title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 10. decembra 2013.#Európska komisia proti Írsku a i.#Odvolanie – Štátna pomoc – Oslobodenie od spotrebných daní z minerálnych olejov – Úloha súdu – Dôvod uvádzaný súdom únie ex offo – Vzťah medzi daňovou harmonizáciou a kontrolou štátnej pomoci – Právomoci Rady a právomoci Komisie – Zásada právnej istoty – Prezumpcia zákonnosti aktov Únie.#Vec C‑272/12 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 10. decembra 2013 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Štátna pomoc — Oslobodenie od spotrebných daní z minerálnych olejov — Úloha súdu — Dôvod uvádzaný súdom únie ex offo — Vzťah medzi daňovou harmonizáciou a kontrolou štátnej pomoci — Právomoci Rady a právomoci Komisie — Zásada právnej istoty — Prezumpcia zákonnosti aktov Únie“
      Vo veci C‑272/12 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 1. júna 2012,

         Európska komisia, v zastúpení: V. Di Bucci, G. Conte, D. Grespan, N. Khan a K. Walkerová, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:

         Írsko, v zastúpení: E. Creedon, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. McGarry, SC, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

         Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a pôvodne J. Gstalter, neskôr N. Rouam, splnomocnení zástupcovia,

         Talianska republika, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Aiello, avvocato dello Stato, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

         Eurallumina SpA, so sídlom v Portoscuso (Taliansko), v zastúpení: R. Denton, A. Stratakis, L. Martin Alegi a L. Philippou, solicitors,

         Aughinish Alumina Ltd, so sídlom v Askeatone (Írsko), v zastúpení: C. Waterson, C. Little a J. Handoll, solicitors,
      žalobcovia v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, R. Silva de Lapuerta a T. von Danwitz, sudcovia A. Rosas, J. Malenovský, E. Levits, A. Arabadžiev, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas (spravodajca) a C. Vajda,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. apríla 2013,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. júla 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Európska Komisia sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie z 21. marca 2012, Írsko a i./Komisia (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06 RENV, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zrušil rozhodnutie Komisie 2006/323/ES zo 7. decembra 2005 o oslobodení od spotrebnej dane z minerálnych olejov používaných ako palivo na výrobu oxidu hlinitého v Gardanne, v regióne Shannon a na Sardínii, implementovanom Francúzskom, Írskom a Talianskom v uvedenom poradí (Ú. v. EÚ L 119, 2006, s. 12, ďalej len „sporné rozhodnutie“), v rozsahu, v akom konštatuje alebo vychádza z konštatovania, že oslobodenia minerálnych olejov používaných ako palivo pri výrobe oxidu hlinitého od spotrebnej dane poskytované Francúzskou republikou, Írskom a Talianskou republikou do 31. decembra 2003 predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, a v akom Francúzskej republike, Írsku a Talianskej republike nariaďuje prijať všetky opatrenia nevyhnutné na to, aby príjemcovia vrátili uvedené oslobodenia v rozsahu, v akom neodviedli spotrebnú daň aspoň vo výške 13,01 eura za 1000 kg ťažkých vykurovacích olejov.

         Právny rámec

               2

               Spotrebné dane z minerálnych olejov boli upravované viacerými smernicami, a to smernicou Rady 92/81/EHS z 19. októbra 1992 o harmonizácii štruktúry spotrebných daní z minerálnych olejov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 316, s. 12), smernicou Rady 92/82/EHS z 19. októbra 1992 o aproximácii sadzieb spotrebných daní z minerálnych olejov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 316, s. 19) a smernicou Rady 2003/96/ES z 27. októbra 2003 o reštrukturalizácii právneho rámca spoločenstva pre zdaňovanie energetických výrobkov a elektriny (Ú. v. EÚ L 283, s. 51; Mim. vyd. 09/001, s. 405), ktorá zrušila smernice 92/81 a 92/82 s účinnosťou od 31. decembra 2003.

               3

               Článok 8 ods. 4 smernice 92/81 uvádzal:
               „Rada môže na návrh Komisie ktorémukoľvek členskému štátu jednomyseľne povoliť zavedenie ďalších oslobodení od dane alebo daňových úľav z dôvodov osobitných politík.
               Členský štát, ktorý si želá zaviesť takéto opatrenie, informuje o ňom Komisiu a Komisii tiež poskytne všetky dôležité a potrebné informácie. Komisia bude do jedného mesiaca informovať ostatné členské štáty o navrhovaných opatreniach.
               Predpokladá sa, že Rada schválila navrhované oslobodenie od dane alebo daňovú úľavu, ak v období dvoch mesiacov odo dňa, keď boli členské štáty informované podľa predchádzajúceho pododseku, ani Komisia, ani žiadny členský štát nepožiadal Radu o preskúmanie tejto záležitosti.“ [neoficiálny preklad]

               4

               Podľa článku 8 ods. 5 tejto smernice:
               „Ak Komisia usúdi, že oslobodenia od dane alebo daňové úľavy stanovené v odseku 4 nemožno ponechať v platnosti najmä z dôvodu nekalej hospodárskej súťaže alebo narušenia fungovania vnútorného trhu, alebo z dôvodov politiky Spoločenstva v oblasti ochrany životného prostredia, predloží Rade príslušné návrhy. Rada o týchto návrhoch rozhoduje jednomyseľne.“ [neoficiálny preklad]

               5

               Článok 6 smernice 92/82 stanovil minimálnu sadzbu spotrebnej dane z ťažkých vykurovacích olejov s účinnosťou od 1. januára 1993 na 13 eur za 1000 kg.

               6

               Smernica 2003/96 v článku 2 ods. 4 písm. b) druhej zarážke stanovila, že sa neuplatňuje na dvojité používanie energetických výrobkov, to znamená na také výrobky, ktoré sa používajú ako vykurovacie palivo a zároveň na iné účely než ako palivo alebo vykurovacie palivo. Používanie energetických výrobkov na chemickú redukciu, pri elektrolýze a metalurgických procesoch sa považuje za dvojité používanie. Od 1. januára 2004, keď sa táto smernica stala uplatniteľnou, už neexistuje minimálna sadzba spotrebnej dane z ťažkých vykurovacích olejov používaných na výrobu oxidu hlinitého. Navyše uvedená smernica vo svojom článku 18 ods. 1 povolila členským štátom, aby naďalej, a to až do 31. decembra 2006, uplatňovali daňové úľavy alebo oslobodenia od daní stanovené v prílohe II, v ktorej sa uvádzajú oslobodenia od spotrebných daní pre ťažký palivový olej používaný na výrobu oxidu hlinitého v regióne Gardanne, v regióne Shannon a na Sardínii.

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               7

               Írsko v regióne Shannon od roku 1983, Talianska republika na Sardínii od roku 1993 a Francúzska republika v regióne Gardanne od roku 1997 uplatňujú oslobodenie od spotrebnej dane z minerálnych olejov používaných na výrobu oxidu hlinitého.

               8

               Tieto oslobodenia (ďalej len „sporné oslobodenia“) boli povolené rozhodnutím Rady 92/510/EHS z 19. októbra 1992, ktorým sa členským štátom povoľuje pokračovať v uplatňovaní existujúcich znížených sadzieb spotrebnej dane alebo oslobodení od spotrebnej dane pri určitých minerálnych olejoch používaných na osobitné účely v súlade s postupom uvedeným v článku 8 ods. 4 smernice 92/81 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 316, s. 16), rozhodnutím Rady 93/697/ES z 13.decembra 1993, ktorým sa niektorým členským štátom povoľuje uplatňovať alebo pokračovať v uplatňovaní existujúcich znížených sadzieb spotrebnej dane alebo oslobodení od spotrebnej dane pri určitých minerálnych olejoch používaných na osobitné účely v súlade s postupom uvedeným v článku 8 ods. 4 smernice 92/81 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 321, s. 29) a rozhodnutím Rady 97/425/ES z 30. júna 1997, ktorým sa členským štátom povoľuje uplatňovať alebo pokračovať v uplatňovaní existujúcich znížených sadzieb spotrebnej dane alebo oslobodení od spotrebnej dane pri určitých minerálnych olejoch používaných na osobitné účely v súlade s postupom stanoveným v smernici 92/81 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 182, s. 22). Tieto oslobodenia boli viackrát Radou predĺžené, naposledy rozhodnutím Rady 2001/224/ES z 12. marca 2001 o znížených sadzbách spotrebnej dane a oslobodení od takých daní z určitých minerálnych olejov použitých na zvláštne účely (Ú. v. ES L 84, s. 23; Mim. vyd. 09/001, s. 342) až do 31. decembra 2006.

               9

               V odôvodnení 5 tohto posledného uvedeného rozhodnutia sa spresňuje, že je bez vplyvu na „výsledok postupov o narušení fungovania jednotného trhu, ktoré môžu prebehnúť na základe článkov [87 ES] a [88 ES]“, a že „nemá ani vplyv na povinnosť členských štátov oznámiť Komisii zamýšľané poskytnutie štátnej podpory [štátnej pomoci – neoficiálny preklad] podľa článku [88 ES]“.

               10

               Tromi rozhodnutiami z 30. októbra 2001 Komisia začala konanie podľa článku 88 ods. 2 ES vo vzťahu ku každému zo sporných oslobodení. Na záver tohto konania Komisia prijala sporné rozhodnutie, podľa ktorého:

                        —

                        oslobodenia ťažkých vykurovacích olejov používaných na výrobu oxidu hlinitého od spotrebnej dane poskytnuté Írskom, Francúzskou republikou a Talianskou republikou do 31. decembra 2003 predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES,

                        —

                        pomoc poskytnutá od 17. júla 1990 do 2. februára 2002 v rozsahu, v akom je nezlučiteľná so spoločným trhom, nebude vrátená, keďže by to bolo v rozpore so všeobecnými zásadami práva Spoločenstva,

                        —

                        pomoc poskytnutá od 3. februára 2002 do 31. decembra 2003 nie je zlučiteľná so spoločným trhom v zmysle článku 87 ods. 3 ES v rozsahu, v akom príjemcovia neplatili najmenej 13,01 eura za 1000 kg ťažkých vykurovacích olejov, a

                        —

                        táto posledná uvedená pomoc musí byť vrátená.

               11

               V spornom rozhodnutí Komisia zastávala názor, že sporné oslobodenia predstavujú novú pomoc a nie existujúcu pomoc v zmysle článku 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku [88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339). Komisia založila toto posúdenie najmä na skutočnosti, že sporné oslobodenia neexistovali pred nadobudnutím platnosti Zmluvy ES v dotknutých členských štátoch, že nikdy neboli analyzované ani povolené na základe pravidiel upravujúcich štátnu pomoc a že neboli nikdy oznámené.

               12

               Komisia po tom, čo vysvetlila, v akom ohľade je predmetná pomoc nezlučiteľná so spoločným trhom, dospela k záveru, že vzhľadom na rozhodnutia Rady o povolení sporných oslobodení (ďalej len „rozhodnutia o povolení“) a skutočnosť, že tieto rozhodnutia boli prijaté na jej návrh, by vrátenie nezlučiteľnej pomoci poskytnutej pred 2. februárom 2002, kedy boli rozhodnutia o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES uverejnené v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, bolo v rozpore so zásadou ochrany legitímnej dôvery a zásadou právnej istoty.

         Konanie a napadnutý rozsudok

               13

               Návrhmi doručenými do kancelárie Súdu prvého stupňa 16., 17. a 23. februára 2006 podali Talianska republika, Írsko, Francúzska republika, Eurallumina SpA (ďalej len „Eurallumina“) a Aughinish Alumina Ltd (ďalej len „AAL“) žaloby o úplnú alebo čiastočnú neplatnosť sporného rozhodnutia.

               14

               Rozsudkom z 12. decembra 2007, Írsko a i./Komisia (T‑50/06, T‑56/06, T‑60/06, T‑62/06 a T‑69/06), Súd prvého stupňa zrušil sporné rozhodnutie. Súdny dvor rozsudkom z 2. decembra 2009, Komisia/Írsko a i. (C-89/08 P, Zb. s. I-11245), na ktorý sa odkazuje pre úplnejší opis predchádzajúceho konania, zrušil tento rozsudok v rozsahu, v akom ním bolo zrušené sporné rozhodnutie z dôvodu, že v tomto rozhodnutí Komisia porušila povinnosť odôvodnenia, pokiaľ ide o neuplatnenie článku 1 písm. b) bodu v) nariadenia č. 659/1999 v danom prípade.

               15

               V nadväznosti na vrátenie vecí Všeobecnému súdu tento súd rozhodol o spojení vecí na účely písomnej časti konania, ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

               16

               Všeobecný súd v napadnutom rozsudku vyhovel žalobným dôvodom alebo výhradám, ktoré predložili účastníci konania, resp. niektorí z nich, založeným na porušení zásad právnej istoty a prezumpcie zákonnosti aktov Európskej únie, ktorými žalobcovia Komisii v podstate vytýkali, že uvedeným rozhodnutím čiastočne zmarila právne účinky, ktoré mali rozhodnutia o povolení, na základe čoho potom sporné rozhodnutie opätovne zrušil. Všeobecný súd pri skúmaní týchto žalobných dôvodov najmä zastával názor, že tieto rozhodnutia bránia tomu, aby Komisia mohla dotknutým členským štátom pripísať sporné oslobodenia, a teda tomu, aby ich mohla kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES. Vo veci T‑62/06 RENV okrem toho Všeobecný súd vyhovel námietke založenej na porušení zásady riadnej správy vecí verejných.

         Návrhy účastníkov konania

               17

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok, vrátil vec Všeobecnému súdu na ďalšie konanie a rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.

               18

               Írsko, Francúzska republika, Talianska republika, Eurallumina a AAL navrhujú, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.

         O odvolaní

               19

               Komisia uvádza na podporu svojho odvolania päť odvolacích dôvodov. Prvé dva odvolacie dôvody sú procesnej povahy, zatiaľ čo zvyšné tri sa zakladajú na porušení hmotnoprávnych predpisov Únie.

               20

               Prvý odvolací dôvod je založený na nedostatku právomoci Všeobecného súdu, vadách konania, ako aj na porušení dispozičnej zásady, článku 21 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 44 ods. 1 a článku 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, a subsidiárne na nedostatku odôvodnenia.

         Argumentácia účastníkov konania

               21

               Komisia Všeobecnému súdu vytýka, že vzal do úvahy ex offo dôvod založený na porušení článku 87 ods. 1 ES, resp. že prekvalifikoval samotný predmet žaloby. Domnieva sa totiž, že skutočnou príčinou, ktorá viedla k zrušeniu sporného rozhodnutia, je to, že sporné oslobodenia podľa Všeobecného súdu nepodliehali pravidlám kontroly štátnej pomoci, keďže neboli pripísateľné dotknutým členským štátom, ale Únii. Tento dôvod však neuplatňoval žiadny zo žalobcov v konaní na prvom stupni, pričom do diskusie bol zaradený na základe otázky Všeobecného súdu položenej účastníkom konania 20. júla 2011, takže tento dôvod nemohol byť vzatý do úvahy ex offo. Všeobecný súd sa následne v napadnutom rozsudku usiloval o to, aby tento dôvod korešpondoval s dôvodmi, ktoré uviedli účastníci konania, založenými na porušení zásad právnej istoty a prezumpcie zákonnosti aktov Únie.

               22

               Írsko, Francúzska republika, Talianska republika, Eurallumina a AAL s týmto prvým odvolacím dôvodom nesúhlasia.

               23

               Francúzska republika a Talianska republika po prvé uvádzajú, že odôvodnenie uvedené v napadnutom rozsudku sa nezakladá len na nepripísateľnosti sporných oslobodení členským štátom, ale aj na preskúmaní skreslenia hospodárskej súťaže spolu s pripísateľnosťou opatrenia štátu, čo predstavuje dve podmienky, ktoré musia byť splnené na účely kvalifikácie opatrenia ako štátnej pomoci. Talianska republika však tvrdí, že aj keď je Všeobecný súd povinný rozhodovať v medziach definovaných žalobnými dôvodmi, aj tak môže ex offo overiť, či chýba niektorá z podstatných podmienok existencie štátnej pomoci, ak pritom neprekročí rámec ustanovení uvádzaných na podporu týchto dôvodov.

               24

               Írsko a Talianska republika dodávajú, že Všeobecný súd mohol vziať do úvahy ex offo porušenie podstatných formálnych náležitostí. V prejednávanom prípade pritom Komisia tým, že v spornom rozhodnutí neuviedla dôvody, pre ktoré zastávala názor, že sporné oslobodenia sú pripísateľné členským štátom, porušila svoju povinnosť odôvodnenia.

               25

               Francúzska republika, Eurallumina a AAL po druhé v podstate zastávajú názor, že Všeobecný súd rozvinul nimi uvádzané žalobné dôvody, a to vzhľadom na výmenu informácií, ku ktorej došlo medzi účastníkmi konania v priebehu konania. Francúzska republika pripomína, že jej prvý žalobný dôvod smerujúci k zrušeniu rozhodnutia bol založený na nerešpektovaní pojmu štátna pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, zatiaľ čo Eurallumina uvádza, že bez toho, aby použila pojem „pripísateľnosť“, položila otázku, či oslobodenie, ktoré sa jej týka, môže predstavovať pomoc poskytnutú Talianskou republikou. Práve samotná Komisia vniesla do diskusie otázku pripísateľnosti sporných oslobodení ako obranu proti žalobnému dôvodu založenému na porušení zásady právnej istoty. Podľa Eurallumina mal Všeobecný súd vtedy túto otázku posúdiť, aby tak odmietol tvrdenia Komisie a aby potvrdil svoje posúdenie otázky, či účinky povolenia, ktoré udelila európska inštitúcia a ktoré neponecháva nijaký rozhodovací priestor na jeho vykonanie členským štátom, je možné spochybniť a zmariť, ako to urobila iná inštitúcia Únie. Podľa AAL Všeobecný súd len preskúmal a následne zamietol tvrdenie Komisie.

               26

               Francúzska republika, Talianska republika a Eurallumina po tretie zastávajú názor, že v každom prípade otázka pripísateľnosti sporných oslobodení má relatívny význam v odôvodnení napadnutého rozsudku, ktorý, ak by sa aj tomuto prvému dôvodu vyhovelo, by zostával odôvodnený na základe iných dôvodov.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               27

               Z pravidiel upravujúcich konanie na súdoch Únie, najmä z článku 21 Štatútu Súdneho dvora a článku 44 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, vyplýva, že spor je v zásade určený a vymedzený účastníkmi konania a že súd Únie nemôže rozhodovať ultra petita.

               28

               Hoci niektoré žalobné dôvody, akými sú neexistencia alebo nedostatok odôvodnenia predmetného rozhodnutia, patriace medzi podstatné formálne náležitosti, môžu či dokonca musia byť vzaté do úvahy ex offo, naproti tomu žalobný dôvod týkajúci sa materiálnej zákonnosti uvedeného rozhodnutia, patriaci medzi porušenia Zmlúv alebo každého právneho predpisu týkajúceho sa ich vykonania v zmysle článku 263 ZFEÚ, môže súd Únie preskúmať len vtedy, ak ho uvádza žalobca (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. apríla 1998, Komisia/Sytraval a Brink’s France, C-367/95 P, Zb. s. I-1719, bod 67; z 30. marca 2000, VBA/Florimex a i., C-265/97 P, Zb. s. I-2061, bod 114, ako aj Komisia/Írsko a i., už citovaný, bod 40).

               29

               Žalobný dôvod založený na porušení článku 87 ods. 1 ES z dôvodu nepripísateľnosti predmetného opatrenia štátu teda nemôže byť vzatý do úvahy ex offo.

               30

               V prejednávanom prípade Všeobecný súd po tom, ako v bodoch 73 a 74 napadnutého rozsudku pripomenul, že na to, aby bolo možné výhody kvalifikovať ako pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, musia byť najmä pripísateľné štátu, v bodoch 98 a 99 tohto rozsudku zamietol tvrdenia Komisie, podľa ktorých rozhodnutia o povolení nemohli v nijakom prípade zbaviť Írsko, Francúzsku republiku a Taliansku republiku ich povinnosti dodržať postupy a pravidlá v oblasti štátnej pomoci a podľa ktorých Rada nemohla pri výkone svojich vlastných právomocí v oblasti daňovej harmonizácie zasahovať do právomoci Komisie v oblasti štátnej pomoci. Zastával názor, že výhody, ktoré sporné oslobodenia mohli prípadne priniesť svojim príjemcom, boli priznané v súlade s rozhodnutiami o povolení, takže neboli pripísateľné členským štátom, ale Únii, a že Komisia ich pri výkone svojich takmer výlučných právomocí vyplývajúcich z článkov 87 ES a 88 ES nemohla kvalifikovať ako štátnu pomoc.

               31

               V bode 104 napadnutého rozsudku Všeobecný súd dospel k záveru, že rozhodnutia o povolení bránili tomu, aby Komisia mohla dotknutým členským štátom pripísať sporné oslobodenia, a teda tomu, aby ich mohla kvalifikovať ako štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES a nariadiť ich čiastočné vrátenie, keďže ich považovala za nezlučiteľné s vnútorným trhom v zmysle článku 87 ods. 3 ES.

               32

               V bode 110 a vo výroku napadnutého rozsudku Všeobecný súd zrušil sporné rozhodnutie „v rozsahu, v akom konštatuje alebo vychádza z konštatovania, že [sporné] oslobodenia… predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES“, a v akom nariaďuje, aby príjemcovia vrátili uvedené oslobodenia.

               33

               Keďže Všeobecný súd zastával názor, že sporné oslobodenia sú pripísateľné Únii, nevzal do úvahy žalobný dôvod založený na porušení podstatných formálnych náležitostí, ako to tvrdili Írsko a Talianska republika, ale žalobný dôvod týkajúci sa materiálnej zákonnosti sporného rozhodnutia patriaci medzi porušenia Zmluvy ES.

               34

               Ako však tvrdí Komisia a ako konštatuje generálny advokát v bodoch 57 až 63 svojich návrhov, žiadny zo žalobcov na Všeobecnom súde takýto žalobný dôvod neuviedol. Zo spisu Všeobecného súdu totiž vyplýva, že otázku pripísateľnosti sporných oslobodení, o ktorej sa len zmieňujú jednak Komisia vo svojom vyjadrení k žalobe vo veci T‑56/06, ako aj Eurallumina vo svojej replike vo veci T‑62/06, v ktorej však uviedla, „že predsa nie je nevyhnutné sa týmto problémom zaoberať“, do diskusie vniesol Všeobecný súd, ktorý účastníkom konania položil písomnú otázku, ako to napokon vyplýva aj z bodu 98 napadnutého rozsudku.

               35

               Na rozdiel od toho, či tvrdia Francúzska republika, Eurallumina a AAL, nemožno sa domnievať, že Všeobecný súd rozvinul žalobné dôvody, ktoré uviedli účastníci konania. Hoci totiž Všeobecný súd viazal otázku pripísateľnosti sporných oslobodení na žalobné dôvody uvádzané účastníkmi konania založené na porušení zásady prezumpcie zákonnosti aktov Únie a zásady právnej istoty, platí, že na jednej strane táto otázka vychádza z odlišného žalobného dôvodu rozdielnej povahy, ktorý sa netýka porušenia všeobecných zásad práva Únie, ale porušenia Zmluvy ES, a že na druhej strane účastníci konania, ako to vyplýva najmä z opisu ich žalobných dôvodov uvedeného v bodoch 53 až 56 napadnutého rozsudku, tieto zásady neuvádzali preto, aby sa dospelo k záveru, že sporné oslobodenia nepredstavujú štátnu pomoc.

               36

               Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa v napadnutom rozsudku tým, že vzal do úvahy ex offo žalobný dôvod, podľa ktorého sporné oslobodenia neboli pripísateľné členským štátom, ale Únii, a z tohto dôvodu nepredstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, dopustil nesprávneho právneho posúdenia.

               37

               Odôvodnenia týkajúce sa pripísateľnosti sporných oslobodení, ktorým sa venujú len body 73, 74, 98, 99 a 104 napadnutého rozsudku, však tvoria len časť jeho odôvodnenia. Je teda potrebné zistiť, či je tento rozsudok podložený aj inými v ňom uvedenými odôvodneniami.

               38

               Všeobecný súd okrem úvah týkajúcich sa nepripísateľnosti sporných oslobodení členským štátom založil napadnutý rozsudok na nasledujúcich odôvodneniach.

               39

               Všeobecný súd najprv v bodoch 63 až 72 napadnutého rozsudku zastával názor, že vzhľadom na spoločný cieľ pravidiel v oblasti harmonizácie vnútroštátnych daňových predpisov a pravidiel v oblasti štátnej pomoci, ktorým je podporovanie riadneho fungovania vnútorného trhu najmä bojom proti skresľovaniu hospodárskej súťaže, je potrebné pri koherentnom vykonávaní týchto pravidiel dospieť k záveru, že pojem skreslenie hospodárskej súťaže má rovnaký rozsah a význam v obidvoch týchto oblastiach. V tejto súvislosti uviedol, že článok 8 ods. 4 a 5 smernice 92/81 priznáva najmä Komisii, ktorá navrhuje, a Rade, ktorá rozhoduje, zodpovednosť za posudzovanie, či prípadne došlo k narušeniu hospodárskej súťaže, aby tak určitému členskému štátu povolili alebo nepovolili uplatňovať alebo pokračovať v uplatňovaní určitého oslobodenia od harmonizovanej spotrebnej dane, a že v prípade protichodných posúdení má Komisia možnosť podať žalobu o neplatnosť proti rozhodnutiu Rady.

               40

               Všeobecný súd ďalej v bodoch 76 až 97 napadnutého rozsudku konštatoval, že v prejednávanom prípade nie je sporné, že Írsko, Francúzska republika a Talianska republika vychádzali na účely uplatňovania alebo pokračovania v uplatňovaní sporných oslobodení až do 31. decembra 2003 z rozhodnutí o povolení, a že konali v úplnom súlade s uvedenými rozhodnutiami, ktoré, keďže stanovovali geograficky a časovo obmedzujúce podmienky, boli pre ne záväzné.

               41

               V tomto kontexte v bodoch 79 až 96 toho istého rozsudku Všeobecný súd odmietol tvrdenia Komisie, podľa ktorých rozhodnutia o povolení na jednej strane boli nevyhnutnou, avšak nie postačujúcou podmienkou na to, aby členské štáty mohli poskytnúť sporné oslobodenia, a na druhej strane nimi nie je dotknutá skutočnosť, že ak uvedené oslobodenia predstavovali štátnu pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, mali sa Komisii oznámiť a Komisia ich mala povoliť podľa článku 88 ES, ako sa uvádzalo v odôvodnení 5 rozhodnutia 2001/224. Všeobecný súd v tejto súvislosti uviedol, že rozhodnutia o povolení vydané pred rozhodnutím 2001/224 neobsahovali takúto výhradu, a vyjadril názor, že uvedené odôvodnenie 5 nie je možné analyzovať ako prejav vôle Rady podmieniť účinky svojho povolenia prípadnými následnými konaniami alebo rozhodnutiami Komisie v oblasti štátnej pomoci.

               42

               Podľa Všeobecného súdu totiž Komisiou predložený výklad odôvodnenia 5 rozhodnutia 2001/224 vyvracia odpoveď Rady na otázky Všeobecného súdu. Okrem toho je tento výklad v každom prípade neprijateľný, keďže za okolností prejednávanej veci by viedol k nezrovnalostiam pri vykonávaní pravidiel v oblasti harmonizácie daňových právnych predpisov a pravidiel v oblasti štátnej pomoci, pretože po prvé rozhodnutia o povolení prijaté jednomyseľne na návrh Komisie vychádzali zo spoločného posúdenia týchto dvoch inštitúcií, podľa ktorého sporné oslobodenia od dane nespôsobujú narušenie hospodárskej súťaže ani nemajú vplyv na riadne fungovanie vnútorného trhu, po druhé regionálna selektívnosť uvedených oslobodení vyplývala priamo z týchto rozhodnutí a po tretie tieto posledné uvedené rozhodnutia povoľovali úplné oslobodenie od spotrebných daní.

               43

               Všeobecný súd napokon po tom, ako v bodoch 100 až 103 napadnutého rozsudku konštatoval, že Komisia nikdy nevyužila právomoci, ktoré mala na základe článku 8 ods. 5 smernice 92/81 alebo článkov 230 ES a 241 ES, aby dosiahla zrušenie, resp. zmenu rozhodnutí o povolení, neplatnosť tých istých rozhodnutí alebo vyhlásenie neplatnosti tejto smernice, v bodoch 104 a 105 tohto rozsudku uviedol, že v okamihu prijatia sporného rozhodnutia bolo rozhodnutie 2001/224 stále platné, že na toto posledné uvedené rozhodnutie, ako aj na rozhodnutia, ktoré mu predchádzali, a na uvedenú smernicu sa vzťahuje prezumpcia zákonnosti, ktorá sa spája s každým aktom Únie, a že všetky vyvolávajú právne účinky. Vyjadril názor, že v dôsledku toho Írsko, Francúzska republika a Talianska republika boli pri pokračovaní v uplatňovaní sporných oslobodení oprávnené opierať sa o tieto rozhodnutia. Všeobecný súd z toho vyvodil, že za konkrétnych okolností prejednávanej veci napadnuté rozhodnutie priamo spochybňovalo platnosť sporných oslobodení a nepriamo, avšak nevyhnutne, spochybňovalo aj platnosť rozhodnutí o povolení a s nimi spojené účinky, čím boli porušené zásady právnej istoty a prezumpcie zákonnosti aktov Únie.

               44

               Všeobecný súd okrem toho v bodoch 107 až 109 napadnutého rozsudku vyhovel námietke založenej na porušení zásady riadnej správy vecí verejných, ktorú vzniesla Eurallumina vo veci T‑62/06 RENV, pričom zastával názor, že takéto porušenie vyplývalo z toho, že Komisia prijala sporné rozhodnutie bez toho, aby zohľadnila osobitné práva, ktoré Talianska republika poskytla tejto spoločnosti podľa rozhodnutia 2001/224, ktorého účinky boli právne chránené zásadou právnej istoty a zásadou prezumpcie zákonnosti aktov Únie.

               45

               Všeobecný súd však tým, že takto rozhodol, nerešpektoval právomoci Rady a Komisie v oblasti harmonizácie právnych predpisov v oblasti spotrebných daní a v oblasti štátnej pomoci.

               46

               Je totiž potrebné pripomenúť, že smernica 92/81 bola prijatá na základe článku 99 Zmluvy EHS (neskôr článok 99 Zmluvy ES, potom článok 93 ES), ktorý Rade zveruje právomoc prijať pravidlá na zosúlaďovanie právnych predpisov týkajúcich sa dane z obratu, spotrebných daní a iných foriem nepriameho zdaňovania, aby sa tým zabezpečilo vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu.

               47

               Rozhodnutia o povolení boli prijaté v súlade s článkom 8 ods. 4 tejto smernice, ktorý Rade priznáva právomoc na návrh Komisie ktorémukoľvek členskému štátu jednomyseľne povoliť zavedenie ďalších oslobodení od dane alebo daňových úľav, ktoré nie sú upravené v uvedenej smernici, a to „z dôvodov osobitných politík“. Postup upravený v tomto článku má odlišný účel a pôsobnosť než režim zavedený v článku 88 ES.

               48

               Ako už Súdny dvor konštatoval v bodoch 29 až 31 rozsudku z 29. júna 2004, Komisia/Rada (C-110/02, Zb. s. I-6333), Zmluva tým, že v článku 88 ES zriadila stále skúmanie a kontrolu pomoci Komisiou, predpokladá, že zistenie prípadnej nezlučiteľnosti pomoci so spoločným trhom vyplýva pri preskúmaní Všeobecným súdom a Súdnym dvorom z príslušného konania, za ktorého uplatnenie je zodpovedná Komisia. Články 87 ES a 88 ES vyhradzujú Komisii ústrednú úlohu pri uznaní prípadnej nezlučiteľnosti pomoci. Právomoc, ktorú má Rada v oblasti štátnej pomoci na základe článku 88 ods. 2 tretieho pododseku ES, má ako taká charakter výnimky, z čoho vyplýva, že sa musí nevyhnutne vykladať reštriktívne (pozri tiež v tomto zmysle rozsudok zo 4. decembra 2013, Komisia/Rada, C‑111/10, bod 39).

               49

               Vzhľadom na to rozhodnutie Rady, ktorým sa členskému štátu v súlade s článkom 8 ods. 4 smernice 92/81 povoľuje zaviesť oslobodenie od spotrebných daní, nemôže mať za následok to, že by sa Komisii bránilo vo výkone právomocí, ktoré jej zveruje Zmluva, a v dôsledku toho ani začatiu postupu upravenému v článku 88 ES na účely posúdenia, či toto oslobodenie predstavuje štátnu pomoc, a ak je to potrebné, ani prijatiu takého rozhodnutia, akým je sporné rozhodnutie, na konci tohto postupu.

               50

               Okolnosť, že rozhodnutia o povolení priznávali úplné oslobodenie od spotrebných daní stanovením presných geografických a časových podmienok a že tieto posledné uvedené podmienky členské štáty prísne dodržiavali, nemala vplyv na rozdelenie právomocí medzi Radu a Komisiu, a teda nemohla Komisiu pozbaviť výkonu jej právomocí.

               51

               Napokon práve v súlade s týmto rozdelením právomocí sa v odôvodnení 5 rozhodnutia 2001/224, ktoré bolo účinné v období, za ktoré sporné rozhodnutie nariaďuje vrátenie pomoci, uvádza, že uvedené rozhodnutie je bez vplyvu na výsledok prípadných postupov, ktoré môžu prebehnúť na základe článkov 87 ES a 88 ES, a nezbavuje členské štáty ich „povinnos[ti]… oznámiť Komisii zamýšľané poskytnutie štátnej podpory [pomoci – neoficiálny preklad]“.

               52

               Platí, že rozhodnutia o povolení boli prijaté na návrh Komisie, pričom Komisia nikdy nevyužila právomoci, ktoré mala na základe článku 8 ods. 5 smernice 92/81, resp. článkov 230 ES a 241 ES, aby dosiahla zrušenie alebo zmenu rozhodnutí o povolení, neplatnosť týchto rozhodnutí alebo vyhlásenie neplatnosti tejto smernice. V tejto súvislosti zo sporného rozhodnutia vyplýva, že Komisia pri prijímaní rozhodnutí Rady o povolení zastávala názor, že tieto rozhodnutia nenarúšajú hospodársku súťaž a nemajú vplyv na riadne fungovanie vnútorného trhu (rozsudok Komisia/Írsko a i., už citovaný, bod 83).

               53

               V každom prípade, ako to uviedla Komisia, pojem štátna pomoc zodpovedá objektívnej situácii a nemôže závisieť od správania alebo vyhlásení inštitúcií (rozsudok Komisia/Írsko a i., už citovaný, bod 72). V dôsledku toho okolnosť, že rozhodnutia o povolení boli prijaté na návrh Komisie, nemohla brániť tomu, aby uvedené oslobodenia boli kvalifikované ako štátna pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES, ak boli splnené podmienky existencie štátnej pomoci. Takáto okolnosť sa mala naproti tomu zohľadniť, pokiaľ ide o povinnosť vrátiť nezlučiteľnú pomoc, vzhľadom na zásadu ochrany legitímnej dôvery a zásadu právnej istoty, ako to Komisia urobila v spornom rozhodnutí, keď nenariadila vrátenie pomoci poskytnutej pred dátumom uverejnenia rozhodnutí o začatí konania podľa článku 88 ods. 2 ES v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

               54

               Z toho vyplýva, že odôvodnenia napadnutého rozsudku uvedené v bodoch 39 až 44 tohto rozsudku nemôžu byť právnym podkladom záveru Všeobecného súdu, podľa ktorého sporné rozhodnutie spochybňuje platnosť rozhodnutí Rady o povolení, a tým porušuje zásady právnej istoty a prezumpcie zákonnosti aktov Únie. To isté platí o závere, ktorý vychádza z tých istých odôvodnení, podľa ktorého Komisia vo veci T‑62/06 RENV porušila zásadu riadnej správy vecí verejných.

               55

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné napadnutý rozsudok zrušiť v celom rozsahu bez toho, aby bolo potrebné skúmať ostatné tvrdenia a dôvody účastníkov konania.

         O vrátení veci Všeobecnému súdu

               56

               V súlade s článkom 61 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu vydať konečný rozsudok sám, ak to stav konania dovoľuje, alebo vrátiť vec na rozhodnutie Všeobecnému súdu.

               57

               Vzhľadom na to, že Všeobecný súd skúmal len časť z veľkého počtu dôvodov uvedených účastníkmi konania, Súdny dvor zastáva názor, že stav konania nedovoľuje, aby sám vydal konečný rozsudok. Spojené veci treba teda vrátiť Všeobecnému súdu na ďalšie konanie.

         O trovách

               58

               Vzhľadom na to, že veci sa vracajú Všeobecnému súdu, o trovách tohto odvolacieho konania sa rozhodne neskôr.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 21. marca 2012, Írsko a i./Komisia (T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06 RENV), sa zrušuje.

                           2.

                           Spojené veci T‑50/06 RENV, T‑56/06 RENV, T‑60/06 RENV, T‑62/06 RENV a T‑69/06 RENV sa vracajú Všeobecnému súdu Európskej únie na ďalšie konanie.

                           3.

                           O trovách konania sa rozhodne neskôr.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyky konania: francúzština, angličtina a taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. júna 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 89/391/EHS - Opatrenia na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci - Článok 2, článok 10 ods. 1, ako aj článok 12 ods. 3 a 4 - Nesprávne prebratie. # Vec C-226/06.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. júna 2008 – Komisia/Francúzsko
      (vec C‑226/06)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 89/391/EHS – Opatrenia na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci – Článok 2, článok 10 ods. 1, ako aj článok 12 ods. 3 a 4 – Nesprávne prebratie“
      Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 89/391 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci [smernica Rady
         89/391, článok 9 ods. 1 písm. c), článok 10 ods. 1 a 3 písm. b), článok 13 ods. 2 písm. a), c), e) a f)] (pozri body 44 – 46, 48 – 54, 58)

      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie všetkých právnych predpisov potrebných na dosiahnutie súladu s článkom
                  2, článkom 10 ods. 1, a článkom 12 ods. 3 a 4 smernice Rady 89/391/EHS z 12. júna 1989 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia
                  bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci (Ú. v. ES L 183, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 349) v stanovenej lehote

            Výrok

                  1.

                  	Francúzska republika si tým, že neprijala zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s článkom
                     2, článkom 10 ods. 1, a článkom 12 ods. 3 a 4 smernice Rady z 12. júna 1989 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti
                     a ochrany zdravia pracovníkov pri práci, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.

                  2.

                  	Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 27. apríla 2016.#X proti Staatssecretaris van Financiën.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločný colný sadzobník – Nariadenie (ES) č. 1186/2009 – Článok 3 – Oslobodenie od dovozného cla – Osobný majetok – Presťahovanie bydliska z tretej krajiny do členského štátu – Pojem ‚bydlisko‘ – Vylúčenie možnosti zriadiť si bydlisko súbežne v členskom štáte a v tretej krajine – Kritériá na určenie miesta bydliska.#Vec C-528/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 27. apríla 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Spoločný colný sadzobník — Nariadenie (ES) č. 1186/2009 — Článok 3 — Oslobodenie od dovozného cla — Osobný majetok — Presťahovanie bydliska z tretej krajiny do členského štátu — Pojem ‚bydlisko‘ — Vylúčenie možnosti zriadiť si bydlisko súbežne v členskom štáte a v tretej krajine — Kritériá na určenie miesta bydliska“
      Vo veci C‑528/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd Holandska, Holandsko) zo 14. novembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 21. novembra 2014, ktorý súvisí s konaním

         X

      proti

         Staatssecretaris van Financiën,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, sudcovia C. Lycourgos, E. Juhász, C. Vajda a K. Jürimäe (spravodajkyňa),
      generálny advokát: H. Saugmandsgaard Øe,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               X, v zastúpení: B. J. B. Boersma, adviseur,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman a M. Noort, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: L. Grønfeldt a H. Kranenborg, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. decembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 nariadenia Rady (ES) č. 1186/2009 zo 16. novembra 2009 ustanovujúceho systém Spoločenstva pre oslobodenie od cla (Ú. v. EÚ L 324, s. 23).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom X a Staatssecretaris van Financiën (štátny tajomník pre financie), vo veci odmietnutia oslobodiť od dovozného cla osobný majetok pána X dovezený z Kataru do Holandska.

         Právny rámec

         Smernica 83/182

               3

               Článok 7 ods. 1 smernice Rady 83/182/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od daní, ktoré platia v rámci spoločenstva pre dočasný dovoz určitých dopravných prostriedkov (Ú. v. ES L 105, 1983, s. 59; Mim. vyd. 09/001, s. 112), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/98/ES z 20. novembra 2006 (Ú. v. EÚ L 363, s. 129) (ďalej len „smernica 83/182“), uvádza:
               „Na účely tejto smernice sa ‚bydliskom‘ rozumie miesto, kde určitá osoba žije, aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku, pre svoje osobné a pracovné väzby, poprípade u osoby, ktorá nemá žiadne pracovné väzby, pre osobné väzby, z ktorých vyplýva úzke spojenie medzi týkajúcou sa osobou a miestom, kde žije.
               Za bydlisko osoby, ktorú pracovné väzby pútajú k in[é]mu miestu ako osobné väzby, a ktorá preto žije striedavo na rôznych miestach nachádzajúcich sa v dvoch alebo viacerých členských štátoch, sa však považuje miesto, ku ktorému má osobné väzby, ak sa tam táto osoba pravidelne vracia. …“

         Smernica 83/183/EHS

               4

               Článok 6 ods. 1 smernice Rady 83/183/EHS z 28. marca 1983, o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. ES L 105, 1983, s. 64; Mim. vyd. 09/001, s. 117), ktorá bola zrušená smernicou Rady 2009/55/ES z 25. mája 2009 o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahujú na trvalé premiestnenie osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. EÚ L 145, s. 36), mal identický obsah ako článok 7 ods. 1 smernice 83/182.

         Nariadenie č. 1186/2009

               5

               Nariadenie č. 1186/2009 zrušilo nariadenie Rady (EHS) č. 918/83 z 28. marca 1983 ustanovujúce systém spoločenstva pre oslobodenie od cla (Ú. v. ES L 105, s. 1; Mim. vyd. 02/001, s. 419).

               6

               Odôvodnenia 3 a 4 nariadenia č. 1186/2009 uvádzajú:

                        „(3)

                        … za určitých presne definovaných okolností, kde na základe osobitných podmienok, za ktorých je tovar dovážaný, chýba obvyklá potreba chrániť hospodárstvo, je… zaťaženie neodôvodnené.

                        (4)

                        Je želateľné, aby za takýchto okolností boli vykonané opatrenia, ktoré sú tradičné vo väčšine systémov colných pravidiel a ktoré umožňujú uplatniť na tovar oslobodenia od dovozného cla, ktorým by za normálnych okolností podliehali.“

               7

               Článok 2 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia znie:
               „… Osobným majetkom nie je tovar, ktorého povaha alebo množstvo svedčí o tom, že ide o tovar na obchodné účely.“

               8

               Článok 3 uvedeného nariadenia stanovuje:
               „Pokiaľ články 4 až 11 neustanovujú inak, osobný majetok dovážaný fyzickými osobami sťahujúcimi sa z bydliska v tretej krajine na colné územie Spoločenstva je oslobodený od dovozného cla.“

               9

               Článok 4 rovnakého nariadenia uvádza:
               „Oslobodenie sa vzťahuje na osobný majetok, ktorý:

                        a)

                        s výnimkou osobitných prípadov odôvodnených okolnosťami, bol vo vlastníctve dotknutej osoby a v prípade, že nejde o spotrebný tovar, bol používaný touto osobou v mieste pôvodného bydliska najmenej šesť mesiacov pred dňom, kedy táto osoba prestala mať bydlisko v tretej krajine, z ktorej sa vysťahovala;

                        b)

                        v novom bydlisku dotknutej osoby sa má používať na rovnaký
                        účel.

                  …“

               10

               Článok 5 ods. 1 nariadenia č. 1186/2009 znie:
               „Oslobodenie môže byť priznané len osobám, ktorých bydlisko bolo mimo colného územia Spoločenstva nepretržite po dobu najmenej 12 mesiacov.“

               11

               V zmysle článku 7 ods. 1 tohto nariadenia sa oslobodenie prizná len na osobný majetok, pri ktorom dotknutá osoba navrhla prepustenie do voľného obehu pred uplynutím lehoty 12 mesiacov odo dňa, keď si zriadila bydlisko na colnom území Spoločenstva.

               12

               Článok 9 uvedeného nariadenia uvádza možnosť, aby bolo oslobodenie osobného majetku navrhnutého na prepustenie do voľného obehu priznané aj pred tým, ako si dotknutá osoba zriadi bydlisko na colnom území Spoločenstva, za predpokladu, že táto osoba sa zaviaže zriadiť si toto bydlisko v lehote šiestich mesiacov.

               13

               Podľa článku 10 tohto nariadenia, ak z dôvodu pracovných povinností dotknutá osoba opustí tretiu krajinu, kde mala bydlisko, bez toho, aby si súčasne zriadila bydlisko na colnom území Spoločenstva, avšak s úmyslom zriadiť si ho tam neskôr, môžu príslušné orgány povoliť oslobodenie od cla pre osobný majetok prepravený na tento účel.

               14

               Článok 11 nariadenia č. 1186/2009 umožňuje príslušným orgánom udeliť výnimku z niektorých podmienok na oslobodenie od dovozného cla podľa článku 3 tohto nariadenia.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               15

               Do 1. marca 2008 mal žalobca vo veci samej bydlisko v Holandsku, kde aj pracoval. Od 1. marca 2008 do 1. augusta 2011 pracoval v Katare, kde mu zamestnávateľ poskytoval aj ubytovanie. Žalobca vo veci samej mal v tejto tretej krajine tak osobné, ako aj pracovné väzby. Jeho manželka pritom naďalej žila a pracovala v Holandsku. Navštívila ho v Katare šesťkrát na celkovo 83 dní. Počas relevantného obdobia žalobca vo veci samej strávil mimo Kataru 281 dní, počas ktorých navštívil svoju manželku, plnoleté deti a ostatnú rodinu v Holandsku a strávil dovolenku v iných štátoch.

               16

               Pred svojím návratom do Holandska požiadal žalobca vo veci samej o udelenie povolenia na dovoz osobného majetku z Kataru do Únie s oslobodením od dovozného cla na základe článku 3 nariadenia č. 1186/2009. Táto žiadosť bola zamietnutá rozhodnutím daňového inšpektora z dôvodu, že nedošlo k presťahovaniu bydliska do Holandska v zmysle uvedeného článku. V skutočnosti si počas svojho pobytu v Katare ponechal svoje bydlisko v uvedenom členskom štáte, a teda nikdy nemal bydlisko v tejto tretej krajine.

               17

               Žalobca vo veci samej podal proti tomuto zamietavému rozhodnutiu žalobu na Rechtbank te Haarlem (Prvostupňový súd Haarlem), ktorý jeho návrhu vyhovel. Daňový inšpektor podal odvolanie proti tomuto rozhodnutiu na Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam). Tento súd uviedol, že podľa judikatúry Súdneho dvora je bydliskom miesto, kde má dotknutá osoba trvalý stred svojich záujmov. Ďalej pripomenul, že pokiaľ ide o osobné a pracovné väzby žalobcu vo veci samej, nie je možné určiť, kde sa nachádza trvalý stred jeho záujmov. Za týchto okolností je podľa uvedeného súdu potrebné dať prednosť osobným väzbám s tým dôsledkom, že počas dotknutého obdobia sa bydlisko žalobcu vo veci samej nenachádzalo v Katare, ale v Holandsku.

               18

               Žalobca podal proti tomuto rozsudku kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd. Tento súd po tom, čo konštatoval, že nariadenie č. 1186/2009 neobsahuje definíciu pojmu „bydlisko“, dospel k záveru, že prístup Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam) vedie k otázke, či mal žalobca vo veci samej počas dotknutého obdobia bydlisko tak v Holandsku, ako aj v Katare. Zdôraznil, že ciele uvedeného nariadenia sa za okolností ako vo veci samej nejavia byť v rozpore so súbežnou existenciou bydliska v Holandsku aj v Katare, ako ani s uplatnením oslobodenia od dovozného cla podľa článku 3 uvedeného nariadenia, keď žalobca vo veci samej zrušil svoje bydlisko v Katare a prepravil svoj osobný majetok z Kataru do Holandska.

               19

               Za predpokladu, že nariadenie č. 1186/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že vylučuje možnosť dvojitého bydliska, vnútroštátny súd si želá vedieť, ktoré kritériá je potrebné zohľadniť za okolností ako vo veci samej na určenie, ktoré z dvoch miest pobytu treba pokladať za bydlisko na účely uplatňovania tohto nariadenia. V tomto ohľade sa tento súd pýta na relevantnosť kritérií vymedzených Súdnym dvorom vo veciach Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) pre stanovenie miesta „bydliska“ v zmysle článku 7 ods. 1 smernice 83/182 a článku 6 ods. 1 smernice 83/183, a to osobitne pokiaľ ide o prednosť, ktorú by pri takomto stanovení mohli mať osobné väzby.

               20

               Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd Holandska) rozhodol prerušiť súdne konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Zahŕňa nariadenie č. 1186/2009 možnosť, že fyzická osoba má svoje bydlisko súčasne v členskom štáte aj v tretej krajine, a ak áno, platí potom oslobodenie od dovozného cla stanovené v článku 3 tohto nariadenia pre osobný majetok, ktorý sa do Únie prepraví v rámci zrušenia bydliska tejto fyzickej osoby v tretej krajine?

                        2.

                        Ak nariadenie č. 1186/2009 vylučuje dvojité bydlisko a posúdenie všetkých okolností nepostačuje na určenie bydliska, podľa akého pravidla alebo pomocou akých kritérií treba potom na účely uplatnenia tohto nariadenia stanoviť, v ktorej krajine má dotknutá osoba svoje bydlisko v prípade ako vo veci samej, keď v tretej krajine disponuje osobnými aj pracovnými väzbami a v členskom štáte má osobné väzby?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               21

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 nariadenia č. 1186/2009 vykladať v tom zmysle, že na účely uplatňovania tohto článku môže mať fyzická osoba bydlisko súbežne v členskom štáte aj v tretej krajine. V prípade kladnej odpovede sa tento súd ďalej pýta, či sa na osobný majetok dovezený touto fyzickou osobou do Únie v rámci zrušenia jej bydliska v tretej krajine uplatní oslobodenie od dovozného cla stanovené uvedeným ustanovením.

               22

               Keďže nariadenie č. 1186/2009 neobsahuje definíciu pojmu „bydlisko“ použitého v jeho článku 3, je pri určení rozsahu tohto článku potrebné súčasne zohľadniť jeho znenie, kontext a jeho ciele (rozsudok Angerer, C‑477/13, EU:C:2015:239, bod 26 a citovaná judikatúra).

               23

               Pokiaľ ide o znenie článku 3 nariadenia č. 1186/2009, je potrebné na jednej strane konštatovať, že pojem „bydlisko“ sa v ňom uvádza v jednotnom čísle, čo podporuje záver, že fyzická osoba nemôže mať v rovnakom čase viac než jedno bydlisko. Okrem toho tento článok podmieňuje priznanie oslobodenia od dovozného cla presťahovaním bydliska z tretej krajiny na colné územie Únie. Ako uviedol aj generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, použitie pojmu „sťahovať sa“ si nevyhnutne vyžaduje premiestnenie bydliska medzi miestom nachádzajúcim sa mimo tohto územia a vnútri neho, čo odporuje súbežnej existencii jedného bydliska v členskom štáte a súčasne iného bydliska v tretej krajine.

               24

               Pokiaľ ide o kontext článku 3 nariadenia č. 1186/2009, jeho články 4, 5, 7 a 9 až 11, ktoré sa konkrétne týkajú podmienok uplatňovania oslobodenia od cla podľa článku 3 tohto nariadenia, používajú rovnako pojem „bydlisko“ v jednotnom čísle. To isté platí aj pre ostatné články tohto nariadenia, kde sa vyskytuje pojem „bydlisko“.

               25

               Znenie článkov 4, 7 a 9 až 11 nariadenia č. 1186/2009 taktiež podporuje taký výklad pojmu „bydlisko“, podľa ktorého fyzická osoba môže mať v rovnakom čase len jedno bydlisko. Článok 4 tohto nariadenia na jednej strane uvádza, že oslobodenie sa týka len osobného majetku, ktorý dotknutá osoba používala „v mieste pôvodného bydliska“ počas najmenej šiestich mesiacov predo dňom, keď táto osoba „prestala mať bydlisko“ v tretej krajine, z ktorej sa vysťahovala, a na druhej strane, že ide o majetok určený na použitie „v novom bydlisku dotknutej osoby“. Články 7, 9 a 10 uvedeného nariadenia ďalej opisujú rovnaký sled udalostí, v priebehu ktorého dotknutá osoba najprv opustí svoje bydlisko v tretej krajine a následne si založí bydlisko na colnom území Únie. Napokon v článku 11 nariadenia č. 1186/2009 sa rovnako ako v článku 3 tohto nariadenia opätovne používa sloveso „[sťahovať sa]“, aby sa tým pomenovalo presunutie bydliska z tretej krajiny do členského štátu.

               26

               Pokiaľ ide o ciele nariadenia č. 1186/2009, jeho odôvodnenie 3 spresňuje, že týmto nariadením sa zaviedli oslobodenia od cla, pretože „za určitých presne definovaných okolností, kde na základe osobitných podmienok, za ktorých je tovar dovážaný, chýba obvyklá potreba chrániť hospodárstvo, je… zaťaženie neodôvodnené“.

               27

               Z judikatúry k druhému odôvodneniu nariadenia č. 918/83, ktorého obsah je zhodný s odôvodnením 3 nariadenia č. 1186/2009, vyplýva, že ciele, ktoré sledoval normotvorca Únie pri prijatí prvého uvedeného nariadenia, spočívajú na jednej strane v uľahčení usadenia sa v príslušnom členskom štáte a na druhej strane v uľahčení práce colných orgánov členských štátov (rozsudok Treimanis, C‑487/11, EU:C:2012:556, bod 24). Tieto úvahy sú použiteľné aj na nariadenie č. 1186/2009, ktorým normotvorca Únie kodifikoval rôzne ustanovenia režimu colných oslobodení vrátane nariadenia č. 918/83.

               28

               Taký výklad, ktorý by pripúšťal, aby mala určitá fyzická osoba súčasne dve bydliská v zmysle článku 3 nariadenia č. 1186/2009, jedno v tretej krajine a zároveň druhé v členskom štáte, by však nebol v súlade s cieľom spočívajúcim v uľahčení zriadenia nového bydliska v členskom štáte.

               29

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na prvú otázku, že článok 3 nariadenia č. 1186/2009 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely uplatňovania tohto článku fyzická osoba nemôže mať súbežne bydlisko v členskom štáte a v tretej krajine. Vzhľadom na túto odpoveď nie je ďalej potrebné odpovedať na druhú časť prvej otázky.

         O druhej otázke

               30

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, aké sú kritériá na určenie miesta bydliska podľa článku 3 nariadenia č. 1186/2009 za okolností ako vo veci samej, keď má dotknutá osoba v tretej krajine tak osobné, ako aj pracovné väzby a v členskom štáte má osobné väzby.

               31

               Na úvod je potrebné uviesť, že podľa ustálenej judikatúry vytvorenej v rôznych oblastiach práva Únie je bydliskom miesto, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby (pozri analogicky rozsudky Schäflein/Komisia, 284/87, EU:C:1988:414, bod 9; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, bod 19; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 51; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 55; I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, bod 44, a B., C‑394/13, EU:C:2014:2199, bod 26).

               32

               Ďalej už bolo stanovené aj to, že na posúdenie bydliska ako miesta, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby, je potrebné zohľadniť všetky relevantné skutkové okolnosti (pozri analogicky rozsudky Schäflein/Komisia, 284/87, EU:C:1988:414, bod 10; Ryborg, C‑297/89, EU:C:1991:160, bod 20; Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 55; Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 57; ako aj I, C‑255/13, EU:C:2014:1291, body 45 a 46).

               33

               V rozsudkoch Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251), na ktorých relevantnosť sa pýta vnútroštátny súd v rámci svojej druhej otázky na účely určenia bydliska podľa článku 3 nariadenia č. 1186/2009, Súdny dvor konštatoval, že pokiaľ ide o článok 7 ods. 1 smernice 83/182 a článok 6 ods. 1 smernice 83/183, relevantnými skutkovými okolnosťami, ktoré je potrebné zohľadniť na posúdenie bydliska ako miesta, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby, sú najmä fyzická prítomnosť tejto osoby a členov jej rodiny, disponovanie miestom na bývanie, miesto, kde deti skutočne navštevujú školu, miesto výkonu pracovných činností, miesto, kde sa nachádzajú majetkové záujmy, a miesto administratívnych väzieb s verejnými orgánmi a spoločenskými organizáciami, keďže uvedené aspekty odrážajú vôľu tejto osoby prisudzovať určitú stabilitu miestu, s ktorým je spojená, vzhľadom na kontinuitu vyplývajúcu zo spôsobu života a udržiavania bežných spoločenských a pracovných vzťahov (rozsudky Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 55, a Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 57).

               34

               Ďalej Súdny dvor vo svojich rozsudkoch spresnil, že v prípade, keď celkové posúdenie pracovných a osobných väzieb nepostačuje na určenie miesta, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby, treba pri tomto určení prihliadať hlavne na osobné väzby (rozsudky Louloudakis, C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 53, a Alevizos, C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 61).

               35

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že súd sa osobitne pýta na to, či možno zmienenú úvahu, podľa ktorej je potrebné priznať prednosť osobným väzbám, vztiahnuť aj na výklad pojmu „bydlisko“ podľa článku 3 nariadenia č. 1186/2009, keďže Gerechtshof Amsterdam (Odvolací súd Amsterdam), ktorého rozsudok je predmetom konania pred týmto súdom, dospel k záveru, že za okolností ako vo veci samej je potrebné takúto prednosť osobným väzbám priznať.

               36

               V tomto ohľade je potrebné uviesť, že ako vyplýva z rozsudkov Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407, bod 53) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251, bod 61), táto prednosť sa zakladá na výklade ustanovení článku 7 ods. 1 smernice 83/182 a článku 6 ods. 1 smernice 83/183. Nariadenie č. 1186/2009 však neobsahuje ustanovenie porovnateľné s týmito ustanoveniami.

               37

               Okrem toho je potrebné poznamenať, že tieto smernice sa týkajú oslobodení od dane uplatniteľných vnútri Únie, zatiaľ čo uvedené nariadenie sa týka oslobodení od cla uplatniteľných na majetok pochádzajúci z tretích krajín dovážaný do Únie. Cieľ týchto smerníc sa taktiež líši od cieľa nariadenia č. 1186/2009. Z odôvodnení smerníc 83/182 a 83/183 totiž vyplýva, že ich cieľom je podpora voľného pohybu osôb vnútri Únie pomocou odstránenia daňových prekážok pri dovoze osobného majetku a dopravných prostriedkov pochádzajúcich z iného členského štátu. Naopak, ako to vyplýva z odôvodnenia 3 uvedeného nariadenia, jeho účelom je poskytnúť pri dovoze tovaru, pri ktorom podľa článku 2 ods. 1 písm. c) povaha ani množstvo nijako nesvedčia o tom, že ide o tovar na obchodné účely, z tretích krajín do Únie zvýhodnenie v podobe oslobodenia od cla, keďže podmienky jeho dovozu nevyvolávajú „obvyklú potrebu chrániť hospodárstvo“.

               38

               Za týchto okolností výklad pojmu „bydlisko“ v zmysle článku 7 ods. 1 smernice 83/182 a článku 6 ods. 1 smernice 83/183, podľa ktorého, ak nie je možné určiť miesto, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby, tak potom sa má priznať prednosť osobným väzbám, nie je uplatniteľný na pojem „bydlisko“ v zmysle článku 3 nariadenia č. 1186/2009.

               39

               Z uvedeného vyplýva, že za bydlisko v zmysle článku 3 nariadenia č. 1186/2009 je potrebné považovať miesto, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby. Na určenie, či sa toto bydlisko nachádza v tretej krajine na účely uplatnenia oslobodenia od cla podľa uvedeného článku 3, je potrebné zohľadniť všetky skutkové okolnosti vrátane tých, ktoré Súdny dvor demonštratívne uviedol v rozsudkoch Louloudakis (C‑262/99, EU:C:2001:407) a Alevizos (C‑392/05, EU:C:2007:251) a ktoré sú uvedené v bode 33 tohto rozsudku, bez toho, aby bola priznaná prednosť osobným väzbám.

               40

               V rámci tejto analýzy je potrebné uviesť, že nariadenie č. 1186/2009 priznáva osobitný význam dĺžke pobytu dotknutej osoby v príslušnej tretej krajine. Podľa článku 5 ods. 1 tohto nariadenia tak možno oslobodenie od cla priznať len osobám, ktorých bydlisko bolo mimo colného územia Únie nepretržite počas najmenej dvanástich mesiacov. Okrem toho Rada pre colnú spoluprácu, teraz Svetová colná organizácia (WCO), ku ktorej Únia požiadala o pristúpenie, pričom táto žiadosť bola schválená v roku 2007, vo svojom odporúčaní z 5. decembra 1962 k priznaniu oslobodenia hnuteľného majetku od cla pri dovoze do domovskej krajiny uviedla, že poskytnutie oslobodenia môže osobitne podliehať podmienke, že sa dĺžka pobytu v cudzine zdá byť dostatočná.

               41

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné na druhú otázku odpovedať tak, že za okolností ako vo veci samej, keď má dotknutá osoba v tretej krajine tak osobné, ako aj pracovné väzby a v členskom štáte má osobné väzby, na účely určenia, či sa bydlisko dotknutej osoby podľa článku 3 nariadenia č. 1186/2009 nachádza v tretej krajine, sa má prikladať pri celkovom posúdení relevantných skutkových okolností osobitná dôležitosť dĺžke pobytu dotknutej osoby v tejto tretej krajine.

         O trovách

               42

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 3 nariadenia Rady (ES) č. 1186/2009 zo 16. novembra 2009 ustanovujúceho systém Spoločenstva pre oslobodenie od cla sa má vykladať v tom zmysle, že na účely uplatňovania tohto článku fyzická osoba nemôže mať súbežne bydlisko v členskom štáte aj v tretej krajine.

                           2.

                           Za okolností ako vo veci samej, keď má dotknutá osoba v tretej krajine tak osobné, ako aj pracovné väzby a v členskom štáte má osobné väzby, na účely určenia, či sa bydlisko dotknutej osoby podľa článku 3 nariadenia č. 1186/2009 nachádza v tretej krajine, sa má prikladať pri celkovom posúdení relevantných skutkových okolností osobitná dôležitosť dĺžke pobytu dotknutej osoby v tejto tretej krajine.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.