rozhodnutí – vnútroštátnych
         alebo iných – prijatých po nadobudnutí účinnosti dohôd, je v tejto súvislosti prinajmenšom diskutabilná, hlavne ak sa v prípade
         niektorých dohôd stanovuje takisto, že každá zmluvná strana je povinná konať „v súlade s medzinárodným právom“.

      42      Takto teda ustanovenia predmetných dvojstranných dohôd, z ktorých vychádza Fínska republika na podporu tvrdenia, že na rozdiel
         od toho, čo uvádza Komisia, je schopná v plnej miere v prípade potreby splniť si povinnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva,
         ktoré by mohli vyplývať z toho, že Rada prijala opatrenia obmedzujúce voľný pohyb kapitálu, sa nejavia ako také, že by zaručovali,
         že to tak je, keďže výklad uvedených ustanovení je príliš neurčitý a to isté v dôsledku toho platí, aj pokiaľ ide o ich dosah
         a účinky.

      43      Z toho vyplýva, že ustanovenia predmetných dvojstranných dohôd, ktoré uvádza Fínska republika, nepostačujú na zabezpečenie
         zlučiteľnosti dohôd napadnutých Komisiou s článkom 307 ES.

       O zásade zákazu diskriminácie a pôsobnosti článku 307 druhého odseku ES
       Argumentácia účastníkov konania
      44      Spolková republika Nemecko a Maďarská republika tvrdia, že konštatovanie nezlučiteľnosti sporných dvojstranných dohôd so Zmluvou
         v zmysle článku 307 druhého odseku ES je v rozpore so „zásadou hospodárskej súťaže na vnútornom trhu a zásadou zákazu diskriminácie“,
         pretože Fínska republika, ako aj občania a podniky Únie, ktorých sa týkajú dohody uzatvorené týmto členským štátom, sú znevýhodnení
         oproti ostatným členským štátom a občanom a podnikom, ktorých sa týkajú investičné dohody, ktoré Komisia nenapadla.

      45      Komisia uvádza, že porovnanie, ktoré bolo vykonané s investičnými dohodami uzatvorenými inými členskými štátmi, nie je relevantné,
         keďže podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora členský štát nemôže odôvodňovať nevykonávanie povinností, ktoré mu vyplývajú
         zo Zmluvy, okolnosťou, že ani iné členské štáty si neplnia svoje povinnosti.

      46      Fínska republika, podporovaná Maďarskou republikou, napokon zdôrazňuje negatívne dôsledky, ktoré by malo stanovisko Komisie,
         keďže by umožňovalo konštatovať nesplnenie si povinnosti podľa článku 307 druhého odseku ES vo všetkých prípadoch, keby sa
         dohoda – uzatvorená s treťou krajinou pred nadobudnutím účinnosti Zmluvy alebo pred pristúpením členského štátu –uplatňovala
         v oblasti, v ktorej si Spoločenstvo ešte nevykonalo právomoc vyplývajúcu zo Zmluvy. Na základe tohto výkladu by mal článok
         307 druhý odsek ES neobmedzený rozsah, čo by bolo otázne z hľadiska právnej istoty, ako aj z hľadiska rozdelenia právomocí
         medzi Spoločenstvom a členskými štátmi a narušilo by to rovnováhu vytvorenú článkom 307 prvým a druhým odsekom ES.

      47      Komisia uvádza, že nikdy netvrdila, že členské štáty sú povinné použiť opatrenia na základe článku 307 ES vo všetkých oblastiach,
         v ktorých Spoločenstvo môže prijať legislatívne opatrenia v budúcnosti. Pripúšťa, že takáto požiadavka z jej strany je napokon
         neprípustná, keďže obsah legislatívnych aktov, ktoré môžu byť prijaté v rôznych oblastiach, nemožno predvídať, a to z dôvodu
         definície ich samotnej podstaty. Tvrdí však, že je to inak, pokiaľ ide o článok 57 ods. 2 ES, článok 59 ES a článok 60 ods. 1 ES,
         ktoré zverujú Rade právomoc definovanú veľmi presným spôsobom v oblasti obmedzení pohybu kapitálu a platieb vo vzťahu k tretím
         krajinám a ktoré nútia členské štáty v prípade prijatia takýchto opatrení okamžite ich uplatňovať.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      48      V prvom rade je potrebné uviesť, že členský štát nemôže odôvodňovať nevykonanie povinností vyplývajúcich zo Zmluvy okolnosťou,
         že ani iné členské štáty by si nesplnili svoje povinnosti. V právnom poriadku Spoločenstva zriadenom Zmluvou totiž uplatňovanie
         práva Spoločenstva členskými štátmi nemôže podliehať podmienke reciprocity. Články 226 ES a 227 ES stanovujú vhodné prostriedky
         nápravy na riešenie situácií, keď si členské štáty nesplnili povinnosti vyplývajúce zo Zmluvy (pozri rozsudky z 11. januára
         1990, Blanguernon, C‑38/89, Zb. s. I‑83, bod 7, a z 29. marca 2001, Portugalsko/Komisia, C‑163/99, Zb. s. I‑2613, bod 22).

      49      Pokiaľ ide v druhom rade o tvrdenie, podľa ktorého vyhovieť žalobe Komisie by spôsobilo, že článok 307 druhý odsek ES by mal
         príliš široký dosah, postačuje konštatovať, že tento rozsudok sa vôbec netýka povinností členských štátov za iných okolností
         a obmedzuje sa len na konštatovanie, ako to už bolo uvedené, že výkonu právomocí zverených Rade v oblasti pohybu kapitálu
         by mohla brániť samotná existencia predmetných dvojstranných dohôd a ich znenie.

      50      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné konštatovať, že Fínska republika si tým, že neprijala primerané opatrenia na
         odstránenie nezlučiteľností so Zmluvou týkajúcich sa ustanovení v oblasti prevodov kapitálu uvedených v sporných dvojstranných
         dohodách, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 307 druhého odseku ES.

       O trovách
      51      Na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Fínsku republiku na náhradu trov konania a Fínska republika
         nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      52      V súlade s odsekom 4 prvým pododsekom toho istého článku Spolková republika Nemecko, Litovská republika, Maďarská republika
         a Rakúska republika ako vedľajší účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Fínska republika si tým, že neprijala primerané opatrenia na odstránenie nezlučiteľností so Zmluvou týkajúcich sa ustanovení
            v oblasti prevodov kapitálu uvedených v dvojstranných investičných dohodách o podpore a vzájomnej ochrane investícií uzatvorených
            Fínskou republikou s bývalým Zväzom sovietskych socialistických republík, ktorého nástupníckym štátom je Ruská federácia (dohoda
            podpísaná 8. februára 1989), Bieloruskou republikou (dohoda podpísaná 28. októbra 1992), Čínskou ľudovou republikou (dohoda
            podpísaná 4. septembra 1984), Malajziou (dohoda podpísaná 15. apríla 1985), so Srílanskou demokratickou socialistickou republikou
            (dohoda podpísaná 27. apríla 1985) a s Uzbekistanskou republikou (dohoda podpísaná 1. októbra 1992), nesplnila povinnosti,
            ktoré jej vyplývajú z článku 307 druhého odseku ES.
      2.      Fínska republika je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Spolková republika Nemecko, Litovská republika, Maďarská republika a Rakúska republika znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. júna 1987. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 154/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. decembra 2004. # Gregorio My proti Office national des pensions (ONP). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko. # Úradníci - Prevod práv na dôchodok - Článok 11 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov - Predčasný starobný dôchodok - Zohľadnenie dôb činnosti v Európskych spoločenstvách - Článok 10 ES. # Vec C-293/03.

text:
      Vec C‑293/03
      Gregorio My
      proti
      Office national des pensions (ONP)
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal du travail de Bruxelles)
      „Úradníci – Prevod práv na dôchodok – Článok 11 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov – Predčasný starobný dôchodok – Zohľadnenie dôb činnosti v Európskych spoločenstvách – Článok 10 ES“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Pojem – Štátny príslušník členského štátu zamestnaný v medzinárodnej organizácii – Začlenenie
            – Obmedzenie – Pracovník, štátny príslušník členského štátu, ktorý celú svoju profesionálnu kariéru vykonával na území tohto
            členského štátu
      (Článok 39 ES)
      2.        Členské štáty – Povinnosti – Povinnosť lojálnej spolupráce s inštitúciami Spoločenstva – Nezohľadnenie dôb činnosti v Európskych
            spoločenstvách na priznanie práva na predčasný starobný dôchodok podľa vnútroštátneho systému – Neprípustnosť
      (Článok 10 ES; Služobný poriadok úradníkov, príloha VIII článok 11 ods. 2)
      1.        Úradník Európskych spoločenstiev pracujúci v inom členskom štáte, ako je štát jeho pôvodu, je kvalifikovaný ako migrujúci
         pracovník. Nestráca totiž postavenie pracovníka v zmysle článku 39 ods. 1 ES z dôvodu, že vykonáva zamestnanie v medzinárodnej
         organizácii, aj keď podmienky jeho vstupu a pobytu v krajine, v ktorej pracuje, sú osobitne upravené medzinárodnou zmluvou.

      Ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe pracovníkov, a osobitne článok 39 ES, však nemožno uplatňovať na výlučne vnútorné situácie
         v členskom štáte. Tieto ustanovenia sa teda neuplatnia na pracovníka, ktorý celú svoju profesionálnu kariéru vykonával na
         území členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom, najprv ako zamestnanec a neskôr a až do dosiahnutia dôchodkového veku
         ako úradník Európskych spoločenstiev.

      (pozri body 37, 39 – 40, 43)
      2.        Článok 10 ES v spojení so Služobným poriadkom úradníkov Európskych spoločenstiev sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, ktorá neumožňuje zohľadniť roky, ktoré príslušník Spoločenstva odpracoval v službe inštitúcie
         Spoločenstva na účel priznania práva na predčasný starobný dôchodok podľa vnútroštátneho systému.

      Takáto vnútroštátna právna úprava by mohla byť prekážkou výkonu zárobkovej činnosti v inštitúcii Európskej únie, a teda odrádzať
         od tohto výkonu, keďže prijatím zamestnania v takejto inštitúcii, pracovník, ktorý platil príspevky do vnútroštátneho dôchodkového
         systému, riskuje, že stratí možnosť poberať v tomto systéme starobný dôchodok, na ktorý by mal nárok, keby nebol prijal toto
         zamestnanie.

      Takéto následky sú neprípustné vzhľadom na povinnosť spolupráce a lojálnej pomoci, ktorú majú členské štáty voči Spoločenstvu
         a ktorá nachádza vyjadrenie v povinnosti uľahčiť mu dosiahnutie jeho úloh zakotvenej v článku 10.

      (pozri body 47 – 49 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 16. decembra 2004 (*)

      „Úradníci – Prevod práv na dôchodok – Článok 11 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov – Predčasný starobný dôchodok – Zohľadnenie dôb činnosti v Európskych spoločenstvách – Článok 10 ES“
      Vo veci C‑293/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal du travail de
         Bruxelles (Belgicko) z 20. mája 2003 a doručený Súdnemu dvoru 4. júla 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Gregorio My
      proti
      Office national des pensions (ONP),
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann, R. Schintgen (spravodajca), G. Arestis a J. Klučka,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M. Múgica Arzamendi, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. júna 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán My, v zastúpení: C. Rosenfeld, avocat,
      –        Office national des pensions, v zastúpení: G. Perl a J.-P. Lheureux, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: A. Samoni-Rantou a M. Tassopoulou, splnomocnené zástupkyne,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Martin, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. septembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2 ES, 3 ES, 17 ES, 18 ES, 39 ES, 40 ES, 42 ES a 283 ES, ako
         aj článku 7 nariadenia (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257,
         s. 2).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom My a Office national des pensions (ďalej len „ONP“) týkajúceho sa skutočnosti,
         že tento úrad odmietol zohľadniť profesionálnu kariéru dotknutého v službe inštitúcie Európskych spoločenstiev na účel priznania
         práva na predčasný starobný dôchodok podľa belgického systému.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa článku 11 ods. 1 a 2 prílohy VIII Služobného poriadku úradníkov Európskych spoločenstiev (ďalej len „služobný poriadok“)
         v znení, ktoré sa uplatní na skutkový stav vo veci samej:

      „1.      Úradník, ktorý odíde zo služieb spoločenstiev, aby:
      –        vstúpil do služieb štátnej správy alebo vnútroštátnej alebo medzinárodnej organizácie, ktorá má uzatvorenú dohodu so spoločenstvami;
      –        pokračoval v činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, na základe čoho získa práva na dôchodok zo systému,
         ktorého správne orgány majú uzatvorenú dohodu so spoločenstvami,

      má nárok na prevedenie poistnomatematického ekvivalentu svojich práv na starobný dôchodok v spoločenstvách do dôchodkového
         fondu tejto správy alebo organizácie, alebo do dôchodkového fondu, v rámci ktorého získava práva na starobný dôchodok na základe
         činnosti, ktorú vykonáva ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba.

      2.      Úradník, ktorý vstúpi do služieb spoločenstiev po:
      –        odchode zo služieb štátnej správy alebo vnútroštátnej alebo medzinárodnej organizácie;
      alebo
      –        vykonávaní činnosti ako zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba;
      má pri prijatí do trvalého služobného pomeru právo voči spoločenstvám na poistno-technický ekvivalent alebo paušálnu nominálnu
         hodnotu práv na starobný dôchodok, ktorý získal na základe tejto služby alebo činnosti.

      V tomto prípade orgán, v ktorom je úradník zamestnaný, určí s ohľadom na jeho triedu, pri prijatí do trvalého služobného pomeru
         počet rokov zamestnania, potrebných pre odchod do dôchodku, ktoré mu boli započítané v rámci jeho vlastného systému dôchodkového
         zabezpečenia za predchádzajúce obdobie služby, na základe čiastky poistno-technického ekvivalentu alebo čiastok, vrátených
         spôsobom, uvedeným vyššie.“

       Vnútroštátna právna úprava
      4        Podľa článku 3 zákona z 21. mája 1991, ktorý upravuje niektoré vzťahy medzi belgickými dôchodkovými systémami a dôchodkovými
         systémami inštitúcií medzinárodného verejného práva (Moniteur belge z 20. júna 1991, ďalej len „zákon z roku 1991“):

      „Každý úradník môže po dohode s inštitúciou požiadať, aby bola inštitúcii prevedená suma starobného dôchodku, ktorá sa vzťahuje
         na služby a obdobia predchádzajúce vzniku jeho služobného pomeru k inštitúcii.“

      5        V zmysle článku 9 tohto zákona môže dotknutá osoba vziať späť svoju žiadosť o prevod práv na dôchodok podľa belgického systému.
         Toto späťvzatie je konečné a neodvolateľné.

      6        Článok 2 ods. 1 bod 5 zákona z roku 1991 definuje pojem „úradník“ ako „každý zamestnanec, na ktorého sa vzťahuje dôchodkový
         systém inštitúcie a pre ktorého prevod práv na dôchodok nie je upravený právnym predpisom alebo osobitnou dohodou“. Pokiaľ
         ide o pojem „inštitúcia“, tento pojem je definovaný v článku 2 ods. 1 bode 1 ako zahŕňajúci „inštitúcie Spoločenstva, orgány
         im podobné pre uplatnenie Služobného poriadku úradníkov a ostatných zamestnancov Európskej únie, ako aj úradov a agentúr s európskym
         poslaním, ktorých dôchodkový systém priznáva úradníkovi, vymenovanému do stálej služby možnosť požiadať o prevod práv na dôchodok,
         ktoré mu vznikli pred vznikom jeho služobného pomeru v inštitúcii do dôchodkovej poisťovne inštitúcie“.

      7        Zákon z 10. februára 2003, ktorý upravuje prevod práv na dôchodok medzi belgickými dôchodkovými systémami a dôchodkovými systémami
         inštitúcií medzinárodného verejného práva (Moniteur belge z 27. marca 2003, ďalej len „zákon z roku 2003“) upravuje v článku 14 možnosť úradníka, ktorý odchádza z funkcie v Európskych
         spoločenstvách preto, aby vykonával zárobkovú činnosť v Belgicku, požiadať o prevod buď poistnomatematického ekvivalentu svojich
         práv na starobný dôchodok podľa systému Spoločenstiev alebo paušálnej nominálnej hodnoty práv na starobný dôchodok, ktoré
         získal podľa tohto systému, do belgického systému.

      8        Podľa článku 29 zákon z roku 2003 nadobúda účinnosť 1. januára 2002 a uplatňuje sa na žiadosti o prevod podané od tohto dátumu.

      9        Napokon, článok 4 ods. 2 prvý pododsek kráľovského nariadenia z 23. decembra 1996 vykonávajúci články 15, 16 a 17 zákona z 26. júla
         1996 o modernizácii sociálneho poistenia a zabezpečení fungovania zákonných dôchodkových systémov (Moniteur belge zo 17. januára 1997, ďalej len „kráľovské nariadenie“) stanovuje:

      „Možnosť získať predčasný starobný dôchodok podľa odseku 1 závisí od podmienky, že dotknutá osoba preukáže odpracovanie najmenej
         35 kalendárnych rokov, ktoré jej umožnia priznať právo na dôchodok podľa tohto nariadenia, podľa zákona z 20. júla 1990, podľa
         kráľovského nariadenia č. 50, podľa belgického systému pre robotníkov, zamestnancov, maloletých, námorníkov alebo nezávislých,
         podľa belgického systému, ktorý sa aplikuje na zamestnancov verejnej služby alebo Národnej spoločnosti belgických železníc
         alebo podľa iného belgického zákonného systému.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      10      Pán My, taliansky štátny príslušník, narodený 20. februára 1941, platil 19 rokov príspevky do belgického systému sociálneho
         zabezpečenia zamestnancov predtým, než začal pracovať od 1. júna 1974 v službách Rady Európskych spoločenstiev ako úradník
         až do 31. mája 2001.

      11      V marci 1992 dotknutý požiadal ONP podľa zákona 1991 o prevod práv na dôchodok z belgického systému do systému Európskych
         spoločenstiev. V októbri 1992 mu tento úrad oznámil jeho prevoditeľné práva na dôchodok.

      12      V októbri 2000 však Rada informovala vyššie uvedený úrad, že pán My sa rozhodol vzdať sa prevodu svojich práv na starobný
         dôchodok, ktoré získal podľa belgického právneho poriadku, tak ako to umožňuje článok 9 zákona z roku 1991. Listom zo 17. októbra
         2000 adresovaným pánovi My ONP vzal na vedomie toto vzdanie sa.

      13      Dňa 20. októbra 2000 pán My požiadal o priznanie predčasného starobného dôchodku podľa článku 4 ods. 2 kráľovského nariadenia.

      14      Rozhodnutím z 2. mája 2001 ONP zamietol túto žiadosť z dôvodu, že dotknutý neodpracoval 35 kalendárnych rokov vyžadovaných
         podľa článku 4 ods. 2 kráľovského nariadenia na priznanie práva na predčasný starobný dôchodok. Tento úrad v tomto ohľade
         odmietol zohľadniť 27 rokov, ktoré pán My odpracoval ako úradník Európskych spoločenstiev, keďže systém upravený služobným
         poriadkom nie je uvedený v belgickej právnej úprave.

      15      Keďže Tribunal du travail de Bruxelles mal pochybnosti o zlučiteľnosti jednak zákona z roku 1991 a služobného poriadku, pretože
         nezabezpečujú právo na prevod práv na starobný dôchodok zo systému Spoločenstva do vnútroštátneho systému, a jednak článku
         4 ods. 2 kráľovského nariadenia, pretože neumožňuje zohľadniť doby zárobkovej činnosti v inštitúcii Spoločenstva, so zásadami
         voľného pohybu pracovníkov a zákazu diskriminácie, ako aj s inými právami garantovanými Zmluvou ES občanom Únie, rozhodol
         prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:

      „Sú vnútroštátne ustanovenia ako [zákon z roku 1991 a kráľovské nariadenie] v jeho článku 4 ods. 2 alebo služobný poriadok...
         v prílohe VIII článku 11 v súlade s novými článkami 2, 3, 17, 18, 39, 40, 42 a 283 Zmluvy o založení Európskej únie a s článkom
         7 nariadenia (EHS) č. 1612/68...:

      a)      v časti, v ktorej tieto vnútroštátne ustanovenia a tento služobný poriadok neumožňujú občanovi Európskej únie, akým je aj
         žalobca, ktorý vykonával profesionálnu kariéru postupne v podniku alebo vo verejnej štátnej službe a následne vo verejnej
         službe Európskej únie alebo opačne, porovnať výhody dôchodku, ktorý by získal v každom z týchto systémov, vnútroštátnom a v systéme
         verejnej služby Európskej únie, prevodom práv nadobudnutých v iných systémoch, a požiadať na základe tohto porovnania o prevod
         týchto práv či už z vnútroštátneho systému do európskeho systému, alebo opačne z európskeho systému do vnútroštátneho systému,

      b)      v časti, v ktorej tieto ustanovenia stanovujú, že dotknutý subjekt sa musí výslovne vzdať prevodu práv z belgického do európskeho
         systému, alebo zavedú administratívnu prax v tomto zmysle bez toho, aby sa urobilo vyššie uvedené porovnanie, a tým uvádzajú
         alebo môžu uviesť dotknutého zamestnanca do omylu a

      c)      v časti, v ktorej tieto vnútroštátne ustanovenia nedovoľujú zohľadniť na priznanie predčasného vnútroštátneho dôchodku roky
         zárobkovej činnosti vykonávanej ako zamestnanec Európskej únie?“

       O prejudiciálnej otázke
       O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
      16      Po prvé, holandská vláda sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný z dôvodu nedostatku informácií
         obsiahnutých v rozhodnutí vnútroštátneho súdu, tak pokiaľ ide o skutkové okolnosti, ako aj právny rámec sporu vo veci samej.

      17      V tomto ohľade treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou vyžaduje potreba poskytnúť výklad práva Spoločenstva,
         ktorý bude užitočný pre vnútroštátneho sudcu, aby tento sudca definoval faktický a právny rámec položených otázok alebo aspoň
         vysvetlil skutkové predpoklady, na ktorých sú tieto otázky založené, aby tak umožnil Súdnemu dvoru dať užitočné odpovede a vládam
         členských štátov, ako aj iným oprávneným subjektom predložiť pripomienky podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora (pozri najmä
         rozsudok z 11. apríla 2000, Deliège, C‑51/96 a C‑191/97, Zb. s. I‑2549, body 30 a 31).

      18      V danom prípade z pripomienok predložených účastníkmi konania vo veci samej, gréckou vládou, holandskou vládou a Komisiou
         Európskych spoločenstiev vyplýva, že informácie obsiahnuté v rozhodnutí vnútroštátneho súdu im umožnili užitočne zaujať stanovisko
         k otázke predloženej Súdnemu dvoru. Okrem toho, informácie obsiahnuté v rozhodnutí vnútroštátneho súdu boli doplnené spisom
         predloženým vnútroštátnym súdom a písomnými pripomienkami predloženými Súdnemu dvoru. Všetky tieto skutočnosti, prebraté do
         správy pre pojednávanie, boli oznámené vládam členských štátov a ostatným oprávneným subjektom na účel pojednávania, v priebehu
         ktorého títo mohli prípadne doplniť svoje pripomienky.

      19      Námietka vznesená holandskou vládou musí byť teda zamietnutá.

      20      Po druhé, ONP sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný preto, že sa stal bezpredmetný nadobudnutím
         účinnosti zákona z roku 2003, keďže podľa neho vyššie uvedený zákon upravuje možnosť pre úradníkov Európskych spoločenstiev
         požiadať o prevod svojich práv na dôchodok získaných v systéme Spoločenstva do belgického systému, čo umožní zohľadniť doby
         zárobkovej činnosti úradníka inštitúcie Spoločenstva na priznanie práva na predčasný starobný dôchodok podľa vnútroštátneho
         práva.

      21      V tomto ohľade, aj keby zákon z roku 2003 umožnil, tak ako to zdôraznil ONP na pojednávaní, zohľadniť obdobia platenia príspevkov
         do systému Spoločenstva, aj keby dotknutý nepožiadal, tak ako v spore vo veci samej, o prevod svojich práv na dôchodok získaných
         v systéme Spoločenstva do belgického systému, zo spisu vyplýva, že pán My podal žiadosť o predčasný starobný dôchodok 20. októbra
         2000, viac ako rok pred nadobudnutím účinnosti zákona z roku 2003. Okrem toho na základe článku 29 nadobudol vyššie uvedený
         zákon účinnosť 1. januára 2002 a uplatňuje sa iba na žiadosti o prevod podané od tohto dátumu.

      22      V dôsledku toho námietka vznesená ONP musí byť zamietnutá.

      23      Na záver sa Komisia domnieva, že prvé dve časti otázky, ktoré sa týkajú prevodu práv na dôchodok, nesúvisia so samotným sporom
         vo veci samej, ktorý sa týka výlučne započítania 27 rokov odpracovaných dotknutým v službe Rady na účely priznania práva na
         predčasný starobný dôchodok podľa belgického právneho poriadku. Len táto posledná skutočnosť si vyžaduje odpoveď zo strany
         Súdneho dvora.

      24      V tomto ohľade treba pripomenúť ustálenú judikatúru, v zmysle ktorej v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi
         súdmi zakotvenej v článku 234 ES prináleží iba vnútroštátnemu sudcovi, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za
         súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní pre vyhlásenie
         svojho rozsudku, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, ak sa položené prejudiciálne otázky
         týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman,
         C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59, a z 19. februára 2002, Arduino, C‑35/99, Zb. s. I‑1529, bod 24).

      25      Súdny dvor však rovnako uviedol, že výnimočne mu prináleží skúmať podmienky, za ktorých mu vnútroštátny sudca predloží vec,
         na ten účel, aby si overil svoju vlastnú právomoc (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. decembra 1981, Foglia, 244/80, Zb.
         s. 3045, bod 21). Odmietnutie rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné iba vtedy, keď je zjavné,
         že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadny vzťah k realite alebo k predmetu sporu vo veci samej, keď je problém hypotetický
         alebo keď Súdny dvor nemá dostatok faktických a právnych informácií potrebných na to, aby poskytol užitočnú odpoveď na otázky,
         ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61, a Arduino, už citovaný, bod 25).

      26      Okrem toho, ako už bolo uvedené, pán My nikdy nepožiadal vo veci samej o prevod svojich práv na dôchodok získaných v systéme
         Spoločenstva do belgického dôchodkového systému, ale len o priznanie predčasného starobného dôchodku podľa vnútroštátneho
         práva. Pán My v tomto ohľade namietal odmietnutie ONP zohľadniť 27 rokov, ktoré odpracoval ako úradník Rady, pre výpočet 35
         kalendárnych rokov profesionálnej kariéry podľa článku 4 ods. 2 kráľovského nariadenia, od ktorého závisí priznanie práva
         na vyššie uvedený dôchodok.

      27      Z toho vyplýva, že spor vo veci samej sa týka iba otázky, či právo Spoločenstva ukladá belgickým úradom povinnosť zohľadniť
         tak doby zárobkovej činnosti, ktorú pán My vykonával podľa belgického dôchodkového systému, ako aj doby, ktoré dosiahol v systéme
         Spoločenstva.

      28      Za týchto podmienok nie je potrebné odpovedať na prvé dve časti položenej otázky.

       O zohľadnení dôb činnosti v Európskych spoločenstvách
       O článkoch 2 ES, 3 ES, 40 ES a 283 ES
      29      Ako už Súdny dvor uviedol (rozsudky z 29. septembra 1987, Gimenez Zaera, 126/86, Zb. s. 3697, bod 11, a z 11. marca 1992,
         Compagnie commerciale de l'Ouest a i., C‑78/90 až C‑83/90, Zb. s. I‑1847, body 17 a 18 ), články 2 ES a 3 ES uvádzajú všeobecné
         ciele, ktoré sú upresnené v iných ustanoveniach Zmluvy. Nemožno ich uplatňovať samostatne vo vzťahu k osobitným ustanoveniam
         Zmluvy uvedeným v prejudiciálnej otázke.

      30      Rovnako články 40 ES a 283 ES sa obmedzujú na to, že slúžia pre Radu ako právny základ pre prijatie opatrení nevyhnutných
         na zabezpečenie voľného pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva zaručeného článkom 39 ES, a ako právny základ Služobného poriadku
         úradníkov Európskych spoločenstiev, ako aj podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov Európskych spoločenstiev.

      31      V dôsledku toho nie sú články 2 ES, 3 ES, 40 ES a 283 ES v prejednávanej veci dôležité.

       O článkoch 17 ES a 18 ES
      32      Článok 17 ES, ktorý stanovuje občianstvo Únie, sa obmedzuje na konštatovanie, že občania Únie požívajú práva a majú povinnosti
         podľa Zmluvy. V tomto ohľade teda nemôžu byť samostatne použité vo vzťahu k osobitným ustanoveniam Zmluvy, ktoré upravujú
         práva a povinnosti občanov Únie.

      33      Článok 18 ES, ktorý všeobecným spôsobom formuluje právo každého občana Únie slobodne sa pohybovať a zdržiavať na území členských
         štátov, nachádza svoj osobitný výraz pokiaľ ide o voľný pohyb pracovníkov v článku 39 ES. Okrem toho, z dôvodu, že vnútroštátny
         súd kladie Súdnemu dvoru aj otázku týkajúcu sa výkladu článku 39, je potrebné, vyjadriť sa najskôr k tomuto bodu (pozri v tomto
         zmysle rozsudok z 26. novembra 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Zb. s. I‑10981, bod 26).

       O článku 42 ES
      34      Článok 42 ES poveruje Radu úlohou vytvoriť systém, ktorý umožní pracovníkom prekonať prekážky, ktoré im môžu vyplynúť z vnútroštátnych
         predpisov v oblasti sociálneho zabezpečenia. Túto povinnosť si Rada splnila v zásade tým, že prijala nariadenie Rady (EHS)
         č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby
         a ich rodiny, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra
         1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1).

      35      Okrem toho, tak ako Súdny dvor rozhodol v rozsudku z 3. októbra 2000, Ferlini (C‑411/98, Zb. s. I‑8081, bod 41), úradníkov
         Európskych spoločenstiev nemožno považovať za pracovníkov v zmysle nariadenia č. 1408/71, keďže nepodliehajú vnútroštátnej
         právnej úprave v oblasti sociálneho zabezpečenia, ako to požaduje článok 2 ods. 1 vyššie uvedeného nariadenia, ktorý definuje
         jeho osobnú pôsobnosť.

      36      V dôsledku toho situácia pána My nie je upravená článkom 42 ES ani nariadením č. 1408/71.

       O článkoch 39 ES a 7 nariadenia č. 1612/68
      37      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že úradník Európskych spoločenstiev je kvalifikovaný ako migrujúci pracovník. Príslušník členského
         štátu Spoločenstva, ktorý pracuje v inom členskom štáte, ako je štát jeho pôvodu, totiž nestráca postavenie pracovníka v zmysle
         článku 39 ods. 1 ES z dôvodu, že vykonáva zamestnanie v medzinárodnej organizácii, aj keď podmienky jeho vstupu a pobytu v krajine,
         v ktorej pracuje, sú osobitne upravené medzinárodnou zmluvou (rozsudky z 15. marca 1989, Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87,
         Zb. s. 723, bod 11; z 27. mája 1993, Schmid, C‑310/91, Zb. s. I‑3011, bod 20, a Ferlini, už citovaný, bod 42).

      38      Z toho vyplýva, že pracovníkovi, ktorý je štátnym príslušníkom iného členského štátu, tak ako pán My, by nemalo byť odmietnuté
         požívanie práv a sociálnych výhod, ktoré mu priznáva článok 39 ES a nariadenie č. 1612/68 (pozri rozsudky z 13. júla 1983,
         Forcheri, 152/82, Zb. s. 2323, bod 9; Echternach a Moritz, už citovaný, bod 12; Schmid, už citovaný, bod 22, a Ferlini, už
         citovaný, bod 43).

      39      Každopádne zo spisu vyplýva, že pán My prišiel do Belgicka ako 9-ročný, celú svoju profesionálnu kariéru vykonával na belgickom
         území, najprv ako zamestnanec rôznych belgických spoločností, neskôr a až do dosiahnutia dôchodkového veku, bol úradníkom
         na generálnom sekretariáte Rady.

      40      Ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe pracovníkov, a osobitne článok 39 ES, nemožno uplatňovať na výlučne vnútorné situácie v členskom
         štáte (rozsudok z 5. júna 1997, Uecker a Jacquet, C‑64/96 a C‑65/96, Zb. s. I‑3171, bod 16 a citovaná judikatúra).

      41      Na preukázanie súvislosti s jednou zo situácií upravených v článku 39 ES Komisia tvrdí, že doba činnosti v medzinárodnej verejnej
         službe, takej ako v Európskej únii, by malo byť porovnateľné s obdobím uskutočneným vo verejnej službe iného členského štátu.

      42      Takáto právna fikcia, tak ako vyplýva z bodov 85 až 89 návrhov generálneho advokáta, nemôže nájsť opodstatnenie v ustanoveniach
         Zmluvy o voľnom pohybe pracovníkov.

      43      V dôsledku toho sa na situáciu pána My nevzťahuje ani článok 39 ES a článok 7 nariadenia č. 1612/68.

       O článku 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku a článku 10 ES
      44      Umožnením koordinácie medzi vnútroštátnymi systémami a dôchodkovým systémom Spoločenstva má systém prevodu práv na dôchodok,
         tak ako je upravený v článku 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku, uľahčiť prechod z vnútroštátnych zamestnaní vo verejnom
         alebo súkromnom sektore do administratívy Spoločenstva a tak zabezpečiť pre Spoločenstvá najlepšie možnosti výberu kvalifikovaného
         personálu, ktorý má potrebnú profesionálnu skúsenosť (rozsudok z 20. októbra 1981, Komisia/Belgicko, 137/80, Zb. s. 2393,
         body 11 a 12).

      45      Súdny dvor sa zvlášť domnieva, že členský štát tým, že odmieta prijať potrebné opatrenia na prevod poistnomatematického ekvivalentu
         alebo paušálnej nominálnej hodnoty práv na dôchodok získaných vo vnútroštátnom dôchodkovom systéme alebo dôchodkovom systéme
         Spoločenstva, ktoré upravuje článok 11 ods. 2 prílohy VIII služobného poriadku, by mohol sťažiť prijímanie úradníkov členských
         štátov, ktorí majú odpracované určité roky vo verejnej službe, do zamestnania Spoločenstvom vzhľadom na to, že takýto prechod
         z vnútroštátnej verejnej služby do verejnej služby Spoločenstva by ich zbavil práv na dôchodok, na ktoré by mali právo, keby
         neboli súhlasili so vstupom do služieb Spoločenstva (rozsudok Komisia/Belgicko, už citovaný, bod 19).

      46      To je rovnako aj prípad, keď členský štát odmietne zohľadniť na účel priznania práva na predčasný starobný dôchodok vo svojom
         systéme doby zárobkovej činnosti v dôchodkovom systéme Spoločenstva.

      47      Treba totiž uviesť, že vnútroštátna právna úprava, akou je tá, o ktorú ide v spore vo veci samej, by mohla byť prekážkou výkonu
         zárobkovej činnosti v inštitúcii Európskej únie, a teda odrádzať od tohto výkonu, keďže prijatím zamestnania v takejto inštitúcii,
         pracovník, ktorý platil príspevky do vnútroštátneho dôchodkového systému, riskuje, že stratí možnosť poberať v tomto systéme
         starobný dôchodok, na ktorý by mal nárok, keby nebol prijal toto zamestnanie.

      48      Takéto následky sú neprípustné vzhľadom na povinnosť spolupráce a lojálnej pomoci, ktorú majú členské štáty voči Spoločenstvu,
         a ktorá nachádza vyjadrenie v povinnosti uľahčiť mu dosiahnutie jeho úloh zakotvenej v článku 10.

      49      V dôsledku toho treba odpovedať na položenú otázku tak, že článok 10 ES v spojení so služobným poriadkom sa má vykladať v tom
         zmysle, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá neumožňuje zohľadniť roky, ktoré príslušník Spoločenstva odpracoval
         v službe inštitúcie Spoločenstva na účel priznania práva na predčasný starobný dôchodok podľa vnútroštátneho systému.

      50      S prihliadnutím na uvedené nie je potrebné odpovedať na položenú otázku týkajúcu sa výkladu článku 18 ES.

       O trovách
      51      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 10 ES v spojení so Služobným poriadkom úradníkov Európskych spoločenstiev sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje
            vnútroštátna právna úprava, ktorá neumožňuje zohľadniť roky, ktoré príslušník Spoločenstva odpracoval v službe inštitúcie
            Spoločenstva na účel priznania práva na predčasný starobný dôchodok podľa vnútroštátneho systému.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.