title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 30. júna 2005.#Katja Candolin, Jari-Antero Viljaniemi a Veli-Matti Paananen proti Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola a Jarno Ruokoranta.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Korkein oikeus - Fínsko.#Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom - Smernice 84/5/EHS a 90/232/EHS - Úprava zodpovednosti za škodu - Účasť spolujazdca na ujme - Vylúčenie alebo obmedzenie práva na odškodnenie.#Vec C-537/03.

text:
      Vec C‑537/03
      Katja Candolin a i.
      proti
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola a Jarno Ruokoranta
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Korkein oikeus)
      „Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom – Smernice 84/5/EHS a 90/232/EHS – Úprava zodpovednosti za škodu – Účasť spolujazdca na ujme – Vylúčenie alebo obmedzenie práva na odškodnenie“
      Návrhy prednesené 10. marca 2005 – generálny advokát L. A. Geelhoed
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 30. júna 2005
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom – Smernice 72/166, 84/5 a 90/232 –
            Určenie úpravy zodpovednosti za škodu uplatniteľnú na nehody vyplývajúce z prevádzky motorových vozidiel – Podmienky obmedzenia
            práva na odškodnenie prostredníctvom povinného poistenia založené na účasti spolujazdca, ktorý je obeťou nehody, na ujme –
            Právomoc členských štátov – Hranice – Vplyv postavenia „majiteľ vozidla“ na dotknutého spolujazdca – Neexistencia
      (Smernica Rady 72/166, článok 3 ods. 1; smernica 84/5, článok 2 ods. 1, a smernica 90/232, článok 1)
      Z predmetu smerníc 72/166, 84/5 a 90/232 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti
         za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ako aj z ich znenia vyplýva, že ich cieľom nie je harmonizácia zodpovednosti
         za škodu členských štátov a že podľa súčasného práva Spoločenstva členské štáty môžu voľne upraviť zodpovednosť za škodu uplatniteľnú
         na nehody vyplývajúce z prevádzky motorových vozidiel a najmä podmienky obmedzenia práva na odškodnenie prostredníctvom povinného
         poistenia vozidla z dôvodu účasti na ujme spolujazdca, ktorý je obeťou nehody.

      Členské štáty však musia vykonávať svoje právomoci v súlade s právom Spoločenstva, a teda s článkom 3 ods. 1 smernice 72/166,
         článkom 2 ods. 1 smernice 84/5 a článkom 1 smernice 90/232, ktorých cieľom je zabezpečiť, aby povinné poistenie vozidiel umožnilo
         všetkým spolujazdcom, obetiam nehody spôsobenej vozidlom, odškodnenie za ujmu, ktorú utrpeli. Vnútroštátne ustanovenia, ktoré
         upravujú odškodnenie nehôd vyplývajúcich z prevádzky motorových vozidiel, nemôžu teda obrať uvedené ustanovenia o ich potrebný
         účinok.

      Tak by to bolo v prípade, ak by na základe účasti spolujazdca na vzniku ujmy vnútroštátna právna úprava definovaná na všeobecných
         a abstraktných zásadách vylučovala pre spolujazdca právo na odškodnenie prostredníctvom povinného poistenia vozidla, alebo
         by takéto právo neprimerane obmedzovala. Skutočnosť, že dotknutý spolujazdec je majiteľom vozidla, ktorého vodič spôsobil
         nehodu, nemá v tomto ohľade žiaden dôsledok.

      (pozri body 24, 27 – 29, 31, 35 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 30. júna 2005 (*)

      „Povinné poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú automobilom – Smernice 84/5/EHS a 90/232/EHS – Úprava zodpovednosti za škodu – Účasť spolujazdca na ujme – Vylúčenie alebo obmedzenie práva na odškodnenie“
      Vo veci C‑537/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Korkein oikeus (Fínsko)
         z 19. decembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 22. decembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Katja Candolin,

      Jari-Antero Viljaniemi,

      Veli-Matti Paananen
      proti
      Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola,

      Jarno Ruokoranta,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Lenaerts, J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), E. Juhász a M. Ilešič,
      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. januára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Paananen, v zastúpení: M. Hunnakko, asianajaja,
      –       Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola, v zastúpení: M. Mäkelä, splnomocnený zástupca,
      –       fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä, splnomocnená zástupkyňa,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma, splnomocnený zástupca,
      –       rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –       švédska vláda, v zastúpení: K. Norman, splnomocnená zástupkyňa,
      –       nórska vláda, v zastúpení: I. Djupvik, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci T. Nordby, advocate,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Traversa a M. Huttunen, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 10. marca 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. ES
         L 8, 1984, s. 17; Mim. vyd. 06/007, s. 3, ďalej len „druhá smernica“) a tretej smernice Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
         (Ú. v. ES L 129, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 249, ďalej len „tretia smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v súvislosti so sporom medzi pani K. Candolin, ako aj pánmi Viljaniemim a Paananenom, a poisťovacou
         spoločnosťou Vahinkovakuutusosakeyhtiö Pohjola (ďalej len „Pohjola“) a pánom Ruokorantom o odškodnenie, ktoré sa im malo poskytnúť
         po automobilovej nehode.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Podľa článku 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti
         (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 10, ďalej len „prvá smernica“):

      „Každý členský štát prijme v súlade s článkom 4 všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú
         prevádzkou vozidiel obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky
         tohto krytia sa určia na základe týchto opatrení.“

      4       Siedme a deviate odôvodnenia druhej smernice znejú takto:
      „Keďže je v záujme poškodených, aby boli účinky určitých výnimiek obmedzené na vzťah medzi poisťovateľom a osobou zodpovednou
         za nehodu; …

      …
      keďže rodinným príslušníkom poisteného, vodičovi alebo akejkoľvek inej zodpovednej osoby, by mala byť zabezpečená ochrana
         porovnateľná s ochranou poskytovanou tretím stranám, v každom prípade, pokiaľ ide o ich osobné ujmy“.

      5       Článok 2 ods. 1 druhej smernice stanovuje:
      „Každý členský štát prijme vhodné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že všetky právne predpisy alebo zmluvné ustanovenia obsiahnuté
         v poistnej zmluve vydanej v súlade s článkom 3 ods. 1 smernice 72/166/EHS, ktorá vylučuje z poistenia používanie alebo riadenie
         vozidla:

      –       osobami, ktoré nie sú výslovne alebo nevýslovne oprávnené, alebo
      –       osobami, ktoré nevlastnia preukaz umožňujúci im viesť príslušné vozidlo, alebo
      –       osobami, ktoré nezabezpečili zákonné technické požiadavky týkajúce sa stavu a bezpečnosti príslušného vozidla,
      sa považujú pre účely článku 3 ods. 1 smernice 72/166/EHS za neplatné, pokiaľ ide o nároky tretích osôb, poškodených nehodou.
      Avšak právne predpisy alebo ustanovenia uvedené v prvej zarážke sa môžu uplatniť voči osobám, ktoré dobrovoľne vstúpili do
         vozidla, ktoré spôsobilo škodu alebo ujmu, v prípade keď poisťovateľ môže preukázať, že vedeli, že vozidlo bolo odcudzené.

      …“
      6       Článok 1 tretej smernice stanovuje:
      „Bez toho, aby bol dotknutý druhý pododsek článku 2 ods. 1 smernice 84/5/EHS, poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 smernice
         72/166/EHS bude pokrývať zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča vyplývajúce z prevádzky
         vozidla.

      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      7       V čase, keď nastali skutkové okolnosti vnútroštátneho sporu, § 7 ods. 1 a 3 zákona o poistení motorových vozidiel [liikennevakuutuslaki
         (279/1959)] z 26. júna 1959, v znení zákona 656/1994, znel takto:

      „1.      Ak ten, kto utrpel ujmu pri dopravnej nehode, sám prispel k jej vzniku, odškodnenie utrpenej ujmy inej ako na zdraví môže
         byť vylúčené alebo znížené podľa druhu zavinenia, spôsobu riadenia motorového vozidla a iných okolností, ktoré viedli k nehode.
         Ak táto osoba spôsobila ujmu na zdraví, ktorú utrpela, úmyselne alebo z nedbanlivosti, bude jej poskytnutá náhrada škody iba
         do tej miery, do akej iné okolnosti prispeli k vzniku ujmy.

      …
      3.      Ak si osoba spôsobila ujmu na zdraví, ktorú utrpela, riadením motorového vozidla tak, že v čase riadenia alebo potom dosiahol
         alkohol v jej krvi aspoň 1,2 promile alebo pri nafúkaní vzduch obsahoval aspoň 0,6 miligramov alkoholu na liter vydýchnutého
         vzduchu, alebo ak spôsobila nehodu pod vplyvom alkoholu a/alebo inej omamnej látky, ktorá značne oslabila jej schopnosť konať
         bez toho, aby sa dopustila chyby, poistka pokrýva odškodnenie iba vtedy, ak na to existuje osobitný dôvod. Vyššie uvedené
         ustanovenia o práve na odškodnenie vodiča sa tiež použijú na spolujazdca, ktorý sa nachádzal vo vozidle v čase nehody, ak
         poznal alebo mal poznať stav vodiča.“

      8       Na základe odôvodneného stanoviska Komisie Európskych spoločenstiev zaslaného Fínskej republike 20. marca 2002 bola druhá
         veta § 7 ods. 3 zmenená a doplnená zákonom 548/2002. Podľa tohto nového ustanovenia:

      „Odškodnenie spolujazdca, ktorý sa v čase nehody nachádzal vo vozidle, ktoré riadil vodič v stave opísanom v predchádzajúcom
         odseku, môže byť primerane znížené na základe jeho vlastnej účasti na ujme.“

      9       Od nadobudnutia účinnosti zákona 1144/2002, t. j. od 1. februára 2003, znie § 7 ods. 1 zákona o poistení motorových vozidiel
         takto:

      „Ak osoba úmyselne prispela k ujme na zdraví, ktorú utrpela, bude jej poskytnuté odškodnenie iba do tej miery, do akej iné
         okolnosti prispeli k vzniku ujmy. Ak osoba vážnou nedbanlivosťou prispela k ujme na zdraví, ktorú utrpela, môže byť jej odškodnenie
         vylúčené alebo znížené, ak je to spravodlivé so zreteľom na okolnosti.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10     Pani T. Candolin, matka pani K. Candolin, a páni Viljaniemi a Paananen spolu cestovali 21. apríla 1997 v aute pána Paananena,
         ktoré riadil v ten deň pán Ruokoranta. V priebehu tejto cesty došlo k dopravnej nehode, pri ktorej zomrela pani T. Candolin
         a ostatní spolujazdci utrpeli ťažké zranenia.

      11     Z rozhodnutia o začatí prejudiciálneho konania vyplýva, že vodič a všetci spolujazdci boli v stave opilosti.
      12     Porin käräjäoikeus (súd prvého stupňa v Pori) odsúdil pána Ruokorantu na trest odňatia slobody a uložil mu povinnosť nahradiť
         škodu panej K. Candolin, ako aj pánom Viljaniemimu a Paananenovi. Čo sa týka otázky odškodnenia poisťovateľom Pohjola, tento
         súd usúdil, že spolujazdci si mali všimnúť, že vodič je opitý, a rozhodol, že v zásade žiaden z nich nemá nárok podľa § 7
         ods. 3 zákona o poistení motorových vozidiel, v znení zákona 656/1994, na odškodnenie zo strany uvedenej poisťovacej spoločnosti.
         Ak však existuje v zmysle tohto ustanovenia „osobitný dôvod“ na odškodnenie, Pohjola môže byť povinná poskytnúť toto odškodnenie.
         So zreteľom na vážne zranenia pána Paananena a skutočnosť, že pán Ruokoranta vzhľadom na svoje finančné pomery nebude pravdepodobne
         schopný zaplatiť mu náhradu škody, Porin käräjäoikeus rozhodol, že Pohjola ju musí zaplatiť. Naproti tomu usúdil, že vo vzťahu
         k pani K. Candolin a pánovi Viljaniemimu sa nemožno dovolávať žiadneho „osobitného dôvodu“.

      13     V odvolacom konaní Turun hovioikeus (odvolací súd v Turku) rozhodol, že škodu, ktorú bol pán Ruokoranta povinný nahradiť pánovi
         Paananenovi, nemôže miesto neho zaplatiť Pohjola.

      14     Pani K. Candolin, ako aj páni Viljaniemi a Paananen potom podali dovolanie proti rozsudku Turun hovioikeus na Korkein oikeus
         (Najvyšší súd). Navrhujú, aby ich náhrada škody bola zaplatená poisťovacou spoločnosťou na základe poistenia motorového vozidla.
         Pohjola namieta proti povinnosti odškodnenia z dôvodu, že ak spolujazdec nastúpi do vozidla, vediac, že riziko nehody je vyššie
         ako obvykle, musí tiež niesť zodpovednosť za svoje konanie.

      15     Korkein oikeus usúdiac, že právna úprava platná v čase skutkových okolností sa musí vykladať v súlade s právom Spoločenstva,
         rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Obmedzuje článok 1 tretej smernice…, podľa ktorého poistenie pokrýva zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú všetkým cestujúcim
         okrem vodiča, vyplývajúcu z prevádzky vozidla, alebo iný akt alebo zásada Spoločenstva možnosť zohľadniť vo vnútroštátnom
         práve dôsledky účasti spolujazdca na vzniku ujmy, ktorú utrpel, pri posudzovaní jeho práva na odškodnenie vyplývajúce z povinného
         poistenia motorového vozidla?

      2.      Je v súlade s právom Spoločenstva v prípade odlišnom od prípadu, ktorý upravuje článok 2 ods. 1 druhý pododsek druhej smernice...,
         na základe správania sa spolujazdca vylúčiť alebo obmedziť jeho práva na odškodnenie prostredníctvom povinného poistenia ujmy,
         ktorú utrpel pri nehode? Môže to tak byť napríklad v prípade, že osoba nastúpila do vozidla, aj keď si mohla všimnúť, že riziko
         nehody a ujmy je vyššie ako obvykle?

      3.      Odporuje právu Spoločenstva zohľadniť stav opilosti vodiča ako prvok, ktorý má vplyv na jeho schopnosť bezpečne riadiť motorové
         vozidlo?

      4.      Odporuje právu Spoločenstva posudzovať právo na odškodnenie prostredníctvom povinného poistenia utrpenej ujmy na zdraví majiteľom
         vozidla, ktorý povolil opitej osobe riadiť jeho vozidlo, prísnejšie ako právo ostatných spolujazdcov?“

       O prejudiciálnych otázkach
      16     Týmito otázkami, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či vnútroštátna právna úprava
         umožňuje na základe účasti spolujazdca na ujme, ktorú utrpel, vylúčenie alebo obmedzenie odškodnenia prostredníctvom povinného
         poistenia vozidla v rozpore s článkom 2 ods. 1 druhým pododsekom druhej smernice a článkom 1 tretej smernice a či je odpoveď
         na otázku odlišná, ak je spolujazdec majiteľom vozidla.

      17     Na úvod treba pripomenúť, že prvá, druhá a tretia smernica smerujú na jednej strane k zabezpečeniu voľného pohybu tak vozidiel
         bežne nachádzajúcich sa na území Spoločenstva, ako aj osôb na ich palube, a na druhej strane k zabezpečeniu porovnateľného
         zaobchádzania s obeťami nehôd spôsobených motorovými vozidlami bez ohľadu na to, kde presne na území Spoločenstva došlo k nehode
         (rozsudok z 28. marca 1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Zb. s. I‑1829, bod 13).

      18     Vo svetle cieľa ochrany obetí Súdny dvor rozhodol, že článok 3 ods. 1 prvej smernice bráni poisťovateľovi v možnosti odvolať
         sa na právne predpisy alebo zmluvné ustanovenia v snahe vylúčiť odškodnenie tretích osôb poškodených nehodou spôsobenou poisteným
         vozidlom (rozsudok Ruiz Bernáldez, už citovaný, bod 20).

      19     Súdny dvor už rozhodol, že článok 2 ods. 1 prvý pododsek druhej smernice iba pripomína túto povinnosť vo vzťahu k právnym
         predpisom a zmluvným ustanoveniam obsiahnutým v poistnej zmluve, ktorá vylučuje z poistenia používanie alebo riadenie vozidiel
         v osobitných prípadoch (osobami, ktoré nie sú na to oprávnené, ktoré nemajú vodičský preukaz alebo ktoré nezabezpečili zákonné
         technické požiadavky týkajúce sa stavu a bezpečnosti vozidla) (rozsudok Ruiz Bernáldez, už citovaný, bod 21).

      20     Odchylne od tejto povinnosti druhý pododsek uvedeného článku 2 ods. 1 stanovuje, že niektoré obete nemusia byť odškodnené
         poisťovateľom vzhľadom na okolnosti, ktoré sami vyvolali (osoby, ktoré nastúpili do vozidla, vediac, že je odcudzené) (rozsudok
         Ruiz Bernáldez, už citovaný, bod 21).

      21     Keďže ide o ustanovenie, ktoré stanovuje výnimku zo všeobecného pravidla, článok 2 ods. 1 druhý pododsek sa musí vykladať
         reštriktívne.

      22     Ako správne zdôraznil generálny advokát v bode 42 svojich návrhov, akýkoľvek iný výklad by umožnil členským štátom obmedziť
         odškodnenie tretích osôb poškodených dopravnými nehodami na určité okolnosti, čo sa snažia vylúčiť uvedené smernice.

      23     Z uvedeného vyplýva, že článok 2 ods. 1 druhý pododsek druhej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že právny predpis alebo
         zmluvné ustanovenie obsiahnuté v poistnej zmluve, ktorá vylučuje z poistenia používanie alebo riadenie vozidla, sa môže použiť
         na tretie osoby, obete dopravnej nehody, iba vtedy, ak poisťovateľ môže preukázať, že osoby dobrovoľne nastúpili do vozidla,
         ktoré spôsobilo škodu, s vedomím, že vozidlo je odcudzené.

      24     Vo vzťahu k vylúčeniu alebo obmedzeniu odškodnenia prostredníctvom povinného poistenia vozidla z dôvodu účasti na ujme spolujazdca,
         ktorý je obeťou nehody, z predmetu prvej, druhej a tretej smernice, ako aj z ich znenia vyplýva, že ich cieľom nie je harmonizácia
         zodpovednosti za škodu členských štátov a že podľa súčasného práva Spoločenstva členské štáty môžu voľne upraviť zodpovednosť
         za škodu uplatniteľnú na nehody vyplývajúce z prevádzky motorových vozidiel (rozsudok zo 14. septembra 2000, Mendes Ferreira
         a Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Zb. s. I‑6711, body 23 a 29).

      25     V tejto súvislosti Pohjola, ako aj fínska, nemecká, rakúska a nórska vláda tvrdia, že právo Spoločenstva nestanovuje žiadne
         obmedzenie pri posudzovaní významu účasti spolujazdca na vzniku ujmy, ktorú utrpel, podľa vnútroštátneho práva o občianskoprávnej
         zodpovednosti za škodu.

      26     Toto tvrdenie nemôže byť prijaté.
      27     Členské štáty musia vykonávať svoje právomoci v súlade s právom Spoločenstva, a teda s článkom 3 ods. 1 prvej smernice, článkom
         2 ods. 1 druhej smernice a článkom 1 tretej smernice, ktorých cieľom je zabezpečiť, aby povinné poistenie vozidiel umožnilo
         všetkým spolujazdcom, obetiam nehody spôsobenej vozidlom, odškodnenie za ujmu, ktorú utrpeli.

      28     Vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú odškodnenie nehôd vyplývajúcich z prevádzky motorových vozidiel, nemôžu obrať uvedené
         ustanovenia o ich potrebný účinok.

      29     Tak by to bolo v prípade, ak by na základe účasti spolujazdca na vzniku ujmy vnútroštátna právna úprava definovaná na všeobecných
         a abstraktných zásadách vylučovala pre spolujazdca právo na odškodnenie prostredníctvom povinného poistenia vozidla, alebo
         by takéto právo neprimerane obmedzovala.

      30     Odškodnenie poškodeného môže byť obmedzené iba vo výnimočných prípadoch na základe konkrétneho posúdenia.
      31     Pri posudzovaní existencie týchto výnimočných prípadov a primeranosti obmedzenia odškodnenia vykonanom vnútroštátnym sudcom
         nemá skutočnosť, že dotknutý spolujazdec je majiteľom vozidla, ktorého vodič spôsobil nehodu, žiaden dôsledok.

      32     Článok 1 tretej smernice iba stanovuje rozlíšenie medzi vodičom a ostatnými spolujazdcami, pretože určuje, že uvedené poistenie
         zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorového vozidla bude pokrývať zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú všetkým
         cestujúcim okrem vodiča.

      33     Okrem toho z cieľov ochrany spomínaných v bodoch 18 až 20 tohto rozsudku vyplýva, že právne postavenie majiteľa vozidla, ktorý
         sa v ňom nachádzal v čase nehody ako spolujazdec, sa považuje za postavenie ktoréhokoľvek iného spolujazdca poškodeného nehodou.

      34     Tento výklad podporuje vývoj právnej úpravy Spoločenstva. Siedme odôvodnenie druhej smernice uvádza, že je v záujme poškodených,
         aby boli účinky určitých výnimiek obmedzené na vzťah medzi poisťovateľom a osobou zodpovednou za nehodu. S cieľom zabezpečiť
         im porovnateľnú ochranu s ochranou poskytovanou tretím osobám – obetiam, ako to vyplýva z deviateho odôvodnenia tejto smernice,
         článok 3 tejto smernice rozširuje rozsah pokrytia poistkou na ujmu na zdraví rodinných príslušníkov poistenej osoby alebo
         inej zodpovednej osoby. Článok 1 tretej smernice upravuje ešte širšiu ochranu tým, že stanovuje odškodnenie ujmy na zdraví
         spôsobenej všetkým cestujúcim okrem vodiča. Majiteľ vozidla ako spolujazdec teda nie je vylúčený z odškodnenia.

      35     So zreteľom na vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na položené otázky tak, že za okolností, akými sú okolnosti vnútroštátneho
         konania, je vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje na základe účasti spolujazdca na ujme, ktorú utrpel, vylúčenie alebo
         neprimerané obmedzenie odškodnenia prostredníctvom povinného poistenia vozidla, v rozpore s článkom 2 ods. 1 druhej smernice
         a článkom 1 tretej smernice. Skutočnosť, že dotknutý spolujazdec je majiteľom vozidla, ktorého vodič spôsobil nehodu, nemá
         žiaden dôsledok.

       O trovách
      36     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Za okolností, akými sú okolnosti vnútroštátneho konania, je vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje na základe účasti spolujazdca
            na ujme, ktorú utrpel, vylúčenie alebo neprimerané obmedzenie odškodnenia prostredníctvom povinného poistenia vozidla, v rozpore
            s článkom 2 ods. 1 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a článkom 1 tretej smernice Rady 90/232/EHS zo
            14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou
            motorových vozidiel. Skutočnosť, že dotknutý spolujazdec je majiteľom vozidla, ktorého vodič spôsobil nehodu, nemá žiaden
            dôsledok.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 21. februára 2008.#Malina Klöppel proti Tiroler Gebietskrankenkasse.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Oberlandesgericht Innsbruck - Rakúsko.#Právo na rakúsky príspevok na starostlivosť o dieťa - Nezohľadnené obdobia poberania rodinných dávok v inom členskom štáte - Nariadenie (EHS) č. 1408/71.#Vec C-507/06.

text:
      Vec C‑507/06
      Malina Klöppel
      proti
      Tiroler Gebietskrankenkasse
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Oberlandesgericht Innsbruck)
      „Právo na rakúsky príspevok na starostlivosť o dieťa – Nezohľadnené obdobia poberania rodinných dávok v inom členskom štáte – Nariadenie (EHS) č. 1408/71“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Rovnosť zaobchádzania – Príspevok na starostlivosť o dieťa
      (Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 3 ods. 1)
      Článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 odporuje, ak členský štát odmietne na účely poskytnutia rodinnej dávky, akou je príspevok
         na starostlivosť o dieťa, zohľadniť obdobie poberania porovnateľnej dávky v inom členskom štáte rovnakým spôsobom, ako keby
         bola táto dávka poskytovaná na jeho vlastnom území.

      Zásada zákazu diskriminácie, ako ju stanovuje článok 39 ods. 2 ES a vyjadruje v oblasti sociálneho zabezpečenia migrujúcich
         pracovníkov už citovaný článok 3 ods. 1, totiž zakazuje nielen zjavnú diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti príjemcov
         dávok systémov sociálneho zabezpečenia, ale aj akúkoľvek skrytú formu diskriminácie, ktorá pri uplatňovaní iných kritérií
         rozlišovania v skutočnosti vedie k rovnakému výsledku. Preto treba podmienky vnútroštátneho práva, ktoré sa síce uplatňujú
         bez rozdielu štátnej príslušnosti, no dotýkajú sa predovšetkým alebo vo veľkej väčšine prípadov migrujúcich pracovníkov, ako
         aj podmienky, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu, no ktoré môžu vlastní pracovníci splniť ľahšie ako migrujúci pracovníci alebo
         ktoré môžu pôsobiť najmä v neprospech týchto migrujúcich pracovníkov, považovať za nepriamo diskriminačné.

      (pozri body 17, 18, 22 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 21. februára 2008 (*)

      „Právo na rakúsky príspevok na starostlivosť o dieťa – Nezohľadnené obdobia poberania rodinných dávok v inom členskom štáte – Nariadenie (EHS) č. 1408/71“
      Vo veci C‑507/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Innsbruck
         (Rakúsko) z 30. novembra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 13. decembra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Malina Klöppel
      proti
      Tiroler Gebietskrankenkasse,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia L. Bay Larsen, K. Schiemann (spravodajca), P. Kūris a C. Toader,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pani Klöppel, v zastúpení: D. Rief,
      –        Tiroler Gebietskrankenkasse, v zastúpení: A. Bramböck, splnomocnená zástupkyňa,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 3 a 72 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971
         o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov,
         ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra
         1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES)
         č. 1386/2001 z 5. júna 2001 (Ú. v. ES L 187, s. 1; Mim. vyd. 05/004, s. 129, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), ako aj článku
         10a nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. marca 1972, ktorým sa stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia (EHS) č. 1408/71,
         v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením č. 118/97, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 410/2002
         z 27. februára 2002 (Ú. v. ES L 62, s. 17; Mim. vyd. 05/004, s. 209, ďalej len „nariadenie č. 574/72“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Klöppel a Tiroler Gebietskrankenkasse týkajúceho sa dĺžky doby, počas ktorej
         má pani Klöppel v Rakúsku nárok na príspevok na starostlivosť o dieťa.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Podľa článku 3 nariadenia č. 1408/71 nazvaného „Rovnaké zaobchádzanie“:

      „1.      Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na
         ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov členského štátu
         ako štátni príslušníci tohto štátu.

      …“
      4        Článok 4 nariadenia č. 1408/71 nazvaný „Vecná pôsobnosť“ stanovuje:

      „1.      Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
      …
      h)      rodinné dávky.
      …“
      5        Článok 72 nariadenia č. 1408/71 nazvaný „Úhrn dôb poistenia, zamestnania alebo samostatnej zárobkovej činnosti“ stanovuje:

      „Ak právne predpisy členského štátu podmieňujú nadobudnutie nároku na dávky dosiahnutím dôb poistenia, zamestnania alebo samostatnej
         zárobkovej činnosti, príslušná inštitúcia tohto štátu započíta na tieto účely, v nevyhnutnom rozsahu, doby poistenia, zamestnania
         alebo samostatnej zárobkovej činnosti v každom inom členskom štáte, ako keby tieto obdobia boli dosiahnuté podľa právnych
         predpisov, ktoré táto inštitúcia uplatňuje.“

      6        Podľa článku 10a nariadenia č. 574/72 nazvaného „Pravidlá uplatňované v prípadoch, keď sa na zamestnanca alebo samostatne
         zárobkovo činnú osobu postupne vzťahujú právne predpisy viacerých členských štátov počas rovnakého obdobia alebo jeho časti“:

      „Ak sa na zamestnanca alebo samostatne zárobkovo činnú osobu postupne vzťahujú právne predpisy dvoch členských štátov počas
         obdobia medzi dvomi dňami splatnosti rodinných dávok, ako stanovujú právne predpisy jedného alebo obidvoch členských štátov,
         použijú sa nasledujúce pravidlá:

      a)      Rodinné dávky, ktoré si môže dotknutá osoba nárokovať vzhľadom na to, že sa na ňu vzťahujú právne predpisy každého jedného
         z týchto členských štátov, zodpovedajú počtu denných dávok splatných podľa príslušných právnych predpisov. Ak takéto právne
         predpisy neustanovujú denné dávky, rodinné dávky sa poskytujú úmerne k dĺžke obdobia, počas ktorého sa na dotknutú osobu vzťahovali
         právne predpisy každého jedného členského štátu, vzhľadom na obdobie stanovené príslušnými právnymi predpismi.

      b)      Ak určitá inštitúcia poskytovala rodinné dávky počas obdobia, kedy mali byť tieto dávky poskytované inou inštitúciou, tieto
         inštitúcie si navzájom vyrovnajú platby.

      …“
       Rakúska právna úprava
      7        § 5 zákona o príspevku na starostlivosť o dieťa (Kinderbetreuungsgeldgesetz) z 8. augusta 2001 (BGBl. I, 103/2001, ďalej len
         „KBGG“) stanovuje:

      „1.      Príspevok na starostlivosť o dieťa sa vypláca maximálne do dovŕšenia 36. mesiaca veku dieťaťa, pokiaľ nie je ďalej uvedené
         inak.

      2.      Ak poberá príspevok na starostlivosť o dieťa len jeden z rodičov, prináleží mu len do dovŕšenia 30. mesiaca veku dieťaťa.
         Ak poberá príspevok na starostlivosť o dieťa aj druhý rodič, predlžuje sa dĺžka trvania nároku po 30. mesiaci veku dieťaťa
         o obdobie, v ktorom druhý rodič požaduje príspevok na starostlivosť o dieťa, maximálne však do 36. mesiaca veku dieťaťa.

      3.      Poberanie príspevku na starostlivosť o dieťa sa môže striedať medzi oboma rodičmi, pričom striedanie je možné dvakrát pri
         každom dieťati. …“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      8        Pani Klöppel, nemecká štátna príslušníčka a štátna zamestnankyňa spolkovej krajiny Severné Porýnie‑Vestfálsko, má bydlisko
         v Rakúsku a je zamestnaná ako učiteľka na gymnáziu v Nemecku. Do 18. augusta 2004 mala bydlisko v Nemecku, kde sa 11. apríla
         2004 narodila jej dcéra. Pán Kraler, rakúsky štátny príslušník, druh pani Klöppel a otec tohto dieťaťa, býval od 1. marca
         2004 v spoločnej domácnosti so svojou družkou, aby jej mohol pomáhať pri pôrode a starať sa o toto dieťa po jeho narodení.
         Na tieto účely dostal pán Kraler od univerzity v Innsbrucku, svojho zamestnávateľa v Rakúsku, neplatenú dovolenku. Pani Klöppel
         dostala neplatenú dovolenku na celý pracovný úväzok od 22. júla 2004 do 10. apríla 2007.

      9        Po narodení ich dcéry dostávali pani Klöppel a pán Kraler, ktorí mali v tom čase bydlisko v Nemecku, príspevok na výchovu
         poskytovaný týmto členským štátom, pričom pán Kraler dostával tento príspevok v období od 11. apríla do 11. augusta 2004.

      10      Od 18. augusta 2004 sa pani Klöppel a pán Kraler spolu so svojím dieťaťom usadili v Rakúsku, kde začal pán Kraler opäť pracovať.

      11      Od tohto dátumu až do 11. októbra 2006 dostávala pani Klöppel rakúsky príspevok na starostlivosť o dieťa. Rozhodnutím z 3. mája
         2006 zamietol Tiroler Gebietskrankenkasse jej žiadosť o predĺženie doby poskytovania príspevku do 10. apríla 2007. Toto zamietnutie
         vychádzalo z § 5 ods. 2 KBGG, ktorý stanovuje, že ak poberá príspevok na starostlivosť o dieťa len jeden z rodičov, prináleží
         mu len do dovŕšenia 30. mesiaca veku dotknutého dieťaťa, ale ak poberá (alebo poberal) príspevok aj druhý rodič, možno ho
         poberať do veku 36 mesiacov, pričom rodičia poberajú príspevok striedavo. Skutočnosť, že pán Kraler poberal príspevok na výchovu
         v Nemecku od 11. apríla do 11. augusta 2004, však nebola zohľadnená v čase skúmania práva pani Klöppel na príspevok na starostlivosť
         o dieťa počas obdobia 36 mesiacov.

      12      Pani Klöppel podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu.

      13      Landesgericht Innsbruck potvrdil argumentáciu Tiroler Gebietskrankenkasse a zamietol žalobu pani Klöppel a rozhodol, že má
         nárok na príspevok na starostlivosť o dieťa iba počas 30 mesiacov.

      14      Pani Klöppel podala odvolanie proti tomuto rozhodnutiu a za týchto okolností Oberlandesgericht Innsbruck rozhodol prerušiť
         konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 72 nariadenia… č. 1408/71… v spojení s článkom 3 tohto nariadenia, ako aj článkom 10a nariadenia… č. 574/72…
         vykladať v tom zmysle, že sa na doby poberania rodinných dávok v členskom štáte [v tomto prípade Spolkovej republike Nemecko,
         spolkový príspevok na výchovu dieťaťa (Bundeserziehungsgeld)] vzťahuje rovnosť zaobchádzania na účely oprávnenia poberať porovnateľnú
         dávku v inom členskom štáte [v tomto prípade Rakúsku, príspevok na starostlivosť o dieťa (Kinderbetreuungsgeld)], a preto
         treba na účely nároku na príspevok v druhom štáte na tieto doby hľadieť ako na doby poskytovania v druhom členskom štáte,
         ak majú podľa článku 1 písm. a) bodu i) nariadenia č. 1408/71 počas týchto dôb obaja rodičia postavenie zamestnancov?“

       O prejudiciálnej otázke
      15      Vnútroštátny súd poznamenáva, že sa v prípade pani Klöppel referenčné obdobia zohľadnené na účely oprávnenia poberať príspevok
         na starostlivosť o dieťa posudzujú odlišne v závislosti od toho, či sa dávky poskytli v Rakúsku alebo v inom členskom štáte.
         Ak by sa totiž pán Kraler staral o svoje dieťa v Rakúsku a dostával by z tohto dôvodu príspevok na starostlivosť o dieťa v tomto
         členskom štáte, pani Klöppel by mala nárok na tento príspevok počas predĺženého obdobia. Za týchto okolností a po tom, ako
         zistil, že na prípad pani Klöppel sa vzťahuje pôsobnosť nariadenia č. 1408/71 sa vnútroštátny súd pýta, či možno ustanovenia
         tohto nariadenia vykladať v tom zmysle, že na obdobia poberania rodinných dávok v Nemecku sa má hľadieť ako na obdobia poberania
         porovnateľných dávok v Rakúsku.

      16      V tejto súvislosti treba najprv zdôrazniť, ako to uvádza rakúska vláda, že právo Spoločenstva nemá vplyv na právomoc, ktorou
         disponujú členské štáty, upraviť svoje systémy sociálneho zabezpečenia a že v prípade neexistencie harmonizácie na úrovni
         Spoločenstva prináleží právnej úprave každého členského štátu, aby stanovila podmienky poskytovania dávok sociálneho zabezpečenia,
         ako aj ich výšku a dobu ich poskytovania. Pri výkone tejto právomoci však majú členské štáty dodržiavať právo Spoločenstva
         a najmä ustanovenia Zmluvy ES o voľnom pohybe pracovníkov a tiež slobodu priznanú každému občanovi Európskej únie pohybovať
         sa a mať pobyt na území členských štátov (rozsudok z 23. novembra 2000, Elsen, C‑135/99, Zb. s. I‑10409, bod 33).

      17      Zásada zákazu diskriminácie, ako ju stanovuje článok 39 ods. 2 ES a vyjadruje v oblasti sociálneho zabezpečenia migrujúcich
         pracovníkov článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, zakazuje nielen zjavnú diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti príjemcov
         dávok systémov sociálneho zabezpečenia, ale aj akúkoľvek skrytú formu diskriminácie, ktorá pri uplatňovaní iných kritérií
         rozlišovania v skutočnosti vedie k rovnakému výsledku (pozri rozsudok z 18. januára 2007, Celozzi, C‑332/05, Zb. s. I‑563,
         body 13 a 23).

      18      Preto treba podmienky vnútroštátneho práva, ktoré sa síce uplatňujú bez rozdielu štátnej príslušnosti, no dotýkajú sa predovšetkým
         alebo vo veľkej väčšine prípadov migrujúcich pracovníkov, ako aj podmienky, ktoré sa uplatňujú bez rozdielu, no ktoré môžu
         vlastní pracovníci splniť ľahšie ako migrujúci pracovníci alebo ktoré môžu pôsobiť najmä v neprospech týchto migrujúcich pracovníkov,
         považovať za nepriamo diskriminačné (rozsudok Celozzi, už citovaný, bod 24).

      19      Odmietnutie zohľadnenia obdobia, počas ktorého jej druh, pán Kraler, poberal porovnateľný príspevok v Nemecku, na účely poskytnutia
         rakúskeho príspevku na starostlivosť o dieťa pani Klöppel môže viesť k takému výsledku, keďže vo všeobecnosti poberajú práve
         pracovníci, ktorí sú štátnymi príslušníkmi iných členských štátov, pred ich presťahovaním do Rakúska rodinné dávky poskytnuté
         v iných členských štátoch.

      20      Treba uviesť, že Súdny dvor nemá k dispozícii skutočnosti, ktoré by mu umožnili preskúmať prípadné odôvodnenie tohto rozdielu
         v zaobchádzaní v neprospech migrujúcich pracovníkov.

      21      Keďže výklad samotného článku 3 nariadenia č. 1408/71 postačuje na to, aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla odpoveď potrebná
         na to, aby mohol vyriešiť spor, ktorý prejednáva, netreba, aby Súdny dvor vykladal článok 72 nariadenia č. 1408/71 a článok
         10a nariadenia č. 574/72.

      22      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné na položenú otázku odpovedať, že článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 odporuje,
         ak členský štát odmietne na účely poskytnutia rodinnej dávky, akou je rakúsky príspevok na starostlivosť o dieťa, zohľadniť
         obdobie poberania porovnateľnej dávky v inom členskom štáte rovnakým spôsobom, ako keby bola táto dávka poskytovaná na jeho
         vlastnom území.

       O trovách
      23      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článku 3 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov,
            samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom
            a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu
            a Rady (ES) č. 1386/2001 z 5. júna 2001, odporuje, ak členský štát odmietne na účely poskytnutia rodinnej dávky, akou je rakúsky
            príspevok na starostlivosť o dieťa, zohľadniť obdobie poberania porovnateľnej dávky v inom členskom štáte rovnakým spôsobom,
            ako keby bola táto dávka poskytovaná na jeho vlastnom území.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 26. februára 2003. # Benito Latino proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-145/01.