title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. júla 2004. # Anneliese Lenz proti Finanzlandesdirektion für Tirol. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Voľný pohyb kapitálu - Daň z kapitálových výnosov - Kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu: daňová sadzba vo výške 25 % s účinkom splnenej daňovej povinnosti alebo sadzba rovnajúca sa polovici priemernej daňovej sadzby uplatňovanej na súhrn všetkých príjmov - Kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte: riadna daňová sadzba. # Vec C-315/02.

text:
      Vec C-315/02
      Anneliese Lenz
      proti
      Finanzlandesdirektion für Tirol
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Verwaltungsgerichtshof (Rakúsko)]
      „Voľný pohyb kapitálu – Daň z kapitálových výnosov – Kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu: daňová sadzba vo výške 25 % s účinkom splnenej daňovej povinnosti alebo sadzba rovnajúca
         sa polovici priemernej daňovej sadzby uplatňovanej na súhrn všetkých príjmov – Kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte: riadna daňová sadzba“

      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Zdanenie kapitálových výnosov – Zdanenie s účinkom splnenej daňovej povinnosti s daňovou
            sadzbou vo výške 25 % alebo všeobecná daň so sadzbou zníženou na polovicu – Obmedzenie kapitálových výnosov vnútroštátneho
            pôvodu – Podrobenie kapitálových výnosov zahraničného pôvodu všeobecnej dani bez zníženia daňovej sadzby – Neprípustnosť –
            Odôvodnenie – Absencia
      [Článok 73 B a 73 D ods. 1 a 3 Zmluvy ES (teraz článok 56 ES a 58 ods. 1 a 3 ES)]
      Článkom 73 B a 73 D ods. 1 a 3 Zmluvy (po zmene článkom 56 ES a 58 ods. 1 a 3 ES) odporuje právna úprava členského štátu,
         ktorá umožňuje iba príjemcom kapitálových výnosov vnútroštátneho pôvodu výber medzi 25 % daňou s účinkom splnenia daňovej
         povinnosti a všeobecnou daňou z príjmu s daňovou sadzbou zníženou o polovicu, zatiaľ čo kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod
         v inom členskom štáte, povinne podliehajú podľa tejto právnej úpravy všeobecnej dani z príjmu bez zníženia daňovej sadzby.

      Takáto daňová právna úprava, ktorá predstavuje nedovolené obmedzenie voľného pohybu kapitálu tým, že odrádza daňových poplatníkov
         – rezidentov dotknutého členského štátu od investovania ich kapitálu do spoločností so sídlom v inom členskom štáte; má rovnako
         obmedzujúce účinky vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v iných členských štátoch, keďže je určitou prekážkou v získavaní kapitálu
         v dotknutom členskom štáte.

      Táto právna úprava nemôže byť odôvodnená odlišnosťou objektívneho stavu, ktorý potom pripúšťa rozdielne daňové zaobchádzanie
         v zmysle článku 73 D ods. 1 písm. a) Zmluvy. Z pohľadu daňového predpisu, ktorý má zmierniť účinky dvojitého zdanenia – daňou
         z príjmu právnických osôb a potom daňou z príjmu – ziskov vyplácaných spoločnosťou, v prospech ktorej bolo investovanie uskutočnené,
         akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou v dotknutom členskom štáte, ktorí poberajú kapitálové výnosy od spoločnosti so
         sídlom v inom členskom štáte, sa totiž nachádzajú v porovnateľnej situácii ako akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         takisto v tomto členskom štáte, ale poberajúci kapitálové výnosy od spoločnosti so sídlom v tomto istom členskom štáte.

      Okrem toho pri absencii priamej súvislosti medzi získaním predmetných daňových výhod, z ktorých majú prospech daňoví poplatníci
         dotknutého členského štátu, pre kapitálové výnosy vnútroštátneho pôvodu a zdanením ziskov spoločnosti z titulu dane právnických
         osôb, keďže daň z príjmu fyzických osôb a daň z príjmu právnických osôb sú navyše dve rozdielne dane, ktoré sa týkajú rozdielnych
         daňovníkov, a vzhľadom na to, že sledovaný cieľ, ktorým je zmiernenie účinkov dvojitého zdanenia, by nebol nijako ohrozený,
         pokiaľ by výhody plynúce z tejto daňovej právnej úpravy boli priznané aj príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod
         v inom členskom štáte, táto právna úprava nemôže byť odôvodnená potrebou zabezpečenia súdržnosti predmetného daňového systému.

      Navyše pri absencii takejto súvislosti odmietnutie poskytnúť príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v inom členskom
         štáte, uvedené daňové výhody nemôže byť zdôvodnené okolnosťou, že príjmy spoločností so sídlom v inom členskom štáte podliehajú
         v tomto inom členskom štáte nižšiemu zdaneniu. Znevýhodňujúce daňové zaobchádzanie v rozpore so základnou slobodou nemôže
         byť napokon zdôvodnené existenciou iných daňových výhod za predpokladu, že takéto výhody aj skutočne existujú

      Pokiaľ ide o zníženie daňových príjmov, nepovažuje sa to za naliehavý dôvod vo všeobecnom záujme, na ktorý sa možno odvolávať
         pri zdôvodnení opatrenia v zásade protichodného so základnou slobodou.

      (porovnaj body 20 – 22, 28, 31 – 32, 34 – 36, 38, 40, 42 – 43, 49 a výroky 1 – 2 rozsudku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. júla 2004 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Daň z kapitálových výnosov – Kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu: daňová sadzba vo výške 25 % s účinkom splnenej daňovej povinnosti alebo sadzba rovnajúca
         sa polovici priemernej daňovej sadzby uplatňovanej na súhrn všetkých príjmov – Kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte: riadna daňová sadzba“

      Vo veci C-315/02,
      ktorej predmetom je návrh Verwaltungsgerichtshof (Rakúsko) podaný Súdnemu dvoru na základe článku 234 ES, v rámci konania
         prebiehajúceho na tomto vnútroštátnom súde medzi

      Anneliese Lenz
      a
      Finanzlandesdirektion für Tirol,
      na vydanie rozhodnutia o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa výkladu článkov 73 B a 73 D Zmluvy ES (teraz článkov 56 ES
         a 58 ES),

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Rosas, S. von Bahr, R. Silva de Lapuerta a K. Lenaerts (spravodajca),
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –        A. Lenz, v zastúpení: C. Huber a R. Leitner, Wirtschaftsprüfer a Steuerberater,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: H. Dossi, splnomocnený zástupca,
      –        dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a P. Boussaroque, splnomocnení zástupcovia,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Manji, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. Hoskins, barrister,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: K. Gross a R. Lyal, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli: A. Lenz, v zastúpení: R. Leitner a G. Toifl, Steuerberater, rakúska vláda,
         v zastúpení: J. Bauer, splnomocnený zástupca, vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: M. Hoskins, a Komisia, v zastúpení:
         K. Gross a R. Lyal, na pojednávaní 29. januára 2004,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 25. marca 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Uznesením z 27. augusta 2002 doručeným Súdnemu dvoru 6. septembra 2002 Verwaltungsgerichtshof požiadal formou troch prejudiciálnych
         otázok v súlade s článkom 234 ES o výklad článkov 73 B a 73 D Zmluvy ES (teraz príslušných článkov 56 ES a 58 ES).

      2        Prejudiciálne otázky vyplynuli zo sporu prejednávaného pred týmto vnútroštátnym súdom na návrh pani Lenz, v ktorom spochybnila
         zlučiteľnosť rakúskej daňovej právnej úpravy týkajúcej sa zdanenia kapitálových výnosov s právom Spoločenstva.

       Právny rámec
      3        Podľa rakúskeho daňového systému príjmy obchodných spoločností so sídlom v Rakúsku sú zdaňované v dvoch rovinách: pokiaľ ide
         o spoločnosť, daňovou sadzbou 34 % z dosiahnutých ziskov, a pokiaľ ide o akcionára, zdanením kapitálových výnosov, t. j. dividend
         a iných ziskov vyplácaných spoločnosťou.

      4        Pokiaľ ide o zdanenie akcionárov, uplatňovaný systém robí rozdiel podľa toho, či ide o výnosy rakúskeho pôvodu, alebo zahraničného
         pôvodu.

       Zdanenie kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu
      5        Podľa § 93 ods. 2 Einkommensteuergesetz 1988 (zákon z roku 1988 o dani z príjmu, BGBl. 1988/400, ďalej len „EStG“): „... o kapitálové
         výnosy rakúskeho pôvodu ide vtedy, pokiaľ osoba povinná platiť daň z príjmu z kapitálového majetku má bydlisko v Rakúsku alebo
         obchodné vedenie alebo sídlo spoločnosti sa nachádza v Rakúsku, alebo povinná osoba je pobočkou peňažného ústavu v Rakúsku...“
         (znenie uverejnené v BGBl. 1996/201).

      6        Podľa § 93 ods. 1 EStG (znenie uverejnené v BGBl. 1996/201): „... ak ide o kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu..., daň z príjmu
         je vyberaná zrážkou z kapitálových výnosov (‘Kapitalertragsteuer’)“ vo výške 25 % stanovenej v § 95 ods. 1 EStG.

      7        Podľa § 97 ods. 1 EStG (znenie uverejnené v BGBl. 1996/797) daň z príjmu z kapitálového majetku „sa považuje za zaplatenú
         s konečnou platnosťou, ak je táto daň vyberaná zrážkou“. Kapitálové výnosy potom už viac nepodliehajú dani z príjmu.

      8        V prípade, keď zdanenie s charakterom splnenej daňovej povinnosti nemôže byť uskutočnené formou daňovej zrážky (t. j. pokiaľ
         ide o spoločnosti), § 97 ods. 2, EStG uvádza, že daň je zaplatená „dobrovoľnou platbou cez platobnú pokladňu vo výške zodpovedajúcej
         dani z kapitálových výnosov“ (znenie uverejnené v BGBl. 1996/797).

      9        Ak sa daňový poplatník nerozhodne pre zdanenie kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu daňou so sadzbou 25 % s účinkom splnenej
         daňovej povinnosti, môže využiť v súlade s ustanovením § 37 ods. 1 a 4 EStG (znenie uverejnené v BGBl. 1996/797) režim takzvanej
         „daňovej sadzby zníženej na polovicu“ („Halbsatzverfahren“).

      10      V takomto prípade sa kapitálové výnosy zahŕňajú do celkového zdaniteľného príjmu, čo môže mať za následok uplatnenie vyššej
         daňovej sadzby. Ako vyváženie tohto zvýšenia však uvedené kapitálové výnosy podliehajú daňovej sadzbe, ktorá je znížená na
         polovicu priemernej daňovej sadzby uplatňovanej na celkový príjem.

       Zdanenie kapitálových výnosov zahraničného pôvodu
      11      Kapitálové výnosy zahraničného pôvodu vyplácané daňovému poplatníkovi – rakúskemu rezidentovi, podliehajú všeobecnej dani
         z príjmu. Zahŕňajú sa do celkového zdaniteľného príjmu a podliehajú dani z príjmu, ktorej maximálna výška je 50 %.

      12      Rakúsky právny rámec bol doplnený zákonom, ktorý vstúpil do platnosti 1. apríla 2002. Tento zákon však neplatil v čase vzniku
         sporu vo veci samej, a preto sa neuplatňuje na tento spor.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Pani Lenz, ktorá má nemeckú štátnu príslušnosť a má hlavnú daňovú povinnosť v Rakúsku, uviedla za rok 1996 výnosy z kapitálového
         majetku vo forme dividend, ktoré jej boli vyplatené akciovou spoločnosťou zapísanou v obchodnom registri v Nemecku. Rakúska
         daňová správa zdanila tieto príjmy všeobecnou daňou z príjmu. Daňová sadzba znížená na polovicu v zmysle § 37 EStG a zdanenie
         s účinkom splnenej daňovej povinnosti v zmysle § 97 v spojení s § 93 EStG (ďalej len „predmetné daňové výhody“) sa v skutočnosti
         uplatňujú len na príjmy z kapitálového majetku rakúskeho pôvodu.

      14      Keďže pani Lenz považovala uplatnenie všeobecnej progresívnej daňovej sadzby dane z príjmu z kapitálového majetku nemeckého
         pôvodu ako odporujúce voľnému pohybu kapitálu v zmysle článku 73 B ods. 1 Zmluvy ES, podala sťažnosť na Finanzlandesdirektion
         für Tirol. Táto sťažnosť bola zamietnutá rozhodnutím zo 16. apríla 1999, proti ktorému pani Lenz podala odvolanie na Verwaltungsgerichtshof.

      15      Za týchto okolností sa Verwaltungsgerichtshof rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položil nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1)      Odporuje súvisiacim ustanoveniam článku 73 B ods. 1 a článku 73 D ods. 1 písm. a) a b) a ods. 3 Zmluvy ES (teraz článku 56
         ods. 1 ES a článku 58 ods. 1 písm. a) a b) a ods. 3 ES) právna úprava podľa § 97 ods. 1 a 4 EStG v spojení s § 37 ods. 1 a 4
         EStG, na základe ktorej si môže daňový poplatník vybrať, pokiaľ ide o dividendy z domácich akcií, medzi ich zdanením paušálnou
         daňovou sadzbou vo výške 25 % s účinkom splnenej daňovej povinnosti alebo ich zdanením daňovou sadzbou zníženou na polovicu
         priemernej daňovej sadzby uplatňovanej na súhrn všetkých príjmov, zatiaľ čo dividendy zahraničných akcií sú vždy zdanené riadnou
         sadzbou dane z príjmu?

      2)      Má výška zdanenia príjmov kapitálovej obchodnej spoločnosti, ktorej akcie vlastnia akcionári s bydliskom, resp. so sídlom
         v inom členskom štáte alebo v nečlenskom štáte, a ktorá má svoje sídlo a vedenie v inom členskom štáte alebo v nečlenskom
         štáte, význam pre zodpovedanie prvej otázky?

      3)      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: možno dosiahnuť súlad s ustanovením článku 73 B ods. 1 Zmluvy ES pomerným znížením
         rakúskej dane z príjmu osoby poberajúcej dividendy o daň právnických osôb, ktorú zaplatili vo svojich krajinách akciové spoločnosti
         majúce sídlo alebo vedenie v iných členských štátoch alebo v nečlenských štátoch?“

       O prvých dvoch prejudiciálnych otázkach
      16      Prvými dvomi otázkami, ktoré treba spoločne posúdiť, sa vnútroštátny súd v podstate dožaduje vyjadrenia, či článku 73 B ods.
         1 a článku 73 D ods. 1 a 3 Zmluvy odporuje právna úprava členského štátu, ktorá je predmetom sporu vo veci samej a ktorá umožňuje
         uplatnenie daňovej sadzby vo výške 25 % s účinkom splnenia daňovej povinnosti alebo daňovej sadzby zníženej na polovicu z kapitálových
         výnosov vyplácaných spoločnosťou so sídlom v tomto členskom štáte, čo sa však nevzťahuje na príjmy z kapitálových výnosov
         zahraničného pôvodu, a či prípadne posúdenie zlučiteľnosti takejto právnej úpravy s týmito ustanoveniami Zmluvy závisí od
         výšky zdanenia ziskov spoločností z titulu dane z príjmu právnických osôb vyrubovanej v štáte, kde sú usadené.

      17      Zatiaľ čo predmetom sporu vo veci samej je odmietnutie priznania predmetných daňových výhod daňovými úradmi členského štátu
         osobe s neobmedzenou daňovou povinnosťou v tomto členskom štáte a poberajúcej dividendy od spoločnosti usadenej v inom členskom
         štáte, položené otázky požadujú odpoveď, iba pokiaľ ide o voľný pohyb kapitálu medzi členskými štátmi.

      18      Predovšetkým treba skúmať, ako uvádza pani Lenz a Komisia Európskych spoločenstiev, či daňová právna úprava, ktorá je predmetom
         sporu vo veci samej, neobmedzuje voľný pohyb kapitálu v zmysle článku 73 B ods. 1 Zmluvy.

      19      Je dôležité pripomenúť, že ak sú podľa ustálenej judikatúry priame dane zverené do pôsobnosti členských štátov, tieto štáty
         musia skúmať, či je takáto právna úprava priamych daní v súlade s ustanoveniami práva spoločenstva (rozsudky z 11. augusta
         1995, Wielockx, C-80/94, Zb. s. I-2493, bod 16; zo 6. júna 2000, Verkooijen, C-35/98, Zb. s. I-4071, bod 32, a zo 4. marca
         2004, Komisia/Francúzsko, C-334/02, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 21).

      20      Pritom je tiež nutné uviesť, že predmetná daňová právna úprava odrádza daňových poplatníkov – rakúskych rezidentov od investovania
         ich kapitálu do spoločností so sídlom v inom členskom štáte. V skutočnosti táto právna úprava umožňuje daňovému poplatníkovi
         – rakúskemu rezidentovi výber pri zdanení kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu medzi daňou s pevnou 25 % sadzbou s účinkom
         splnenia daňovej povinnosti a všeobecnou daňou z príjmu so sadzbou zníženou na polovicu, zatiaľ čo kapitálové výnosy majúce
         pôvod v inom členskom štáte sú zdaňované všeobecnou daňou, ktorej sadzba môže dosiahnuť 50 %.

      21      Zmienená právna úprava má rovnako obmedzujúce účinky vo vzťahu k spoločnostiam so sídlom v iných členských štátoch, keďže
         je určitou prekážkou v získavaní kapitálu v Rakúsku. V skutočnosti tým, že kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod v inom členskom
         štáte, sú zdaňované menej výhodným spôsobom ako kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu, získavanie akcií spoločností so sídlom
         v iných členských štátoch je pre investorov – rakúskych rezidentov menej atraktívne ako získavanie akcií spoločností so sídlom
         v tomto členskom štáte (v tomto zmysle pozri už citované rozsudky Verkooijen, bod 35, a Komisia/Francúzsko, bod 24).

      22      Z uvedeného vyplýva, že právna úprava, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, vytvára obmedzenie voľného pohybu kapitálu
         zásadne zakázané článkom 73 B ods. 1 Zmluvy.

      23      Treba však skúmať, či toto obmedzenie voľného pohybu kapitálu je možné zdôvodniť z pohľadu ustanovení Zmluvy.

      24      Z tohto pohľadu je dôležité pripomenúť, že podľa článku 73 D ods. 1 Zmluvy „ustanovenie článku 73 B nezasahuje do práva členských
         štátov... uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov podľa... miesta, kde
         investovali svoj kapitál“, a ani do práva „prijať všetky potrebné opatrenia na zabránenie porušovania ich vnútroštátnych predpisov“.

      25      Podľa vlád Rakúska, Dánska, Francúzska a Spojeného kráľovstva z tohto ustanovenia zreteľne vyplýva, že členské štáty majú
         právo vyhradiť si poskytnutie predmetných daňových výhod len na kapitálové výnosy vyplácané spoločnosťami so sídlom na ich
         území.

      26      Z tohto aspektu je potrebné zdôrazniť, že článok 73 D ods. 1 Zmluvy ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu
         sa musí presne vykladať a nemá sa interpretovať v tom zmysle, že každá daňová právna úprava pripúšťajúca rozlišovanie medzi
         daňovými poplatníkmi podľa miesta, kde investovali svoj kapitál, je v súlade zo Zmluvou. V skutočnosti výnimka obsiahnutá
         v článku 73 D ods. 1 Zmluvy je sama obmedzená ustanovením článku 73 D ods. 3 Zmluvy, podľa ktorého národné právne úpravy v zmysle
         odseku 1 tohto článku „nesmú byť prostriedkom svojvoľnej diskriminácie a ani skrytým obmedzením voľného pohybu kapitálu a platieb,
         tak ako to definuje článok 73 B“.

      27      Treba preto rozlišovať medzi povoleným nerovným zaobchádzaním podľa článku 73 D ods. 1 Zmluvy a zakázanou svojvoľnou diskrimináciou
         podľa jej článku 73 D ods. 3 Zmluvy. Teda ako vyplýva z judikatúry, aby sa predmetná národná daňová právna úprava, ktorá zavádza
         rozlišovanie medzi kapitálovými výnosmi vyplácanými spoločnosťami so sídlom na území dotknutého členského štátu a kapitálovými
         výnosmi, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte, mohla považovať za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa voľného
         pohybu kapitálu, je potrebné, aby sa toto rozdielne zaobchádzanie vzťahovalo na situácie, ktoré nie sú objektívne porovnateľné
         alebo sú odôvodnené naliehavými dôvodmi vo všeobecnom záujme, ako je potreba zachovania súdržnosti daňového systému, boj proti
         daňovým únikom a účinnosť daňových kontrol (už citovaný rozsudok Verkooijen, bod 43; rozsudok z 21. novembra 2002, X a Y,
         C-436/00, Zb. s. I-10829, body 49 a 72, a už citovaný rozsudok Komisia/Francúzsko, bod 27). Okrem toho, aby sa zdôvodnilo
         rozdielne zaobchádzanie medzi rozdielnymi kategóriami príjmov z kapitálového majetku, netreba ísť nad rámec opatrení nevyhnutných
         na dosiahnutie cieľa sledovaného predmetnou právnou úpravou.

      28      Vlády, ktoré v tejto veci predložili svoje pripomienky, v prvom rade uvádzajú, že rakúske úrady vyrubujú daň týkajúcu sa ziskov
         vyplácaných spoločnosťami so sídlom v Rakúsku svojim akcionárom, a to sčasti od spoločností a sčasti od akcionárov. Pokiaľ
         ide o spoločnosti so sídlom mimo ich územia, rakúske úrady priamo nevyberajú daň z príjmu právnických osôb rovnakým spôsobom.
         Predmetná daňová právna úprava je teda odôvodnená odlišnosťou objektívneho stavu, ktorý potom pripúšťa rozdielne daňové zaobchádzanie
         v zmysle článku 73 D ods. 1 písm. a) Zmluvy (rozsudky zo 14. februára 1995, Schumacker, C-279/93, Zb. s. I-225, body 30 až
         34 a bod 37, ako aj Verkooijen, už citovaný, bod 43).

      29      Preto treba skúmať, či v zmysle článku 73 D ods. 1 písm. a) Zmluvy sa rozdielne zaobchádzanie s osobou s neobmedzenou daňovou
         povinnosťou v Rakúsku podľa toho, či poberá kapitálové výnosy od spoločností so sídlom v tomto členskom štáte, alebo poberá
         kapitálové výnosy od spoločností so sídlom v iných členských štátoch, vzťahuje na situácie, ktoré nie sú objektívne porovnateľné.

      30      Zo spisu vyplýva, že účelom rakúskej daňovej právnej úpravy je zmierniť po ekonomickej stránke účinky dvojitého zdanenia ziskov
         spoločností, ktoré vyplýva zo zdanenia dosiahnutých ziskov spoločností z titulu dane právnických osôb a zo zdanenia akcionára
         ako daňového poplatníka z titulu dane z príjmu, a to z tých istých ziskov spoločností, ktoré sú mu vyplácané vo forme dividend.

      31      Ako kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu, tak aj kapitálové výnosy s pôvodom v inom členskom štáte, podliehajú dvojitému zdaneniu.
         V skutočnosti v obidvoch prípadoch sú príjmy v zásade najprv zdanené daňou z príjmov právnických osôb a potom v rozsahu, v akom
         sú vyplácané vo forme dividend, aj daňou z príjmu.

      32      Z pohľadu daňového predpisu, ktorý má zmierniť účinky dvojitého zdanenia ziskov vyplácaných spoločnosťou, v prospech ktorej
         bolo investovanie uskutočnené, akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou v Rakúsku poberajúci kapitálové výnosy od spoločnosti
         so sídlom v inom členskom štáte sa tak nachádzajú v porovnateľnej situácii ako akcionári s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         takisto v Rakúsku, ale poberajúci kapitálové výnosy od spoločnosti so sídlom v poslednom citovanom členskom štáte.

      33      Z toho vyplýva, že rakúska daňová právna úprava, ktorá podmieňuje použitie 25 % daňovej sadzby s účinkom splnenia daňovej
         povinnosti alebo daňovej sadzby zníženej na polovicu z výnosov z kapitálového majetku podmienkou, že tieto výnosy sú rakúskeho
         pôvodu, nemá súvislosť s rozdielnou situáciou v zmysle článku 73 D ods. 1 písm. a) Zmluvy pri výnosoch z kapitálového majetku
         rakúskeho pôvodu a výnosoch z kapitálového majetku, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte (v tomto zmysle pozri rozsudky
         z 27. júna 1996, Asscher, C-107/94, Zb. s. I-3089, body 41 až 49, a z 12. júna 2003, Gerritse, C-234/01, Zb. s. I-5933, body
         47 až 54).

      34      Vlády, ktoré Súdnemu dvoru predložili svoje pripomienky, v druhom rade uvádzajú, že rakúska daňová právna úprava je objektívne
         zdôvodnená potrebou zabezpečiť súdržnosť vnútroštátneho daňového systému (rozsudky z 28. januára 1992, Bachmann, C-204/90,
         Zb. s. I-249, a Komisia/Belgicko, C-300/90, Zb. s. I-305). Z tohto pohľadu tvrdia, že predmetné daňové výhody majú zmierniť
         následky dvojitého zdanenia ziskov spoločností. Existovala totiž priama ekonomická súvislosť medzi zdanením ziskov spoločnosti
         a týmito daňovými výhodami. Teda keďže len spoločnosti so sídlom v Rakúsku podliehajú dani právnických osôb v tomto členskom
         štáte, je odôvodnené vyhradiť uvedené daňové výhody len pre príjemcov kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu.

      35      Je potrebné pripomenúť, že v príslušných bodoch 28 a 21 už citovaných rozsudkov Bachmann a Komisia/Belgicko, v ktorých Súdny
         dvor pripustil, že potreba zachovania koherencie daňového systému môže zdôvodniť určité obmedzenie výkonu základných slobôd
         garantovaných zmluvou, existovala priama súvislosť medzi odpočítateľnosťou splátok poistného uhrádzaných na základe poistných
         zmlúv penzijného a životného poistenia na jednej strane a zdanením poistného plnenia vyplácaného poisťovateľmi pri plnení
         týchto poistných zmlúv na druhej strane, súvislosť, ktorú bolo potrebné udržať z pohľadu zachovania súdržnosti predmetného
         daňového systému (osobitne pozri rozsudky z 28. októbra 1999, Vestergaard, C-55/98, Zb. s. I-7641, bod 24, ako aj X a Y, už
         citovaný, bod 52).

      36      Vo veci samej okrem skutočnosti, že daň z príjmu fyzických osôb a daň z príjmu právnických osôb sú dve rozdielne dane týkajúce
         sa rozdielnych daňovníkov (pozri rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C-251/98, Zb. s. I-2787, bod 40; Verkooijen, už citovaný,
         body 57 a 58, a z 18. septembra 2003, Bosal, C-168/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 30), je dôležité uviesť, že rakúska
         daňová právna úprava nepodmieňuje získanie predmetných daňových výhod, z ktorých majú prospech daňovníci – rakúski rezidenti,
         na kapitálové výnosy rakúskeho pôvodu zdanením ziskov spoločnosti z titulu dane právnických osôb.

      37      Je rovnako dôležité uviesť, že tvrdenie založené na potrebe zachovania súdržnosti daňového systému musí byť preukázané z pohľadu
         cieľa sledovaného predmetnou daňovou úpravou (pozri rozsudok z 11. marca 2004, De Lasteyrie du Saillant, C-9/02, zatiaľ neuverejnený
         v Zbierke, bod 67).

      38      Pritom cieľ sledovaný rakúskou daňovou právnou úpravou, a to zmiernenie účinkov dvojitého zdanenia, by nebol nijako ohrozený,
         pokiaľ by výhody plynúce z rakúskej daňovej právnej úpravy boli priznané aj príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod
         v inom členskom štáte. Naopak skutočnosť, že 25 % daňová sadzba s účinkom splnenia daňovej povinnosti a daňová sadzba znížená
         na polovicu sú vyhradené len pre príjemcov kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v Rakúsku, má za následok prehĺbenie rozdielu
         medzi celkovým daňovým zaťažením ziskov rakúskych spoločností a daňovým zaťažením ziskov spoločností so sídlom v inom členskom
         štáte.

      39      Preto nemožno prijať argumentáciu založenú na potrebe zachovania súdržnosti rakúskeho daňového systému.

      40      Určite je potrebné pripustiť, že priznanie predmetnej daňovej výhody príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v inom
         členskom štáte, by spôsobilo dotknutému členskému štátu zníženie jeho daňových príjmov. Z ustálenej judikatúry však vyplýva,
         že zníženie daňových príjmov sa nepovažuje za naliehavý dôvod vo všeobecnom záujme, na ktorý sa možno odvolávať pri zdôvodnení
         opatrenia v zásade protichodného so základnou slobodou (už citovaný rozsudok Verkooijen, bod 59; rozsudok z 3. októbra 2002,
         Danner, C-136/00, Zb. s. I-8147, bod 56, ako aj už citovaný rozsudok X a Y, bod 50).

      41      Ďalej, na rozdiel od tvrdení vlád Rakúska a Dánska, výška zdanenia spoločností so sídlom v inom členskom štáte nie je relevantná
         vo vzťahu k rakúskej daňovej právnej úprave pre posúdenie zlučiteľnosti vnútroštátnej daňovej úpravy s ustanoveniami článkov
         73 B a 73 D ods. 1 a 3 Zmluvy.

      42      V tejto súvislosti je dôležité uviesť, že pri kapitálových výnosoch rakúskeho pôvodu predmetná daňová právna úprava nezakladá
         žiadnu priamu súvislosť medzi zdanením príjmov spoločností z titulu dane právnických osôb a daňovými výhodami, z ktorých majú
         prospech daňovníci – rakúski rezidenti, z titulu dane z príjmu. Za týchto okolností výška zdanenia spoločností so sídlom mimo
         rakúskeho územia neodôvodňuje odmietnutie priznania rovnakých daňových výhod aj príjemcom kapitálových výnosov vyplácaných
         týmito spoločnosťami.

      43      Určite nemožno vylúčiť, že rozšírenie predmetnej daňovej právnej úpravy aj na kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod v inom členskom
         štáte, by pre investorov – rakúskych rezidentov mohlo spôsobiť, že by pre nich bolo výhodnejšie získavať akcie spoločností
         so sídlom v iných členských štátoch, kde výška dane právnických osôb je nižšia ako v Rakúsku. Táto možnosť však nijakým spôsobom
         neodôvodňuje právnu úpravu, ktorá je predmetom sporu vo veci samej. V skutočnosti pokiaľ ide o tvrdenie založené na prípadnej
         daňovej výhode v prospech daňovníkov poberajúcich v ich rezidentských krajinách kapitálové výnosy vyplácané spoločnosťami
         so sídlom v inom členskom štáte, stačí poukázať na ustálenú judikatúru, podľa ktorej znevýhodňujúce daňové zaobchádzanie v rozpore
         so základnou slobodou nemôže byť zdôvodnené existenciou iných daňových výhod za predpokladu, že takéto výhody aj skutočne
         existujú (pozri už citovaný rozsudok Verkooijen, bod 61 a tam uvádzaná judikatúra).

      44      Francúzska vláda okrem toho tvrdí, že rakúska daňová právna úprava je odôvodnená potrebou zabezpečenia účinnosti daňových
         kontrol.

      45      Z tohto pohľadu je potrebné uviesť, že najmä z článku 73 D ods. 1 písm. b) Zmluvy vyplýva, že je možné sa dovolávať účinnosti
         daňových kontrol pri zdôvodnení obmedzení výkonu základných slobôd garantovaných zmluvou (pozri rozsudky z 8. júla 1999, Baxter
         a i., C-254/97, Zb. s. I-4809, bod 18, a z 26. septembra 2000, Komisia/Belgicko, C-478/98, Zb. s. I-7587, bod 39).

      46      V prvom rade, čo sa týka daňovej výhody vyplývajúcej zo zdanenia kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu zníženou sadzbou, nebolo
         nijako preukázané, že by uplatnenie rozdielnych daňových sadzieb v závislosti na pôvode kapitálových výnosov bolo spôsobilé
         zvýšiť účinnosť daňových kontrol.

      47      V druhom rade, čo sa týka 25 % dane s účinkom splnenia daňovej povinnosti, je potrebné uviesť, že táto daň sa vyberá priamo
         zrážkou spoločnosťami so sídlom v Rakúsku. Ako ale uvádza aj generálny advokát v bodoch 33 a 34 svojich návrhov, daň s účinkom
         splnenia daňovej povinnosti nevyhnutne nepredpokladá zdanenie zrážkou. Rovnako § 97 ods. 2 EStG stanovuje, že v prípade, ak
         zdanenie daňou vyberanou zrážkou nie je možné, daň s účinkom splnenia daňovej povinnosti môže byť zaplatená „dobrovoľnou platbou
         cez platobnú pokladňu vo výške zodpovedajúcej dani z kapitálových výnosov“. V prípade výnosov pochádzajúcich od spoločností
         so sídlom v iných členských štátoch by mala byť v daňovej správe vytvorená podobná možnosť „dobrovoľnej platby“.

      48      Daň vyberaná zrážkou odvádzaná priamo spoločnosťami so sídlom v Rakúsku určite predstavuje pre daňovú správu jednoduchšiu
         operáciu ako „dobrovoľná platba“. Obyčajná administratívna náročnosť však nemôže zdôvodniť prekážku výkonu základnej slobody
         stanovenej v Zmluve, akou je voľný pohyb kapitálu (už citovaný rozsudok Komisia/Francúzsko, body 29 a 30).

      49      S ohľadom na uvedené je potrebné odpovedať na prvé dve otázky tak, že článkom 73 B a 73 D ods. 1 a 3 Zmluvy odporuje právna
         úprava umožňujúca iba príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v Rakúsku, výber medzi 25 % daňou s účinkom splnenia
         daňovej povinnosti a všeobecnou daňou z príjmu s daňovou sadzbou zníženou o polovicu, zatiaľ čo kapitálové výnosy, ktoré majú
         pôvod v inom členskom štáte, povinne podliehajú podľa tejto právnej úpravy všeobecnej dani z príjmu bez zníženia daňovej sadzby.
         Odmietnutie poskytnutia príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte, daňových výhod priznaných
         príjemcom kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu nemôže byť zdôvodnené okolnosťou, že príjmy spoločností so sídlom v inom členskom
         štáte podliehajú v tomto inom členskom štáte nižšiemu zdaneniu.

       O tretej prejudiciálnej otázke
      50      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či článku 73 B ods. 1 Zmluvy odporuje daňová právna úprava umožňujúca daňovníkovi
         – rakúskemu rezidentovi poberajúcemu kapitálové výnosy majúce pôvod v inom členskom štáte pomerne znížiť svoju daň z príjmu
         o daň z príjmu právnických osôb zaplatenú spoločnosťou, v ktorej má účasť na základnom imaní.

      51      Pani Lenz a Komisia majú výhrady voči prípustnosti tejto otázky. Ide o otázku, ktorá nie je relevantná pre rozhodnutie sporu
         vo veci samej, keďže sa týka daňového systému neplatného v Rakúsku.

      52      V tomto smere je dôležité zdôrazniť, že ako vyplýva z ustálenej judikatúry, Súdny dvor nerozhoduje o prejudiciálnej otázke
         vznesenej vnútroštátnym súdom, ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou
         alebo predmetom sporu vo veci samej, alebo keď ide o hypotetický problém (rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke, C-83/91, Zb.
         s. I-4871, bod 25; z 13. júla 2000, Idéal tourisme, C-36/99, Zb. s. I-6049, bod 20, a rozsudok z 5. februára 2004, Schneider,
         C-380/01, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 22).

      53      Ustanovenia uvedené v uznesení, ktorým boli položené prejudiciálne otázky, však nepripúšťajú v Rakúsku možnosť odpočtu dane
         právnických osôb zaplatenej v inom členskom štáte. Rakúska vláda na základe výzvy Súdneho dvora na spresnenie v tomto bode
         potvrdila, že daňová právna úprava platná v čase sporu vo veci samej neumožňovala určiť odpočet, ako bol naznačený vnútroštátnym
         súdom, a to ani pri širšom výklade zákona.

      54      Za týchto okolností nie je namieste zodpovedanie tretej položenej otázky.

       O trovách
      55      Rakúska, dánska, francúzska vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Komisia nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré
         im vznikli v súvislosti s pripomienkami podanými Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu
         k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym
         súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR (prvá komora)
      o otázkach, ktoré mu položil Verwaltungsgerichtshof uznesením z 27. augusta 2002, rozhodol takto:
      1)      Článkom 73 B a 73 D ods. 1 a 3 Zmluvy ES (teraz príslušným článkom 56 ES a 58 ods. 1 a 3 ES) odporuje právna úprava umožňujúca
            iba príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v Rakúsku, výber medzi 25 % daňou s účinkom splnenia daňovej povinnosti
            a všeobecnou daňou z príjmu s daňovou sadzbou zníženou o polovicu, zatiaľ čo kapitálové výnosy, ktoré majú pôvod v inom členskom
            štáte, povinne podliehajú podľa tejto právnej úpravy všeobecnej dani z príjmu bez zníženia daňovej sadzby.
      2)      Odmietnutie poskytnutia príjemcom kapitálových výnosov, ktoré majú pôvod v inom členskom štáte, daňových výhod priznaných
            príjemcom kapitálových výnosov rakúskeho pôvodu nemôže byť zdôvodnené okolnosťou, že príjmy spoločností so sídlom v inom členskom
            štáte podliehajú v tomto inom členskom štáte nižšiemu zdaneniu.

               Jann

               Rosas

               Von Bahr

               Silva de Lapuerta

                     Lenaerts

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. júla 2004.

               Súdny tajomník

                     Predseda prvej komory

               R. Grass

                     P. Jann

         * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. júla 2015.#BVVG Bodenverwertungs- und -verwaltungs GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesgerichtshof.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Štátna pomoc – Článok 107 ods. 1 ZFEÚ – Predaj poľnohospodárskych pozemkov verejnými orgánmi – Vnútroštátne ustanovenie umožňujúce príslušným orgánom zabrániť predaju poľnohospodárskeho pozemku, ak sa ponúknutá cena považuje za cenu ‚v hrubom nepomere‘ s trhovou hodnotou – Výhoda priznaná určitým podnikom alebo výrobe určitého druhu tovaru – Kritérium súkromného investora – Stanovenie ‚trhovej hodnoty‘.#Vec C-39/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 16. júla 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Štátna pomoc — Článok 107 ods. 1 ZFEÚ — Predaj poľnohospodárskych pozemkov verejnými orgánmi — Vnútroštátne ustanovenie umožňujúce príslušným orgánom zabrániť predaju poľnohospodárskeho pozemku, ak sa ponúknutá cena považuje za cenu ‚v hrubom nepomere‘ s trhovou hodnotou — Výhoda priznaná určitým podnikom alebo výrobe určitého druhu tovaru — Kritérium súkromného investora — Stanovenie ‚trhovej hodnoty‘“
      Vo veci C‑39/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko) z 29. novembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 27. januára 2014, ktorý súvisí s konaním začatým na návrh:

         BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH,

      za účasti

         Thomasa Erbsa,

         Ursuly Erbsovej,

         Landkreis Jerichower Land,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano (spravodajca), sudcovia A. Borg Barthet, E. Levits, M. Berger a F. Biltgen,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: M. Aleksejev, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. decembra 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH, v zastúpení: C. von Donat, Rechtsanwalt,

               —

               pán a pani Erbsovci, v zastúpení: T. Rehmann, Rechtsanwalt,

               —

               Landkreis Jerichower Land, v zastúpení: W. Sonderhoff, splnomocnený zástupca,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a B. Beutler, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: P.‑J. Loewenthal a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. marca 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi BVVG Bodenverwertungs‑ und ‑verwaltungs GmbH (ďalej len „BVVG“) a Landkreis Jerichower Land (okres Jerichower Land, Nemecko), ktorého predmetom je odmietnutie tohto okresu povoliť predaj poľnohospodárskeho pozemku pánovi Thomasovi Erbsovi a pani Ursule Erbsovej (ďalej len „manželia Erbsovci“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Oddiel II bod 1 prvý odsek oznámenia Komisie z 10. júla 1997 o prvkoch štátnej pomoci pri predaji pozemkov a budov verejnoprávnymi orgánmi (Ú. v. ES C 209, s. 3; Mim. vyd. 08/001, s. 143, ďalej len „oznámenie“) znie takto:
               „Predaj pozemkov a budov nasledujúci po ponukovom konaní, ktoré je dostatočne propagované, otvorené a nepodmienené, porovnateľné s dražbou, ktoré akceptuje najlepšiu alebo jedinú ponuku, sa uskutočňuje výslovne na základe trhovej hodnoty a jednoznačne neobsahuje žiadnu štátnu pomoc. …“

               4

               Podľa oddielu II bodu 2 písm. a) oznámenia:
               „Ak sa verejnoprávne orgány rozhodnú nevyužiť postup opísaný v [oddiele II] bode 1, malo by sa pred obchodnými jednaniami vykonať ocenenie jedným alebo viacerými nezávislými odhadcami, aby sa stanovila trhová hodnota na základe všeobecne akceptovaných trhových indikátorov a oceňovacích štandardov. …
               …
               ‚Trhová hodnota‘ je cena, pri ktorej by sa pozemky a budovy mohli predávať na základe súkromnej zmluvy medzi dobrovoľným predávajúcim a kupujúcim, ktorý s ním nie je spojený prostredníctvom osobných vzťahov, v deň ocenenia, pričom sa predpokladá, že majetok sa ponúka otvorene na trhu, že podmienky trhu dovoľujú riadny predaj a že s ohľadom na povahu majetku je k dispozícii bežné obdobie na rokovanie týkajúce sa predaja…“

         Nemecké právo

               5

               § 1 ods. 1 Grundstückverkehrsgesetz (zákon o opatreniach na zlepšenie poľnohospodárskych štruktúr a ochrane poľnohospodárskych a lesníckych podnikov) z 28. júla 1961 (BGBl. I, s. 1091, ďalej len „GrdstVG“) znie:
               „1.   Ustanovenia tohto oddielu platia pre poľnohospodárske a lesné pozemky…“

               6

               § 2 ods. 1 GrdstVG stanovuje:
               „Právny úkon predaja pozemku a záväzkovo právna zmluva o tom podliehajú schváleniu. …“

               7

               § 4 GrdstVG stanovuje:
               „Schválenie sa nevyžaduje, ak:
               (1)   spolok alebo spolková krajina je zmluvnou stranou predaja,
               …“

               8

               § 9 GrdstVG stanovuje:
               „1.   Schválenie sa môže odmietnuť alebo obmedziť stanovením povinností (§ 10) alebo podmienok (§ 11), v prípade existencie skutočností, z ktorých vyplýva, že:

                        (1)

                        predaj má za následok nevhodné rozdelenie pozemkov alebo

                        (2)

                        pozemok alebo väčšina pozemkov, ktoré sú priestorovo alebo hospodársky spojené a patria predávajúcemu, by boli predajom nehospodárne zmenšené alebo rozčlenené, alebo

                        (3)

                        protihodnota je v hrubom nepomere s hodnotou pozemku.

                  …
               4.   Ak je pozemok predaný na iné ako poľnohospodárske alebo lesnícke účely, nemôže byť schválenie odmietnuté na základe ods. 1 bodu 3.
               …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               9

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že BVVG je právnickou osobou súkromného práva, ktorej obchodné podiely patria Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben (Spolkový úrad pre osobitné úlohy súvisiace so zjednotením Nemecka). BVVG plní okrem iného zákonom stanovenú úlohu privatizovať pozemky a budovy využívané na poľnohospodárske a lesnícke účely. Pritom koná ako súkromnoprávny vlastník vo vlastnom mene, ale na účet Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben.

               10

               Po uskutočnení verejného obstarávania, v rámci ktorého predložili najvyššiu ponuku, uzatvorili manželia Erbsovci 31. marca 2008 pred notárom „kúpnopredajnú zmluvu“ o nadobudnutí od BVVG poľnohospodárskeho pozemku s rozlohou približne 2,6 hektára za cenu 29000 eur (ďalej len „predmetný pozemok“).

               11

               Rozhodnutím z 5. júna 2008 však Landkreis Jerichower Land v postavení miestneho orgánu, ktorý je oprávnený povoliť takýto predaj a odsúhlasiť akt, ktorý ho konštatuje, odmietol v súlade s § 9 ods. 1 bodom 3 GrdstVG schváliť takýto prevod s odôvodnením, že dohodnutá kúpna cena je v hrubom nepomere s trhovou hodnotou predmetného poľnohospodárskeho pozemku.

               12

               Z vnútroštátnej judikatúry týkajúcej sa danej oblasti totiž vyplýva, že takýto nepomer existuje, ak kúpna cena prevyšuje o viac ako 50 % „trhovú hodnotu poľnohospodárskeho pozemku“. Táto hodnota pozostáva z ceny zaplatenej za pozemky rovnakého druhu a za rovnakej situácie v dobe uzatvorenia zmluvy v rámci prevodu pôdy medzi dvoma poľnohospodármi. Prevody na nepoľnohospodárov sú s cieľom určiť túto hodnotu tiež zohľadnené v rozsahu, v akom sa uskutočňujú na účely iného poľnohospodárskeho využitia pozemku.

               13

               BVVG a manželia Erbsovci podali proti tomuto rozhodnutiu Landkreis Jerichower Land žalobu na Amtsgericht – Landwirtschaftsgericht (Súd pre poľnohospodárske veci), ktorý ju zamietol na základe odhadu trhovej hodnoty predmetného pozemku, ktorý bol vypracovaný výborom znalcov.

               14

               Odvolací súd, ktorý rozhodoval o dovolaní proti tomuto rozhodnutiu, nariadil druhý znalecký posudok, ktorý prišiel k záveru, že trhová hodnota predmetného pozemku predstavovala buď sumu 14168, 61 eura, ak sa do porovnania zahrnuli aj iné predaje uskutočnené BVVG v danom kraji, alebo sumu 13648,19 eura, ak sa z porovnania rovnaké predaje vylúčili. Následne daný vnútroštátny súd potvrdil, že cena 29000 eur, ktorú ponúkli manželia Erbsovci, o 50 % presahuje trhovú hodnotu predmetného pozemku a z toho dôvodu bola v „hrubom nepomere“ v zmysle § 9 ods. 1 bodu 3 GrdstVG.

               15

               Tento súd tiež uviedol, že povolenie predaja za takúto cenu neprofesionálnym poľnohospodárom, akými sú manželia Erbsovci, by malo nepriaznivé účinky na poľnohospodárske podniky z dôvodu, že ak by ceny voľných poľnohospodárskych pozemkov príliš vzrástli, poľnohospodári, ktorí potrebujú pozemok na účely rozšírenia svojho podniku, by ich už neboli schopní nadobudnúť. Podľa odvolacieho súdu však možno povolenie na predaj poľnohospodárskeho pozemku odmietnuť len vtedy, ak existuje poľnohospodár, ktoré má prostriedky na jeho nadobudnutie. Keďže tento odvolací súd konštatoval, že existuje aspoň jeden profesionálny poľnohospodár, ktorý hoci sa nezúčastnil verejného obstarávania, mal záujem nadobudnúť predmetný pozemok za cenu, ktorá presahuje jeho poľnohospodársku trhovú hodnotu maximálne do 50 %, zamietol žalobu BVVG a manželov Erbsovcov.

               16

               BVVG podala na Bundesgerichtshof (Spolkový súdny dvor) kasačný opravný prostriedok. Vnútroštátny súd sa pýta, či predaj pôdy vo verejnom vlastníctve prostredníctvom tejto spoločnosti za cenu nižšiu ako je cena stanovená vo verejnom obstarávaní vedie k zvýhodneniu kupujúceho, a v prípade kladnej odpovede, či je takúto výhodu možné odôvodniť cieľom § 9 ods. 1 bodom 3 GrdstVG, teda ochranou záujmov poľnohospodárskych podnikov. Okrem toho sa tento vnútroštátny súd pýta, či je odmietnutie predaja za cenu stanovenú verejným obstarávaním v rozpore s článkom 107 ods. 1 ZFEÚ vzhľadom na skutočnosť, že keď k takémuto odmietnutiu došlo, ešte nebolo rozhodnuté, komu sa predmetný pozemok predá.

               17

               Za týchto podmienok Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
               „Odporuje článku 107 ods. 1 ZFEÚ vnútroštátne ustanovenie, ako je § 9 ods. 1 bod 3 [GrdstVG], ktoré na zlepšenie poľnohospodárskych štruktúr zakazuje subjektu prepojenému so štátom, ako je BVVG, predať poľnohospodársky pozemok určený na predaj záujemcovi s najvyššou ponukou vo verejnom obstarávaní, ak je táto najvyššia ponuka v hrubom nepomere k hodnote pozemku?“

         O prejudiciálnej otázke

               18

               Vnútroštátny súd sa svojou prejudiciálnou otázkou v podstate pýta, či pravidlo vnútroštátneho práva, ako je to vo veci samej, predstavuje pomoc, ktorá je nezlučiteľná s vnútorným trhom v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               19

               Vzhľadom na formuláciu otázky treba na úvod pripomenúť, že Súdny dvor sa v rámci prejudiciálneho konania nemôže z nedostatku právomoci vysloviť o zlučiteľnosti vnútroštátneho opatrenia s právom Únie. Nemôže sa teda vyjadriť k zlučiteľnosti štátnej pomoci alebo schémy pomoci s vnútorným trhom, keďže posúdenie tejto zlučiteľnosti prináleží do výlučnej právomoci Európskej komisie, ktorej činnosť je preskúmateľná súdom Únie (rozsudok Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, bod 22 a citovaná judikatúra).

               20

               Súdny dvor má však právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prvky vyplývajúce z práva Únie, ktoré mu umožnia posúdiť súlad vnútroštátneho opatrenia s týmto právom na účely rozhodnutia veci, o ktorej rozhoduje. V oblasti štátnej pomoci môže najmä vnútroštátnemu súdu poskytnúť výkladové prvky, ktoré mu umožnia určiť, či vnútroštátne opatrenie možno považovať za „štátnu pomoc“ v zmysle práva Únie (rozsudok Fallimento Traghetti del Mediterraneo, C‑140/09, EU:C:2010:335, bod 24 a citovaná judikatúra).

               21

               Z toho vyplýva, že pod položenou otázkou treba rozumieť, či sa má článok 107 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že pravidlo vnútroštátneho práva, ktoré na zabezpečenie ochrany záujmov poľnohospodárskych podnikov zakazuje subjektu prepojenému so štátom predať poľnohospodársky pozemok vo verejnom obstarávaní záujemcovi s najvyššou ponukou, ak sa príslušný miestny orgán domnieva, že táto najvyššia ponuka je v hrubom nepomere k odhadovanej hodnote uvedeného pozemku, je možné považovať za „štátnu pomoc“.

               22

               Aby bolo možné odpovedať na túto otázku, je potrebné pripomenúť, že podľa článku 107 ods. 1 ZFEÚ, ak nie je zmluvami ustanovené inak, pomoc poskytovaná členským štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, je nezlučiteľná s vnútorným trhom, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými štátmi.

               23

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora kvalifikácia „štátnej pomoci“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ vyžaduje splnenie všetkých podmienok uvedených v tomto ustanovení (rozsudok Banco Privado Português a Massa Insolvente do Banco Privado Português, C‑667/13, EU:C:2015:151, bod 45 a citovaná judikatúra).

               24

               Je tak zrejmé, že aby mohlo byť vnútroštátne opatrenie označené za „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 TFEÚ, musí po prvé ísť o štátne opatrenie alebo o opatrenie financované zo štátnych prostriedkov, po druhé musí byť toto opatrenie spôsobilé ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, po tretie musí mať jeho príjemca z neho selektívnu výhodu a po štvrté musí toto opatrenie narušovať hospodársku súťaž alebo hroziť narušením hospodárskej súťaže, pričom musia byť kumulatívne splnené všetky podmienky (rozsudok Trapeza Eurobank Ergasias, C‑690/13, EU:C:2015:235, bod 17 a citovaná judikatúra).

               25

               Vo veci samej vnútroštátny súd v podstate zastáva názor, že § 9 ods. 1 bod 3 GrdstVG spĺňa prvú, druhú a štvrtú podmienku uvedenú v predchádzajúcom bode, má však pochybnosti o výklade a uplatnení tretej podmienky, podľa ktorej musí predmetné opatrenie poskytovať svojmu príjemcovi selektívnu výhodu.

               26

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora môže pojem pomoc pokrývať nielen kladné plnenia ako dotácie, pôžičky alebo účasť na základnom imaní podnikov, ale tiež zásahy, ktoré v rozličných formách zmierňujú náklady, ktoré bežne zaťažujú rozpočet podniku a ktoré takto, aj keď nie sú dotáciou v presnom zmysle slova, majú rovnakú povahu a rovnaké účinky (rozsudok Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 30 a citovaná judikatúra). Na účely zistenia existencie štátnej pomoci sa musí totiž preukázať dostatočne priama súvislosť medzi výhodou poskytnutou príjemcovi na jednej strane a znížením štátneho rozpočtu, či dokonca dostatočne konkrétnym ekonomickým rizikom výdavkov zaťažujúcich tento rozpočet (pozri v tomto zmysle rozsudok Bouygues a Bouygues Télécom/Komisia a i. a Komisia/Francúzsko a i., C‑399/10 P a C‑401/10 P, EU:C:2013:175, bod 109).

               27

               Ako už rozhodol Súdny dvor, v zásade tak nemožno vylúčiť, že predaj verejnej pôdy za nižšiu než trhovú hodnotu je štátnou pomocou (rozsudok Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 31).

               28

               Takýto predaj totiž môže poskytnúť kupujúcemu, v postavení príjemcu, výhodu, ktorá by v podstate viedla k zníženiu štátneho rozpočtu, ktoré by pozostávalo zo vzdania sa rozdielu zo strany štátu medzi trhovou hodnotou pozemku a nižšou cenou zaplatenou týmto kupujúcim.

               29

               Okrem toho, pokiaľ ide o predaj pozemkov alebo budov uskutočnený verejnými orgánmi podniku alebo jednotlivcovi, ktorý vykonáva hospodársku činnosť, akou je poľnohospodárstvo alebo lesníctvo, Súdny dvor spresnil, že takýto predaj zahŕňa prvky štátnej pomoci, najmä ak sa neuskutočňuje za trhovú cenu, akú by mohol stanoviť súkromný investor konajúci za normálnych podmienok hospodárskej súťaže (rozsudok Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 34 a citovaná judikatúra).

               30

               Z toho vyplýva, že ak vnútroštátna právna úprava stanovuje pravidlá výpočtu, ktoré sú určené na odhad trhovej hodnoty pozemkov určených na predaj verejnými orgánmi, uplatnenie uvedených pravidiel musí, aby bolo v súlade s článkom 107 ZFEÚ, viesť vo všetkých prípadoch k cene, ktorá sa čo najviac blíži trhovej hodnote (pozri v tomto zmysle rozsudok Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 35).

               31

               Viaceré metódy však môžu viesť k určeniu ceny, ktorá zodpovedá trhovej hodnote. Medzi týmito metódami sa nachádzajú aj metódy predaja uchádzačovi s najlepšou ponukou a určenie ceny znalcom, ktoré sú uvedené v oddiele II bode 1 a 2 oznámenia. Rovnako nie je vylúčené, že aj iné metódy môžu umožniť dospieť k takémuto rovnakému výsledku (pozri v tomto zmysle rozsudok Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, body 35 a 39).

               32

               Pokiaľ ide práve o metódu predaja uchádzačovi s najlepšou ponukou, Súdny dvor už rozhodol, že ak v rámci predaja podniku patriaceho verejnému orgánu tento orgán využije otvorené a transparentné verejné obstarávanie neviazané na ďalšie podmienky, možno sa domnievať, že trhová cena zodpovedá najvyššej ponuke, a to za predpokladu, že sa preukáže po prvé, že táto ponuka má charakter záväzku a je dôveryhodná, a po druhé, že zohľadnenie iných ekonomických faktorov než cena nie je dôvodné (rozsudok Land Burgenland a i./Komisia, C‑214/12 P, C‑215/12 P a C‑223/12 P, EU:C:2013:682, bod 94).

               33

               Za takýchto podmienok Súdny dvor navyše zdôraznil, že nie je nevyhnutné použiť iné prostriedky na účely overenia trhovej ceny, akými sú nezávislé znalecké posudky (pozri v tomto zmysle rozsudok Land Burgenland a i./Komisia, C‑214/12 P, C‑215/12 P a C‑223/12 P, EU:C:2013:682, bod 95).

               34

               Je však potrebné uviesť, že uplatnením predmetného vnútroštátneho pravidla vo veci samej môže príslušný miestny orgán po verejnom obstarávaní odmietnuť povoliť predať uchádzačovi s najlepšou ponukou poľnohospodárky pozemok patriaci štátu, ak sa domnieva, že navrhnutá cena je v hrubom nepomere s trhovou hodnotou pozemku.

               35

               Ako bolo pripomenuté v bode 12 tohto rozsudku, takýto nepomer existuje podľa vnútroštátnej judikatúry, ak kúpna cena prevyšuje o viac ako 50 % predmetnú „trhovú hodnotu poľnohospodárskeho pozemku“, ktorá sa získa porovnaním ceny zaplatenej za pozemky rovnakého druhu a za rovnakej situácie v dobe uzatvorenia zmluvy v rámci prevodu pôdy v poľnohospodárskom odvetví. V rámci tohto posúdenia sú prevody na nepoľnohospodárov s cieľom určiť túto hodnotu tiež zohľadnené v rozsahu, v akom sa uskutočňujú na účely iného poľnohospodárskeho využitia pozemku.

               36

               Z toho vyplýva, že uplatnenie § 9 ods. 1 bodu 3 GrdstVG môže ohroziť uskutočnenie cieľov verejného obstarávania, keďže vedie k vylúčeniu najvyššej ponuky, ktorá môže napriek tomu zodpovedať trhovej cene predmetného pozemku, ako už bolo uvedené v bode 32 tohto rozsudku.

               37

               Okrem toho, keďže umožňuje tretej osobe, ktorá sa v danom prípade ani nezúčastnila verejného obstarávania, nadobudnúť po odmietnutí príslušným miestnym orgánom ten istý pozemok za cenu nižšiu ako bola cena navrhnutá v rámci tohto verejného obstarávania, môže pravidlo upravené v § 9 ods. 1 bode 3 GrdstVG spadať pod pojem „štátna pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               38

               Uplatnenie takéhoto opatrenia totiž vedie k poskytnutiu výhody tretiemu kupujúcemu, v postavení príjemcu, prostredníctvom zníženia štátneho rozpočtu, ktoré pozostáva zo vzdania sa rozdielu zo strany štátu medzi hodnotou pozemku, ktorá bola vypočítaná príslušnými miestnymi orgánmi, a najvyššou cenou, ktorá bola ponúknutá najvýhodnejšou ponukou v rámci verejného obstarávania.

               39

               Keďže nemožno vylúčiť, že za určitých okolností neumožňuje metóda predaja uchádzačovi s najlepšou ponukou dospieť k cene zodpovedajúcej trhovej hodnote predmetnej nehnuteľnosti, možno tak odôvodniť zohľadnenie aj iných faktorov než ceny.

               40

               Tak to môže byť najmä v prípade, ako uviedol v bode 71 svojich návrhov generálny advokát, ak sa najvyššia ponuka ukáže ako jasne vyššia tak v porovnaní s akoukoľvek inou cenou navrhnutou v rámci verejného obstarávania, ako aj s odhadovanou trhovou cenou nehnuteľnosti z dôvodu jej zjavne špekulatívnej povahy.

               41

               Za týchto podmienok totiž metóda predaja uchádzačovi s najlepšou ponukou nemôže odzrkadľovať trhovú hodnotu predmetného pozemku.

               42

               Preto pravidlo vnútroštátneho práva, ktoré umožňuje príslušnému vnútroštátnemu orgánu za týchto okolností vylúčiť predloženú ponuku, ktorá je podľa neho neprimeraná, a odmietnuť z tohto dôvodu povoliť predaj poľnohospodárskeho pozemku, ku ktorému sa táto ponuka vzťahuje, nemožno označiť za „štátnu pomoc“, pokiaľ jeho uplatnenie umožňuje dospieť k cene, ktorá je v súlade s judikatúrou uvedenou v bode 30 tohto rozsudku najbližšie k trhovej hodnote predmetného pozemku.

               43

               V prejednávanej veci, ako uviedol v bode 65 svojich návrhov generálny advokát, Súdny dvor nedisponuje všetkými informáciami o metodológii uplatňovanej príslušnými miestnymi úradmi alebo znalcami určenými vnútroštátnymi súdmi na účely odhadu ceny pozemkov v rámci uplatnenia § 9 ods. 1 bodu 3 GrdstVG.

               44

               Predovšetkým spis predložený Súdnemu dvoru neumožňuje identifikovať trhové ukazovatele a ani hodnotiace kritériá, na základe ktorých sa vypočíta skutočná trhová hodnota poľnohospodárskeho pozemku.

               45

               Z toho dôvodu nemôže Súdny dvor stanoviť, či uplatnenie predmetného vnútroštátneho pravidla vo veci samej skutočne umožňuje dospieť, tak ako to vyžaduje judikatúra uvedená v bode 30 tohto rozsudku, k cene, ktorá najbližšie zodpovedá trhovej hodnote predmetného pozemku.

               46

               Vnútroštátnemu súdu tak prislúcha vykonať takého posúdenie vo veci samej.

               47

               V rámci tejto analýzy je nutné sa predovšetkým ubezpečiť, že metóda posúdenia hodnoty poľnohospodárskych pozemkov je doplnená o mechanizmus aktualizácie, ktorý zohľadňuje posúdenie trhovej ceny takým spôsobom, že poskytnutý odhad zodpovedá čo najpresnejšie skutočnej trhovej hodnote týchto pozemkov (pozri v tomto zmysle rozsudok Seydaland Vereinigte Agrarbetriebe, C‑239/09, EU:C:2010:778, bod 43).

               48

               Okrem toho prináleží vnútroštátnemu súdu vo svetle všetkých skutočností vo veci samej a najmä podmienok, za akých sa realizovalo predmetné verejné obstarávania v tejto veci, určiť, či najvyššia ponuka zodpovedá trhovej hodnote predmetného pozemku alebo či je nevyhnutné zohľadniť aj iné faktory než cenu, čo by odôvodňovalo uplatnenie opatrenia uvedeného v § 9 ods. 1 bode 3 GrdstVG.

               49

               V tejto súvislosti nemecká vláda tvrdí, že toto opatrenie je odôvodnené požiadavkami na ochranu záujmov poľnohospodárskych podnikov.

               50

               Toto opatrenie predovšetkým umožňuje, že profesionálni poľnohospodári nebudú zaťažení obstarávacími nákladmi za nové pozemky, ktoré by mohli ohroziť životaschopnosť ich podnikov.

               51

               V tejto súvislosti je však dôležité pripomenúť, že takáto argumentácia sama osebe nestačí, aby sa bez ďalšieho vylúčilo označenie tohto opatrenia za „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               52

               V súlade s dlhodobo ustálenou judikatúrou Súdneho dvora totiž toto ustanovenie nerozlišuje štátne zásahy podľa dôvodov alebo cieľov, ale definuje ich podľa ich účinkov (pozri rozsudok 3M Italia, C‑417/10, EU:C:2012:184, bod 36 a citovanú judikatúru).

               53

               Rovnako skutočnosť uvedená vnútroštátnym súdom, podľa ktorej nastalo odmietnutie predaja v zmysle § 9 ods. 1 bodu 3 GrdstVG za cenu stanovenú vo verejnom obstarávaní v situácii, keď ešte neexistovalo rozhodnutie stanovujúce v prospech koho sa predmetný pozemok predá, nemá vplyv na označenie uvedeného opatrenia za „štátnu pomoc“ v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               54

               Bolo by totiž v rozpore s logikou systému trvalej kontroly štátnej pomoci zavedenej článkami 107 ZFEÚ a 108 ZFEÚ podriadiť označenie vnútroštátneho opatrenia za „pomoc“ preskúmaniu, či každý príjemca má skutočne z predmetného opatrenia výhodu.

               55

               Vzhľadom na vyššie uvedené je na položenú otázku potrebné odpovedať, že článok 107 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pravidlo vnútroštátneho práva, akým je pravidlo vo veci samej, ktoré na zabezpečenie ochrany záujmov poľnohospodárskych podnikov zakazuje subjektu prepojenému so štátom predať poľnohospodársky pozemok vo verejnom obstarávaní záujemcovi s najvyššou ponukou, ak sa príslušný miestny orgán domnieva, že táto najvyššia ponuka je v hrubom nepomere k odhadovanej hodnote uvedeného pozemku, nie je možné označiť za „štátnu pomoc“, pokiaľ uplatnenie uvedeného pravidla umožňuje dospieť k cene, ktorá je najbližšie k trhovej hodnote predmetného poľnohospodárskeho pozemku, čo prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               56

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 107 ods. 1 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pravidlo vnútroštátneho práva, akým je pravidlo vo veci samej, ktoré na zabezpečenie ochrany záujmov poľnohospodárskych podnikov zakazuje subjektu prepojenému so štátom predať poľnohospodársky pozemok vo verejnom obstarávaní záujemcovi s najvyššou ponukou, ak sa príslušný miestny orgán domnieva, že táto najvyššia ponuka je v hrubom nepomere k odhadovanej hodnote uvedeného pozemku, nie je možné označiť za „štátnu pomoc“, pokiaľ uplatnenie uvedeného pravidla umožňuje dospieť k cene, ktorá je najbližšie k trhovej hodnote predmetného poľnohospodárskeho pozemku, čo prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. septembra 2003.#Margarethe Ospelt a Schlössle Weissenberg Familienstiftung.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko.#Vec C-452/01.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. februára 1976. # Rewe-Zentrale des Lebensmittel-Großhandels GmbH proti Hauptzollamt Landau/Pfalz. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Nemecko. # Vec 45-75.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 16. júla 2015.#Directeur général des finances publiques proti Mapfre asistencia compañia internacional de seguros y reaseguros SA a Mapfre warranty SpA proti Directeur général des finances publiques.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour de cassation (Francúzsko).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Dane – Daň z obratu – Pôsobnosť – Oslobodenie od dane – Pojem ‚poistné plnenia‘ – Pojem ‚poskytovanie služieb‘ – Paušálna suma za záruku pre prípad poruchy ojazdeného vozidla.#Vec C-584/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      zo 16. júla 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Dane — Daň z obratu — Pôsobnosť — Oslobodenie od dane — Pojem ‚poistné plnenia‘ — Pojem ‚poskytovanie služieb‘ — Paušálna suma za záruku pre prípad poruchy ojazdeného vozidla“
      Vo veci C‑584/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour de cassation (Francúzsko) z 13. novembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 19. novembra 2013, ktorý súvisí s konaniami:

         Directeur général des finances publiques

      proti

         Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA,

      a

         Mapfre warranty SpA

      proti

         Directeur général des finances publiques,

      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predseda piatej komory T. von Danwitz, sudcovia C. Vajda, A. Rosas (spravodajca), E. Juhász a D. Šváby,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. novembra 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA a Mapfre warranty SpA, v zastúpení: G. Hannotin, avocat,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: J.‑S. Pilczer a D. Colas, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a L. Lozano Palacios, splnomocnené zástupkyne,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 4. februára 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 a článku 13 B písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991 (Ú. v. ES L 376, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 160, ďalej len „šiesta smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporov jednak medzi Directeur général des finances publiques (generálny riaditeľ verejných financií) a spoločnosťou Mapfre asistencia compania internacional de seguros y reaseguros SA (ďalej len „Mapfre asistencia“), spoločnosťou založenou podľa španielskeho práva, a jednak medzi Mapfre warranty SpA (ďalej len „Mapfre warranty“), spoločnosťou založenou podľa talianskeho práva a Directeur général des finances publiques vo veci zdanenia plnení poskytovaných týmito dvoma spoločnosťami.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 2 šiestej smernice uvádza:
               „Dani z pridanej hodnoty podlieha [ďalej len ‚DPH‘]:

                        1.

                        dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou;

                        2.

                        dovoz tovaru.“

               4

               Článok 13 B písm. a) šiestej smernice stanovuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty môžu oslobodiť od dane nasledujúce položky za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:

                        a)

                        poistné plnenia a plnenia poisťovania poisťujúcich vrátane s nimi súvisiacich služieb poskytovaných poisťovacími maklérmi a poisťovacími agentmi;“

               5

               Článok 33 ods. 1 šiestej smernice stanovuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, najmä tie, ktoré sú stanovené v platných ustanoveniach spoločenstva, súvisiacich so všeobecnými opatreniami pre vlastnenie, pohyb a sledovanie produktov, podriadených spotrebnej dani, táto smernica nesmie zabrániť členskému štátu udržiavať alebo zavádzať dane na zmluvy o poistení, dane na sádzania a hazardné hry, spotrebné clá, kolkovné, a viac všeobecne na akékoľvek dane, clá alebo poplatky, ktoré sa nedajú charakterizovať ako dane z obratu, za predpokladu však, že tieto dane, clá a poplatky nespôsobia v obchode medzi členskými štátmi formality spojené s prechodom hraníc.“

         Francúzske právo

               6

               Článok 256 I code général des impôts (Všeobecný daňový zákonník) v znení uplatniteľnom na skutkový stav konania vo veciach samých (ďalej len „CGI“) stanovuje:
               „DPH podlieha dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou“.

               7

               Článok 261 C CGI stanovuje:
               „Od dane z pridanej hodnoty [(ďalej len ‚DPH‘)] sú oslobodené:
               …

                        2.

                        poistné plnenia a plnenia poisťovania poisťujúcich a súvisiace služby poskytované poisťovacími maklérmi a poisťovacími agentmi;

                  …“

               8

               Článok 991 CGI stanovuje:
               „Každá poistná zmluva uzavretá s poisťovňou alebo s iným francúzskym alebo zahraničným poistiteľom, bez ohľadu na miesto a čas uzatvorenia, podlieha ročnej povinnej dani, ktorej zaplatením sa listiny osvedčujúce vznik zmluvy, jej zmenu alebo jej skončenie vzájomnou dohodou ako aj vydané vyhotovenia, výňatky či kópie týchto listín, oslobodzujú od kolkovného bez ohľadu na miesto ich spísania a sú zaregistrované zadarmo, ak sa táto formalita požaduje.
               Táto daň sa vyberá zo súčtu súm dohodnutých v prospech poistiteľa a zo všetkých doplnkových platieb, z ktorých má poistiteľ priamo alebo nepriamo v súvislosti s poistenou osobou prospech.“

               9

               Článok 1001 bod 5a CGI upravuje, že sadzba osobitnej dane z poistných zmlúv je 18 % pre poistenia proti všetkým rizikám spojeným s pozemnými motorovými vozidlami.

               10

               Okrem toho z článku 1001 bodu 6 CGI vyplýva, že všeobecná sadzba osobitnej dane na poistné zmluvy bola stanovená na 9 %.

         Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky

               11

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu o návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že predajcovia ojazdených vozidiel ponúkali kupujúcim prostredníctvom spoločnosti NSA Sage, teraz Mapfre warranty, záruku na opravy mechanických porúch na uvedených vozidlách.

               12

               Mapfre warranty sa domnievala, že dochádza k poskytovaniu služieb a vyberala DPH. Mapfre asistencia platila daň z poistných zmlúv vo všeobecnej sadzbe vo výške 9 % zo súm zaplatených spoločnosťou Mapfre warranty.

               13

               Daňová správa doručila spoločnosti Mapfre warranty návrh na opravu dane, pričom prekvalifikovala poskytované plnenie na poistné plnenia podliehajúce dani z poistných zmlúv podľa článku 991 CGI, v sadzbe vo výške 18 % pre poistenie motorových vozidiel podľa článku 1001 bodu 5a CGI.

               14

               Keďže sa daňová správa okrem iného domnievala, že Mapfre warranty uzatvorila poistenie v prospech nadobúdateľov motorových vozidiel so spoločnosťou Mapfre asistencia, ktorého účelom bolo krytie rizika mechanických porúch, doručila spoločnosti Mapfre asistencia opravný daňový výmer, ktorým bola sadzba dane z poistných zmlúv stanovená na 18 % zo súm uhradených kupujúcimi.

               15

               Po zamietnutí ich sťažnosti sa obe spoločnosti obrátili na Tribunal de grande instance de Lyon (Súd prvého stupňa Lyon) a následne na Cour d’appel de Lyon (Odvolací súd Lyon), aby boli oslobodené od platenia daní.

               16

               Tvrdili, že predajcovia ojazdených motorových vozidiel prenechali časť servisu pre zákazníkov po zakúpení vozidla spoločnosti Mapfre warranty ako subdodávateľovi a že táto spoločnosť poistila svoje riziko finančných strát v spoločnosti Mapfre asistencia.

               17

               Dvoma rozsudkami z 22. septembra 2011 Cour d’appel de Lyon potvrdil dva rozsudky vydané Tribunal de grande instance de Lyon 31. marca 2010, v ktorých po prvé potvrdil kvalifikáciu poistných plnení podliehajúcich sadzbe dane z poistných zmlúv vo výške 18 %, pokiaľ ide o plnenia poskytované Mapfre warranty, a po druhé sadzbu dane z poistných zmlúv vo výške 9 %, ktorá platí pre Mapfre asistencia.

               18

               Z dôvodov uplatnených účastníkmi konaní vo veciach samých, ktoré sú pripojené k návrhu vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania, vyplýva, že Cour d’appel de Lyon najmä určil, že ak sa kupujúci ojazdeného vozidla rozhodne uzavrieť doplnkovú záruku ponúknutú predávajúcim, je mu po zaplatení požadovaného poplatku odovzdaný formulár o pristúpení nachádzajúci sa v záručnom liste s hlavičkou spoločnosti NSA Sage, teraz Mapfre warranty. Cour d’appel de Lyon tvrdí, že táto spoločnosť prijme správu o poruche zo zmluvného autoservisu, na ktorý sa obrátil kupujúci, overí platnosť záruky a uistí sa o tom, že predpokladané náklady sú v súlade s normami, potom povolí opravu alebo nahradenie chybnej súčiastky.

               19

               Cour d’appel de Lyon upozornil, že zo žiadnej dohody citovanej účastníkmi konania, ani zo žiadneho iného údaja v konaní nevyplýva, že by mal kupujúci právo žiadať od predávajúceho, aby poskytol službu v prípade poruchy, na ktorú sa vzťahujú ustanovenia záruky, najmä v prípade, ak by povinná osoba ustanovená zmluvou neplnila. Podľa názoru tohto súdu nemožno predávajúceho považovať za subjekt postupujúci subdodávku týkajúcu sa plnenia povinnosti, ktorú sám nemá. Naopak, priamy zmluvný vzťah medzi kupujúcim a spoločnosťou Mapfre warranty vzniká odovzdaním záručného listu, pretože kupujúci môže od nej samotnej vyžadovať, aby vykonala sľúbenú opravu a znášala jej náklady. Tento zmluvný záväzok, ktorý je uzatvorený medzi kupujúcim a treťou osobou, ktorá nie je zmluvnou stranou predaja, sleduje teda jasný cieľ a predstavuje účel sám osebe. Keďže sa prostredníctvom zaplatenia dohodnutej sumy Mapfre warranty zaväzuje v prípade, ak náhodne dôjde ku škode na poistenej veci, poskytnúť poistenému plnenie dohodnuté pri uzavretí zmluvy, vykonáva poisťovaciu činnosť.

               20

               Okrem toho Cour d’appel de Lyon konštatoval, že Mapfre warranty, uzavrela so spoločnosťou Mapfre asistencia poistnú zmluvu, ktorej predmetom je zaručiť, že sa oprávnenej osobe vyrovnajú finančné straty vzniknuté v súvislosti s poruchou, na ktorú sa vzťahuje záruka, ktorá vznikne na vozidlách kúpených v autobazáre, pre ktoré bol vydaný záručný list. Podľa Cour d’appel de Lyon, táto poistná zmluva nepredstavuje „poistenie v záujme bližšie neurčených tretích osôb“ a nevzťahuje sa na všetky riziká týkajúce sa pozemných motorových vozidiel upravené v článku 1001 bodu 5a CGI.

               21

               Mapfre warranty podala kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd proti rozsudku Cour d’appel de Lyon, ktorým kvalifikoval jej poistné plnenia ako operácie podliehajúce sadzbe dane vo výške 18 %.

               22

               Directeur général des finances publiques tiež podal kasačný opravný prostriedok na vnútroštátny súd proti rozsudku Cour d’appel de Lyon, pretože sa domnieva, že sadzba dane pre Mapfre asistencia z poistných zmlúv nie je 18 %, ako sa domnievala daňová správa, ale 9 %.

               23

               Pri zohľadnení prepojenia týchto dvoch kasačných opravných prostriedkov rozhodol vnútroštátny súd o ich spojení na spoločné konanie.

               24

               Vzhľadom na to, že existujú pochybnosti o výklade pojmu „poistné plnenia“, ktorý nie je definovaný šiestou smernicou, Cour de cassation rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Majú sa článok 2 a článok 13 B písm. a) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že plnenie spočívajúce v tom, že hospodársky subjekt nezávislý od predajcu ojazdených vozidiel po zaplatení paušálnej sumy poskytne záruku na niektoré súčiastky ojazdených vozidiel pre prípad mechanických porúch, patrí do kategórie poistných plnení oslobodených od dane z pridanej hodnoty, alebo naopak, do kategórie poskytovania služieb?“

         O prejudiciálnej otázke

               25

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 13 B písm. a) šiestej smernice má vykladať v tom zmysle, že poskytovanie služieb spočívajúcich v tom, že hospodársky subjekt nezávislý od predajcu ojazdených vozidiel po zaplatení paušálnej sumy poskytne záruku na niektoré súčiastky ojazdených vozidiel pre prípad mechanických porúch, predstavuje poistné plnenie oslobodené od dane v zmysle tohto ustanovenia.

               26

               Najprv je potrebné pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že výrazy použité na označenie oslobodenia od dane uvedené v článku 13 šiestej smernice sa majú vykladať doslovne. Výklad týchto pojmov však musí byť v súlade s cieľmi sledovanými uvedeným oslobodením od dane a musí rešpektovať požiadavky zásady daňovej neutrality, ktorá je vlastná spoločnému systému DPH. Toto pravidlo doslovného výkladu preto neznamená, že by sa oslobodenie od dane uvedené v tomto článku 13 malo vykladať spôsobom, ktorý by mu odnímal jeho účinky (pozri najmä rozsudok Zimmermann, C‑174/11, EU:C:2012:716, bod 22 a citovanú judikatúru).

               27

               Okrem toho plnenia, ktoré sú predmetom oslobodenia od dane upraveného v článku 13 šiestej smernice, predstavujú autonómne pojmy práva Únie, ktorých účelom je vyhnúť sa rozdielnemu uplatneniu systému DPH v jednotlivých členských štátoch (pozri v tomto zmysle rozsudky CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 15; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, bod 37; Komisia/Grécko, C‑13/06, EU:C:2006:765, bod 9, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 56).

               28

               Pokiaľ ide presnejšie o pojem „poistné plnenie“ nachádzajúci sa v článku 13 B písm. a) šiestej smernice, ktorý nie je predmetom žiadnej definície v tejto smernici, Súdny dvor opakovane rozhodol, že pojem poistné plnenie je všeobecne prijatým spôsobom charakterizovaný skutočnosťou, že poisťovateľ sa zaväzuje na základe predchádzajúcej platby poplatku poskytnúť poistenému v prípade, že dôjde k pokrytému riziku, plnenie dohodnuté pri uzatvorení zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudky Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, bod 39; Komisia/Grécko, C‑13/06, EU:C:2006:765, bod 10, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 58).

               29

               Súdny dvor spresnil, že poistné plnenia okrem toho svojou podstatou zahŕňajú existenciu zmluvného vzťahu medzi poskytovateľom poisťovacích služieb a osobou, ktorej riziká sú poistením pokryté, t. j. poisteným (pozri rozsudky Skandia, C‑240/99, EU:C:2001:140, bod 41; Taksatorringen, C‑8/01, EU:C:2003:621, bod 41, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 58).

               30

               Navyše uvedený pojem poistné plnenia je v zásade dostatočne široký na to, aby zahŕňal poskytnutie poistného krytia platiteľom dane, ktorý sám nie je poisťovateľom, ale ktorý v rámci kolektívneho poistenia poskytuje svojim zákazníkom takéto krytie využitím služieb poisťovateľa, ktorý preberá poistné riziko (pozri v tomto zmysle rozsudky CPP, C‑349/96, EU:C:1999:93, bod 22 a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 59).

               31

               Pokiaľ ide o preskúmanie predloženého návrhu na začatie prejudiciálneho konania, je potrebné pripomenúť, že z článku 94 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora a z ustálenej judikatúry vyplýva, že k tomu, aby bolo možné získať výklad práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, musí návrh na začatie prejudiciálneho konania po prvé obsahovať stručné zhrnutie predmetu sporu, ako aj relevantné skutočnosti, ktoré zistil vnútroštátny súd, alebo aspoň zhrnutie skutkového stavu, z ktorého prejudiciálne otázky vychádzajú. Po druhé musí obsahovať znenie vnútroštátnych predpisov, ktorých použitie prichádza v konaní vo veci samej do úvahy a prípadne príslušnú vnútroštátnu judikatúru. Po tretie musí vnútroštátny súd uviesť dôvody, pre ktoré sa vnútroštátny súd rozhodol položiť otázku o výklade alebo platnosti určitých ustanovení práva Únie, ako aj súvislosti, ktoré vnútroštátny súd vidí medzi týmito ustanoveniami a svojou právnou úpravou uplatniteľnou vo vnútroštátnom konaní (pozri najmä uznesenie Municipiul Piatra Neamț, C‑13/14, EU:C:2014:2000, bod 10 a citovanú judikatúru).

               32

               Vnútroštátny súd v návrhu na začatie prejudiciálneho konania neuviedol nijaké skutkové okolnosti o povahe služieb, ktoré sú predmetom konaní vo veciach samých, ale sa vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania obmedzil iba na pripojenie kasačných dôvodov, ktoré boli pred ním uplatnené, k svojmu návrhu na začatie prejudiciálneho konania, takže Súdny dvor nemôže v konečnom dôsledku rozhodnúť, či plnenie, o aké ide v konaniach vo veciach samých, predstavuje skutočne poisťovacie transakcie oslobodené od dane v zmysle článku 13 B písm. a) šiestej smernice podľa judikatúry citovanej v bodoch 28 a 29 tohto rozsudku.

               33

               Z dôvodu zásady spolupráce, ktorou sa riadia vzťahy medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom v rámci prejudiciálneho konania, nemá absencia potrebných vecných zistení vnútroštátneho súdu nevyhnutne za následok neprípustnosť návrhu, ak sa napriek týmto nedostatkom Súdny dvor s prihliadnutím na skutočnosti uvedené v spise domnieva, že vnútroštátnemu súdu môže poskytnúť užitočnú odpoveď (pozri v tomto zmysle rozsudok Azienda sanitaria locale n. 5 „Spezzino“ a i., C‑113/13, ECLI:EU:C:2014:2440, bod 48).

               34

               Pokiaľ ide o plnenia, o aké ide v konaniach vo veciach samých, zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že Mapfre warranty sa zaviazala za predchádzajúcu platbu paušálnej sumy pokryť náklady za opravu ojazdeného vozidla v prípade vzniku mechanických porúch niektorých súčiastok ojazdených vozidiel a definovaných v „záručnom liste“ vydanom kupujúcemu tohto vozidla.

               35

               Mapfre warranty a Mapfre asistencia však popierajú, že vo veciach samých existuje zmluvný vzťah medzi spoločnosťou Mapfre warranty a kupujúcim ojazdeného vozidla. Obe spoločnosti zdôrazňujú, že zmluvný vzťah existuje výlučne medzi spoločnosťou Mapfre warranty a predajcom vozidla. Tento naposledy uvedený poveril Mapfre warranty na to, aby plnila voči kupujúcemu povinnosti, ktoré mu ako predávajúcemu prislúchajú na základe zákonných predpisov alebo zmluvných ustanovení. Podľa spoločností Mapfre warranty a Mapfre asistencia má tiež predajca ojazdeného vozidla povinnosť platiť spoločnosti Mapfre warranty poplatok z titulu záruky poskytnutej touto spoločnosťou. Predajca si podľa nich svoju maržu zníži o túto sumu, aby zvýšil atraktivitu ojazdeného vozidla.

               36

               S výhradou overenia presnej povahy vzťahov medzi rôznymi osobami v súvislosti s plneniami týkajúcimi sa sporov vo veciach samých, ktoré vykoná vnútroštátny súd, zo spisov, ktoré boli predložené Súdnemu dvoru vyplýva, že sa predávajúci ojazdeného vozidla neúčastní na plnení dohôd o záruke. Pri vzniku jednej z mechanických porúch upravených v záruke totiž kupujúci ojazdeného vozidla nie je povinný dať ho opraviť v autoopravovni, ktorá patrí predávajúcemu, alebo ktorú mu tento predávajúci uviedol. Autoopravovňa, na ktorú sa kupujúci vozidla obráti, aby ho nechal opraviť, musí sama priamo kontaktovať Mapfre warranty, aby táto odsúhlasila predbežnú cenu.

               37

               Okrem toho paušálnu sumu, ktorá zakladá nárok na záruku, aj keď je súčasťou predajnej ceny ojazdeného vozidla, ako tvrdia Mapfre warranty a Mapfre asistencia, musí zaplatiť nadobúdateľ tohto vozidla.

               38

               V každom prípade nezávisle od toho, či kupujúci ojazdeného vozidla uzatvorí zmluvu so spoločnosťou Mapfre warranty a predávajúci vystupuje iba ako sprostredkovateľ alebo či predávajúci uzatvára zmluvu vo vlastnom mene, ale na účet kupujúceho alebo či predávajúci prevádza práva zo zmluvy, ktorú uzatvoril vo vlastnom mene a na vlastný účet so spoločnosťou Mapfre warranty, pojem „poistné plnenia“ v zmysle článku 13 B písm. a) šiestej smernice podľa judikatúry uvádzanej v bode 28 a 30 tohto rozsudku je dostatočne široký na to, aby pokryl každú z týchto situácií.

               39

               V každej tejto situácii sa vyskytujú charakteristické prvky poistného plnenia, ako boli vypracované v judikatúre uvedenej v bode 28 tohto rozsudku. Poisťovateľ, v tomto prípade Mapfre warranty, je od predajcu ojazdených vozidiel nezávislý hospodársky subjekt, poistený je kupujúci vozidla. Riziko pozostáva v nevyhnutnosti zaplatiť opravu, ktoré by mal kupujúci v prípade mechanickej poruchy zahrnutej do záruky, pričom náklady sa zaviazal prebrať poisťovateľ. Poplatok pozostáva napokon z paušálnej sumy, ktorú musí zaplatiť kupujúci vozidla buď ako časť kúpnej ceny tohto vozidla alebo dodatočne.

               40

               Výskyt týchto znakov, čo musí overiť vnútroštátny súd, môže viesť k záveru, že existuje právny vzťah medzi poisťovateľom a poisteným požadovaný judikatúrou Súdneho dvora na účely považovania plnenia za „poistné plnenie“ v zmysle článku 13 B písm. a) šiestej smernice.

               41

               Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdia v podstate Mapfre warranty a Mapfre asistencia, kvalifikácia plnenia ako „poistné plnenie“ v zmysle článku 13 B písm. a) šiestej smernice nemôže závisieť od spôsobu, akým poisťovateľ spravuje rozsah ním poisteného rizika a určuje presnú výšku poplatku.

               42

               V tomto zmysle, ako tiež uviedol generálny advokát v bode 28 svojich návrhov a ako to tiež vyplýva z judikatúry citovanej v bode 28 tohto rozsudku, spočíva podstata „poistného plnenia“ v zmysle článku 13 B písm. a) šiestej smernice v skutočnosti, že poistený sa chráni pred rizikom budúcich finančných strát, neistých ale potenciálne závažných, prostredníctvom zaplatenia určitej, ale obmedzenej peňažnej sumy.

               43

               Zo spisov predložených Súdnemu dvoru sa dá dospieť k názoru, že suma fakturovaná spoločnosťou Mapfre warranty formou poplatku sa kupujúcemu vozidla nevráti, pokiaľ sa v priebehu záručnej doby nevyskytne žiadna porucha alebo budú náklady na opravu nižšie než tento poplatok. Taktiež nie je kupujúci vozidla v prípade poruchy, ktorej náklady presahujú zaplatený poplatok, povinný zaplatiť sumu, o ktorú presahujú náklady poplatok. Poplatky fakturované spoločnosťou Mapfre warranty predstavujú, s výhradou overenia vykonaného vnútroštátnym súdom, typické poistné, ktorého zaplatenie zabezpečuje poisteného úplne voči poisťovanému riziku. Mapfre warranty si okrem toho poistila finančné straty, ktoré jej samej vzniknú, v spoločnosti Mapfre asistencia.

               44

               V tomto kontexte je metóda výpočtu poplatkov a otázka ceny opravy otázkou vnútornej organizácie spoločnosti Mapfre warranty, a preto nemôže byť rozhodujúca pre kvalifikáciu ňou poskytnutých plnení.

               45

               Nakoniec Mapfre warranty a Mapfre asistencia tvrdia, že pokiaľ výrobcovia vozidiel alebo predajcovia, ktorí svojim zákazníkom ponúkajú dodatočnú záruku, považujú sa za subjekty ponúkajúce zákazníkom služby po kúpe vozidla, ktoré podliehajú DPH, hoci poskytujú podobné plnenie ako tie, ktoré ponúka Mapfre warranty kupujúcim ojazdených vozidiel. S týmito plneniami sa teda má zaobchádzať rovnako.

               46

               Je potrebné jednak konštatovať, že tento argument spočíva na skutkových okolnostiach, najmä zdanení záruk, ktoré poskytuje predávajúci, ktoré sa neuvádzajú v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, a jednak návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje ani žiadne vysvetlenie tohto argumentu. Ako sa uvádza v bode 31 tohto rozsudku, z článku 94 rokovacieho poriadku Súdneho dvoru vyplýva, že v prípade neuvedenia týchto prvkov sa daným argumentom nemôže Súdny dvor zaoberať.

               47

               Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že plnenia, o aké ide v konaniach vo veciach samých, s výhradou overenia vnútroštátnym súdom, môžu patriť pod pojem „poistné plnenia“ v zmysle článku 13 B písm. a) šiestej smernice.

               48

               V každom prípade je potrebné zdôrazniť, že Mapfre warranty a Mapfre asistencia taktiež tvrdia, že toto plnenie, aj keď by bolo klasifikované ako poistné plnenie, aj tak by podliehalo dani z pridanej hodnoty, pretože je neoddeliteľne spojené s predajom ojazdeného vozidla, a preto podlieha tomu istému daňovému zaobchádzaniu ako predaj.

               49

               Treba pripomenúť, že na účely DPH sa každé plnenie musí za bežných okolností považovať za odlišné a nezávislé, ako to vyplýva článku 2 bodu 1 šiestej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudky Aktiebolaget NN, C‑111/05, EU:C:2007:195, bod 22; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, bod 14, a BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 29).

               50

               Z judikatúry Súdneho dvora totiž vyplýva, že za určitých okolností viaceré formálne odlišné plnenia, ktoré môžu byť poskytnuté oddelene, a teda osobitne môžu viesť buď k zdaneniu, alebo k oslobodeniu od dane, sa musia, ak nie sú nezávislé, považovať za jedinú transakciu. Plnenie treba považovať za jediné plnenie, najmä keď sú dva alebo viaceré prvky alebo úkony poskytnuté zdaniteľnou osobou natoľko úzko prepojené, že tvoria objektívne jediné nerozlučné hospodárske plnenie, ktorého rozčlenenie by bolo neprirodzené. Tak je to tiež v prípade, ak jedno alebo viaceré prvky predstavujú hlavné plnenie a naopak, jeden alebo viaceré prvky predstavujú jedno alebo viaceré vedľajšie plnenia, ktoré podliehajú rovnakému daňovému režimu ako hlavné plnenie (pozri rozsudok BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 30 a citovanú judikatúru).

               51

               V tejto súvislosti už Súdny dvor určil, že akékoľvek poistné plnenie má zo svojej podstaty spojitosť s majetkom, ktorého pokrytie je jeho cieľom. Takáto zviazanosť však sama osebe nemôže postačovať na určenie, či existuje, alebo neexistuje jediné komplexné plnenie na účely DPH. Ak by totiž každé poistné plnenie podliehalo DPH v závislosti od režimu tejto dane, ktorý sa vzťahuje na plnenia týkajúce sa majetku, ktoré pokrýva, bol by spochybnený samotný účel článku 13 B písm. a) šiestej smernice, t. j. oslobodenia poistenia od dane (pozri v tomto zmysle rozsudok BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 36).

               52

               Pri uplatnení pravidiel uvedených v bode 49 tohto rozsudku, podľa ktorých sa každé plnenie musí za bežných okolností považovať za odlišné a nezávislé, je potrebné pripomenúť, že v zásade sa predaj ojazdeného vozidla a záruka poskytnutá hospodárskym subjektom nezávislým od predávajúceho vozidla pre prípad mechanickej poruchy, ktorá sa môže prejaviť pri určitých súčiastkach tohto vozidla, nedá považovať za tak úzko prepojené vzájomne, že tvoria jedinú transakciu. Osobitné posúdenie takýchto plnení totiž samo osebe nemôže predstavovať umelé rozčlenenie jedinej hospodárskej transakcie, ktoré by mohlo narušiť funkčnosť systému DPH.

               53

               Preto treba preskúmať, či existujú dôvody príznačné pre okolnosti vo veciach samých, ktoré by viedli k záveru, že dotknuté prvky tvoria jedinú transakciu (pozri v tomto zmysle rozsudok BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 40).

               54

               V súlade s tým treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa pojmu jediná transakcia, ako bola uvedená v bode 50 tohto rozsudku, sa plnenie považuje za vedľajšie vo vzťahu k hlavnému plneniu najmä vtedy, ak samo osebe nie je pre zákazníkov cieľom, ale je iba prostriedkom lepšieho využitia hlavnej služby (pozri rozsudok BGŻ Leasing, C‑224/11, EU:C:2013:15, bod 41).

               55

               Síce je pravda, že vďaka záruke, o akú ide v konaniach vo veciach samých, je riziko finančných strát, ktorým je vystavený kupujúci ojazdeného vozidla voči riziku, ktoré by existovalo bez takejto záruky, nižšie, avšak toto vyplýva práve z podstaty záruky. Toto samo osebe však neimplikuje, že takéto plnenie sa má považovať za vedľajšie plnenie k predaju ojazdeného motorového vozidla.

               56

               Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, poskytuje sa záruka, o akú ide v konaniach vo veciach samých, kupujúcemu ojazdeného vozidla hospodárskym subjektom, ktorý je nezávislý od predávajúceho tohto vozidla a nie je stranou kúpnej zmluvy, preto sa nemôže táto záruka, s výhradou overenia vnútroštátnym súdom, považovať za záruku poskytnutú predávajúcim. Okrem toho môže kupujúci ojazdeného vozidla toto vozidlo nadobudnúť bez toho, aby uzatvoril zmluvu o záruke, a okrem toho má možnosť, bez sprostredkovania predávajúcim vozidla, uzavrieť dohodu o záruke s inou spoločnosťou, než je Mapfre warranty. Zo záručného listu, ktorý predložila francúzska vláda Súdnemu dvoru na pojednávaní vyplýva, že Mapfre warranty si za určitých okolností vyhradzuje právo vypovedať zmluvu o záruke a že táto výpoveď zjavne nemá vplyv na kúpnu zmluvu na vozidlo.

               57

               Za týchto okolností a s výhradou overenia vnútroštátnym súdom sa nedá záruka, o akú ide v konaniach vo veciach samých, považovať za úzko spojenú s predajom ojazdeného motorového vozidla tak, aby sa tieto dve plnenia, ktoré ešte okrem toho poskytujú dvaja odlišní poskytovatelia, považovali za neoddeliteľné hospodárske plnenie, ktorého rozdelenie by bolo neprirodzené. Preto sa musia v zásade považovať za odlišné a nezávislé na účely DPH.

               58

               Na základe toho, čo bolo uvedené vyššie, je potrebné na prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 13 B písm. a) šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že poskytovanie služieb spočívajúcich v tom, že hospodársky subjekt nezávislý od predajcu ojazdeného vozidla po zaplatení paušálnej sumy poskytne záruku na niektoré súčiastky tohto vozidla pre prípad mechanických porúch, predstavuje poistné plnenie oslobodené od dane v zmysle tohto ustanovenia. Prislúcha vnútroštátnemu súdu overiť, či vzhľadom na okolnosti, aké sú vo veciach samých, ide o takéto plnenie v prípade služieb, ktoré sú predmetom konaní vo veciach samých. Poskytovanie takéhoto plnenia a predaj ojazdeného vozidla sa v zásade majú považovať za odlišné a nezávislé plnenia, ktoré sa z hľadiska DPH majú posudzovať oddelene. Prislúcha vnútroštátnemu súdu určiť, či vzhľadom na osobité okolnosti vo veciach samých sú predaj ojazdeného vozidla a záruka poskytnutá hospodárskym subjektom nezávislým od predajcu tohto vozidla na niektoré súčiastky tohto vozidla pre prípad mechanických porúch tak navzájom úzko prepojené, že sa majú považovať za jedinú transakciu, alebo či sa majú považovať naopak za samostatné transakcie.

         O trovách

               59

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

                     Článok 13 B písm. a) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/680/EHS zo 16. decembra 1991, sa má vykladať v tom zmysle, že poskytovanie služieb spočívajúcich v tom, že hospodársky subjekt nezávislý od predajcu ojazdeného vozidla po zaplatení paušálnej sumy poskytne záruku na niektoré súčiastky tohto vozidla pre prípad mechanických porúch, predstavuje poistné plnenie oslobodené od dane v zmysle tohto ustanovenia. Prislúcha vnútroštátnemu súdu overiť, či vzhľadom na okolnosti, aké sú vo veciach samých, ide o takéto plnenie v prípade služieb, ktoré sú predmetom konaní vo veciach samých. Poskytovanie takéhoto plnenia a predaj ojazdeného vozidla sa v zásade majú považovať za odlišné a nezávislé plnenia, ktoré sa z hľadiska dane z pridanej hodnoty majú posudzovať oddelene. Vnútroštátnemu súdu prislúcha určiť, či vzhľadom na osobité okolnosti vo veciach samých sú predaj ojazdeného vozidla a záruka poskytnutá hospodárskym subjektom nezávislým od predajcu tohto vozidla na niektoré súčiastky tohto vozidla pre prípad mechanických porúch navzájom tak úzko prepojené, že sa majú považovať za jedinú transakciu, alebo či sa majú naopak považovať za samostatné transakcie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.