title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 16. júna 2011.#Gebr. Weber GmbH proti Jürgen Wittmer (C-65/09) a Ingrid Putz proti Medianess Electronics GmbH (C-87/09).#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Bundesgerichtshof (C-65/09) a Amtsgericht Schorndorf (C-87/09) - Nemecko.#Ochrana spotrebiteľa - Predaj a záruka na spotrebné tovary - Smernica 1999/44/ES - Článok 3 ods. 2 a 3 - Výmena vadného tovaru ako jediný spôsob náhrady - Vadný tovar, ktorý bol už spotrebiteľom namontovaný - Povinnosť predávajúceho odstrániť vadný tovar a namontovať vymenený tovar - Absolútny nedostatok proporcionality - Dôsledky.#Spojené veci C-65/09 a C-87/09.

text:
      Spojené veci C‑65/09 a C‑87/09
      Gebr. Weber GmbH
      proti
      Jürgenovi Wittmerovi
      a
      Ingrid Putz
      proti
      Medianess Electronics GmbH
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Bundesgerichtshof)
      „Ochrana spotrebiteľa – Predaj spotrebného tovaru a záruky na spotrebný tovar – Smernica 1999/44/ES – Článok 3 ods. 2 a 3 – Výmena vadného tovaru ako jediný spôsob náhrady – Vadný tovar, ktorý už spotrebiteľ namontoval – Povinnosť predávajúceho odstrániť vadný tovar a namontovať vymenený tovar – Absolútny nedostatok proporcionality – Dôsledky“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Ochrana spotrebiteľa – Predaj spotrebného tovaru a záruky na spotrebný tovar – Práva spotrebiteľa
            – Nesúlad dodaného tovaru so zmluvou – Uvedenie tovaru do súladu so zmluvou vyžadujúce výmenu
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44, odôvodnenie 1 a článok 3 ods. 2 a 3)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Ochrana spotrebiteľa – Predaj spotrebného tovaru a záruky na spotrebný tovar – Práva spotrebiteľa
            – Nesúlad dodaného tovaru so zmluvou – Uvedenie tovaru do súladu so zmluvou vyžadujúce výmenu
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 1999/44, článok 3 ods. 3 a článok 3 ods. 5 posledná zarážka)
      1.        Článok 3 ods. 2 a 3 smernice 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar sa má vykladať
         v tom zmysle, že pokiaľ vadný spotrebný tovar, ktorý spotrebiteľ pred zistením vady v dobrej viere namontoval v súlade s jeho
         povahou a potrebným účelom, bol uvedený do súladu so zmluvou formou výmeny, predávajúci musí buď sám odstrániť tento tovar
         z miesta, kde bol namontovaný, a opätovne tam namontovať vymenený tovar, alebo musí znášať nevyhnutné náklady spojené s týmto
         odstránením a s namontovaním vymeneného tovaru. Táto povinnosť predávajúceho nezávisí od toho, či sa v kúpnej zmluve zaviazal
         namontovať pôvodne kúpený spotrebný tovar.

      Tento výklad zodpovedá cieľu smernice, ktorý, ako to uvádza jej odôvodnenie 1, spočíva v zabezpečení vysokej úrovne ochrany
         spotrebiteľov. V situácii, v ktorej nedošlo k zavineniu ani jednou zo zmluvných strán, je odôvodnené pripísať predávajúcemu
         náklady spojené s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru, pretože týmto dodatočným nákladom sa jednak
         dalo vyhnúť, keby si predávajúci pôvodne riadne splnil zmluvné povinnosti, a jednak sú tieto náklady nevyhnutné na uvedenie
         tovaru do súladu so zmluvou.

      Za predpokladu, že samotný predávajúci neodstráni vadný tovar a nenamontuje vymenený tovar, vnútroštátnemu súdu prislúcha
         stanoviť potrebné náklady na odstránenie a namontovanie, ktorých náhrady sa spotrebiteľ môže domáhať.

      (pozri body 55, 57, 61, 62, bod 1 výroku)
      2.        Článok 3 ods. 3 smernice 1999/44 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar sa má vykladať
         v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava priznávala predávajúcemu právo odmietnuť výmenu vadného tovaru,
         ktorá je jediným možným spôsobom nápravy, z dôvodu, že mu tým v dôsledku povinnosti odstrániť tento tovar z miesta, kde bol
         namontovaný, a namontovať tam vymenený tovar vznikajú neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru, ktorú by tento tovar
         mal v prípade, keby nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval, a so závažnosťou nesúladu. Toto ustanovenie pritom nebráni tomu,
         aby bolo právo spotrebiteľa na náhradu nákladov spojených s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru
         v takomto prípade obmedzené na náhradu primeraných nákladov zo strany predávajúceho.

      Vnútroštátny súd musí pri skúmaní, či je potrebné obmedziť právo spotrebiteľa na náhradu uvedených nákladov, prihliadať na
         jednej strane na hodnotu tovaru, ktorú by tento tovar mal v prípade, ak by nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval, a na závažnosť
         nesúladu a na druhej strane na cieľ smernice spočívajúci v dosiahnutí vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov.

      Okrem toho v prípade obmedzenia práva na náhradu uvedených nákladov je potrebné umožniť spotrebiteľovi požadovať namiesto
         výmeny vadného tovaru primerané zníženie ceny alebo odstúpenie od zmluvy v súlade s článkom 3 ods. 5 poslednou zarážkou smernice,
         pretože skutočnosť, že spotrebiteľ môže dosiahnuť súlad vadného tovaru so zmluvou len v prípade, že bude znášať časť týchto
         nákladov, predstavuje pre neho závažné ťažkosti.

      (pozri body 76 – 78, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 16. júna 2011 (*)

      „Ochrana spotrebiteľa – Predaj spotrebného tovaru a záruky na spotrebný tovar – Smernica 1999/44/ES – Článok 3 ods. 2 a 3 – Výmena vadného tovaru ako jediný spôsob náhrady – Vadný tovar, ktorý už spotrebiteľ namontoval – Povinnosť predávajúceho odstrániť vadný tovar a namontovať vymenený tovar – Absolútny nedostatok proporcionality – Dôsledky“
      V spojených veciach C‑65/09 a C‑87/09,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Bundesgerichtshof
         (C‑65/09) a Amtsgericht Schorndorf (C‑87/09) (Nemecko) zo 14. januára a z 25. februára 2009, doručené Súdnemu dvoru 16. februára
         a 2. marca 2009, ktoré súvisia s konaniami:

      Gebr. Weber GmbH (C‑65/09)

      proti
      Jürgenovi Wittmerovi,
      a
      Ingrid Putz (C‑87/09)

      proti
      Medianess Electronics GmbH,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia J.‑J. Kasel, A. Borg Barthet, M. Ilešič (spravodajca) a E. Levits,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. februára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Gebr. Weber GmbH, v zastúpení: R. Lindner, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Kemper, splnomocnení zástupcovia,
      –        belgická vláda, v zastúpení: T. Materne, splnomocnený zástupca,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. López‑Medel Bascones, splnomocnený zástupca,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl a E. Handl‑Petz, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: W. Wils a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. mája 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 3 ods. 2 a 3 tretieho pododseku smernice Európskeho parlamentu
         a Rady 1999/44/ES z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar (Ú. v. ES L 171,
         s. 12; Mim. vyd. 15/004, s. 223, ďalej len „smernica“).

      2        Tieto návrhy boli podané v rámci dvoch sporov, a to vo veci C‑65/09 medzi spoločnosťou Gebr. Weber GmbH (ďalej len „Gebr. Weber“)
         a Jürgenom Wittmerom v súvislosti s dodaním podlahových dlaždíc v súlade s kúpnou zmluvou, ako aj so zaplatením náhrady, a vo
         veci C‑87/09 medzi Ingridou Putzovou a spoločnosťou Medianess Electronics GmbH (ďalej len „Medianess Electronics“) v súvislosti
         s vrátením kúpnej ceny za umývačku riadu, ktorá nebola v súlade s kúpnou zmluvou, výmenou za vrátenie tohto spotrebiča.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Odôvodnenie 1 tejto smernice stanovuje:

      „keďže článok 153 ods. 1 a 3 [ES] ustanovuje, že spoločenstvo by malo opatreniami prijatými podľa jej článku 95 [ES] prispieť
         k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa“.

      4        Odôvodnenia 9 až 11 smernice znejú takto:

      „(9)      keďže predávajúci by mal byť priamo zodpovedný spotrebiteľovi za súlad tovaru so zmluvou;… napriek tomu by si mal predávajúci
         slobodne, ako je ustanovené národným právom, uplatniť nárok na nápravu voči výrobcovi, predchádzajúcemu predávajúcemu v rovnakom
         zmluvnom reťazci alebo akémukoľvek sprostredkovateľovi, pokiaľ sa takéhoto nároku na nápravu nevzdal; keďže táto smernica
         sa netýka zásady zmluvnej slobody medzi predávajúcim, výrobcom, predchádzajúcim predávajúcim alebo akýmkoľvek sprostredkovateľom;
         keďže národné právne predpisy majú stanoviť voči komu a ako môže predávajúci uplatniť takéto nároky na nápravu;

      (10)      keďže v prípade nesúladu tovaru so zmluvou by mali mať spotrebitelia právo na bezplatné uvedenie tovaru do súladu so zmluvou,
         pričom sa môžu rozhodnúť medzi opravou alebo náhradným tovarom [alebo výmenou – neoficiálny preklad], alebo, ak to nie je možné, mali by mať právo na zníženie ceny alebo zrušenie zmluvy [odstúpenie od zmluvy – neoficiálny preklad];

      (11)      keďže spotrebiteľ môže v prvom rade požadovať od predávajúceho, aby tovar opravil alebo nahradil [vymenil – neoficiálny preklad], pokiaľ takýto nárok nie je nemožný alebo neprimeraný; keďže by sa malo objektívne stanoviť, či je nárok na nápravu neprimeraný;
         keďže nárok na nápravu by bol neprimeraný, ak by si vyžadoval neúnosné náklady v porovnaní s iným spôsobom nápravy; keďže
         na určenie, či sú náklady neúnosné, mali by náklady jedného spôsobu nápravy byť výrazne vyššie ako náklady iného spôsobu nápravy“.

      5        Článok 1 smernice, nazvaný „Pôsobnosť a definície“, stanovuje:

      „1.      Cieľom tejto smernice je aproximácia zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o určitých aspektoch
         predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar s cieľom zabezpečiť jednotnú minimálnu úroveň ochrany spotrebiteľa v rámci
         vnútorného trhu.

      2.      Na účely tejto smernice:
      …
      f)      ‚oprava‘: znamená v prípade nesúladu uvedenie spotrebného tovaru do súladu s kúpnou zmluvou.
      …“
      6        Článok 2 smernice, nazvaný „Súlad so zmluvou“, stanovuje:

      „1.      Predávajúci musí spotrebiteľovi dodať tovar, ktorý je v súlade s kúpnou zmluvou.
      …
      5.      Akýkoľvek nesúlad vyplývajúci z nesprávnej montáže spotrebiteľského tovaru sa považuje za rovnocenný s nesúladom tovaru, ak
         je montáž súčasťou kúpnej zmluvy na tovar a tovar montoval predávajúci, alebo sa montoval na jeho zodpovednosť. Toto taktiež
         platí, ak výrobok, ktorý má montovať spotrebiteľ, spotrebiteľ zmontuje a nesprávna montáž je spôsobená nedostatkami v návode
         na montáž.“

      7        V článku 3 smernice, nazvanom „Práva spotrebiteľa“, sa uvádza:

      „1.      Predávajúci zodpovedá spotrebiteľovi za akýkoľvek existujúci nesúlad v čase dodania tovaru.
      2.      V prípade nesúladu má spotrebiteľ právo, aby sa podľa odseku 3 tovar bezplatne uviedol do súladu tak, že sa opraví alebo nahradí
         [vymení – neoficiálny preklad], alebo sa primerane zníži cena, alebo v súlade s odsekmi 5 a 6 sa zruší zmluva týkajúca sa takéhoto tovaru.

      3.      V prvom rade môže spotrebiteľ požadovať od predávajúceho, aby tovar opravil alebo nahradil [vymenil – neoficiálny preklad], v oboch prípadoch bezplatne, pokiaľ to nie je nemožné alebo neprimerané.

      Náprava sa považuje za neprimeranú, ak predávajúcemu vzniknú náklady neprimerané v porovnaní s alternatívnou nápravou vzhľadom
         na:

      –        hodnotu tovaru v prípade, ak by nesúlad neexistoval,
      –        závažnosť nesúladu a
      –        skutočnosť, či sa alternatívna náprava môže uskutočniť bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa.
      Každá oprava alebo náhrada [výmena – neoficiálny preklad] sa uskutoční v rámci primeranej doby a bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa pri zohľadnení vlastností tovaru a účelu,
         na ktorý spotrebiteľ tovar potreboval.

      4.      Termín ‚bezplatne‘ v odsekoch 2 a 3 sa vzťahuje na nevyhnutné náklady, ktoré sa vynaložia pri uvedení tovaru do súladu, hlavne
         náklady na poštovné, prácu a materiál.

      5.      Spotrebiteľ môže požadovať primerané zníženie ceny alebo zrušenie zmluvy [odstúpenie od zmluvy – neoficiálny preklad]:

      –        ak spotrebiteľ nemá nárok ani na opravu, ani na náhradu [výmenu tovaru – neoficiálny preklad], alebo

      –        ak predávajúci v primeranom čase neuskutočnil nápravu, alebo
      –        ak predávajúci neuskutočnil nápravu bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa.
      6.      Spotrebiteľ nemá nárok na zrušenie zmluvy [odstúpenie od zmluvy – neoficiálny preklad] v prípade málo významného nesúladu tovaru so zmluvou.“

      8        Článok 4 smernice, nazvaný „Právo na odškodnenie“, stanovuje:

      „Keď je posledný predávajúci zodpovedný spotrebiteľovi za nesúlad vyplývajúci z konania alebo nedbalosti výrobcu, predchádzajúceho
         predávajúceho v rovnakom zmluvnom reťazci alebo akéhokoľvek iného sprostredkovateľa, posledný predávajúci má právo uplatniť
         nárok na nápravu voči zodpovednej osobe alebo osobám v zmluvnom reťazci. Národné právo stanoví voči ktorej zodpovednej osobe
         alebo osobám môže posledný predávajúci uplatniť nárok; určí príslušné opatrenia a výkonné podmienky.“

      9        Článok 5 smernice, nazvaný „Lehoty“, v odseku 1 prvej vete uvádza:

      „Predávajúci zodpovedá podľa článku 3 v prípade, keď sa nesúlad prejaví do dvoch rokov od dodania tovaru.“
      10      Článok 7 smernice, nazvaný „Záväznosť“, stanovuje:

      „1.      Všetky zmluvné podmienky alebo dohody uzavreté s predávajúcim predtým, ako bol predávajúci na nesúlad upozornený, ktoré priamo
         alebo nepriamo rušia platnosť alebo obmedzujú práva spotrebiteľa vyplývajúce z tejto smernice, nebudú podľa národného práva
         pre spotrebiteľa záväzné.

      …“
      11      Článok 8 smernice, nazvaný „Národné právo a minimálna ochrana“, uvádza:

      „1.      Práva vyplývajúce z tejto smernice sa uplatnia bez dopadu na iné práva, ktorých sa môže spotrebiteľ dovolávať podľa národných
         predpisov platných pre zmluvnú a mimozmluvnú zodpovednosť.

      2.      Aby sa zabezpečila vyššia úroveň ochrany spotrebiteľa môžu členské štáty prijať alebo ponechať v účinnosti prísnejšie ustanovenia
         kompatibilné so zmluvou v oblasti, ktorej sa týka táto smernica.“

       Vnútroštátna právna úprava
      12      § 433 ods. 1 nemeckého Občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len „BGB“) s názvom „Povinnosti vyplývajúce z kúpnej
         zmluvy“ stanovuje:

      „Predávajúci je v zmysle kúpnej zmluvy povinný zabezpečiť dodanie tovaru kupujúcemu a previesť na neho vlastníctvo. Predávajúci
         je povinný odovzdať kupujúcemu tovar bez akýchkoľvek viditeľných a právnych vád.“

      13      § 434 BGB s názvom „Viditeľná vada“ stanovuje:

      „1.      Vec je bez viditeľnej vady, pokiaľ v prípade vzniku rizík spĺňa dohodnuté kritériá. …“
      14      § 437 BGB s názvom „Práva kupujúceho v prípade vadného tovaru“ znie takto:

      „Ak má vec vadu, kupujúci môže za podmienok uvedených v týchto ustanoveniach, a pokiaľ nie je stanovené inak:
      1.      požadovať dodatočné plnenie v súlade s § 439;
      2.      odstúpiť od zmluvy podľa § 440, § 323 a § 326 ods. 5 alebo požadovať zníženie kúpnej ceny podľa § 441;
      3.      požadovať náhradu škody podľa § 440, § 280, § 281, § 283 a § 311a alebo náhradu vzniknutých nákladov podľa § 284.“
      15      § 439 BGB s názvom „Dodatočné plnenie“ znie takto:

      „1.      V rámci dodatočného plnenia si kupujúci môže zvoliť, či požiada o odstránenie vady alebo o dodanie veci bez vád.
      2.      Predávajúci znáša náklady potrebné na vykonanie dodatočného plnenia, najmä náklady na dopravu, zaslanie, vynaloženú prácu
         a materiály.

      3.      … predávajúci môže odmietnuť spôsob dodatočného plnenia zvolený kupujúcim, len ak by mu tým vznikli neprimerané náklady. V tejto
         súvislosti sa zohľadní najmä hodnota tovaru v prípade, ak by nesúlad neexistoval, a závažnosť nesúladu, a možnosť uskutočniť
         iný spôsob dodatočného plnenia, ak to kupujúcemu nespôsobí závažné ťažkosti. Právo kupujúceho sa v tomto prípade obmedzuje
         na iný spôsob dodatočného plnenia; tým nie je dotknuté právo predávajúceho odmietnuť za podmienok uvedených v prvej vete aj
         tento spôsob plnenia.

      4.      Ak predávajúci v rámci dodatočného plnenia dodá tovar bez vád, môže od kupujúceho požadovať vrátenie vadného tovaru…“
       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
       Vec C‑65/09
      16      J. Wittmer a spoločnosť Gebr. Weber uzavreli kúpnu zmluvu týkajúcu sa leštených podlahových dlaždíc za cenu 1 382,27 eura.
         Po tom, čo boli v jeho dome položené už dve tretiny tejto dlažby, J. Wittmer konštatoval, že sa na nej nachádzajú tmavé odtiene
         rozoznateľné voľným okom.

      17      J. Wittmer preto podal reklamáciu, ktorú spoločnosť Gebr. Weber po konzultácii s výrobcom uvedenej dlažby zamietla. V rámci
         nezávislého dôkazného konania začatého na podnet žalobcu poverený znalec dospel k záveru, že uvedené tmavé odtiene sú drobné
         mikroskopické stopy po brúsení, ktoré nemožno odstrániť, takže náprava tohto stavu bola možná len kompletnou výmenou týchto
         dlaždíc. Znalec vyčíslil náklady s tým spojené na 5 830,57 eura.

      18      Keďže Gebr. Weber neodpovedala na výzvu J. Wittmera na uskutočnenie plnenia, podal na túto spoločnosť žalobu na Landgericht
         Kassel, pričom sa domáhal dodania dlaždíc bez vád a zaplatenia sumy 5 830,57 eura. Tento súd rozhodol len o znížení ceny,
         takže nariadil spoločnosti Gebr. Weber zaplatiť J. Wittmerovi 273,10 eura a žalobu v zostávajúcej časti zamietol. Na základe
         odvolania podaného J. Wittmerom proti rozhodnutiu Landgericht Kassel Oberlandesgericht Frankfurt nariadil spoločnosti Gebr. Weber
         dodať nové dlaždice bez vád, ako aj zaplatiť J. Wittmerovi čiastku 2 122,37 eura na odstránenie a likvidáciu vadných dlaždíc
         a žalobu v zostávajúcej časti zamietol.

      19      Spoločnosť Gebr. Weber podala proti rozsudku Oberlandesgericht Frankfurt opravný prostriedok „Revison“ na Bundesgerichtshof,
         ktorý uvádza, že jeho rozhodnutie závisí od zistenia, či odvolací súd správne posúdil, že J. Wittmer mohol požiadať o náhradu
         nákladov súvisiacich s odstránením vadných dlaždíc. Keďže J. Wittmer nemal podľa nemeckého práva nárok na takúto náhradu nákladov,
         odpoveď na túto otázku bude závisieť od výkladu článku 3 ods. 2 a 3 tretieho pododseku smernice, v súlade s ktorým by bolo
         prípadne vhodné podať výklad § 439 BGB.

      20      Bundesgerichtshof v tejto súvislosti tvrdí, že z pojmu „náhrada [výmena – neoficiálny preklad]“ použitého v článku 3 ods. 2 smernice možno vyvodiť nielen povinnosť dodať tovar v súlade so zmluvou, ale aj vymeniť vadný
         tovar a odstrániť ho. Navyše z povinnosti zohľadniť povahu a určenie tovaru, ktorá je uvedená v tomto článku 3 ods. 3 a súvisí
         s povinnosťou uviesť tento tovar do súladu so zmluvou, možno vyvodiť, že povinnosť predávajúceho v súvislosti s výmenou tovaru
         zahŕňa nielen dodanie tovaru v súlade so zmluvou, ale aj odstránenie vadného tovaru s cieľom umožniť používanie vymeneného
         tovaru v súlade s jeho povahou a určením.

      21      Bundesgerichtshof uvádza, že na túto otázku by nebolo potrebné odpovedať, pokiaľ by spoločnosť Gebr. Weber mohla oprávnene
         odmietnuť zaplatenie nákladov na odstránenie nezodpovedajúcich dlaždíc, keby tieto náklady boli neprimerané. Tento súd uvádza,
         že podľa § 439 ods. 3 BGB predávajúci môže odmietnuť spôsob dodatočného plnenia, ktorý si zvolil kupujúci, nielen v prípade,
         že tento spôsob plnenia pre neho predstavuje neprimerané náklady v porovnaní s iným spôsobom plnenia („relatívny nedostatok
         proporcionality“), ale aj vtedy, ak sú náklady spôsobu plnenia zvoleného kupujúcim, hoci ide o jediný spôsob plnenia, samy
         osebe neprimerané („absolútny nedostatok proporcionality“). V prejednávanej veci žiadosť o dodatočné plnenie dodaním zodpovedajúcich
         dlaždíc predstavuje takýto prípad „absolútneho nedostatku proporcionality“, pretože spoločnosti Gebr. Weber ukladá povinnosť
         znášať okrem nákladov za dodanie tovaru vyčíslených na 1 200 eur aj náklady na odstránenie nezodpovedajúcich dlaždíc vo výške
         2 100 eur, teda celkovú sumu vo výške 3 300 eur presahujúcu 150 % hodnoty tovaru bez vád, na základe ktorej sa primeranosť
         takejto žiadosti a priori posudzuje.

      22      Bundesgerichtshof sa však domnieva, že možnosť odmietnuť dodatočné plnenie z dôvodu absolútneho nedostatku proporcionality
         nákladov súvisiacich s týmto plnením, ktorú vnútroštátne právo priznáva predávajúcemu, by mohla byť nezlučiteľná s článkom
         3 ods. 3 smernice, ktorý svojím znením odkazuje len na relatívny nedostatok proporcionality. Nemožno pritom vylúčiť, že odmietnutie
         založené na absolútnom nedostatku proporcionality spadá pod pojem „nemožnosť“ uvedený v tom istom článku 3 ods. 3, pretože
         sa nemožno domnievať, že smernica sa týka len prípadov fyzickej nemožnosti a ukladá predávajúcemu povinnosť uskutočniť dodatočné
         plnenie bez zohľadnenia ekonomického hľadiska.

      23      Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa ustanovenia článku 3 ods. 3 prvého a druhého pododseku smernice… vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej
         úprave, podľa ktorej môže predávajúci v prípade dodania spotrebného tovaru, ktorý nie je v súlade s kúpnou zmluvou, odmietnuť
         spôsob nápravy požadovaný spotrebiteľom, najmä ak by mu týmto spôsobom nápravy mali vzniknúť náklady, ktoré by boli neprimerané
         (absolútne neproporcionálne) v porovnaní s hodnotou spotrebného tovaru, ktorú by tento tovar mal v prípade, ak by nesúlad
         s kúpnou zmluvou neexistoval, a so závažnosťou nesúladu?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, majú sa ustanovenia článku 3 ods. 2 a 3 tretieho pododseku smernice… vykladať tak,
         že predávajúci v prípade uvedenia spotrebného tovaru do súladu so zmluvou formou výmeny musí znášať náklady spojené s odstránením
         spotrebného tovaru, ktorý nie je v súlade so zmluvou, z inej veci, do ktorej ho spotrebiteľ namontoval v súlade s jeho povahou
         a účelom, na ktorý ho spotrebiteľ potreboval?“

       Vec C‑87/09
      24      I. Putz a spoločnosť Medianess Electronics uzavreli cez internet kúpnu zmluvu týkajúcu sa novej umývačky riadu za cenu 367
         eur, ku ktorej sa pripočítavajú náklady za dodanie vo výške 9,52 eura. Zmluvné strany sa dohodli, že tento tovar bude dodaný
         ku vchodovým dverám domu I. Putzovej. Dodanie umývačky a zaplatenie ceny prebehlo tak, ako bolo dohodnuté.

      25      Po tom, čo I. Putz dala u seba namontovať umývačku riadu, sa zistilo, že tento tovar bol vadný a že jeho oprava bola nemožná,
         pričom montáž nemohla byť príčinou vady.

      26      Zmluvné strany sa teda dohodli na výmene uvedenej umývačky riadu. V tejto súvislosti I. Putz požadovala, aby Medianess Electronics
         dodala nielen novú umývačku riadu, ale aby odstránila aj vadný spotrebič a namontovala vymenený spotrebič, alebo aby znášala
         náklady za odstránenie a nové namontovanie, čo táto spoločnosť odmietla. Keďže Medianess Electronics neodpovedala na jej výzvu
         na uskutočnenie plnenia, I. Putz odstúpila od kúpnej zmluvy.

      27      I. Putz následne podala proti Medianess Electronics žalobu na Amtsgericht Schorndorf s cieľom dosiahnuť vrátenie kúpnej ceny
         výmenou za vrátenie vadnej umývačky riadu.

      28      Rozhodnutie vnútroštátneho súdu spresňuje, že podľa nemeckého práva platnosť odstúpenia od kúpnej zmluvy závisí od toho, či
         I. Putz stanovila spoločnosti Medianess Electronics primeranú lehotu na dodatočné plnenie zmluvy, ktorá márne uplynula, pričom
         sa domáhala len toho, čo jej táto spoločnosť bola dlžná. Pre vyriešenie sporu je teda potrebné zistiť, či I. Putz bola oprávnená
         požadovať od Medianess Electronics, aby táto spoločnosť odstránila vadný spotrebič a namontovala nový, alebo aby znášala náklady
         súvisiace s týmito úlohami.

      29      Amtsgericht Schorndorf v tejto súvislosti uvádza, že nemecké právo neukladá predávajúcemu, ktorý je bez zavinenia, povinnosť
         znášať náklady na odstránenie vadného tovaru alebo namontovanie vymeneného tovaru aj za predpokladu, že by spotrebiteľ vadný
         tovar, ktorý predtým, ako sa na ňom objavila vada, už namontoval v súlade s jeho určením. Uvedený súd sa však domnieva, že
         táto povinnosť vyplýva zo smernice, pretože cieľom tejto smernice je prispievať k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov
         a v článku 3 ods. 3 treťom pododseku stanovuje, že každá výmena sa musí uskutočniť bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa.

      30      Uvedený súd tvrdí, že ak sa kupujúcemu nenahradia náklady na namontovanie vymeneného tovaru, musí ich zaplatiť dvakrát, čiže
         prvýkrát pri namontovaní vadného tovaru a druhýkrát pri namontovaní vymeneného tovaru. Pokiaľ by ale dodanie prebehlo v súlade
         s ustanoveniami zmluvy, vynaložil by náklady len jedenkrát. Amtsgericht Schorndorf sa domnieva, že by bolo samozrejme možné,
         aby predávajúci znášal náklady na namontovanie vymeneného tovaru len v prípade svojho zavinenia. Ale skutočnosť, že spotrebiteľovi
         nemožno pripísať žiadne zavinenie a vadu tovaru možno pripísať skôr predávajúcemu, než spotrebiteľovi, je dôvodom na to, aby
         sa spotrebiteľovi priznal nárok nezávisle od zavinenia predávajúceho, pre ktorého je navyše ľahšie uplatniť si ho voči výrobcovi.

      31      Pokiaľ ide o odstránenie vadného tovaru, vnútroštátny súd konštatuje, že súlad so zmluvou znamená nielen dodanie tovaru bez
         vád, ale zahŕňa aj podmienku, že nijaký vadný tovar nesmie zostať u kupujúceho, čo svedčí v prospech výkladu spočívajúceho
         v tom, že predávajúci má povinnosť odstrániť tovar. Navyše skutočnosť, že vadný tovar zostane u spotrebiteľa, by mohla pre
         neho predstavovať závažné ťažkosti. Nakoniec pojem „náhrada [výmena – neoficiálny preklad]“, na ktorý odkazuje článok 3 smernice, zrejme znamená, že povinnosť predávajúceho nie je obmedzená len na dodanie vymeneného
         tovaru bez vád, ale že mu ukladá povinnosť vymeniť ho za vadný tovar.

      32      Za týchto okolností Amtsgericht Schorndorf rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa ustanovenia článku 3 ods. 2 a 3 tretieho pododseku smernice… vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej
         úprave, podľa ktorej predávajúci v prípade uvedenia tovaru do súladu s kúpnou zmluvou formou výmeny, nemusí znášať náklady
         spojené s montážou dodatočne dodaného tovaru do iného zariadenia, ak spotrebiteľ tovar, ktorý nie je v súlade so zmluvou,
         v súlade s jeho povahou a účelom, na ktorý ho spotrebiteľ potreboval, namontoval, pričom však montáž nebola pôvodne súčasťou
         zmluvy?

      2.      Majú sa ustanovenia článku 3 ods. 2 a 3 tretieho pododseku smernice… vykladať v tom zmysle, že predávajúci v prípade uvedenia
         tovaru do súladu s kúpnou zmluvou formou výmeny musí znášať náklady súvisiace s odstránením tovaru nezodpovedajúceho zmluve
         z iného zariadenia, kde ho spotrebiteľ namontoval v súlade s jeho povahou a účelom, na ktorý ho spotrebiteľ potreboval?“

       O spojení vecí
      33      Vzhľadom na vzájomnú súvislosť vecí C‑65/09 a C‑87/09 ich treba podľa článku 43 rokovacieho poriadku v spojení s článkom 103
         tohto istého poriadku spojiť na účely vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti otázok vo veci C‑65/09
      34      Spoločnosť Gebr. Weber tvrdí, že obe otázky položené vo veci C‑65/09 sú neprípustné. Prvá otázka je hypotetická, pretože odpoveď
         na ňu nie je relevantná na vyriešenie sporu vo veci samej. Nemecké právo totiž predávajúcemu, ktorý sa nedopustil zavinenia,
         neukladá povinnosť odstrániť vadný tovar, takže žiadosť o náhradu nákladov súvisiacich s týmto odstránením treba zamietnuť
         bez ohľadu na výšku s tým súvisiacich nákladov. V dôsledku neprípustnosti prvej otázky je neprípustná aj druhá otázka, keďže
         vnútroštátny súd túto otázku podmienil kladnou odpoveďou na prvú otázku.

      35      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci konania stanoveného článkom 267 ZFEÚ, založeného na jednoznačnom rozdelení
         úloh medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý vec prejednáva a ktorý musí
         prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti konkrétneho prípadu posúdil potrebu prejudiciálneho
         rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok položených Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené
         otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 22. júna 2006, Conseil
         général de la Vienne, C‑419/04, Zb. s. I‑5645, bod 19; z 18. júla 2007, Lucchini, C‑119/05, Zb. s. I‑6199, bod 43, a zo 17. februára
         2011, TeliaSonera, C‑52/09, Zb. s. I‑527, bod 15).

      36      Zamietnuť rozhodnutie o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom možno len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad
         práva Únie nemá žiadnu súvislosť s realitou ani predmetom sporu vo veci samej, ak ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny
         dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri najmä
         rozsudky Conseil général de la Vienne, už citovaný, bod 20; Lucchini, už citovaný, bod 44, a TeliaSonera, už citovaný, bod
         16).

      37      Treba však konštatovať, že v prejednávanej veci nejde o takýto prípad.

      38      Bundesgerichtshof svojimi otázkami žiada o výklad smernice hlavne preto, aby bolo možné zistiť, či je s ňou vnútroštátne právo
         v súlade, keďže toto právo jednak neukladá predávajúcemu povinnosť znášať náklady súvisiace s odstránením vadného tovaru a jednak
         mu umožňuje odmietnuť dodanie vymeneného tovaru, ak toto dodanie predstavuje najmä z dôvodu uvedených nákladov neprimerané
         výdavky. Okrem toho z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že odpoveď na tieto otázky je rozhodujúca na vyriešenie sporu
         vo veci samej, pretože Bundesgerichtshof uvádza, že môže prípadne podať výklad uvedeného práva v súlade so smernicou. Poradie,
         v akom sú otázky položené, je za týchto okolností irelevantné. V tejto súvislosti treba tiež uviesť, že spoločnosť Gebr. Weber
         takisto vo svojich pripomienkach k veci samej tvrdí, že na to, aby bolo možné odpovedať na prvú otázku, je potrebné poznať
         rozsah povinnosti vymeniť vadný tovar vyplývajúcej z článku 3 ods. 3 smernice, treba teda poznať odpoveď na druhú otázku,
         a navrhla, aby táto otázka bola preskúmaná ako prvá.

      39      Námietku neprípustnosti vznesenú spoločnosťou Gebr. Weber treba preto zamietnuť.

       O povinnosti predávajúceho znášať náklady spojené s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru
      40      Vnútroštátne súdy sa druhou otázkou vo veci C‑65/09, ako aj prvou a druhou otázkou vo veci C‑87/09, ktoré je potrebné preskúmať
         spoločne, pýtajú, či článok 3 ods. 2 a 3 tretí pododsek smernice treba vykladať v tom zmysle, že pokiaľ nezodpovedajúci spotrebný
         tovar, ktorý predtým, ako sa na ňom objavila vada, bol spotrebiteľom namontovaný v súlade s jeho povahou a požadovaným účelom,
         bol uvedený do súladu so zmluvou formou výmeny, musí predávajúci buď sám odstrániť tento tovar z miesta, kde bol namontovaný,
         a opätovne tam namontovať vymenený tovar, alebo musí znášať náklady spojené s týmto odstránením napriek tomu, že kúpna zmluva
         nestanovuje povinnosť predávajúceho namontovať pôvodne kúpený spotrebný tovar.

      41      Spoločnosť Gebr. Weber, ako aj nemecká, belgická a rakúska vláda sa domnievajú, že na tieto otázky treba odpovedať záporne.
         Podľa nich pojem „náhrada [výmena – neoficiálny preklad]“ použitý v článku 3 ods. 2 prvom pododseku smernice sa vzťahuje len na dodanie tovaru, ktorý je v súlade so zmluvou, a tento
         článok teda vôbec neukladá predávajúcemu povinnosti, ktoré neboli dohodnuté v tejto zmluve. Takáto povinnosť odstránenia vadného
         tovaru a namontovania vymeneného tovaru nevyplýva ani z uvedeného článku 3 ods. 3 a 4, podľa ktorých sa výmena musí uskutočniť
         „bezplatne“ a „bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa“. Tieto podmienky sa totiž vzťahujú len na dodanie vymeneného tovaru
         a ich cieľom nie je uložiť predávajúcemu povinnosti, ktoré idú nad rámec uvedenej zmluvy, ani chrániť spotrebiteľa pred nákladmi
         a ťažkosťami, ktoré vznikli tým, že na vlastnú zodpovednosť použil vadný tovar. Škody vzniknuté z dôvodu namontovania vadného
         tvaru spotrebiteľom preto nespadajú do pôsobnosti smernice, ale dotknutá osoba by sa prípadne mala domáhať ich náhrady na
         základe vnútroštátneho práva uplatňujúceho sa v oblasti zmluvnej zodpovednosti.

      42      Španielska a poľská vláda, ako aj Komisia, zastávajú opačné stanovisko. Španielska vláda sa domnieva, že predávajúci má povinnosť
         znášať náklady spojené s výmenou vadného tovaru vrátane nákladov súvisiacich s odstránením tohto tovaru a s namontovaním vymeneného
         tovaru, inak by musel spotrebiteľ znášať tieto náklady dvakrát, čo je nezlučiteľné s vysokou úrovňou ochrany, ktorú sleduje
         smernica. Poľská vláda zdôrazňuje, že cieľ, ktorý sleduje článok 3 ods. 3 a 4 tejto smernice, spočíva v zabezpečení toho,
         aby spotrebiteľ neznášal žiadne náklady súvisiace s uplatnením opatrení právnej ochrany stanovených v prvom rade smernicou,
         t. j. s opravou alebo výmenou vadného tovaru. Podľa Komisie súbežnosť zavedená v článku 3 ods. 2 a 3 smernice medzi dvoma
         spôsobmi uvedenia vadného tovaru do súladu so zmluvou umožňuje domnievať sa, že predmetom výmeny, ako aj opravy je tovar v situácii,
         v ktorej sa nachádzal v okamihu objavenia nesúladu. V prípade, že vadný tovar bol už namontovaný v súlade s jeho povahou a účelom,
         na ktorý ho spotrebiteľ potreboval, ide o situáciu, v ktorej sa stáva predmetom uvedenia do súladu so zmluvou. Výmenu treba
         preto uskutočniť tak, aby sa nový tovar nachádzal v tej istej situácii, v akej bol vadný tovar. Navyše skutočnosť, že spotrebiteľ
         by si mal v prípade neodstránenia vadného tovaru predávajúcim tento tovar ponechať a nemohol by používať vymenený tovar, pretože
         nie je namontovaný, predstavuje „[závažné ťažkosti] pre spotrebiteľa“ v zmysle uvedeného článku 3 ods. 3.

      43      Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 1 smernice predávajúci zodpovedá spotrebiteľovi za akýkoľvek existujúci
         nesúlad so zmluvou v čase dodania tovaru.

      44      Článok 3 ods. 2 smernice vymedzuje práva, ktoré môže spotrebiteľ uplatňovať voči predávajúcemu v prípade nesúladu dodaného
         tovaru. Spotrebiteľ má v prvom rade právo, aby bol tovar uvedený do súladu so zmluvou. V prípade, že nie je možné uviesť tovar
         do súladu, spotrebiteľ môže následne požadovať zníženie ceny alebo môže odstúpiť od zmluvy.

      45      Čo sa týka uvedenia tovaru do súladu so zmluvou, článok 3 ods. 3 smernice spresňuje, že spotrebiteľ má právo požadovať od
         predávajúceho, aby bezplatne tovar opravil alebo vymenil, pokiaľ jeho žiadosť nie je nemožná alebo neprimeraná.

      46      Súdny dvor mal už príležitosť uviesť, že zo znenia článku 3 smernice, ako aj z relevantných prípravných prác na nej vyplýva,
         že normotvorca Únie zamýšľal z bezplatného uvedenia tovaru do súladu predávajúcim urobiť základný prvok ochrany, ktorý spotrebiteľovi
         zaručuje táto smernica. Cieľom tejto povinnosti bezplatného uvedenia tovaru do súladu so zmluvou, či už opravou alebo výmenou
         vadného tovaru, ktorá je uložená predávajúcemu, je ochrana spotrebiteľa pred rizikom vzniku finančných nákladov, ktoré by
         ho v prípade neexistencie takejto ochrany mohli odrádzať od uplatňovania jeho práv (pozri rozsudok zo 17. apríla 2008, Quelle,
         C‑404/06, Zb. s. I‑2685, body 33 a 34).

      47      Treba pritom konštatovať, že keby spotrebiteľ v prípade výmeny vadného tovaru nemohol od predávajúceho požadovať, aby tento
         predávajúci znášal výdavky spojené s odstránením tohto tovaru z miesta, kde ho už spotrebiteľ namontoval v súlade s jeho povahou
         a požadovaným účelom, a s namontovaním vymeneného tovaru na to isté miesto, táto výmena by mu spôsobila dodatočné finančné
         náklady, ktoré by nemusel znášať, pokiaľ by predávajúci riadne plnil kúpnu zmluvu. Pokiaľ by totiž predávajúci pôvodne dodal
         tovar v súlade s uvedenou zmluvou, spotrebiteľ by len raz znášal náklady spojené s namontovaním a nemusel by znášať náklady
         spojené s odstránením vadného tovaru.

      48      Výklad článku 3 smernice v tom zmysle, že neukladá predávajúcemu povinnosť znášať náklady spojené s odstránením vadného tovaru
         a s namontovaním vymeneného tvaru, by mal teda za následok, že spotrebiteľ by musel znášať dodatočné náklady, ktoré vznikli
         dodaním vadného tovaru predávajúcim, aby si mohol uplatniť práva, ktoré mu tento článok priznáva.

      49      V tomto prípade by výmena tohto tovaru nebola pre spotrebiteľa bezplatná, čo je v rozpore s článkom 3 ods. 2 a 3 smernice.

      50      Je nesporné, že náklady spojené s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru sa nenachádzajú medzi výdavkami
         výslovne vymedzenými v článku 3 ods. 4 smernice, ktorý definuje výraz „bezplatne“ ako označujúci „nevyhnutné náklady, ktoré
         sa vynaložia pri uvedení tovaru do súladu, hlavne náklady na poštovné, prácu a materiál“. Súdny dvor už však rozhodol, že
         z použitia príslovky „hlavne“ normotvorcom Únie vyplýva, že toto vymedzenie má indikatívnu povahu a nie je vyčerpávajúce (pozri
         rozsudok Quelle, už citovaný, bod 31). Okrem toho tieto náklady sú pritom potrebné na to, aby bolo možné odstrániť vadný tovar,
         a predstavujú preto „nevyhnutné náklady, ktoré sa vynaložia pri uvedení tovaru do súladu“ v zmysle uvedeného článku 3 ods. 4.

      51      Navyše, ako to tvrdí Komisia, zo štruktúry článku 3 ods. 2 a 3 smernice vyplýva, že oba spôsoby uvedenia do súladu stanovené
         v tomto článku majú za cieľ zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa. Je pritom nepopierateľné, že oprava vadného tovaru
         sa vo všeobecnosti vykoná na tomto tovare v situácii, v ktorej sa nachádzal v okamihu, keď bola objavená vada, takže spotrebiteľ
         neznáša v tomto prípade náklady spojené s odstránením a novým namontovaním.

      52      Okrem toho je potrebné uviesť, že podľa článku 3 ods. 3 smernice opravu a výmenu vadného tovaru treba uskutočniť nielen bezplatne,
         ale aj v primeranej lehote a bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa. Táto trojitá požiadavka je výrazom zjavnej vôle normotvorcu
         Únie zabezpečiť pre spotrebiteľa účinnú ochranu (pozri v tomto zmysle rozsudok Quelle, už citovaný, bod 35).

      53      Vzhľadom na túto vôľu normotvorcu výraz „bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa“ uvedený v článku 3 ods. 3 treťom pododseku
         smernice nemožno vykladať zúžene, tak ako to navrhuje nemecká, belgická a rakúska vláda. Niet teda pochýb o tom, že skutočnosť,
         že vadný tovar by nebol odstránený a vymenený tovar by nebol namontovaný predávajúcim, môže pre spotrebiteľa predstavovať
         závažnú ťažkosť, najmä v situáciách, o aké ide vo veci samej, v ktorých vymenený tovar musí byť najprv namontovaný, aby ho
         bolo možné používať v súlade s jeho bežným účelom, čo si v prvom rade vyžaduje odstrániť vadný tovar. Navyše uvedený článok
         3 ods. 3 tretí pododsek výslovne stanovuje, že treba zohľadniť „[vlastnosti tovaru a účel], na ktorý spotrebiteľ tovar potreboval“.

      54      Pokiaľ ide o výraz „náhrada [výmena – neoficiálny preklad]“ treba konštatovať, že jeho presný rozsah je v rámci jednotlivých jazykových znení odlišný. Zatiaľ čo vo viacerých z týchto
         znení, akými je španielske („sustitución“), anglické („replacement“), francúzske („remplacement“), talianske („sostituzione“),
         holandské („vervanging“) a portugalské znenie („substituição“), tento výraz odkazuje na plnenie ako celok, ktorého výsledkom
         je skutočná „výmena“ vadného tovaru, a predávajúcemu tak ukladá povinnosť prijať všetky opatrenia na dosiahnutie tohto výsledku,
         iné jazykové znenia, akým je najmä znenie v nemeckom jazyku („Ersatzlieferung“), by mohli podporovať o niečo užší výklad.
         Ako to však uvádzajú aj vnútroštátne súdy, ani v tomto jazykovom znení sa uvedený výraz neobmedzuje len na samotné dodanie
         vymeneného tovaru a mohol by naopak stanovovať existenciu povinnosti vymeniť tento tovar za tovar, ktorý nie je v súlade so
         zmluvou.

      55      Navyše výklad článku 3 ods. 2 a 3 smernice v tom zmysle, že v prípade výmeny vadného tovaru ukladá predávajúcemu povinnosť
         znášať náklady spojené s odstránením tohto tovaru z miesta, kde ho spotrebiteľ predtým, ako bola objavená vada, namontoval
         v súlade s jeho povahou a sledovaným účelom, a s namontovaním vymeneného tovaru, zodpovedá cieľu smernice, ktorý, ako to uvádza
         jej odôvodnenie 1, spočíva v zabezpečení vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov.

      56      Za týchto okolností treba uviesť, že takýto výklad nevedie ani k nespravodlivému výsledku. Aj za predpokladu, že nesúlad tovaru
         so zmluvou nezavinil predávajúci, to nič nemení na skutočnosti, že dodaním vadného tovaru si riadne nesplnil povinnosť, ku
         ktorej sa zaviazal v kúpnej zmluve, a teda musí znášať dôsledky vyplývajúce z jej nesprávneho vykonania. Naopak, pokiaľ ide
         o spotrebiteľa, zaplatil kúpnu cenu, a tým si riadne splnil zmluvnú povinnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok Quelle, už citovaný,
         bod 41). Okrem toho skutočnosť, že spotrebiteľ, ktorý sa spolieha na súlad dodaného tvaru a v dobrej viere ho namontoval v súlade
         s jeho povahou a sledovaným účelom ešte pred zistením vady, nemožno považovať za konanie zavinené týmto spotrebiteľom.

      57      Preto v situácii, v ktorej nedošlo k zavineniu ani jednou zo zmluvných strán, je odôvodnené pripísať predávajúcemu náklady
         spojené s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru, pretože týmto dodatočným nákladom sa jednak dalo
         vyhnúť, keby si predávajúci pôvodne riadne splnil zmluvné povinnosti, a jednak sú tieto náklady nevyhnutné na uvedenie tovaru
         do súladu so zmluvou.

      58      Navyše finančné záujmy predávajúceho sú chránené nielen dvojročnou premlčacou lehotou uvedenou v článku 5 ods. 1 smernice
         a možnosťou – uvedenou v článku 3 ods. 3 druhom pododseku tejto smernice – odmietnuť nahradenie tovaru v prípade, ak je tento
         spôsob náhrady neprimeraný, pretože predávajúcemu z neho vzniknú neprimerané náklady (pozri rozsudok Quelle, už citovaný,
         bod 42), ale aj právom potvrdeným v článku 4 smernice uplatniť si nárok na odškodnenie voči zodpovedným osobám v zmluvnom
         reťazci. Skutočnosť, že smernica ukladá predávajúcemu zodpovednosť voči spotrebiteľovi za každý nesúlad pri dodaní tovaru
         (pozri rozsudok Quelle, už citovaný, bod 40), je tak vyvážená tým, že predávajúci si môže podľa pravidiel platného vnútroštátneho
         práva uplatniť nárok voči výrobcovi, predchádzajúcemu predávajúcemu v rámci toho istého zmluvného reťazca alebo akémukoľvek
         sprostredkovateľovi.

      59      Tento výklad článku 3 ods. 2 a 3 smernice nezávisí od toho, či predávajúci mal podľa kúpnej zmluvy povinnosť namontovať dodaný
         tovar. Hoci kúpna zmluva podľa článku 2 smernice stanovuje súlad tohto tovaru, a teda najmä to, čo predstavuje nesúlad, nič
         to nemení na skutočnosti, že v prípade existencie uvedeného nesúladu povinnosti predávajúceho v dôsledku toho, že riadne nesplnil
         túto zmluvu, vyplývajú nielen z tejto zmluvy, ale najmä z predpisov týkajúcich sa ochrany spotrebiteľov, a osobitne z článku
         3 smernice, ktoré ukladajú povinnosti, ktorých rozsah je nezávislý od ustanovení uvedenej zmluvy a ktoré môžu prípadne ísť
         nad rámec ustanovení dohodnutých v zmluve.

      60      Takéto práva priznané spotrebiteľom v článku 3 smernice, ktorých cieľom nie je zabezpečiť im výhodnejšie postavenie, v akom
         by sa mohli nachádzať podľa kúpnej zmluvy, ale len obnoviť situáciu, ktorá by nastala, ak by predávajúci pôvodne dodal tovar
         v súlade so zmluvou, sú podľa článku 7 smernice pre predávajúceho záväzné. Navyše z článku 8 ods. 2 smernice vyplýva, že ochrana
         stanovená smernicou je minimálna, a že hoci členské štáty môžu prijať prísnejšie ustanovenia, nemôžu zasahovať do záruk stanovených
         normotvorcom Únie (pozri rozsudok Quelle, už citovaný, bod 36).

      61      Napokon za predpokladu, že samotný predávajúci neodstráni vadný tovar a nenamontuje vymenený tovar, vnútroštátnemu súdu prislúcha
         stanoviť potrebné náklady na odstránenie a namontovanie, ktorých náhrady sa spotrebiteľ môže domáhať.

      62      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 3 ods. 2 a 3 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ vadný spotrebný
         tovar, ktorý spotrebiteľ pred zistením vady v dobrej viere namontoval v súlade s jeho povahou a potrebným účelom, bol uvedený
         do súladu so zmluvou formou výmeny, predávajúci musí buď sám odstrániť tento tovar z miesta, kde bol namontovaný, a opätovne
         tam namontovať vymenený tovar, alebo musí znášať nevyhnutné náklady spojené s odstránením a s namontovaním vymeneného tovaru.
         Táto povinnosť predávajúceho nezávisí od toho, či sa v kúpnej zmluve zaviazal namontovať pôvodne kúpený spotrebný tovar.

       O možnosti predávajúceho odmietnuť znášať neprimerané náklady spojené s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného
            tovaru
      63      Svojou prvou otázkou vo veci C‑65/09 sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 3 ods. 3 prvý a druhý pododsek smernice
         treba vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby mohol predávajúci podľa vnútroštátneho práva odmietnuť výmenu vadného tovaru
         z dôvodu, že touto výmenou mu v dôsledku povinnosti odstrániť tento tovar z miesta, kde bol namontovaný, a namontovať tam
         vymenený tovar, vznikajú neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru, ktorú by tento tovar mal v prípade, ak by nesúlad
         s kúpnou zmluvou neexistoval, a so závažnosťou nesúladu.

      64      Spoločnosť Gebr. Weber, ako aj nemecká a rakúska vláda navrhujú na túto otázku odpovedať záporne. Smernica nemôže mať za cieľ
         ukladať predávajúcemu povinnosť znášať ekonomicky neprimerané náklady v prípade, že existuje len jeden spôsob nápravy. Okrem
         toho znenie článku 3 ods. 3 pre tento prípad nič neuvádza. Navyše vzhľadom na štruktúru uvedeného článku je tým skôr potrebné
         poukázať na kritériá uvedené v jeho odseku 3 druhom pododseku, ktoré nie sú vymenované taxatívne. Nemožno síce porovnávať
         náklady alternatívneho spôsobu nápravy, avšak prípadnú neprimeranosť možno preskúmať na základe iných kritérií vymedzených
         v tomto pododseku. Navyše vzhľadom na cieľ tohto ustanovenia, ktorý spočíva v ochrane predávajúceho pred neprimeranými ekonomickými
         ťažkosťami, je potrebné tomuto ustanoveniu dať taký výklad, ktorý prispieva k dosiahnutiu takejto ochrany aj v prípade neexistencie
         alternatívneho spôsobu nápravy.

      65      Belgická, španielska a poľská vláda, ako aj Komisia naopak navrhujú odpovedať na túto otázku kladne. Tvrdia, že zo znenia
         článku 3 ods. 3 druhého pododseku smernice jasne vyplýva, že tento článok odkazuje len na relatívny nedostatok proporcionality,
         čo navyše potvrdzuje odôvodnenie 11 smernice. Cieľom uvedeného ustanovenia je zabrániť tomu, aby spotrebiteľ zneužíval svoje
         práva tak, že bude od predávajúceho žiadať určitý spôsob uvedenia tovaru do súladu so zmluvou, zatiaľ čo iný spôsob by sa
         ukázal ako menej nákladný pre predávajúceho a viedol by k tomu istému výsledku. Zatiaľ čo cieľom oboch spôsobov uvedenia tovaru
         do súladu so zmluvou je zaručiť tie isté záujmy spotrebiteľa, konkrétne plnenie zmluvných záväzkov a možnosť nakladať s tovarom,
         ktorý je v súlade so zmluvou, alternatívne opatrenia spočívajúce v znížení ceny alebo v odstúpení od zmluvy neumožňujú zaručiť
         zachovanie tých istých záujmov. Keby predávajúci mohol odmietnuť jediný možný spôsob nápravy z dôvodu jeho absolútneho nedostatku
         proporcionality, spotrebiteľ by disponoval len uvedenými alternatívnymi opatreniami, čo je v rozpore so štruktúrou uvedeného
         článku 3, ktorá uprednostňuje zachovanie vzájomného plnenia povinností vyplývajúcich z kúpnej zmluvy, a v rozpore s cieľom
         smernice, ktorý spočíva v zabezpečení vysokej úrovne ochrany spotrebiteľa. Komisia pritom dodáva, že nie je vylúčené, že krajné
         prípady, v ktorých jediný možný spôsob nápravy predstavuje príliš neprimerané náklady v porovnaní so záujmom spotrebiteľa
         dosiahnuť nápravu, predstavujú prípady nemožnosti v zmysle článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice.

      66      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 3 prvého pododseku smernice spotrebiteľ môže v prvom rade
         požadovať od predávajúceho, aby tovar bezplatne opravil alebo vymenil, pokiaľ to nie je nemožné alebo neprimerané.

      67      Uvedený článok 3 ods. 3 druhý pododsek spresňuje, že spôsob nápravy sa považuje za neprimeraný, ak predávajúcemu vzniknú náklady,
         ktoré sú v porovnaní s iným spôsobom neprimerané, vzhľadom na hodnotu tovaru v prípade, ak by nesúlad neexistoval, závažnosť
         nesúladu a skutočnosť, či sa iný spôsob nápravy môže uskutočniť bez závažných ťažkostí pre spotrebiteľa.

      68      Je teda potrebné konštatovať, že hoci je článok 3 ods. 3 prvý pododsek smernice v zásade formulovaný dostatočne široko, aby
         mohol zahŕňať prípady absolútneho nedostatku proporcionality, uvedený článok 3 ods. 3 druhý pododsek definuje výraz „neprimeranosť“
         výlučne vo vzťahu k inému spôsobu nápravy, a tým ho obmedzuje na prípady relatívneho nedostatku proporcionality. Navyše zo
         znenia a štruktúry článku 3 ods. 3 smernice vyplýva, že toto ustanovenie odkazuje na dva prvoradé spôsoby nápravy, a to na
         opravu alebo výmenu vadného tovaru.

      69      Tieto konštatovania potvrdzuje odôvodnenie 11 smernice, ktoré uvádza, že spôsob nápravy je neprimeraný, ak si vyžaduje neprimerané
         náklady v porovnaní s iným spôsobom nápravy a na určenie, či sú náklady neprimerané, musia byť náklady jedného spôsobu nápravy
         výrazne vyššie ako náklady iného spôsobu nápravy.

      70      Hoci je nepopierateľné, ako to tvrdí aj spoločnosť Gebr. Weber a nemecká vláda, že niektoré jazykové znenia tohto odôvodnenia
         11, najmä znenie v nemeckom jazyku, sú mierne nejasné v rozsahu, v akom odkazujú na „iné spôsoby nápravy“ v množnom čísle,
         nič to nemení na skutočnosti, že množstvo jazykových znení, akými je znenie v anglickom, francúzskom, talianskom, holandskom
         a portugalskom jazyku, nevzbudzuje pochybnosti o tom, že normotvorca zamýšľal v uvedenom odôvodnení, ako aj v článku 3 ods. 3
         smernice, ktorý je v týchto všetkých jazykových zneniach vrátane znenia v nemeckom jazyku formulovaný v jednotnom čísle, odkázať
         len na druhý spôsob nápravy primárne upravený v tomto ustanovení, a to na opravu vadného tovaru alebo jeho výmenu.

      71      Je preto zrejmé, že normotvorca Únie mal v úmysle priznať predávajúcemu právo odmietnuť opraviť alebo vymeniť vadný tovar
         len v prípade nemožnosti alebo relatívneho nedostatku proporcionality. Za predpokladu, že len jeden z týchto spôsobov sa ukáže
         ako možný, predávajúci teda nemôže odmietnuť jediný spôsob nápravy umožňujúci uviesť tovar do súladu so zmluvou.

      72      Táto voľba, ku ktorej pristúpil normotvorca Únie v článku 3 ods. 3 druhom pododseku smernice, súvisí, ako to uvádza aj belgická
         a poľská vláda, ako aj Komisia, so skutočnosťou, že smernica v záujme oboch zmluvných strán uprednostňuje plnenie zmluvy na
         základe dvoch primárne stanovených spôsobov nápravy pred odstúpením od zmluvy alebo znížením kúpnej ceny. Tento výber navyše
         odôvodňuje skutočnosť, že posledné dva uvedené alternatívne spôsoby nedovoľujú zaručiť rovnakú úroveň ochrany spotrebiteľa,
         akou je uvedenie tovaru do súladu so zmluvou.

      73      Hoci teda článok 3 ods. 3 druhý pododsek smernice bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava priznávala predávajúcemu právo
         odmietnuť jediný možný spôsob nápravy z dôvodu absolútneho nedostatku proporcionality tohto spôsobu, tento článok však umožňuje
         účinnú ochranu legitímnych finančných záujmov predávajúceho, ktorá sa spája, ako to bolo konštatované v bode 58 tohto rozsudku,
         s ochranou stanovenou v článkoch 4 a 5 smernice.

      74      V tejto súvislosti treba uviesť, že pokiaľ ide najmä o osobitnú situáciu, na ktorú poukazuje vnútroštátny súd, v ktorej výmena
         vadného tovaru, ako jediný možný spôsob náhrady, predstavuje neprimerané náklady z dôvodu nutnosti odstránenia vadného tovaru
         z miesta, kde bol namontovaný, a namontovania vymeneného tovaru, článok 3 ods. 3 smernice nebráni tomu, aby bolo právo spotrebiteľa
         na zaplatenie nákladov spojených s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru obmedzené v prípade potreby
         na sumu primeranú hodnote, ktorú by tento tovar mal v prípade, ak by nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval, a závažnosti nesúladu.
         Takýmto obmedzením nie je totiž dotknuté právo spotrebiteľa žiadať výmenu vadného tovaru.

      75      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že cieľom uvedeného článku 3 je stanoviť presnú rovnováhu medzi záujmami spotrebiteľa
         a predávajúceho tak, že spotrebiteľovi ako slabšej strane zmluvy zaručuje úplnú a účinnú ochranu v prípade, že predávajúci
         si riadne nesplnil zmluvné záväzky, pričom sa majú zohľadniť dôvody ekonomickej povahy, na ktoré predávajúci poukáže.

      76      Vnútroštátny súd teda musí pri skúmaní, či je vo veci samej potrebné obmedziť právo spotrebiteľa na náhradu nákladov spojených
         s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru, prihliadať na jednej strane na hodnotu tovaru, ktorú by tento
         tovar mal v prípade, ak by nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval, a na závažnosť nesúladu a na druhej strane na cieľ smernice
         spočívajúci v dosiahnutí vysokej úrovne ochrany spotrebiteľov. Možnosť pristúpiť k takémuto obmedzeniu by nemala viesť k tomu,
         že právo spotrebiteľa na náhradu uvedených nákladov v prípade, že vadný tovar ešte pred zistením vady v dobrej viere namontoval
         v súlade s jeho povahou a požadovaným účelom, by bolo v praxi zbavené svojej podstaty.

      77      Nakoniec v prípade obmedzenia práva na náhradu uvedených nákladov je potrebné umožniť spotrebiteľovi požadovať namiesto výmeny
         vadného tovaru primerané zníženie ceny alebo odstúpenie od zmluvy v súlade s článkom 3 ods. 5 poslednou zarážkou smernice,
         pretože skutočnosť, že spotrebiteľ môže dosiahnuť súlad vadného tovaru so zmluvou len v prípade, že bude znášať časť týchto
         nákladov, predstavuje pre neho závažné ťažkosti.

      78      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že článok 3 ods. 3 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátna
         právna úprava priznávala predávajúcemu právo odmietnuť výmenu vadného tovaru, ktorá je jediným možným spôsobom nápravy, z dôvodu,
         že mu tým v dôsledku povinnosti odstrániť tento tovar z miesta, kde bol namontovaný, a namontovať tam vymenený tovar vznikajú
         neprimerané náklady v porovnaní s hodnotou tovaru, ktorú by tento tovar mal v prípade, keby nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval,
         a so závažnosťou nesúladu. Toto ustanovenie pritom nebráni tomu, aby bolo právo spotrebiteľa na náhradu nákladov spojených
         s odstránením vadného tovaru a s namontovaním vymeneného tovaru v takomto prípade obmedzené na náhradu primeraných nákladov
         zo strany predávajúceho.

       O trovách
      79      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 3 ods. 2 a 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 1999/44/ES z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného
            tovaru a záruk na spotrebný tovar sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ vadný spotrebný tovar, ktorý spotrebiteľ pred zistením
            vady v dobrej viere namontoval v súlade s jeho povahou a potrebným účelom, bol uvedený do súladu so zmluvou formou výmeny,
            predávajúci musí buď sám odstrániť tento tovar z miesta, kde bol namontovaný, a opätovne tam namontovať vymenený tovar, alebo
            musí znášať nevyhnutné náklady spojené s týmto odstránením a s namontovaním vymeneného tovaru. Táto povinnosť predávajúceho
            nezávisí od toho, či sa v kúpnej zmluve zaviazal namontovať pôvodne kúpený spotrebný tovar.
      2.      Článok 3 ods. 3 smernice 1999/44 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby vnútroštátna právna úprava priznávala predávajúcemu
            právo odmietnuť výmenu vadného tovaru, ktorá je jediným možným spôsobom nápravy, z dôvodu, že mu tým v dôsledku povinnosti
            odstrániť tento tovar z miesta, kde bol namontovaný, a namontovať tam vymenený tovar vznikajú neprimerané náklady v porovnaní
            s hodnotou tovaru, ktorú by tento tovar mal v prípade, keby nesúlad s kúpnou zmluvou neexistoval, a so závažnosťou nesúladu.
            Toto ustanovenie pritom nebráni tomu, aby bolo právo spotrebiteľa na náhradu nákladov spojených s odstránením vadného tovaru
            a s namontovaním vymeneného tovaru v takomto prípade obmedzené na náhradu primeraných nákladov zo strany predávajúceho.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 13. decembra 2007.#Tamara Diomede Basili proti Európskej komisii.#Vec F-108/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 13. decembra 2007
      Vec F‑108/06
      Tamara Diomede Basili
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Posúdenie – Správa o služobnom postupe – Hodnotenie za rok 2004 – Žaloba o neplatnosť – Zástupcovia zamestnancov – Stanovisko skupiny ad hoc“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou T. Diomede Basili navrhuje zrušiť správu o jej služobnom postupe
         za obdobie od 1. januára do 31. decembra 2004

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe – Vypracovanie – Úradníci, ktorí vykonávajú funkcie zastupovania zamestnancov
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha II článok 1 šiesty odsek)
      2.      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe – Vypracovanie
      1.      Hoci hodnotitelia a overovatelia sú podľa článku 6 ods. 3 písm. c) všeobecných vykonávacích ustanovení k článku 43 služobného
         poriadku prijatých Komisiou povinní uskutočniť konzultáciu so skupinou ad hoc a zohľadniť jej stanovisko pri vypracovávaní správy o služobnom postupe úradníka, ktorý vykonáva činnosti zastupovania zamestnancov,
         týmto stanoviskom však nie sú viazaní. Pokiaľ ho neakceptujú, musia vysvetliť dôvody, pre ktoré sa od neho odchýlili.

      Okrem toho zo žiadneho ustanovenia služobného poriadku ani všeobecných vykonávacích ustanovení nevyplýva, že povinnosť hodnotiteľa
         a overovateľa zohľadniť stanovisko skupiny ad hoc by im ukladala povinnosť udeliť úradníkovi osobitné body, ktoré sa pridávajú k bodom udeleným ako ohodnotenie jeho činností
         vykonávaných v rámci jeho zamestnania.

      Taká povinnosť nevyplýva ani implicitne z článku 1 posledného odseku prílohy II služobného poriadku, podľa ktorého výkon činnosti
         zastupovania zamestnancov nemôže úradníkovi spôsobiť ujmu.

      (pozri body 37, 38 a 47)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 25. októbra 2005, Fardoom a Reinard/Komisia, T‑43/04, Zb. VS s. I‑A‑329, II‑1465, bod 87; 17. mája 2006,
         Lavagnoli/Komisia, T‑95/04, neuverejnený v Zbierke, bod 84

      2.      Pravidlá stanovené vo všeobecných vykonávacích ustanoveniach k článku 43 služobného poriadku prijatých Komisiou týkajúce sa
         rozdelenia právomoci na výkon úloh hodnotiteľa, overovateľa a odvolacieho hodnotiteľa v rámci postupu hodnotenia úradníka
         predstavujú pravidlá vnútornej organizácie inštitúcie. Výnimka z týchto pravidiel môže spôsobiť neplatnosť aktu administratívy
         iba v prípade, keby takáto výnimka mohla ohrozovať niektorú záruku, ktorú úradníkom priznáva služobný poriadok, alebo pravidlá
         riadnej správy vecí verejných v oblasti riadenia zamestnancov.

      (pozri bod 61)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 30. mája 1973, De Greef/Komisia, 46/72, Zb. s. 543, bod 18; Drescig/Komisia, 49/72, Zb. s. 565, bod 10
      Súd prvého stupňa: 7. februára 2007, Caló/Komisia, T‑118/04 a T‑134/04, Zb. VS s. I‑A‑2‑0000, II‑A‑2‑0000, body 67 a 68


Rozsudok Súdneho dvora z 21. marca 1974. # Írsko proti Rade Európskych spoločenstiev. # Vec 151-73.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 19. novembra 2009.#Agencja Wydawnicza Technopol sp. zoo v. Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Spojené veci T-425/07 a T-426/07.

text:
         ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      z 19. novembra 2009 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Spoločenstva — Prihlášky obrazových ochranných známok Spoločenstva 100 a 300 — Vyhlásenie o rozsahu ochrany — Článok 38 ods. 2 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 37 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009] — Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti“
      V spojených veciach T-425/07 a T-426/07,

         Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., so sídlom v Čenstochovej (Poľsko), v zastúpení: D. Rzążewska, advokátka,
      žalobkyňa,
      proti

         Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: O. Montalto a K. Zajfert, splnomocnení zástupcovia,
      žalovanému,
      ktorých predmetom sú dve odvolania podané proti rozhodnutiam štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 3. septembra 2007 (veci R 1274/2006-4 a R 1275/2006-4) týkajúce sa prihlášok obrazových ochranných známok Spoločenstva 100 a 300,
      SÚD PRVÉHO STUPŇA EURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová, sudcovia K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso (spravodajca),
      tajomník: K. Pocheć, referentka,
      so zreteľom na žaloby podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 16. novembra 2007,
      so zreteľom na vyjadrenia k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 21. februára 2008,
      so zreteľom na uznesenie z 27. februára 2008, ktoré sa týka spojenia vecí T-425/07 a T-426/07 na účely písomnej a ústnej časti konania,
      so zreteľom na uznesenie z 29. apríla 2009, ktoré sa týka spojenia vecí T-425/07 a T-426/07 na účely vyhlásenia rozsudku,
      po pojednávaní z 26. novembra 2008,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Dňa 15. júna 2004 žalobkyňa, spoločnosť Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o., podala na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) dve prihlášky ochranných známok Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

               2

               Prihlášky ochranných známok boli podané na zápis týchto obrazových označení 100 a 300:

               3

               Výrobky a služby uvedené v prihláške patria do tried 16, 28 a 41 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a pre každú z týchto tried zodpovedajú tomuto opisu:

                        —

                        „plagáty, albumy, brožúry, časopisy, formuláre, tlačoviny, noviny, kalendáre, krížovky, rébusy“ patriace do triedy 16,

                        —

                        „manipulačné rébusy, hádanky, puzzle“ patriace do triedy 28,

                        —

                        „organizácia súťaží, vydávanie textov“ patriace do triedy 41.

               4

               Listami zo 4. apríla 2006 prieskumový pracovník informoval žalobkyňu, že označenia neboli spôsobilé na zápis pre uvedené výrobky podľa článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 207/2009]. Vo svojich odpovediach z žalobkyňa trvala sa svojom stanovisku.

               5

               Dňa 9. augusta 2006 prieskumový pracovník zamietol zápis označení 100 a 300 podľa článku 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia č. 40/94 pre tieto výrobky:

                        —

                        „plagáty, brožúry, časopisy, tlačoviny, noviny“ patriace do triedy 16,

                        —

                        „manipulačné rébusy, hádanky, puzzle“ patriace do triedy 28.

                  Prieskumový pracovník zastával názor, že tieto označenia boli len opisnými údajmi a použité farby a grafické prvky nemohli tento záver spochybniť.

               6

               Dňa 27. septembra 2006 žalobkyňa podala dve odvolania proti rozhodnutiam prieskumového pracovníka.

               7

               Dňa 22. februára 2007 vyzval predseda štvrtého odvolacieho senátu žalobkyňu, aby v zmysle článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 37 ods. 2 nariadenia č. 207/2009) v lehote dvoch mesiacov vyhlásila, že sa vzdáva akéhokoľvek výlučného práva k číslicam 100 a 300 obsiahnutým v prihlasovaných ochranných známkach. V dvoch listoch z žalobkyňa odmietla urobiť požadované vyhlásenia a dovolávala sa spôsobilosti číslic na zápis. Odvolací senát následne zamietol odvolania dvoma rozhodnutiami z (ďalej len „napadnuté rozhodnutia“).

         Návrhy účastníkov konania

               8

               Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zrušil napadnuté rozhodnutia v celom rozsahu,

                        —

                        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.

               9

               ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

                        —

                        zamietol žaloby,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

               10

               Žalobkyňa sa v úvode vyjadruje k spôsobilosti číslic na zápis a v zásade uvádza tri žalobné dôvody na podporu svojich žalôb. Prvý žalobný dôvod sa zakladá na porušení článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94, druhý na porušení článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94 a tretí na porušení článku 7 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia.

         Úvodné poznámky

      Tvrdenia účastníkov konania

               11

               Žalobkyňa tvrdí, že článok 4 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 4 nariadenia č. 207/2009) obsahuje všeobecnú zásadu, na základe ktorej môžu byť číslice zapísané ako ochranné známky, a že neexistuje dôvod, pre ktorý by číslice nemohli slúžiť na rozlíšenie výrobkov alebo služieb rôznych konkurentov na trhu.

               12

               ÚHVT zastáva názor, že táto zásada je správna, ale týka sa len abstraktnej spôsobilosti číslic rozlišovať výrobky a služby na trhu. Táto abstraktná spôsobilosť je podmienkou nevyhnutnou, ale na zápis nedostatočnou, lebo označenia musia spĺňať aj podmienky článku 7 nariadenia č. 40/94.

         Posúdenie Súdom prvého stupňa

               13

               Zo znenia článku 4 nariadenia č. 40/94 jednoznačne vyplýva, že číslice môžu byť zapísané ako ochranné známky Spoločenstva.

               14

               Na to, aby označenie mohlo byť zapísané, však musí spĺňať podmienky stanovené v článku 7 nariadenia č. 40/94, ktorý vylučuje zápis označení, ktoré nie sú spôsobilé splniť u spotrebiteľa funkciu určenia obchodného pôvodu výrobkov alebo služieb uvedených v prihláške [rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla 2008, Hartmann/ÚHVT (E), T-302/06, neuverejnený v Zbierke, body 29 a 30]. Číslica teda môže byť zapísaná ako ochranná známka Spoločenstva len vtedy, ak má rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k výrobkom a službám uvedeným v prihláške a ak nepredstavuje len opis týchto výrobkov a služieb.

         O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94

      Tvrdenia účastníkov konania

               15

               Žalobkyňa uvádza, že požiadavka vyhlásenia o vzdaní sa výlučného práva na niektorý z prvkov prihlasovaných ochranných známok je nedôvodná, pretože všetky prvky, z ktorých sa uvedené ochranné známky skladajú, a najmä číselné prvky „100“ a „300“, majú rozlišovaciu spôsobilosť. Spresňuje, že aj keby jeden z týchto prvkov nemal rozlišovaciu spôsobilosť, nadobudol by ju v súvislosti s ďalšími prvkami, lebo v súlade s judikatúrou Súdneho dvora sa rozlišovacia spôsobilosť ochranných známok musí posudzovať vo vzťahu k celkovému dojmu, ktorý tieto prvky vyvolávajú.

               16

               Žalobkyňa sa pritom odvoláva na skorší zápis označení 100 a 200, ktorých grafických dizajn bol jednoduchší ako u prihlasovaných ochranných známok, čo ju viedlo k tomu, že konala s dôverou v právo a jeho výklad, ktorý ÚHVT prijal.

               17

               ÚHVT navrhuje žalobný dôvod zamietnuť.

         Posúdenie Súdom prvého stupňa

               18

               Ak ochranná známka obsahuje prvok, ktorý nemá rozlišovaciu spôsobilosť a ktorého zahrnutie do ochrannej známky by mohlo spôsobiť pochybnosti o rozsahu ochrany ochrannej známky, ÚHVT môže podľa článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94 požadovať ako podmienku zápisu, aby prihlasovateľ vyhlásil, že si nebude uplatňovať žiadne výlučné právo na takýto prvok.

               19

               Funkciou týchto vyhlásení, v praxi známych ako „disclaimers“, je preukázanie skutočnosti, že výlučné právo priznané majiteľovi ochrannej známky sa nevzťahuje na prvky bez rozlišovacej spôsobilosti, ktoré ju tvoria. Prípadní prihlasovatelia sa tak môžu dozvedieť, že prvky zapísanej ochrannej známky bez rozlišovacej spôsobilosti, ktoré sú predmetom takého vyhlásenia, sú naďalej dostupné.

               20

               Obsah článku 38 nariadenia č. 40/94 špecifikuje pravidlo 11 ods. 2 a 3 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94 (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189). Dôsledky nepredloženia vyhlásenia požadovaného ÚHVT sú konkrétne obsiahnuté v pravidle 11 ods. 3 nariadenia č. 2868/95. Ak teda prihlasovateľ v stanovenej lehote nepredloží vyhlásenie, ktoré ÚHVT požaduje, ÚHVT môže prihlášku úplne alebo sčasti zamietnuť.

               21

               V prejednávanej veci treba určiť, či odvolací senát na to, aby mohol voči žalobkyni namietať nepredloženie vyhlásenia v zmysle článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94, mohol oprávnene konštatovať, že jednak prvky „100“ a „300“ prihlasovaných ochranných známok nemali rozlišovaciu spôsobilosť a jednak, že ich zahrnutie do prihlasovaných ochranných známok mohlo vyvolať pochybnosti v súvislosti s rozsahom ochrany týchto ochranných známok.

               22

               Po prvé, pokiaľ ide o prítomnosť prvkov bez rozlišovacej spôsobilosti v prihlasovaných ochranných známkach, treba spresniť, že odvolací senát sa sčasti odvolal na svoje rozhodnutie zo 7. augusta 2006 (vec R 447/2006-4) týkajúce sa prihlášky slovnej ochrannej známky 1000 (bod 18 napadnutých rozhodnutí). V tejto súvislosti treba uviesť, že v súlade s ustálenou judikatúrou možno rozhodnutie považovať za dostatočne odôvodnené, pokiaľ sa výslovne odvoláva na iný dokument, ktorý bol doručený žalobcovi, ako to je v prejednávanej veci [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z , Reber/ÚHVT — Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (Mozart), T-304/06, Zb. s. II-1927, bod 48 a tam citovanú judikatúru].

               23

               V rozhodnutí zo 7. augusta 2006 odvolací senát v zásade konštatoval, že číslica 1000 mohla slúžiť na označenie obsahu brožúr a periodík patriacich do triedy 16. Odvolal sa na toto rozhodnutie, aby v prejednávanej veci potvrdil, že prvky „100“ a „300“ môžu označovať množstvo, obsah alebo vydanie predmetných výrobkov patriacich do triedy 16. Okrem toho konštatoval, že tieto prvky môžu označovať rôzne zložky predmetných výrobkov patriacich do triedy 28.

               24

               Aj keby sa odvolací senát v tejto súvislosti nevyjadril, treba uviesť, že tieto výrobky oslovujú širokú verejnosť. Keďže číslice 100 a 300 sú zrozumiteľné vo všetkých jazykoch Spoločenstva, dotknutá verejnosť sa tak skladá z priemerných spotrebiteľov dotknutých výrobkov v celom Európskom spoločenstve.

               25

               V prejednávanej veci číslice 100 a 300 odkazujú na množstvo a priemerný spotrebiteľ ich bude bezprostredne a bez ďalšieho uvažovania vnímať ako opis vlastností dotknutých výrobkov, najmä množstva plagátov v predajných balíkoch, počtu strán publikácií alebo množstva jednotlivých kúskov puzzle a hádaniek, ktoré určujú ich stupeň obtiažnosti, čiže základných vlastností pre rozhodnutie o kúpe. Verejnosť bude teda vnímať tieto číselné prvky ako prvky poskytujúce informácie o označených výrobkoch, a nie ako prvky označujúce pôvod dotknutých výrobkov.

               26

               Tento záver nemožno vyvrátiť tvrdeniami žalobkyne, ktoré odvodzuje z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa posúdenia rozlišovacej spôsobilosti zložených označení. V prejednávanej veci totiž nejde o posúdenie rozlišovacej spôsobilosti ochranných známok zložených z prvkov, ktoré pri samostatnom posúdení nemajú rozlišovaciu spôsobilosť. Ide o posúdenie rozlišovacej spôsobilosti týchto prvkov na účely vylúčenia neoprávneného rozsahu výlučného práva vyplývajúceho z ochranných známok. Posúdenie rozlišovacej spôsobilosti prvkov prihlasovaných ochranných známok v rámci článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94 tak netreba vykonať vo vzťahu k celkovému dojmu, ktorý tieto ochranné známky vyvolávajú, ale vo vzťahu k prvkom, ktoré ich tvoria.

               27

               Po druhé, pokiaľ ide o existenciu pochybností o rozsahu ochrany, odvolací súd v bodoch 19 napadnutých rozhodnutí tvrdil, že nemožno určiť, ktoré prvky prihlasovaných ochranných známok určujú ich rozlišovaciu spôsobilosť, čo môže vyvolať pochybnosti o rozsahu poskytovanej ochrany. V prejednávanej veci sú totiž obrazové prvky prihlasovaných ochranných známok, teda farby, rámovanie, stužky a použitý typ písma, príliš nevýrazné, aby sa uchovali vo vnímaní spotrebiteľov. Naopak číslice ako jediné slovné prvky môžu viac pritiahnuť pozornosť dotknutých spotrebiteľov, a majú preto dominantné postavenie v celkovom dojme, ktorý prihlasované ochranné známky vyvolávajú.

               28

               Pokiaľ by nebola stanovená žiadna podmienka na zápis prihlasovaných ochranných známok, mohlo by to vyvolať dojem, že k prvkom „100“ a „300“ sa vzťahujú výlučné práva, čo by bránilo ich použitiu v iných ochranných známkach. Odvolací senát preto oprávnene konštatoval, že zahrnutie týchto označení do prihlasovaných ochranných známok mohlo vyvolať pochybnosti o rozsahu poskytovanej ochrany.

               29

               V listoch z 15. júna 2007 však žalobkyňa odmietla urobiť vyhlásenia, ktorými by sa vzdala výlučných práv k uvedeným prvkom a dovolávala sa spôsobilosti číslic 100 a 300 na zápis. Tieto listy boli navyše doručené po uplynutí dvojmesačnej lehoty stanovenej predsedom odvolacieho senátu a žalobkyňa nebola schopná preukázať, napriek svojim tvrdeniam na pojednávaní, že jej bola poskytnutá dodatočná lehota. Keďže žalobkyňa nepredložila vyhlásenia podľa článku 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94, ako aj pravidla 11 ods. 2 nariadenia č. 2868/95, odvolací senát oprávnene zamietol zápis prihlasovaných ochranných známok v zmysle pravidla 11 ods. 3 nariadenia č. 2868/95.

               30

               Tento záver nemožno vyvrátiť tvrdením, ktoré žalobkyňa odvodzuje zo skutočnosti, že číslice 100 a 200, ktorých grafický dizajn bol jednoduchší ako dizajn prihlasovaných ochranných známok, ÚHVT zapísal ako ochranné známky Spoločenstva pre výrobky patriace do tried 16 a 28. V tejto súvislosti treba uviesť, že zákonnosť rozhodnutí odvolacieho senátu sa musí posudzovať výlučne na základe nariadenia č. 40/94, a nie na základe rozhodovacej praxe ÚHVT [rozsudky Súdu prvého stupňa z 21. apríla 2004, Concept/ÚHVT (ECA), T-127/02, Zb. s. II-1113, bod 71, a z , Euro-Information/ÚHVT (CYBERCREDIT, CYBERGESTION, CYBERGUICHET, CYBERBOURSE a CYBERHOME), T-211/06, T-213/06, T-245/06, T-155/07 a T-178/07, neuverejnený v Zbierke, bod 44]. Okrem toho v rozsahu, v akom sa toto tvrdenie má vykladať ako tvrdenie založené na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, z ustálenej judikatúry vyplýva, že tejto zásady sa možno dovolávať len v rámci dodržania zásady zákonnosti, podľa ktorej sa nikto nemôže vo svoj prospech dovolávať nezákonnosti, ku ktorej došlo v prospech iného [rozsudky Súdu prvého stupňa z , Streamserve/ÚHVT (STREAMSERVE), T-106/00, Zb. s. II-723, bod 67, a z , Camper/ÚHVT — JC (BROTHERS by CAMPER), T-43/05, neuverejnený v Zbierke, body 93 až 95].

               31

               Z uvedeného teda vyplýva, že prvý žalobný dôvod treba zamietnuť.

               32

               Vzhľadom na to, že odvolací senát neoprel napadnuté rozhodnutia o neexistenciu rozlišovacej spôsobilosti a opisného charakteru prihlasovaných ochranných známok posudzovaných podľa celkového dojmu, ktorý vyvolávajú, ale o skutočnosť, že sa skladajú z prvkov, na ktoré sa vzťahuje článok 38 ods. 2 nariadenia č. 40/94, je druhý a tretí žalobný dôvod, ktoré sa zakladajú na porušeniach článku 7 ods. 1 písm. b) a článku 7 ods. 1 písm. c) nariadenia č. 40/94, neúčinný.

               33

               Prejednávané žaloby teda musia byť zamietnuté v celom rozsahu.

         O trovách

               34

               Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom ÚHVT.

               Z týchto dôvodov
               SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloby sa zamietajú.

                           2.

                           Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. je povinná nahradiť trovy konania.

                     Pelikánová
                     Jürimäe
                     Soldevila Fragoso
                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 19. novembra 2009.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: poľština.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (samosudca) z 12. decembra 2007. # Carlo Pagliacci proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Verejné výberové konania. # Vec T-307/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (samosudca)
      z 12. decembra 2007
      Vec T‑307/04
      Carlo Pagliacci
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Verejné výberové konania – Nezapísanie do zoznamu úspešných uchádzačov – Porušenie oznámenia o výberovom konaní – Požadované diplomy a odborná prax“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia výberovej komisie výberového konania COM/A/1/02, ktorým bolo žalobcovi
         udelená nedostatočná známka zo skúšok na zapísanie do zoznamu úspešných uchádzačov

      Rozhodnutie:  Rozhodnutie výberovej komisie výberového konania COM/A/1/02, ktorým bolo C. Pagliaccimu udelená nedostatočná známka zo skúšok
         na zapísanie do zoznamu úspešných uchádzačov sa zrušuje. Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      Úradníci – Výberové konanie – Výberové konanie na základe kvalifikácie a skúšok – Podmienky pripustenia
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha III článok 1)
      Výberová komisia výberového konania na základe kvalifikácie a skúšok je zodpovedná za posúdenie v každom jednotlivom prípade,
         či predložené diplomy alebo odborná prax každého uchádzača zodpovedajú úrovni, ktorú vyžaduje služobný poriadok a oznámenie
         o výberovom konaní. Výberová komisia v tejto súvislosti disponuje širokou mierou voľnej úvahy a Súd prvého stupňa sa musí
         obmedziť na overenie, či sa pritom nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia.

      Výberová komisia je však bez ohľadu na jej širokú mieru voľnej úvahy viazaná znením oznámenia o výberovom konaní. Výberová
         komisia sa teda dopustí zjavne nesprávneho posúdenia, keď umožní účasť na výberovom konaní uchádzačovi, ktorého diplom o ukončení
         štúdia nespĺňa podmienky oznámenia o výberovom konaní.

      (pozri body 36 – 38 a 43)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 28. novembra 1991, Van Hecken/HSV, T‑158/89, Zb. s. II‑1341, bod 22; Súd prvého stupňa, 11. februára
         1999, Mertens/Komisia, T‑244/97, Zb. VS s. I‑A‑23, II‑91, bod 44; Súd prvého stupňa, 21. novembra 2000, Carrasco Benítez/Komisia,
         T‑214/99, Zb. VS s. I‑A‑257, II‑1169, bod 69; Súd prvého stupňa, 13. marca 2002, Bal/Komisia, T‑139/00, Zb. VS s. I‑A‑33,
         II‑139, bod 35; Súd prvého stupňa, 13. marca 2002, Martínez Alarcón a i./Komisia, T‑357/00, T‑361/00, T‑363/00 a T‑364/00,
         Zb. VS s. I‑A‑37, II‑161, bod 61 a citovaná judikatúra; Súd prvého stupňa, 28. novembra 2002, Pujals Gomis/Komisia, T‑332/01,
         Zb. VS s. I‑A‑233, II‑1155, body 39 až 41; Súd prvého stupňa, 11. mája 2005, de Stefano/Komisia, T‑25/03, Zb. VS s. I‑A‑125,
         II‑573, bod 34 a citovaná judikatúra