title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 5. októbra 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Vlastné zdroje Spoločenstiev - Nevybavené karnety TIR - Nezaplatenie alebo oneskorené zaplatenie zodpovedajúcich vlastných zdrojov. # Vec C-377/03.

text:
      Vec C‑377/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nevybavené karnety TIR – Nezaplatenie alebo oneskorené zaplatenie zodpovedajúcich vlastných zdrojov“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie počas konania pred podaním žaloby
      (Článok 226 ES)
      2.        Voľný pohyb tovaru – Tranzit Spoločenstva – Preprava vykonaná na podklade karnetov TIR
      (Nariadenie Komisie č. 2454/93, článok 454 ods. 2 a článok 455 ods. 2)
      3.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi
      (Nariadenie Rady č. 1150/2000, článok 6)
      4.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Zistenie a poskytnutie členskými štátmi
      [Nariadenie Rady č. 1150/2000, článok 6 ods. 3 písm. b) a článok 17]
      1.        V rámci žaloby o nesplnenie povinnosti, aj keď žalobné návrhy v zásade nemožno rozšíriť nad rámec nesplnenia povinnosti tvrdeného
         vo výroku odôvodneného stanoviska a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená domáhať sa určenia nesplnenia povinnosti
         majúcej svoj pôvod v pôvodnej verzii aktu Spoločenstva, následne zmeneného alebo zrušeného, ktorú nové ustanovenia zachovali.
         Naopak predmet sporu nemožno rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej
         verzii dotknutého aktu, inak dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnení povinností.

      (pozri bod 34)
      2.        Zo znenia článku 454 ods. 2 v spojení s článkom 455 ods. 1 nariadenia č. 2454/93, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92,
         ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva, a článku 11 Colného dohovoru o medzinárodnej preprave tovaru na podklade karnetov
         TIR vyplýva, že k žiadosti o zaplatenie colného dlhu musí dôjsť v prípade neuvoľnenia karnetu TIR v zásade najneskôr do troch
         rokov od dátumu jeho prijatia, pričom táto lehota sa predlžuje na štyri roky v prípade uvoľnenia získaného podvodne. Keďže
         cieľom článku 455 ods. 1 vykonávacieho nariadenia je zabezpečiť jednotné a dôsledné uplatňovanie ustanovení v oblasti vyberania
         colného dlhu v záujme rýchleho a efektívneho poskytnutia vlastných zdrojov Spoločenstiev, k oznámeniu o priestupku alebo nezrovnalosti
         musí v každom prípade dôjsť čo najrýchlejšie, t. j. akonáhle colné orgány zistia tento priestupok alebo nezrovnalosť, teda
         prípadne dlho pred uplynutím maximálnych lehôt jedného roka a v prípade podvodu dvoch rokov, ktoré sú uvedené v článku 11
         ods. 1 dohovoru TIR. Z rovnakých dôvodov musí byť žiadosť o zaplatenie v zmysle článku 11 ods. 2 dohovoru TIR zaslaná akonáhle
         tak colné orgány môžu urobiť, teda prípadne pred uplynutím lehoty dvoch rokov od oznámenia o priestupku alebo nezrovnalosti
         dotknutým osobám.

      (pozri body 68 – 70)
      3.        Členské štáty sú povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné vypočítať výšku
         nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka, a teda zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom 6 nariadenia č. 1150/2000,
         ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev.

      Členské štáty sa nemôžu zbaviť povinnosti zistiť pohľadávky, aj keď ich spochybňujú, pretože by to viedlo k rozvráteniu finančnej
         rovnováhy Spoločenstiev konaním členského štátu.

      Za týchto okolností sa členský štát dopustí nesplnenia povinností, ktoré mu vyplývajú z článku 6 nariadenia č. 1150/2000,
         v prípade, že nevykoná zaúčtovanie colného dlhu v lehote stanovenej v odseku 3 tohto ustanovenia, ku ktorému malo dôjsť v lehote
         počítanej od zaslania žiadostí o zaplatenie podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR, ktoré uvádza, ktoré orgány sú schopné vypočítať
         výšku nároku vyplývajúceho z tohto dlhu a určiť dlžníka.

      (pozri body 75 – 77)
      4.        Členský štát porušuje povinnosť prijať opatrenia podľa článku 17 ods. 1 nariadenia. č. 1150/2000, ktorým sa vykonáva rozhodnutie
         94/728 o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev, ktoré sú potrebné na zabezpečenie toho, aby vlastné zdroje boli poskytnuté
         Komisii v súlade s týmto nariadením v prípade, že sa jednostranne rozhodne zaúčtovať zistené nároky, ktoré sa vzťahujú na
         operácie TIR, na účet B namiesto účtu A až do výšky hornej hranice zábezpeky dohodnutej v rámci režimu TIR bez toho, že by
         boli nároky namietané zo strany týchto združení v stanovených lehotách, že by sa ich výška mohla po vyriešení vzniknutých
         sporov zmeniť a že by sa s problémami vzniknutými pri použití práva Spoločenstva obrátil na Komisiu a to napriek námietkam
         Komisie.

      (pozri body 82, 89, 92, 93, 95, 105 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 5. októbra 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Vlastné zdroje Spoločenstiev – Nevybavené karnety TIR – Nezaplatenie alebo oneskorené zaplatenie zodpovedajúcich vlastných zdrojov“
      Vo veci C‑377/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 9. septembra 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Wilms a C. Giolito, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: E. Dominkovits, ako aj A. Goldman a M. Wimmer, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci B. van de Walle de
         Ghelcke, avocat,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia N. Colneric, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), M. Ilešič a E. Levits,
      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. mája 2005,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 26. januára 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že:

      –        riadne neuvoľňovalo niektoré tranzitné dokumenty (karnety TIR), čo malo za následok, že z toho vyplývajúce vlastné zdroje
         neboli ani správne zaúčtované, ani poskytnuté Komisii v stanovených lehotách,

      –        neoznámilo Komisii všetky ostatné nenamietané colné sumy, s ktorými bolo zaobchádzané podobne (zápis na „účet B“ namiesto
         zápisu na „účet A“), týkajúce sa neuvoľnenia karnetov TIR belgickými colnými úradmi od roku 1996,

      –        odmieta zaplatiť úroky z omeškania zo súm dlhovaných Komisii,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000,
         ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev (Ú. v. ES L 130, s. 1; Mim. vyd.
         01/003, s. 169), ktoré od 31. mája 2000 zrušilo a nahradilo nariadenie Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým
         sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 155, s. 1), s rovnakým predmetom.

       Právny rámec
       Dohovor TIR
      2        Colný dohovor o medzinárodnej preprave tovaru na podklade karnetov TIR (ďalej len „dohovor TIR“) bol podpísaný v Ženeve (Švajčiarsko)
         14. novembra 1975. Belgické kráľovstvo je zmluvnou stranou tohto dohovoru, rovnako ako aj Európske spoločenstvo, ktoré ho
         schválilo nariadením Rady (EHS) č. 2112/78 z 25. júla 1978 (Ú. v. ES L 252, s. 1; Mim. vyd. 02/001, s. 208). Tento dohovor
         nadobudol pre Spoločenstvo účinnosť 20. júna 1983 (Ú. v. ES L 31, s. 13).

      3        Dohovor TIR najmä stanovuje, že tovary prepravované v režime TIR, ktorý dohovor zavádza, nepodliehajú na pohraničných colných
         úradoch plateniu alebo zloženiu dovozných alebo vývozných ciel a poplatkov.

      4        Na využitie týchto výhod dohovor TIR vyžaduje, aby boli tovary počas celej prepravy sprevádzané jednotným dokumentom, karnetom
         TIR, ktorý slúži na kontrolu riadneho uskutočnenia operácie. Dohovor rovnako vyžaduje, aby pri vykonaní prepráv poskytli zábezpeku
         združenia schválené zmluvnými stranami v súlade s ustanoveniami jeho článku 6.

      5        Článok 6 ods. 1 dohovoru TIR stanovuje:

      „S výhradou podmienok a záruk [zábezpek – neoficiálny preklad], ktoré sama určí, môže každá zmluvná strana splnomocniť niektoré združenia, aby priamo alebo prostredníctvom zodpovedajúcich
         združení vydávali karnety TIR a vystupovali ako ručiteľ.“

      6        Karnet TIR pozostáva zo série listov obsahujúcich útržkový list č. 1 a útržkový list č. 2 so zodpovedajúcimi kmeňovými listami,
         na ktorých sa nachádzajú všetky potrebné informácie. Pre každé územie, ktorým tovar prechádza, sa použije jeden pár útržkových
         listov. Na začiatku prepravnej operácie je kmeňový list č. 1 predložený colnému úradu odoslania; k ukončeniu dôjde návratom
         kmeňového listu č. 2 z výstupného colného úradu nachádzajúceho sa na tom istom colnom území. Tento postup sa opakuje na každom
         území, ktorým tovar prechádza, pričom sa používajú rôzne páry útržkových listov nachádzajúcich sa v tom istom karnete.

      7        Karnety TIR tlačí a distribuuje International Road Transport Union (Medzinárodná únia cestnej dopravy, ďalej len „IRU“) so
         sídlom v Ženeve. Vydanie užívateľom zabezpečujú záručné združenia každého štátu schválené na tento účel správnymi orgánmi
         zmluvných strán. Karnet TIR je vydaný záručným združením krajiny odoslania, pričom poskytnutá zábezpeka je krytá IRU a združením
         poisťovateľov so sídlom vo Švajčiarsku (ďalej len „združenie poisťovateľov“).

      8        Článok 8 dohovoru TIR stanovuje:

      „1. Záručné združenie sa zaväzuje zaplatiť splatné dovozné alebo vývozné clá a poplatky zvýšené o prípadné úroky z omeškania,
         ktoré by sa mali zaplatiť podľa colných zákonov a nariadení krajiny, v ktorej bol predpis týkajúci sa operácie TIR porušený.
         Toto združenie ručí za zaplatenie uvedených súm spoločne a nerozdielne s osobami, ktoré ich dlhujú.

      2. Ak v prípadoch uvedených v odseku 1 tohto článku zákony a nariadenia zmluvnej strany neustanovujú platenie dovozných alebo
         vývozných ciel a poplatkov, záručné združenie sa zaväzuje zaplatiť za tých istých podmienok sumu rovnajúcu sa výške dovozných
         alebo vývozných ciel a poplatkov zvýšených o prípadné úroky z omeškania.

      3. Každá zmluvná strana určí pre každý karnet TIR maximálnu výšku súm, ktorých zaplatenie možno od záručných združení požadovať
         podľa ustanovení uvedených odsekov 1 a 2.

      4. Záručné združenie je voči orgánom krajiny, v ktorej je colný úrad odoslania od okamihu, keď colný úrad prijme karnet TIR,
         zodpovedné. V ďalších krajinách, ktorými operácia prepravy tovaru na podklade karnetov TIR prechádza, sa táto zodpovednosť
         začína, len čo sa tovar dovezie…

      5. Zodpovednosť záručného združenia sa vzťahuje nielen na tovar uvedený v karnete TIR, ale aj na tovar, ktorý je uložený v colne
         uzavretom priestore cestného vozidla alebo v colne uzavretom kontajneri, aj keď v karnete uvedený nie je; táto zodpovednosť
         sa nevzťahuje na žiaden iný tovar.

      6. Na určenie ciel a poplatkov spomínaných v odsekoch 1 a 2 tohto článku platia údaje o tovare uvedenom v karnete TIR, ak
         sa nepreukáže opak.

      7. Pri vzniknutej splatnosti súm uvedených v odsekoch 1 a 2 tohto článku majú príslušné orgány podľa možností žiadať o zaplatenie
         osobu alebo osoby, ktoré ich priamo dlhujú, prv, než svoj nárok uplatnia voči záručnému združeniu.“

      9        Podľa článku 11 dohovoru TIR:

      „1. Ak karnet TIR nebol uvoľnený alebo ak bol uvoľnený s výhradami, príslušné orgány nie sú oprávnené požadovať od záručného
         združenia zaplatenie súm uvedených v článku 8 ods. 1 a 2, pokiaľ tieto orgány do jedného roka od prijatia karnetu TIR písomne
         neupovedomili združenie o neuvoľnení alebo o uvoľnení s výhradou. Toto ustanovenie platí aj v prípade, keď uvoľnenie bolo
         získané neoprávnene alebo protizákonne [podvodne – neoficiálny preklad], ale v takom prípade je lehota dvojročná.

      2. Žiadosť o zaplatenie súm uvedených v článku 8 ods. 1 a 2 sa zasiela záručnému združeniu najneskoršie [najskôr – neoficiálny preklad] tri mesiace odo dňa, keď toto združenie bolo upovedomené o neuvoľnení karnetu, o jeho uvoľnení s výhradou alebo o jeho uvoľnení
         získanom neoprávnene alebo protizákonne [podvodne – neoficiálny preklad], a najneskoršie do dvoch rokov od toho istého dňa. V prípadoch, ktoré však boli odovzdané súdu v uvedenej dvojročnej lehote,
         sa žiadosť o zaplatenie zasiela do roka odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo vykonateľným.

      3. Na zaplatenie požadovaných súm má záručné združenie trojmesačnú lehotu odo dňa, ku ktorému mu bola žiadosť o zaplatenie
         zaslaná. Zaplatené sumy sa združeniu vrátia, ak sa do dvoch rokov odo dňa uvedeného na žiadosti o zaplatenie sa colným orgánom
         preukáže, že pri danej dopravnej [prepravnej – neoficiálny preklad] operácii neboli predpisy porušené.“

       Colná právna úprava Spoločenstva
      10      Podľa článku 451 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92,
         ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3, ďalej len „vykonávacie nariadenie“),
         uplatniteľného od 1. januára 1994:

      „1.      Ak sa v súlade s článkami 91 (2) b) a c) a 163 (2) b) [colného] kódexu [Spoločenstva] tovar prepravuje z jedného miesta na
         colnom území spoločenstva na druhé:

      –        v režime pre medzinárodnú prepravu tovaru na základe karnetov TIR (Dohovor TIR),
      –        na základe karnetov ATA (Dohoda ATA),
      na účely predpisov, ktorými sa riadi používanie karnetu TIR alebo ATA pre takúto prepravu, sa colné územie spoločenstva považuje
         za jediné územie.

      …“
      11      Podľa článku 454 vykonávacieho nariadenia:

      „1.      Tento článok sa uplatňuje bez dosahu na osobitné ustanovenia Dohovorov TIR a ATA o zodpovednosti ručiteľských zväzov [záručných
         združení – neoficiálny preklad], ak sa používa karnet TIR alebo ATA.

      2.      Ak sa v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou na základe karnetu TIR alebo tranzitnou operáciou vykonávanou
         na základe karnetu ATA zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, clá a ostatné poplatky,
         ktoré môžu byť splatné, vymáha tento členský štát v súlade s ustanoveniami spoločenstva alebo národnými ustanoveniami bez
         dosahu na inštitút trestného konania.

      3.      Ak nie je možné určiť miesto, na ktorom území došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, má sa za to, že k takémuto priestupku
         alebo nezrovnalosti došlo v členskom štáte, v ktorom bol zistený, ak v lehote ustanovenej v článku 455 (1) nie je k spokojnosti
         colných orgánov predložený dôkaz o zákonnosti operácie alebo o mieste, na ktorom skutočne došlo k priestupku alebo nezrovnalosti.

      …“
      12      Článok 455 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia stanovuje:

      „1.      Ak sa zistí, že k priestupku alebo nezrovnalosti došlo v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou vykonávanou na
         základe karnetu TIR alebo tranzitnou operáciou vykonávanou na základe karnetu ATA, colné orgány to oznámia držiteľovi karnetu
         TIR alebo karnetu ATA a záručnému zväzu [združeniu – neoficiálny preklad] v lehote predpísanej v článku 11 (1) Dohovoru TIR prípadne v článku 6 (4) Dohovoru ATA.

      2.      Dôkaz o zákonnosti operácie vykonávanej na základe karnetu TIR alebo karnetu ATA v zmysle prvého pododseku článku 454 (3)
         musí byť predložený v lehote predpísanej v článku 11 (2) Dohovoru TIR prípadne v článku 7 (1) a (2) Dohovoru ATA.“

      13      Od 1. januára 1992 do 31. decembra 1993 sa uplatňovali, na jednej strane, článok 10 ods. 1 a 2 nariadenia Rady (EHS) č. 719/91
         z 21. marca 1991 o používaní karnetov TIR a karnetov ATA ako tranzitných dokumentov v Spoločenstve [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 78, s. 6), ktorého znenie je v podstate rovnaké ako znenie článku 454 ods. 1 a 2 vykonávacieho nariadenia, a na
         druhej strane, článok 2 ods. 1 a 2 nariadenia Komisie (EHS) č. 1593/91 z 12. júna 1991, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 719/91
         (Ú. v. ES L 148, s. 11), formulovaný rovnako ako článok 455 ods. 1 a 2 vykonávacieho nariadenia.

      14      Článok 457 vykonávacieho nariadenia stanovuje:

      „Na účely článku 8 (4) Dohovoru TIR, ak zásielka vstúpi na colné územie spoločenstva alebo je odoslaná z colného výstupného
         úradu, ktorý sa nachádza na colnom území spoločenstva, záručné združenie bude zodpovedať colným orgánom každého členského
         štátu, na územie ktorého vstúpi zásielka TIR až do miesta, v ktorom opustí colné územie spoločenstva alebo až po colný úrad
         určenia na tomto území.“

       Režim vlastných zdrojov Spoločenstiev
      15      Článok 2 nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v prvej hlave nazvanej „Všeobecné ustanovenia“ [neoficiálny preklad], stanovuje:

      „1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje uvedené v článku 2 ods. 1 písm. a) a b)
         rozhodnutia 88/376/EHS, Euratom zistený akonáhle príslušný orgán členského štátu upovedomil dlžníka o sume, ktorú je povinný
         uhradiť. Toto upovedomenie sa vykoná akonáhle je dlžník známy a príslušné správne orgány môžu vypočítať výšku nároku pri dodržaní
         všetkých ustanovení Spoločenstva uplatniteľných na danú oblasť.

      …“ [neoficiálny preklad]

      16      Toto ustanovenie bolo s účinnosťou od 14. júla 1996 zmenené nariadením Rady (Euratom, ES) č. 1355/96 z 8. júla 1996 (Ú. v. ES
         L 175, s. 3), ktorého obsah bol prevzatý do článku 2 nariadenia č. 1150/2000, ktorý stanovuje:

      „1. Na účely uplatňovania tohto nariadenia vzniká nárok spoločenstva na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1
         písm. a) a b) rozhodnutia 94/728/ES, Euratom [je nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, ktoré sú uvedené v článku 2 ods. 1
         písm. a) a b) rozhodnutia 94/728/ES, Euratom zistený – neoficiálny preklad] bezodkladne po splnení podmienok týkajúcich sa zápisu nároku do účtovných kníh a upovedomenia dlžníka, ktoré sú ustanovené
         v colných predpisoch.

      2. Dátumom vzniku [zistenia – neoficiálny preklad] nároku uvedeného v odseku 1 je dátum zápisu do účtovných kníh, ktorý je stanovený v colných predpisoch.

      …“
      17      Článok 6 ods. 1 a 2 písm. a) a b) nariadenia č. 1552/89, ktorý sa nachádza v druhej hlave nazvanej „Účty pre vlastné zdroje“
         [teraz článok 6 ods. 1 a 3 písm. a) a b) nariadenia č. 1150/2000], stanovuje:

      „1.      Účty [účtovníctvo – neoficiálny preklad] pre vlastné zdroje vedie štátna pokladnica jednotlivých členských štátov alebo orgány určené členskými štátmi; účty sa vedú
         [účtovníctvo sa vedie – neoficiálny preklad] samostatne pre jednotlivé druhy zdrojov.

      2.      a)     Nároky vzniknuté v súlade s článkom 2 sa podľa písmena b) tohto odseku [Ak písmeno b) tohto odseku nestanovuje inak, nároky
         zistené v súlade s článkom 2 sa – neoficiálny preklad] zapisujú do účtovných záznamov [bežne označovaných ako ‚účet A‘] najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca
         nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol [v ktorom bol nárok zistený – neoficiálny preklad].

               b)     Vzniknuté [Zistené – neoficiálny preklad] nároky, ktoré neboli zapísané v účtovných záznamoch uvedených v písmene a), pretože ešte neboli vybrané a nebola za ne zložená
         záruka [poskytnutá zábezpeka – neoficiálny preklad], sa v dobe stanovenej v písmene a) vedú v samostatných účtovných záznamoch [zapíšu na samostatné účty – neoficiálny preklad] [bežne označované ako ‚účet B‘]. Členské štáty môžu prijať tento postup aj v prípade, že oprávnenosť vzniknutých [zistených
         – neoficiálny preklad] nárokov, za ktoré sa zložila záruka [poskytla zábezpeka – neoficiálny preklad], je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť.“

      18      Článok 9 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000, ktorý sa nachádza v tretej hlave nazvanej „Sprístupňovanie [Poskytovanie – neoficiálny preklad] vlastných zdrojov“, znie takto:

      „1.      V súlade s postupom ustanoveným v článku 10 pripisuje každý členský štát vlastné zdroje na účet založený v mene Komisie v rámci
         štátnej pokladnice alebo orgánu, ktorý na tento účel určil.

      Tento účet sa vedie bez poplatkov.
      2.       … čiastky pripisované na tento účet Komisia prevádza a do svojich účtovných záznamoch zaznamenáva…“
      19      Článok 10 ods. 1 tretej hlavy nariadenia č. 1552/89, respektíve nariadenia č. 1150/2000 stanovuje:

      „Po odpočítaní nákladov na vyberanie vo výške 10 % v súlade článkom 2 ods. 3 [rozhodnutia 88/376, respektíve rozhodnutia 94/728]
         sa vklad [pripísanie – neoficiálny preklad] vlastných zdrojov uvedený [uvedených – neoficiálny preklad] v článku 2 ods. 1 písm. a) a b) [týchto rozhodnutí] vykoná najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého
         mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom nárok vznikol [v ktorom bol nárok zistený – neoficiálny preklad], v súlade s článkom 2 tohto nariadenia.

      Avšak pre nároky uvedené v účtovných záznamoch [B] podľa [článku 6 ods. 2 písm. b), respektíve článku 6 ods. 3 písm. b)] sa
         vklad [pripísanie – neoficiálny preklad] musí vykonať najneskôr v prvý pracovný deň nasledujúci po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli
         nároky nahradené [vybrané – neoficiálny preklad].“

      20      Podľa článku 11 nariadení č. 1552/89 a č. 1150/2000, ktorý sa tiež nachádza v tretej hlave:

      „Akékoľvek omeškanie v prípade vkladu [pripísania – neoficiálny preklad] na účet uvedený v článku 9 ods. 1 má pre príslušný členský štát za následok vznik povinnosti platiť úroky podľa úrokovej
         sadzby platnej v príslušný deň [uplatňovanej v deň splatnosti na peňažnom trhu príslušného členského štátu – neoficiálny preklad] pre operácie krátkodobého verejného financovania zvýšenej o dve percentá [o dva percentuálne body – neoficiálny preklad]. Táto sadzba sa za každý mesiac meškania zvyšuje o 0,25 percenta [0,25 percentuálneho bodu – neoficiálny preklad]. Zvýšená sadzba sa vzťahuje na celú dobu omeškania.“

      21      Článok 17 ods. 1 a 2 nariadení patriaci do siedmej hlavy nazvanej „Ustanovenia týkajúce sa inšpekčných opatrení“ stanovuje:

      „1.      Členské štáty vykonajú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že čiastka zodpovedajúca nárokom vzniknutým [zisteným –
         neoficiálny preklad] podľa článku 2 je sprístupnená [poskytnutá – neoficiálny preklad] Komisii tak, ako je uvedené v tomto nariadení.

      2.      Členské štáty sú oslobodené od povinnosti sprístupňovať [poskytnúť – neoficiálny preklad] Komisii čiastky zodpovedajúce vzniknutým [zisteným – neoficiálny preklad] nárokom výhradne v prípade, keď z dôvodu vis maior tieto čiastky nevybrali. Členské štáty naviac môžu považovať túto povinnosť
         sprístupňovať takéto čiastky Komisii za bezpredmetnú [môžu neposkytnúť tieto sumy Komisii – neoficiálny preklad] v špecifických prípadoch, kedy sa po dôkladnom vyhodnotení všetkých relevantných okolností jednotlivých prípadov zistí,
         že vyberanie je z dlhodobého hľadiska [definitívne – neoficiálny preklad] nemožné z dôvodov, ktoré nemožno prisúdiť členským štátom…“

       Konanie pred podaním žaloby
      22      Zamestnanci Komisie vykonali v Belgicku od 18. do 22. novembra 1996 a od 1. do 5. decembra 1997 kontrolu tradičných vlastných
         zdrojov. Z príslušných kontrolných správ vyplýva, že v režime colného tranzitu sa zistili nezrovnalosti týkajúce sa zistenia,
         zaúčtovania a poskytnutia vlastných zdrojov, ako aj uplatňovania režimu TIR. Tieto nezrovnalosti boli dôsledkom nezaplatenia
         alebo oneskoreného zaplatenia vlastných zdrojov Komisii z dôvodu nedodržania pravidiel zaúčtovania uvedených v článku 6 ods. 2
         nariadenia č. 1552/89.

      23      Pokiaľ ide o kontrolu v roku 1996, na nezrovnalosti uvedené v kontrolnej správe Komisia opätovne upozornila belgické orgány
         listom z 12. mája 1999. Pokiaľ ide o kontrolu v roku 1997, Komisia zistila, že belgické orgány nevykonali žiaden účtovný zápis
         záznamov uvedených v tabuľke 1 a 2 kontrolnej správy, pokiaľ ide o nevybavené karnety TIR, pre zistené sumy, ktoré boli zabezpečené
         a neboli namietané. Tieto sumy boli zapísané na účet B po kontrole Komisie z dôvodu, že záručné združenie napadlo výzvy na
         zaplatenie, ktoré mu boli zaslané.

      24      Keďže sa Komisia domnievala, že dlžník proti týmto dlhom nenamietal, listom z 2. februára 2000 požiadala, aby uvedené sumy
         boli zapísané na účet A. Navyše požiadala belgické orgány, aby za obdobie od 1. januára 1995 do 1. decembra 1997 poskytli
         vyhlásenie o všetkých nevybavených karnetoch TIR s údajmi o ich zistení a zaúčtovaní. Komisia tieto orgány požiadala aj o to,
         aby z úradnej moci zapisovali na účet A všetky zabezpečené sumy, ktoré neboli namietané.

      25      Belgické orgány vo svojej odpovedi z 12. februára 2001 týkajúcej sa kontroly v roku 1996 a v odpovedi z 31. mája 2000, pokiaľ
         ide o kontrolu v roku 1997, popreli výhrady Komisie.

      26      Keďže Komisiu tvrdenia uplatnené Belgickým kráľovstvom nepresvedčili, 23. októbra 2001 zaslala tomuto členskému štátu výzvu,
         v ktorej znovu vysvetlila svoj postoj a vyzvala belgické orgány na predloženie pripomienok k tejto veci. Belgické orgány odpovedali
         listom zo 17. januára 2002 a znovu popreli argumentáciu Komisie.

      27      Keďže táto inštitúcia nebola spokojná s touto odpoveďou, 26. júna 2002 zaslala Belgickému kráľovstvu odôvodnené stanovisko.
         V ňom Belgické kráľovstvo vyzvala na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s odôvodneným stanoviskom v lehote
         dvoch mesiacov od jeho prevzatia. Belgické orgány odpovedali listom zo 6. septembra 2002, v ktorom zotrvali na svojom postoji.

      28      Za týchto okolností sa Komisia rozhodla podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

       O prípustnosti žaloby
       Argumentácia účastníkov konania
      29      Belgické kráľovstvo v prvom rade tvrdí, že Komisia nemôže v tomto konaní uplatniť dôvody založené na porušení ustanovení nariadenia
         č. 1150/2000, ktoré sa samy zakladajú na nariadení č. 1552/89, zmenenom a doplnenom nariadením č. 1355/96, uplatniteľom od
         14. júla 1996. Takéto dôvody sú neprípustné, keďže sa nezakladajú na ustanoveniach nariadenia č. 1552/89 v jeho pôvodnom znení,
         ktoré sa uplatňovali na skutkový stav v tomto prípade, pretože výzvy na zaplatenie týkajúce sa všetkých karnetov TIR, o ktoré
         ide, boli vydané pred 14. júlom 1996.

      30      V druhom rade sa žaloba stala bezpredmetnou, a teda je neprípustná v časti, v akej sa týka oneskoreného zápisu súm na účet
         B. Tento zápis bol totiž vykonaný po tom, čo Komisia oznámila svoju kontrolnú správu, teda pred zaslaním odôvodneného stanoviska.
         Nevykonanie takéhoto zápisu už preto nemôže byť predmetom žaloby o nesplnenie povinnosti.

      31      Pokiaľ ide o prvý dôvod neprípustnosti, Komisia tvrdí, že podmienky vzniku nároku Spoločenstiev na colný dlh boli rovnaké
         pred a po kodifikácii nariadením č. 1150/2000, pretože ustanovenia nariadenia č. 1552/89, zmenené a doplnené nariadením č. 1355/96,
         sa nedotýkajú ustanovení, o ktoré ide v tomto spore. Belgické kráľovstvo okrem toho zdieľa tento postoj, keď pripúšťa, že
         článok 2 nariadenia č. 1150/2000 upravuje štyri podmienky, ktoré sú rovnaké ako podmienky upravené v článku 2 nariadenia č. 1552/89.
         Prvý dôvod neprípustnosti preto nie je dôvodný.

      32      Pokiaľ ide o údajnú čiastočnú neprípustnosť žaloby v časti, v akej sa týka oneskoreného zápisu súm na účet B, Komisia pripomína,
         že vo väčšine z 33 uvedených prípadov belgické orgány nevykonali počas kontroly v novembri 1996 zápis ani na účet B, a tým
         skôr ani na účet A. Sporné sumy boli zapísané na účet B až v decembri 1997. Keďže však Belgické kráľovstvo odmieta odovzdať
         ostatné podobné záznamy, nemožno vylúčiť, že existujú ďalšie prípady nevykonania účtovného zápisu. Navyše, nesprávny zápis
         na účet B namiesto zápisu na účet A spôsobil oneskorené pripísanie, takže vznikla povinnosť zaplatiť úroky z omeškania.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      33      Pokiaľ ide o prvý dôvod neprípustnosti, je potrebné uviesť, že podľa judikatúry Súdneho dvora musí byť existencia nesplnenia
         povinností v rámci žaloby založenej na článku 226 ES posúdená so zreteľom na právnu úpravu Spoločenstva účinnú ku koncu lehoty,
         ktorú Komisia určila členskému štátu na dosiahnutie súladu s jej odôvodneným stanoviskom (pozri najmä rozsudky z 10. septembra
         1996, Komisia/Nemecko, C‑61/94, Zb. s. I‑3989, bod 42, a z 9. novembra 1999, Komisia/Taliansko, C‑365/97, Zb. s. I‑7773, bod
         32).

      34      Aj keď žalobné návrhy v zásade nemožno rozšíriť nad rámec nesplnenia povinnosti tvrdeného vo výroku odôvodneného stanoviska
         a vo výzve, rovnako platí, že Komisia je oprávnená domáhať sa určenia nesplnenia povinnosti majúcej svoj pôvod v pôvodnej
         verzii aktu Spoločenstva, následne zmeneného alebo zrušeného, ktorú nové ustanovenia zachovali. Naopak predmet sporu nemožno
         rozšíriť na povinnosti vyplývajúce z nových ustanovení, ktoré nemajú svoj ekvivalent v pôvodnej verzii dotknutého aktu, inak
         dôjde k porušeniu podstatných formálnych náležitostí riadneho konania o nesplnení povinností (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, C‑363/00, Zb. s. I‑5767, bod 22).

      35      V dôsledku toho je Komisia oprávnená domáhať sa určenia, že Belgické kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
         z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000.

      36      Pokiaľ ide o druhý dôvod neprípustnosti, treba uviesť, že existuje neoddeliteľná súvislosť medzi povinnosťou zistiť vlastné
         zdroje Spoločenstiev, povinnosťou pripísať tieto zdroje na účet Komisie v stanovených lehotách, a napokon povinnosťou zaplatiť
         úroky z omeškania (pozri najmä rozsudok zo 16. mája 1991, Komisia/Holandsko, C‑96/89, Zb. s. I‑2461, bod 38).

      37      Za predpokladu, že je dôvodná výhrada Komisie založená na nesprávnom zaúčtovaní colného dlhu a oneskorenom poskytnutí zodpovedajúcich
         vlastných zdrojov, teda nemožno vylúčiť, že do uplynutia lehoty určenej v odôvodnenom stanovisku neboli odstránené všetky
         dôsledky nesplnenia povinnosti, predovšetkým úhrada úrokov z omeškania podľa nariadenia č. 1150/2000. V dôsledku toho existuje
         v tomto prípade záujem na určení uvedeného nesplnenia povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Nemecko,
         C‑104/02, Zb. s. I‑2689, body 45 a 46).

      38      Navyše, ako Súdny dvor pripomenul v bode 47 už citovaného rozsudku z 12. júna 2003, Komisia/Taliansko, nedodržanie povinnosti
         uloženej ustanovením práva Spoločenstva členským štátom samo osebe predstavuje nesplnenie povinnosti a úvaha, že toto nedodržanie
         nemalo negatívne následky, rovnako ako aj úvaha, že neprinieslo tomuto členskému štátu výhodu, nie je relevantná.

      39      Tento dôvod teda treba rovnako zamietnuť.

       O veci samej
       O prvom dôvode založenom na nezrovnalostiach ovplyvňujúcich zaobchádzanie s niektorými karnetmi TIR tak, že vlastné zdroje
            neboli ani správne zaúčtované, ani uhradené v stanovených lehotách
       Argumentácia účastníkov konania
      40      Komisia tvrdí, že pri kontrolách vykonaných v Belgicku v novembri 1996 a decembri 1997 zamestnanci Komisie zaznamenali nezrovnalosti
         týkajúce sa zistenia, zaúčtovania a poskytnutia vlastných zdrojov, ako aj uplatňovania režimu TIR vo vzťahu k operáciám, ktoré
         belgické colné úrady prijali v rokoch 1992 až 1994.

      41      Pokiaľ ide o nezrovnalosti zistené v roku 1996, z 33 nevybavených operácií TIR belgické orgány v 20 prípadoch zapísali zistené
         nároky na účet B až jeden rok po kontrole vykonanej zamestnancami Komisie. Navyše, v dvoch prípadoch došlo k premlčaniu colného
         dlhu, keďže colné orgány nevykonali v stanovených lehotách potrebné oznámenia, a to upovedomenie záručného združenia o nevybavení
         karnetu TIR a žiadosť o zaplatenie zaslanú dlžníkovi a/alebo záručnému združeniu. Pokiaľ ide o tieto dva prípady, belgické
         orgány síce súhlasili s úhradou určitej sumy zvýšenej o úroky z omeškania na účet Komisie, ale túto sumu neuhradili.

      42      V ostatných prípadoch, hoci boli karnety TIR prijaté v roku 1993 kryté zábezpekou, belgické orgány zapísali zodpovedajúce
         sumy na účet A po uplynutí lehoty stanovenej v článku 6 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1552/89 [teraz článok 6 ods. 3 písm. a)
         nariadenia č. 1150/2000] po tom, čo im v auguste 1999 záručné združenie tieto sumy uhradilo. V súlade s článkom 455 vykonávacieho
         nariadenia a článkom 11 dohovoru TIR boli belgické orgány povinné zistiť tieto vlastné zdroje najneskôr 15 mesiacov po prijatí
         karnetov TIR a zapísať ich na účet A najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom
         nároky zistili.

      43      Napokon, pokiaľ ide o niekoľko karnetov TIR v celkovej sume prevyšujúcej 156 miliónov BEF, ktoré boli rovnako zabezpečené,
         a proti ktorým dlžník nenamietal, belgické orgány nezapísali zodpovedajúce sumy na účet A z dôvodu, že záručné združenie namietalo
         proti opatreniam smerujúcim k zaplateniu. Pri tejto príležitosti boli belgické orgány požiadané, aby vo všeobecnosti zmenili
         svoj postoj v oblasti účtovania nevybavených karnetov TIR za podmienok uvedených v bode 42 tohto rozsudku a z úradnej moci
         zapisovali všetky zabezpečené a nenamietané sumy na účet A, a to v lehotách stanovených právnou úpravou Spoločenstva.

      44      Počas kontroly vykonanej v roku 1997 zistili zamestnanci Komisie, že belgické orgány nevykonali žiaden účtovný zápis pre spisy
         týkajúce sa nevybavených karnetov TIR, uvedené v tabuľke 1 a 2 príslušnej správy, hoci išlo o zistené a zabezpečené sumy,
         proti ktorým dlžník nenamietal. Po tejto kontrole belgické orgány zapísali tieto sumy na účet B, pričom sa odvolali na sťažnosť
         podanú záručným združením proti výzvam, ktorú mu poslali.

      45      Vo svojej replike Komisia upresňuje, že v tomto konaní vytýka Belgickému kráľovstvu, že zistilo nároky až jeden rok po kontrolách
         vykonaných Komisiou, hoci orgány tohto členského štátu vedeli o nezrovnalostiach dlho pred týmito kontrolami; že nezapisovalo
         dotknuté sumy na účet A pred uplynutím záväznej lehoty na zápis uvedenej v článku 6 ods. 3 písm. a) nariadenia č. 1150/2000,
         hoci tieto sumy boli zabezpečené a neboli namietané; že neuhrádzalo tieto sumy Komisii v súlade s článkami 9 a 10 ods. 1 nariadenia;
         že neuhradilo sumu zodpovedajúcu dvom prípadom porušenia uznaným belgickými orgánmi a že jej neoznámilo údaje týkajúce sa
         ostatných podobných spisov.

      46      Komisia odmieta vysvetlenia uplatňované belgickou vládou na odôvodnenie nezrovnalostí a omeškaní so zápisom zaznamenaných
         počas uvedených dvoch kontrol. Tieto omeškania značne prekračujú lehoty stanovené v článku 6 ods. 3 nariadenia č. 1150/2000
         tak na zápis na účet A, ako aj na zápis na účet B. Omeškanie so zápisom na účet A spôsobilo oneskorené poskytnutie dotknutých
         vlastných zdrojov, čím vznikla povinnosť platiť úroky z omeškania.

      47      Argumentácia belgických orgánov, podľa ktorej skutočnosť, že ani právo Spoločenstva, ani belgické právo neupravuje lehotu,
         v ktorej treba namietať proti colnému dlhu, odôvodňuje možnosť podať námietku po uplynutí lehoty upravenej na zaúčtovanie
         tohto dlhu nariadením č. 1150/2000, je neprijateľná. Takáto úvaha má totiž za následok zmarenie potrebného účinku článku 6
         ods. 3 tohto nariadenia, ktorého cieľom je zabezpečiť riadne fungovanie systému vlastných zdrojov Spoločenstiev. Podľa Komisie
         vzniká povinnosť platiť úroky z omeškania podľa článku 11 tohto nariadenia automaticky, akonáhle je dotknutý členský štát
         v omeškaní s pripísaním na účet.

      48      Okrem toho samotné nezaplatenie dlhovaného cla nemožno vykladať ako „namietanie“ v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia
         č. 1150/2000, keďže dlžník mohol dlh nezaplatiť z iného dôvodu, napr. preto, že sa pomýlil alebo zabudol. Belgické orgány
         navyše nepredložili žiaden dôkazný prostriedok na preukázanie toho, že zistené nároky boli predmetom námietok, ktoré mohli
         viesť k anulovaniu dlhu.

      49      Pokiaľ ide o otázku, či možno clo, ktoré bolo predmetom kontroly v roku 1997, považovať za komplexne zabezpečené, Komisia
         sa domnieva, že zábezpeka aspoň čiastočne stačí na úhradu dlhov. Nerobí sa žiaden rozdiel v závislosti od druhu zábezpeky,
         takže dotknuté zabezpečené sumy mali byť rovnako zapísané na účet A a uhradené Komisii v stanovených lehotách.

      50      Komisia odmieta aj názor, že samotné namietanie zo strany záručných združení môže odôvodniť zápis dotknutých nárokov na účet
         B. Pokiaľ ide o spisy TIR uvedené v správe z kontroly z novembra 1996, podmienky stanovené v článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia
         č. 1150/2000 neboli splnené ani pokiaľ ide o karnety TIR, v prípade ktorých belgické orgány v medziobdobí uhradili nároky,
         ani pokiaľ ide o karnety, ktoré sú stále zapísané na účte B. To isté platí aj v prípade niektorých spisov TIR uvedených v správe
         z kontroly z decembra 1997. Vo všetkých týchto prípadoch boli belgické orgány povinné v súlade s článkom 455 vykonávacieho
         nariadenia a článkom 11 dohovoru TIR zistiť vlastné zdroje najneskôr 15 mesiacov (12 + 3) po prijatí karnetov TIR a zapísať
         ich na účet A v stanovených lehotách, pretože išlo o zabezpečené sumy, proti ktorým dlžník nenamietal.

      51      Podľa Komisie sa námietky záručného združenia týkali v prvom rade prevzatia dlhov týmto združením, a nie ich pravosti. V každom
         prípade nie sú tieto námietky v danom prípade rozhodujúce, pretože boli uplatnené po dátume, kedy mali byť dotknuté nároky
         zapísané na účet A a poskytnuté Komisii.

      52      Belgická vláda sa obmedzuje na to, že uvádza možné prípady bez toho, aby objasnila dôvod alebo dôvody namietania pohľadávok
         záručným združením, hoci dôkazné bremeno v tomto prípade zaťažuje orgány tohto členského štátu. V niektorých prípadoch podľa
         zistení Komisie toto združenie namietalo proti týmto pohľadávkam iba tým, že proti vydanej výzve podalo sťažnosť mesiace,
         dokonca až jeden rok po zaslaní výzvy na zaplatenie. Komisia však pripomína, že sumy zabezpečené zábezpekou TIR, ktoré neboli
         namietané, mali byť zapísané na účet A, a teda uhradené Komisii dlho pred tým, ako združenie poisťovateľov vypovedalo zmluvu
         o zaistení.

      53      Pokiaľ ide o pohľadávky vyplývajúce zo spisov preskúmaných počas kontroly v roku 1996, Komisia trvá na tom, že rozhodujúci
         je dátum začatia konania TIR a poskytnutia zábezpeky. Keďže k dátumu, kedy mali byť tieto nároky poskytnuté Komisii, neboli
         tieto spisy namietané, mali byť tieto sumy zapísané na účet A. Okolnosť, že tieto spisy boli zahrnuté do rozhodcovského konania,
         ktoré začala IRU proti združeniu poisťovateľov, nič nemení na tom, že v okamihu ich splatnosti neboli tieto pohľadávky namietané.
         Pokiaľ ide o pohľadávky vyplývajúce zo spisov preskúmaných počas kontroly v roku 1997, nemožno sa odvolávať na ukončenie poistnej
         zmluvy týmto združením, pretože pre všetky dotknuté spisy bola zábezpeka poskytnutá v rámci režimu TIR a pretože ukončenie
         zmluvy o zaistení túto zábezpeku nespochybnilo.

      54      Nariadenie č. 1150/2000 nerozlišuje medzi „pravými“ a „nepravými“, „osobnými“ alebo „vecnými“ zábezpekami. Členské štáty slobodne
         určujú, aký druh zábezpeky požadujú, pričom jedinou podmienkou je, aby taká zábezpeka bola efektívna a dostatočná, inak znáša
         ich dôsledky členský štát a nie Spoločenstvo.

      55      Komisia upresňuje, že zápis vlastných zdrojov v zmysle článku 10 nariadenia č. 1150/2000 je neoddeliteľne spojený s ich zistením,
         ktoré nepredpokladá výber dotknutých súm, ale iba ich zaúčtovanie. Povinnosť zaúčtovať tieto sumy by existovala aj vtedy,
         ak by členské štáty tieto prostriedky nevybrali.

      56      Komisia napokon uvádza, že sa zdá, že belgické orgány tvrdia, že v 72 dotknutých spisoch išlo o prípady podvodu. Komisia má
         však informácie iba o 33 prípadoch, ktoré boli predmetom správy z kontroly v roku 1996. Vo všetkých ostatných podobných prípadoch
         požiadala belgické orgány o poskytnutie dotknutých súm. Belgické orgány neposkytli počas vykonaných kontrol všetky požadované
         informácie, a tak nesplnili svoju povinnosť lojálnej spolupráce.

      57      Belgické orgány tiež tvrdia, že žalobou na zaplatenie nechceli ohroziť trestné konanie vedené proti páchateľom podvodu. Tieto
         orgány sa tak na základe článku 11 ods. 1 dohovoru TIR pokúšajú odôvodniť, že v prípade všetkých spisov sa uplatňuje predĺžená
         dvojročná lehota na upovedomenie o nevybavení. V prípade 31 z 33 kontrolovaných spisov však belgické orgány upovedomili záručné
         združenie v oveľa kratšej lehote v rozsahu od jedného dňa do niekoľkých mesiacov. Okrem toho údajná snaha nespochybniť trestné
         konanie neodôvodňuje dlhotrvajúcu nečinnosť belgických orgánov, pokiaľ ide o výber vo vzťahu k držiteľovi alebo záručnému
         združeniu. Lehota dvoch rokov, na ktorú sa odvolávajú belgické orgány, je stanovená iba v prospech záručného združenia, ktoré
         môže predložiť dôkazný prostriedok o zákonnosti operácie TIR v tejto predĺženej lehote, zatiaľ čo vo vzťahoch s dlžníkom sa
         uplatňuje lehota jedného roka.

      58      Podľa Belgického kráľovstva má prejednávaný spor svoj pôvod v štrukturálnej kríze, ktorá postihla režim prepravy na podklade
         karnetu TIR v rokoch 1995 až 1997 z dôvodu, že združenie poisťovateľov ukončilo ku koncu roka 1992 poistnú zmluvu s IRU a záručnými
         združeniami, a od tohto dátumu odmieta platiť colné dlhy, ktoré vznikli do konca roku 1994. Všetky tieto spisy boli zahrnuté
         do rozhodcovského konania, ktoré začala IRU proti združeniu poisťovateľov s cieľom dosiahnuť súdnou cestou zaplatenie dlhovaných
         súm. Rozhodcovský súd rozhodol v približne tretine z 3 000 prípadov v prospech tohto združenia, ktoré tak už nezodpovedá za
         zaplatenie colných dlhov, ktoré vznikli do konca roku 1994. IRU podala odvolanie.

      59      Pri nevybavených karnetoch TIR prijatých belgickými colnými úradmi nebolo nemožné dosiahnuť dobrovoľné zaplatenie ani od dlžníka,
         ani od belgického záručného združenia, pretože toto združenie namietalo proti všetkým pohľadávkam vyplývajúcim z karnetu TIR.
         Keďže táto situácia mohla viesť k zmene hodnoty pohľadávky, zapísanie sporných súm na účet B je v súlade s právnou úpravou
         Spoločenstva.

      60      S výnimkou dvoch karnetov TIR, v prípade ktorých Belgické kráľovstvo pripúšťa, že žiadosť o zaplatenie bola podaná neskoro,
         Komisia netvrdí, že zistenie pohľadávok nebolo vykonané v súlade s článkom 2 nariadenia č. 1552/89. Podmienky potrebné na
         toto zistenie sú splnené až od dátumu, kedy je záručné združenie vyzvané na zaplatenie. Na rozdiel od Komisie Belgické kráľovstvo
         tvrdí, že článok 11 ods. 1 dohovoru TIR v spojení s jeho článkom 2 jasne určuje, že členský štát musí poslať svoju žiadosť
         o zaplatenie záručnému združeniu najneskôr tri roky (1 + 2) po prijatí karnetu TIR, ak nejde, ako v tomto prípade, o vybavenie
         získané podvodne alebo nezákonne, v prípade ktorého je maximálna lehota štvorročná (2 + 2). V prípade všetkých dotknutých
         karnetov TIR, ktoré boli vybavené podvodne alebo nezákonne, došlo k zisteniu pohľadávky, vykonanému v zákonnej lehote po dlhých
         vyšetrovaniach na určenie sumy a totožnosti dlžníkov, ktoré sú nevyhnutné na toto zistenie, až v okamihu, keď už bývalé združenie
         poisťovateľov neplnilo svoje povinnosti.

      61      Belgická vláda sa tiež domnieva, na jednej strane, že na zápis na účet A nestačí, aby bola poskytnutá zábezpeka bez ohľadu
         na jej druh, a na druhej strane, že je možné vykonať zápis na účet B aj v prípade, keď držiteľ karnetu formálne proti colnému
         dlhu nenamieta.

      62      Keďže cieľom článku 6 ods. 2 písm. b) nariadenia č. 1552/89 je zabrániť tomu, aby musel členský štát sám znášať dôsledky nevybratých
         nárokov, musí byť zábezpeka v zmysle tohto ustanovenia realizovateľná v ňom uvedenej lehote. Vo všetkých prípadoch bola výzva
         na zaplatenie zaslaná záručnému združeniu pred júlom 1996 a lehota na zápis sumy colného dlhu na účty vlastných zdrojov uplynula
         v prípade všetkých dotknutých karnetov TIR v okamihu, keď už združenie poisťovateľov vypovedalo zmluvu o zaistení. Zaúčtovanie
         týchto súm na účet B je teda riadne odôvodnené až do skutočného výberu zábezpeky, ak k nemu dôjde.

      63      V každom prípade rozdiel, ktorý robí Komisia pri zápise na účet B podľa toho, či proti žiadosti o zaplatenie namietala osoba
         priamo zodpovedná alebo záručné združenie, nie je dôvodný. Okrem toho, stanovisko tejto inštitúcie, podľa ktorého musia byť
         námietky podané písomne v lehote stanovenej na zaúčtovanie vlastných zdrojov (prvý deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho
         po dni zistenia), odporuje právu Spoločenstva a predovšetkým nariadeniu č. 1552/89 a dohovoru TIR.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      64      Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 49 až 51 svojich návrhov, prvý žalobný dôvod sa delí na niekoľko častí. V prvom rade
         ide o návrh na určenie, že belgické orgány nezaslali požadované oznámenia, pokiaľ ide o colný dlh vyplývajúci z dvoch karnetov
         TIR spomedzi karnetov, ktorých sa týka toto konanie (pozri bod 41 tohto rozsudku), a teda určenie nepopretého nesplnenia povinností
         vyplývajúcich z nariadenia č. 1150/2000 Belgickým kráľovstvom. V druhom rade sa navrhuje, aby Súdny dvor s prihliadnutím na
         výsledky dvoch kontrol vlastných zdrojov vykonaných Komisiou a týkajúcich sa ostatných operácií prepravy tovaru na podklade
         karnetov TIR prijatých počas rokov 1992 až 1994 určil, že Belgické kráľovstvo na jednej strane aspoň v niektorých prípadoch
         oneskorene zaúčtovalo vlastné zdroje vyplývajúce z riadne neuvoľnených karnetov, a na druhej strane, zapisovalo tieto vlastné
         zdroje na účet B namiesto ich zápisu na účet A, čo malo za následok, že vlastné zdroje neboli poskytnuté Komisii alebo jej
         boli poskytnuté oneskorene. V tejto súvislosti je nepochybné, že sumy pohľadávok vyplývajúcich z karnetov TIR prijatých v rokoch
         1992 až 1994, ktorých sa týka prejednávaná žaloba, boli zapísané na účet B jeden rok po už uvedených kontrolách vykonaných
         v rokoch 1996 a 1997.

      65      Je potrebné bez ďalšieho uviesť, že z dôvodu, že belgická vláda uznáva, že nezaslala v stanovených lehotách oznámenia vyžadované
         colnou právnou úpravou, týkajúce sa dlhov vyplývajúcich z dvoch karnetov TIR, spomedzi karnetov, ktorých sa týka toto konanie,
         čo malo za následok premlčanie colného dlhu, a teda nedodržanie povinností vyplývajúcich z nariadenia č. 1150/2000, je táto
         časť prvého žalobného dôvodu dôvodná.

      –       O údajne oneskorenom zaúčtovaní nárokov
      66      V súlade s článkom 454 ods. 2 vykonávacieho nariadenia platí, že ak sa v priebehu alebo v súvislosti s prepravnou operáciou
         vykonávanou na podklade karnetu TIR zistí, že v určitom členskom štáte došlo k priestupku alebo nezrovnalosti, clá a ostatné
         poplatky, ktoré môžu byť splatné, vymáha tento členský štát v súlade s ustanoveniami Spoločenstva alebo vnútroštátnymi ustanoveniami
         bez toho, aby boli dotknuté trestnoprávne opatrenia. V takomto prípade to colné orgány podľa článku 455 ods. 1 toho istého
         nariadenia oznámia držiteľovi karnetu TIR a záručnému združeniu v lehote stanovenej v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR, teda
         v prípade neuvoľnenia v lehote jedného roka od dátumu prijatia karnetu TIR týmito orgánmi. Táto lehota sa predlžuje na dva
         roky v prípade uvoľnenia získaného neoprávnene alebo podvodne.

      67      Podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR sa žiadosť o zaplatenie súm zasiela záručnému združeniu najskôr tri mesiace odo dňa, keď
         toto združenie bolo upovedomené o neuvoľnení karnetu, alebo o jeho uvoľnení získanom neoprávnene alebo podvodne, a najneskôr
         do dvoch rokov od toho istého dňa, okrem prípadov, ktoré boli v uvedenej dvojročnej lehote odovzdané súdu, v ktorých sa žiadosť
         o zaplatenie zasiela do roka odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo vykonateľným.

      68      Zo znenia uvedených ustanovení v ich súvislosti vyplýva, že k žiadosti o zaplatenie colného dlhu musí dôjsť v prípade neuvoľnenia
         karnetu TIR v zásade najneskôr do troch rokov od dátumu jeho prijatia, pričom táto lehota sa predlžuje na štyri roky v prípade
         uvoľnenia získaného podvodne.

      69      Je však dôležité upresniť, že keďže cieľom článku 455 ods. 1 vykonávacieho nariadenia je zabezpečiť jednotné a dôsledné uplatňovanie
         ustanovení v oblasti vyberania colného dlhu v záujme rýchleho a efektívneho poskytnutia vlastných zdrojov Spoločenstiev (pozri
         analogicky najmä rozsudok zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko, C-460/01, Zb. s. I-2613, body 60, 63, 69 a 70), k oznámeniu
         o priestupku alebo nezrovnalosti musí v každom prípade dôjsť čo najrýchlejšie, t. j. akonáhle colné orgány zistia tento priestupok
         alebo nezrovnalosť, teda prípadne, ako to bolo v tejto veci najmenej v 31 prípadoch, dlho pred uplynutím maximálnych lehôt
         jedného roka a v prípade podvodu dvoch rokov, ktoré sú uvedené v článku 11 ods. 1 dohovoru TIR.

      70      Z rovnakých dôvodov musí byť žiadosť o zaplatenie v zmysle článku 11 ods. 2 dohovoru TIR zaslaná akonáhle tak colné orgány
         môžu urobiť, teda prípadne a ako to bolo v tejto veci vo väčšine prípadov týkajúcich sa kontroly v roku 1996, o ktorých má
         Komisia potrebné informácie, pred uplynutím lehoty dvoch rokov od oznámenia o priestupku alebo nezrovnalosti dotknutým osobám,
         t. j. od februára 1995.

      71      Keďže Komisia nenavrhuje určiť nesplnenie povinností vyplývajúcich z ustanovení dohovoru TIR a ustanovení vykonávacieho nariadenia,
         ale iba porušenie článku 6 nariadenia č. 1150/2000 o zaúčtovaní vlastných zdrojov, je potrebné overiť, či zaúčtovaním sporných
         súm až jeden rok po kontrolách vykonaných Komisiou v rokoch 1996 a 1997, Belgické kráľovstvo porušilo toto ustanovenie.

      72      Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že členské štáty musia viesť pre vlastné zdroje účtovníctvo, ktoré vedie
         štátna pokladnica alebo nimi určený orgán. Podľa odseku 3 písm. a) a b) toho istého článku sú členské štáty povinné zapísať
         nároky „vzniknuté [zistené – neoficiálny preklad] v súlade s článkom 2“ toho istého nariadenia najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci,
         v ktorom bol nárok zistený, a to buď na účet A, alebo za určitých podmienok na účet B.

      73      Podľa článku 2 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1150/2000 [je] nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje „vzniká [zistený – neoficiálny preklad]“ akonáhle sú splnené podmienky stanovené colnou právnou úpravou, pokiaľ ide o „zápis [nároku] do účtovných kníh“ a „upovedomeni[e]“
         dlžníka. Dátumom zistenia uvedeného v odseku 1 je dátum „zápisu do účtovných kníh“, ktorý je stanovený v colných predpisoch.

      74      Pokiaľ ide o „zápis do účtovných kníh“ a „upovedomeni[e]“ dlžníka o výške nároku, článok 2 nariadenia č. 1150/2000 odkazuje
         na colnú právnu úpravu, teda na vykonávacie nariadenie, dohovor TIR a nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992,
         ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307, ďalej len „colný kódex“). V dôsledku
         toho treba žiadosť o zaplatenie podľa článku 11 ods. 2 dohovoru TIR považovať za „upovedomenie“ v zmysle článku 2 nariadenia
         č. 1150/2000.

      75      Ako uviedol Súdny dvor v bode 59 rozsudku z 15. novembra 2005, Komisia/Dánsko (C-392/02, Zb. s. I-9811), z článkov 217, 218
         a 221 colného kódexu vyplýva, že uvedené podmienky sú splnené akonáhle majú colné orgány potrebné údaje, a teda sú schopné
         vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 14. apríla 2005, Komisia/Holandsko,
         už citovaný, bod 71, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 80). Členské štáty sa nemôžu zbaviť povinnosti zistiť pohľadávky,
         aj keď ich spochybňujú, pretože by to viedlo k rozvráteniu finančnej rovnováhy Spoločenstiev konaním členského štátu (rozsudok
         Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 60).

      76      V dôsledku toho sú členské štáty povinné zistiť nárok Spoločenstiev na vlastné zdroje, akonáhle sú ich colné orgány schopné
         vypočítať výšku nároku vyplývajúceho z colného dlhu a určiť dlžníka (rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 61), a teda
         zapísať tieto nároky na účty v súlade s článkom 6 nariadenia č. 1150/2000.

      77      V tomto prípade je nepochybné, že belgické orgány zaúčtovali colný dlh až jeden rok po kontrolách vykonaných Komisiou v rokoch
         1996 a 1997 a že príslušné žiadosti o zaplatenie, ktorých zaslanie predpokladá, aby boli belgické orgány schopné vypočítať
         výšku nároku vyplývajúceho z tohto dlhu a určiť dlžníka, boli zaslané dlho pred uvedenými kontrolami. Za týchto okolností
         je zaúčtovanie, ku ktorému malo dôjsť v lehote uvedenej v článku 6 ods. 3 nariadenia č. 1150/2000, v tomto prípade počítanej
         od zaslania žiadostí o zaplatenie, zjavne oneskorené.

      –       O údajne nesprávnom zápise nárokov na účet B
      78      Ako pripomenul Súdny dvor v bode 66 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko, podľa článku 17 ods. 1 a 2 nariadenia č. 1150/2000
         sú členské štáty povinné vykonať všetky opatrenia potrebné na to, aby sumy zodpovedajúce nárokom zisteným v súlade s článkom
         2 toho istého nariadenia boli poskytnuté Komisii. Členské štáty nemajú túto povinnosť iba v prípade, ak nemohli tieto sumy
         vybrať z dôvodov vis maior, alebo ak sa zistí, že výber je definitívne nemožný z dôvodov, ktoré im nemožno pripísať.

      79      Pokiaľ ide o zaúčtovanie vlastných zdrojov, článok 6 ods. 3 písm. a) a b) nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že členské štáty
         sú povinné zapísať na účet A nároky zistené v súlade s článkom 2 tohto nariadenia najneskôr prvý pracovný deň po 19. dni druhého
         mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený bez toho, aby bola dotknutá možnosť zapísať v rovnakej lehote
         na účet B zistené nároky, ktoré „ešte neboli vybrané“ a „nebola za ne zložená záruka [poskytnutá zábezpeka – neoficiálny preklad]“, ako aj nároky v prípade, že oprávnenosť zistených nárokov, „za ktoré sa zložila záruka [poskytla zábezpeka – neoficiálny preklad], je namietaná a že tieto čiastky sa po urovnaní sporov vyplývajúcich z takéhoto namietania môžu zmeniť“.

      80      Na účely poskytovania vlastných zdrojov článok 9 ods. 1 nariadenia č. 1150/2000 stanovuje, že každý členský štát pripisuje
         vlastné zdroje na účet založený na tento účel v mene Komisie v súlade s postupom stanoveným v článku 10 tohto nariadenia.
         V súlade s odsekom 1 článku 10 sa pripísanie vlastných zdrojov po odpočítaní nákladov na vyberanie vykoná najneskôr v prvý
         pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom bol nárok zistený v súlade s článkom 2 tohto nariadenia,
         s výnimkou nárokov zapísaných na účet B podľa článku 6 ods. 3 písm. b) tohto nariadenia, pri ktorých sa pripísanie vykoná
         najneskôr v prvý pracovný deň po 19. dni druhého mesiaca nasledujúceho po mesiaci, v ktorom boli nároky „nahradené [vybrané
         – neoficiálny preklad]“.

      81      V tejto súvislosti belgická vláda na jednej strane tvrdí, že keďže nároky, ktorých sa týka toto konanie boli „namietan[é]“
         v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000, mohli byť príslušné sumy platne zapísané na účet B.

      82      Iste, ako právom tvrdí belgická vláda, záručné združenia, ktoré podľa článku 8 ods. 1 dohovoru TIR zodpovedajú spoločne a nerozdielne
         s držiteľom karnetu TIR za zaplatenie splatného cla, môžu podobne ako tento držiteľ namietať proti samotným nárokom (pozri
         v tomto zmysle vo vzťahu k dôkazu miesta nezrovnalosti rozsudok z 23. septembra 2003, BGL, C‑78/01, Zb. s. I‑9543, body 50
         až 53). Komisia však tvrdí, že spory, na ktoré poukazuje belgická vláda, sa týkajú realizácie zábezpeky, a nie existencie
         alebo výšky sporných pohľadávok. Belgická vláda nepreukázala, že v tomto prípade sú splnené podmienky uvedené v článku 6 ods. 3
         písm. b) nariadenia č. 1150/2000, teda že nároky, o ktoré ide v tomto konaní, boli týmito združeniami namietané v stanovených
         lehotách a že sa mohli v nadväznosti na vzniknuté spory zmeniť.

      83      Na druhej strane belgická vláda tvrdí, že nevybrané nároky mohli byť právom zapísané na účet B, pretože v skutočnosti neboli
         zabezpečené v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000. Tvrdí, že so zreteľom na krach systému zábezpeky, na
         ktorom spočíva režim tranzitu na podklade karnetu TIR, od roku 1993, následkom toho, že združenie poisťovateľov odmietlo nahradiť
         belgickým záručným združeniam zaplatené sumy, boli tieto zábezpeky nerealizovateľné z dôvodu platobnej neschopnosti osôb poskytujúcich
         zábezpeku, takže príslušné nároky mali byť zapísané na účet B ako nezabezpečené pohľadávky.

      84      Je potrebné uviesť, že práva a povinnosti záručného združenia v rámci dohovoru TIR upravuje zároveň tento dohovor, právo Spoločenstva
         a zmluva o ručení, ktorá sa riadi belgickým právom, a ktorú toto združenie uzavrelo s Belgickým kráľovstvom (pozri v tomto
         zmysle rozsudok BGL, už citovaný, bod 45).

      85      Podľa článku 193 colného kódexu môže zabezpečenie platby colného dlhu poskytnúť ručiteľ, pričom v súlade s článkom 195 tohto
         kódexu sa ručiteľ písomne zaviaže, že spoločne a nerozdielne s dlžníkom zaplatí zabezpečenú sumu colného dlhu, ak sa táto
         stane splatnou.

      86      Pokiaľ ide konkrétne o prepravu tovarov na podklade karnetov TIR, ktorej sa týka článok 91 ods. 2 písm. b) colného kódexu,
         z článku 8 ods. 1 dohovoru TIR vyplýva, že touto zmluvou o ručení sa záručné združenia tiež zaväzujú zaplatiť clo, ktoré je
         povinný zaplatiť dlžník, a zodpovedajú spoločne a nerozdielne s týmito dlžníkmi za zaplatenie uvedených súm, aj keď podľa
         odseku 7 toho istého článku majú príslušné orgány, pokiaľ je to možné, požadovať zaplatenie od osoby, ktorá je priamym dlžníkom
         prv, než svoj nárok uplatnia proti záručnému združeniu.

      87      Za týchto okolností nemožno poprieť, že na zábezpeku poskytovanú záručným združením v rámci operácie TIR sa vzťahuje pojem
         zábezpeky v zmysle článku 6 ods. 3 písm. b) nariadenia č. 1150/2000.

      88      Je však potrebné upresniť, že v súlade s článkom 8 ods. 3 dohovoru TIR je na členských štátoch, aby na každý karnet TIR určili
         maximálnu výšku súm, ktorých zaplatenie možno požadovať od záručného združenia.

      89      Z tohto dôvodu, ako to Komisia napokon pripúšťa, zistené nároky, ktoré sa vzťahujú na operácie TIR, musia byť v zásade zapísané
         na účet A a poskytnuté Komisii v súlade s článkom 10 nariadenia č. 1150/2000 až do výšky hornej hranice zábezpeky dohodnutej
         v rámci režimu TIR, aj keď suma colného dlhu prípadne túto sumu prekračuje.

      90      Takýto výklad je v súlade s cieľmi sledovanými zavedením účtu B, ktorý má nielen, ako to uvádza odôvodnenie č. 11 nariadenia
         č. 1150/2000, umožniť Komisii podrobnejšie monitorovať činnosti členských štátov v oblasti výberu vlastných zdrojov, ale aj
         zohľadniť finančné riziko, ktoré členské štáty podstupujú.

      91      S argumentáciou belgickej vlády, podľa ktorej kríza režimu TIR vedúca k zrúteniu systému zábezpek, na ktorom tento systém
         spočíva, mala za následok, že od roku 1993 sporné pohľadávky neboli v skutočnosti zabezpečené, takže zodpovedajúce sumy mali
         byť zapísané na účet B, nemožno súhlasiť.

      92      Bez toho, aby bolo potrebné skúmať, či systém zábezpeky zavedený dohovorom TIR už v spornom období nefungoval správne, sa
         zdá, ako to tvrdila Komisia, že jednostranné rozhodnutie belgických orgánov zapisovať uvedené nároky na účet B porušuje povinnosť
         prijať opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby vlastné zdroje boli poskytnuté Komisii za podmienok stanovených nariadením
         č. 1150/2000, ktorú majú členské štáty podľa článku 17 ods. 1 tohto nariadenia.

      93      Tento článok 17 ods. 1 je totiž osobitným výrazom požiadavky lojálnej spolupráce vyplývajúce z článku 10 ES, podľa ktorej
         sú členské štáty na jednej strane povinné predložiť Komisii problémy, s ktorými sa stretnú pri uplatňovaní práva Spoločenstva
         (pozri analogicky najmä rozsudok z 2. júla 2002, Komisia/Španielsko, C‑499/99, Zb. s. I‑6031, bod 24) a na druhej strane nie
         sú oprávnené zavádzať vnútroštátne opatrenia, ktoré sú v rozpore s námietkami, výhradami, alebo podmienkami, ktoré by Komisia
         mohla vysloviť (pozri analogicky rozsudok z 5. mája 1981, Komisia/Spojené kráľovstvo, 804/79, Zb. s. 1045, bod 32). V tomto
         prípade je však nepochybné, že Belgické kráľovstvo konalo jednostranne, bez toho, aby predložilo Komisii problémy, s ktorými
         sa stretlo pri uplatňovaní práva Spoločenstva, a to dokonca po tom, ako Komisia vzniesla námietky.

      94      Táto povinnosť je o to dôležitejšia, že, ako uviedol Súdny dvor v bode 54 už citovaného rozsudku Komisia/Dánsko, príjmový
         deficit vo vlastných zdrojoch musí byť vyrovnaný buď iným vlastným zdrojom, alebo úpravou výdavkov.

      95      Okrem toho sa belgická vláda nemôže dovolávať existencie vis maior v zmysle článku 17 ods. 2 nariadenia č. 1150/2000. Podľa ustálenej judikatúry treba pod pojmom „vis maior“ rozumieť neobvyklé a nepredvídateľné okolnosti nezávislé od toho, kto sa jej dovoláva, ktorých dôsledkom nebolo možné zabrániť
         napriek vynaloženiu všetkej starostlivosti (pozri najmä rozsudok z 5. februára 1987, Denkavit, 145/85, Zb. s. 565, bod 11).
         Svojím jednostranným rozhodnutím zapisovať sporné nároky na účet B bez predloženie problému Komisii a napriek jej námietkam,
         však Belgické kráľovstvo zjavne nevynaložilo všetku starostlivosť, aby uvádzaným následkom zabránilo.

      96      Oneskorený a nesprávny zápis nárokov na účet B má za následok oneskorené pripísanie príslušných vlastných zdrojov na účet
         Komisie, ku ktorému má v súlade s článkami 9 a 10 nariadenia č. 1150/2000 dôjsť v rovnakej lehote, ako je lehota stanovená
         na účely zápisu týchto nárokov na účet A podľa článku 6 ods. 3 písm. a) toho istého nariadenia.

      97      So zreteľom na predchádzajúce úvahy sú jednotlivé časti prvého žalobného dôvodu dôvodné.

       O druhom dôvode založenom na neoznámení ostatných súm nesprávne zapísaných na účet B Komisii
      98      Je potrebné uviesť, na jednej strane, že ani v návrhu na začatie konania, ani vo svojej replike, Komisia nevysvetľuje tento
         svoj žalobný návrh a na druhej strane, že návrhy Komisie smerujú len k určeniu nesplnenia povinností vyplývajúcich z článkov
         6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000.

      99      Za týchto okolností treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.

       O treťom dôvode založenom na nezaplatení úrokov z omeškania zo súm dlhovaných Komisii
       Argumentácia účastníkov konania
      100    Komisia tvrdí, že z dôvodu, že belgické orgány ešte stále neposkytli veľkú časť dlhovaných súm a že sumy, ktoré boli poskytnuté,
         boli poskytnuté oneskorene, vznikla povinnosť platiť úroky z omeškania podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000. Podľa Komisie
         sa tieto úroky týkajú celej zabezpečenej sumy, ktorá mala byť zapísaná na účet. A.

      101    Belgická vláda naopak tvrdí, že z dôvodu, že v prípade 66 karnetov, ktoré sú predmetom tohto konania, belgické orgány ešte
         nemali možnosť pristúpiť k skutočnému výberu, lehota na poskytnutie týchto nárokov Spoločenstvám ešte nezačala plynúť, takže
         nemôže vzniknúť otázka úrokov z omeškania. Pokiaľ ide o clo vybrané v roku 1999 po zaplatení združením poisťovateľov, tieto
         nároky boli poskytnuté Komisii v stanovených lehotách. Subsidiárne belgická vláda tvrdí, že Komisia vypočítava úroky z omeškania
         nesprávne, pretože v prípade 6 karnetov TIR, pri ktorých uvedené združenie v roku 1999 realizovalo zábezpeku, Belgické kráľovstvo
         v skutočnosti zaplatilo viac, ako bola dlhovaná suma, zatiaľ čo sa zdá, že Komisia sa domnieva, že východisková suma slúžiaca
         na výpočet úrokov z omeškania je suma, ktorú Belgické kráľovstvo zaplatilo, a nie suma, ktorú dlhovalo.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      102    Podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000 má každé omeškanie s pripísaním na účet uvedený v článku 9 ods. 1 toho istého nariadenia
         za následok vznik povinnosti dotknutého členského štátu platiť úroky z omeškania za celé obdobie omeškania. Tieto úroky možno
         požadovať bez ohľadu na dôvod omeškania, s ktorým boli tieto zdroje pripísané na účet Komisie (pozri najmä rozsudok zo 14. apríla
         2005, Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 91).

      103    V dôsledku toho nepripísanie a omeškania s pripísaním vlastných zdrojov na účet Komisie, zistené v rámci prvého žalobného
         dôvodu, zakladajú podľa článku 11 nariadenia č. 1150/2000 nárok na úroky omeškania, ktorých neuhradenie Belgické kráľovstvo
         nepopiera, takže tretí žalobný dôvod je dôvodný.

      104    So zreteľom na okolnosť, že v prejednávanej žalobe Komisia nenavrhuje, aby bolo určené nesplnenie povinnosti vo vzťahu ku
         každému z karnetov TIR uvedených pred Súdnym dvorom a pri neexistencii vyčísleného návrhu, nie je na účely tohto konania namieste
         určiť výšku dlhovaných úrokov z omeškania.

      105    So zreteľom na prechádzajúce úvahy je potrebné dospieť k záveru, že Belgické kráľovstvo si:

      –        tým, že nezaúčtovávalo alebo oneskorene zaúčtovávalo vlastné zdroje vyplývajúce z riadne neuvoľnených karnetov TIR, tým, že
         ich zapisovalo na účet B namiesto ich zápisu na účet A, čo malo za následok, že z toho vyplývajúce vlastné zdroje neboli poskytnuté
         Komisii v stanovených lehotách,

      –        tým, že odmieta zaplatiť úroky z omeškania zo súm dlhovaných Komisii,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia č. 1150/2000, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo a nahradilo
         nariadenie č. 1552/89, s rovnakým predmetom.

       O trovách
      106    Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a Belgické
         kráľovstvo nemalo úspech v podstatnej časti svojich dôvodov, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Belgické kráľovstvo si tým, že nezaúčtovávalo alebo oneskorene zaúčtovávalo vlastné zdroje vyplývajúce z riadne neuvoľnených
            karnetov TIR, tým, že ich zapisovalo na účet B namiesto ich zápisu na účet A, čo malo za následok, že z toho vyplývajúce vlastné
            zdroje neboli poskytnuté Komisii Európskych spoločenstiev v stanovených lehotách,
      tým, že odmieta zaplatiť úroky z omeškania zo súm dlhovaných Komisii Európskych spoločenstiev,
      nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 6, 9, 10 a 11 nariadenia Rady (ES, Euratom) č. 1150/2000 z 22. mája 2000,
            ktorým sa vykonáva rozhodnutie 94/728/ES, Euratom o systéme vlastných zdrojov spoločenstiev, ktoré od 31. mája 2000 zrušilo
            a nahradilo nariadenie Rady (EHS, Euratom) č. 1552/89 z 29. mája 1989, ktorým sa vykonáva rozhodnutie 88/376/EHS, Euratom
            o systéme vlastných zdrojov Spoločenstiev, s rovnakým predmetom.
      2.      V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
      3.      Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. októbra 1992. # Portugalská republika a Španielské kráľovstvo proti Rade Európskych spoločenstiev. # Rybolov. # Spojené veci C-63/90 a C-67/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 1979. # Liselotte Hauer proti Land Rheinland-Pfalz. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Neustadt an der Weinstraße - Nemecko. # Vec 44/79.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 13. decembra 1979 (*)„Zákaz novej výsadby viníc“Vo veci 44/79,ktorej
 predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým
Verwaltungsgericht (správny súd) v Neustadt an der Weinstraße
(Nemecko) navrhuje, aby v súvislosti s konaním pred týmto
vnútroštátnym súdom medziLiselotte Hauer, bydliskom v Bad Dürkheim,aLand Rheinland-Pfalz (Spolková krajina Porýnie-Falcko)Súdny
 dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 2
nariadenia Rady č. 1162/76 zo 17. mája 1976 o opatreniach
 zameraných na prispôsobenie vinohradníckych plôch trhovým požiadavkám,
zmeneného a doplneného nariadením Rady č. 2776/78
z 23. novembra 1978, vzhľadom na článok 1 Gesetz Massnahmen
auf dem Gebiete der Weinwirtschaft – Weinwirtschaftsgesetz (nemecký
zákon o opatreniach v oblasti vinohradníctva
a vinárstva),SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda H. Kutscher, predsedovia komôr A. O’Keeffe
a A. Touffait, sudcovia J. Mertens de Wilmars,
P. Pescatore, Mackenzie Stuart, G. Bosco, T. Koopmans
a O. Due,generálny advokát: F. Capotorti,tajomník: A. Van Houtte,vyhlásil tentoRozsudok1        Uznesením
 zo 14. decembra 1978 doručeným na Súdny dvor 20. marca 1979
Verwaltungsgericht v Neustadt an der Weinstraße položil Súdnemu
dvoru v zmysle článku 177 Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky
týkajúce sa výkladu nariadenia Rady č. 1162/76 zo 17. mája
1976 o opatreniach zameraných na prispôsobenie vinohradníckych
plôch trhovým požiadavkám (Ú. v. ES L 135, s. 32),
zmeneného a doplneného nariadením Rady č. 2776/78
z 23. novembra 1978 (Ú. v. ES L 333,
s. 1).2        Zo
 spisu vyplýva, že 6. júna 1975 žalobkyňa v konaní vo veci
samej požiadala príslušný správny orgán spolkovej krajiny Porýnie-Falcko
 o povolenie na výsadbu vinice na pozemku, ktorého je vlastníčkou
v regióne Bad Dürkheim. Toto povolenie jej bolo pôvodne zamietnuté
z dôvodu skutočnosti, že podľa nemeckých právnych noriem platných
v tejto oblasti, teda podľa zákona o vinohradníctve
a vinárstve (Weinwirtschaftsgesetz) z 10. marca 1977,
predmetná parcela nebola pokladaná za vhodnú na pestovanie vinnej révy.
Dňa 22. januára 1976 sa odvolala proti tomuto rozhodnutiu.
V priebehu odvolacieho konania pred príslušným správnym orgánom
nadobudlo účinnosť nariadenie č. 1162/76 zo 17. mája 1976,
ktorého článok 2 obsahuje zákaz na obdobie 3 rokov akejkoľvek novej
výsadby viníc. Dňa 21. októbra toho istého roku správny orgán
zamietol odvolanie, pričom uviedol dva dôvody: na jednej strane
nevhodnosť pozemku a na strane druhej zákaz výsadby vyplývajúci
z uvedeného nariadenia Spoločenstva.3        Keďže
 žalobkyňa podala opravný prostriedok na Verwaltungsgericht, správny
orgán, na základe expertíz vykonaných na hrozne z tejto oblasti
a vzhľadom na transakciu, ku ktorej došlo s rozličnými inými
vlastníkmi priľahlých parciel k jej parcele, pripustil, že pozemok
navrhovateľky môže byť pokladaný za vhodný na pestovanie vinnej révy
podľa minimálnych noriem stanovených vnútroštátnou legislatívou. Týmto
sa správny orgán vyslovil, že je pripravený udeliť povolenie, hneď ako
sa skončí obdobie zákazu novej výsadby uloženého nariadením
Spoločenstva. Z toho teda vyplýva, že spor medzi účastníkmi sa
teraz týka výlučne otázok podliehajúcich právu Spoločenstva.4        Žalobkyňa
 v konaní vo veci samej sa domnieva, že požadované povolenie jej
malo byť udelené z dôvodu, že ustanovenia nariadenia
č. 1162/76 sa neuplatnia v prípade žiadosti, ktorá bola podaná
 oveľa skôr ako nadobudlo účinnosť toto nariadenie. Aj za predpokladu,
že nariadenie je použiteľné v prípade žiadostí podaných pred
nadobudnutím jeho účinnosti, jeho ustanovenia nie sú namietateľné voči
žalobkyni, keďže by porušili jej vlastnícke právo a právo slobodne
vykonávať svoje povolanie, zaručené článkami 12 a 14 Základného
zákona Spolkovej republiky Nemecko.5        V záujme
 vyriešenia tohto sporu Verwaltungsgericht predložil dve otázky
nasledujúceho znenia:1.      Má
 sa nariadenie Rady č. 1162/76 zo 17. mája 1976, zmenené
a doplnené nariadením Rady č. 2776/78 z 23. novembra
 1978, vykladať v tom zmysle, že sa jeho článok 2 ods. 1
vzťahuje aj na žiadosti o povolenie na novú výsadbu viniča vo forme
 viníc, ktoré boli podané pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia?2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:Má
 sa vykladať článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1162/76 v tom
zmysle, že ním vyjadrený zákaz udeľovať povolenie na novú výsadbu –
odhliadnuc od oslobodenia ustanoveného v článku 2 ods. 2
nariadenia – platí všeobecne, to znamená v konkrétnom prípade
nezávisle od otázky nevhodnosti pozemku, ktorú rieši článok 1
ods. 1 druhá veta a článok 2 Weinwirtschaftsgesetz (nemecký
zákon o opatreniach v oblasti vinohradníctva
a vinárstva)? O prvej otázke (časová pôsobnosť nariadenia č. 1162/76)6        Žalobkyňa
 v konaní vo veci samej presadzuje v tomto smere, že jej
žiadosť podaná na príslušný správny orgán 6. júna 1975 mala
normálne vyústiť do rozhodnutia v jej prospech pred nadobudnutím
účinnosti nariadenia Spoločenstva, pokiaľ by správne konanie prebiehalo
riadne a pokiaľ by správny orgán bez omeškania uznal skutočnosť, že
 jej parcela je vhodná na pestovanie viniča podľa požiadaviek
vnútroštátneho zákona. V tejto situácii by bolo vhodné zohľadniť
časovú pôsobnosť nariadenia Spoločenstva o to viac, že produkcia
predmetného vinohradu by nijako výrazne nevplývala na podmienky trhu
vzhľadom na čas, ktorý uplynie medzi výsadbou vinohradu a začiatkom
 jeho výnosnosti.7        Tvrdenia
 zdôraznené žalobkyňou v konaní vo veci samej nemožno vziať do
úvahy. V skutočnosti sa v druhom pododseku článku 2
ods. 1 nariadenia č. 1162/76 výslovne ustanovuje, že členské
štáty viac neudeľujú povolenie na novú výsadbu „od dňa nadobudnutia
účinnosti tohto nariadenia“. Pokiaľ ide o povoľujúci akt, toto
ustanovenie vylučuje zohľadnenie momentu, keď bola žiadosť podaná.
Naznačuje zámer zabezpečiť okamžitú účinnosť nariadenia do tej miery, že
 aj vykonávanie práv výsadby alebo opätovnej výsadby nadobudnutých pred
nadobudnutím účinnosti nariadenia je pozastavené počas obdobia zákazu
účinkom článku 4 toho istého nariadenia.8        Tak
 ako sa uvádza v šiestom odôvodnení preambuly, pokiaľ ide
o toto posledné ustanovenie, zákaz novej výsadby je vynútený
„nespochybniteľným verejným záujmom“ spočívajúcim v obmedzení
rozvoja nadprodukcie vína v Spoločenstve, v navrátení
rovnováhy trhu a v predchádzaní vzniku štrukturálnych
prebytkov. Z toho teda vyplýva, že nariadenie č. 1162/76 je
zamerané na okamžité zastavenie rozširovania jestvujúcich vinohradov.
Výnimka teda nie je prípustná v prospech žiadosti podanej pred
nadobudnutím jeho účinnosti.9        Na
 prvú otázku treba odpovedať tak, že nariadenie Rady č. 1162/76 zo
17. mája 1976, zmenené a doplnené nariadením č. 2276/78
z 23. novembra 1978, treba vykladať v tom zmysle, že
článok 2 ods. 1 sa uplatní aj na žiadosti o povolenie na novú
výsadbu viníc podané pred nadobudnutím účinnosti prvého nariadenia. O druhej otázke (vecný dosah nariadenia č. 1162/76)10      Svojou
 druhou otázkou Verwaltungsgericht žiada Súdny dvor, aby sa vyslovil, či
 zákaz udeliť povolenia na novú výsadbu ustanovený článkom 2 ods. 1
 nariadenia č. 1162/76 sa uplatní všeobecne, teda či zahŕňa aj
pozemky uznané za vhodné na pestovanie viniča podľa kritérií
vnútroštátnej legislatívy.11      V tomto
 smere je znenie nariadenia jasné v tom, že článok 2 zakazuje
„akúkoľvek novú výsadbu“ bez rozdielu kvality dotknutej pôdy. Tak zo
znenia, ako aj z cieľov uvedených v nariadení č. 1162/76
vyplýva, že zákaz musí zahŕňať novú výsadbu nezávisle od charakteru pôdy
 a od jej klasifikácie v zmysle vnútroštátnej legislatívy.
Nariadenie je v skutočnosti zamerané, tak ako vyplýva
z druhého odôvodnenia jeho preambuly, na
zastavenie nadprodukcie európskeho vinárstva
a na opätovné nastolenie tak z krátkodobého, ako aj
z dlhodobého hľadiska rovnováhy trhu. Len článok 2 ods. 2
nariadenia pripúšťa zopár výnimiek zo všeobecného zákazu
vysloveného odsekom 1 toho istého článku, ale je nesporné, že nijaká
z týchto výnimiek sa nevzťahuje na tento prípad.12      Na
 druhú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 2 ods. 1
nariadenia č. 1162/76 treba vykladať v tom zmysle, že ním
vyjadrený zákaz udeľovať povolenia na novú výsadbu – odhliadnuc od
oslobodenia ustanoveného v článku 2 ods. 2 nariadenia –
sa uplatní všeobecne, v konkrétnom prípade nezávisle od otázky, či
pozemok je alebo nie je vhodný na pestovanie viniča podľa ustanovení
vnútroštátneho zákona. O otázke záruky základných práv v právnom poriadku Spoločenstva13      Vo
 svojom uznesení o prejudiciálnej otázke Verwaltungsgericht uvádza,
 že v prípade, že nariadenie č. 1162/76 by sa malo vykladať
v tom zmysle, že vyslovuje zákaz všeobecného dosahu tak, že sa týka
 aj pôdy vhodnej na pestovanie viniča, toto ustanovenie by sa malo
prípadne pokladať za neuplatniteľné v Spolkovej republike Nemecko
v dôsledku pochybnosti, ktorá vraj jestvuje vo veci jeho
zlučiteľnosti so základnými právami zaručenými článkami 12 a 14
Základného zákona, z ktorých jeden sa týka vlastníckeho práva
a druhý slobodného výkonu povolania.14      Tak
 ako to potvrdil Súdny dvor vo svojom rozsudku zo 17. decembra
1970, Internationale Handelsgesellschaft (Zb. s. 1125), otázka
týkajúca sa prípadného narušenia základných práv inštitucionálnym aktom
Spoločenstiev nemôže byť hodnotená inak ako v rámci samotného práva
 Spoločenstva. Zavedenie osobitných hodnotiacich kritérií podliehajúcich
 legislatíve alebo ústavnému poriadku určitého členského štátu by malo
v dôsledku toho, že by poškodzovalo vecnú jednotu a účinnosť
práva Spoločenstva, nevyhnutne za následok porušenie jednoty spoločného
trhu a ohrozenie súdržnosti Spoločenstva.15      Súdny
 dvor takisto zdôraznil v citovanom rozsudku a následne
v rozsudku zo 14. mája 1974, Nold (Zb. s. 491), že
základné práva sú nedeliteľnou súčasťou všeobecných právnych zásad,
ktorých dodržiavanie zabezpečuje, že pri zabezpečovaní ochrany týchto
práv je povinný vychádzať zo spoločných ústavných tradícií
členských štátov tak, aby v Spoločenstve nemohli byť prijaté
opatrenia nezlučiteľné so základnými právami priznanými ústavami týchto
štátov, že medzinárodné zmluvy týkajúce sa ochrany ľudských práv, na
ktorých členské štáty spolupracovali alebo ktoré prijali, môžu takisto
poskytnúť usmernenie, ktoré treba brať do úvahy v rámci práva
Spoločenstva. Táto koncepcia bola následne uznaná spoločným vyhlásením
Parlamentu, Rady a Komisie 5. apríla 1977, ktoré sa po
pripomenutí judikatúry Súdneho dvora odvoláva na jednej strane na práva
zaručené ústavami členských štátov a na strane druhej na Európsky
dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd zo
4. novembra 1950 (Ú. v. ES C 103, 1977, s. 1).16      Za
 týchto podmienok treba chápať pochybnosti, ktoré vyjadril
Verwaltungsgericht o zlučiteľnosti ustanovení nariadenia
č. 1162/76 s pravidlami týkajúcimi sa ochrany základných práv,
 ako spochybnenie platnosti nariadenia z pohľadu práva
Spoločenstva. V tejto veci treba rozlišovať na jednej strane medzi
prípadným narušením vlastníckeho práva a na strane druhej medzi
prípadným obmedzením slobody povolania. O otázke vlastníckeho práva17      V právnom
 poriadku Spoločenstva je vlastnícke právo zaručené v súlade
so spoločnými koncepciami ústav členských štátov, ktoré sa odrážajú
 aj v prvom dodatkovom protokole k Európskemu dohovoru
o ochrane ľudských práv.18      Článok 1 tohto protokolu stanovuje toto:„Každá
 fyzická alebo právnická osoba má právo pokojne užívať svoj majetok.
Nikoho nemožno zabaviť jeho majetku s výnimkou verejného záujmu
a za podmienok, ktoré stanovuje zákon a všeobecné zásady
medzinárodného práva. Predchádzajúce ustanovenie však nebráni právu
štátov prijímať zákony, ktoré považujú za nevyhnutné, aby upravili
užívanie majetku v súlade so všeobecným záujmom alebo zabezpečili
platenie daní alebo iných poplatkov alebo pokút.“19      Po
 vyslovení pokojného užívania majetku toto ustanovenie uvádza dve formy
možného zásahu do práv vlastníka, podľa toho, či predmetom zásahu je
zbavenie vlastníka jeho práva alebo obmedzenie výkonu tohto práva.
V danom prípade je nesporné, že zákaz novej výsadby nemožno
pokladať za akt majúci za následok zbavenie vlastníctva, keďže vlastník
môže naďalej slobodne nakladať so svojím majetkom a užívať ho
spôsobom, ktorý nie je zakázaný. Naopak, niet pochýb, že tento zákaz
obmedzuje užívanie vlastníctva. Druhý odsek článku 1 protokolu
obsahuje z tohto pohľadu dôležitú informáciu v tom zmysle, že
priznáva členským štátom právo „prijímať zákony, ktoré považujú za
nevyhnutné, aby upravili užívanie majetku v súlade so všeobecným
záujmom“. Takýmto spôsobom protokol v podstate pripúšťa obmedzenia
užívania vlastníctva, pričom ich však ohraničuje na opatrenie toho, čo
je pokladané za „nevyhnutné“ štátmi na ochranu „všeobecného záujmu“.
Toto ustanovenie napriek tomu ešte neumožňuje dať dostatočne presnú
odpoveď na otázku, ktorú nastolil Verwaltungsgericht.20      Na
 to, aby bolo možné odpovedať na túto otázku, treba vziať zároveň do
úvahy usmernenia vyplývajúce z ústavných pravidiel a praxe
deviatich členských štátov. Prvé zistenie, ktoré sa v tomto smere
vynára, je, že tieto pravidlá a prax umožňujú zákonodarcovi
upravovať predpismi užívanie súkromného majetku vo všeobecnom záujme.
S týmto cieľom sa niektoré ústavy odvolávajú na povinnosti spojené
s vlastníctvom (Nemecký základný zákon, článok 14 ods. 2 prvá
veta), na jeho sociálnu funkciu (Talianska ústava, článok 42
ods. 2), na podriadenie jeho užívania požiadavkám verejného blaha
(Nemecký základný zákon, článok 14 ods. 2 druhá veta,
a Írska ústava, článok 43.2.2°) alebo sociálnej spravodlivosti
(Írska ústava, článok 43.2.1°). Sociálna funkcia vlastníckeho práva má
prostredníctvom mnohých legislatívnych aktov vo všetkých členských
štátoch konkrétne vyjadrenie. Takto sa nachádzajú vo všetkých členských
štátoch zákony týkajúce sa poľnohospodárstva a lesníctva,
vodohospodárstva, ochrany prírodného prostredia, územného plánovania
a urbanizmu, ktoré obmedzujú, často citeľne, užívanie pozemkového
vlastníctva.21      Osobitnejšie
 vo všetkých vinohradníckych krajinách Spoločenstva jestvujú donucovacie
 zákony, aj keď nie rovnako prísne, pokiaľ ide o výsadbu viníc,
výber odrôd a pestovateľské metódy. V nijakej dotknutej
krajine nie sú tieto ustanovenia pokladané za nezlučiteľné, v ich
podstate, s náležitým dodržiavaním vlastníckeho práva.22      Takýmto
 spôsobom možno vyhlásiť, berúc do úvahy spoločné ústavné koncepcie
členských štátov a ustálenú legislatívnu prax
v najrozmanitejších oblastiach, že obmedzenie novej výsadby viníc
nariadením č. 1162/76 nemôže byť v princípe spochybnené. Ide
o jeden typ obmedzenia známy a prijatý ako legitímny,
v rovnakej alebo analogickej podobe, v ústavnom poriadku
všetkých členských štátov.23      Toto
 zistenie však nevyčerpáva problém, ktorý nastolil Verwaltungsgericht.
Aj keď nemožno v zásade spochybniť možnosť Spoločenstva obmedziť
užívanie vlastníckeho práva v rámci spoločnej organizácie trhu
alebo v záujme štrukturálnej politiky, je vhodné ešte preskúmať, či
 obmedzenia zavedené spornou úpravou skutočne zodpovedajú cieľom
všeobecného záujmu sledovaným Spoločenstvom a či nepredstavujú
z pohľadu sledovaného cieľa neprimeraný a neprípustný zásah do
 práv vlastníka, ktorý by zasahoval do samotnej podstaty vlastníckeho
práva. Taký je vlastne dôvod sťažnosti nastolenej žalobkyne vo veci
samej, ktorá sa domnieva, že len sledovanie politiky kvality by
umožňovalo zákonodarcovi obmedziť využívanie vinohradníckeho majetku
tak, aby disponovala nedotknuteľným právom od chvíle, keď by bolo
uznané, že jej pozemok je vhodný na pestovanie vinnej révy. Treba teda
preskúmať, aký je cieľ sledovaný sporným nariadením, a zhodnotiť,
či jestvuje primeraný vzťah medzi opatreniami ustanovenými nariadením
a sledovaným cieľom Spoločenstva v tomto prípade. 24      Ustanovenia
 nariadenia č. 1162/76 sa musia zvážiť v kontexte spoločnej
organizácie vinohradníckeho a vinárskeho trhu, úzko spätej so
štrukturálnou politikou plánovanou Spoločenstvom v predmetnej
oblasti. Tieto ciele sa objavujú v nariadení č. 816/70
z 28. apríla 1970 o doplnkových ustanoveniach
v oblasti spoločnej organizácie vinohradníckeho a vinárskeho
trhu (Ú. v. ES L 99, s. 1), ktoré je základom
sporného nariadenia, ako aj v nariadení č. 337/79
z 5. februára 1979 o spoločnej organizácii
vinohradníckeho a vinárskeho trhu (Ú. v. ES L 54,
s. 1), pričom kodifikáciou súboru ustanovení sa riadi spoločná
organizácia trhu. Oddiel III tohto nariadenia vzťahujúci sa na „pravidlá
 týkajúce sa produkcie a kontroly rozvoja výsadby“ vytvára
v súčasnosti právny rámec v danej oblasti. Ďalší prvok, ktorý
umožňuje rozpoznať politiku Spoločenstva sledovanú v danej oblasti,
 je rezolúcia Rady z 21. apríla 1975 o nových
orientáciách zameraných na rovnováhu trhu so stolovými vínami
(Ú. v. ES C 90, s. 1).25      Zo
 súboru týchto aktov vyplýva, že prijatá a čiastočne realizovaná
politika Spoločenstva spočíva v spoločnej organizácii trhov spätej
so štrukturálnym zlepšením odvetvia vinohradníctva a vinárstva.
Touto činnosťou sa usiluje dosiahnuť v rámci orientácií článku 39
Zmluvy EHS dvojitý cieľ, ktorým je na jednej strane nastoliť dlhodobú
rovnováhu vinárskeho trhu na úrovni výhodných cien pre výrobcov
a spravodlivého pre spotrebiteľov a na strane druhej dosiahnuť
 zlepšenie kvality predávaných vín. S cieľom dosiahnuť tento
dvojitý cieľ, kvantitatívnu rovnováhu a rast kvality, ustanovili
predpisy Spoločenstva pre vinohradnícky a vinársky trh širokú škálu
 zásahov, ktoré sa vzťahujú tak na štádium produkcie, ako aj na štádium
obchodovania s vínom.26      V tomto
 smere je vhodné osobitne zdôrazniť ustanovenia článku 17 nariadenia
č. 816/70, prevzaté v prepracovanej forme článkom 31
nariadenia č. 337/79, ktoré ustanovujú vyhotovenie členskými štátmi
 prognostických plánov výsadby a produkcie, koordinovaných
v rámci povinného plánu Spoločenstva. Do realizácie tohto plánu
môžu zasiahnuť ustanovenia týkajúce sa výsadby, opätovnej výsadby,
vyklčovania alebo opustenia viníc.27      Práve
 túto oblasť upravuje nariadenie č. 1162/76. Z preambuly tohto
 nariadenia a z hospodárskych okolností, akých sa týka
a ktoré sa vyznačujú od úrody v roku 1974 neustálymi
prebytkami, vyplýva, že toto nariadenie plní dvojitú funkciu: na jednej
strane musí umožniť okamžite čeliť neustálemu rastu prebytkov, na strane
 druhej musí vyhradiť inštitúciám Spoločenstva nevyhnutný čas na
zavedenie štrukturálnej politiky zameranej na podporu vysoko kvalitnej
produkcie, pri dodržiavaní osobitostí a potrieb jednotlivých
vinohradníckych regiónov Spoločenstva, voľbou pozemkov na pestovanie
a odrôd, ako aj úpravou predpismi pestovateľských metód.28      Práve
 v záujme tohto zdvojeného úsilia Rada zaviedla nariadením
č. 1162/76 všeobecný zákaz novej výsadby, pričom nezohľadňuje, až
na niekoľko presne vymedzených výnimiek, rozdiel podľa kvality pôdy.
Treba poznamenať, že v rámci tohto všeobecného charakteru má
opatrenie zavedené Radou dočasný charakter. Je určené na to, aby
okamžite čelilo konjunkturálnej situácii prebytku, a pritom
pripravilo definitívne štrukturálne opatrenia.29      Takto
 ponímané namietané opatrenie neobsahuje nijaké neoprávnené obmedzenie
výkonu vlastníckeho práva. Využívanie nových viníc v situácii,
ktorá sa vyznačuje dlhodobou nadprodukciou, má totiž z ekonomického
 hľadiska za následok len zvýšenie objemu prebytkov; okrem toho
rozšírenie v tomto štádiu zahrnuje riziko skomplikovania realizácie
 štrukturálnej politiky na úrovni Spoločenstva v prípade, že
spočíva v uplatnení prísnejších kritérií ako súčasné vnútroštátne
legislatívy, pokiaľ ide o výber pôdy uznanej na pestovanie viniča.30      Treba
 uzavrieť, že obmedzenie užívania vlastníctva zavedené zákazom novej
výsadby viníc, ktoré ustanovilo na ohraničené obdobie nariadenie
č. 1162/76, je odôvodnené cieľmi všeobecného záujmu sledovanými
Spoločenstvom a nezasahuje do podstaty vlastníckeho práva, tak ako
je uznané a zaručené v právnom poriadku Spoločenstva. O otázke slobodného výkonu povolania31      Žalobkyňa
 v konaní vo veci samej sa takisto domnieva, že zákaz novej výsadby
 vydaný nariadením č. 1162/76 porušil jej základné práva tým, že
tento zákaz mal za následok obmedzenie slobodného výkonu jej povolania
ako vinohradníčky.32      Tak
 ako už Súdny dvor uviedol vo svojom vyššie uvedenom rozsudku zo
14. mája 1974, Nold, ak platí, že v ústavnom poriadku
viacerých členských štátov sú priznané záruky slobodnému výkonu
povolania, takto zaručené právo nielenže nie je absolútnym právom, ale
musí byť posúdené z hľadiska sociálnej funkcie chránených činností.
 Pri tejto príležitosti treba pripomenúť, že spochybnené opatrenie
Spoločenstva nezasahuje nijakým spôsobom do prístupu
k vinohradníckemu povolaniu ani do slobodného výkonu tohto
povolania na plochách určených v súčasnosti na pestovanie vinnej
révy. Pokiaľ zákaz novej výsadby zasahuje do slobodného výkonu
vinohradníckeho povolania, toto obmedzenie je iba dôsledkom obmedzenia
užívania vlastníckeho práva, s ktorým splýva. Obmedzenie slobodného
 výkonu vinohradníckeho povolania, za predpokladu, že jestvuje, môže byť
 odôvodnené tými istými dôvodmi ako obmedzenie užívania vlastníctva.33      Zo
 všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že preskúmaním nariadenia
č. 1162/76 z hľadiska pochybností, ktoré sformuloval
Verwaltungsgericht, sa nezistila žiadna skutočnosť, ktorá by sa mohla
dotknúť platnosti tohto nariadenia z dôvodu rozporu
s požiadavkami, ktoré vyplývajú z ochrany základných práv
Spoločenstva. O trováchVláda
 Spolkovej republiky Nemecko, ako ani Rada a Komisia nemajú právo
na náhradu trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti
s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru.Vzhľadom
 na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom
konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté
v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred
Verwaltungsgericht v Neustadte, Weinstraße, o trovách konania
rozhodne tento vnútroštátny súd.Z týchto
 dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených uznesením
Verwaltungsgericht v Neustadte, Weinstraße, zo 14. decembra
1978 takto:1.      Nariadenie
 Rady č. 1162/76 zo 17. mája 1976 o opatreniach
zameraných na prispôsobenie vinohradníckych plôch trhovým požiadavkám,
zmenené a doplnené nariadením Rady č. 2776/78
z 23. novembra 1978, ktorým sa druhýkrát novelizovalo
nariadenie č. 1162/76, treba vykladať v tom zmysle, že článok 2
 ods. 1 sa uplatní aj na žiadosti o povolenie na novú výsadbu
viníc podané pred nadobudnutím účinnosti nariadenia.2.      Článok
 2 ods. 1 nariadenia č. 1162/76 treba vykladať v tom
zmysle, že ním vyjadrený zákaz udeľovať povolenia na novú výsadbu –
odhliadnuc od oslobodenia ustanoveného v článku 2 ods. 2
nariadenia – sa uplatní všeobecne, v konkrétnom prípade nezávisle
od otázky, či pozemok je alebo nie je vhodný na pestovanie viniča podľa
ustanovení vnútroštátneho zákona.KutscherO’Keeffe      Touffait      Mertens de WilmarsPescatoreMackenzie StuartBosco      KoopmansDueRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. decembra 1979.Tajomník PredsedaA. Van Houtte H. Kutscher* Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. apríla 2004. # Gemeente Leusden (C-487/01) a Holin Groep BV cs (C-7/02) proti Staatssecretaris van Financiën. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko. # Spojené veci C-487/01 a C-7/02.


Rozsudok Súdneho dvora z 3. februára 1977. # Luigi Benedetti proti Munari F.lli s.a.s. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Pretura di Cittadella - Taliansko. # Vec 52-76.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. februára 1999. # Regina proti Secretary of State for Employment, ex parte Nicole Seymour-Smith a Laura Perez. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania House of Lords - Spojené kráľovstvo. # Vec C-167/97.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. júna 1998. # Kathleen Hill a Ann Stapleton proti The Revenue Commissioners a Department of Finance. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Labour Court, Dublin - Írsko. # Úradníci. # Vec C-243/95.