title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 30. novembra 2005. # Autosalone Ispra Snc proti Európskemu spoločenstvu pre atómovú energiu. # Zmluva ESAE - Mimozmluvná zodpovednosť - Únik z kanalizačného zberača. # Vec T-250/02.

text:
      Vec T‑250/02
      Autosalone Ispra Snc
      proti
      Európskemu spoločenstvu pre atómovú energiu
      „Zmluva ESAE – Mimozmluvná zodpovednosť – Únik z kanalizačného zberača“
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 30. novembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Mimozmluvná zodpovednosť – Podmienky – Nezákonnosť – Ujma – Príčinná súvislosť so správaním inštitúcie alebo orgánu Spoločenstva
            – Neexistencia jednej z podmienok – Zamietnutie žaloby o náhradu škody v celom rozsahu
      (Článok 188 druhý odsek AE)
      Vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva podľa článku 188 druhého odseku AE a práva na náhradu utrpenej ujmy je, pokiaľ
         ide o nezákonnosť postupu, ktorý sa vytýka inštitúciám Spoločenstva, podmienený splnením niekoľkých podmienok, vznikom škody
         a existenciou príčinnej súvislosti medzi postupom orgánu a údajnou ujmou. Jedine akty alebo konanie, ktoré možno pričítať
         inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva, môžu založiť zodpovednosť Spoločenstva. Akonáhle nie je splnená jedna z týchto podmienok,
         žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu bez nutnosti preskúmať ostatné podmienky.

      (pozri body 41 – 43)

ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      z 30. novembra 2005 (*)

      „Zmluva ESAE – Mimozmluvná zodpovednosť – Únik z kanalizačného zberača“
      Vo veci T‑250/02,
      Autosalone Ispra Snc,  so sídlom v Ispre (Taliansko), v zastúpení: B. Casu, advokát,

      žalobca,
      proti
      Európskemu spoločenstvu pre atómovú energiu, v zastúpení: Komisia Európskych spoločenstiev, táto v zastúpení: E. de March, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci A. Dal
         Ferro, advokát, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      ktorej predmetom je návrh smerujúci k určeniu mimozmluvnej zodpovednosti Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu v zmysle
         článku 188 ods. 2 AE za škodu utrpenú v dôsledku úniku z kanalizačného zberača a v dôsledku toho k zaviazaniu Spoločenstva
         na náhradu predmetnej škody,

      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meij a I. Pelikánová,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. októbra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
      1       Článok 151 AE uvádza:
      „Súdny dvor má právomoc rozhodovať spory o náhrade škody podľa článku 188 ods. 2 [EA].“ [neoficiálny preklad]

      2       Článok 188 ods. 2 AE stanovuje:
      „V prípade mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstvo v súlade so všeobecnými zásadami spoločnými pre právne poriadky členských
         štátov nahradí všetky škody spôsobené jeho orgánmi alebo jeho zamestnancami pri výkone ich povinností.“ [neoficiálny preklad]

      3       Článok 1 dohody medzi Talianskou republikou a Komisiou Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu o zriadení Spoločného centra
         pre jadrový výskum so všeobecnou právomocou (ďalej len „Centrum“) uzavretej v Ríme 22. júla 1959 (ďalej len „dohoda SVC“),
         vykonanej v Taliansku zákonom č. 906 z 1. augusta 1960 (GURI č. 212 z 31. augusta 1960, s. 3330), uvádza:

      „Talianska vláda prenechá Európskemu spoločenstvu pre atómovú energiu na užívanie Centrum jadrových štúdií v Ispre a pozemok
         s rozlohou približne 160 hektárov, na ktorom je postavené, na obdobie deväťdesiatdeväť rokov od nadobudnutia účinnosti tejto
         dohody za symbolické ročné nájomné vo výške 1 (jednej) účtovnej jednotky európskej menovej dohody (EMD).“ [neoficiálny preklad]

      4       Článok 1 prílohy F k dohode SVC uvádza:
      „1.      Centrum… je nedotknuteľné a požíva imunitu voči prehliadke, rekvizícii, konfiškácii alebo vyvlastneniu a bez povolenia Súdneho
         dvora aj voči akýmkoľvek správnym alebo súdnym exekučným opatreniam.“ [neoficiálny preklad]

      5       Článok 3 prílohy F k dohode SVC stanovuje:
      „1.      Príslušné talianske na žiadosť Komisie orgány využijú svoje právomoci, aby Centru zabezpečili všetky potrebné služby verejného
         záujmu. V prípade prerušenia poskytovania akejkoľvek z vyššie uvedených služieb zabezpečia talianske orgány v najväčšej možnej
         miere uspokojenie potrieb Centra tak, aby sa zaistil jeho riadny chod.

      2.      Ak služby poskytujú talianske orgány alebo organizácie, nad ktorými majú tieto kontrolu, má Centrum právo na osobitné tarify…
         Ak služby poskytujú súkromné spoločnosti alebo organizácie, talianske orgány poskytnú svoju súčinnosť a pomoc s cieľom zabezpečiť
         výhodnejšie podmienky ponúk týchto služieb.

      3.      Komisia prijme všetky potrebné kroky, aby zástupcovia kvalifikovaní na služby verejného záujmu, riadne schválení Komisiou,
         mohli kontrolovať, opravovať a vykonávať údržbu príslušných zariadení v Centre.“ [neoficiálny preklad]

      6       Článok 16 ods. 1 prílohy F k dohode SVC predovšetkým stanovuje:
      „Vláda má právo požadovať… informácie o všetkých opatreniach a krokoch prijatých v Centre v oblasti bezpečnosti a ochrany
         verejného zdravia v súvislosti s predchádzaním požiarov a nebezpečenstvám vyplývajúcim z ionizujúceho žiarenia.“ [neoficiálny preklad]

      7       Článok 9 ods. 3 rozhodnutia Komisie 96/282/Euratom z 10. apríla 1996 o reorganizácii Centra (Ú. v. ES L 107, s. 12; Mim. vyd.
         12/001, s. 299) je formulovaný takto:

      „Generálny riaditeľ [Centra] v mene Komisie podniká všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie bezpečnosti osôb a zariadení,
         za ktoré je zodpovedný.“

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      8       Zo spisu vyplýva, že majetok žalobcu sa nachádza na území obce Ispra a lemuje ho kanalizačný zberač, ktorý na tomto mieste
         tvoria dve potrubia s priemerom 80 cm zabudované pod povrchom verejnej cesty (ďalej len „prvý úsek zberača“).

      9       Zberač pozdĺž majetku žalobcu následne vedie na pozemok vo vlastníctve Ferrovie dello Stato (talianske železnice). Tento úsek
         zberača (ďalej len „druhý úsek zberača“) pozostáva z klenutého podzemného priechodu, do ktorého sa odvádzajú vody z prvého
         úseku tak, ako to vyplýva z grafického znázornenia vertikálnej sekcie zberača (ďalej len „grafické znázornenie“) vypracovaného
         žalobcom v podobe prílohy k žalobe, ktoré Komisia pri schematickom popísaní skutočnosti nespochybnila. Z grafického znázornenia
         tiež vyplýva, že druhý úsek je od verejnej cesty, pod ktorou sa nachádza prvý úsek, oddelený iba mrežou.

      10     Z grafického znázornenia ďalej vyplýva, že po druhom úseku zberač vedie na pozemok poskytnutý na užívanie Komisii na základe
         článku 1 dohody SVC (ďalej len „tretí úsek zberača“), ktorý je na tomto pozemku tvorený potrubím s priemerom 100 cm.

      11     Grafické znázornenie tiež ukazuje, že pozemok užívajúci Centrom mierne klesá k pozemku vo vlastníctve Ferrovie dello Stato,
         na ktorom sa nachádza druhý úsek zberača. Táto skutočnosť vyplýva aj z očíslovaných úrovní uvedených na pláne objektov, ktorý
         vypracovala Komisia aj žalobca vo forme prílohy k ich vyjadreniam.

      12     Počas pojednávania však znalec Komisie uviedol, že reliéf pozemku nemá vplyv na bežný spád zberača, pretože tento zberač je
         umiestnený pod zemou. Tiež uviedol, že voda v zberači odteká z prvého úseku smerom k druhému a z druhého smerom k tretiemu.
         Sám žalobca potvrdil tento výrok počas pojednávania tým, že výslovne uviedol, že tretí úsek zberača mal nedostatočnú kapacitu
         na absorbovanie celého objemu vody z druhého úseku zberača. Medzi účastníkmi konania je teda nesporné, že prvý úsek zberača
         je vyššie umiestnený ako druhý úsek a ten je vyššie umiestený ako tretí úsek.

      13     Medzi účastníkmi konania je tiež nesporné, že až do roku 1990, počas ktorého technické útvary Centra vykonávali práce na treťom
         úseku zberača, bol tento úsek v hornej časti tvorený z nekrytého potrubia (ďalej len „prvý segment tretieho úseku zberača“)
         a v dolnej časti z krytého potrubia s priemerom 100 cm (ďalej len „druhý segment tretieho úseku zberača“). V rámci prác vykonaných
         roku 1990 bolo nekryté potrubie prvého segmentu tretieho úseku zberača nahradené krytým potrubím s priemerom 100 cm. V dôsledku
         toho od týchto prác pozostáva tretí úsek zberača z krytého potrubia s priemerom 100 cm.

      14     Predmetný zberač zachytáva časť odpadových vôd pochádzajúcich zo stokových sietí mesta Ispra a z pozemku, na ktorom sa nachádza
         Centrum.

      15     V júni 1992 postihla mesto Ispra nebezpečná prietrž, ktorá spôsobila množstvo záplav, pričom bol predovšetkým zaplavený majetok
         žalobcu.

      16     Roku 1992 zmenila obec Ispra na svojom území stokovú sieť. Z listu zo 7. októbra 1992 adresovaného starostom Ispry oddeleniu
         pre infraštruktúru Centra vyplýva, že obecná správa mesta Ispra rozhodla odvádzať časť odpadových vôd pochádzajúcich z obecného
         územia predmetným zberačom. S cieľom vykonať práce na pozemku, na ktorom sa nachádza Centrum, požiadala obec Ispra toto oddelenie,
         aby dalo obci k dispozícii exkavátor a osobu spôsobilú s ním narábať. V tom istom liste starosta Ispry spresnil, že uvedený
         zásah je nezávislou iniciatívou obecnej správy, ktorá zaň preberá plnú zodpovednosť.

      17     Dňa 3. mája 2002 postihla mesto ničivá búrka sprevádzaná prívalmi dažďov a zariadenie žalobcu bolo zaplavené následkom úniku
         zo zberača. V ten istý deň sa na poškodené miesta dostavili príslušníci policajného zboru z Angery, viacerí úradníci z technického
         útvaru obce Ispra a úradníci Centra vrátane jeho riaditeľa a stanovili závažnosť a rozsah záplavy, ako aj zjavné škody, ktoré
         spôsobila.

      18     Listom z 19. mája 2002 vyzval žalobca obecnú správu Ispry, Ferrovie dello Stato a Komisiu, aby vykonali ohliadku miesta a/alebo
         posudok zameraný na preukázanie škôd spôsobených záplavou z 3. mája 2002 a súvisiacou zodpovednosťou prostredníctvom dohody.
         Právny zástupca Komisie adresoval 17. júna 2002 právnemu zástupcovi žalobcu odpoveď listom, ktorým ho informoval, že Komisia
         popiera zodpovednosť Spoločenstva a odmieta akékoľvek preverovanie na pozemku Centra.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      19     Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa podal 20. augusta 2002 žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
      20     Na základe správy sudcu spravodajcu rozhodol Súd prvého stupňa (druhá komora) otvoriť ústnu časť konania a v rámci opatrení
         na zabezpečenie priebehu konania uvedených v článku 64 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa písomne položil účastníkom
         konania otázky, pričom ich vyzval, aby na ne odpovedali pred pojednávaním. Účastníci konania na tieto otázky odpovedali v stanovených
         lehotách.

      21     Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky Súdu prvého stupňa boli vypočuté na pojednávaní uskutočnenom 26. októbra
         2004.

      22     Súd prvého stupňa vyzval na pojednávaní Komisiu, aby predložila akúkoľvek listinu spôsobilú preukázať identitu subjektu, na
         ktorého žiadosť technický útvar Centra vykonal práce na prvom segmente tretieho úseku roku 1990. Komisia predložila v stanovej
         lehote určité listiny. Na základe výzvy Súdu prvého stupňa predostrieť prípadné pripomienky k dokumentom predloženým Komisiou
         žalobca uviedol svoje pripomienky v stanovej lehote.

      23     Ústna časť konania sa skončila 19. apríla 2005.
      24     Žalobca navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       určil výlučnú a/alebo spoločnú a/alebo nerozdielnu mimozmluvnú zodpovednosť Európskeho spoločenstva pre atómovú energiu,
      –       zaviazal toto Spoločenstvo na náhradu škody, ktorú žalobca utrpel a utrpí, vo výške, ktorá bude stanovená počas konania a bude
         v každom prípade spravodlivá,

      –       nariadil vykonanie týchto dôkazných prostriedkov:
      –       prijatie informácií od riaditeľa a zamestnancov Centra a prípadne od talianskych orgánov konajúcich na mieste,
      –       svedecká výpoveď s výslovnou výhradou neskoršieho uvedenia totožnosti svedkov,
      –       ohliadka miesta a/alebo znalecký posudok a akýkoľvek iný dôkazný prostriedok, ktorý sa bude považovať za potrebný na preukázanie
         pravdivosti tvrdení žalobcu, vrátane akejkoľvek majetkovej škody alebo nemajetkovej ujmy, ktorú žalobca utrpel alebo utrpí
         v dôsledku sporných skutočností,

      –       zaviazať žalovaného na náhradu trov konania.
      25     Komisia navrhuje, aby Súd prvého stupňa:
      –       zamietol návrhy žalobcu týkajúce sa dôkazných prostriedkov,
      –       zamietol žalobu ako neprípustnú alebo nedôvodnú,
      –       zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      26     Žalobca ako odpoveď na otázku Súdu prvého stupňa počas pojednávania uviedol, že svojím prvým žalobným dôvodom v skutočnosti
         žiada, aby Súd prvého stupňa určil vznik mimozmluvnej zodpovednosti samotného Spoločenstva.

       O prípustnosti
       Tvrdenia účastníkov konania
      27     Komisia popiera prípustnosť žaloby bez toho, aby samostatne vzniesla námietku neprípustnosti z dôvodu, že žaloba nespĺňa požiadavky
         stanovené v článku 44 ods. 1 rokovacieho poriadku, podľa ktorého musí žaloba predovšetkým obsahovať predmet konania a zhrnutie
         dôvodov, na ktorých je založená.

      28     Podľa Komisie z judikatúry vyplýva, že náležitosti obsiahnuté v žalobe musia byť dostatočne jasné a presné, aby si žalovaný
         mohol pripraviť svoju obhajobu a aby mohol Súd prvého stupňa rozhodnúť o žalobe podľa okolností bez toho, aby sa musel oprieť
         o ďalšie informácie. Vyššie uvedená judikatúra tiež uvádza, že žaloba je prípustná pod podmienkou, že podstatné skutkové a právne
         okolnosti, na ktorých sa zakladá, vyplývajú aspoň stručne, no zároveň súvislým a zrozumiteľným spôsobom, zo samotného textu
         žaloby (pozri uznesenie Súdu prvého stupňa z 21. novembra 1996, Syndikát výrobcov hovädzieho mäsa a i./Komisia, T-53/96, Zb.
         s. II‑1579, bod 21 a tam citovanú judikatúru). Aby boli tieto požiadavky naplnené, musí žaloba smerujúca k náhrade škody spôsobenej
         inštitúciou Spoločenstva obsahovať dôkazy, ktoré umožňujú identifikovať konanie, ktoré žalobca inštitúcii vytýka, dôvody,
         pre ktoré sa domnieva, že existuje príčinná súvislosť medzi konaním inštitúcie a škodou, ktorú ako tvrdí, utrpel, ako aj povahu
         a rozsah tejto škody (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. júna 2000, Camar a Tico/Komisia a Rada, T‑79/96, T‑260/97 a T‑117/98,
         Zb. s. II‑2193, bod 181 a tam citovanú judikatúru).

      29     V prejednávanej veci požadovaná presnosť a jasnosť v písomných vyjadreniach žalobcu úplne chýbajú. V tejto súvislosti Komisia
         tvrdí, že nie je schopná z písomných vyjadrení vyvodiť konanie vytýkané Centru. Táto nepresnosť a medzere bránia Komisii vypracovať
         vyčerpávajúco svoju obhajobu a Súdnu prvého stupňa rozhodnúť o predmetnom skutkovom stave.

      30     Komisia tiež v podstate tvrdí, že písomné vyjadrenia žalobcu neobsahujú žiaden dôkaz o existencii namietanej škody ani o jej
         predbežnom ohodnotení.

      31     Nakoniec, žalobca sa obmedzuje iba na všeobecné spojenie záplavy svojej budovy s únikom z príslušného zberača bez poskytnutia
         vysvetlenia tejto udalosti a uvedenia dôvodov, na základe ktorých sa domnieva, že pôvod záplavy spočíva práve v treťom úseku
         zberača.

      32     Dopĺňa, že dôkazné prostriedky požadované žalobcom nemôžu zakryť nedostatočnú presnosť jeho písomných vyjadrení.
      33     Žalobca v podstate tvrdí, že predmet konania a zhrnutie dôvodov boli v jeho písomných vyjadreniach riadne uvedené a teda že
         žaloba spĺňa podmienky stanovené článkom 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku. Dopĺňa, že nebol povinný poskytnúť technické
         vysvetlenia týkajúce sa udalosti, ktorou bol poškodený. Okrem iného v podstate tvrdí, že dôkazné prostriedky požadované od
         Súdu prvého stupňa umožnia preukázať pravdivosť jeho tvrdení.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      34     Na základe článku 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku musí byť v každej žalobe uvedený predmet konania a zhrnutie dôvodov,
         na ktorých je založená.

      35     Uvedená požiadavka bola spresnená judikatúrou, na ktorú sa odvoláva Komisia v bode 28 uvedenom vyššie.
      36     V prejednávanej veci zo žaloby dostatočne jasne vyplýva, že žalobca v podstate Komisii vytýka, že mu zamietla vstup na tretí
         úsek zberača na účely zistenia jeho stavu a určenia príčin úniku zo zberača a zároveň, že opomenula vykonať na treťom úseku
         zberača údržbu a práce na predchádzanie alebo zabránenie únikom zo zberača.

      37     Po prvé, pokiaľ ide o zamietnutie vstupu na tretí úsek zberača, keďže žalobca nenamieta žiadnu škodu a nepodal žiaden návrh
         na náhradu škody, ktoré by boli spojené s týmto zamietnutím, treba považovať žalobný dôvod založený na uvedenom zamietnutí
         za návrh na vykonanie dôkazných prostriedkov týkajúcich sa ohliadky miesta. Uvedené tvrdenie bude preto preskúmané v rámci
         preskúmania požadovaných dôkazných prostriedkov (pozri body 99 a 100 nižšie).

      38     Po druhé, pokiaľ ide o údajné nevykonávanie údržby a prác na treťom úseku zberača, žalobca vo svojej žalobe uvádza, že uvedené
         opomenutie zapríčinilo záplavu jeho majetku a žiada náhradu škody spôsobenú na rôznych častiach jeho zariadenia a veciach,
         ktoré stručne popisuje vo svojej žalobe. V súvislosti s týmito okolnosťami škody údajne spôsobenej v dôsledku nevykonávania
         údržby a prác na treťom úseku zberača je preto opodstatnené skonštatovať, že žaloba spĺňa požiadavky článku 44 ods. 1 písm. c)
         rokovacieho poriadku.

      39     Treba ešte zdôrazniť, že žalobca tiež žiada náhradu majetkovej škody, ktorú utrpí, ako aj náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú
         utrpel alebo utrpí, bez toho, aby predložil akékoľvek údaje umožňujúce posúdiť jej povahu a rozsah. Tieto náležitosti žaloby
         teda nenapĺňajú požiadavku stanovenú článkom 44 ods. 1 písm. c) rokovacieho poriadku, ako ho spresnila judikatúra spomenutá
         v bode 28 vyššie.

      40     Za týchto okolností treba považovať žalobu za prípustnú v rozsahu, v akom sa domáha náhrady škody údajne spôsobenej na rôznych
         veciach stručne popísaných v žalobe v dôsledku údajného nevykonávania údržby a prác na treťom úseku zberača.

       O veci samej
       Úvodné poznámky
      41     Treba pripomenúť, ako vyplýva z judikatúry, že vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva podľa článku 188 druhého odseku
         AE a práva na náhradu utrpenej ujmy je, pokiaľ ide o nezákonnosť postupu, ktorý sa vytýka inštitúciám Spoločenstva, podmienený
         splnením niekoľkých podmienok, vznikom škody a existenciou príčinnej súvislosti medzi postupom orgánu a údajnou ujmou (pozri
         rozsudok Súdneho dvora z 27. marca 1990, Grifoni/ESAE, C‑308/87, Zb. s. I‑1203, bod 6 a tam citovanú judikatúru).

      42     Jedine akty alebo konanie, ktoré možno pričítať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva, môžu založiť zodpovednosť Spoločenstva
         (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 10. júla 1985, CMC a i./Komisia, 118/83, Zb. s. 2325, bod 31, a z 23. marca
         2004, Médiateur/Lamberts, C 234/02 P, Zb. s. I‑2803, bod 59).

      43     Akonáhle nie je splnená jedna z týchto podmienok, žaloba musí byť zamietnutá v celom rozsahu bez nutnosti preskúmať ostatné
         podmienky (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 20. februára 2002, Förde‑Reederei/Rada a Komisia, T‑170/00, Zb. s. II‑515,
         bod 37 a tam citovanú judikatúru).

      44     Tvrdenia účastníkov konania týkajúce sa vzniku zodpovednosti Spoločenstva treba preskúmať práve vo svetle týchto uvedených
         úvah.

       Tvrdenia účastníkov konania
      45     Žalobca vytýka Komisii a/alebo Centru, že opomenuli vykonávať údržbu a/alebo potrebné práce na treťom úseku zberača na predchádzanie
         alebo zabránenie opakujúcim sa únikom z daného zberača napriek jeho zjavne nebezpečnej povahe spojenej s nedostatočnou hydraulickou
         kapacitou, ktorá bola Komisii známa od úniku zo zberača roku 1992. Príčina škody totiž spočíva v skutočnosti, že tretí úsek
         zberača nemal dostatočnú kapacitu na absorbovanie celého objemu vody z druhého úseku (pozri bod 12 vyššie).

      46     Pripísateľnosť uvedeného konania Komisii a/alebo Centru vyplýva z viacerých skutočností.
      47     V prvom rade bol tretí úsek zberača, ktorý je umiestnený na pozemku, kde je vybudované Centrum, daný do výlučného užívania
         Centru a nie je prístupný tretím osobám, pretože podľa článku 1 prílohy F k dohode SVC je predmetný pozemok nedotknuteľný
         a požíva imunitu voči prehliadke, konfiškácii a je oslobodený od akýchkoľvek správnych alebo súdnych exekučných opatrení.

      48     Okrem iného je všeobecne známe, že údržbu distribučných zariadení a opravu škôd na úseku zberača umiesteného na pozemku Centra
         vždy vykonávalo Centrum prostredníctvom svojich úradníkov a technikov, a preukázať opak prináleží Komisii.

      49     Nakoniec sa žalobca odvoláva na vyhlásenie vedúceho pracovníka Ufficio tecnico comunale (obecné technické oddelenie, ďalej
         len „UTC v Ispre“) zo 16. marca 1999, podľa ktorého obecná správa nie je zodpovedná za údržbu a správu tretieho úseku zberača,
         pretože je umiestnený na nehnuteľnosti vo vlastníctve Centra.

      50     Po prvé nezákonnosť vytýkaného konania spočíva v tom, že uvedené konanie predstavuje porušenie povinnosti stanovenej v článku
         9 ods. 3 rozhodnutia 96/282, podľa ktorého generálny riaditeľ Centra v mene Komisie podniká všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie
         bezpečnosti osôb a zariadení, za ktoré je zodpovedný. Napriek tomu, čo tvrdí Komisia, sa toto ustanovenie uplatňuje na prejednávaný
         prípad, pretože zariadenia na odvádzanie odpadových vôd Centra sú pripojené na štruktúry, nad ktorými Centrum vykonáva výlučný
         dohľad, a teda sa na ne vzťahuje výkon jeho inštitucionálnej úlohy a činností. Zodpovednosť Spoločenstva by navyše vznikla
         už v dôsledku porušenia povinností, ktoré mu vyplývajú z článku 10 ods. 3 rozhodnutia Komisie 71/57/Euratom z 13. januára
         1971 o reorganizácii Spoločného centra pre jadrový výskum (Ú. v. ES L 16, s. 14; Mim. vyd. 12/001, s. 33), ktorého obsah je
         analogický s obsahom článku 9 ods. 3 rozhodnutia 96/282 (rozsudok Súdneho dvora z 3. februára 1994, Grifoni/ESAE, C‑308/87,
         Zb. s. I‑341).

      51     Po druhé nezákonnosť uvedeného konania vyplýva z toho, že je v rozpore s dohodou SVC, ktorej cieľom je predovšetkým zabezpečovať
         a chrániť verejnú bezpečnosť obyvateľstva žijúceho v blízkosti zariadení Centra.

      52     Po tretie nezákonnosť vytýkaného konania vyplýva z článkov 2043 a 2051 talianskeho občianskeho zákonníka, ktorý treba na prípad
         aplikovať, pretože článok 188 druhý odsek AE napriek odkazu na všeobecné zásady spoločné pre právne poriadky členských štátov
         nevylučuje možnosť domáhať sa určenia porušenia osobitných pravidiel talianskeho práva (pozri v tomto zmysle návrhy, ktoré
         predniesol generálny advokát M. Tesauro k rozsudku z 27. marca 1990, Grifoni/ESAE, už citovaný v bode 41 vyššie, Zb. s. I‑1212,
         point 17).

      53     Na jednej strane článok 2043 talianskeho občianskeho zákonníka zakotvuje zásadu neminem laedere, ktorá je spoločná právnym poriadkom členských štátov, a ktorú v prejednávanej veci treba uplatniť v dôsledku porušenia všeobecnej
         zásady obozretnosti a starostlivosti Komisiou a/alebo Centrom.

      54     Na druhej strane vytýkané konanie založilo zodpovednosť Spoločenstva na základe článku 2051 talianskeho občianskeho zákonníka,
         ktorý stanovuje jednoduchú domnienku zavinenia osoby, ktorá má vec vo svojej starostlivosti. V prejednávanom prípade je Centrum
         povinné starať sa o tretí úsek zberača, pretože ho výlučne užíva ako príslušenstvo k pozemku, ktorý vlastní a ktorý požíva
         imunity.

      55     Žalobca dodáva, že judikatúra Corte suprema di cassazione (taliansky kasačný súd) uvádza, že článok 2051 talianskeho občianskeho
         zákonníka sa uplatňuje voči verejnej správe pre verejný majetok a majetok, ktorý neslúži na všeobecné a priame užívanie územnosprávnym
         celkom – ako kanalizačný zberač v tomto prípade – ktorý z dôvodu svojho obmedzeného územného obvodu umožňuje dohľad a vhodnú
         kontrolu subjektom určeným na tento účel.

      56     Komisia tvrdí, po prvé, že Centrum nemá žiadnu zodpovednosť za tretí úsek zberača a že v dôsledku toho nemôže byť nevykonávanie
         údržby alebo prác na treťom úseku pripísané Komisii alebo Centru.

      57     V tejto súvislosti tvrdí, že podľa článku 3 prílohy F dohody SVC talianske orgány na žiadosť Komisie využijú svoje právomoci,
         aby Centru zabezpečili všetky potrebné služby verejného záujmu. Tento článok tiež spresňuje, že Komisia prijme všetky potrebné
         kroky, aby zástupcovia kvalifikovaní na služby verejného záujmu, riadne schválení Komisiou, mohli kontrolovať, opravovať a vykonávať
         údržbu príslušných zariadení v Centre. Z tohto článku vyplýva, že „extrateritorialita pozemku [na ktorom je postavené] Centrum
         ustupuje“, aby sa schváleným technikom umožnilo vykonať údržbu a opravu zariadení poskytujúcich služby verejného záujmu.

      58     Podľa Komisie nie sú uvedené ustanovenia dohody SVC ani „prekonané“, ani zrušené alebo zmenené obsahom vyhlásenia vedúcej
         osoby UTC v Ispre, podľa ktorého obecná správa nie je zodpovedná ani za údržbu, ani za správu zberača nachádzajúceho sa na
         pozemku, na ktorom je postavené Centrum. V prvom rade prekračuje uvedené vyhlásenie právomoci vedúcej osoby UTC v Ispre, ktorá
         nie je oprávnená vyjadrovať sa k občianskoprávnej zodpovednosti obecnej správy, ktorej súčasť tvorí. Ďalej je v očividnom
         rozpore s obsahom listu zo 7. októbra 1992 uvedeného v bode 16 vyššie, v ktorom sa spresňuje, že zásah obce je nezávislou
         iniciatívou obecnej správy, ktorá zaň preberá plnú zodpovednosť. Nakoniec vyhlásenie vedúcej osoby UTC v Ispre nie je spôsobilé
         založiť zodpovednosť Centra za údržbu zberača.

      59     Relevantné ustanovenia dohody SVC tiež nie sú spochybnené skutočnosťou, že samotné Centrum občas považovalo za účelné uskutočniť
         na zariadeniach niektoré práce, pretože tieto zásahy boli vždy vykonané na žiadosť miestnej správy. Pokiaľ ide osobitne o práce
         vykonané na úseku zberača umiestneného na území Centra roku 1990, tieto práce sa vykonali v nadväznosti na žiadosť Ferrovie
         dello Stato a obecnej správy Ispra.

      60     Po druhé, pokiaľ ide o údajnú nezákonnosť nevykonávania údržby alebo prác na treťom úseku, Komisia tvrdí, že žaloba sa obmedzuje
         len na vytknutie uvedeného opomenutia bez spresnenia, aké mali byť práce a údržba, ktorých nevykonanie žalobca namieta, a tiež
         aká by mala byť povaha nezákonného konania Spoločenstva.

      61     Dodáva, že žiadne z ustanovení uvedených žalobcom nebolo porušené.
      62     Predovšetkým tvrdí, v rozpore s výkladom článku 9 rozhodnutia 96/282 predloženým žalobcom, že povinnosť riaditeľa Centra podniknúť
         všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie bezpečnosti osôb a zariadení, za ktoré je zodpovedný, ustanovená týmto článkom musí
         byť limitovaná vlastnými činnosťami Centra, prostredníctvom ktorých Spoločenstvo prispieva k realizácii výskumných programov
         Spoločenstva. Správa a údržba kanalizačných zberačov umiestnených na pozemku Centra nie je súčasťou týchto vlastných činností.
         Spochybňuje, že z rozsudkov Grifoni/ESAE, už citovaných v bodoch 41 a 50 vyššie, vyplýva, že zodpovednosť ESAE vznikla na
         základe článku 10 rozhodnutia 71/57, ktorý je zhodný s článkom 9 rozhodnutia 96/282.

      63     Komisia ďalej tvrdí, že hoci jej článok 16 prílohy F k dohode SVC stanovuje povinnosť prijať osobitné opatrenia v oblasti
         bezpečnosti a ochrany verejného zdravia, uvedené ustanovenie sa v spojení s preambulou a ostatnými ustanoveniami dohody SVC
         konkrétne týka rizika požiaru a nebezpečenstiev vyplývajúcich z ionizujúceho žiarenia, čo nie je prípad prejednávanej veci.

      64     Okrem iného tvrdí, že keďže žiadna inštitúcia a žiaden orgán Spoločenstva nie sú povinné dohliadať na kanalizačný zberač,
         zodpovednosť Spoločenstva nemôže vzniknúť z dôvodu, že jeho inštitúcie alebo orgány nevyhoveli najzákladnejším pravidlám bežnej
         starostlivosti. V tejto súvislosti už Súd prvého stupňa rozhodol, že mimozmluvná zodpovednosť inštitúcie nemôže vzniknúť bez
         existencie nezákonného konania (rozsudok Súdu prvého stupňa z 29. novembra 2000, Eurocoton a i./Rada, T‑213/97, Zb. s. II‑3727).

      65     Podľa Komisie nie je namieste, že žalobca sa dovoláva ustanovení talianskeho občianskeho práva. Článok 188 druhý odsek AE
         sa odvoláva jedine na všeobecné zásady spoločné pre právne poriadky členských štátov a nie na osobitné ustanovenia rôznych
         vnútroštátnych právnych poriadkov (rozsudok z 3. februára 1994, Grifoni/ESAE, už citovaný v bode 50 vyššie, bod 8). Tvrdenia
         uvádzané žalobcom smerujúce k preukázaniu opaku nenachádzajú žiadnu oporu v návrhoch, ktoré predniesol generálny advokát M.
         Tesauro k rozsudku z 27. marca 1990, Grifoni/ESAE, už citovanému v bode 52 vyššie. V každom prípade, tak rozsudok z 3. februára
         1994, Grifoni/ESAE, už citovaný, ako aj návrhy, ktoré predniesol generálny advokát M. Tesauro k tomuto rozsudku (Zb. s. I‑343),
         výslovne vylúčili, že utrpená škoda môže byť určená a nahradená jedine v súlade s talianskou právnou úpravou týkajúcou sa
         mimozmluvnej zodpovednosti.

      66     Spochybňuje, že pravidlo stanovené v článku 2051 talianskeho občianskeho zákonníka, podľa ktorého „každý je zodpovedný za
         škodu spôsobenú na veciach, ktoré prevzal a o ktoré sa stará, ak nepreukáže, že bola spôsobená náhodnou udalosťou“, by bolo
         prijaté v normatívnom rámci a súdnej praxi Spoločenstva. Naopak, toto ustanovenie umožňujúce založenie zodpovednosti osoby,
         ktorá nie je priamym pôvodcom škody, nie je v súlade s podmienkami v súčasnej dobe vyžadovanými judikatúrou pre vznik mimozmluvnej
         zodpovednosti inštitúcií.

      67     V každom prípade podmienky stanovené v článku 2051 talianskeho občianskeho zákonníka nie sú v prejednávanej veci naplnené.
         Na jednej strane žiadna inštitúcia Spoločenstva nie je povinná sa o zberač starať, a teda Spoločenstvo nemôže byť zodpovedné
         za prípadné škody, ktoré zberač spôsobil. Na druhej strane žalobca nepreukázal žiaden príčinný vzťah medzi vecou, ktorá je
         údajne v starostlivosti Spoločenstva, a škodou. Nebolo totiž preukázané, že záplava zariadenia žalobcu bola naozaj spôsobená
         únikom z osobitného úseku zberača, ktorý sa nachádzal na pozemku Centra.

       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      68     Najskôr treba preskúmať, či v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 42 vyššie možno vytýkané konanie, konkrétne nevykonávanie
         prác a/alebo údržby na treťom úseku zberača, pripísať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva.

      69     V tejto súvislosti treba po prvé zdôrazniť, že v rozpore s tým, čo tvrdí žalobca (pozri bod 47 vyššie), z dohody SVC vôbec
         nevyplýva, že za tretí úsek zberača je zodpovedné Spoločenstvo.

      70     Predovšetkým nie je dôvodné tvrdenie, podľa ktorého je za tretí úsek zberača zodpovedné Spoločenstvo v dôsledku skutočnosti,
         že zo zmluvy SVC vyplýva, že žiadna tretia osoba k nemu nemá prístup.

      71     Určite, ako uvádza žalobca, podľa článku 1 prílohy F k dohode SVC sú Centrum a pozemok, na ktorom je Centrum postavené, nedotknuteľné
         a požívajú imunitu voči prehliadke, rekvizícii, konfiškácii alebo vyvlastneniu a bez povolenia Súdneho dvora aj voči akýmkoľvek
         správnym alebo súdnym exekučným opatreniam. Z článku 3 tej istej prílohy F však vyplýva, že napriek požívaným imunitám musí
         Komisia umožniť, aby zástupcovia kvalifikovaní na dané služby verejného záujmu, riadne schválení Komisiou, mohli kontrolovať,
         opravovať a vykonávať údržbu príslušných zariadení v Centre.

      72     Medzi účastníkmi konania je nesporné, že služba odvádzania odpadových vôd poskytovaná Centru prostredníctvom predmetného zberača
         je službou verejného záujmu v zmysle článku 3 prílohy F k dohode SVC. V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že v nadväznosti
         na písomnú otázku Súdu prvého stupňa Komisia písomne potvrdila bez toho, aby bola v tomto bode spochybnená žalobcom, že subjekt
         zodpovedný za poskytovanie služby verejného záujmu spočívajúcej v odvádzaní odpadových vôd Centra je obec Ispra. V dôsledku
         toho treba na účely tohto konania predpokladať, že úloha kontroly, opravy a údržby tretieho úseku zberača prináleží obecnej
         správe Ispry, ktorej kvalifikovaní zástupcovia schválení Komisiou môžu mať k tretiemu úseku zberača prístup.

      73     Ďalej treba zdôrazniť, že na základe žiadneho z ustanovení dohody SVC nie je možné pripísať vytýkané konanie Spoločenstvu.
         Určite, článok 1 dohody SVC, ktorý žalobca ani neuvádza, v podstate stanovuje, že talianska vláda prenechá Spoločenstvu na
         užívanie Centrum a pozemok, na ktorom je Centrum postavené, za ročné nájomné. Prenechanie na užívanie ustanovené v tomto článku
         však neobnáša prevod zodpovednosti za tretí úsek zberača na Spoločenstvo. Tento článok sa musí vykladať v spojení ostatnými
         ustanoveniami dohody SVC a osobitne s článkom 3 prílohy F k tejto dohode, z ktorého vyplýva, ako bolo zdôraznené v bode 72
         vyššie, že kontrola, oprava a údržba tretieho úseku zberača prináleží subjektu zodpovednému za poskytovanie služby odvádzania
         odpadových vôd. Za týchto podmienok článok 1 dohody SVC sa nemôže vykladať tak, že prevádza na Spoločenstvo zodpovednosť za
         tretí úsek zberača.

      74     Na základe dohody SVC teda vytýkané konanie nemôže byť pripísané Centru alebo akejkoľvek inej inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva.
      75     Po druhé treba zdôrazniť, že v rozpore so stručným tvrdením žalobcu (pozri bod 47 vyššie) pripísateľnosť vytýkaného konania
         nemôže vyplývať z toho, že tretí úsek zberača výlučne užíva Centrum. Treba totiž skonštatovať, ako bolo zdôraznené v bodoch
         12 a 14 vyššie, že zberač ako taký vrátane tretieho úseku odvádza tak odpadové vody pochádzajúce z územia obce Ispra, ako
         aj odpadové vody pochádzajúce z pozemku, na ktorom je vystavané Centrum. Okrem iného z úvah uvedených v bode 72 vyššie vyplýva,
         že zásahy na treťom úseku zberača prináležia obecnej správe Ispry. Keďže tretí úsek zberača nevyužíva výlučne Centrum, vytýkané
         konanie sa nemôže na základe výlučnosti pripísať Spoločenstvu.

      76     Po tretie treba preskúmať, či údajné nevykonávanie údržby a/alebo prác na treťom úseku zberača, ako v podstate tvrdí žalobca,
         možno pripísať Spoločenstvu v dôsledku všeobecne známeho konania úradníkov a technikov Centra.

      77     V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že je nesporné, že Centrum roku 1990 vykonalo výmenu nekrytého potrubia za potrubie s priemerom
         100 cm na prvom segmente tretieho úseku zberača.

      78     Určite, Komisia tvrdí, že Centrum vykonalo tieto práce na žiadosť Ferrovie dello Stato alebo obecnej správy Ispry. Na výzvu
         Súdu prvého stupňa predložiť akúkoľvek listinu spôsobilú preukázať existenciu uvedených žiadostí však Komisia dôkaz o existencii
         týchto žiadostí nepredložila. Za daných podmienok sa na účely tohto konania treba domnievať, že Centrum vykonalo práce na
         prvom segmente tretieho úseku zberača z vlastnej iniciatívy.

      79     Počas pojednávania okrem iného znalec Komisie uviedol, že útvary Centra vykonávali s určitou pravidelnosťou kontroly tretieho
         úseku zberača a jeho údržbu.

      80     Tieto opatrenia technických útvarov Centra sú založené na spontánnej iniciatíve a nezodpovedajú žiadnej povinnosti inštitúcií
         alebo orgánov Spoločenstva vyplývajúcej z dohody SVC. Ako bolo totiž zdôraznené v bode 72 vyššie, úloha kontroly, opravy a údržby
         tretieho úseku zberača prináleží na základe dohody SVC subjektu zodpovednému za poskytovanie služby odvádzania odpadových
         vôd Centru. Je preto namieste domnievať sa, že vykonaním týchto opatrení Centrum na seba prevzalo správu cudzej veci.

      81     Skutočnosť však, že technické útvary Centra spravovali cudziu vec za určitých okolností tak, že spontánnym spôsobom vykonali
         činnosti na treťom úseku zberača, nijako neimplikuje, že nevykonávanie prác alebo údržby na tomto úseku zberača je možné pripísať
         Centru a následne Spoločenstvu.

      82     Dôsledkom takéhoto zásahu je jedine povinnosť Centra riadne vykonať úkony pri správe cudzej veci, ktorú na seba prevzalo.
         Vykonávanie správy spočívajúce v inštalácii krytého potrubia na prvom segmente tretieho úseku zberača roku 1990, ktoré na
         seba Centrum prevzalo, preto nezahŕňa uskutočnenie potrebných prác roku 2002 na zaistenie dostatočného prietoku tretieho úseku
         zberača, a to tým menej, ako zdôraznila Komisia na pojednávaní a žalobca ju v tomto bode nespochybnil, že Spoločenstvo nemá
         žiadnu kontrolu nad množstvom odpadových vôd pretekajúcich tretím úsekom.

      83     Okrem iného správa, ktorú na seba Centrum prevzalo, spočívajúca v spontánnom vykonávaní dohľadu a pravidelnej údržbe tretieho
         úseku sa vzťahuje výlučne na úlohy, ktoré Centrum skutočne vykonalo, a nemôže sa rozšíriť na namietané nevykonávanie dohľadu
         alebo údržby, za ktoré je naďalej zodpovedný subjekt poverený poskytovaním služby odvádzania odpadových vôd Centru.

      84     V prejednávanej veci žalobca navyše nepreukázal a dokonca ani nenamietal, že vytýkané konanie, konkrétne nevykonávanie prác
         a/alebo údržby na treťom úseku zberača, predstavuje vadný výkon úkonov správy, ktorú na seba Centrum prevzalo.

      85     Aj keď pripustíme, že žalobca namietaním nedostatočnej hydraulickej kapacity tretieho úseku zberača implicitne tvrdí, že práce
         vykonané Centrom roku 1990 predstavujú nie náležitý výkon správy cudzej veci Centrom, nie je však možné sa domnievať, že inštaláciou
         krytého potrubia s priemerom 100 cm na prvom segmente tretieho úseku zberača sa správa, ktorú na seba Centrum prevzalo, stala
         nenáležitou.

      86     Treba tiež skonštatovať, že priemer potrubia umiestneného Centrom na prvom segmente tretieho úseku zberača je presne zhodný
         s priemerom predchádzajúceho krytého potrubia umiestneného na druhom segmente tretieho úseku zberača. Práce vykonané Centrom
         roku 1990 teda neovplyvnili hydraulickú kapacitu tretieho úseku zberača. Za týchto podmienok nemôže byť Centrum v žiadnom
         prípade zodpovedné za údajne nedostatočnú hydraulickú kapacitu tretieho úseku zberača.

      87     Z vyššie uvedeného vyplýva, že pripísateľnosť vytýkaného konania Spoločenstvu nemôže vyplývať zo spontánnych zásahov technických
         útvarov Centra.

      88     Po štvrté treba preskúmať, či pripísateľnosť vytýkaného konania Spoločenstvu vyplýva z vyhlásenia vedúcej osoby UTC v Ispre,
         podľa ktorého obecná správa, ktorej súčasť tvorí, nie je zodpovedná za tretí úsek zberača.

      89     V tejto súvislosti treba zdôrazniť nezávisle od otázky, či je vedúca osoba tohto obecného útvaru oprávnená vyjadrovať sa k otázkam
         zodpovednosti správy, ktorej súčasť tvorí, že podľa vyhlásenia je zodpovednosť obecnej správy za tretí úsek zberača vylúčená
         iba z dôvodu umiestnenia predmetného úseku na pozemku vo vlastníctve Spoločenstva. Z článku 1 dohody SVC však vyplýva, že
         Spoločenstvo nie je vlastníkom predmetných pozemkov. Toto ustanovenie najmä stanovuje, že Centrum a priľahlý pozemok prenechala
         talianska vláda Spoločenstvu na užívanie za ročné nájomné. Žalobca okrem iného nepreukázal a ani neuvádza, že vyhlásenie vedúcej
         osoby UTC v Ispre zmenilo dohodu SVC. Za týchto podmienok treba predpokladať, že uvedené vyhlásenie neumožňuje stanoviť, že
         vytýkané konanie možno pripísať inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva.

      90     Po piate je ešte potrebné preskúmať, či je vytýkané konanie možné pripísať Spoločenstvu na základe ustanovení, ktorých porušenie
         žalobca namieta.

      91     V tejto súvislosti treba predovšetkým zdôrazniť, že článok 9 ods. 3 rozhodnutia 96/282, ktorého porušenie sa namieta, iba
         uvádza, že generálny riaditeľ Centra v mene Komisie podniká všetky opatrenia potrebné na zabezpečenie bezpečnosti osôb a zariadení,
         za ktoré je zodpovedný. Na základe tohto samotného ustanovenia preto nemôže byť pripísané údajné nevykonávanie prác a/alebo
         údržby na treťom úseku zberača bez toho, aby sa preukázalo, že predmetný úsek je zariadenie patriace pod zodpovednosť generálneho
         riaditeľa Centra. Žalobca neuvádza žiadnu skutočnosť, na základe ktorej sa možno domnievať, že tretí úsek zberača je zariadenie
         patriace pod zodpovednosť riaditeľa Centra. Naopak, ako bolo zdôraznené v bode 72 vyššie, z článku 3 prílohy F k dohode SVC
         vyplýva, že obec Ispra je zodpovedná za poskytovanie služby odvádzania odpadových vôd Centru, a teda tretí úsek zberača sa
         nemôže považovať za zariadenie, za ktoré je Centrum zodpovedné. Za týchto podmienok nie je na základe článku 9 ods. 3 rozhodnutia
         96/282 možné prisúdiť Spoločenstvu vytýkané konanie.

      92     Žalobca ďalej namieta porušenie dohody SVC, ktorá podľa neho stanovuje, že Centrum musí zabezpečovať a chrániť verejnú bezpečnosť
         obyvateľstva. Ako správne tvrdí Komisia, článok 16 ods. 1 prílohy F k dohode SVC je jediné ustanovenie tejto dohody, ktoré
         sa týka bezpečnosti a verejného zdravia. Pokiaľ však ide o oblasť bezpečnosti a ochrany verejného zdravia, toto ustanovenie
         je podstatné iba v súvislosti s predchádzaním požiarom a nebezpečenstvám vyplývajúcim z ionizujúceho žiarenia. V prejednávanej
         veci žalobca neuvádza žiadne tvrdenie, na základe ktorého by bolo možné domnievať sa, že vytýkané konanie súvisí s predchádzaním
         požiarom alebo nebezpečenstvám vyplývajúcim z ionizujúceho žiarenia. Za týchto okolností treba predpokladať, že pripísanie
         vytýkaného konania Spoločenstvu nemôže vyplývať z povinnosti Centra dbať na ochranu bezpečnosti a verejného zdravia, tak ako
         je zakotvená v článku 16 ods. 1 prílohy F k dohode SVC.

      93     Nakoniec žalobca tvrdí, že vytýkané konanie zakladá mimozmluvnú zodpovednosť Spoločenstva v dôsledku článkov 2043 a 2051 talianskeho
         občianskeho zákonníka.

      94     Pokiaľ ide o článok 2043 talianskeho občianskeho zákonníka, aj ak pripustíme spolu so žalobcom, že toto ustanovenie zakotvuje
         zásadu neminem laedere, že uvedená zásada je spoločná právnym poriadkom členských štátov a že v prejednávanej veci ju treba uplatniť v dôsledku
         porušenia všeobecnej zásady obozretnosti a starostlivosti Komisiou a/alebo Centrom, treba ale predovšetkým skonštatovať, že
         žalobca neuvádza ani najmenší dôvod, na základe ktorého by Komisia a/alebo Centrum mali povinnosť obozretnosti a starostlivosti
         v súvislosti s tretím úsekom zberača. Za týchto podmienok treba predpokladať, že uvádzané ustanovenie ako také neumožňuje
         pripísať Spoločenstvu vytýkané konanie.

      95     Pokiaľ ide o článok 2051 talianskeho občianskeho zákonníka, aj za predpokladu, že uvedené ustanovenie talianskeho práva predstavuje
         zásadu spoločnú pre právne poriadky členských štátov, treba skonštatovať, že žalobca nepreukázal, že starostlivosť o tretí
         úsek zberača prináleží inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva. V rozpore s tvrdením žalobcu starostlivosť inštitúcie alebo orgánu
         Spoločenstva o zberač nemôže vyplývať z vlastníctva pozemku, na ktorom je Centrum postavené, pretože, ako je uvedené v bode
         89 vyššie, žiadna inštitúcia alebo orgán Spoločenstva nie je vlastníkom uvedeného pozemku. Preto aj ak pripustíme, že tretí
         úsek zberača je príslušenstvom k pozemku, na ktorom sa nachádza, z uvedeného nevyplýva, že je vo vlastníctve Spoločenstva.
         Toto tvrdenie teda musí byť zamietnuté.

      96     Tiež musí byť zamietnuté tvrdenie, podľa ktorého starostlivosť o tretí úsek zberača prináleží Komisii alebo Centru v dôsledku
         skutočnosti, že podľa článku 1 prílohy F k dohode SVC nemajú naň tretie osoby prístup. Ako sa zdôraznilo v bode 71 vyššie,
         Komisia je povinná na základe článku 3 prílohy F k dohode SVC prelomiť zásadu imunity stanovenú v článku 1 prílohy F k dohode
         SVC, aby sa útvarom výkonu služieb verejného záujmu umožnilo kontrolovať, opravovať a vykonávať údržbu príslušných zariadení
         v Centre. Za týchto podmienok sa nemožno úspešne odvolávať na údajnú imunitu pozemku, na ktorom je vystavané Centrum, s cieľom
         preukázať, že Komisia a/alebo Centrum majú v starostlivosti tretí úsek zberača.

      97     Starostlivosť o tretí úsek zberača nemôže prináležať Komisii a/alebo Centru ani z dôvodu, že tento úsek užíva výlučne Centrum.
         Okrem úvahy uvedenej v predchádzajúcom bode, ako bolo zdôraznené v bode 75 vyššie, keďže zberač vrátane tretieho úseku zachytáva
         odpadové vody pochádzajúce z územia obce Ispra a Centra, na tretí úsek sa nemôže hľadieť tak, že slúži na výlučné užívanie
         Komisiou a/alebo Centrom.

      98     Z vyššie uvedeného vyplýva, že údajné nevykonávanie údržby a/alebo prác na treťom úseku zberača nemožno pripísať inštitúcii
         alebo orgánu Spoločenstva. Za týchto okolností a v rozsahu, v akom je žaloba prípustná, musí byť žaloba zamietnutá ako nedôvodná
         bez potreby preskúmať, či sú v prejednávanej veci splnené ostatné podmienky vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva.

       O návrhu na vykonanie dôkazných prostriedkov
      99     Žalobca navrhuje Súdu prvého stupňa vykonať dôkazné prostriedky na účely preukázania uvádzaných tvrdení. Tvrdí najmä, že treba
         dostať informácie od riaditeľa a zamestnancov Centra, ako aj od talianskych orgánov konajúcich na mieste počas záplavy. Žalobca
         tvrdí, že treba umožniť vykonanie dôkazu svedeckou výpoveďou, a v tejto súvislosti si vyhradzuje právo uviesť neskôr totožnosť
         svedkov, ktorí majú byť vypočutí. Nakoniec tvrdí, že na preukázanie tvrdených skutočností vrátane údajnej škody, ktorú utrpel
         alebo utrpí, je potrebné vykonať ohliadku miesta a/alebo znalecký posudok.

      100   V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že žalobca neuviedol ani konkrétne skutočnosti, ktoré sa majú týmito prostriedkami potvrdiť,
         ani ako tieto prostriedky môžu slúžiť na pripísanie vytýkaného konania inštitúcii alebo orgánu Spoločenstva. Za týchto podmienok
         musí byť návrh na vykonanie dôkazných prostriedkov zamietnutý.

       O trovách
      101   Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

      102   Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené, aby znášal vlastné trovy konania, a nahradil trovy konania Komisie v súlade
         s návrhom, ktorý v tomto zmysle podala.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta ako neprípustná v rozsahu, v akom sa týka návrhu na náhradu neurčenej majetkovej ujmy, ktorú má žalobca
            utrpieť, a nemajetkovej ujmy, ktorú žalobca utrpel alebo utrpí.
      2.      Vo zvyšnej časti sa žaloba zamieta ako nedôvodná.
      3.      Návrh na vykonanie dôkazných prostriedkov sa zamieta.
      4.      Žalobca znáša vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 30. novembra 2005.

               Tajomník

               Predseda komory

               E. Coulon

               J. Pirrung

         * Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. mája 2008.#citiworks AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Oberlandesgericht Dresden - Nemecko.#Vnútorný trh s elektrickou energiou - Smernica 2003/54/ES - Článok 20 ods. 1 - Voľný prístup tretích strán do elektrických prenosových a distribučných sústav.#Vec C-439/06.

text:
      Vec C‑439/06
      Konanie vo veci riadenia energetiky
      citiworks AG
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Oberlandesgericht Dresden)
      „Vnútorný trh s elektrickou energiou – Smernica 2003/54/ES – Článok 20 ods. 1 – Voľný prístup tretích strán do elektrických prenosových a distribučných sústav“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Článok 234 ES)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Opatrenia určené na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu s elektrickou energiou
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/54, článok 2 bod 5 a článok 20 ods. 1)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Opatrenia určené na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu s elektrickou energiou
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/54, článok 20 ods. 1)
      1.        Prejudiciálna otázka, ktorou sa vnútroštátny súd v rámci sporu týkajúceho sa sťažnosti dodávateľa elektrickej energie proti
         oslobodeniu, ktoré bolo udelené podľa ustanovenia vnútroštátneho práva niektorým správcom energetických zásobovacích sietí,
         od povinnosti zabezpečiť voľný prístup do ich sietí, pýta, či ustanovenia smernice nepripúšťajú takýto režim výnimiek, ktorý
         priznáva toto oslobodenie bez zohľadnenia technických kapacít takýchto sústav, nie je hypotetická, je relevantná, a preto
         je prípustná.

      (pozri body 33, 35, 36)
      2.        Zásada voľného prístupu, ktorý je jedným zo zásadných opatrení, ktoré musia členské štáty realizovať, aby sa dobudoval vnútorný
         trh s elektrickou energiou, sa podľa článku 20 ods. 1 smernice 2003/54 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou
         energiou uplatňuje na elektrické prenosové sústavy a distribučné sústavy.

      Do pôsobnosti tohto ustanovenia patrí, a teda za elektrickú distribučnú sústavu v zmysle článku 2 bodu 5 smernice 2003/54
         sa považuje sústava nachádzajúca sa na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžiaca prevažne na zásobovanie energiou v rámci
         vlastného podniku alebo prepojeného podniku, ktorá prepravuje na účely dodávky koncovým zákazníkom elektrinu, ktorá nemá veľmi
         vysoké alebo vysoké napätie, nezávisle od množstva energie prepravenej cez uvedenú sústavu a nezávisle od skutočnosti, že
         využívanie uvedenej sústavy má vo vzťahu k hlavnej činnosti, ktorou je prevádzka podniku, len akcesorickú povahu.

      (pozri body 44 – 48, 54)
      3.        Článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou treba vykladať tak, že nepripúšťa
         vnútroštátnu právnu úpravu zbavujúcu určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav povinnosti zabezpečiť voľný
         prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia
         prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.

      Aj keď toto ustanovenie ponecháva na členské štáty, aby prijali opatrenia potrebné na zavedenie systému prístupu tretích strán
         do prenosových alebo distribučných sústav, a preto majú členské štáty v súlade s článkom 249 ES právomoc zvoliť si formu a prostriedky,
         ktoré použijú na zavedenie tohto systému, skutočnosťou zostáva, že tento manévrovací priestor im vzhľadom na význam zásady
         voľného prístupu do prenosových alebo distribučných sústav nedovoľuje vylúčiť túto zásadu nad rámec prípadov, pre ktoré smernica
         stanovuje výnimky a odchýlky.

      Nie je to tak v prípade vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá nespadá do pôsobnosti žiadnej z výnimiek alebo odchýlok od uvedenej
         zásady, ktoré stanovuje smernica, či už ide o:

      – po prvé, výnimku stanovenú jej článkom 20 ods. 2, ktorý na to, aby prevádzkovateľ sústavy mohol odmietnuť prístup, ak na
         to nemá potrebnú kapacitu, vyžaduje náležité odôvodnenie z prípadu na prípad a nedovoľuje členským štátom stanoviť všeobecné
         výnimky bez posúdenia tejto nespôsobilosti, alebo

      – po druhé, výnimku stanovenú článkom 3 ods. 8 smernice, keďže jednak výnimka stanovená predmetnou právnou úpravou nie je
         odôvodnená rizikom, že by prevádzkovateľom sústav voľný prístup bránil v plnení záväzkov služby vo verejnom záujme, a jednak
         uvedená výnimka môže byť odôvodnená len geografickým alebo právnym usporiadaním oblasti, v ktorej sú sústavy prevádzkované,
         alebo

      – napokon, o uplatnenie článku 26 ods. 1 smernice, ktorý stanovuje odchýlky od jej článku 20 odôvodnené vážnymi problémami
         z hľadiska prevádzky malých izolovaných sústav, pokiaľ členský štát, o ktorého právnu úpravu ide, ani nepožiadal, ani nedostal
         nevyhnutný súhlas Komisie v podobe rozhodnutia uverejneného v Úradnom vestníku Európskej únie.

      (pozri body 55, 57, 58, 60 – 65 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 22. mája 2008 (*)

      „Vnútorný trh s elektrickou energiou – Smernica 2003/54/ES – Článok 20 ods. 1 – Voľný prístup tretích strán do elektrických prenosových a distribučných sústav“
      Vo veci C‑439/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Dresden
         (Nemecko) zo 17. októbra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 24. októbra 2006, ktorý súvisí s konaním vo veci riadenia energetiky:

      citiworks AG
      za účasti:
      Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde,
      Flughafen Leipzig/Halle GmbH,
      Bundesnetzagentur,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, P. Lindh (spravodajkyňa) a A. Arabadjiev,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: J. Swedenborg, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. septembra 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        citiworks AG, v zastúpení: C. Haellmigk, Rechtsanwalt,
      –        Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde, v zastúpení: R. Huber, splnomocnený
         zástupca,

      –        Flughafen Leipzig/Halle GmbH, v zastúpení: R. Wagner a J. Kloos, Rechtsanwälte,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, a J. Möller splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: E. Ośniecka-Tamecka, splnomocnená zástupkyňa,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: V. Jackson, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A. Henshaw, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Schima, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. decembra 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES
         z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES (Ú. v. ES L 176,
         s. 37; Mim. vyd. 12/002, s. 211).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na základe žaloby spoločnosti citiworks AG (ďalej len „citiworks“) proti rozhodnutiu
         Sächsisches Staatsministerium für Wirtschaft und Arbeit als Landesregulierungsbehörde (Saské ministerstvo hospodárstva a práce
         ako krajinský regulačný orgán, ďalej len „regulačný orgán“), ktorým bola energetická zásobovacia sústava, ktorú spravuje Flughafen
         Leipzig/Halle GmbH (ďalej len „FLH“), kvalifikovaná ako „objektová distribučná sústava“ v zmysle § 110 ods. 1 bodu 1 zákona
         o zásobovaní elektrinou a plynom, tzv. zákona o racionálnom hospodárení s energiou [Gesetz über die Elektrizitäts- und Gasversorgung
         (Energiewirtschafstsgesetz)] zo 7. júla 2005 (BGBI. 2005 I, s. 1970, ďalej len „EnWG“).

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa článku 1 smernice 2003/54:

      „Táto smernica stanovuje spoločné pravidlá výroby, prenosu, distribúcie a dodávky elektrickej energie. Ustanovuje pravidlá
         týkajúce sa organizácie a fungovania elektroenergetického odvetvia, prístupu na trh, kritériá a postupy platné na vyhlasovanie
         výberových konaní a udeľovanie povolení a na prevádzku sústav.“

      4        Odôvodnenia č. 4 až 7 a odôvodnenie č. 27 smernice 2003/54 znejú takto:

      „4.      Slobody, ktoré zmluva zaručuje európskym občanom – voľný pohyb tovaru, slobodu poskytovať služby a slobodu usadiť sa –, sú
         jedine možné na úplne otvorenom trhu, ktorý umožňuje všetkým zákazníkom slobodný výber svojich dodávateľov a všetkým dodávateľom
         slobodný výber svojich zákazníkov.

      5.      Hlavné prekážky pri dosahovaní plne fungujúceho a konkurenčného vnútorného trhu sa okrem iného týkajú záležitostí prístupu
         do siete, záležitostí taríf a rozdielnych stupňov otvorenosti trhu medzi členskými štátmi.

      6.      Kvôli fungovaniu hospodárskej súťaže musí byť prístup do siete nediskriminačný, transparentný a za spravodlivú cenu.
      7.      S cieľom dobudovať vnútorný trh s elektrickou energiou je rozhodujúci nediskriminačný prístup prevádzkovateľa prenosovej alebo
         distribučnej sústavy do siete. Prevádzkovateľ prenosovej alebo distribučnej sústavy môže pozostávať z jedného alebo viacerých
         podnikov.

      …
      26.      Rešpektovanie požiadaviek služby vo verejnom záujme je základnou požiadavkou tejto smernice a je dôležité, aby boli v tejto
         smernici určené spoločné minimálne štandardy rešpektované všetkými členskými štátmi, ktoré berú do úvahy ciele spoločnej ochrany,
         bezpečnosť dodávky, ochrany životného prostredia a zodpovedajúcej úrovne hospodárskej súťaže vo všetkých členských štátoch.
         Je dôležité, aby sa požiadavky služby vo verejnom záujme interpretovali na vnútroštátnom základe, berúc do úvahy vnútroštátne
         pomery a na základe rešpektovania práva spoločenstva.“

      5        Článok 2 smernice 2003/54 s nadpisom „Vymedzenie pojmov“ stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      …
      3.      ‚prenos‘ znamená prepravu elektrickej energie v prepojenej sústave veľmi vysokého napätia a vysokého napätia s cieľom jej
         dodávky konečným zákazníkom alebo distribútorom, avšak nezahŕňa dodávku;

      4.      ‚prevádzkovateľ prenosovej sústavy‘ znamená fyzickú alebo právnickú osobu zodpovednú za prevádzku, zabezpečenie údržby, v prípade
         potreby rozvoj prenosovej sústavy v danej oblasti a prípadne jej prepojenia s inými sústavami a za zabezpečenie dlhodobej
         schopnosti sústavy uspokojovať primeraný dopyt po prenose elektrickej energie;

      5.      ‚distribúcia‘ znamená prepravu elektrickej energie vo vysokonapäťových, strednonapäťových a nízkonapäťových distribučných
         sústavách s cieľom jej dopravy k zákazníkovi, avšak nezahŕňa dodávku;

      6.      ‚prevádzkovateľ distribučnej sústavy‘ znamená fyzickú alebo právnickú osobu zodpovednú za prevádzku, zabezpečenie údržby,
         v prípade potreby rozvoj distribučnej sústavy v danej oblasti a prípadne jej prepojenia s inými sústavami a za zabezpečenie
         dlhodobej schopnosti sústavy uspokojovať primeraný dopyt po distribúcii elektrickej energie;

      7.      ‚zákazníci‘ znamená veľkoobchodných a koncových zákazníkov elektrickej energie;
      8.      ‚veľkoobchodní zákazníci‘ znamená akékoľvek fyzické alebo právnické osoby, ktoré nakupujú elektrinu na účely jej ďalšieho
         predaja v rámci alebo mimo sústavy, v ktorej sú zriadené;

      9.      ‚koncoví zákazníci‘ znamená zákazníkov, ktorí nakupujú elektrinu pre svoju vlastnú spotrebu;
      …
      19.      ‚dodávka‘ znamená predaj vrátane ďalšieho predaja elektrickej energie zákazníkom;
      …
      26.      ‚malá izolovaná sústava‘ znamená každú sústavu so spotrebou menšou než 3000 GWh v roku 1996, kde sa menej ako 5 % ročnej spotreby
         získava prostredníctvom prepojenia s inými sústavami;

      27.      ‚mikro izolovaná sústava‘ [veľmi malá izolovaná sústava – neoficiálny preklad] znamená sústavu so spotrebou menšou než 500 GWh v roku 1996, ktorá nie je nijako prepojená s inými sústavami;

      …“
      6        V článku 3 ods. 8 smernice 2003/54 s nadpisom „Povinnosti služby vo verejnom záujme a ochrana zákazníka“ sa uvádza:

      „Členské štáty sa môžu rozhodnúť, že nebudú uplatňovať ustanovenia článkov 6, 7, 20 a 22 do takej miery, pokiaľ by ich uplatňovanie,
         právne alebo fakticky, bránilo vykonávaniu povinností uložených elektroenergetickým podnikateľským subjektom vo všeobecnom
         hospodárskom záujme a pokiaľ by nebol ovplyvnený rozvoj obchodu v takom rozsahu, že by to protirečilo záujmom spoločenstva.
         Záujmy spoločenstva zahŕňajú okrem iného aj hospodársku súťaž vo vzťahu k oprávneným zákazníkom v súlade s touto smernicou
         a článkom 86 Zmluvy.“

      7        Článok 20 uvedenej smernice s nadpisom „Prístup tretích strán“ znie takto:

      „1. Členské štáty zabezpečia zavádzanie systému prístupu tretích strán do prenosových a distribučných sústav na základe uverejnených
         taríf uplatniteľných u všetkých oprávnených zákazníkov a uplatňovaných objektívne a bez diskriminácie voči niektorým užívateľom
         sústavy. Členské štáty zabezpečia, aby tieto tarify alebo metodiky, na základe ktorých sa vypočítavajú, boli schválené pred
         tým, ako nadobudnú účinnosť v súlade s článkom 23, a aby sa tieto tarify a metodiky – pokiaľ sa schvaľujú iba metodiky – uverejňovali
         pred tým, ako nadobudnú účinnosť.

      2. Prevádzkovateľ prenosovej alebo distribučnej sústavy môže odmietnuť prístup tam, kde mu chýba potrebná kapacita. Pre takéto
         odmietnutia musia byť uvedené náležite opodstatnené dôvody, najmä vzhľadom na článok 3. V prípade odmietnutia prístupu členské
         štáty zabezpečia, pokiaľ je to vhodné, aby prevádzkovateľ prenosovej alebo distribučnej sústavy poskytol príslušné informácie
         o opatreniach, ktoré budú potrebné pre posilnenie siete. Strane, ktorá takéto informácie žiada, môže byť vyúčtovaný primeraný
         poplatok odrážajúci náklady na poskytnutie takýchto informácií.“

      8        Článok 26 smernice s nadpisom „Výnimky“ stanovuje:

      „1.      Členské štáty, ktoré môžu po nadobudnutí účinnosti smernice preukázať, že existujú podstatné problémy pre fungovanie ich malých
         izolovaných sústav, môžu žiadať o výnimky z príslušných ustanovení kapitol IV, V, VI, VII, …, pokiaľ sa to týka modernizácie,
         vylepšovania a rozširovania existujúcich kapacít, ktoré im môže poskytnúť Komisia. Táto informuje členské štáty o týchto žiadostiach
         pred prijatím rozhodnutia, pričom berie do úvahy rešpektovanie zachovávania dôvernosti. Toto rozhodnutie sa uverejní v Úradnom vestníku Európskej únie. …

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      9        EnWG bol prijatý na prebratie smernice 2003/54 do nemeckého práva.

      10      § 3 body 16 a 17 tohto zákona vymedzujú energetické zásobovacie sústavy ako „sústavy na zásobovanie elektrickou energiou a plynom,
         ktoré prechádzajú cez jednu alebo viacero napäťových alebo tlakových úrovní“ a energetické distribučné sústavy verejného zásobovania
         ako „energetické distribučné sústavy, ktoré slúžia na distribúciu energie tretím osobám a ktoré od počiatku nie sú svojou
         kapacitou dimenzované len na zásobovanie určitých konečných spotrebiteľov, určených alebo určiteľných už pri zriaďovaní sústavy,
         ale sú zásadne otvorené pre zásobovanie každého konečného spotrebiteľa“.

      11      § 3 bod 18 toho istého zákona definuje podnik prevádzkujúci energetickú zásobovaciu sústavu ako fyzickú alebo právnickú osobu,
         ktorá prevádzkuje energetickú zásobovaciu sústavu.

      12      Tretia časť EnWG zahŕňa § 20 a 21. § 20 ods. 1 prvá veta stanovuje, že prevádzkovatelia energetických zásobovacích sústav
         „sú povinní poskytnúť prístup do sústavy bez diskriminácie každému na základe vecne odôvodnených kritérií a na internete uverejniť
         podmienky, vrátane vzorových zmlúv, a ceny za tento prístup“.

      13      § 21 ods. 1 EnWG stanovuje: „1. Podmienky a ceny za prístup do sústavy musia byť primerané, nediskriminačné, transparentné
         a nesmú byť nevýhodnejšie, než aké sú používané prevádzkovateľmi energetických zásobovacích sústav v porovnateľných prípadoch
         za výkony v rámci ich podniku alebo voči prepojeným alebo pridruženým podnikom a sú skutočne alebo kalkulačne účtované.“

      14      § 110 ods. 1 EnWG vymedzuje podmienky získania štatútu objektovej sústavy a stanovuje právne dôsledky vyplývajúce z tohto
         štatútu nasledujúcim spôsobom:

      „Druhá a tretia časť a § 4, 52 a 92 sa nepoužijú pri prevádzke energetických distribučných sústav, ktoré sa
      1.      nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo
         prepojeného podniku v zmysle § 3 bodu 38;

      2.      nachádzajú na priestorovo súvisiacom súkromnom území a slúžia prevádzkovateľovi sústavy alebo ním poverenej osobe na to, aby
         v súlade so spoločným hlavným obchodným cieľom, ktorý:

      a)      prekračuje čisto nájomné vzťahy a ktorý
      b)      by bol v dôsledku použitia ustanovení uvedených v úvodnej časti vety neprimerane sťažený, zásobovali určitých konečných spotrebiteľov
         energiou,

      alebo
      3.      ktoré sa nachádzajú na priestorovo úzko súvisiacom území a slúžia prevažne na samozásobovanie;
      pokiaľ energetická zásobovacia sústava neslúži na verejné zásobovanie v zmysle § 3 bodu 17 a prevádzkovateľ objektovej sústavy
         alebo ním poverená osoba je z personálneho, technického a hospodárskeho hľadiska schopná zabezpečiť trvalú prevádzku sústavy
         v súlade s ustanoveniami tohto zákona.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      15      Citiworks je spoločnosť zriadená podľa nemeckého práva a predmetom jej činnosti je zásobovanie energiou. Od začiatku roka
         2004 dodáva elektrickú energiu pobočke DFS Deutsche Flugsicherung GmbH, ktorá sa nachádza na letisku Lipsko/Halle. DFS Deutsche
         Flugsicherung GmbH je v 100 % vlastníctve Spolkovej republiky Nemecko a je poverená dohľadom nad leteckou premávkou v Nemecku.

      16      FLH je spoločnosť prevádzkujúca letisko Lipsko/Halle. Z tejto pozície spravuje energetickú zásobovaciu sústavu, prostredníctvom
         ktorej je ona samotná, ako aj ďalších 93 podnikov nachádzajúcich sa na letisku zásobovaných elektrickou energiou (ďalej len
         „sporná sústava“). V roku 2004 bolo cez túto sústavu dodaných celkovo približne 22 200 MWh, z čoho samotná FLH spotrebovala
         85,4 %.

      17      FLH podala žiadosť, aby bola sporná sústava uznaná za objektovú zásobovaciu sústavu v zmysle § 110 EnWG. V rámci konania o tejto
         žiadosti regulačný orgán 20. januára 2006 vyzval citiworks, aby vstúpila do správneho konania ako vedľajší účastník.

      18      Rozhodnutím z 12. júla 2006 regulačný orgán vyhovel žiadosti FLH. Citiworks podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Oberlandesgericht
         Dresden.

      19      Na uvedenom súde citiworks tvrdila, že § 110 EnWG je nezlučiteľný s článkom 20 smernice 2003/54.

      20      Za týchto podmienok Oberlandesgericht Dresden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu
         otázku:

      „Je § 110 ods. 1 bod 1 [EnWG] v súlade s článkom 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54…, aj keď sa všeobecné
         ustanovenia o prístupe do sústavy (§ 20 až 28a EnWG) za podmienok stanovených v § 110 ods. 1 bode 1 EnWG nepoužijú na tzv.
         podnikovú sústavu ani vtedy, ak by voľný prístup do sústavy nespôsobil žiadne neprimerané ťažkosti?“

       O prejudiciálnej otázke
      21      Na úvod je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor sa síce v rámci prejudiciálneho konania nemôže vysloviť o zlučiteľnosti vnútroštátneho
         opatrenia s právom Spoločenstva, má však právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky relevantné informácie o výklade práva
         Spoločenstva, ktoré mu pomôžu posúdiť túto zlučiteľnosť na účely rozhodnutia sporu, ktorý prejednáva (pozri najmä rozsudky
         z 21. septembra 2000, Borawitz, C‑124/99, Zb. s. I‑7293, bod 17; z 8. júna 2006, WWF Italia a i., C‑60/05, Zb. s. I‑5083,
         bod 18, a z 24. januára 2008, Roby Profumi, C‑257/06, Zb. s. I‑189, bod 11).

      22      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, či článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 treba vykladať tak, nepripúšťa
         také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje
         povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom
         území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku, aj keď nebolo
         preukázané, že by voľný prístup tretích strán do uvedených sústav spôsobil neprimerané ťažkosti.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      23      Citiworks sa domnieva, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa § 110 ods. 1 bod 1 EnWG. Jedným z hlavných cieľov tejto
         smernice je totiž umožniť dodávateľom energie voľný prístup do energetických zásobovacích sústav, aby si zákazníci mohli slobodne
         zvoliť svojho dodávateľa.

      24      Vnútroštátne ustanovenie, ktoré sa odchyľuje od zásady voľného prístupu tretích strán do energetických zásobovacích sietí,
         je podľa nej v rozpore s týmto cieľom. Žiadne ustanovenie smernice 2003/54 členským štátom neumožňuje slobodne určiť, v akých
         situáciách sa môžu odchýliť od tejto zásady.

      25      Citiworks okrem toho tvrdí, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG sa uplatní automaticky, keď sú splnené v ňom stanovené podmienky.

      26      FLH na úvod tvrdí, že položená otázka je neprípustná, pretože je hypotetická. Otázka sa totiž odvoláva na znenie § 110 ods. 1
         bodu 1 EnWG, ktoré neexistuje, pretože v tomto ustanovení sa nepoužíva pojem „neprimerané ťažkosti“. Okrem toho táto otázka
         nie je z hľadiska riešenia sporu vo veci samej relevantná.

      27      Pokiaľ ide o vec samu, FLH, regulačný orgán, ako aj nemecká vláda a vláda Spojeného kráľovstva sa domnievajú, že sporná sústava
         nie je ani prenosovou, ani distribučnou sústavou, a preto nepatrí do pôsobnosti smernice 2003/54. Takáto sústava je internou
         sústavou, ktorú si podniky vytvorili pre vlastné zásobovanie energiou, má nízku spotrebu a nemá vplyv na hospodársku súťaž.
         § 110 ods. 1 bod 1 EnWG je iba výrazom diskrečnej právomoci, ktorú mal nemecký zákonodarca pri preberaní smernice 2003/54.
         Navyše dodávky elektrickej energie majú len akcesorickú povahu vzhľadom na hlavnú činnosť FLH, ktorou je prevádzka letiska.

      28      Podľa nemeckej vlády je sporná sústava „zákazníckym zariadením“, ktoré distribuuje energiu v rámci uzavretého zariadenia.
         Na podnik, ktorý ju prevádzkuje, sa nevzťahujú povinnosti, ktoré smernica 2003/54 ukladá prevádzkovateľom distribučných sietí.

      29      Poľská vláda sa domnieva, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG je nezlučiteľný so smernicou 2003/54. Smernica má systém výnimiek, ktoré
         sa viažu na osobitné okolnosti, a tento systém vylučuje výnimky všeobecného charakteru.

      30      Komisia usudzuje, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa § 110 ods. 1 bod 1 EnWG. Sporná sústava je totiž distribučnou
         sústavou v zmysle tejto smernice, a preto by mal byť do nej zabezpečený voľný prístup. Komisia pripomína, že zásada voľného
         prístupu tretích strán do energetických zásobovacích sietí má zásadný význam a že odchýlky od tejto zásady možno pripustiť
         iba za jasne vymedzených okolností. Z tohto hľadiska sa veľkosť sústavy zohľadňuje, len pokiaľ ide o otázky týkajúce sa právneho
         odčlenenia prevádzkovateľov distribučných sústav, ako to vyplýva z článku 15 ods. 2 in fine smernice 2003/54.

       Odpoveď Súdneho dvora
       O prípustnosti
      31      Podľa ustálenej judikatúry je len vecou vnútroštátneho súdu, ktorý spor prejednáva a je zodpovedný za prijaté rozhodnutie,
         aby s ohľadom na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálnej otázky pre rozhodnutie vo veci, ako aj relevantnosť
         otázok, ktoré predloží Súdnemu dvoru (pozri najmä rozsudok z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59, a z 15. júna
         2006, Acereda Herrera, C‑466/04, Zb. s. I‑5341, bod 47).

      32      Súdny dvor môže zamietnuť návrh vnútroštátneho súdu, len pokiaľ je zjavné, že výklad alebo posúdenie platnosti predpisu Spoločenstva,
         o ktoré žiada vnútroštátny súd, nemajú nijaký súvis s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej, alebo ak ide o hypotetický
         problém (pozri rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61, a Acereda Herrera, už citovaný, bod 48).

      33      V spore vo veci samej vnútroštátny súd prejednáva sťažnosť dodávateľa elektrickej energie, ktorý tvrdí, že článok 20 ods. 1
         smernice 2003/54 nepripúšťa také ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré niektorých prevádzkovateľov energetických zásobovacích
         sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup do svojich sietí.

      34      Podľa spomínaného súdu sporné ustanovenie vnútroštátneho práva stanovuje, že táto výnimka sa vzťahuje na energetické zásobovacie
         sústavy bez toho, žeby sa viazala na splnenie podmienky existencie neprimeraných ťažkostí, zatiaľ čo vo vzťahu k servisným
         sústavám uvedeným v § 110 ods. 1 bod 2 EnWG sa táto podmienka uplatňuje.

      35      Vnútroštátny súd si preto kladie otázku, či článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 nepripúšťa takýto režim výnimiek, ktorý pri
         niektorých energetických zásobovacích sústavách upúšťa od povinnosti zabezpečiť do nich voľný prístup tretích strán, a to
         bez zohľadnenia technických kapacít takýchto sústav.

      36      Z toho vyplýva, že položená otázka je relevantná, nie je hypotetická, a preto je prípustná.

       O veci samej
      37      Z hľadiska odpovede na položenú otázku treba vyložiť článok 20 smernice 2003/54 vo svetle jej cieľov a ustanovení, aby sa
         zistilo, či sporná sústava patrí do pôsobnosti tejto smernice a či uvedený článok 20 je prekážkou pre také ustanovenie, ako
         je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý pri určitých energetických zásobovacích sústavách upúšťa od povinnosti zabezpečiť voľný
         prístup tretích strán.

      38      Je potrebné pripomenúť, že smernica 2003/54 zrušila a nahradila smernicu Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES z 19. decembra
         1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES L 27, 1997, s. 20; Mim. vyd. 12/002, s. 3).
         Z odôvodnení č. 1 a 2 smernice 2003/54 vyplýva, že bola prijatá z dôvodu pretrvávajúcich medzier pri vytváraní vnútorného
         trhu s elektrickou energiou po vykonaní smernice 96/92. Cieľom smernice 2003/54 je teda zlepšiť fungovanie tohto trhu.

      39      Podľa odôvodnenia č. 5 smernice 2003/54 jedna z hlavných prekážok pri dosahovaní plne fungujúceho a konkurenčného vnútorného
         trhu sa týka otázok prístupu do siete, taríf a rozdielnych stupňov otvorenosti trhu členských štátov.

      40      Odôvodnenia č. 6 a 7 uvedenej smernice upresňujú, že nediskriminačný, transparentný a za spravodlivú cenu poskytnutý prístup
         do siete je potrebný na riadne fungovanie hospodárskej súťaže a má prvoradý význam pre dobudovanie vnútorného trhu s elektrickou
         energiou.

      41      Smernica 96/92 v článkoch 16 až 20 zavádzala systém zmluvného prístupu do prenosových a distribučných elektrických sústav.
         Zákonodarca Spoločenstva sa rozhodol ukončiť tento systém s cieľom ešte viac otvoriť vnútorný trh s elektrickou energiou,
         ako to vyplýva z návrhu smernice, ktorý Komisia predložila 13. marca 2001 [KOM(2001) 125 v konečnom znení, Ú. v. ES C 240
         E, s. 60].

      42      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor v rámci výkladu článku 7 ods. 5 a článku 16 smernice 96/92 zdôraznil všeobecnú
         povahu zásady zákazu diskriminácie medzi užívateľmi sústav (v tomto zmysle pozri rozsudok zo 7. júna 2005, VEMW a i., C‑17/03,
         Zb. s. I‑4983, body 42 až 46).

      43      Odôvodnenie č. 4 smernice 2003/54 pripomína, že úplne otvorený trh musí zákazníkovi umožniť slobodne si vybrať dodávateľa
         a tomuto dodávateľovi zase slobodne dodávať svoje výrobky svojim zákazníkom. Ako správne zdôrazňuje generálny advokát v bode
         72 svojich návrhov, tieto práva sú navzájom nevyhnutne prepojené. Aby si totiž zákazníci mohli slobodne zvoliť svojho dodávateľa,
         musia mať dodávatelia možnosť prístupu do rôznych prenosových a distribučných sústav, cez ktoré sa elektrická energia dostáva
         až k zákazníkovi.

      44      Z týchto úvah vyplýva, že voľný prístup tretích strán do prenosových a distribučných sústav je jedným zo zásadných opatrení,
         ktoré musia členské štáty realizovať, ak má byť dobudovaný vnútorný trh s elektrickou energiou.

      45      Zásada voľného prístupu sa podľa článku 20 ods. 1 smernice uplatňuje na elektrické prenosové a distribučné sústavy. Článok
         2 body 3 a 5 tej istej smernice poskytujú definície pojmov „prenos“ a „distribúcia“. Prenos je definovaný ako preprava elektrickej
         energie v prepojenej sústave veľmi vysokého napätia a vysokého napätia s cieľom jej dodávky koncovým zákazníkom alebo distribútorom.
         Distribúcia znamená prepravu elektrickej energie vo vysokonapäťových, strednonapäťových a nízkonapäťových distribučných sústavách
         s cieľom jej dopravy k zákazníkovi. Prenos ani distribúcia nezahŕňajú dodávku. Pojem „dodávka“ je vymedzený v článku 2 bode
         19 smernice 2003/54 ako predaj elektrickej energie zákazníkom.

      46      Z týchto definícií jednak vyplýva, že prenosová sústava je prepojená sústava, ktorá slúži na prepravu elektriny s veľmi vysokým
         a vysokým napätím a je určená na predaj koncovým zákazníkom alebo distribútorom, a tiež že distribučná sústava je sústava
         slúžiaca na prepravu elektriny s vysokým, stredným a nízkym napätím, ktorá je určená na predaj veľkoodberateľom alebo koncovým
         zákazníkom.

      47      Podľa niektorých pripomienok predložených Súdnemu dvoru sporná sústava nie je ani prenosovou, ani distribučnou sústavou, a preto
         nespadá do pôsobnosti smernice 2003/54. Tak je to jednak preto, lebo ide o vnútornú objektovú sústavu, ktorá vzhľadom na nízku
         spotrebu nemá vplyv na hospodársku súťaž, a jednak preto, lebo prevádzkovanie tejto sústavy má vo vzťahu k hlavnej činnosti,
         ktorou je prevádzka letiska, len akcesorickú povahu.

      48      Pokiaľ ide, po prvé, o charakter prenosových a distribučných sústav v zmysle smernice 2003/54 a množstvo elektrickej energie
         prepravenej cez tieto sústavy, je potrebné zdôrazniť, že jediným kritériom na rozlišovanie medzi prenosom a distribúciou je
         napätie elektriny.

      49      V zmysle článku 2 bodov 3 a 5 tejto smernice sa prenosová sústava týka elektriny s vysokým a veľmi vysokým napätím a distribučná
         sústava zabezpečuje prepravu elektriny s vysokým, stredným alebo nízkym napätím. Smernica 2003/54 sa o spotrebe elektrickej
         energie zmieňuje pri vymedzení pojmov „malá izolovaná sústava“ a „mikro [veľmi malá – neoficiálny preklad] izolovaná sústava“, ktoré odôvodňujú priznanie výnimiek z niektorých povinností stanovených touto smernicou. Zákonodarca
         Spoločenstva teda nemal v úmysle vylúčiť určité prenosové alebo distribučné sústavy z pôsobnosti smernice 2003/54 z dôvodu
         ich veľkosti alebo spotreby elektrickej energie.

      50      Treba poznamenať, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG nevymedzuje sústavy, ktoré patria do jeho pôsobnosti, v závislosti od ich spotreby
         elektrickej energie. Toto ustanovenie sa totiž zameriava na sústavy, ktoré „sa nachádzajú na priestorovo súvisiacom území
         podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku“.

      51      Pokiaľ ide, po druhé, o prevádzku a účel prenosových a distribučných sústav, smernica 2003/54 pri obidvoch týchto druhoch
         sústav upresňuje, že elektrická energia je prepravovaná na účely dodávky, avšak samotnú dodávku nezahŕňa, a že prevádzkovateľ
         je zodpovedný za prevádzku, údržbu a rozvoj sústavy v určitej oblasti s cieľom zabezpečiť jej dlhodobú kapacitu.

      52      Okrem toho článok 13 smernice 2003/54 vyžaduje, aby majitelia alebo osoby zodpovedné za distribučné sústavy určili prevádzkovateľov
         týchto sústav. Z tohto ustanovenia ani z nijakého iného ustanovenia tej istej smernice nevplýva, že by povinnosť zabezpečiť
         voľný prístup do sústav mali iba podniky, pre ktoré je prevádzkovanie distribučnej sústavy hlavnou činnosťou.

      53      V tejto súvislosti je potrebné si všimnúť, že § 110 ods. 1 bod 1 EnWG pri definovaní sústav, ktoré patria do jeho pôsobnosti,
         neposkytuje žiadne upresnenie, pokiaľ ide o to, či prevádzka energetickej zásobovacej sústavy predstavuje pre prevádzkovateľa
         jeho hlavnú, alebo len vedľajšiu činnosť.

      54      Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu a z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že sporná sústava zásobuje elektrickou
         energiou samotnú FLH a ďalších 93 podnikov, ktoré sa všetky nachádzajú na letisku Lipsko/Halle. Spotreba tejto sústavy v roku
         2004 bola 22 200 MWh, z čoho 3 800 MWh bolo spotrebovaných inými podnikmi než FLH. Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu sa
         predpokladalo, že v roku 2007 by spotreba týchto podnikov dosiahla 8 000 MWh. Z toho vyplýva, že FLH neprevádzkuje prenosovú
         sústavu, keďže prepravovaná elektrina nemá veľmi vysoké alebo vysoké napätie, ale sústavu, ktorá prepravuje elektrinu na účely
         jej dodávky zákazníkom a ktorú treba považovať za elektrickú distribučnú sústavu v zmysle článku 2 bodu 5 smernice 2003/54.

      55      Článok 20 ods. 1 tejto smernice ponecháva na členské štáty, aby prijali opatrenia potrebné na zavedenie systému prístupu tretích
         strán do prenosových alebo distribučných sústav. Z toho vyplýva, že v súlade s článkom 249 ES majú členské štáty právomoc
         zvoliť si formu a prostriedky, ktoré použijú na zavedenie tohto systému. Tento manévrovací priestor im však vzhľadom na význam
         zásady voľného prístupu do prenosových alebo distribučných sústav nedovoľuje vylúčiť túto zásadu nad rámec prípadov, pre ktoré
         smernica 2003/54 stanovuje výnimky a odchýlky.

      56      A preto len v prípade, že by sa na také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, vzťahovali výnimky alebo odchýlky, bolo
         by takéto ustanovenie zlučiteľné so smernicou 2003/54.

      57      Po prvé, článok 20 ods. 2 smernice 2003/54 stanovuje, že prevádzkovateľ môže odmietnuť prístup do svojej sústavy, ak na to
         nemá potrebnú kapacitu; odmietnutie však musí náležite odôvodniť. Táto možnosť odmietnuť prístup do sústavy sa však posudzuje
         z prípadu na prípad a nedovoľuje členským štátom stanoviť všeobecné výnimky bez toho, aby sa u jednotlivých prevádzkovateľov
         posudzovala technická nespôsobilosť siete na vyhovenie žiadostiam tretích strán o prístup.

      58      Po druhé, článok 3 ods. 8 smernice 2003/54 dovoľuje členským štátom neuplatňovať ustanovenia článku 20 smernice, pokiaľ by
         ich uplatňovanie mohlo brániť v plnení povinností, ktoré boli elektroenergetickým podnikom uložené vo všeobecnom hospodárskom
         záujme, a pokiaľ tým rozvoj obchodu nie je poznačený do tej miery, že by to bolo v rozpore so záujmami Spoločenstva.

      59      Je namieste upresniť, že článok 3 ods. 2 a 3 smernice 2003/54 sa týka záväzkov verejnej služby, ktoré môžu členské štáty uložiť
         elektroenergetickým podnikom vo všeobecnom hospodárskom záujme. Z odôvodnenia č. 26 tejto smernice vyplýva, že požiadavky
         týkajúce sa služby vo verejnom záujme sa vykladajú na vnútroštátnej úrovni.

      60      Z článku 3 ods. 8 smernice 2003/54 vyplýva, že členské štáty môžu s cieľom garantovať dodávky elektrickej energie v rámci
         služby vo verejnom záujme rozhodnúť o obmedzení práv tretích strán na prístup do prenosových a distribučných sústav. Aby to
         však mohli urobiť, musia jednak overiť, či právo na neobmedzený prístup do sústav môže prevádzkovateľom týchto sústav brániť
         v plnení záväzkov verejnej služby, a jednak zistiť, či plnenie týchto záväzkov nemožno zabezpečiť inými prostriedkami, ktoré
         by neporušovali právo na prístup do sústav, ktoré je jedným z práv zakotvených v smernici 2003/54.

      61      Je potrebné poznamenať, že odchýlka od zásady voľného prístupu do energetických zásobovacích sústav obsiahnutej v § 110 ods. 1
         bode 1 EnWG nie je odôvodnená rizikom, že by prevádzkovateľom sústav patriacich do pôsobnosti uvedeného ustanovenia tento
         voľný prístup bránil v plnení záväzkov služby vo verejnom záujme. Táto odchýlka totiž môže byť odôvodnená len geografickým
         alebo právnym usporiadaním oblasti, v ktorej sú sústavy prevádzkované. Nemecká vláda tiež netvrdí, že Spolková republika Nemecko
         prijala § 110 ods. 1 bod 1 EnWG na účely prebratia článku 3 ods. 8 smernice 2003/54.

      62      Po tretie, článok 26 ods. 1 uvedenej smernice stanovuje, že členské štáty, ktoré môžu preukázať, že z hľadiska prevádzky malých
         izolovaných sústav vznikajú vážne problémy, môžu požiadať o výnimku z niektorých ustanovení smernice 2003/54, najmä z článku
         20.

      63      Tieto výnimky si však vyžadujú súhlas Komisie, ktorý má podobu rozhodnutia uverejneného v Úradnom vestníku Európskej únie. Takéto výnimky boli udelené Cyperskej republike rozhodnutím z 25. septembra 2006 (Ú. v. EÚ L 270, s. 72) a Maltskej republike
         rozhodnutím z 28. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 332, s. 32). Je nutné konštatovať, že Spolková republika Nemecko nepožiadala Komisiu
         o rozhodnutie o výnimke na základe článku 26 ods. 1 smernice 2003/54 ani od nej takéto rozhodnutie nezískala.

      64      Z toho vyplýva, že také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, nespadá do pôsobnosti žiadnej z výnimiek alebo odchýlok
         od zásady voľného prístupu do elektrických prenosových alebo distribučných sústav, ktoré stanovuje smernica 2003/54.

      65      Zo všetkých uvedených úvah vyplýva, že článok 20 ods. 1 smernice 2003/54 treba vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie,
         ako je § 110 ods. 1 bod 1 EnWG, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť
         voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo súvisiacom území podniku a slúžia
         prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.

       O trovách
      66      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh
            s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES treba vykladať tak, že nepripúšťa také ustanovenie, ako je § 110 ods. 1
            bod 1 zákona o zásobovaní elektrinou a plynom, tzv. zákona o racionálnom hospodárení s energiou [Gesetz über die Elektrizitäts-
            und Gasversorgung (Energiewirtschafstsgesetz)], zo 7. júla 2005, ktorý určitých prevádzkovateľov energetických zásobovacích
            sústav zbavuje povinnosti zabezpečiť voľný prístup tretích strán do sústav z dôvodu, že sa tieto sústavy nachádzajú na priestorovo
            súvisiacom území podniku a slúžia prevažne na zásobovanie energiou v rámci vlastného podniku alebo prepojeného podniku.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. januára 1985. # Jan Amesz a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Opravný koeficient. # Spojené veci 532, 534, 567, 600, 618, 660/79 a 543/79.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 24. júna 1976. # Raymond Elz proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 56-75.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 13. apríla 2011. # Sociedad Agricola Requingua Ltda proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva TORO DE PIEDRA - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva D. ORIGEN TORO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Právo byť vypočutý - Povinnosť odôvodnenia - Článok 75 nariadenia č. 207/2009. # Vec T-358/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 13. apríla 2011 – Sociedad Agricola Requingua/ÚHVT – Consejo Regulador de la Denominación
            de Origen Toro (TORO DE PIEDRA)
      (vec T‑358/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva TORO DE PIEDRA – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva D. ORIGEN TORO – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť označení – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Právo byť vypočutý – Povinnosť odôvodnenia – Článok 75 nariadenia č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 27, 29, 40, 42)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Procesné ustanovenia – Rozhodnutia Úradu – Rešpektovanie práva na obhajobu – Dosah zásady (nariadenie
            Rady č. 207/2009, článok 75) (pozri body 51, 52)
      3.                     Ochranná známka Spoločenstva – Procesné ustanovenia – Odôvodnenie rozhodnutí – Článok 75 prvá veta nariadenia č. 207/2009
            – Rozsah zhodný s rozsahom článku 253 ES (článok 253 ES; nariadenie Rady č. 207/2009, článok 75 prvá veta) (pozri bod 57)
      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 18. júna 2009 (vec R 1117/2008‑2) týkajúcemu sa námietkového konania
                  medzi spoločnosťami Consejo Regulador de la Denominación de Origen Toro a Sociedad Agricola Requingua Ltda

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Sociedad Agricola Requingua Ltda

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka TORO DE PIEDRA pre tovary v triede 33 – prihláška č. 4000501

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Consejo Regulador de la Denominación de Origen Toro

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               obrazová ochranná známka Spoločenstva D. ORIGEN TORO, zapísaná pre tovary v triede 33; španielska obrazová ochranná známka
                  Denominación de Origen TORO zapísaná pre tovary v triede 33

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Sociedad Agricola Requingua Ltda je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 27. septembra 2016.#Satkirit Holdings Ltd proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie luvo – Skoršia slovná ochranná známka Európskej únie luvo – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť tovarov a služieb – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-449/15.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 12. decembra 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Parthenon AE Oikodomikon - Technikon - Touristikon - Viomichanikon - Emporikon kai Exagogikon Ergasion. # Arbitrážna doložka - Štvrtý rámcový program pre výskum, technologický rozvoj a predvedenie - Vymáhanie preddavkov # Vec T-7/05.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 12. decembra 2006 – Komisia/Parthenon
      (vec T‑7/05)
      „Arbitrážna doložka – Štvrtý rámcový program pre výskum, technologický rozvoj a predvedenie – Vymáhanie preddavkov“
      Konanie – Podanie návrhu na Súd prvého stupňa na základe arbitrážnej doložky (článok 238 ES; rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady
         č. 1110/94) (pozri body 73 – 92, 94 – 107)

      Predmet

               Žaloba podaná podľa článku 238 ES s cieľom vymáhať preddavky vyplatené v rámci zmluvy FAIR-CT98-9544, ktorú vypovedala Komisia
                  z dôvodu neplnenia zmluvných povinností žalovaným

            Výrok

                  1.

                  Žalovaný, Parthenon AE Oikodomikon – Technikon – Touristikon – Viomichanikon – Emporikon kai Exagogikon Ergasion, je povinný
                     zaplatiť Komisii sumu 154 383,53 eur, zvýšenú o úroky podľa úrokovej miery stanovenej Európskou centrálnou bankou pre hlavné
                     refinančné operácie, zvýšenú o jeden a pol bodu za obdobie od 31. júla do 31. decembra 2002 a o dva body od 1. januára 2003
                     až do úplného splatenia dlhu.

                  2.

                  V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  Komisia znáša tretinu svojich vlastných trov konania a tretinu trov konania žalovaného, žalovaný znáša dve tretiny svojich
                     vlastných trov konania, ako aj dve tretiny trov konania Komisie.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 10. marca 2016.#credentis AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva Curodont – Skoršia národná slovná ochranná známka Eurodont – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-53/15.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 8. októbra 2014. # Laboratoires Polive proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Spojené veci T-122/13 a T-123/13.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu z 24. marca 2015.#Carola Maggiulli proti Európskej komisii.#Verejná služba – Povýšenie – Povyšovanie v roku 2013 – Rozhodnutie o nepovýšení – Porovnávacie hodnotenie zásluh.#Vec F-61/14.