title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 16. novembra 2016.#Marc Soulier a Sara Doke proti Premier ministre a Ministre de la Culture et de la Communication.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Conseil d'État.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné a priemyselné vlastníctvo – Smernica 2001/29/ES – Autorské právo a s ním súvisiace práva – Články 2 a 3 – Právo rozmnožovania a právo verejného prenosu – Rozsah – ‚Obchodne nedostupné‘ knihy, ktoré sa nevydávajú alebo už nevydávajú – Vnútroštátna právna úprava, ktorou sa organizácii kolektívnej správy zveruje výkon práv na využívanie obchodne nedostupných kníh v digitálnej podobe na obchodné účely – Zákonná domnienka súhlasu autorov – Neexistencia mechanizmu, ktorý by zabezpečoval efektívne a individualizované informovanie autorov.#Vec C-301/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 16. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Duševné a priemyselné vlastníctvo — Smernica 2001/29/ES — Autorské právo a s ním súvisiace práva — Články 2 a 3 — Právo rozmnožovania a právo verejného prenosu — Rozsah — ‚Obchodne nedostupné‘ knihy, ktoré sa nevydávajú alebo už nevydávajú — Vnútroštátna právna úprava, ktorou sa organizácii kolektívnej správy zveruje výkon práv na využívanie obchodne nedostupných kníh v digitálnej podobe na obchodné účely — Zákonná domnienka súhlasu autorov — Neexistencia mechanizmu, ktorý by zabezpečoval efektívne a individualizované informovanie autorov“
      Vo veci C‑301/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) zo 6. mája 2015 a doručený Súdnemu dvoru 19. júna 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Marc Soulier,

         Sara Doke

      proti

         Premier ministre,

         Ministre de la Culture et de la Communication,

      za účasti:

         Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA),

         Joëlle Wintrebert a i.,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, sudcovia M. Vilaras, J. Malenovský (spravodajca), M. Safjan a D. Šváby,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. mája 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               M. Soulier a S. Doke, v zastúpení: F. Macrez, avocat,

               —

               Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (SOFIA), v zastúpení: C. Caron a C. Fouquet, avocats,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a D. Segoin, splnomocnení zástupcovia,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, D. Hadroušek a S. Šindelková, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, M. Hellmann a D. Kuon, splnomocnení zástupcovia,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Fiorentino, avvocato dello Stato,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, M. Drwięcki a M. Nowak, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Hottiaux, J. Samnadda a T. Scharf, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. júla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu, ktorý iniciovali pán Marc Soulier a pani Sara Dokeová proti Premier ministre (predseda vlády, Francúzsko) a ministre de la Culture et de la Communication (minister kultúry a komunikácie, Francúzsko) a ktorý sa týka zákonnosti décret no 2013‑182, du 27 février 2013, portant application des articles L.134‑1 à L.134‑9 du code de la propriété intellectuelle et relatif à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (dekrét č. 2013‑182 z 27. februára 2013, ktorým sa vykonávajú články L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva a ktorým sa upravuje digitálne využívanie obchodne nedostupných kníh z 20. storočia) (JORF z 1. marca 2013, s. 3835).

         Právny rámec

         Medzinárodné právo

      Bernský dohovor

               3

               Článok 2 Bernského dohovoru o ochrane literárnych a umeleckých diel (revidovaného v Paríži 24. júla 1971) v znení zmien a doplnení z 28. septembra 1979 (ďalej len „Bernský dohovor“) uvádza konkrétne vo svojich odsekoch 1 a 6:
               „1.   Výraz ‚literárne a umelecké diela‘ zahŕňa všetky výtvory z literárnej, vedeckej a umeleckej oblasti bez ohľadu na spôsob alebo formu ich vyjadrenia, ako: knihy,…
               …
               6.   Diela uvedené v tomto článku požívajú ochranu vo všetkých štátoch Únie. Táto ochrana pôsobí v prospech autora a jeho právnych nástupcov.“

               4

               Podľa článku 3 ods. 1 a 3 Bernského dohovoru:
               „1.   Podľa tohto dohovoru sú chránení:

                        a)

                        autori, ktorí sú občanmi niektorého zo štátov Únie, pre svoje diela, či už uverejnené alebo nie;

                  …
               3.   ‚Uverejnenými dielami‘ sa rozumejú diela vydané so súhlasom ich autorov, nech už rozmnoženiny boli vyhotovené akýmkoľvek spôsobom, pokiaľ ponuka takých rozmnoženín uspokojuje s ohľadom na povahu diela primerané potreby verejnosti. …“

               5

               Článok 5 uvedeného dohovoru vo svojich odsekoch 1 a 2 stanovuje:
               „1.   Autori majú vo vzťahu k dielam, pre ktoré sú chránení podľa tohto dohovoru, v ostatných štátoch Únie okrem štátu pôvodu diela práva, ktoré príslušné zákony už priznávajú alebo v budúcnosti priznávajú ich občanom, ako aj práva osobitne priznané týmto dohovorom.
               2.   Požívanie a výkon týchto práv sa nepodrobuje žiadnej formalite; toto požívanie a tento výkon nezávisí od ochrany platnej v štáte pôvodu diela. Preto sa s výhradou ustanovení tohto dohovoru spravuje rozsah ochrany, ako aj právne prostriedky vyhradené autorovi na hájenie jeho práv výlučne zákonmi štátu, kde sa uplatňuje nárok na ochranu.“

               6

               Článok 9 uvedeného dohovoru uvádza vo svojom odseku 1:
               „Autori literárnych a umeleckých diel chránených týmto dohovorom majú výlučné právo udeľovať súhlas na rozmnožovanie týchto diel akýmkoľvek spôsobom alebo v akejkoľvek podobe.“

               7

               Článok 11 bis tohto dohovoru vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Autori literárnych a umeleckých diel majú výlučné právo udeliť súhlas:
               …

                        2°

                        na akékoľvek zverejňovanie po drôte alebo bezdrôtovo, diela vysielaného rozhlasom alebo televíziou, ak uskutočňuje toto zverejňovanie iná organizácia než pôvodná.

                  …“

         Zmluva WIPO o autorskom práve

               8

               Svetová organizácia duševného vlastníctva (WIPO) prijala v Ženeve 20. decembra 1996 zmluvu WIPO o autorskom práve (ďalej len „zmluva WIPO o autorskom práve“), ktorá bola schválená v mene Spoločenstva rozhodnutím Rady 2000/278/ES zo 16. marca 2000 (Ú. v. ES L 89, 2000, s. 6; Mim. vyd. 11/033, s. 208).

               9

               Podľa článku 1 ods. 4 zmluvy WIPO o autorskom práve, ktorý má názov „Vzťah k Bernskému dohovoru“:
               „Zmluvné strany budú dodržiavať články 1 až 21 a Dodatok (Prílohu) Bernského dohovoru.“

         Právo Únie

               10

               Odôvodnenia 9, 15 a 32 smernice 2001/29 uvádzajú:

                        „(9)

                        Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. Ich ochrana pomáha zaistiť udržiavanie a rozvoj tvorivosti v záujme autorov, interpretov, producentov, spotrebiteľov, kultúry, priemyslu a verejnosti ako celku. Duševné vlastníctvo sa preto považuje za integrálnu súčasť vlastníctva.

                  …

                        (15)

                        Na diplomatickej konferencii, ktorá sa konala pod záštitou Svetovej organizácie duševného vlastníctva (WIPO) v decembri 1996, boli prijaté dve nové zmluvy, ‚Zmluva WIPO o autorskom práve‘ a ‚Zmluva WIPO o výkonoch a zvukových záznamoch‘, ktoré sa zaoberajú ochranou autorov a ochranou výkonných umelcov a producentov zvukových záznamov. Tieto zmluvy výrazne modernizujú medzinárodnú ochranu autorských práv a súvisiacich práv, prinajmenšom vzhľadom na tzv. ‚digitálny program‘, a zdokonaľujú prostriedky boja proti pirátstvu na celom svete. [Európska únia] a väčšina členských štátov už podpísali tieto zmluvy a práve prebieha proces prípravy ratifikácie zmlúv [Úniou] a členskými štátmi. Táto smernica slúži na uplatnenie viacerých medzinárodných záväzkov.

                  …

                        (32)

                        Táto smernica poskytuje kompletné vymenovanie výnimiek a obmedzení práva rozmnožovania a práva verejného prenosu. Niektoré výnimky alebo obmedzenia platia iba pre právo rozmnožovania, ak je to potrebné. V tomto zozname sa primeraným spôsobom zohľadňujú rôzne právne tradície členských štátov, pričom sa súčasne zameriavajú na zabezpečenie fungovania vnútorného trhu. Členské štáty musia dospieť ku koherentnej aplikácii týchto výnimiek a obmedzení, čo bude možné zhodnotiť pri revíziách uplatňovania legislatívy v budúcnosti.“

               11

               Článok 2 smernice 2001/29, nazvaný „Právo rozmnožovania“, uvádza:
               „Členské štáty ustanovia výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame, dočasné alebo trvalé rozmnožovanie akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, v celku alebo v časti:

                        a)

                        pre autorov k ich dielam;

                  …“

               12

               Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.“

               13

               Článok 5 uvedenej smernice, nazvaný „Výnimky a obmedzenia“, vo svojich odsekoch 2 a 3 najmä uvádza, že členské štáty môžu zabezpečiť rozličné výnimky alebo obmedzenia práva rozmnožovania a práva verejného prenosu upravených v článkoch 2 a 3 danej smernice v prípadoch, ktoré vymenúva.

         Francúzske právo

               14

               Loi no 2012‑287, du 1er mars 2012, relative à l’exploitation numérique des livres indisponibles du XXème siècle (zákon č. 2012‑287 z 1. marca 2012 o digitálnom využívaní obchodne nedostupných kníh z 20. storočia) (JORF č. 53 z 2. marca 2012, s. 3986), doplnil do hlavy III knihy I prvej časti Code de la propriété intellectuelle (zákonník duševného vlastníctva), ktorá je zameraná na „Využívanie práv“ súvisiacich s autorským právom, kapitolu IV, ktorá sa nazýva „Osobitné ustanovenia týkajúce sa digitálneho využívania obchodne nedostupných kníh“ a ktorá pozostáva z článkov L. 134‑1 až L. 134‑9 tohto zákonníka. Niektoré z týchto článkov boli neskôr buď zmenené a doplnené, alebo zrušené na základe loi no 2015‑195, du 20 février 2015, portant diverses dispositions d’adaptation au droit de l’Union européenne dans les domaines de la propriété littéraire et artistique et du patrimoine culturel (zákon č. 2015‑195 z 20. februára 205, ktorým sa zavádzajú rôzne ustanovenia na prispôsobenie právu Európskej únie v oblasti literárneho a umeleckého vlastníctva a kultúrneho dedičstva) (JORF z 22. februára 2015, s. 3294).

               15

               Články L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva, tak ako vyplývajú z týchto dvoch zákonov, znejú:
               „Článok L. 134‑1
               Obchodne nedostupnou knihou sa v zmysle tejto kapitoly rozumie kniha vydaná vo Francúzsku pred 1. januárom 2001, ktorú už žiaden vydavateľ nevydáva na obchodné účely a ktorá v súčasnosti nie je predmetom publikácie v tlačenej alebo digitálnej podobe.
               Článok L. 134‑2
               Zriaďuje sa verejná databáza, ku ktorej je umožnený voľný a bezplatný prístup prostredníctvom on‑line služby verejného prenosu a v ktorej sú zaregistrované obchodne nedostupné knihy. Francúzska národná knižnica dbá na jej realizáciu, jej aktualizáciu a zápis údajov podľa článkov L. 134‑4, L. 134‑5 a L. 134‑6.
               …
               Článok L. 134‑3
               I. Keď je kniha zaradená v databáze uvedenej v článku L. 134‑2 viac ako šesť mesiacov, právo udeliť súhlas na jej rozmnožovanie a jej zobrazovanie v digitálnej podobe vykonáva organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov, ktorá je upravená v hlave II knihy III tejto časti a autorizovaná na tento účel ministrom povereným kultúrou.
               S výnimkou prípadu uvedeného v treťom odseku článku L. 134‑5 sa súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe udeľuje za odplatu na obmedzené časové obdobie piatich rokov, ktoré môže byť predĺžené na rovnaké obdobie, pričom tento súhlas je nevýhradný.
               II. Autorizované organizácie majú procesnú spôsobilosť na obranu práv, ktoré sú im zverené.
               III. Autorizácia uvedená v odseku I sa vydáva so zreteľom na:
               …

                        2°

                        paritné zastúpenie autorov a vydavateľov medzi spoločníkmi a v riadiacich orgánoch;

                  …

                        5°

                        spravodlivosť pravidiel prerozdeľovania vybratých finančných prostriedkov medzi právnych nástupcov bez ohľadu na to, či sú stranami vydavateľskej zmluvy. Suma finančných prostriedkov vyplatená autorovi alebo autorom knihy nemôže byť nižšia ako suma finančných prostriedkov vyplatená vydavateľovi;

                        6°

                        spôsoby preukázania, ktoré organizácia navrhuje uplatňovať s cieľom identifikovať a nájsť držiteľov práv na účely rozdelenia vybratých finančných prostriedkov;

                  …
               Článok L. 134‑4
               I. Autor obchodne nedostupnej knihy alebo vydavateľ, ktorý má právo rozmnožovania tejto knihy v tlačenej podobe, môže podať námietky proti výkonu práva udeliť súhlas, ktoré je uvedené v prvom pododseku odseku I článku L. 134‑3, zo strany autorizovanej organizácie pre výber a prerozdeľovanie poplatkov. Tieto námietky sa doručujú písomne organizácii uvedenej v prvom odseku článku L. 134‑2 najneskôr šesť mesiacov po zaradení danej knihy do databázy uvedenej v tom istom odseku.
               …
               Článok L. 134‑5
               V prípade, že autor alebo editor nedoručia námietky do uplynutia lehoty stanovenej v odseku I článku L. 134‑4, organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov navrhne udelenie súhlasu na rozmnožovanie obchodne nedostupnej knihy a jej zobrazovanie v digitálnej podobe vydavateľovi, ktorý má právo rozmnožovania tejto knihy v tlačenej podobe.
               …
               Súhlas na využívanie, ktorý je uvedený v prvom pododseku, vydáva organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov na obdobie desiatich rokov, ktoré sa automaticky predlžuje na rovnaké obdobie, pričom tento súhlas je výhradný.
               …
               V prípade, že nedôjde k prijatiu návrhu uvedeného v prvom odseku…, organizácia pre výber a prerozdeľovanie poplatkov udelí súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe za podmienok stanovených v druhom pododseku odseku I článku L. 134‑3.
               …
               Článok L. 134‑6
               Autor a vydavateľ, ktorý má právo rozmnožovania obchodne nedostupnej knihy v tlačenej podobe, kedykoľvek spoločne doručia organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov uvedenej v článku L. 134‑3 svoje rozhodnutie odňať jej právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie uvedenej knihy v digitálnej podobe.
               Autor obchodne nedostupnej knihy sa kedykoľvek môže rozhodnúť, že organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov uvedenej v tom istom článku L. 134‑3 odníme právo udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie knihy v digitálnej podobe, pokiaľ predloží dôkaz, že je jediným držiteľom práv vymedzených v uvedenom článku L. 134‑3. Svoje rozhodnutie jej doručí.
               …
               Článok L. 134‑7
               Podrobné pravidlá uplatňovania tejto kapitoly, najmä podrobné pravidlá týkajúce sa prístupu k databáze uvedenej v článku L. 134‑2, povahy, ako aj formátu zozbieraných údajov a najvhodnejších opatrení v oblasti zverejňovania, s cieľom zaručiť čo možno najlepšie informovanie právnych nástupcov, podmienok vydania a odobratia autorizácie organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov podľa článku L. 134‑3, stanoví Conseil d’État [Štátna rada] v dekréte.
               Článok L. 134‑9
               Odchylne od ustanovení prvých troch odsekov článku L. 321‑9, autorizované organizácie uvedené v článku L. 134‑3 používajú na činnosti pomoci pri tvorbe, na činnosti vzdelávania autorov písaného slova a na činnosti propagácie verejného čítania, ktoré sú uskutočňované knižnicami, finančné prostriedky vybraté na základe využívania obchodne nedostupných kníh, ktoré nemohli byť prerozdelené z dôvodu, že sa nepodarilo identifikovať alebo nájsť ich príjemcov pred uplynutím lehoty uvedenej v poslednom odseku článku L. 321‑1.
               …“

               16

               Podrobné pravidlá uplatňovania článkov L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva boli v súlade s článkom L. 134‑7 tohto zákonníka neskôr stanovené v décret no 2013‑182 (dekrét č. 2013‑182), ktorým bol do uvedeného zákonníka vložený článok R. 134‑11, podľa ktorého:
               „Opatrenia v oblasti zverejňovania uvedené v článku L. 134‑7 zahŕňajú informačnú kampaň vedenú z podnetu ministra povereného kultúrou v spojení s organizáciami pre výber a prerozdeľovanie poplatkov a profesijnými združeniami v odvetví kníh.
               Táto kampaň zahŕňa prezentáciu mechanizmu on‑line služby verejného prenosu, zasielania on‑line reklamných zásielok, uverejňovania samostatných príloh vo vnútroštátnej tlači, ako aj uverejňovania pútačov na informačných internetových stránkach.
               Dňom začiatku tejto kampane bol dátum stanovený v prvom odseku článku R. 134‑1 a trvala počas šiestich mesiacov.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               17

               V zmysle zákonníka duševného vlastníctva sa „obchodne nedostupnou knihou“ rozumie kniha vydaná vo Francúzsku pred 1. januárom 2001, ktorú už žiaden vydavateľ nevydáva na obchodné účely a ktorá nie je predmetom publikácie v tlačenej alebo digitálnej podobe. Články L. 134‑1 až L. 134‑9 tohto zákonníka zaviedli mechanizmus, ktorého cieľom je opätovné sprístupnenie týchto kníh tým, že upravili ich obchodné využívanie v digitálnej podobe. Dekrét č. 2013‑182 stanovil podrobné pravidlá uplatňovania týchto ustanovení.

               18

               Žalobou zaregistrovanou 2. mája 2013 pán Soulier a pani Dokeová, ktorí sú obaja autormi literárnych diel, požiadali Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) o zrušenie dekrétu č. 2013‑182.

               19

               Na podporu svojich návrhov žalobcovia najmä tvrdia, že články L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva stanovujú výnimku alebo obmedzenie výlučného práva rozmnožovania, ktoré je zakotvené v článku 2 písm. a) smernice 2001/29 a táto výnimka alebo obmedzenie nefiguruje medzi výnimkami a obmedzeniami, ktorých taxatívny výpočet stanovuje článok 5 tejto smernice.

               20

               Syndicat des écrivains de langue française (odborová organizácia spisovateľov vo francúzskom jazyku) (SELF), asociácia Autour des auteurs a 35 fyzických osôb neskôr vstúpili do predmetného konania ako vedľajší účastníci konania na podporu návrhov pána Souliera a pani Dokeovej.

               21

               Premier ministre, ako aj ministre de la Culture et de la Communication vo svojej obrane navrhli zamietnuť tieto žalobné návrhy.

               22

               Následne vstúpila do konania ako vedľajší účastník konania Société française des intérêts des auteurs de l’écrit (francúzska organizácia zastupujúca záujmy autorov písaného slova) (SOFIA), ktorá tiež navrhla uvedené návrhy zamietnuť. SOFIA vystupuje ako spoločnosť zložená paritne z autorov a vydavateľov, ktorá spravuje právo rozmnožovania a zobrazenia obchodne nedostupných kníh v digitálnej forme, právo na verejné vypožičiavanie, ako aj odmenu za rozmnoženinu na súkromné použite v oblasti písaného slova.

               23

               Vnútroštátny súd po tom, ako zamietol všetky žalobné dôvody pána Souliera a pani Dokeovej, ktoré spočívali na inom právnom základe, ako na článkoch 2 a 5 smernice 2001/29, začal s preskúmaním žalobných dôvodov týkajúcich sa týchto článkov, pričom v prvom rade zastával názor, že rozhodnutie tohto aspektu sporu závisí od výkladu uvedených článkov.

               24

               Za týchto okolností Conseil d’État (Štátna rada, Francúzsko) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bránia [články 2 a 5] smernice 2001/29 tomu, aby sa právnou úpravou, akou je tá, ktorá bola [zavedená článkami L. 134‑1 až L. 134‑9 zákonníka duševného vlastníctva], výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a zobrazovanie ‚obchodne nedostupných kníh‘ v digitálnej podobe zveril autorizovaným organizáciám pre výber a prerozdeľovanie poplatkov a pritom sa umožnilo autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom podať námietky proti výkonu tohto práva alebo zabrániť jeho výkonu za podmienok, ktoré vymedzuje?“

         O prejudiciálnej otázke

         Úvodné pripomienky

               25

               Je nesporné, že vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej sa týka nielen práva udeliť súhlas na rozmnožovanie obchodne nedostupných kníh v digitálnej podobe v zmysle článku 2 písm. a) smernice 2001/29, ale aj práva udeliť súhlas na zobrazovanie v tejto podobe, pričom toto zobrazovanie predstavuje „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 uvedenej smernice.

               26

               Ďalej sa na túto vnútroštátnu právnu úpravu nevzťahuje žiadna z výnimiek a obmedzení, ktoré môžu členské štáty na základe článku 5 smernice 2001/29 stanoviť z práva rozmnožovania a práva verejného prenosu upravených v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 tejto smernice. Ako však vyplýva z odôvodnenia 32 uvedenej smernice, zoznam výnimiek a obmedzení povolených danou smernicou je taxatívny.

               27

               Z toho vyplýva, že článok 5 smernice 2001/29 je na účely sporu vo veci samej zjavne irelevantný.

               28

               Za týchto podmienok sa treba domnievať, že svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava, akou je úprava dotknutá vo veci samej, zverila výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a verejný prenos obchodne nedostupných kníh v digitálnej podobe autorizovanej organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov a pritom umožnila autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom podať námietky proti výkonu tohto práva alebo ukončiť jeho výkon za podmienok, ktoré táto právna úprava vymedzuje.

         Odpoveď Súdneho dvora

               29

               Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 stanovujú, že členské štáty priznajú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať priame alebo nepriame rozmnožovanie ich diel akýmkoľvek spôsobom a akoukoľvek formou, ako aj výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať verejný prenos týchto diel.

               30

               V tomto ohľade je potrebné najskôr uviesť, že ochranu, ktorú tieto ustanovenia priznávajú autorom, treba vykladať extenzívne (rozsudky zo 16. júla 2009, Infopaq International,C‑5/08, EU:C:2009:465, bod 43, a z 1. decembra 2011, Painer,C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 96).

               31

               Preto je túto ochranu potrebné chápať v tom zmysle, že sa neobmedzuje len na priznanie práv zaručených článkom 2 písm. a) a článkom 3 ods. 1 smernice 2001/29, ale zahŕňa aj výkon uvedených práv.

               32

               Tento výklad podporuje aj Bernský dohovor, ktorého články 1 až 21 sa Únia zaviazala dodržiavať na základe článku 1 ods. 4 zmluvy WIPO o autorskom práve, ktorej účastníkom je Únia a na ktorej uplatnenie sa zaviazala smernica 2001/29, ako uvádza jej odôvodnenie 15. Z článku 5 ods. 2 tohto dohovoru totiž vyplýva, že ochrana, ktorú zaručuje autorom, sa vzťahuje tak na požívanie, ako aj na výkon práv na rozmnožovanie a verejný prenos uvedených v jej článku 9 ods. 1 a jej článku 11 bis ods. 1, ktoré zodpovedajú právam chráneným smernicou 2001/29.

               33

               Ďalej treba zdôrazniť, že práva zaručené autorom v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 majú preventívnu povahu, čo znamená, že každé rozmnoženie alebo verejný prenos diela treťou osobou si vyžaduje predchádzajúci súhlas jeho autora (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o právo rozmnožovania, rozsudky zo 16. júla 2009, Infopaq International,C‑5/08, EU:C:2009:465, body 57 a 74, a zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i., C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 162, a pokiaľ ide o právo na verejný prenos, rozsudky z 15. marca 2012, SCF Consorzio Fonografici,C‑135/10, EU:C:2012:140, bod 75, a z 13. februára 2014, Svensson a i., C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 15).

               34

               Z toho vyplýva, že s výhradou prípadných výnimiek a obmedzení uvedených taxatívnym spôsobom v článku 5 smernice 2001/29 treba každé využitie diela treťou osobou bez tohto predchádzajúceho súhlasu považovať za ohrozujúce autorské práva k tomuto dielu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien,C‑314/12, EU:C:2014:192, body 24 a 25).

               35

               Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 však nespresňujú, akým spôsobom má byť predchádzajúci autorský súhlas prejavený, takže tieto ustanovenia nemožno vykladať v tom zmysle, že daný súhlas musí byť nevyhnutne vyjadrený explicitne. Naopak sa treba domnievať, že tieto ustanovenia takisto umožňujú, aby bol uvedený súhlas vyjadrený implicitne.

               36

               Súdny dvor vo veci, v ktorej odpovedal na otázku týkajúcu sa pojmu „nová verejnosť“, zastával názor, že v situácii, keď autor udelil svoj predchádzajúci, výslovný a bezvýhradný súhlas na uverejnenie jeho článkov na internetovej stránke vydavateľa tlače bez toho, aby sa snažil technickými prostriedkami obmedziť prístup k týmto dielam z iných internetových stránok, sa v podstate možno domnievať, že daný autor povolil sprístupnenie uvedených diel všetkým používateľom internetu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. februára 2014, Svensson a i., C‑466/12, EU:C:2014:76, body 25 až 28 a 31).

               37

               Cieľ spočívajúci vo vysokej úrovni ochrany autorov, na ktorý odkazuje odôvodnenie 9 smernice 2001/29, predpokladá, že podmienky, za ktorých možno pripustiť implicitný súhlas, musia byť presne definované, aby samotná zásada predchádzajúceho súhlasu autora nebola zbavená účinku.

               38

               Konkrétne musí byť každý autor skutočne informovaný o budúcom využití svojho diela treťou osobou a o prostriedkoch, ktoré má k dispozícii, s cieľom zakázať ho, ak to bude považovať za potrebné.

               39

               Pokiaľ totiž autor nie je predbežne informovaný o tomto budúcom využití, nemôže k nemu zaujať stanovisko a prípadne ho zakázať, čím samotná existencia jeho predchádzajúceho súhlasu v tomto zmysle zostáva len hypotetická.

               40

               V dôsledku toho, pokiaľ neexistujú záruky skutočného informovania autorov o predpokladanom využití ich diel a prostriedkoch, ktoré majú k dispozícii na jeho zakázanie, je pre nich de facto nemožné zaujať akékoľvek stanovisko k tomuto využitiu.

               41

               Pokiaľ ide o vnútroštátnu právnu úpravu, akou je úprava dotknutá vo veci samej, treba uviesť, že autorizovanej organizácii priznáva výkon práva povoliť digitálne využívanie obchodne nedostupných kníh a zároveň umožňuje autorom týchto kníh, aby danému výkonu práva vopred zabránili v lehote šiestich mesiacov od zápisu uvedených diel do databázy zriadenej na tento účel.

               42

               Uplatnenie práva podať námietky, ktoré táto právna úprava zavádza v prospech všetkých držiteľov práv k dotknutým knihám, najmä autorov, má teda za cieľ zakázať využitie týchto diel, zatiaľ čo nepodanie námietok zo strany daného autora v stanovenej lehote možno vzhľadom na článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 chápať ako prejav jeho implicitného súhlasu s uvedeným využitím.

               43

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu však nevyplýva, že uvedená právna úprava obsahuje mechanizmus zabezpečujúci efektívne a individualizované informovanie autorov. Nie je teda vylúčené, že niektorí z dotknutých autorov ani nevedeli o predpokladanom využití ich diel, a teda k nemu nemohli zaujať stanovisko, či už kladné alebo záporné. Za týchto podmienok nemožno samotné nepodanie námietok z ich strany považovať za vyjadrenie ich implicitného súhlasu s týmto využívaním.

               44

               Platí to tým viac, že táto právna úprava sa týka kníh, ktoré už nie sú predmetom publikácie a vydávania na obchodné účely, hoci v minulosti boli. Tento osobitný kontext bráni tomu, aby sa dalo odôvodnene predpokladať, že všetci autori týchto „zabudnutých“ kníh súhlasia s „opätovným oživením“ ich diel na účely ich obchodného využitia v digitálnej podobe.

               45

               Smernica 2001/29 samozrejme nebráni tomu, aby cieľom vnútroštátnej právnej úpravy, ako je úprava dotknutá vo veci samej, bolo digitálne využitie obchodne nedostupných kníh v kultúrnom záujme spotrebiteľov a celej spoločnosti. Sledovanie tohto cieľa a tohto záujmu však nemôže odôvodniť výnimku z ochrany autorov zakotvenej v smernici, ktorú normotvorca Únie nestanovuje.

               46

               Napokon je potrebné uviesť, že právna úprava, akou je úprava vo veci samej, umožňuje autorom, aby ukončili komerčné využívanie ich diel v digitálnej podobe, tým že budú konať buď spoločne s vydavateľmi týchto diel v tlačenej podobe, alebo sami, v tomto prípade však musia dokázať, že sú jedinými majiteľmi práv k uvedeným dielam.

               47

               V tejto súvislosti treba pripomenúť po prvé, že z výlučnej povahy práva rozmnožovania a práva verejného prenosu, ktoré sú stanovené v článku 2 písm. a) a v článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, vyplýva, že autori sú jedinými osobami, ktorým táto smernica priznáva pôvodné právo na využívanie ich diel (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. februára 2012, Luksan,C‑277/10, EU:C:2012:65, bod 53).

               48

               Z toho vyplýva, že hoci smernica 2001/29 nezakazuje členským štátom, aby priznali určité práva alebo výhody tretím osobám, akými sú napríklad vydavatelia, musí byť splnená podmienka, že tieto práva a výhody neohrozujú práva, ktoré uvedená smernica priznáva výlučne autorom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. novembra 2015, Hewlett‑Packard Belgium, C‑572/13, EU:C:2015:750, body 47 až 49).

               49

               V dôsledku toho sa treba domnievať, že pokiaľ sa autor diela v rámci uplatnenia právnej úpravy, o akú ide vo veci samej, rozhodne ukončiť do budúcnosti využívanie tohto diela v digitálnej podobe, toto právo musí byť možné vykonať bez toho, aby v určitých prípadoch záviselo od súhlasnej vôle iných osôb ako tých, ktoré daný autor predtým oprávnil na toto využívanie v digitálnej podobe, a teda od súhlasu vydavateľa, ktorý okrem toho vlastní len práva na využívanie uvedeného diela v tlačenej podobe.

               50

               Po druhé z článku 5 ods. 2 Bernského dohovoru, ktorý je pre Úniu záväzný z dôvodov uvedených v bode 32 tohto rozsudku, vyplýva, že požívanie a výkon práv rozmnožovania a verejného prenosu, ktoré autorom priznáva tento dohovor a zodpovedajú právam stanoveným v článku 2 písm. a) a článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, nemôžu podliehať žiadnej formalite.

               51

               Z toho najmä vyplýva, že v rámci právnej úpravy, akou je úprava dotknutá vo veci samej, musí mať autor diela možnosť ukončiť výkon práv na využívanie diela v digitálnej podobe, ktoré k tomuto dielu vlastní, treťou osobou, a tým jej zakázať aj akékoľvek budúce využitie v tejto podobe, bez toho, aby musel v určitých prípadoch splniť formálnu požiadavku spočívajúcu v preukázaní, že iné osoby nie sú držiteľmi iných práv k uvedenému dielu, napríklad práv týkajúcich sa jeho využívania v tlačenej podobe.

               52

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava, akou je úprava dotknutá vo veci samej, zverila autorizovanej organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a verejný prenos v digitálnej podobe tzv. „obchodne nedostupných“ kníh, teda kníh vydaných vo Francúzsku pred 1. januárom 2001, ktoré už žiaden vydavateľ nevydáva na obchodné účely a ktoré nie sú predmetom publikácie v tlačenej alebo digitálnej podobe, a pritom umožnila autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom podať námietky proti výkonu tohto práva alebo jeho výkon ukončiť za podmienok, ktoré táto právna úprava vymedzuje.

         O trovách

               53

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 2 písm. a) a článok 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby vnútroštátna právna úprava, akou je úprava dotknutá vo veci samej, zverila autorizovanej organizácii pre výber a prerozdeľovanie poplatkov výkon práva udeliť súhlas na rozmnožovanie a verejný prenos v digitálnej podobe tzv. „obchodne nedostupných“ kníh, teda kníh vydaných vo Francúzsku pred 1. januárom 2001, ktoré už žiaden vydavateľ nevydáva na obchodné účely a ktoré nie sú predmetom publikácie v tlačenej alebo digitálnej podobe, a pritom umožnila autorom týchto kníh alebo ich právnym nástupcom podať námietky proti výkonu tohto práva alebo jeho výkon ukončiť za podmienok, ktoré táto právna úprava vymedzuje.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 8. júla 1998. # Gaetano Aquilino proti Rade Európskej únie. # Úradníci. # Vec T-130/96.


ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU EURÓPSKEJ ÚNIE (tretia komora) z 13. júna 2012.#BL proti Európskej komisii.#Verejná služba – Bývalý úradník – Sociálne zabezpečenie – Úraz – Ukončenie konania podľa článku 73 služobného poriadku – Časová pôsobnosť mierky, ktorá je prílohou nového znenia pravidiel poistenia pre prípad úrazu a choroby z povolania – Dĺžka konania.#Vec F-63/10.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 9. júla 1997. # Roberto Monaco proti Európskemu parlamentu. # Úradníci. # Vec T-92/96.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. decembra 1969. # Giuseppe L.V. Grasselli proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 32-68.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 6. septembra 2013. # Persia International Bank plc proti Rade Európskej únie. # Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika - Reštriktívne opatrenia prijaté voči Iránu s cieľom zabrániť šíreniu jadrových zbraní - Zmrazenie finančných prostriedkov - Povinnosť odôvodnenia - Právo na obhajobu - Právo na účinnú súdnu ochranu - Nesprávne posúdenie. # Vec T-493/10.

text:
               Účastníci konania
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑493/10,
            Persia International Bank plc,  so sídlom v Londýne (Spojené kráľovstvo), v zastúpení: pôvodne S. Gadhia, S. Ashley, solicitors, D. Anderson, QC, a R. Blakeley, barrister, neskôr S. Ashley, S. Jeffrey, A. Irvine, solicitors, D. Wyatt, QC, a R. Blakeley,
            žalobkyňa,
            proti
            Rade Európskej únie,  v zastúpení: M. Bishop a A. Vitro, splnomocnení zástupcovia,
            žalovanej,
            ktorú v konaní podporuje:
            Európska komisia,  v zastúpení: S. Boelaert a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia,
            vedľajší účastník konania,
            ktorej predmetom je jednak návrh na zrušenie rozhodnutia Rady 2010/413/SZBP z 26. júla 2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu a o zrušení spoločnej pozície 2007/140/SZBP (Ú. v. EÚ L 195, s. 39), vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 668/2010 z 26. júla 2010, ktorým sa vykonáva článok 7 ods. 2 nariadenia (ES) č. 423/2007 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 195, s. 25), rozhodnutia Rady 2010/644/SZBP z 25. októbra 2010, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413 (Ú. v. EÚ L 281, s. 81), nariadenia Rady (EÚ) č. 961/2010 z 25. októbra 2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 423/2007 (Ú. v. EÚ L 281, s. 1), rozhodnutia Rady 2011/783/SZBP z 1. decembra 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413 (Ú. v. EÚ L 319, s. 71), vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 1245/2011 z 1. decembra 2011, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 961/2010 (Ú. v. EÚ L 319, s. 11), a nariadenia Rady (EÚ) č. 267/2012 z 23. marca 2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 961/2010 (Ú. v. EÚ L 88, s. 1), v rozsahu, v akom sa uvedené akty týkajú žalobkyne, a jednak návrh na určenie, že článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia Rady (ES) č. 423/2007 z 19. apríla 2007, o reštriktívnych opatreniach voči Iránu (Ú. v. EÚ L 103, s. 1), článok 16 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 961/2010 a článok 23 ods. 2 nariadenia č. 267/2012 sa na žalobkyňu nebudú uplatňovať,
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora),
            v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová (spravodajkyňa), sudcovia K Jürimäe a M. van der Woude,
            tajomník: N. Rosner, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 3. júla 2012,
            vyhlásil tento
            Rozsudok (1)
            [ omissis ]
            Konanie a návrhy účastníkov konania
            22. Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 7. októbra 2010 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.
            23. Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 5. novembra 2010 žalobkyňa prispôsobila svoje návrhy v nadväznosti na prijatie rozhodnutia 2010/644 z 25. októbra 2010 a nariadenia č. 961/2010.
            24. Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 14. januára 2011 Európska komisia podala návrh na vstup vedľajšieho účastníka do tohto konania na podporu návrhov Rady. Uznesením z 8. marca 2011 predseda štvrtej komory Všeobecného súdu vyhovel tomuto návrhu.
            25. Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 24. januára 2012 žalobkyňa jednak prispôsobila svoje návrhy v nadväznosti na prijatie rozhodnutia 2011/783 prijatému 1. decembra 2011 a vykonávaciemu nariadeniu č. 1245/2011, a jednak požiadala, aby sa prípadne napadnuté akty zrušili s okamžitou účinnosťou.
            26. Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 23. apríla 2012 žalobkyňa prispôsobila svoje návrhy v nadväznosti na prijatie nariadenia č. 267/2012 prijatému 23. marca 2012.
            27. Na základe správy sudkyne spravodajkyne Všeobecný súd (štvrtá komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu položil účastníkom konania písomné otázky týkajúce sa dôsledkov, ktoré sa majú pre prejednávanú vec vyvodiť z rozsudku Súdneho dvora z 13. marca 2012, Melli Bank/Rada (C‑380/09 P), počtu riaditeľov žalobkyne a spôsobu ich menovania, ako aj prípustnosti štvrtého žalobného dôvodu uvádzaného žalobkyňou. Účastníci konania na tieto otázky Všeobecného súdu odpovedali.
            28. Žalobkyňa vo svojej odpovedi na otázky Všeobecného súdu podanej do kancelárie Všeobecného súdu 8. júna 2012 vzala späť tretí žalobný dôvod založený na neprimeranosti, a teda nezákonnosti článku 20 ods. 1 písm. b) rozhodnutia 2010/413, článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, článku 16 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 961/2010 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 267/2012.
            29. Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 3. júla 2012.
            30. Uznesením Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 4. septembra 2012 bola opätovne otvorená ústna časť konania s cieľom doplniť spis o pripomienky žalobkyne k uzneseniu predsedu Súdneho dvora z 19. júla 2012, Akhras/Rada [C‑110/12 P(R)], ako aj o pripomienky ostatných účastníkov konania. Ústna časť konania bola znovu ukončená 4. októbra 2012.
            31. Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – s okamžitou účinnosťou zrušil bod 4 tabuľky B prílohy II rozhodnutia 2010/413, bod 2 tabuľky B prílohy vykonávacieho nariadenia č. 668/2010, bod 4 tabuľky B oddielu I prílohy rozhodnutia 2010/644, bod 4 tabuľky B prílohy VIII nariadenia č. 961/2010, rozhodnutie 2011/783, vykonávacie nariadenie č. 1245/2011 a bod 4 tabuľky B oddielu I prílohy IX nariadenia č. 267/2012, a to v rozsahu, v akom sa jej uvedené akty týkajú,
            – určil, že článok 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, článok 16 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 961/2010 a článok 23 ods. 2 nariadenia č. 267/2012 sa na ňu neuplatňujú, a
            – zaviazal Radu na náhradu trov konania.
            32. Rada a Komisia navrhujú, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu,
            – zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
            Právny stav
            [ omissis ]
            O veci samej
            [ omissis ]
            O prvom dôvode založenom na porušení povinnosti odôvodnenia, zásady dodržiavania práva na obhajobu a práva na účinnú súdnu ochranu
            [ omissis ]
            – O porušení práva žalobkyne na obhajobu a jej práva na účinnú súdnu ochranu z dôvodu, že žalobkyňa údajne nebola dostatočne informovaná o prijatí reštriktívnych opatrení voči nej
            78. Žalobkyňa uvádza, že napriek opakovaným žiadostiam o poskytnutie informácií nedostala dostatočné informácie týkajúce sa prijatia reštriktívnych opatrení voči nej a voči Bank Mellat a že jej najmä nebol poskytnutý žiaden dôkaz o údajnej účasti Bank Mellat na šírení jadrových zbraní. Žalobkyňa v tejto súvislosti poukazuje na neprimeranosť návrhov na prijatie reštriktívnych opatrení, ktoré jej boli oznámené listom z 13. septembra 2010, a návrhu oznámeného v prílohe dupliky, ako aj na jeho oneskorené zverejnenie.
            79. Žalobkyňa z toho vyvodzuje, že oznámenie týchto informácií jej neumožnilo formulovať užitočné pripomienky k prijatiu reštriktívnych opatrení voči nej a voči Bank Mellat a nemohlo jej zaručiť spravodlivý súdny proces.
            80. Rada podporovaná v konaní Komisiou spochybňuje dôvodnosť tvrdení žalobkyne. Predovšetkým tvrdí, že návrhy na prijatie reštriktívnych opatrení oznámila žalobkyni hneď, ako získala súhlas členských štátov, od ktorých pochádzali.
            81. Po prvé zo skúmania uskutočneného v bodoch 62 až 77 tohto rozsudku vyplýva, že prvý, štvrtý a piaty dôvod, ktoré uviedla Rada v súvislosti s Bank Mellat, ako aj odôvodnenie týkajúce sa samotnej žalobkyne, tak ako vyplývajú z napadnutých aktov a z návrhov na prijatie reštriktívnych opatrení oznámených žalobkyni, sú dostatočne presné. Naopak, neurčitosť druhého, tretieho, šiesteho a siedmeho dôvodu uvedeného Radou v súvislosti s Bank Mellat predstavuje porušenie práva žalobkyne na obhajobu, ako aj jej práva na účinnú súdnu ochranu.
            82. Po druhé treba poznamenať, že návrhy na prijatie reštriktívnych opatrení boli oznámené 13. septembra 2010, a teda pred 25. septembrom 2010, keď uplynula lehota, ktorú Rada stanovila žalobkyni na predloženie vyjadrení, a teda nebolo zistené žiadne porušenie práva na obhajobu v tejto súvislosti.
            83. Návrh, ktorý tvorí prílohu dupliky, bol naproti tomu oznámený po uplynutí lehoty spomenutej v bode 82 tohto rozsudku.
            84. V tejto súvislosti sa s tvrdením Rady týkajúcim sa nevyhnutnosti získať súhlas dotknutého členského štátu nemožno stotožniť. Ak totiž Rada pri prijatí reštriktívnych opatrení voči subjektu zamýšľa vychádzať z informácií poskytnutých členským štátom, je povinná sa pred ich prijatím ubezpečiť, že predmetné informácie môžu byť dotknutému subjektu oznámené v primeranom čase, aby subjekt mohol užitočne vyjadriť svoj názor.
            85. Je však potrebné vychádzať z toho, že oneskorené oznámenie dokumentu, o ktorý sa Rada opierala pri prijatí alebo zachovaní reštriktívnych opatrení voči určitému subjektu, predstavuje porušenie práva na obhajobu, ktoré by odôvodňovalo zrušenie skôr prijatých aktov, len vtedy, ak by sa preukázalo, že dotknuté reštriktívne opatrenia by nemohli byť v súlade s právom prijaté alebo zachované, ak by oneskorene oznámený dokument bol vylúčený ako priťažujúci dôkaz.
            86. Z bodov 70 a 76 tohto rozsudku pritom vyplýva, že návrh, ktorý je prílohou dupliky, neobsahuje dodatočné informácie vo vzťahu k napadnutým aktom a k návrhom oznámeným 13. septembra 2010, z čoho vyplýva, že vylúčenie priťažujúceho dôkazu nemôže mať vplyv na dôvodnosť prijatia a zachovania reštriktívnych opatrení voči žalobkyni. Za týchto okolností oneskorené oznámenie uvedeného návrhu neodôvodňuje zrušenie rozhodnutia 2010/413, vykonávacieho nariadenia č. 668/2010, rozhodnutia 2010/644 ani nariadenia č. 961/2010.
            87. Po tretie, pokiaľ ide o nepredloženie dôkazov, je potrebné poznamenať, že v súlade so zásadou dodržiavania práva na obhajobu nie je Rada povinná oznámiť iné informácie, ako tie, ktoré sú súčasťou spisu. V prejednávanej veci Rada uvádza, pričom žalobkyňa to nespochybňuje, že jej spis neobsahuje dodatočné dôkazy, ktoré by sa týkali účasti Bank Mellat na šírení jadrových zbraní alebo samotnej žalobkyne. Za týchto okolností nemožno Rade vytýkať, že neoznámením týchto dôkazov porušila právo žalobkyne na obhajobu a jej právo na účinnú súdnu ochranu.
            [ omissis ]
            O druhom dôvode založenom na nesprávnom posúdení, pokiaľ ide o skutočnosť, že žalobkyňu vlastní alebo kontroluje Bank Mellat
            101. Žalobkyňa tvrdí, že Bank Mellat nie je jej vlastníkom a že tejto banke nepatrí v zmysle článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, článku 20 ods. 1 písm. b) rozhodnutia 2010/413, článku 16 ods. 2 nariadenia č. 961/2010 a článku 23 ods. 2 nariadenia č. 267/2012.
            102. Na úvod treba poznamenať, že preskúmanie Všeobecného súdu sa vzťahuje iba na skutočnosť, že Banka Mellat vlastní 60 % základného imania žalobkyne. Je síce pravdou, že Bank Tejarat, ďalší akcionár žalobkyne, bola od 24. januára 2012 rovnako dotknutá reštriktívnymi opatreniami prijatými podľa rozhodnutia 2010/413, nariadenia č. 961/2010 a nariadenia č. 267/2012. Túto skutočnosť však Rada uviedla po prvýkrát na pojednávaní a hlavne sa nenachádza v odôvodnení napadnutých aktoch. Preto ju nemožno zohľadniť ani v rámci kontroly zákonnosti napadnutých aktov.
            103. Z judikatúry vyplýva, že ak sú zmrazené finančné prostriedky subjektu, ktorý je označený za subjekt podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, existuje nezanedbateľné nebezpečenstvo, že tento subjekt bude vyvíjať nátlak na subjekty, ktoré vlastní či kontroluje alebo ktoré mu patria, aby obišiel účinky opatrení, ktoré sa ho týkajú. Z toho vyplýva, že zmrazenie finančných prostriedkov týchto subjektov, ktoré je Rade uložené článkom 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, článkom 20 ods. 1 písm. b) rozhodnutia 2010/413, článkom 16 ods. 2 nariadenia č. 961/2010 a článkom 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 267/2012, je nevyhnutné a primerané na zabezpečenie účinnosti prijatých opatrení a na zaručenie toho, že sa tieto opatrenia nebudú obchádzať (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Melli Bank/Rada, už citovaný v bode 27 vyššie, body 39 a 58).
            104. Rovnako v prípade, ak je subjekt v 100 % vlastníctve subjektu označeného za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, podmienka vlastnenia stanovená v článku 20 ods. 1 písm. b) rozhodnutia 2010/413 a v článku 16 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 961/2010 je splnená (pozri analogicky rozsudok Melli Bank/Rada, už citovaný v bode 27 vyššie, bod 79). Rovnaký záver sa musí vzťahovať aj na výraz subjekty, „ktoré sú vo vlastníctve“ subjektu označeného za podieľajúci sa na šírení jadrových zbraní, ktorý bol použitý v článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 267/2012.
            105. Napriek tomu je nesporné, že Bank Mellat vlastní iba 60 % základného imania žalobkyne.
            106. Za týchto okolností judikatúrou stanovené pravidlo uvedené v bode 104 tohto rozsudku nie je napriek opačnému názoru Rady a Komisie uplatniteľné, keďže samotná skutočnosť, že Bank Mellat vlastní 60 % základného imania žalobkyne, ešte neznamená splnenie podmienky „byť vo vlastníctve“ stanovenej v ustanoveniach uvedených v bode 104 tohto rozsudku.
            107. V dôsledku toho je potrebné preskúmať, či s ohľadom na okolnosti prejednávanej veci a najmä na vlastnícky podiel Bank Mellat existuje nezanedbateľné nebezpečenstvo, že žalobkyňa bude obchádzať účinky reštriktívnych opatrení, ktoré jej boli určené (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudok Melli Bank/Rada, už citovaný v bode 27 vyššie, bod 40).
            108. Rada podporovaná v konaní Komisiou uvádza, že ide o tento prípad, keďže Bank Mellat ako väčšinový akcionár so 60 % podielom na základnom imaní žalobkyne môže menovať a odvolávať jej riaditeľov.
            109. V tejto súvislosti z informácií obsiahnutých v spise vyplýva, že žalobkyňa má sedem riaditeľov, pričom dvaja z nich sú nezávislí a nevykonávajú žiadne výkonné právomoci.
            110. Je síce pravda, že tak podľa platnej právnej úpravy Spojeného kráľovstva, ako aj podľa stanov žalobkyne sa jej riaditelia menujú jednoduchým rozhodnutím valného zhromaždenia prijatým jednoduchou väčšinou hlasov.
            111. Z údajov poskytnutých žalobkyňou, ktorých správnosť nebola spochybnená ostatnými účastníkmi konania, však jednak vyplýva, že na základe dohody jej akcionárov iba štyroch z jej súčasných riaditeľov vybrala Bank Mellat, pričom zvyšných troch riaditeľov vybrala Bank Tejarat.
            112. Navyše jeden zo štyroch riaditeľov vybraných Bank Mellat je nevýkonným nezávislým riaditeľom. Z údajov poskytnutých žalobkyňou teda vyplýva, že podmienka nezávislosti, ktorej dodržiavanie overuje FSA v rámci postupu schvaľovania riaditeľov spoločnosti, najmä vyžaduje, aby uvedený riaditeľ nebol nijakým spôsobom spojený s akcionármi žalobkyne, ku ktorým patrí aj Bank Mellat.
            113. Za týchto okolností je potrebné vychádzať z toho, že Bank Mellat môže vykonávať vplyv nanajvýš na troch zo siedmich súčasných riaditeľov žalobkyne, teda na menej ako polovicu z nich.
            114. Rada v tejto súvislosti navyše na pojednávaní uviedla, že nezávislí riaditelia sa nezúčastňovali na bežnom riadení žalobkyne, keďže nevykonávali riadiace právomoci.
            115. Treba však poznamenať, že pokiaľ ide o kolektívne rozhodnutia spoločne prijaté riaditeľmi, stanovy žalobkyne nerozlišujú medzi výkonnými a nevýkonnými riaditeľmi vo vzťahu k požiadavkám na kvórum alebo k hlasovaciemu právu. V tomto smere je preto postavenie nevýkonných riaditeľov rovnocenné s postavením výkonných riaditeľov.
            116. Okrem toho argumentáciu Rady, ktorá sa má chápať ako argumentácia týkajúca sa vplyvu, ktorý môžu individuálne vykonávať určití riaditelia žalobkyne vybraní bankou Bank Mellat v rámci svojich výkonných právomocí, nemožno zohľadniť z dvoch dôvodov. Na jednej strane totiž táto argumentácia nebola uvedená v odôvodnení napadnutých aktov. Na druhej strane dotknutá argumentácia nie je dostatočne presná, keďže Rada neuviedla totožnosť dotknutých riaditeľov ani konkrétne právomoci, ktoré vykonávajú, a ani konkrétne nebezpečenstvo, ktoré táto okolnosť predstavuje pre účinnosť reštriktívnych opatrení smerujúcich voči Bank Mellat.
            117. Po druhé treba poznamenať, že z údajov v spise vyplýva, že menovanie akéhokoľvek nového riaditeľa žalobkyne podlieha schváleniu zo strany FSA. Bank Mellat teda nemôže svojvoľne meniť počet a povahu riaditeľov žalobkyne najmä tým, že zruší miesta nezávislých riaditeľov.
            118. Vzhľadom na vyššie uvedené je preto potrebné dôjsť k záveru, že za osobitných okolností prejednávanej veci skutočnosť, že Bank Mellat vlastní 60 % základného imania žalobkyne, neumožňuje domnievať sa, že podmienka „byť vo vlastníctve“ stanovená v článku 7 ods. 2 písm. d) nariadenia č. 423/2007, v článku 20 ods. 1 písm. b) rozhodnutia 2010/413, v článku 16 ods. 2 nariadenia č. 961/2010 a v článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 267/2012 je splnená.
            119. V dôsledku toho skutočnosť, že 60 % základného imania žalobkyne vlastní Bank Mellat, sama osebe neodôvodňuje prijatie ani zachovanie reštriktívnych opatrení smerujúcich voči žalobkyni.
            120. Keďže skutočnosť, že 60 % základného imania žalobkyne vlastní Bank Mellat, je jedinou skutočnosťou, ktorú Všeobecný súd môže zohľadniť (pozri bod 102 tohto rozsudku), treba prijať druhý žalobný dôvod a v dôsledku toho zrušiť rozhodnutie 2010/644, nariadenie č. 961/2010, rozhodnutie 2011/783, vykonávacie nariadenie č. 1245/2011 a nariadenie č. 267/2012 v rozsahu, v akom sa týkajú žalobkyne, a to bez toho, aby bolo potrebné skúmať jednak ostatné tvrdenia žalobkyne uvedené v rámci druhého žalobného dôvodu a jednak piaty žalobný dôvod.
            [ omissis ]
            (1) .
            (1)  – Uvádzajú sa iba tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (štvrtá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. V rozsahu, v akom sa týkajú spoločnosti Persia International Bank plc, sa zrušujú:
            – bod 4 tabuľky B prílohy II rozhodnutia Rady 2010/413/SZBP z 26. júla 2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu a o zrušení spoločnej pozície 2007/140/SZBP,
            – bod 2 tabuľky B prílohy vykonávacieho nariadenia Rady (EÚ) č. 668/2010 z 26. júla 2010, ktorým sa vykonáva článok 7 ods. 2 nariadenia (ES) č. 423/2007, o reštriktívnych opatreniach voči Iránu,
            – bod 4 tabuľky B oddielu I prílohy rozhodnutia Rady 2010/644/SZBP z 25. októbra 2010, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413,
            – bod 4 tabuľky B prílohy VIII nariadenia Rady (EÚ) č. 961/2010 z 25. októbra 2010 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 423/2007,
            – rozhodnutie Rady 2011/783/SZBP z 1. decembra 2011, ktorým sa mení a dopĺňa rozhodnutie 2010/413,
            – vykonávacie nariadenie Rady (EÚ) č. 1245/2011 z 1. decembra 2011, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 961/2010, a
            – bod 4 tabuľky B oddiel I prílohy IX nariadenia Rady (EÚ) č. 267/2012 z 23. marca 2012 o reštriktívnych opatreniach voči Iránu, ktorým sa zrušuje nariadenie č. 961/2010.
            2. Účinky rozhodnutia 2010/413, zmeneného a doplneného rozhodnutím 2010/644 a rozhodnutím 2011/783, pretrvávajú vo vzťahu k spoločnosti Persia International Bank až do okamihu, keď zrušenie nariadenia č. 267/2012 nadobudne účinnosť.
            3. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.
            4. Rada Európskej únie znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania spoločnosti Persia International Bank.
            5. Európska komisia znáša vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 20. septembra 2001.#Rudy Grzelczyk proti Centre public d'aide sociale d'Ottignies-Louvain-la-Neuve.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Nivelles - Belgicko.#Vec C-184/99.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 20. septembra 2001 (*)

      „Články 6, 8 a 8 A Zmluvy ES (zmenené, teraz články 12 ES, 17 ES a 18 ES) – Smernica Rady 93/96/EHS – Právo na pobyt študentov – Vnútroštátna právna úprava zaručujúca existenčné minimu nazvané ‚minimex‘ vlastným štátnym príslušníkom, osobám, v ktorých
         prospech sa uplatní nariadenie (EHS) č. 1612/68, osobám bez štátneho občianstva a utečencom – Študent, ktorý si v prvých rokoch štúdia zarábal na živobytie“

      Vo veci C‑184/99,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 234 ES, ktorým Tribunal du travail de Nivelles (Belgicko) navrhuje, aby v súvislosti
         s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi

      Rudy Grzelczyk
      a
      Centre public d’aide sociale d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve
      Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 6, 8 a 8 A Zmluvy ES (zmenené, teraz články 12 ES, 17 ES a 18
         ES), ako aj smernice Rady 93/96/EHS z 29. októbra 1993 o práve študentov na pobyt (Ú. v. ES L 317, s. 59),

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr C. Gulmann, M. Wathelet a V. Skouris, sudcovia D. A. O. Edward
         (spravodajca), P. Jann, L. Sevón, R. Schintgen a F. Macken,

      generálny advokát: S. Alber,
      tajomník: D. Louterman-Hubeau, vedúca oddelenia,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –       Centre public d’aide sociale d’Ottignies‑Louvain‑la‑Neuve, v zastúpení: B. Liétar, advokát,
      –       belgická vláda, v zastúpení: A. Snoecx, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci C. Doutrelepont a M. Uyttendaele, advokáti,
      –       dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: K. Rispal‑Bellanger a C. Bergeot, splnomocnené zástupkyne,
      –       portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes a A. C. Pedroso, splnomocnení zástupcovia,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: R. Magrill, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Sales a J. Coppel, barristers,
      –       Rada Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson a F. Anton, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: P. van Nuffel, splnomocnený zástupca,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli belgická vláda, v zastúpení: C. Doutrelepont, francúzska vláda, v zastúpení:
         C. Bergeot, vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Parker, QC, Rada Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson, ako aj
         Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Wolfcarius a D. Martin, splnomocnení zástupcovia, na pojednávaní 20. júna
         2000,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. septembra 2000,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Tribunal du travail de Nivelles na základe článku 234 ES položil rozhodnutím zo 7. mája 1999, ktoré bolo doručené Súdnemu
         dvoru 19. mája 1999 dve prejudiciálne otázky o výklade článkov 6, 8 a 8a Zmluvy o ES (zmenené, teraz články 12 ES, 17 ES a 18
         ES), ako aj smernice Rady 93/96/EHS z 29. októbra 1993 o práve študentov na pobyt (Ú. v. ES L 317, s. 59).

      2       Tieto otázky boli položené v rámci sporu medzi pánom Grzelczykom a verejným centrom pre sociálnu pomoc v Ottignies-Louvain-la
         Neuve (ďalej len „CPAS“) v súvislosti s rozhodnutím centra o odňatí poskytovania dávok životného minima (ďalej len „minimex“).

       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 6 prvá veta Zmluvy ustanovuje:
      „V rámci pôsobnosti tejto Zmluvy a pri rešpektovaní jej osobitných ustanovení je zakázaná akákoľvek diskriminácia na základe
         štátnej príslušnosti.“

      4       Článok 8 Zmluvy stanovuje:
      „1.      Týmto sa ustanovuje občianstvo Únie.
      Občanom Únie je každá osoba, ktorá má štátnu príslušnosť členského štátu.
      2.      Občania Únie požívajú práva poskytované touto Zmluvou a vzťahujú sa na nich povinnosti, ktoré im táto Zmluva ukladá.“
      5       Článok 8a Zmluvy znie takto:
      „1      Každý občan Únie má právo pohybovať sa a zotrvávať slobodne na území členských štátov, rešpektujúc obmedzenia a podmienky
         stanovené v tejto Zmluve a v predpisoch prijatých na ich vykonanie.

      2.      Rada môže prijať pravidlá na uľahčenie výkonu práv uvedených v odseku 1; ak táto Zmluva neustanoví inak, Rada sa uznáša jednomyseľne
         na návrh Komisie a v nadväznosti na súhlas Európskeho parlamentu.“

      6       Štvrté úvodné ustanovenie smernice Rady 90/364/EHS z 28. júna 1990 o práve pobytu (Ú. v. ES L 180, s. 26) a smernice Rady
         90/365/EHS z 28. júna 1990 o pobyte pre zamestnané osoby a samostatne zárobkovo činné osoby po skončení ich pracovnej činnosti
         (Ú. v. ES L 180, s. 28), rovnako šieste úvodné ustanovenie smernice 93/96, ktorá v podstate nahradila smernicu Rady 90/366
         EHS z 28. júna 1990 o práve študentov na pobyt (Ú. v. ES L 180, s. 30), ktorá bola zrušená Súdnym dvorom (rozsudok zo 7. júla
         1992, Parlament/Rada, C‑295/90, Zb. s. I‑4193), stanovujú, že oprávnené osoby podľa týchto smerníc nesmú byť neprimeraným
         bremenom pre verejné financie hostiteľského členského štátu.

      7       V zmysle článku 1 smernice 93/96:
      „Na účely určenia podmienok umožňujúcich výkon práva na pobyt a s cieľom zabezpečenia prístupu k odbornému vzdelaniu na nediskriminačnom
         základe pre štátnych príslušníkov členského štátu, ktorí boli prijatí na absolvovanie kurzu odborného vzdelávania v inom členskom
         štáte, členské štáty priznajú právo na pobyt každému študentovi, ktorý je štátnym príslušníkom jedného z členských štátov,
         a ktorý nie je užívateľom tohto práva na základe iných ustanovení práva Spoločenstva, ako aj manželovi/manželke tohto študenta
         a ich nezaopatreným deťom, pričom študent predloží prostredníctvom vyhlásenia alebo podľa svojho uváženia inými prinajmenšom
         rovnocennými prostriedkami príslušnému vnútroštátnemu orgánu dôkaz, že má dostatok prostriedkov, a teda jeho rodina nebude
         počas pobytu s ním záťažou pre systém sociálnej pomoci daného hostiteľského štátu, a to za predpokladu, že sa študent zapísal
         na uznanú vzdelávaciu inštitúciu s hlavným cieľom absolvovať na nej kurz odborného vzdelania a že má uzavreté nemocenské poistenie
         voči všetkým rizikám v hostiteľskej krajine.“

       Vnútroštátna právna úprava
      8       Ustanovenie paragrafu 1 zákona zo 7. augusta 1974 o práve na existenčné minimum (Moniteur belge z 18. septembra 1974, s. 11363)
         stanovuje:

      „1.      Každý občan Belgicka po dosiahnutí plnoletosti, ktorý má skutočné bydlisko v Belgicku a nemá dostatočné finančné prostriedky
         a nemôže si ich zabezpečiť pomocou vlastného úsilia alebo iným spôsobom, má právo na dávky existenčného minima.

      Kráľ ustanoví, čo treba rozumieť pod pojmom skutočné bydlisko.
      Rovnaké právo majú maloletí, ktorí uzatvorili manželstvo, a tiež slobodní, na ktorých sú závislé jedno alebo viac detí.
      2.      Kráľ môže prostredníctvom rozhodnutia prejednaného v Rade ministrov rozšíriť pôsobnosť toho zákona podľa ním stanovených podmienok
         na inú kategóriu maloletých alebo osôb, ktoré nemajú belgickú štátnu príslušnosť.“

      9       Podľa ustanovenia paragrafu 1 kráľovského nariadenia z 27. marca 1987 (Moniteur belge zo 7. apríla 1987, s. 5086), ktoré rozširuje
         pôsobnosť zákona zo 7. augusta 1974 na osoby, ktoré nemajú belgické štátne občianstvo:

      „Pôsobnosť zákona zo 7. augusta 1974 o práve na existenčné minimum sa rozširuje na:
      1.      osoby, na ktoré sa vzťahuje nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva;
      2.      osoby bez štátnej príslušnosti, na ktoré sa vzťahuje Dohovor o postavení osôb bez štátnej príslušnosti, podpísaný 28. septembra
         1954 v New Yorku a schválený zákonom z 12. mája 1960;

      3.      utečencov v zmysle ustanovenia paragrafu 49 zákona z 15. decembra 1980 o vstupe na územie, pobyte, usídlení a vyhostení cudzincov.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      10     V roku 1995 prišiel pán Grzelczyk, ktorý má francúzsku štátnu príslušnosť, do Belgicka, kde začal študovať fyziku na Katolíckej
         univerzite v Louvain-la-Neuve. Počas prvých troch rokov štúdia pokrýval svoje osobné výdavky, výdavky na bývanie a štúdium
         finančnými prostriedkami, ktoré získal ako mzdu za rôzne platené práce.

      11     Na začiatku štvrtého a v poslednom ročníku požiadal pán Grzelczyk CPAS o poskytnutie minimexu. CPAS vo svojej správe uviedol,
         že pán Grzelczyk tvrdo pracoval, aby mohol uhradiť náklady na svoje štúdiá, ale záverečný akademický ročník bol náročnejší
         ako predchádzajúce z dôvodu vypracovania záverečnej práce a absolvovania povinnej stáže. Z tohto dôvodu rozhodnutím zo 16. októbra
         1998 CPAS poskytol pánovi Grzelczykovi minimex vypočítaný podľa „samostatnej“ sumy za obdobie od 5. októbra 1998 do 30. júna
         1999.

      12     Následne CPAS požiadal Belgický štát o preplatenie sumy minimexu, ktorú zaplatil pánovi Grzelczykovi. Príslušné federálne
         ministerstvo odmietlo preplatiť túto sumu, pretože zákonom stanovené podmienky na poskytnutie minimexu, najmä podmienka štátnej
         príslušnosti nebola naplnená, CPAS rozhodnutím z 29. januára 1999 odňal pánovi Grzelczykovi minimex s účinnosťou od 1. januára
         1999, svoje rozhodnutie odôvodnil takto: „Žiadateľ je štátnym príslušníkom EHS zapísaný ako študent.“

      13     Pán Grzelczyk napadol uvedené rozhodnutie na Tribunal du travail v Nivelles. Tento súdny orgán uviedol, že podľa judikatúry
         Súdneho dvora je minimex sociálnou výhodou v zmysle článku 7 ods. 2 nariadenia (EHS) č. 1612/68 Rady z 15. októbra 1968 o slobode
         pohybu pracovníkov v rámci spoločenstva (Ú. v. ES L 257, s. 2) a že podľa belgického práva sa poskytovanie minimexu rozšírilo
         na osoby, na ktoré sa vzťahuje pôsobnosť tohto nariadenia. Súdny orgán pripomína, že napriek tomu, že CPAS sa domnieva, že
         pán Grzelczyk nespĺňa rozšírené podmienky na poberanie minimexu, študenta nemožno považovať za pracovníka a z jeho pobytu
         v Belgicku nevyplýva, žeby sa mala uplatňovať zásada voľného pohybu pracovníkov. Uvedený súdny orgán si položil otázku, odvolajúc
         sa na rozsudok z 12. mája 1998 vo veci Martínez Sala (C‑85/96, Zb. s. I‑2691), či uplatňovanie predmetnej vnútroštátnej právnej
         úpravy je v podstate v rozpore so zásadami európskeho občianstva a zákazu diskriminácie.

      14     Za týchto podmienok vzhľadom na závažnosť situácie, v ktorej sa nachádzal pán Grzelczyk, Tribunal de travail v Nivelles mu
         priznal právo na sociálnu pomoc vo forme finančnej pomoci stanovenej paušálne v sume 20 000 BFR na obdobie od 1. januára 1999
         do 30. júna 1999 a zároveň sa rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Je právo na sociálnu dávku z nepríspevkového systému, tak ako je upravené v belgickom zákone zo 7. augusta 1974 o dávkach
         životného minima, ktoré sa priznáva len štátnym príslušníkom členských štátov, na ktorých sa vzťahuje pôsobnosť nariadenia
         (EHS) č. 1612/68 z 15. októbra 1968, pričom sa ale nepriznáva všetkým občanom Únie, v rozpore s právom Spoločenstva – osobitne
         so zásadou európskeho občianstva a zákazom diskriminácie uvedenom v článkoch 6 a 8 Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva?

      2.      Subsidiárne, majú sa články 6 a 8a Zmluvy a smernice 96/93 z 29. októbra 1993 o práve študentov na pobyt vykladať v tom zmysle,
         že umožňujú v prípade, ak bolo študentovi udelené právo na pobyt, mu následne odňať právo na dávky z nepríspevkového systému,
         konkrétne právo na dávky životného minima poskytované hostiteľským štátom, a ak áno, tieto články sa musia vykladať v tom
         zmysle, že toto odňatie má všeobecný a definitívny charakter?“

       Úvodné vyjadrenia
      15     Účastníci konania, členské štáty a Komisia predložili svoje písomné a ústne vyjadrenia a z nich podstatnú časť venovali otázke,
         či sa na pána Grzelczyka ako pracovníka podľa práva Spoločenstva, ktorý vykonával počas troch rokov svojich štúdií rôzne platené
         práce, vzťahuje pôsobnosť kráľovského nariadenia z 27. marca 1987.

      16     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že sa vnútroštátny súdny orgán stotožnil s analýzou CPASu, podľa ktorej
         pán Grzelczyk nespĺňa podmienky na to, aby mohol byť považovaný za pracovníka v zmysle práva Spoločenstva. Z pohľadu tohto
         skutkového a právneho stavu si vnútroštátny súdny orgán kladie otázku, či belgická právna úprava vzťahujúca sa na uvedenú
         oblasť je v súlade s právom Spoločenstva, najmä s článkami 6, 8 a 8a Zmluvy.

      17     Za týchto podmienok prislúcha Súdnemu dvoru odpovedať na otázky vnútroštátneho súdneho orgánu, tak ako boli položené a v rozsahu,
         v akom boli definované týmto orgánom.

      18     Predovšetkým patrí vnútroštátnemu súdu, aby vo svetle návrhu generálneho advokáta posúdil, či skutok a okolnosti sporu vo
         veci samej umožňujú, aby sa pán Grzelczyk považoval za pracovníka v zmysle práva Spoločenstva.

       O prvej otázke
      19     Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či poberanie sociálnej dávky z nepríspevkového systému, takej ako je minimex,
         pod podmienkou, pokiaľ ide o iných štátnych príslušníkov členských štátov ako hostiteľského štátu, na ktorého území majú legálny
         pobyt, že na týchto štátnych príslušníkov sa vzťahuje pôsobnosť nariadenia č. 1612/68, pričom žiadna obdobná podmienka sa
         nevzťahuje na štátnych príslušníkov hostiteľského členského štátu, je v rozpore s článkom 6 a 8 Zmluvy.

       Vyjadrenia predložené Súdnemu dvoru
      20     CPAS tvrdí, že občania Únie za súčasného stavu práva Spoločenstva nemajú nárok na sociálne dávky z nepríspevkového systému,
         takú ako minimex. Z článku 8a odseku 1 Zmluvy jasne vyplýva, že táto neobsahuje zásadu priameho účinku a že uplatňovanie tohto
         článku musí byť vždy v súlade s obmedzeniami uvedenými v Zmluve a s úpravou sekundárnej legislatívy. Do tejto úpravy patria
         predovšetkým smernice 90/364, 90/365 a 93/96, ktoré podmieňujú slobodu voľného pohybu dotknutej osoby preukázaním dostatočných
         finančných prostriedkov a sociálneho poistenia.

      21     Belgická a rakúska vláda uvádzajú, že tento výklad sa nezmenil ani od účinnosti Zmluvy o Európskej únii a Amsterdamskej Zmluvy.
         Podľa ich názoru, občianstvo Únie v sebe nezahŕňa nové a rozšírené práva občanov oproti tým, ktoré vyplývajú zo Zmluvy a zo
         sekundárnej legislatívy. Zásada občianstva Únie nie je autonómna, ale musí sa vykladať spolu s ďalšími ustanoveniami uvedenej
         Zmluvy.

      22     Francúzska vláda sa domnieva, že myšlienka rozšírenia zásady rovnosti, ktorá sa v súčasnosti vzťahuje len na pracovníkov a členov
         ich rodiny usadených v členskom štáte a štátnych príslušníkov tohto štátu, pri poskytovaní sociálnych výhod vytvára všeobecnú
         rovnosť medzi občanmi Únie, ktorá je ťažko zlučiteľná s právami, ktoré sa viažu na štátnu príslušnosť.

      23     Portugalská vláda uvádza, že v zmysle práva Spoločenstva, od účinnosti Zmluvy o Európskej únii, nemožno na štátnych príslušníkov
         členských štátov v Spoločenstve s výlučne ekonomickým charakterom hľadieť predovšetkým len ako na hospodárske subjekty. Podľa
         nej, v dôsledku zavedenia inštitútu občianstva Únie nemožno pokračovať vo výklade obmedzení a podmienok stanovených právom
         Spoločenstva, ktoré podmieňujú výkon práva pohybu a slobody pobytu na území členských štátov ako vzťahujúcich sa na právo
         vyplývajúce zo Zmluvy o ES, ktorého povaha je čisto ekonomická, ale treba ich vykladať ako také, ktoré sa vzťahujú len na
         výnimky majúce svoj základ vo verejnom poriadku, bezpečnosti alebo verejnom zdraví. Navyše, ak od účinnosti Zmluvy o Európskej
         únii nadobudli štátni príslušníci občianstvo Únie a prestali sa považovať za čisto hospodárske subjekty, tak pôsobnosť nariadenia
         č. 1612/68 sa rozširuje na všetkých občanov Únie bez ohľadu na to, či sú alebo nie sú pracovníkmi v zmysle tohto nariadenia.

      24     Vláda Spojeného kráľovstva poukazujúc na už citovaný rozsudok vo veci Martínez Sala konštatuje, že napriek tomu, že pán Grzelczyk
         je predmetom diskriminácie z dôvodu svojej štátnej príslušnosti, článok 6 Zmluvy o ES sa nevzťahuje na jeho prípad, pretože
         každá prípadná diskriminácia sa vymyká z pôsobnosti tejto Zmluvy. Na základe uvedeného ustanovenia, samostatne alebo spolu
         s článkom 8 Zmluvy nemožno obmedzenia týkajúce sa pôsobnosti nariadenia č. 1612/68 vyhlásiť za neplatné.

      25     Belgická vláda dodáva, že v spore vo veci samej žalobca požaduje minimex, pričom tento druh finančnej pomoci nepatrí do pôsobnosti
         článku 6 Zmluvy a je rovnako mimo článkov 126 Zmluvy o ES (teraz článok 149 ES) a 127 Zmluvy o ES (po zmene článok 150 ES).
         V skutočnosti táto finančná pomoc je nástrojom sociálnej politiky, ktorý sa osobitne neviaže na odborné vzdelávanie a ktorý
         za súčasného stavu práva Spoločenstva nepatrí do právomoci Spoločenstva.

      26     Komisia sa domnieva, že články 6 a 8 Zmluvy treba vykladať v tom zmysle, že v rozsahu pôsobnosti ratione materiae Zmluvy priznávajú občanom Únie, ktorí majú k dotknutému členskému štátu istú relevantnú väzbu, právo nebyť diskriminovaní
         členským štátom z dôvodu štátnej príslušnosti.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      27     Pre vymedzenie právneho problému v kontexte sporu vo veci samej treba pripomenúť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 27. marca
         1985, Hoeckx, (249/83, Zb. s. 973), ktorý sa týkal nezamestnanej holandskej štátnej príslušníčky, ktorá sa vrátila do Belgicka,
         kde opätovne požiadala o poskytnutie minimexu, rozhodol, že sociálne dávky, tak ako sú upravené belgickým zákonom zo 7. augusta
         1974, ktoré vo všeobecnosti zaručujú poskytovanie dávky existenčného minima, sú sociálnou výhodou v zmysle nariadenia č. 1612/68.

      28     V čase skutkových okolností, ktoré viedli k vydaniu už citovaného rozsudku Hoeckx, každý štátny príslušník Spoločenstva, ktorý
         poberal minimex a nebol belgickým štátnym príslušníkom, musel splniť aj podmienku pobytu piatich rokov na území Belgicka pred
         priznaním minimexu (pozri článok 1 kráľovského nariadenia z 8. januára 1976, Moniteur belge z 13. januára 1976, s. 311). Kráľovské nariadenie z 27. marca 1987 zrušilo nariadenie z 8. januára 1976 a obmedzilo právo
         na minimex na tých štátnych príslušníkov z iných členských štátov, ktorí sú poberateľmi dávok podľa nariadenia č. 1612/68.
         Po podaní žaloby o nesplnenie povinnosti Komisiou, ktorá smerovala proti Belgickému kráľovstvu, medzičasom zmenená podmienka
         bola nakoniec zrušená (pozri rozsudok z 10. decembra 1992 vo veci Komisia/Belgicko, C‑326/90, Zb. s. I‑5517).

      29     Zo spisu vyplýva, že študent belgickej štátnej príslušnosti, ktorý nie je pracovníkom v zmysle nariadenia č. 1612/68 a ktorý
         je v rovnakej situácii ako pán Grzelczyk, splnil potrebné podmienky na poberanie minimexu. Skutočnosť, že pán Grzelczyk nemá
         belgickú štátnu príslušnosť, je prekážkou pre priznanie minimexu, z čoho možno ustáliť, že ide o diskrimináciu založenú na
         štátnej príslušnosti.

      30     V zásade je takáto diskriminácia v oblasti pôsobnosti Zmluvy v rozpore s jej článkom 6. Pre posúdenie oblasti pôsobnosti sa
         v konkrétnom prípade musí tento článok vykladať spolu s ustanoveniami Zmluvy o občianstve Únie.

      31     Poslaním ustanovenia o občianstve Únie ako základného ustanovenia týkajúceho sa štátnych príslušníkov členských štátov je
         umožniť, aby s občanmi Únie, ktorí sa nachádzajú v rovnakej situácii, nezávisle na ich štátnom občianstve a v tomto smere
         okrem výslovne stanovených výnimiek, bolo rovnako zaobchádzané.

      32     Rovnako v bode 63 v už citovanom rozsudku vo veci Martínez Sala Súdny dvor skonštatoval, že občan Únie, ktorý má legálny pobyt
         na území hostiteľského štátu, sa môže vo všetkých situáciách vyplývajúcich z rozsahu pôsobnosti ratione materiae práva Spoločenstva odvolávať na článok 6 Zmluvy.

      33     Tieto situácie sa vzťahujú najmä na výkon základných práv zaručených Zmluvou a na výkon slobody pohybu a pobytu na území členských
         štátov, tak ako je zaručená článkom 8a Zmluvy (pozri rozsudok z 24. novembra 1998 vo veci Bickel a Franz, C‑274/96, Zb. s. I‑7637,
         body 15 a 16).

      34     Je pravdou, že v bode 18 rozsudku z 21. júna 1988 vo veci Brown (C‑197/86, Zb. s. 3205), Súdny dvor skonštatoval, že za súčasného
         stavu vývoja práva Spoločenstva sociálna pomoc priznaná študentom určená na osobné výdavky a na vzdelanie je v zásade mimo
         pôsobnosti Zmluvy EHS v zmysle článku 7 (po zmene článok 6 Zmluvy ES).

      35     Po vydaní už citovaného rozsudku Brown, Európska únia zaviedla do Zmluvy ES inštitút občianstva Únie a pridala do jej tretej
         časti kapitolu 3 venovanú najmä všeobecnému a odbornému vzdelávaniu. Žiadne ustanovenie z textu takto zmenenej Zmluvy nedovoľuje
         konštatovať, že študenti, ktorí sú občanmi Únie, počas ich štúdia v členskom štáte, ktorého nie sú štátnymi príslušníkmi,
         sú pozbavení práv, ktoré Zmluva priznáva občanom Únie. V uvedenom období Rada prijala smernicu 93/96, ktorá stanovuje, že
         členské štáty priznajú právo na pobyt študentom, štátnym príslušníkom z iného členského štátu, ktorí splnia určité podmienky.

      36     Len na základe samotnej skutočnosti, že občan Únie študuje na vysokej škole v inom členskom štáte, ktorého nemá štátnu príslušnosť,
         ho nemožno pozbaviť práva na uplatnenie zákazu diskriminácie, ktorý je formulovaný v článku 6 Zmluvy, s výnimkou obmedzení
         a podmienok stanovených Zmluvou.

      37     Tento zákaz treba vykladať v súvislosti s konkrétnym prípadom, ako je to uvedené vo vyššie uvedenom bode 30 v spojitosti s článkom
         8a ods. 1 Zmluvy, ktorý zakotvuje „právo pohybovať sa a zotrvávať slobodne na území členských štátov, rešpektujúc obmedzenia
         a podmienky stanovené v tejto Zmluve a v predpisoch prijatých na ich vykonanie“.

      38     Pokiaľ ide o obmedzenia a podmienky, ktoré vyplývajú z článku 1 smernice 93/96, členské štáty môžu vyžadovať od študenta,
         ktorý je štátnym príslušníkom jedného členského štátu a ktorý chce užívať právo na pobyt na území iného členského štátu, v prvom
         rade, aby predložil príslušnému vnútroštátnemu orgánu dôkaz, že má dostatok finančných prostriedkov a nebude počas pobytu
         záťažou pre systém sociálnej pomoci hostiteľského štátu, ďalej aby bol zapísaný na uznanú vzdelávaciu inštitúciu s hlavným
         cieľom absolvovať na nej kurz odborného vzdelania, a na koniec, že má uzavreté nemocenské poistenie voči všetkým rizikám v hostiteľskej
         krajine.

      39     V ustanovení článku 3 smernice 93/96 sa upresňuje, že táto smernica nezakladá pre študentov, ktorí sú užívateľmi práva na
         pobyt, nijaký nárok na vyplácanie študijnej podpory zo strany hostiteľského štátu. Na druhej strane žiadne ustanovenie tejto
         smernice nevylučuje užívateľov práva na pobyt z poberania sociálnych dávok.

      40     Osobitne, pokiaľ ide o otázku prostriedkov, článok 1 smernice 93/96 nestanovuje určitú sumu, vyžaduje len preukázanie prostriedkov
         prostredníctvom osobitných dokumentov. Predmetom tohto článku je vyhlásenie alebo iný, prinajmenšom rovnocenný prostriedok,
         pomocou ktorého môže študent preukázať príslušnému vnútroštátnemu orgánu, že má pre seba, v prípade potreby aj pre svojho
         manžela/ku a ich nezaopatrené deti dostatok prostriedkov a že nebudú počas ich pobytu záťažou pre systém sociálnej pomoci
         hostiteľského štátu (rozsudok z 25. mája 2000 vo veci Komisia/Taliansko, C‑424/98, Zb. s. I‑4001, bod 44).

      41     Smernica 93/96, podľa ktorej stačí len takéto vyhlásenie, sa líši od smerníc 90/364 a 90/365, ktoré obsahujú údaj o minimálnej
         sume a podľa ktorých užívatelia musia touto sumou disponovať. Tieto rozdiely sa vysvetľujú osobitosťou pobytu študentov vo
         vzťahu k pobytu oprávnených osôb podľa smerníc 90/364 a 90/365 (pozri už citovaný rozsudok vo veci Komisia/Taliansko, bod
         45).

      42     Tento výklad však nevylučuje, aby hostiteľský členský štát považoval študenta, ktorý požiadal o sociálnu pomoc, za osobu,
         ktorá prestala spĺňať podmienky, ktoré sa viažu k právu na pobyt, a prijal rešpektujúc obmedzenia stanovené právom Spoločenstva
         opatrenia smerujúce k ukončeniu povolenia na pobyt tohto štátneho príslušníka alebo rozhodol, že mu neobnoví povolenie na
         pobyt.

      43     Napriek tomu žiadosť študenta, štátneho príslušníka iného členského štátu, o sociálnu pomoc v hostiteľskom členskom štáte
         nemôže mať v žiadnom prípade automaticky za následok prijatie takýchto opatrení.

      44     Je pravdou, že ustanovenie článku 4 smernice 93/96 upravuje, že právo na pobyt bude trvať do vtedy, kým budú oprávnené osoby
         z tohto práva spĺňať podmienky stanovené v článku 1 tejto smernice. Napriek tomu z jej šiesteho úvodného ustanovenia vyplýva,
         že oprávnené osoby na pobyt nesmú neprimerane zaťažovať verejné výdavky hostiteľského členského štátu. Najmä v prípade ťažkostí
         prechodného charakteru, s ktorými sa stretávajú užívatelia práva na pobyt, smernica 93/96, tak ako aj smernice 90/364 a 90/365
         pripúšťajú istú finančnú solidaritu štátnych príslušníkov z tohto štátu so štátnymi príslušníkmi z ostatných členských štátov.

      45     Finančná situácia študenta sa môže postupne časom zmeniť z dôvodov, ktoré nezávisia na jeho vôli. Hodnovernosť jeho vyhlásenia
         možno posúdiť len v čase, keď bolo urobené.

      46     Z vyššie uvedeného vyplýva, že poberanie sociálnej dávky z nepríspevkového systému, takej ako je minimex, pod podmienkou,
         pokiaľ ide o iných štátnych príslušníkov členských štátov ako hostiteľského štátu, na ktorého území majú legálny pobyt, že
         títo štátni príslušníci patria do pôsobnosti nariadenia č. 1612/68, pričom žiadna obdobná podmienka sa nevzťahuje na štátnych
         príslušníkov hostiteľského členského štátu, je v rozpore s článkami 6 a 8 Zmluvy.

       O druhej otázke
      47     Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú subsidiárne položenú otázku.
       O časovej pôsobnosti rozsudku
      48     Belgická vláda vo svojom písomnom vyjadrení požiadala Súdny dvor, aby obmedzil časovú účinnosť tohto rozsudku v prípade, ak
         uzná, že také osoby ako žalobca môžu v zásade poberať minimex.

      49     Belgická vláda na podporu tejto žiadosti uvádza, že retroaktívny účinok rozsudku Súdneho dvora spochybní právne vzťahy, ktoré
         boli vytvorené v dobrej viere a v súlade so sekundárnym právom. Osobitne, belgická vláda má obavy z retroaktívnej zmeny systému
         sociálnych dávok v prospech študentov po zmene samotnej štruktúry sekundárnej legislatívy, ktorá vyplynie z nového výkladu
         práva Spoločenstva, podľa ktorého sa študent môže odvolávať na články 6 a 8 Zmluvy v tej istej situácii ako v pôvodnom spore.
         Zásada právnej istoty vyžaduje obmedzenie časovej účinnosti rozsudku.

      50     Treba pripomenúť, že Súdny dvor sa pri výklade ustanovenia práva Spoločenstva obmedzuje na osvetlenie a upresnenie významu
         a účinku tohto ustanovenia, tak ako sa mu malo rozumieť a ako sa malo uplatňovať už od nadobudnutia jeho účinnosti (pozri
         rozsudok z 11. augusta 1995, Roders a i., C‑367/93 až C‑377/93, Zb. s. I‑2229, bod 42, a rozsudok z 24. septembra 1998, Komisia/Francúzsko,
         C‑35/97, Zb. s. I‑5325, bod 46).

      51     Len výnimočne môže byť Súdny dvor pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty zahrnutej v právnom poriadku Spoločenstva
         vedený k tomu, aby obmedzil možnosť všetkých dotknutých osôb odvolávať sa na vykladané ustanovenie s cieľom spochybniť právne
         vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere (pozri najmä rozsudok z 23. mája 2000, Buchner a i., C‑104/98, Zb. s. I‑3625, bod 39).

      52     Okrem toho z ustálenej judikatúry vyplýva, že samotné finančné dôsledky, ktoré by mohli plynúť pre členský štát z rozsudku
         o predbežnej otázke, nie sú dôvodom na obmedzenie časovej účinnosti tohto rozsudku (pozri najmä rozsudok vo veci Buchner a i.,
         už citovaný, bod 41).

      53     Súdny dvor sa len výnimočne, za presne stanovených okolností, uchyľoval k takémuto riešeniu, a to jednak, keď existovalo riziko
         vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe
         právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, jednak, keď sa javilo, že jednotlivci a vnútroštátne orgány boli
         nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právnou úpravou Spoločenstva z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej
         sa dosahu ustanovení Spoločenstva a neistoty, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie
         Európskych spoločenstiev (pozri rozsudok Roders a i., už citovaný, bod 69).

      54     V prejednávanej veci belgická vláda pri podpore svojej žiadosti nepoukázala na žiadnu skutočnosť, ktorou by mohla preukázať,
         že z dôvodu značnej a objektívnej neistoty účinku ustanovení Zmluvy o občianstve Únie, ktoré sú účinné od 1. novembra 1993,
         štátne orgány konali v rozpore s týmito ustanoveniami.

      55     Nie je preto dôvodné obmedziť časovú účinnosť tohto rozsudku.
       O trovách
      56     Belgická, dánska, francúzska, portugalská vláda a vláda Spojeného kráľovstva, ako aj Rada a Komisia nemajú právo na náhradu
         trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym
         dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu
         v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR
      o otázkach, ktoré mu predložil Tribunal du travail v Nivelles rozsudkom zo 7. mája 1999, rozhodol takto:
      Poberanie sociálnej dávky z nepríspevkového systému, takej ako je dávka životného minima stanovená v paragrafe 1 belgického
            zákona zo 7. augusta 1974, pod podmienkou, pokiaľ ide o iných štátnych príslušníkov členských štátov ako hostiteľského štátu,
            na ktorého území majú legálny pobyt, že na týchto štátnych príslušníkov sa vzťahuje pôsobnosť nariadenia Rady (EHS) č. 1612/68
            z 15. októbra 1968 o slobode pohybu pracovníkov v rámci Spoločenstva, pričom žiadna obdobná podmienka sa nevzťahuje na štátnych
            príslušníkov hostiteľského členského štátu, je v rozpore s článkami 6 a 8 Zmluvy ES (po zmene články 12 ES a 17 ES).

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Jann

               Sevón

               Schintgen

               Macken

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 20. septembra 2001.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 11. augusta 1995. # F. G. Roders BV a iní proti Inspecteur der Invoerrechten en Accijnzen. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tariefcommissie - Holandsko. # Spojené veci C-367/93 až C-377/93.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 8. mája 2003. # T. Port GmbH & Co. KG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Spoločná organizácia trhov - Žaloba o náhradu škody. # Vec C-122/01 P.