Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 4. júla 2014. # Construcción, Promociones e Instalaciones, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-345/13.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia rozšírená komora) z 8. októbra 1996. # Compagnie maritime belge transports SA a Compagnie maritime belge SA, Dafra-Lines A/S, Deutsche Afrika-Linien GmbH & Co. a Nedlloyd Lijnen BV proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Pokuty. # Spojené veci T-24/93, T-25/93, T-26/93 a T-28/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 30. septembra 2010.#Uszodaépítő kft proti APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Baranya Megyei Bíróság - Maďarsko.#Šiesta smernica o DPH - Smernica 2006/112/ES- Právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe - Nová vnútroštátna právna úprava - Požiadavky kladené na obsah faktúry - Uplatnenie so spätnou účinnosťou - Strata práva na odpočítanie.#Vec C-392/09.

text:
      Vec C‑392/09
      Uszodaépítő kft
      proti
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Baranya Megyei Bíróság)
      „Šiesta smernica o DPH – Smernica 2006/112/ES – Právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe – Nová vnútroštátna právna úprava – Požiadavky kladené na obsah faktúry – Uplatnenie so spätnou účinnosťou – Strata práva na odpočítanie“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Prenesenie daňovej povinnosti – Zdaniteľná osoba ako príjemca tovaru alebo služieb povinná zaplatiť
            daň z pridanej hodnoty – Právo na odpočet
      (Smernica Rady 2006/112, články 167, 168 a 178)
      Články 167, 168 a 178 smernice 2006/112 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa musia vykladať v tom zmysle, že bránia
         uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy so spätnou účinnosťou, ktorá v rámci systému prenesenia daňovej povinnosti podmieňuje
         odpočítanie dane z pridanej hodnoty týkajúcej sa stavebných prác upravením faktúr týkajúcich sa uvedených prác a podaním dodatočného
         daňového priznania napriek tomu, že dotknutý daňový úrad má k dispozícii všetky údaje potrebné na to, aby mohol určiť, že
         zdaniteľná osoba je ako príjemca dotknutých plnení povinná zaplatiť daň z pridanej hodnoty, a overiť výšku odpočítateľnej
         dane.

      Skutočnosť, že si zdaniteľná osoba zvolila uplatnenie nového vnútroštátneho zákona o dani z pridanej hodnoty a nie starého
         zákona, totiž nemôže sama osebe ovplyvniť jej právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe, ktoré vyplýva priamo z článkov 167
         a 168 smernice 2006/112. Zásada daňovej neutrality ďalej vyžaduje, aby odpočítanie dane zaplatenej na vstupe bolo priznané,
         pokiaľ sú dostatočne splnené hmotnoprávne podmienky, napriek tomu, že zdaniteľné osoby nesplnili niektoré formálne požiadavky.
         Vo chvíli, keď daňový úrad disponuje údajmi nevyhnutnými na stanovenie, že zdaniteľná osoba ako príjemca dotknutých plnení
         je povinná zaplatiť daň z pridanej hodnoty, články 167, 168 a článok 178 písm. f) smernice 2006/112 bránia právnej úprave
         ukladať, pokiaľ ide o právo tejto poslednej uvedenej osoby odpočítať túto daň, dodatočné podmienky, ktoré by mohli mať za
         účinok nemožnosť výkonu tohto práva. To by sa mohlo stať v prípade, ak sú hmotnoprávne podmienky stanovené v článku 168 písm. a)
         smernice 2006/112 na účely priznania práva na odpočítanie splnené a ak v čase, keď správca dane odmietne priznať zdaniteľnej
         osobe právo na odpočet dane z pridanej hodnoty, má dotknutý úrad k dispozícii všetky údaje potrebné na to, aby mohol určiť,
         že zdaniteľná osoba je ako príjemca dotknutých plnení povinná zaplatiť daň.

      (pozri body 36, 39, 40, 42, 43, 46 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 30. septembra 2010 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Smernica 2006/112/ES – Právo na odpočítanie dane zaplatenej na vstupe – Nová vnútroštátna právna úprava – Požiadavky kladené na obsah faktúry – Uplatnenie so spätnou účinnosťou – Strata práva na odpočítanie“
      Vo veci C‑392/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Baranya Megyei Bíróság
         (Maďarsko) z 2. apríla 2009 a doručený Súdnemu dvoru 5. októbra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Uszodaépítő kft
      proti
      APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia R. Silva de Lapuerta, E. Juhász, J. Malenovský a D. Šváby,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        maďarská vláda, v zastúpení: J. Fazekas, M. Fehér a Z. Tóth, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: B. D. Simon, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 17 a článku 20 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“), zmenenej a doplnenej
         smernicou Rady 2001/115/ES z 20. decembra 2001 (Ú. v. ES L 15, 2002, s. 24; Mim. vyd. 09/001, s. 352, ďalej len „šiesta smernica“),
         ako aj všeobecných zásad práva Únie.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Uszodaépítő kft a APEH Központi Hivatal Hatósági Főosztály (hlavný úrad centrálnej
         správy pre odvody a daňovú kontrolu, ďalej len „APEH“), v ktorom APEH odmietol, aby žalobkyňa v konaní vo veci samej odpočítala
         z dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), ktorú bola povinná zaplatiť, DPH vzťahujúcu sa na stavebné práce, ktoré jej boli
         poskytnuté.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Smernica Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1) v súlade
         so svojimi článkami 411 a 413 zrušila a nahradila od 1. januára 2007 právnu úpravu Únie v oblasti DPH, a to najmä šiestu smernicu.
         Podľa odôvodnení č. 1 a 3 smernice 2006/112 bolo prepracovanie šiestej smernice nevyhnutné v záujme jasnosti a prehľadnosti
         všetkých uplatniteľných ustanovení v zmenenej štruktúre a znení, aj keď sa v zásade nezmenil jej obsah. Ustanovenia smernice
         2006/112 sú tak v podstate zhodné so zodpovedajúcimi ustanoveniami šiestej smernice.

      4        Podľa článku 167 smernice 2006/112, ktorý preberá znenie článku 17 ods. 1 šiestej smernice, „právo odpočítať daň vzniká vtedy,
         keď vzniká daňová povinnosť v súvislosti s daňou, ktorá je odpočítateľná“.

      5        Článok 168 písm. a) smernice 2006/112, ktorý obsahuje v podstate zhodné ustanovenia ako tie, ktoré sú uvedené v článku 17
         ods. 2 písm. a) šiestej smernice v znení vyplývajúcom z článku 28f ods. 1 tejto poslednej uvedenej smernice, stanovuje:

      „Pokiaľ ide o tovar a služby, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií zdaniteľnej osoby, táto má právo v členskom
         štáte, v ktorom uskutočňuje tieto transakcie, odpočítať z výšky DPH, ktorú je povinná zaplatiť, tieto sumy:

      a)      DPH splatnú alebo zaplatenú v tomto členskom štáte za tovar, ktorý jej bol alebo bude dodaný, a za služby, ktoré jej boli
         alebo budú poskytnuté, inou zdaniteľnou osobou“.

      6        Článok 178 smernice 2006/112, ktorý v podstate preberá pojmy článku 18 ods. 1 šiestej smernice v znení vyplývajúcom z článku
         28f bodu 2 poslednej uvedenej smernice, obsahuje tieto ustanovenia:

      „Zdaniteľná osoba musí spĺňať tieto podmienky, aby si mohla uplatniť právo na odpočítanie dane
      …
      f)      ak sa od nej žiada, aby zaplatila DPH ako odberateľ alebo nadobúdateľ v prípade uplatnenia článkov 194 až 197 a článku 199,
         musí splniť náležitosti stanovené každým členským štátom.“

      7        Článok 199 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112 stanovuje:

      „1.      Členské štáty môžu stanoviť, že osobou povinnou platiť DPH je zdaniteľná osoba, ktorej bola vykonaná ktorákoľvek z týchto
         dodávok:

      a)      poskytovanie stavebných prác…“.
      8        Taký systém, akým je systém vyplývajúci z článku 199 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112, je známy pod obvyklým označením „prenesenie
         daňovej povinnosti“ a bol pôvodne ustanovený v článku 21 ods. 1 šiestej smernice.

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Článok 127 ods. 1 písm. a) zákona CXXVII z roku 2007 o DPH (Általános forgalmi adóról szóló 2007. évi CXXVII törvény, ďalej
         len „nový zákon o DPH“), ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 2008, stanovuje, že „uplatnenie práva na odpočítanie je viazané
         na hmotnoprávnu podmienku, že zdaniteľná osoba osobne disponuje… faktúrou vystavenou na jej meno preukazujúcou uskutočnenie
         plnenia“.

      10      Článok 142 ods. 1 písm. b) nového zákona o DPH stanovuje:

      „1.      Povinnosť platiť daň má osoba, ktorej bol dodaný tovar alebo ktorej boli poskytnuté služby:
      …
      b)      stavebné práce…“
      11      Podľa článku 142 ods. 7 nového zákona o DPH „v prípade uplatnenia ods. 1 dodávateľ tovaru alebo poskytovateľ služby vystaví
         faktúru, ktorá neobsahuje výšku dane zaplatenej na vstupe ani sadzbu …“.

      12      Článok 169 písm. k) nového zákona o DPH stanovuje:

      „Faktúra musí povinne obsahovať tieto údaje:
      k)      … v prípade, keď je osoba, ktorej bol dodaný tovar alebo ktorej bola poskytnutá služba, daňovým dlžníkom, odkaz na ustanovenie
         práva alebo iný jasný odkaz na skutočnosť, že predaj tovaru alebo poskytnutie služby

      …
      kb)      je zdaniteľné u osoby, ktorej bol dodaný tovar alebo ktorej bola poskytnutá služba“.
      13      Článok 269 ods. 1 nového zákona o DPH ďalej stanovuje:

      „V prípade, ak tento zákon, ako aj zákon č. LXXIV z roku 1992 o DPH [ďalej len ‚starý zákon o DPH‘] stanovujú pre tie isté
         osoby práva a povinnosti na vykonanie prenesenia daňovej povinnosti, ktoré sa viažu na zdaniteľné plnenia založené na rovnakých
         skutočnostiach, ustanovenie a uplatnenie uvedených práv a povinností naďalej upravujú výlučne ustanovenia [starého] zákona
         o DPH napriek nadobudnutiu účinnosti tohto zákona, s výnimkou prípadov, keď tento zákon na rozdiel od [starého] zákona o DPH
         zruší povinnosti spoločne pre všetky dotknuté osoby, alebo im uloží menej závažné povinnosti, prizná nové práva alebo dodatočné
         práva. V takomto prípade si dotknuté osoby na základe spoločného rozhodnutia môžu stanoviť a uplatniť práva a povinnosti podľa
         ustanovení tohto zákona aj vtedy, keď v rámci premlčacej lehoty vznikli pred nadobudnutím účinnosti tohto zákona, pod podmienkou,
         že toto vyhlásenie prijmú písomne všetky dotknuté osoby a doručia ho najneskôr do 15. februára 2008 príslušnému orgánu štátneho
         daňového úradu. Táto lehota je prekluzívna a po jej uplynutí nie je možné podať akýkoľvek návrh na predĺženie. V prípade doručenia
         vyhlásenia v uvedenej lehote možno podať dodatočné daňové priznanie bez poplatkov za omeškanie.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Žalobkyňa v konaní vo veci samej uzatvorila ako generálny dodávateľ 9. júna 2006 so stavebníkom NÁD MPS-4 Kft. zmluvu, ktorej
         predmetom bolo vykonanie stavebných prác. Žalobkyňa v konaní vo veci samej vykonala uvedené práce v spolupráci s rôznymi subdodávateľmi.

      15      Realizácia prác začala na jar roku 2007, ale v lete toho istého roku boli práce z dôvodu finančných ťažkostí zastavené. Na
         dovtedy vykonané práce boli vystavené faktúry. Tak žalobkyňa v konaní vo veci samej, ako aj všetci jej subdodávatelia si splnili
         svoje povinnosti týkajúce sa priznania a odvodu DPH na základe starého zákona o DPH.

      16      Dňa 14. februára 2008 v dôsledku nadobudnutia účinnosti nového zákona o DPH, žalobkyňa v konaní vo veci samej, stavebník a subdodávatelia
         spoločným vyhlásením a v súlade s článkom 269 ods. 1 uvedeného zákona požadovali, aby boli na práce vykonané tak na základe
         zmluvy medzi žalobkyňou v konaní vo veci samej a stavebníkom, ako aj na základe zmlúv medzi uvedenou žalobkyňou a jej subdodávateľmi
         použité ustanovenia nového zákona (ďalej len „vyhlásenie zo 14. februára 2008“).

      17      Po ukončení kontroly priznania DPH podaného žalobkyňou v konaní vo veci samej na rok 2007 vykonanej správcom dane tento správca
         rozhodnutím z 23. mája 2008 rozhodol, že žalobkyňa v konaní vo veci samej je povinná zaplatiť daňový dlh vo výške 52 822 000 forintov
         za mesiace apríl až september roku 2007. Daňový úrad v tejto súvislosti uviedol, že žalobkyňa v konaní vo veci samej nemôže
         uplatniť právo na odpočítanie na základe faktúr vystavených subdodávateľmi, pretože tieto faktúry nie sú v súlade s ustanoveniami
         nového zákona o DPH. V dôsledku vyhlásenia zo 14. februára 2008, ustanovenia nového zákona o DPH v oblasti prenesenia daňovej
         povinnosti boli so spätnou účinnosťou uplatniteľné na faktúry vystavené v priebehu roka 2007. Podľa uvedeného úradu, faktúry
         vystavené subdodávateľmi musia spĺňať ustanovenia článku 142 ods. 7 a článku 169 písm. k) tohto nového zákona. Z toho vyplýva,
         že na to, aby žalobkyňa v konaní vo veci samej mohla uplatniť svoje právo na odpočítanie v súlade s ustanoveniami nového zákona
         o DPH, by subdodávatelia museli upraviť vystavené faktúry a žalobkyňa by musela podaním dodatočného daňového priznania upraviť
         svoje priznanie DPH na rok 2007.

      18      Rozhodnutím z 5. septembra 2008 APEH potvrdil rozhodnutie z 23. mája 2008.

      19      Žalobkyňa v konaní vo veci samej podala na vnútroštátny súd žalobu smerujúcu na zrušenie rozhodnutia APEH z 5. septembra 2008.
         Uvedený súd sa domnieva, že článok 269 ods. 1 nového zákona o DPH tým, že so spätnou účinnosťou zrušil právo na odpočítanie
         riadne uplatnené žalobkyňou v konaní vo veci samej na základe starého zákona o DPH, porušil článok 17 a článok 20 šiestej
         smernice ako aj viacero všeobecných zásad práva Únie.

      20      Za týchto okolností vnútroštátny súd rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Je právny predpis členského štátu, ktorý nadobudol účinnosť 1. januára 2008 po vzniku práva na odpočítanie DPH, ktorý pre
         DPH odpočítanú a odvedenú za dodaný tovar alebo poskytnuté služby v roku 2007 vyžaduje zmenu obsahu faktúr a podanie dodatočného
         daňového priznania, v súlade s článkami 17 a 20 šiestej smernice?

      2.      Je opatrenie uvedené v § 269 ods. 1 nového zákona o DPH – podľa ktorého v prípade splnenia v ňom stanovenej podmienky sa majú
         práva a povinnosti stanoviť a použiť na základe nového zákona aj vtedy, keď vznikli pred nadobudnutím účinnosti, s výhradou
         uplynutia premlčacej lehoty, nového zákona o DPH – v súlade so všeobecnými právnymi zásadami práva [Únie], konkrétne, je toto
         opatrenie objektívne odôvodniteľné, rozumné, primerané a v súlade so zásadou právnej istoty?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      21      Maďarská vláda tvrdí, že spor vo veci samej nevyžaduje výklad ustanovení a právnych zásad uvedených v rozhodnutí vnútroštátneho
         súdu. V tejto súvislosti jednak uvádza, že uplatnenie ustanovení nového zákona o DPH so spätnou účinnosťou je založené výlučne
         na vyslovenom a úprimnom prejave dobrovoľnosti zo strany žalobkyne v konaní vo veci samej a iných zdaniteľných osôb. Keďže
         žalobkyňa v konaní vo veci samej výslovne požadovala uplatnenie tohto zákona, musí znášať právne následky, ktoré sú s tým
         spojené. Ďalej uvádza, že spor vo veci samej vznikol na základe nesprávneho výkladu prechodných ustanovení nového zákona o DPH. Uvedený
         spor sa týka otázky výkladu vnútroštátneho práva, a nie práva Únie.

      22      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, tak ako ju upravuje
         článok 267 ZFEÚ, podľa ustálenej judikatúry prináleží výlučne vnútroštátnym súdom, ktoré rozhodujú o spore a ktoré musia niesť
         zodpovednosť za prijatie súdneho rozhodnutia, aby s ohľadom na osobitosti každej veci posúdili tak nevyhnutnosť rozhodnutia
         o prejudiciálnej otázke pre vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položili Súdnemu dvoru. Preto, pokiaľ
         sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky z 13. marca 2001,
         PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38; z 1. októbra 2009, Gottwald, C‑103/08, Zb. s. I‑9117, bod 16, a z 22. apríla
         2010, Dimos Agiou Nikolaou, C‑82/09, Zb. s. I‑3649, bod 14).

      23      Z uvedeného vyplýva, že predpoklad relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátený
         len vo výnimočných prípadoch, najmä keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Únie uvedených v týchto otázkach
         nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou ani s predmetom konania vo veci samej (pozri najmä rozsudok Gottwald, už citovaný, bod
         17 a citovanú judikatúru).

      24      V tejto veci bez ohľadu na skutočnosť, že si žalobkyňa v konaní vo veci samej vybrala uplatnenie nového zákona o DPH, a napriek
         tomu, že jej voľba je založená na nesprávnom výklade dotknutého zákona, platí, že ustanovenia tohto nového zákona sú uplatniteľné
         na spor vo veci samej a že vnútroštátny súd má pochybnosti o zlučiteľnosti prechodných opatrení uvedeného zákona s rozličnými
         ustanoveniami práva Únie, pretože tieto opatrenia bránia žalobkyni v konaní vo veci samej uplatniť svoje právo na odpočítanie
         DPH.

      25      Je teda nutné konštatovať, že nie je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nie je relevantný z hľadiska rozhodnutia, ktoré
         má prijať vnútroštátny súd.

      26      Z tohto dôvodu je návrh na začatie prejudiciálneho konania prípustný.

       O prvej otázke
      27      Po prvé, pokiaľ ide o predmet prvej otázky, treba konštatovať, že návrh predložený vnútroštátnym súdom sa týka výkladu článku
         17 a článku 20 šiestej smernice.

      28      V súlade s článkami 411 a 413 smernice 2006/112 však táto posledná uvedená smernica zrušila a nahradila šiestu smernicu od 1. januára
         2007.

      29      Vzhľadom na to, že všetky skutkové okolnosti vo veci samej nastali po 1. januári 2007, je pre tento spor relevantný iba výklad
         ustanovení smernice 2006/112.

      30      Okolnosť, že po formálnej stránke položil vnútroštátny súd prejudiciálne otázky s odkazom iba na ustanovenia šiestej smernice,
         nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky prvky výkladu, ktoré môžu byť užitočné na rozhodnutie veci, ktorú
         prejednáva, a to bez ohľadu na to, či na ne v texte svojich otázok odkázal, alebo nie (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. októbra
         2009, ČEZ, C‑115/08, Zb. s, I‑10265, bod 81, a z 12. januára 2010, Petersen, C‑341/08, Zb. s. I‑47, bod 48).

      31      V tejto súvislosti treba uviesť, že účelom smernice 2006/112, ako vyplýva z jej odôvodnenia č. 3, je prepracovanie existujúcej
         právnej úpravy v oblasti harmonizácie právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa DPH, najmä šiestej smernice, čiže
         prepracovanie, ktoré v zásade nezmenilo jej obsah.

      32      Za týchto podmienok je opodstatnené sa domnievať, že prejudiciálne otázky sa týkajú výkladu článku 167 a článku 168 smernice
         2006/112, ktoré zodpovedajú ustanoveniam šiestej smernice dotknutým v rozhodnutí vnútroštátneho súdu. Vzhľadom na to, že prvá
         otázka sa v podstate týka pravidiel upravujúcich uplatnenie práva na odpočítanie DPH, treba zohľadniť, že sa vzťahuje aj na
         výklad článku 178 smernice 2006/112.

      33      Po druhé, pokiaľ ide o vec samu, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 167, 168 a 178 smernice 2006/112 bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, ktorá v rámci nových ustanovení týkajúcich sa prenesenia daňovej
         povinnosti so spätnou účinnosťou podmieňuje odpočítanie DPH opravením faktúr týkajúcich sa prác uskutočnených pred nadobudnutím
         účinnosti nového zákona a podaním dodatočného daňového priznania.

      34      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že právo na odpočítanie uvedené v článku 167 a článku 168 smernice 2006/112 je neoddeliteľnou
         súčasťou mechanizmu DPH a v zásade nemôže byť obmedzené. Uplatňuje sa bezprostredne na všetky dane zaťažujúce plnenia uskutočnené
         na vstupe (rozsudok z 15. júla 2010, Pannon Gép Centrum, C‑368/09, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 37 a citovanú judikatúru).

      35      Systém odpočítaní má za cieľ úplne zbaviť podnikateľa bremena DPH splatnej alebo zaplatenej v rámci všetkých jeho hospodárskych
         činností. Spoločný systém DPH takto zaručuje neutralitu, čo sa týka daňového bremena všetkých hospodárskych činností, bez
         ohľadu na účely a výsledky týchto činností, pod podmienkou, že v zásade podliehajú DPH (pozri rozsudky z 22. februára 2001,
         Abbey National, C‑408/98, Zb. s. I‑1361, bod 24; z 21. apríla 2005, HE, C‑25/03, Zb. s. I‑3123, bod 70, ako aj zo 6. júla
         2006, Kittel a Recolta Recycling, C‑439/04 a C‑440/04, Zb. s. I‑6161, bod 48).

      36      Skutočnosť, že si zdaniteľná osoba zvolila uplatnenie nového zákona o DPH, a nie starého zákona, nemôže sama osebe ovplyvniť
         jej právo na odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe, ktoré vyplýva priamo z článku 167 a článku 168 smernice 2006/112.

      37      Na druhej strane, pokiaľ ide o pravidlá upravujúce uplatnenie práva na odpočítanie DPH, ako sú stanovené v článku 178 smernice
         2006/112, ak ide o postup prenesenia daňovej povinnosti podľa článku 199 ods. 1 písm. a) smernice 2006/112, je potrebné konštatovať,
         že sú uplatniteľné iba pravidlá stanovené v písm. f) článku 178. Zdaniteľná osoba, ktorá je ako príjemca služieb povinná odviesť
         príslušnú DPH, nie je povinná mať faktúru vystavenú v súlade s formálnymi požiadavkami smernice 2006/112, aby si mohla uplatniť
         právo na odpočítanie, a musí splniť iba náležitosti stanovené dotknutým členským štátom pre výkon voľby, ktorú jej umožňuje
         článok 178 písm. f) tej istej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. apríla 2004, Bockemühl, C‑90/02, Zb. s. I‑3303,
         bod 47).

      38      Z judikatúry vyplýva, že náležitosti takto ustanovené dotknutým členským štátom, a ktoré musí zdaniteľná osoby dodržať na
         to, aby mohla uplatniť právo na odpočítanie DPH, nesmú presiahnuť to, čo je prísne potrebné pre kontrolu správneho uplatenia
         postupu prenesenia daňovej povinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Bockemühl, už citovaný, bod 50).

      39      V tejto súvislosti už bolo rozhodnuté, že zásada daňovej neutrality vyžaduje, aby odpočítanie DPH zaplatenej na vstupe bolo
         priznané, pokiaľ sú dostatočne splnené hmotnoprávne podmienky, napriek tomu, že zdaniteľné osoby nesplnili niektoré formálne
         požiadavky (rozsudok z 8. mája 2008, Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07, Zb. s. I‑3457, bod 63).

      40      Vo chvíli, keď daňový úrad disponuje údajmi nevyhnutnými na stanovenie, že zdaniteľná osoba ako príjemca dotknutých plnení
         je povinná zaplatiť DPH, článok 167, článok 168 a článok 178 písm. f) smernice 2006/112 bránia vnútroštátnej právnej úprave
         ukladať, pokiaľ ide o právo tejto poslednej uvedenej osoby odpočítať túto daň, dodatočné podmienky, ktoré by mohli mať za
         účinok nemožnosť výkonu tohto práva (pozri v tomto zmysle rozsudky Bockemühl, bod 51, už citovaný, a Ecotrade, bod 64, už
         citovaný).

      41      V rámci sporu vo veci samej správca dane žalobkyni vo veci samej nepriznal právo odpočítať DPH týkajúcu sa stavebných prác
         vykonaných v priebehu roka 2007 jej subdodávateľmi jednak z dôvodu, že uvedená žalobkyňa nemala pre uvedené práce opravené
         faktúry v súlade s ustanoveniami článku 142 ods. 7 a článku 169 písm. k) nového zákona o DPH, ktorý je so spätnou účinnosťou
         uplatniteľný od 1. januára 2008, a jednak z dôvodu, že neupravila svoje daňové priznanie za rok 2007 na základe takto opravených
         faktúr.

      42      Po prvé zo spisu vyplýva, že hmotnoprávne podmienky stanovené v článku 168 písm. a) smernice 2006/112 na účely priznania práva
         na odpočítanie DPH sú splnené, takže žalobkyňa v konaní vo veci samej mohla uplatniť uvedené právo pokiaľ išlo o DPH zo stavebných
         prác vykonaných jej subdodávateľmi. Treba uviesť, že tieto posledné práce boli v skutočnosti použité na účely zdaniteľných
         transakcií zdaniteľnej osoby v dotknutom členskom štáte. Okrem toho dotknutý daňový orgán bol na základe daňového priznania
         na rok 2007 informovaný o splnení uvedených hmotnoprávnych podmienok.

      43      Po druhé nebola napadnutá skutočnosť, že v okamihu, keď daňový úrad žalobkyni v konaní vo veci samej nepriznal právo na odpočítanie
         DPH, mal tento úrad na základe daňového priznania na rok 2007 a vyhlásenia zo 14. februára 2008 k dispozícii všetky informácie
         potrebné na to, aby určil, že žalobkyňa v konaní vo veci samej, ako aj príjemca stavebných prác vykonaných jej subdodávateľmi
         je povinná zaplatiť DPH.

      44      Ako uvádza Európska komisia, uloženie takých formálnych náležitostí, aké sú dotknuté vo veci samej, by mohlo viesť k tomu,
         že žalobkyňa v konaní vo veci samej nebude môcť uplatniť svoje právo na odpočítanie.

      45      V súvislosti s judikatúrou uvedenou v bodoch 39 a 40 tohto rozsudku je potrebné uviesť, že články 167, 168 a 178 smernice
         2006/112 bránia uloženiu takých formálnych náležitostí, aké sú dotknuté vo veci samej.

      46      Za týchto podmienok sa články 167, 168 a 178 smernice 2006/112 musia vykladať v tom zmysle, že bránia uplatneniu vnútroštátnej
         právnej úpravy so spätnou účinnosťou, ktorá v rámci systému prenesenia daňovej povinnosti podmieňuje odpočítanie DPH týkajúcej
         sa stavebných prác upravením faktúr týkajúcich sa uvedených prác a podaním dodatočného daňového priznania napriek tomu, že
         dotknutý daňový úrad má k dispozícii všetky údaje potrebné na to, aby mohol určiť, že zdaniteľná osoba je ako príjemca dotknutých
         plnení povinná zaplatiť DPH, a overiť výšku odpočítateľnej dane.

       O druhej otázke
      47      Vzhľadom na odpoveď danú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      48      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Články 167, 168 a 178 smernice 2006/112/ES Rady z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa musia vykladať
            v tom zmysle, že bránia uplatneniu vnútroštátnej právnej úpravy so spätnou účinnosťou, ktorá v rámci systému prenesenia daňovej
            povinnosti podmieňuje odpočítanie dane z pridanej hodnoty týkajúcej sa stavebných prác upravením faktúr týkajúcich sa uvedených
            prác a podaním dodatočného daňového priznania napriek tomu, že dotknutý daňový úrad má k dispozícii všetky údaje potrebné
            na to, aby mohol určiť, že zdaniteľná osoba je ako príjemca dotknutých plnení povinná zaplatiť daň z pridanej hodnoty, a overiť
            výšku odpočítateľnej dane.
      Podpisy
      * Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. apríla 2003. # Christian Schulin proti Saatgut-Treuhandverwaltungsgesellschaft mbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberlandesgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Vec C-305/00.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 5. októbra 1999. # Royscot Leasing Ltd, Royscot Industrial Leasing Ltd, Allied Domecq plc a T.C. Harrison Group Ltd proti Commissioners of Customs & Excise. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Court of Appeal (England & Wales) - Spojené kráľovstvo. # DPH. # Vec C-305/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora (deviata komora) z 22. januára 2015.#Régie communale autonome du stade Luc Varenne proti État belge.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour d’appel de Mons.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 77/388/EHS – DPH – Oslobodenia od daní – Článok 13 B písm. b) – Pojem ‚oslobodený prenájom nehnuteľného majetku‘ – Poskytnutie futbalového štadióna za úhradu – Zmluva o poskytnutí ponechávajúca majiteľovi určité práva a právomoci – Poskytovanie rôznych služieb tvoriacich 80 % zmluvne uvádzanej úhrady majiteľom.#Vec C-55/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (deviata komora)
      z 22. januára 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 77/388/EHS — DPH — Oslobodenia od daní — Článok 13 B písm. b) — Pojem ‚oslobodený prenájom nehnuteľného majetku‘ — Poskytnutie futbalového štadióna za úhradu — Zmluva o poskytnutí ponechávajúca majiteľovi určité práva a právomoci — Poskytovanie rôznych služieb tvoriacich 80 % zmluvne uvádzanej úhrady majiteľom“
      Vo veci C‑55/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour d’appel de Mons (Belgicko) z 31. januára 2014 a doručený Súdnemu dvoru 5. februára 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Régie communale autonome du stade Luc Varenne

      proti

         État belge,

      SÚDNY DVOR (deviata komora),
      v zložení: sudcovia J. Malenovský, vykonávajúci funkciu predsedu deviatej komory, M. Safjan (spravodajca) a A. Prechal,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Régie communale autonome du stade Luc Varenne, v zastúpení: W. Panis, advokát,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a J.‑C. Halleux, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: I. Bakopoulos a V. Stroumpouli, splnomocnení zástupcovia,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman a M. Gijzen, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Soulay a L. Lozano Palacios, splnomocnené zástupkyne,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 13 B písm. b) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Régie communale autonome du stade Luc Varenne (Nezávislý obecný podnik štadiónu Luca Varenna, ďalej len „Régie“) a État belge, ktorého predmetom je odpočítateľnosť dane z pridanej hodnoty (DPH), ktorou bolo zaťažené nadobudnutie športových zariadení futbalového štadióna Luca Varenna vo výške 1350001,79 eura.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 2 šiestej smernice, ktorý tvorí jej hlavu II nazvanú „Rozsah platnosti“, stanovuje:
               „[DPH] podlieha:

                        1.

                        dodávka tovaru alebo služieb za úhradu v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou;

                  …“

               4

               Článok 13 tejto smernice, nazvaný „Oslobodenie od dane na území štátu“, stanovuje v časti B s názvom „Iné oslobodenia od dane“:
               Bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia spoločenstva, platí, že členské štáty oslobodia od dane nasledujúce položky za podmienok, ktoré stanovia na účely zabezpečenia správnej a jednoznačnej aplikácie oslobodení od dane a na účely ochrany pred možnými daňovými únikmi, pred neplatením daní a pred ich zneužívaním:
               …

                        b)

                        prenajímanie nehnuteľného majetku s výnimkou:

                                 1.

                                 poskytovania ubytovania, podľa definície v zákonoch členských štátov, v hotelovom sektore alebo v sektoroch s podobnou funkciou, vrátane poskytovania ubytovania v prázdninových táboroch alebo na miestach určených na stanovanie,

                                 2.

                                 prenajímanie budov a priestorov na parkovanie vozidiel,

                                 3.

                                 prenajímanie trvalo inštalovaných zariadení a strojov,

                                 4.

                                 prenajímanie sejfov.

                           Členské štáty môžu aplikovať nasledujúce výnimky na rozsah platnosti tohto oslobodenia od dane:

                  …“

               5

               Obsah ustanovenia šiestej smernice uvedeného v predchádzajúcom bode bol prakticky v nezmenenej forme prebratý do článku 135 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1), ktorá predstavuje prepracované znenie šiestej smernice a jej následných zmien a doplnení.

               6

               Článok 17 ods. 2 písm. a) šiestej smernice (teraz článok 168 smernice 2006/112) znie:
               „Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jej zdaniteľných plnení, zdaniteľná osoba má právo odpočítať nasledovné položky z dane, ktorú má zaplatiť:

                        a)

                        [DPH] splatnú alebo zaplatenú v tomto členskom štáte za tovar, ktorý jej bol alebo bude dodaný, a za služby, ktoré jej boli alebo budú poskytnuté, inou zdaniteľnou osobou“.

         Belgické právo

               7

               Článok 19 ods. 1 code de la taxe sur la valeur ajoutée (zákonník o dani z pridanej hodnoty), v jeho znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (ďalej len „zákonník o DPH“) znie:
               „Za poskytovanie služieb za protihodnotu sa považuje aj užívanie majetku, ktorý je súčasťou majetku podniku, na osobnú spotrebu zdaniteľnej osoby alebo osobnú spotrebu jej zamestnancov alebo všeobecnejšie na účely, ktoré nesúvisia s hospodárskou činnosťou zdaniteľnej osoby, ak z tohto majetku vyplynulo právo na úplné alebo čiastočné odpočítanie dane.“

               8

               Článok 44 ods. 3 bod 2 zákonníka o DPH upravuje oslobodenie od DPH pre nasledujúce plnenia:
               „árenda, prenájom a prevod nájmu nehnuteľností, ako aj užívanie takéhoto majetku za podmienok uvedených v článku 19 ods. 1 s výnimkou:

                        a)

                        poskytovania týchto služieb:

                                 —

                                 poskytovania priestorov na parkovanie vozidiel,

                                 —

                                 poskytovania priestoru na skladovanie tovaru,

                                 —

                                 poskytovania vybavených priestorov v hoteloch, moteloch a zariadeniach na ubytovanie hostí,

                                 —

                                 poskytovania priestoru na stanovanie,

                        b)

                        finančného leasingu nehnuteľností poskytovaného podnikom vykonávajúcim finančný leasing nehnuteľností alebo prenájom označený za finančný leasing v prípade, ak tento podnik stavia, dáva postaviť alebo nadobúda s daňou budovu, ktorá je predmetom zmluvy, a ak nájomca prijíma túto nehnuteľnosť do nájmu s cieľom použiť ju na výkon činností zdaniteľnej osoby; podmienky, ktoré musí spĺňať zmluva o finančnom leasingu nehnuteľností, najmä pokiaľ ide o trvanie zmluvy, povahu a účel nehnuteľností, ktoré sú jej predmetom, ako aj práva a povinností nájomcu, definuje zákon;

                        c)

                        prenajímanie sejfov.“

               9

               Článok 45 ods. 1 bod 1 zákonníka o DPH stanovuje:
               „Každá zdaniteľná osoba si môže odpočítať od dane, ktorú je povinná zaplatiť, daň z tovarov a služieb, ktoré jej boli dodané, z tovarov, ktoré doviezla a z nadobudnutia tovarov v rámci Spoločenstva, ktoré uskutočnila, v rozsahu, v akom ich používa na realizáciu:

                        svojich zdaniteľných plnení…“

               10

               Článok 1 kráľovského nariadenia č. 3 z 10. decembra 1969 o odpočtoch pre uplatňovanie dane z pridanej hodnoty stanovuje:
               „1.   S výhradou uplatňovania článku 45 ods. 1a, 2 a 3 zákonníka o [DPH], zdaniteľná osoba vykoná za podmienok stanovených v článkoch 2 a 4 tohto nariadenia odpočet daní zaťažujúcich tovary a služby určené na vykonávanie plnení uvedených v článku 45 ods. 1 bodoch 1 až 5 zákonníka.
               Pokiaľ zdaniteľná osoba vykonáva pri svojej podnikateľskej činnosti iné plnenia, ktoré neumožňujú odpočet, pri určení odpočtov bude postupovať podľa ustanovení článkov 46 a 48 zákonníka [o DPH] a článkov 12 až 21 tohto nariadenia.
               2.   V žiadnom prípade nie sú odpočítateľné dane zaťažujúce tovary a služby, ktoré zdaniteľná osoba určila na osobnú spotrebu alebo na iné účely, než sú účely patriace do jej podnikateľskej činnosti.
               Ak je tovar alebo služba určená na takéto účely čiastočne, odpočet je vylúčený v rozsahu tohto určenia. Tento rozsah určí zdaniteľná osoba pod kontrolou daňových orgánov.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               11

               Régie prevádzkuje futbalový štadión Luca Varenna, za ktorého nadobudnutie mal zaplatiť sumu vo výške 6428579,97 eura navýšenú o DPH vo výške 1350001,79 eura.

               12

               Dňa 25. augusta 2003 Régie uzavrel s Royal Football Club de Tournai ASBL (ďalej len „RFCT“) dohodu, podľa ktorej používa RFCT zariadenia futbalového štadióna za úhradu.

               13

               Régie si odpočítala celú DPH, ktorá zaťažovala nadobudnutie uvedených zariadení.

               14

               Po dvoch kontrolách uskutočnených v sídle Régie v rokoch 2004 a 2006 sa belgický daňový úrad domnieval, že pokiaľ ide o DPH, Régie uskutočnila viaceré plnenia:

                        —

                        plnenia podliehajúce DPH a zakladajúce právo na odpočet DPH zaplatenej na vstupe,

                        —

                        plnenia, ktoré nespadajú do pôsobnosti DPH a nezakladajú právo na odpočet DPH zaplatenej na vstupe, akými sú umožnenie používania niektorých zariadení futbalového štadióna Luca Varenna zo strany RFCT bez poskytnutia protiplnenia, a

                        —

                        plnenia oslobodené od DPH, ktoré z toho dôvodu nezakladajú právo na odpočet DPH na vstupe.

               15

               Belgický daňový úrad sa tak domnieval, že poskytnutie niektorých zariadení uvedeného štadióna v prospech RFCT, na základe podmienok dohody uzatvorenej s Régie, musí byť považované za prenájom nehnuteľností a z toho dôvodu má byť oslobodené od DPH podľa článku 44 ods. 3 bodu 2 zákonníka o DPH.

               16

               V zápisnici z 22. decembra 2006 belgický daňový úrad uviedol, že analýza činností Régie, podľa metódy skutočného určenia, preukázala, že Régie mohol odpočítať DPH zaplatenú na vstupe len do výšky 36 % v súlade s pomernou technikou odpočtu DPH uvedenou v článku 46 ods. 2 zákonníka o DPH.

               17

               Dňa 10. januára 2007 vydal belgický daňový úrad proti Régie platobný výmer na zaplatenie nesprávne odpočítanej časti DPH, t. j. sumy vo výške 864001,15 eura, pokuty vo výške 86400 eur, ako aj úrokov z omeškania.

               18

               Régie voči tomuto platobnému výmeru namietal na Tribunal de première instance de Mons (Okresný súd v Mons), ktorý sa v rozsudku z 12. mája 2011 domnieval, že poskytnutie niektorých zariadení futbalového štadiónu Luca Varenna v prospech RFCT bolo treba kvalifikovať ako prenájom nehnuteľností a že daňový úrad správne odmietol odpočet dane zaplatenej na vstupe. Régie podal voči tomuto rozhodnutiu odvolanie na Court d’appel de Mons.

               19

               Keďže Cour d’appel de Mons (Odvolací súd v Mons) sa domnieval, že riešenie sporu, ktorý prejednáva, závisí od výkladu niektorých ustanovení šiestej smernice, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Predstavuje poskytnutie zariadení športového areálu, ktorý sa využíva výlučne na futbalové účely, v zmysle možnosti využívať a prevádzkovať v určitom čase ihrisko futbalového štadióna (pozemok), ako aj šatne pre hráčov a rozhodcov najviac 18 dní za športovú sezónu (pričom športová sezóna sa začína 1. júla každého kalendárneho roka a končí 30. júna nasledujúceho roka) prenájom nehnuteľného majetku, ktorý je oslobodený od dane v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice [článok 135 ods. 1 písm. l) smernice 2006/112 o DPH], pokiaľ poskytovateľ práva na využívanie a prevádzkovanie:

                        —

                        má plné a neobmedzené právo udeliť rovnaké práva ďalším fyzickým alebo právnickým osobám, ktoré si zvolí mimo uvedených 18 dní,

                        —

                        má právo kedykoľvek vstúpiť do uvedených zariadení bez predchádzajúceho súhlasu subjektu, ktorému bolo udelené právo na využívanie a prevádzkovanie, najmä s cieľom ubezpečiť sa o ich správnom využívaní a chrániť sa pred akoukoľvek škodou s jedinou podmienkou, že nesmie narušiť riadny priebeh športových zápasov,

                        —

                        si ponecháva navyše právo nepretržitej kontroly prístupu k zariadeniam, a to aj počas obdobia, keď ich využíva RFCT,

                        —

                        žiada paušálnu náhradu vo výške 1750 eur za deň využívania ihriska, šatní, využívania bufetu, vrátnice, stráženia a kontroly všetkých zariadení, pričom právo vstúpiť na futbalové ihrisko predstavuje podľa zmluvy až 20 % požadovanej sumy a 80 % tvorí protihodnota za rôzne služby týkajúce sa údržby, upratovania, starostlivosti (kosenie, sejba atď.) a udržiavania ihriska v stave zodpovedajúcom predpisom a poskytovanie vedľajších služieb, ktoré poskytuje poskytovateľ práva na využívanie a prevádzkovanie…?“

         O prejudiciálnej otázke

               20

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 13 B písm. b) šiestej smernice vykladať v tom zmysle, že poskytnutie futbalového štadiónu za úhradu v zmysle zmluvy, ktorá ponecháva majiteľovi určité práva a právomoci a upravuje poskytovanie rozličných služieb z jeho strany, najmä služieb údržby, upratovania, starostlivosti a udržiavania, ktoré tvoria 80 % zmluvne uvádzanej úhrady, prestavuje „prenájom nehnuteľného majetku“ v zmysle tohto ustanovenia.

               21

               Podľa ustálenej judikatúry je podstatnou vlastnosťou pojmu „prenajímanie nehnuteľného majetku“ v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice prenechať za odplatu nájomcovi právo po dohodnutú dobu užívať nehnuteľnosť tak, akoby bol jej vlastníkom, s vylúčením akejkoľvek inej osoby z výkonu takéhoto práva. Na účely posúdenia, či daná zmluva zodpovedá tejto definícii, je potrebné prihliadať na všetky charakteristiky plnenia, ako aj okolnosti, za akých k nemu dochádza. V tejto súvislosti je rozhodujúcim prvkom objektívna povaha predmetného plnenia bez ohľadu na to, ako plnenie kvalifikovali zmluvné strany (rozsudok MacDonald Resorts, C‑270/09, EU:C:2010:780, bod 46 a citovaná judikatúra).

               22

               Je potrebné tiež pripomenúť, že na to, aby išlo o prenájom nehnuteľného majetku v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice treba splniť všetky podmienky charakterizujúce toto plnenie a to, aby majiteľ nehnuteľnosti postúpil na nájomcu za nájomné a na dojednanú dobu právo užívať svoju nehnuteľnosť a vylúčil z tohto práva iné osoby (rozsudok Medicom a Maison Patrice Alard, C‑210/11 a C‑211/11, EU:C:2013:479, bod 26, ako aj citovanú judikatúru).

               23

               Článok 13 B písm. b) šiestej smernice predstavuje výnimku zo všeobecnej zásady, podľa ktorej sa DPH vyberá z každého poskytnutia služieb, ktoré zdaniteľná osoba uskutoční za protihodnotu a jeho znenie preto treba vykladať reštriktívne. Pri absencii jednej z podmienok uvedených v predchádzajúcom bode toto ustanovenie nemožno uplatňovať analogicky z dôvodu, že používanie predmetnej nehnuteľnosti sa najviac približuje prenájmu v zmysle uvedeného ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Medicom a Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, bod 27).

               24

               Vnútroštátnym súdom, ktoré sú jediné príslušné na posúdenie skutkového stavu, v zásade prislúcha vzhľadom na okolnosti každého prípadu určiť základné charakteristiky predmetného plnenia na účely jeho kvalifikovania vo vzťahu k šiestej smernici (pozri najmä v tomto zmysle rozsudok Medicom a Maison Patrice Alard, EU:C:2013:479, bod 33, ako aj citovanú judikatúru).

               25

               Pokiaľ ide konkrétne o kvalifikovanie použitia športových zariadení, Súdny dvor už rozhodol, že poskytovanie služieb spojených so športom a telesnou výchovou je nutné podľa možnosti posudzovať spoločne (rozsudok Stockholm Lindöpark, C‑150/99, EU:C:2001:34, bod 26).

               26

               Pokiaľ ide o prenájom golfového ihriska tak Súdny dvor spresnil, že vzhľadom na skutočnosť, že správa golfového ihriska zahŕňa nielen pasívne poskytnutie pozemku, ale tiež najmä veľké množstvo obchodných činností, akými sú dohľad, správa a neustále udržiavanie ihriska poskytovateľom služieb, ako aj poskytovanie iných zariadení, prenájom golfového ihriska nemôže za neexistencie osobitných okolností predstavovať hlavné plnenie (rozsudok Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, bod 26).

               27

               Je pravda, že okolnosti vo veci samej sa odlišujú od okolností, ktoré charakterizujú plnenie vo veci, ktorej sa týkal rozsudok Stockholm Lindöpark, (EU:C:2001:34), keďže po prvé vo veci samej ide o „spoločné“ používanie zariadení klubom, a nie o individuálny prístup hráčov, po druhé toto používanie je opakované a trvalé a v zásade výlučné počas dohodnutých dní a po tretie funkcie a právomoci Régie, ako prenajímateľa, zdá sa, sčasti prispievajú k potrebám spojeným s prevádzkou, na účely prenájmu, športových zariadení, ktoré môžu privítať veľké množstvo skupín a jednotlivcov.

               28

               Je však potrebné zohľadniť, že návrh na začatie prejudiciálneho konania sa nezmieňuje o osobitných okolnostiach, ktoré by umožňovali prísť k záveru, s výhradou posúdenia okolností uvedených vnútroštátnym súdom, že používanie futbalového ihriska prestavuje hlavné plnenie transakcie, ktoré ju charakterizuje ako prenájom nehnuteľností v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice.

               29

               Za okolností konania vo veci samej sa zdá, že ide o poskytovanie komplexných služieb prístupu k športovým zariadeniam zo strany Régie, ktorý sa stará o dohľad, správu, udržiavanie a upratovanie uvedených zariadení.

               30

               Pokiaľ ide po prvé o dohľad, t. j. práva vstupu do športových zariadení a kontroly tohto vstupu priznané Régie, je pravda, že tieto práva samy osebe nevylučujú kvalifikovanie predmetného plnenia vo veci samej za prenájom v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice. Takéto práva možno odôvodniť nutnosťou zabezpečiť používanie uvedených zariadení nájomcami bez ich narušenia tretími osobami. Súdny dvor už totiž uviedol, že prítomnosť obmedzení práva užívať prenajaté priestory neznamená, že nejde o výlučné užívacie právo vo vzťahu k akejkoľvek ďalšej osobe, ktorej zákon alebo zmluva neumožňujú uplatňovať si nejaké právo k nehnuteľnosti, ktorá je predmetom nájomnej zmluvy (rozsudok Temco Europe, C‑284/03, EU:C:2004:730, bod 25).

               31

               Za okolností konania vo veci samej sa však zdá, že práva prístupu k športovým zariadeniam a kontroly tohto prístupu vedú, prostredníctvom služby vrátnice, k trvalej prítomnosti predstaviteľa Régie v uvedených zariadeniach, čo môže predstavovať indíciu, na základe ktorej sa možno domnievať, že úloha Régie je aktívnejšia ako úloha prenajímateľa nehnuteľností v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice.

               32

               Pokiaľ ide po druhé o rozličné služby správy, údržby a upratovania, zdá sa, že tieto sú vo väčšine skutočne nevyhnutné na zabezpečenie riadneho používania, na ktoré sú predmetné športové zariadenia určené, t. j. na zabezpečenie športových udalostí a konkrétnejšie futbalových zápasov v súlade s uplatniteľnými športovými pravidlami.

               33

               Je potrebné sa domnievať, že na tento účel požadované zariadenia sú prostredníctvom služieb údržby a zabezpečovania súladu s navrhovanými normami poskytnuté k dispozícii RFCT v stave, ktorý umožňuje ich použitie na dohodnuté účely, a že poskytnutie prístupu k uvedeným zariadeniam na tento účel predstavuje plnenie, ktoré charakterizuje plnenie vo veci samej (pozri najmä analogicky rozsudky Part Service, C‑425/06, EU:C:2008:108, body 51 a 52; Field Fisher Waterhouse, C‑392/11, EU:C:2012:597, bod 23, ako aj RR Donnelley Global Turnkey Solutions Poland, C‑155/12, EU:C:2013:434, bod 22).

               34

               V tejto súvislosti, keďže ekonomická hodnota jednotlivých poskytnutých služieb, podľa návrhu na začatie prejudiciálneho konania predstavuje 80 % zmluvne uvádzanej úhrady, predstavuje tiež indíciu pri kvalifikovaní celkového predmetného plnenia vo veci samej skôr za poskytnutie služby ako za prenájom nehnuteľností v zmysle článku 13 B písm. b) šiestej smernice.

               35

               Z toho vyplýva, že prináleží vnútroštátnemu súdu posúdiť, či všetky služby ponúkané zo strany Régie sú skutočne nevyhnutné s cieľom poskytnúť prístup k športovým zariadeniam na účely, ktoré boli zmluvne dohodnuté a ktoré sú výlučne futbalové.

               36

               Pokiaľ ide nakoniec o dĺžku užívania dotknutej nehnuteľnosti, ktorá predstavuje základný prvok nájomnej zmluvy, je potrebné pripomenúť, že na jednej strane Súdny dvor už mal príležitosť konštatovať, že pokiaľ ide o golfové ihrisko, táto dĺžka môže byť obmedzená (rozsudok Stockholm Lindöpark, EU:C:2001:34, bod 27).

               37

               Na druhej strane z judikatúry vyplýva, že uvedené užívanie nesmie mať v zásade príležitostný a dočasný charakter (pozri v tomto zmysle rozsudok Leichenich, C‑532/11, EU:C:2012:720, bod 24).

               38

               Za okolností konania vo veci samej sa dĺžka užívania upresnená v zmluve o poskytnutí týka maximálne 18 futbalových dní, čo nie je a priori zanedbateľná dĺžka. Vnútroštátny súd však bude musieť posúdiť, či vzhľadom na všetky okolnosti nie je skôr nevyhnutné kvalifikovať dohodnuté užívanie za príležitostné a dočasné, čo by predstavovalo dodatočnú indíciu, ktorá by viedla k záveru, že celé predmetné plnenie vo veci samej treba skôr kvalifikovať za poskytnutie služby ako za prenájom nehnuteľností. V tejto súvislosti je potrebné najmä preveriť, či sú, ako uvádza belgická vláda, športové zariadenia futbalového štadiónu Luca Varenna skutočne poskytnuté RFCT ad hoc nad rámec zmluvy alebo či sa skutočné užívanie obmedzuje jedine na futbalové zápasy, ako uvádza Régie.

               39

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na položenú otázku odpovedať, že článok 13 B písm. b) šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že poskytnutie futbalového štadiónu za úhradu v zmysle zmluvy, ktorá ponecháva majiteľovi určité práva a právomoci a upravuje poskytovanie rozličných služieb z jeho strany, najmä služieb údržby, upratovania, starostlivosti a udržiavania, ktoré tvoria 80 % zmluvne uvádzanej úhrady, v zásade nepredstavuje „prenájom nehnuteľného majetku“ v zmysle tohto ustanovenia. Posúdiť to však prináleží vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (deviata komora) rozhodol takto:

                     Článok 13 B písm. b) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa má vykladať v tom zmysle, že poskytnutie futbalového štadiónu za úhradu v zmysle zmluvy, ktorá ponecháva majiteľovi určité práva a právomoci a upravuje poskytovanie rozličných služieb z jeho strany, najmä služieb údržby, upratovania, starostlivosti a udržiavania, ktoré tvoria 80 % zmluvne uvádzanej úhrady, v zásade nepredstavuje „prenájom nehnuteľného majetku“ v zmysle tohto ustanovenia. Posúdiť to však prináleží vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.