title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. novembra 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 49 ES a 50 ES - Slobodné poskytovanie služieb - Činnosti v odvetví stavebníctva - Boj proti daňovým podvodom v odvetví stavebníctva - Vnútroštátna právna úprava zaväzujúca vykonať zrážku 15 % zo sumy dlžnej zmluvným partnerom neregistrovaným v Belgicku - Vnútroštátna právna úprava stanovujúca solidárnu zodpovednosť za daňové dlhy zmluvných partnerov neregistrovaných v Belgicku. # Vec C-433/04.

text:
      Vec C‑433/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 49 ES a 50 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Činnosti v odvetví stavebníctva – Boj proti daňovým podvodom v odvetví stavebníctva – Vnútroštátna právna úprava zaväzujúca vykonať zrážku 15 % zo sumy dlžnej zmluvným partnerom neregistrovaným v Belgicku – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca solidárnu zodpovednosť za daňové dlhy zmluvných partnerov neregistrovaných v Belgicku“
      Návrhy prednesené 6. apríla 2006 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. novembra 2006
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Daňová právna úprava
      (Články 49 ES a 50 ES)
      Členský štát, ktorý zaväzuje objednávateľov a podnikateľov, ktorí využívajú služby zahraničných zmluvných partnerov neregistrovaných
         na úradoch tohto členského štátu vykonať zrážku 15 % sumy dlžnej za vykonané práce, a ktorý stanovuje solidárnu zodpovednosť
         tých istých objednávateľov a podnikateľov za daňové dlhy takýchto zmluvných partnerov, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú
         z článkov 49 ES a 50 ES.

      Povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť, aj keď sa uplatňujú rovnako v prípade využitia služieb neregistrovaného
         poskytovateľa bez ohľadu na to, či tento poskytovateľ má sídlo v predmetnom členskom štáte alebo v inom členskom štáte, totiž
         predstavujú obmedzenie slobodného poskytovania služieb, keďže môžu odrádzať neregistrovaných poskytovateľov a tých, ktorí
         nesídlia v spomenutom členskom štáte od prístupu na trh tohto členského štátu s cieľom poskytovať tam služby alebo odrádzať
         objednávateľov a podnikateľov využívať služby uvedených poskytovateľov.

      Potreba boja proti daňovým podvodom teda nemôže postačovať na odôvodnenie uplatnenia povinnosti vykonať zrážku a solidárnej
         zodpovednosti všeobecne a preventívne na všetkých dodávateľov služieb nesídliacich a neregistrovaných v predmetnom členskom
         štáte, kým časť z nich v zásade nie je povinná platiť vyššie uvedené dane, preddavky a poplatky, ktorých vymoženie tieto opatrenia
         zamýšľajú zaručiť, a že existujú menej reštriktívne prostriedky pre zaručenie vymoženia daní, preddavkov a poplatkov, ktoré
         títo dodávatelia služieb môžu hypoteticky byť povinní platiť.

      (pozri body 30 – 32, 36, 37, 42, bod 1 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 9. novembra 2006 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 49 ES a 50 ES – Slobodné poskytovanie služieb – Činnosti v odvetví stavebníctva – Boj proti daňovým podvodom v odvetví stavebníctva – Vnútroštátna právna úprava zaväzujúca vykonať zrážku 15 % zo sumy dlžnej zmluvným partnerom neregistrovaným v Belgicku – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca solidárnu zodpovednosť za daňové dlhy zmluvných partnerov neregistrovaných v Belgicku“
      Vo veci C‑433/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 8. októbra 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Belgickému kráľovstvu, v zastúpení: E. Dominkovits, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci B. van de Walle de Ghelcke, advokát,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia J. N. Cunha Rodrigues a E. Levits (spravodajca),
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 6. apríla 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Belgické kráľovstvo si tým, že zaväzuje
         objednávateľov a podnikateľov, ktorí využívajú služby zahraničných zmluvných partnerov neregistrovaných v Belgicku, vykonať
         zrážku 15 % sumy dlžnej za vykonané práce (ďalej len „povinnosť vykonať zrážku“) a stanovením solidárnej zodpovednosti tých
         istých objednávateľov a podnikateľov za daňové dlhy takýchto zmluvných partnerov (ďalej len „solidárna zodpovednosť“), nesplnilo
         povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článkov 49 ES a 50 ES.

       Vnútroštátny právny rámec
      2       V Belgicku daňový kódex o daniach z príjmu z roku 1992, koordinovaný kráľovským nariadením z 10. apríla 1992 (dodatok k Moniteur belge z 30. júla 1992), zmenený a doplnený kráľovským nariadením z 26. decembra 1998 o opatreniach na prispôsobenie právnej úpravy
         týkajúcej sa solidárnej zodpovednosti za sociálne a daňové dlhy podľa článku 43 zákona z 26. júla 1996 o modernizácii sociálneho
         zabezpečenia a zabezpečení účinnosti právnych režimov dôchodkov (Moniteur belg e z 31. decembra 1998, s. 42140, ďalej len „CIR 92“), obsahuje vo svojej hlave VII týkajúcej sa vyrubovania a vymáhania daní
         kapitolu VIII nazvanú „vymáhanie daní“, v ktorej sa uvádza časť II, ktorá samotná je nazvaná „Činnosti, na ktoré je potrebné
         využiť služby registrovaného podnikateľa“.

      3       Majú sa na mysli rôzne činnosti v odvetví stavebníctva určené kráľovským nariadením podľa článku 400 ods. 1 CIR 92.
      4       Článok 402 CIR 92 stanovuje:
      „1.      Objednávateľ, ktorý na práce uvedené v článku 400 ods. 1 využíva služby podnikateľa, ktorý nie je v čase uzavretia zmluvy
         registrovaný, je solidárne zodpovedný za zaplatenie daňových dlhov svojho zmluvného partnera.

      2. Podnikateľ, ktorý na práce uvedené v článku 400 ods. 1 využíva služby subdodávateľa, ktorý nie je v čase uzavretia zmluvy
         registrovaný, je solidárne zodpovedný za zaplatenie daňových dlhov svojho zmluvného partnera.

      …
      5. Solidárna zodpovednosť je obmedzená na 35 percent celkovej ceny prác bez dane z pridanej hodnoty zadaných neregistrovanému
         podnikateľovi alebo subdodávateľovi.

      Solidárna zodpovednosť môže byť založená na úhradu istiny, prírastkov, trov a úrokov bez ohľadu na dátum vyrubenia:
      1.      všetkých dlhov v oblasti priamych daní a poplatkov podobných dani z príjmu, ktoré sa týkajú zdaniteľných období, počas ktorých
         boli vykonávané predmetné práce, a skorších zdaniteľných období;

      2.      všetkých dlhov v oblasti preddavkov týkajúcich sa období, počas ktorých boli práce vykonávané, a skorších období;
      3.      daňových pohľadávok zahraničného pôvodu, pri ktorých je požadovaná pomoc pri vymáhaní v rámci medzinárodnej dohody.
      …“
      5       Článok 403 CIR 92 stanovuje:
      „1. Objednávateľ, ktorý vykonáva úhradu celej ceny prác uvedených v článku 400 ods. 1 alebo jej časti podnikateľovi, ktorý
         v čase úhrady nie je registrovaný, je povinný pri úhrade vykonať zrážku 15 % dlžnej sumy bez dane z pridanej hodnoty a uhradiť
         ich úradníkovi určenému kráľom podľa podmienok, ktoré tiež určí kráľ.

      2. Podnikateľ, ktorý vykonáva úhradu celej ceny prác uvedených v článku 400 ods. 1 alebo jej časti subdodávateľovi, je povinný
         pri úhrade vykonať zrážku 15 % dlžnej sumy bez dane z pridanej hodnoty a uhradiť ich úradníkovi určenému kráľom podľa podmienok,
         ktoré tiež určí kráľ.

      Podnikateľ je však podľa podmienok a pravidiel určených kráľom oslobodený od povinnosti vykonať zrážku a úhrady uvádzané v prvom
         pododseku, ak je subdodávateľ v čase úhrady registrovaný ako podnikateľ.

      3. Sumy uhradené podľa tohto článku sú prípadne odrátané od sumy, za ktorú je objednávateľ alebo podnikateľ zodpovedný podľa
         článku 402.“

      6       Článok 404 CIR 92 stanovuje, že ak vykonanie zrážky uvádzané v článku 403 tohto kódexu nebolo vykonané, objednávateľovi, resp.
         za predpokladov uvádzaných v článku 403 ods. 2 predmetného kódexu podnikateľovi, bude uložená administratívna pokuta vo výške
         dvojnásobku dlžnej sumy.

      7       Článok 406 ods. 1 CIR 92 stanovuje:
      „Suma uhradená podľa článku 403 je v prvom rade určená na úhradu daňových dlhov uvádzaných v článku 402, pokút a, následne,
         dlhov v oblasti dane z pridanej hodnoty.“

      8       Článok 407 CIR 92 vylučuje uplatnenie článkov 402 a 403 na objednávateľa, pokiaľ ide o fyzickú osobu, ktorá zadáva vykonanie
         prác na čisto súkromné účely.

      9       Činnosti uvedené v článku 400 ods. 1 CIR 92 sú uvádzané v článku 1 kráľovského nariadenia z 26. decembra 1998 o vykonaní článkov
         400, 401, 403, 404 a 406 [CIR 92] a článku 30a zákona z 27. júna 1969, ktorým bolo zmenené zákonné nariadenie z 28. decembra 1944 o sociálnom zabezpečení zamestnancov (Moniteur belge z  31. decembra 1998, s. 42147). Podľa znenia odseku 1 predmetného článku 1 ide o nasledujúce činnosti:

      „1.      výkon práce na nehnuteľnosti. Pod prácou na nehnuteľnosti treba rozumieť: akúkoľvek, svojou povahou stavebnú, prestavbovú,
         dokončovaciu, upravovaciu, opravnú, údržbovú, čistiacu a demolačnú prácu na celej alebo časti nehnuteľnosti, ako aj akúkoľvek
         činnosť zahŕňajúcu súčasne dodanie hnuteľného tovaru s jeho umiestnením v nehnuteľnosti takým spôsobom, že tento hnuteľný
         tovar sa stane svojou povahou nehnuteľnosťou;

      2.      akákoľvek činnosť, dokonca neuvedená v odseku 1, zahŕňajúca zároveň dodanie a montáž ku stavbe:
      a)      všetkých prvkov alebo ich časti tvoriacich inštaláciu ústredného kúrenia alebo klimatizácie vrátane horákov, nádrží a regulačných
         a kontrolných prístrojov spojených s kotlom alebo radiátormi;

      b)      všetkých prvkov alebo ich časti tvoriacich sanitárnu inštaláciu budovy a všeobecne všetkých pevne zamontovaných prístrojov
         na sanitárne alebo hygienické použitie, pripojených k vodovodnému alebo odpadovému vedeniu;

      c)      všetkých prvkov alebo ich časti tvoriacich elektrickú inštaláciu budovy s výnimkou osvetľovacích zariadení a svietidiel;
      d)      všetkých prvkov alebo ich časti tvoriacich inštaláciu elektrických zvončekov, inštaláciu požiarnych a bezpečnostných detektorov,
         inštaláciu vnútornej telefónnej siete;

      e)      odkladacích skríň, drezov, vstavaných drezov a skríň pod drezy, vstavaných umývadiel a skríň pod umývadlá, digestorov, ventilátorov
         a vetrákov, ktorými je vybavená kuchyňa alebo kúpelňa;

      f)      okeníc, žalúzií a roliet umiestnených na exteriéri budovy;
      3.      akákoľvek činnosť, dokonca aj neuvedená v odseku 1, zahŕňajúca zároveň dodanie a umiestnenie obloženia stien alebo podlahy
         v budove, či už je potrebné primontovanie k budove, alebo si umiestnenie vyžaduje iba jednoduché narezanie rozmerov podľa
         plochy, ktorá má byť pokrytá na mieste;

      4.      montáž, umiestnenie, oprava, údržba a čistenie tovarov uvedených v odsekoch 2 alebo 3;
      5.      poskytnutie pracovníkov s cieľom vykonať činnosti uvádzanej v tomto článku.“
      10     Článok 23 predmetného kráľovského nariadenia, ktorým sa mení a dopĺňa článok 209 vykonávacieho kráľovského nariadenia [CIR
         92], z 27. augusta 1993 stanovuje podmienky, za ktorých sumy zrazené podľa článku 403 CIR 92 môžu byť vrátené. Podľa predmetného
         článku 23, v rozsahu v akom tieto sumy nie sú určené na zaplatenie daňových dlhov, sú vrátené žiadateľovi v čo najkratšej
         lehote a najneskôr do šiestich mesiacov od riadneho podania žiadosti o vrátenie.

       Konanie pred podaním žaloby
      11     Výzvou z 13. februára 2001 a následne odôvodneným stanoviskom z 23. októbra 2001 Komisia oznámila Belgickému kráľovstvu, že
         považuje vnútroštátne ustanovenia týkajúce sa povinnosti vykonať zrážku a solidárnej zodpovednosti za nezlučiteľné s článkami
         49 ES a 50 ES. Predmetné stanovisko vyzývalo tento členský štát na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto
         stanoviskom v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia. Keďže Komisiu neuspokojila odpoveď Belgického kráľovstva na toto stanovisko,
         podala túto žalobu.

       O žalobe
       O predmete žaloby
      12     Na úvod je potrebné uviesť, že belgická vláda spochybnila prístup zvolený Komisiou a tvrdila, že skúmaniu povinnosti vykonať
         zrážku a solidárnej zodpovednosti malo predchádzať skúmanie povinnosti registrácie, pretože povinnosť vykonať zrážku a solidárna
         zodpovednosť sú neoddeliteľnou súčasťou širšieho systému boja proti daňovým podvodom. Menovaná vláda uvádza, že ak právo Spoločenstva
         nebráni povinnosti registrácie, povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť musia byť rovnako považované za zlučiteľné
         s týmto právom.

      13     V tejto súvislosti postačuje konštatovať, že otázka zlučiteľnosti povinnosti registrácie s právom Spoločenstva nepredpokladá
         nevyhnutne zlučiteľnosť povinnosti vykonať zrážku a solidárnej zodpovednosti s týmto právom.

      14     Preto na rozdiel od situácie relevantnej vo veci, ktorej sa týkal rozsudok zo 4. mája 2006, Komisia/Spojené kráľovstvo (C‑98/04,
         Zb. s. I-4003), skúmanie povinnosti vykonať zrážku a solidárnej zodpovednosti môže byť odčlenené od skúmania povinnosti registrácie.

       O namietanom nesplnení povinností
       Argumentácia účastníkov konania
      15     Komisia uvádza, že povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť sú v rozpore s článkami 49 ES a 50 ES z dôvodu, že odrádzajú
         objednávateľov a podnikateľov od využívania služieb zmluvných partnerov, ktorí nemajú sídlo a nie sú registrovaní v Belgicku,
         čím tak vytvárajú skutočnú prekážku pre poskytovateľov služieb, ktorí nemajú sídlo a nie sú registrovaní v Belgicku a ktorí
         tam chcú ponúkať svoje služby.

      16     Komisia sa domnieva, že ako povinnosť vykonať zrážku, tak aj solidárna zodpovednosť sú neodôvodnenými opatreniami.
      17     Pokiaľ ide o povinnosť vykonať zrážku, Komisia uvádza, že keďže daňové dlhy, ktorých vymáhanie majú belgické orgány v úmysle
         zabezpečiť touto povinnosťou, vo väčšine prípadov neexistujú, pokiaľ ide o poskytovateľa, ktorý nemá sídlo v Belgicku a ktorý
         tam vykonáva práce v rámci slobodného poskytovania služieb, žiadny naliehavý dôvod spojený s predchádzaním daňových podvodov
         nemôže odôvodňovať toto opatrenie.

      18     Komisia uvádza, že všeobecné uplatňovanie predmetnej povinnosti ide v každom prípade nad rámec cieľa, ktorý sa má touto zrážkou
         dosiahnuť, a že v špecifických situáciách, keď by sa mali zaplatiť alebo vymáhať daňové dlhy v Belgicku, môžu byť použité
         iné, menej reštriktívne a sledovanému cieľu lepšie prispôsobené prostriedky.

      19     Pokiaľ ide o solidárnu zodpovednosť, Komisia tvrdí, že je neprimeraná, pretože existujú menej reštriktívne prostriedky na
         zabezpečenie zaplatenia alebo vymoženia prípadných daňových dlhov zmluvného partnera.

      20     Okrem toho Komisia napáda uplatnenie solidárnej zodpovednosti objednávateľa alebo podnikateľa nielen pokiaľ ide o daňové dlhy
         zmluvného partnera týkajúce sa prác vykonaných pre nich, ale rovnako všetkých daňových dlhov týkajúcich sa obdobia vykonávania
         prác, ako aj skorších období, čo predstavuje zodpovednosť za daňové dlhy týkajúce sa prác vykonaných pre iné osoby.

      21     Komisia rovnako kritizuje automatické uplatnenie solidárnej zodpovednosti za absencie akéhokoľvek zavinenia na strane objednávateľa
         alebo podnikateľa a dodáva, že nemožnosť namietania dôvodnosti daňových dlhov objednávateľom alebo podnikateľom solidárne
         zodpovedným za ich zaplatenie predstavuje porušenie práv obhajoby.

      22     Belgická vláda odpovedá, že povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť ako spôsoby vymáhania daňových dlhov v odvetví
         stavebníctva neobmedzujú ani prístup na trh, ani slobodné poskytovanie služieb. Keďže napadnuté opatrenia sa uplatňujú bez
         rozdielu, či zmluvnými partnermi sú podniky so sídlom v Belgicku, alebo ide o podniky so sídlom v inom členskom štáte, Komisia
         nepreukázala, že by belgickí podnikatelia boli menej naklonení využívaniu služieb neregistrovaných zmluvných partnerov so
         sídlom v inom členskom štáte než belgických neregistrovaných zmluvných partnerov.

      23     Okrem toho belgická vláda tvrdí, že sporné opatrenia sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu spojenými s bojom
         proti daňovým podvodom v odvetví stavebníctva. Podľa menovanej vlády povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť sú
         súčasťou všeobecného systému odrádzania a prevencie podvodných systémov, ktoré majú za cieľ na jednej strane podnietiť využívanie
         služieb registrovaných zmluvných partnerov a na druhej strane zaručiť vymáhanie daňových dlhov neregistrovaných zmluvných
         partnerov.

      24     Belgická vláda napáda okrem iného tvrdenie Komisie, podľa ktorého nie sú zahraniční poskytovatelia služieb v Belgicku spravidla
         platcami priamych alebo nepriamych daní. Menovaná vláda uvádza, že najmä ak existencia staveniska prekročí určitú dobu, zisky,
         ktoré toto stavenisko vytvára, sú v Belgicku zdaňované daňou nerezidentov, rovnako ako sú zdaňované mzdy vyplácané podnikom
         ktorý vykonáva takúto stavbu zamestnancom zamestnaným v Belgicku, čo znamená, že zahraničný poskytovateľ služieb môže byť
         daňovníkom zamestnaneckých preddavkov týkajúcich sa týchto miezd. Poskytovateľ služieb môže byť rovnako daňovníkom predmetných
         preddavkov z miezd vyplácaných zahraničným zamestnancom, ktorí sú zamestnaní v Belgicku viac ako 183 dní počas obdobia dvanástich
         mesiacov, alebo zamestnancom, ktorí majú bydlisko v Belgicku. Okrem toho belgická vláda uvádza viacero situácií, v ktorých
         je poskytovateľ služieb z iného členského štátu platcom dane z pridanej hodnoty, najmä ak zmluvný partner tohto poskytovateľa
         služieb nie je povinný podať pravidelné daňové priznanie, pokiaľ ide o túto daň (napríklad zdravotnícke a vzdelávacie zariadenia),
         alebo je platiteľom dane so sídlom v zahraničí, ktorý v Belgicku nemá ani stále sídlo, ani zodpovedného zástupcu.

      25     Odkazujúc na rozsudok z 10. mája 1995 vyhlásený vo veci Alpine Investments (C‑384/93, Zb. s. I‑1141) menovaná vláda potvrdzuje,
         že za absencie harmonizácie Spoločenstva nie je neprimerané zaviesť všeobecné a nediskriminujúce vykonávacie pravidlá s cieľom
         efektívneho boja proti daňovým podvodom v odvetví stavebníctva.

      26     Okrem toho uvádza, že vymáhanie daňových dlhov klasickými cestami (najmä následne súdnou cestou) sa ukazuje v špecifickom
         prípade dodávateľov pracovnej sily ako neefektívne.

      27     Pokiaľ ide konkrétne o solidárnu zodpovednosť, belgická vláda uvádza, že Komisia nesprávne vychádzala zo situácie belgických
         objednávateľov alebo podnikateľov namiesto toho, aby posúdila situáciu neregistrovaných zmluvných partnerov a posúdila primeranosť
         predmetného opatrenia vo vzťahu k sledovanému cieľu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      28     Na úvod je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES vyžaduje nielen elimináciu akejkoľvek diskriminácie
         voči poskytovateľovi služieb so sídlom v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale rovnako odstránenie všetkých
         obmedzení, dokonca ak sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov,
         pokiaľ môžu zabraňovať, sťažovať alebo robiť činnosť poskytovateľa so sídlom v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje
         obdobné služby, menej atraktívnou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. júla 1991, Säger, C‑76/90, Zb. s. I‑4221, bod 12; zo
         7. februára 2002, Komisia/Taliansko, C‑279/00, Zb. s. I‑1425, bod 31; z 13. februára 2003, Komisia/Taliansko, C‑131/01, Zb.
         s. I‑1659, bod 26; z 19. januára 2006, Komisia/Nemecko, C‑244/04, Zb. s. I‑885, bod 30, a z 15. júna 2006, Komisia/Francúzsko,
         C-255/04, Zb. s. I-5251, bod 37).

      29     Ako uviedol generálny advokát v bode 25 svojich návrhov, na opatrenia spôsobilé odradiť podnikateľa od výkonu slobody poskytovania
         služieb sa vzťahuje zákaz uvedený v Zmluve ES (pozri v tomto zmysle rozsudky z 29. novembra 2001, De Coster, C‑17/00, Zb.
         s. I‑9445, bod 33; z 11. decembra 2003, AMOK, C‑289/02, Zb. s. I‑15059, bod 36, a z 18. marca 2004, Leichtle, C‑8/02, Zb.
         s. I‑2641, bod 32).

      30     V prejednávanej veci skutočnosť, že podľa článku 403 CIR objednávateľ alebo podnikateľ musí v prospech belgických orgánov
         vykonať zrážku sumy zodpovedajúcej 15 % ceny faktúrovanej neregistrovaným poskytovateľom služieb, vedie k zbaveniu tohto poskytovateľa
         možnosti bezodkladne disponovať časťou svojich príjmov, ktorú môže získať späť až na konci osobitného administratívneho konania.
         Ťažkosti, ktoré pre poskytovateľov služieb neregistrovaných a nesídliacich v Belgicku predstavuje povinnosť vykonať zrážku,
         teda môžu odrádzať od prístupu na belgický trh s cieľom poskytovať tam služby v odvetví stavebníctva.

      31     Rovnako skutočnosť, že podľa článku 402 CIR 92 by objednávateľ alebo podnikateľ, ktorý uzavrie zmluvu s poskytovateľom služieb
         neregistrovaným v Belgicku, mal byť solidárne zodpovedný za všetky daňové dlhy tohto poskytovateľa týkajúce sa skorších zdaniteľných
         období do výšky 35 % ceny prác, ktoré by mali byť vykonané, môže odrádzať objednávateľa alebo podnikateľa od využitia služieb
         poskytovateľa neregistrovaného a nesídliaceho v Belgicku, ktorý v členskom štáte svojho sídla legálne poskytuje rovnaké služby.
         Hoci je pravdou, že solidárna zodpovednosť sa uplatňuje rovnako v prípade využitia služieb neregistrovaného poskytovateľa
         bez ohľadu na to, či tento poskytovateľ má sídlo v Belgicku alebo v inom členskom štáte, napriek tomu je potrebné konštatovať,
         že bez toho, aby boli poskytovatelia služieb nesídliaci a neregistrovaní v Belgicku zbavení možnosti poskytovať tam svoje
         služby, sporné ustanovenie robí prístup na belgický trh pre nich zložitým.

      32     Povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť teda predstavujú obmedzenie slobodného poskytovania služieb.
      33     Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že vnútroštátna právna úprava v oblasti, ktorá ešte nebola predmetom harmonizácie
         na úrovni Spoločenstva a ktorá sa vzťahuje rovnako na všetky osoby alebo podniky pôsobiace na území dotknutého členského štátu,
         môže byť napriek svojmu obmedzujúcemu účinku na slobodu poskytovania služieb odôvodnená naliehavým dôvodom všeobecného záujmu,
         pokiaľ jeho ochrana nie je zabezpečená pravidlami, ktorým podlieha poskytovateľ služby v členskom štáte usadenia, ak je táto
         úprava potrebná na dosiahnutie cieľa, ktorý sleduje, a nejde nad rámec toho, čo je potrebné na jeho dosiahnutie (pozri rozsudky
         Säger, už citovaný, bod 15; z 23. novembra 1999, Arblade a i., C-369/96 a C-376/96, Zb. s. I‑8453, body 34 a 35; z 24. januára
         2002, Portugaia Construções, C‑164/99, Zb. s. I‑787, bod 19; zo 7. februára 2002, Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 33;
         z 21. októbra 2004, Komisia/Luxembursko, C‑445/03, Zb. s. I‑10191, bod 21, a Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 31).

      34     Keďže belgická vláda tvrdila, že sporné opatrenia sú odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu týkajúcimi sa boja
         proti daňovým podvodom v odvetví stavebníctva, je potrebné preveriť, či je možné takéto odôvodnenie prijať.

      35     V tejto súvislosti hoci Súdny dvor skutočne konštatoval, že boj proti daňovým únikom a účinnosť daňových kontrol môžu byť
         uvádzané na odôvodnenie obmedzenia výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou (pozri rozsudky z 8. júla 1999, Baxter a i.,
         C‑254/97, Zb. s. I‑4809, bod 18; z 26. septembra 2000, Komisia/Belgicko, C‑478/98, Zb. s. I‑7587, bod 39, a zo 4. marca 2004,
         Komisia/Francúzsko, C‑334/02, Zb. s. I‑2229, bod 27), rovnako uviedol, že všeobecná prezumpcia daňových únikov alebo podvodov
         nemôže postačovať na odôvodnenie opatrenia, ktoré poškodzuje ciele Zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Belgicko,
         už citovaný, bod 45, a zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 27).

      36     V prejednávanej veci, dokonca ak sa aj pripustí, že za určitých predpokladov uvádzaných belgickou vládou poskytovatelia služieb
         nesídliaci a neregistrovaní v Belgicku môžu byť osobami povinnými platiť dane, preddavky a poplatky, ktorých vymoženie má
         povinnosť vykonať zrážku a solidárna zodpovednosť zaručiť, je nesporné, že uplatnenie týchto sporných opatrení nie je obmedzené
         na tieto predpoklady.

      37     Potreba boja proti daňovým podvodom teda nemôže postačovať na odôvodnenie uplatnenia povinnosti vykonať zrážku a solidárnej
         zodpovednosti všeobecne a preventívne na všetkých dodávateľov služieb nesídliacich a neregistrovaných v Belgicku, kým časť
         z nich v zásade nie je povinná platiť vyššie uvedené dane, preddavky a poplatky.

      38     Keďže sporné opatrenia sa uplatňujú automaticky a bezpodmienečne, neumožňujú zohľadniť individuálnu situáciu poskytovateľa
         služieb nesídliaceho a neregistrovaného v Belgicku.

      39     Pokiaľ ide o povinnosť vykonať zrážku, menej reštriktívnym prostriedkom než zbavenie poskytovateľa služieb možnosti bezodkladne
         disponovať nie zanedbateľnou časťou jeho príjmov by bolo zavedenie systému založeného na výmene informácií medzi objednávateľmi
         a podnikateľmi, poskytovateľmi služieb a belgickou daňovou správou, ktorý by napríklad objednávateľom a podnikateľom umožňoval
         informovať sa o prípadných daňových dlhoch ich zmluvných partnerov alebo zavádzal povinnosť informovať belgickú daňovú správu
         o akejkoľvek zmluve uzavretej s neregistrovanými zmluvnými partnermi alebo o akejkoľvek platbe vykonanej v ich prospech.

      40     Rovnako, pokiaľ ide o solidárnu zodpovednosť, s cieľom obmedzenia odradzujúceho účinku, ktorý vyvoláva solidárna zodpovednosť
         u objednávateľov a podnikateľov vo vzťahu k všetkým neregistrovaným poskytovateľom služieb, či už sú v zásade povinní platiť
         vyššie uvedené dane, preddavky a poplatky, alebo nie, a či majú vysporiadané svoje daňové povinnosti, alebo nie, menej reštriktívnym
         prostriedkom by bolo stanovenie možnosti pre týchto poskytovateľov služieb preukázať regulárnosť svojej daňovej situácie alebo
         umožnenie objednávateľom a podnikateľom vyhnúť sa solidárnej zodpovednosti, pokiaľ by vykonali určité formality s cieľom ubezpečenia
         sa o regulárnosti daňovej situácie poskytovateľov služieb, s ktorými zamýšľajú uzavrieť zmluvu.

      41     Navyše, ako uviedol generálny advokát v bode 42 svojich návrhov, neprimeraná povaha sporných opatrení je posilnená ich kumulatívnym
         uplatnením.

      42     Je teda potrebné konštatovať, že Belgické kráľovstvo si tým, že zaväzuje objednávateľov a podnikateľov, ktorí využívajú služby
         zahraničných zmluvných partnerov neregistrovaných v Belgicku, vykonať zrážku 15 % sumy dlžnej za vykonané práce a stanovením
         solidárnej zodpovednosti tých istých objednávateľov a podnikateľov za daňové dlhy takýchto zmluvných partnerov nesplnilo povinnosti,
         ktoré mu vyplývajú z článkov 49 ES a 50 ES.

       O trovách
      43     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Belgické kráľovstvo na náhradu trov konania a Belgické
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Belgické kráľovstvo si tým, že zaväzuje objednávateľov a podnikateľov, ktorí využívajú služby zahraničných zmluvných partnerov
            neregistrovaných v Belgicku, vykonať zrážku 15 % sumy dlžnej za vykonané práce a stanovením solidárnej zodpovednosti tých
            istých objednávateľov a podnikateľov za daňové dlhy takýchto zmluvných partnerov nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú
            z článkov 49 ES a 50 ES.
      2.      Belgické kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 27. februára 2014.#Transportes Jordi Besora SL proti Generalitat de Catalunya.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal Superior de Justicia de Cataluña.#Nepriame dane – Spotrebné dane – Smernica 92/12/EHS – Článok 3 ods. 2 – Minerálne oleje – Daň z maloobchodného predaja – Pojem ‚špecifický účel‘ – Prevod právomocí na autonómne spoločenstvá – Financovanie – Vopred stanovený účel – Náklady na zdravotnú starostlivosť a životné prostredie.#Vec C‑82/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 27. februára 2014 (
            *1
         )
      „Nepriame dane — Spotrebné dane — Smernica 92/12/EHS — Článok 3 ods. 2 — Minerálne oleje — Daň z maloobchodného predaja — Pojem ‚špecifický účel’ — Prevod právomocí na autonómne spoločenstvá — Financovanie — Vopred stanovený účel — Náklady na zdravotnú starostlivosť a životné prostredie“
      Vo veci C‑82/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Španielsko) z 29. novembra 2011 a doručený Súdnemu dvoru 16. februára 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Transportes Jordi Besora SL

      proti

         Generalitat de Catalunya,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia C. G. Fernlund, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: N. Wahl,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 26. júna 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Transportes Jordi Besora SL, v zastúpení: C. Jover Ribalta a I. Mallol Bosch, abogadas,

               —

               Generalitat de Catalunya, v zastúpení: M. Nieto García a N. París Doménech, abogadas de la Generalitat,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: G. Papagianni, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: J.‑S. Pilczer, splnomocnený zástupca,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: A. Cunha, L. Inez Fernandes a R. Collaço, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: W. Mölls a J. Baquero Cruz, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 24. októbra 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 2 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Transportes Jordi Besora SL (ďalej len „TJB“) a Generalitat de Catalunya v súvislosti s rozhodnutím Oficina Gestora de Impuestos Especiales de Tarragona (úrad pre správu spotrebných daní v Tarragone, ďalej len „úrad pre správu spotrebných daní“) zamietajúcim priznať spoločnosti TJB vrátenie dane z predaja určitých minerálnych olejov (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos, ďalej len „IVMDH“).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Podľa článku 3 ods. 1 a 2 smernice 92/12:
               „1.   Táto smernica má platiť na úrovni spoločenstva na nasledovné výrobky, ako je definované v príslušných smerniciach:

                        —

                        minerálne oleje,

                  …
               2.   Výrobky uvedené v odseku 1 môžu podliehať iným nepriamym daniam na špecifické účely za predpokladu, že tieto dane sú v súlade s daňovými pravidlami aplikovateľnými na spotrebnú daň a účely [dane z pridanej hodnoty, (ďalej len ‚DPH‘)], pokiaľ sa týka stanovenia daňového základu, výpočtu dane, určovania [vzniku daňovej povinnosti – neoficiálny preklad] a monitorovania daní.“

         Španielske právo

               4

               Článkom 9 zákona č. 24/2001 o rozpočtových, správnych a sociálnych opatreniach (Ley 24/2001, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) z 27. decembra 2001 (BOE č. 313 z 31. decembra 2001, s. 50493) v znení článku 7 zákona č. 53/2002 o rozpočtových, správnych a sociálnych opatreniach (Ley 53/2002, de Medidas Fiscales, Administrativas y del Orden Social) z 30. decembra 2002 (BOE č. 313 z 31. decembra 2002, s. 46086, ďalej len „zákon č. 24/2001“) zaviedol španielsky zákonodarca IVMDH, ktorá vstúpila do platnosti 1. januára 2002.

               5

               Článok 9 ods. 1 body 1 až 3 zákona č. 24/2001 znie takto:

                        „1.

                        [IVMDH] je nepriamou daňou, ktorá sa vyberá zo spotreby [určitých minerálnych olejov] a jednorazovo zdaňuje maloobchodný predaj výrobkov, ktoré patria do rozsahu jej vecnej pôsobnosti v súlade s ustanoveniami tohto zákona.

                        2.

                        Prenos zdaňovania na autonómne spoločenstvá sa bude riadiť ustanoveniami obsiahnutými v právnych predpisoch o prenose zdaňovania zo štátu na samostatné spoločenstvá a rozsah a podmienky uplatnenia prenosu v každom spoločenstve sa upravia v jednotlivých zákonoch o prenose.

                        3.

                        Príjmy z tejto dane sa v celom rozsahu použijú na financovanie výdavkov vzniknutých v oblasti zdravotníctva v súlade s objektívnymi kritériami, ktoré stanoví štát. Bez ohľadu na vyššie uvedené sa časť príjmov pochádzajúcich z daňových sadzieb stanovených autonómnymi [spoločenstvami] môže použiť na financovanie opatrení v oblasti životného prostredia, ktoré by sa mali takisto riadiť rovnakými objektívnymi kritériami.“

               6

               Podľa článku 9 ods. 3 tohto zákona medzi minerálne oleje, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti IVMDH, patria najmä benzín, nafta, vykurovací olej a kerozín, ktorý sa nepoužíva ako vykurovací olej.

               7

               Článok 9 ods. 4 bod 1 uvedeného zákona stanovuje maloobchodný predaj ako predaj zahŕňajúci tieto operácie:

                        „a)

                        predaj alebo doručenie výrobkov, ktoré patria do rozsahu vecnej pôsobnosti, určených na priamu spotrebu kupujúcimi. V každom prípade sa za ‚maloobchodný predaj‘ považuje predaj uskutočnený v prevádzkarňach maloobchodného predaja verejnosti uvádzaných v bode 2 písm. a) nižšie nezávisle od účelu, ktorý kúpeným výrobkom určia kupujúci;

                        b)

                        dovoz a kúpa výrobkov zahrnutých do rozsahu vecnej pôsobnosti medzi spoločenstvami, pokiaľ sú priamo určené na spotrebu dovozcu alebo kupujúceho vo vlastnom zariadení.“

               8

               Článok 9 ods. 8 zákona č. 24/2001 upravuje vznik daňovej povinnosti IVMDH takto:

                        „1.

                        Daňová povinnosť vzniká v okamihu odovzdania výrobkov zahrnutých do rozsahu vecnej pôsobnosti kupujúcemu alebo, v závislosti od konkrétneho prípadu, v okamihu vlastnej spotreby za predpokladu, že podmienečné oslobodenie od dane, na ktoré odkazuje článok 4 ods. 20 zákona č. 38/1992 z 28. decembra o spotrebných daniach, bolo ukončené.

                        2.

                        Daňová povinnosť pri dovozoch upravených v bode 1 písm. b) ods. 4 vzniká v okamihu odovzdania výrobkov zahrnutých do rozsahu vecnej pôsobnosti dovozcovi za predpokladu, že dovoz na účely spotreby uvedených výrobkov a podmienečné oslobodenie od dane, na ktoré odkazuje článok 4 ods. 20 zákona č. 38/1992, bolo ukončené.“

               9

               Článok 9 ods. 9 zákona č. 24/2001 najmä uvádza, že základ dane sa stanovuje podľa objemu výrobkov podliehajúcich dani.

               10

               Článok 9 ods. 10 toho istého zákona upravuje sadzbu dane takto:

                        „1.

                        Sadzba dane uplatniteľná na každý zdaniteľný výrobok sa vypočíta ako súčet štátnej a [príslušnej sadzby autonómneho spoločenstva].

                        2.

                        Štátna sadzba dane je:

                  …

                        3.

                        Sadzba [autonómneho spoločenstva] je sadzba, ktorú v súlade s požiadavkami stanovenými v zákone [č. 21/2001], ktorý upravuje rozpočtové a správne opatrenia pre nový systém financovania autonómnych spoločenstiev a miest s autonómnym postavením [Ley 21/2001, por la que se regulan las medidas fiscales y administrativas del nuevo sistema de financiación de las Comunidades Autónomas de Régimen Común y Ciudades con Estatuto de Autonomía), z 27. decembra 2001 (BOE č. 313, z 31. decembra 2001, s. 50383)], schváli autonómne spoločenstvo. Ak autonómne spoločenstvo neschváli nijakú sadzbu, daňovou sadzbou je len štátna sadzba.

                  …“

               11

               Článok 9 ods. 11 zákona č. 24/2001 stanovuje, že zdaniteľné osoby prenesú sumy splatnej dane na kupujúcich príslušných výrobkov, ktorí sú ich povinní uhradiť, okrem prípadov, keď je zdaniteľná osoba konečným spotrebiteľom týchto výrobkov.

               12

               IVMDH bolo prenesené na autonómne spoločenstvá zákonom č. 21/2001.

               13

               Autonómna daňová sadzba pre IVMDH uplatniteľná v autonómnom spoločenstve Katalánsko od 1. augusta 2004 je stanovená zákonom č. 7/2004 o daňových a správnych opatreniach (Ley 7/2004, de medidas fiscales y administrativas) zo 16. júla 2004 (BOE č. 235 z 29. septembra 2004, s. 32391).

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               14

               TJB, spoločnosť pôsobiaca v oblasti dopravy tovaru, ktorá má sídlo v autonómnom spoločenstve Katalánsko, zaplatila ako konečný spotrebiteľ z titulu IVMDH za obdobie hospodárskych rokov 2005 až 2008 sumu 45632,38 eura.

               15

               Dňa 30. novembra 2009 TJB podala na úrad pre správu spotrebných daní žiadosť o vrátenie uvedenej sumy z dôvodu, že IVMDH nie je podľa tejto spoločnosti v súlade s článkom 3 ods. 2 smernice 92/12, keďže táto daň sleduje čisto rozpočtový cieľ a nie je v súlade so štruktúrou právnej úpravy Únie v oblasti DPH ani so štruktúrou právnej úpravy Únie v oblasti spotrebných daní, pokiaľ ide o jej vznik.

               16

               Rozhodnutím z 1. decembra 2009 úrad pre správu spotrebných daní túto žiadosť zamietol.

               17

               Rozhodnutím z 10. júna 2010 Tribunal Económico‑Administrativo Regional de Cataluña (regionálny finančný a správny súd Katalánska) zamietol sťažnosť, ktorú proti uvedenému rozhodnutiu podala TJB.

               18

               Tribunal Superior de Justicia de Cataluña (Najvyšší súd, Katalánsko), na ktorý bolo podané odvolanie proti tomuto rozhodnutiu, pochybuje o zlučiteľnosti IVMDH s článkom 3 ods. 2 smernice 92/12. Tento súd sa najmä pýta, či možno túto daň považovať za daň majúcu špecifický účel v zmysle tohto ustanovenia, keďže je určená na financovanie – okrem, v závislosti od konkrétneho prípadu, nákladov na životné prostredie – nových právomocí prenesených na autonómne spoločenstvá v oblasti zdravotníctva, zatiaľ čo cieľom spotrebnej dane zavedenej touto smernicou už je ochrana zdravia a životného prostredia. Vnútroštátny súd okrem toho zastáva názor, že požiadavky vzniku daňovej povinnosti v prípade IVMDH nie sú v súlade ani s požiadavkami týkajúcimi sa spotrebných daní, pretože táto daň vzniká pri predaji konečnému spotrebiteľovi, ani s požiadavkami týkajúcimi sa DPH, pretože uvedená daň sa nevyberá v každej fáze procesu výroby a distribúcie.

               19

               Za týchto podmienok Tribunal Superior de Justicia de Cataluña rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 3 ods. 2 [smernice 92/12] a najmä požiadavka ‚špecifického účelu’ tejto dane, vykladať tak, že:

                                 a)

                                 vyžaduje, aby tento účel nebolo možné dosiahnuť prostredníctvom inej harmonizovanej dane?

                                 b)

                                 ide o čisto rozpočtový cieľ, ak bola určitá daň zavedená súčasne s prenesením určitých právomocí na určité autonómne spoločenstvá, ktorým sa zároveň na účely financovania časti nákladov, ktoré vznikli v dôsledku prenesenia právomocí, zverujú príjmy z výberu tejto dane, čím sa mohli stanoviť rôzne sadzby dane v závislosti od územia každého autonómneho spoločenstva?

                                 c)

                                 v prípade zápornej odpovede na predchádzajúcu otázku, má sa pojem ‚špecifický účel‘ vykladať v tom zmysle, že daň môže sledovať iba tento cieľ, alebo naopak pripúšťa, aby daň mohla sledovať viacero rôznych cieľov, medzi ktoré patrí aj čisto rozpočtový cieľ, ktorým je financovanie určitých právomocí?

                                 d)

                                 v prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku v tom zmysle, že sa pripúšťa sledovanie viacerých rôznych cieľov, aký stupeň relevantnosti má mať konkrétny cieľ na účely článku 3 ods. 2 [smernice 92/12] na účely splnenia požiadavky, že daň bude sledovať ‚špecifický účel’ v zmysle judikatúry Súdneho dvora, a aké by mali byt’ kritériá na vymedzenie hlavného cieľa vo vzťahu k podpornému cieľu?

                        2.

                        Bráni článok 3 ods. 2 [smernice 92/12] a najmä podmienka súladu s daňovými pravidlami týkajúcimi sa spotrebnej dane alebo [DPH], pokiaľ ide o vznik daňovej povinnosti:

                                 a)

                                 nepriamej neharmonizovanej dani (akou je IVMDH), ku ktorej vzniká daňová povinnosť v okamihu maloobchodného predaja pohonných hmôt konečnému spotrebiteľovi, na rozdiel od harmonizovanej dane (dane z minerálnych olejov, ku ktorej vzniká daňová povinnosť v okamihu, keď výrobky opustia posledný daňový sklad) alebo [DPH] (ktorá, hoci daňová povinnosť k nej vzniká aj v okamihu konečného maloobchodného predaja, je splatná v každej fáze procesu výroby a distribúcie), z dôvodu, že – vzhľadom na rozsudok [z 9. marca 2000,] EKW a Wein & Co [C-437/97, Zb. s. I-1157,] (bod 47) – nerešpektuje všeobecný systém oboch vyššie uvedených spôsobov zdanenia upravený právnymi predpismi Spoločenstva?

                                 b)

                                 v prípade zápornej odpovede na predchádzajúcu otázku, má sa [uvedené ustanovenie vykladať tak], že uvedená podmienka týkajúca sa rešpektovania všeobecného systému je splnená, ak neharmonizovaná nepriama daň (v tomto prípade IVMDH) nezasahuje do bežného spôsobu vzniku daňovej povinnosti k spotrebnej dani alebo k [DPH] – v tom zmysle, že mu nebráni ani ho nesťažuje – bez toho, aby nevyhnutne muselo dôjsť k zhodám, pokiaľ ide o vznik daňovej povinnosti?“

         O prejudiciálnych otázkach

               20

               Svojimi otázkami, ktoré treba preskúmať súčasne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 ods. 2 smernice 92/12 vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zavádza daň z maloobchodného predaja minerálnych olejov, akou je IVMDH, ktorej sa týka prejednávaná vec.

               21

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 3 ods. 2 smernice 92/12 môžu minerálne oleje podliehať nepriamym daniam iným ako spotrebným daniam zavedeným touto smernicou ak, na jednej strane, sleduje toto zdanenie špecifické účely a ak, na druhej strane, je v súlade s daňovými pravidlami aplikovateľnými na spotrebnú daň a účely DPH, pokiaľ sa týka stanovenia daňového základu, výpočtu dane, vzniku daňovej povinnosti a monitorovania daní (pozri rozsudok EKW a Wein & Co, už citovaný, bod 30).

               22

               Tieto dve podmienky, ktorých cieľom je zabrániť ďalším nepriamym daniam, ktoré by protiprávne bránili obchodu (rozsudky z 24. februára 2000, Komisia/Francúzsko, C-434/97, Zb. s. I-1129, bod 26, ako aj EKW a Wein & Co, už citovaný, bod 46), majú, ako to vychádza aj zo samotného znenia uvedeného ustanovenia, kumulatívny charakter.

               23

               Pokiaľ ide o prvú podmienku, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12 je iný než „čisto rozpočtový“ účel (pozri rozsudky Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 19; EKW a Wein & Co, už citovaný, bod 31, ako aj z 10. marca 2005, Hermann, C-491/03, Zb. s. I-2025, bod 16).

               24

               V prejednávanej veci je nesporné, že príjmy z IVMDH boli pridelené autonómnym spoločenstvám na financovanie výkonu niektorých ich právomocí. Ako vyplýva z informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, sadzba tejto dane sa stanovuje tak, že sa k sadzbe určenej na národnej úrovni pripočíta sadzba určená dotknutým autonómnym spoločenstvom.

               25

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že posilnenie postavenia územného samosprávneho celku zverením právomoci výberu daní predstavuje čisto rozpočtový účel, ktorý sám osebe nemôže predstavovať špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12 (rozsudok EKW a Wein & Co, už citovaný, bod 33).

               26

               Generalitat de Catalunya a španielska vláda, podporené gréckou a francúzskou vládou, však zdôrazňujú, že príjmy z IVMDH nie sú pridelené autonómnym spoločenstvám všeobecne, aby čisto rozpočtovým spôsobom posilnili ich finančný rozpočet, ale aby vykompenzovali náklady, ktoré im vznikajú výkonom právomocí, ktoré na nich boli prenesené v oblasti zdravotníctva a životného prostredia. Podľa článku 9 ods. 1 bodu 3 zákona č. 24/2001 príjmy z tejto dane, ktoré pozostávajú z daňovej sadzby určenej na národnej úrovni a daňovej sadzby určenej dotknutým autonómnym spoločenstvom, musia byť povinne pridelené na pokrytie nákladov na zdravotníctvo, a pokiaľ ide o časť vyplývajúcu z daňovej sadzby určenej dotknutým autonómnym spoločenstvom, tieto môžu byť, v závislosti od konkrétneho prípadu, pridelené na pokrytie nákladov v oblasti životného prostredia. Na rozdiel od spotrebnej dane, ktorej osobitným cieľom je výber príjmov na čisto rozpočtové účely, IVMDH svojou koncepciou a dosahom prispieva k špecifickému účelu zníženia sociálnych nákladov spojených so spotrebou minerálnych olejov.

               27

               V tejto súvislosti treba na úvod konštatovať, že z dôvodu, že všetky dane nevyhnutne sledujú rozpočtový účel, jediná okolnosť, že daň, akou je IVMDH, sleduje rozpočtový cieľ, nemôže sama osebe bez toho, aby článok 3 ods. 2 smernice 92/12 stratil akúkoľvek podstatu, postačovať na vylúčenie toho, že túto daň možno považovať za daň sledujúcu aj špecifický účel v zmysle tohto ustanovenia (pozri v tomto zmysle rozsudok EKW et Wein & Co, už citovaný, bod 33).

               28

               Okrem toho, ako to v podstate uviedol generálny advokát v bodoch 26 a 27 svojich návrhov, vopred stanovený účel príjmov z dane, akou je IVMDH, na financovanie právomocí, ktoré sú prenesené na regionálne orgány, akými sú autonómne spoločenstvá, štátom v oblasti zdravotníctva a životného prostredia, môže predstavovať okolnosť, ktorú treba zohľadniť na účely zistenia existencie špecifického účelu v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12 (pozri v tomto zmysle rozsudok EKW a Wein & Co, už citovaný, bod 35).

               29

               Taký účel, ktorý je vlastne iba spôsob vnútornej organizácie rozpočtu členského štátu, však nemôže ako taký predstavovať v tejto súvislosti dostatočnú podmienku, keďže každý členský štát sa môže rozhodnúť stanoviť, bez ohľadu na sledovaný cieľ, že účelom príjmov z dane bude financovanie stanovených nákladov. V opačnom prípade by sa každý účel mohol považovať za špecifický v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12, čo by zbavilo harmonizované spotrebné dane zavedené touto smernicou akéhokoľvek potrebného účinku a bolo by to v rozpore so zásadou, podľa ktorej sa musí odchylné ustanovenie, akým je uvedený článok 3 ods. 2, vykladať reštriktívne.

               30

               Na to, aby sa daň považovala za daň, ktorá sleduje špecifický účel v zmysle uvedeného ustanovenia naopak treba, aby cieľom dane, akou je IVMDH, bolo samo osebe zabezpečiť ochranu zdravia a životného prostredia. To by bolo osobitne v prípade, ako to v podstate uviedol aj generálny advokát v bodoch 28 a 29 svojich návrhov, ak by bol príjem z tejto dane povinne použitý na účely zníženia sociálnych nákladov a nákladov na životné prostredie spojených osobitným spôsobom so spotrebou minerálnych olejov podliehajúcou uvedenej dani takým spôsobom, že by existovala priama spojitosť medzi použitím príjmov získaných z dane a dotknutým účelom dane.

               31

               V prejednávanej veci je však nesporné, že príjmy z IVMDH musia byť autonómnymi spoločenstvami pridelené na pokrytie nákladov na zdravotníctvo vo všeobecnosti, a nie pokrytie nákladov, ktoré sú osobitne prepojené so spotrebou zdanených minerálnych olejov. Takéto všeobecné náklady však môžu byť financované príjmami z akejkoľvek dane.

               32

               Okrem toho z informácií, ktorými disponuje Súdny dvor, vyplýva, že dotknutá vnútroštátna právna úprava nestanovuje žiadny vopred stanovený mechanizmus pridelenia príjmov z IVMDH na účely životného prostredia. Pokiaľ však takéto vopred stanovené pridelenie neexistuje, daň, akou je IVMDH, možno považovať, ako to v podstate uviedol aj generálny advokát v bodoch 25 a 26 svojich návrhov, za daň, ktorej cieľom je samo osebe zabezpečiť ochranu životného prostredia, a teda sledovať špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12, iba ak by bola táto daň navrhnutá, pokiaľ ide o jej štruktúru, najmä o zdanený produkt alebo sadzbu dane, takým spôsobom, že odrádza zdaniteľné osoby od používania minerálnych olejov alebo že podporuje používanie nejakého iného druhu výrobku, ktorý sa považuje za menej škodlivý z hľadiska životného prostredia.

               33

               Zo spisu postúpenému Súdnemu dvoru však nevyplýva, že to je prípad prejednávanej veci, a napokon ani v písomných pripomienkach predložených Súdnemu dvoru sa netvrdilo, že takéto sú vlastnosti IVMDH.

               34

               Z toho vyplýva, že za daň, ktorá sleduje špecifický účel v zmysle článku 3 ods. 2 smernice 92/12, nemožno považovať daň, akou je IVMDH dotknutá vo veci samej, ako to vyplýva z informácií, ktorými disponuje Súdny dvor, že v súčasnosti patrí medzi harmonizované spotrebné dane.

               35

               Následne treba bez toho, aby bolo potrebné preskúmať, či je splnená druhá podmienka stanovená v uvedenom článku 3 ods. 2 týkajúca sa dodržiavania daňových pravidiel uplatniteľných v oblasti spotrebných daní alebo DPH, rozhodnúť, že toto ustanovenie treba vykladať v tom zmysle, že bráni, aby daň, akou je IVMDH, mohla byť považovaná za daň, ktorá je v súlade s požiadavkami uvedeného ustanovenia.

               36

               Na položené otázky treba preto odpovedať tak, že článok 3 ods. 2 smernice 92/12 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zavádza daň z maloobchodného predaja minerálnych olejov, akou je IVMDH dotknutá vo veci samej, keďže takúto daň nemožno považovať za daň, ktorá sleduje špecifický účel v zmysle tohto ustanovenia, pretože cieľ tejto dane, určenej na financovanie výkonu právomocí v oblasti zdravotníctva a životného prostredia dotknutými územnými samosprávnymi celkami, nie je sám osebe zabezpečiť ochranu zdravia a životného prostredia.

         O obmedzení časových účinkov rozsudku

               37

               Vo svojich písomných pripomienkach požiadali Generalitat de Catalunya a španielska vláda Súdny dvor o obmedzenie časových účinkov tohto rozsudku v prípade, ak rozhodne, že článok 3 ods. 2 smernice 92/12 bráni zavedeniu dane, akou je IVMDH dotknutá vo veci samej.

               38

               Na podporu svojej žiadosti Generalitat de Catalunya a španielska vláda upriamujú na jednej strane pozornosť Súdneho dvora na vážne finančné následky, ktoré by mal rozsudok s takýmto záverom. IVMDH by totiž viedol k nákladnému sporu. Povinnosť vrátiť túto daň, z ktorej príjem dosiahol okolo 13 miliárd eur medzi rokmi 2002 až 2011, by tak vážne ohrozila financovanie verejného zdravotníctva na území autonómnych spoločenstiev.

               39

               Na druhej strane tvrdia, že vzhľadom na konanie Európskej komisie nadobudli v dobrej viere presvedčenie, že uvedená daň je v súlade s právom Únie. Služby Komisie, ktoré pred zavedením tejto dane španielske orgány konzultovali, v stanovisku, ktoré týmto orgánom doručili 14. júna 2001, možnosť zavedenia dane z minerálnych olejov s účelom financovať právomoci v oblasti zdravotníctva a životného prostredia prenesené na autonómne spoločenstvá nenapadli, ale sa len obmedzili na určenie podmienok, ktoré umožnia zosúladenie IVMDH s právom Únie. Okrem toho španielske súdy nikdy nepochybovali o súlade tejto dane s právom Únie. Navyše konanie o nesplnení povinnosti začaté Komisiou počas roka 2002 je už niekoľko rokov prerušené. Nakoniec po tom, ako Komisia začala toto konanie, španielske orgány základným zákonom č. 2/2012 o rozpočtovej stabilite a finančnej rovnováhe (Ley Orgánica 2/2012, de Estabilidad Presupuestaria y Sostenibilidad Financiera) z 27. apríla 2012 (BOE č. 103 z 30. apríla 2012, s. 32653) včlenili IVMDH medzi spotrebné dane z minerálnych olejov.

               40

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora výklad pravidla práva Únie, ktorý uskutoční Súdny dvor pri výkone svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa musí alebo by sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a má uplatňovať dokonca aj na právne vzťahy vzniknuté a vytvorené pred vydaním rozsudku, ktorý určuje na základe žiadosti o výklad, či sú okrem iného splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušným súdom spor týkajúci sa uplatnenia uvedeného pravidla (pozri najmä rozsudky zo 17. februára 2005, Linneweber a Akritidis, C-453/02 a C-462/02, Zb. s. I-1131, bod 41; zo 6. marca 2007, Meilicke a i., C-292/04, Zb. s. I-1835, bod 34, ako aj z 10. mája 2012, Santander Asset Management SGIIC a i., C‑338/11 až C‑347/11, bod 58).

               41

               Pri uplatňovaní všeobecnej zásady právnej istoty obsiahnutej v právnom poriadku Únie môže Súdny dvor iba výnimočne pristúpiť k obmedzeniu možnosti všetkých dotknutých osôb dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, aby sa spochybnili právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí (pozri najmä rozsudky z 10. januára 2006, Skov a Bilka, C-402/03, Zb. s. I-199, bod 51; z 3. júna 2010, Kalinčev, C-2/09, Zb. s. I-4939, bod 50, ako aj Santander Asset Management SGIIC a i., už citovaný, bod 59).

               42

               Konkrétnejšie, Súdny dvor sa uchyľoval k takémuto riešeniu len za presne stanovených okolností, a to najmä vtedy, keď existovalo riziko vážnych ekonomických dôsledkov, predovšetkým vzhľadom na veľký počet právnych vzťahov, ktoré vznikli v dobrej viere na základe právnej úpravy, ktorá sa oprávnene považovala za platnú, a keď sa zdalo, že jednotlivci a vnútroštátne orgány boli nabádaní k správaniu, ktoré nie je v súlade s právom Únie z dôvodu vážnej a objektívnej neistoty týkajúcej sa dosahu ustanovení práva Únie, ku ktorej prípadne prispelo i správanie iných členských štátov alebo Komisie (pozri najmä rozsudky z 27. apríla 2006, Richards, C-423/04, Zb. s. I-3585, bod 42; Kalinčev, už citovaný, bod 51, ako aj Santander Asset Management SGIIC a i., už citovaný, bod 60).

               43

               Pokiaľ ide o prvé kritérium týkajúce sa dobrej viery, treba v prejednávanej veci konštatovať, že okrem skutočnosti, že v už citovanom rozsudku EKW a Wein & Co, vyhlásenom počas roka 2000, Súdny dvor už rozhodol o dani s podobnými vlastnosťami ako IVMDH v súvislosti s článkom 3 ods. 2 smernice 92/12, z tvrdení predložených Generalitat de Catalunya a španielskou vládou nijako nevyplýva, v rozpore s tým, čo tvrdia, že Komisia v akomkoľvek okamihu týmto orgánom naznačila, že IVMDH je v súlade s týmto ustanovením.

               44

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že stanovisko služieb Komisie, na ktoré sa odvolávajú Generalitat de Catalunya a španielska vláda, jasne uviedlo, že zavedenie dane z minerálnych olejov, ako je navrhovaná španielskymi orgánmi, ktorej sadzba sa mení v závislosti od územia každého autonómneho spoločenstva, je v rozpore s právom Únie. Uvedené služby najmä zdôraznili, že takúto daň je možné pokladať za daň v súlade s článkom 3 ods. 2 smernice 92/12, iba ak by existoval logický súvis medzi sumou tejto dane a zdravotnými problémami alebo problémami pri ochrane životného prostredia, ktoré sa snaží odstrániť, a pod podmienkou, že nevzniká v okamihu uvoľnenia minerálnych olejov na spotrebu. Okrem toho treba konštatovať, že od roku 2003, čiže nasledujúci rok po vstupe do platnosti IVMDH, Komisia začala voči Španielskemu kráľovstvu v súvislosti s touto daňou konanie o nesplnení povinnosti.

               45

               Za týchto podmienok nemožno pripustiť, že Generalitat de Catalunya a španielska vláda konali v dobrej viere, keď ponechali IVMDH v platnosti počas obdobia dlhšieho ako desať rokov. Skutočnosť, že Generalitat de Catalunya a španielska vláda nadobudli presvedčenie, že uvedená daň je v súlade s právom Únie, nemôže toto konštatovanie spochybniť.

               46

               V tomto kontexte nie je relevantná skutočnosť, v rozpore s tým, čo tvrdí španielska vláda, že Komisia tým, že umožnila druhému členskému štátu v roku 2004 povoliť regionálnym orgánom tohto štátu zvýšiť spotrebné dane z minerálnych olejov, prijala daňové opatrenie analogické s opatrením, aké španielske orgány predložili službám Komisie pred prijatím IVMDH.

               47

               Vzhľadom na to, že prvé kritérium uvedené v bode 41 tohto rozsudku nie je splnené, nie je potrebné preskúmať, či je splnené druhé kritérium uvedené v tom istom bode týkajúce sa rizika vážnych ťažkostí.

               48

               Okrem toho treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že finančné dôsledky, ktoré by mohli vyplynúť pre členský štát z rozsudku vydaného v prejudiciálnom konaní, neodôvodňujú samé osebe časové obmedzenie účinkov tohto rozsudku (rozsudky z 20. septembra 2001, Grzelczyk, C-184/99, Zb. s. I-6193, bod 52; z 15. marca 2005, Bidar, C-209/03, Zb. s. I-2119, bod 68; Kalinčev, už citovaný, bod 52, ako aj Santander Asset Management SGIIC a i., už citovaný, bod 62).

               49

               V opačnom prípade by sa najzávažnejšie porušenia práva Spoločenstva mohli posudzovať priaznivejšie, keďže práve tieto porušenia môžu mať pre členské štáty najzávažnejšie finančné dôsledky. Okrem toho by obmedzenie časových účinkov rozsudku len na základe takýchto úvah viedlo k podstatnému zníženiu súdnej ochrany práv, ktorú z daňovej právnej úpravy Únie daňovníci vyvodzujú (rozsudok z 11. augusta 1995, Roders a i., C-367/93 až C-377/93, Zb. s. I-2229, bod 48).

               50

               Z toho vyplýva, že nie je potrebné obmedziť časovú účinnosť tohto rozsudku.

         O trovách

               51

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 ods. 2 smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, ktorá zavádza daň z maloobchodného predaja minerálnych olejov, akou je daň z predaja určitých minerálnych olejov (Impuesto sobre las Ventas Minoristas de Determinados Hidrocarburos) dotknutá vo veci samej, keďže takúto daň nemožno považovať za daň, ktorá sleduje špecifický účel v zmysle tohto ustanovenia, pretože cieľ tejto dane, určenej na financovanie výkonu právomocí v oblasti zdravotníctva a životného prostredia dotknutými územnými samosprávnymi celkami, nie je sám osebe zabezpečiť ochranu zdravia a životného prostredia.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 24. novembra 1993. # Trestné konanie proti Bernard Keck a Daniel Mithouard. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de grande instance de Strasbourg - Francúzsko. # Voľný pohyb tovaru. # Spojené veci C-267/91 a C-268/91.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 24. novembra 1993 (*)„Voľný pohyb tovaru – Zákaz predaja so stratou“V spojených veciach C‑267/91 a C‑268/91,ktorých
 predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým Tribunal
de grande instance de Strasbourg (Francúzsko) navrhuje, aby
v súvislosti s trestnými konaniami pred týmto vnútroštátnym
súdom protiBernard KeckaDaniel MithouardSúdny
 dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade ustanovení Zmluvy
EHS týkajúcich sa hospodárskej súťaže a voľného pohybu
v Spoločenstve,SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda O. Due, predsedovia komôr G. F. Mancini,
J. C. Moitinho de Almeida, M. Diez de Velasco
a D. A. O. Edward, sudcovia
C. N. Kakouris, R. Joliet, F. A. Schockweiler,
G. C. Rodríguez Iglesias, F. Grévisse, M. Zuleeg,
P. J. G. Kapteyn a J. L. Murray,generálny advokát: W. Van Gerven,tajomník: D. Louterman-Hubeau, hlavná referentka,so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:–        B. Keck,
 v zastúpení: J.-P. Wachsmann, avocat zapísaný v komore
v Štrasburgu,–        francúzska
 vláda, v zastúpení: Ph. Pouzoulet, zástupca riaditeľa na
riaditeľstve právnych vecí ministerstva zahraničných vecí, a H.
Duchêne, tajomníčka zahraničných vecí na právnom riaditeľstve toho
istého ministerstva, splnomocnení zástupcovia,–        helénska
 vláda, v zastúpení: F. P. Georgakopoulos, zástupca štátneho
právneho poradcu, splnomocnený zástupca,–        Komisia
 Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Wainwright, právny
poradca, a V. Melgar, vnútroštátna úradníčka pridelená právnemu
servisu, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci H. Lehman, avocat
zapísaný v komore v Paríži,so zreteľom na správu pre pojednávanie,po
 vypočutí ústnych pripomienok, ktoré predniesli D. Mithouard,
v zastúpení: Meyer a Huet, avocats zapísaní v komore
v Štrasburgu, francúzska vláda a Komisia na pojednávaní
9. marca 1993,po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. apríla 1993,vyhlásil tentoRozsudok1        Dvoma
 rozhodnutiami z 27. júna 1991, doručenými Súdnemu dvoru
16. októbra 1991, Tribunal de grande instance de Strasbourg
predložil na základe článku 177 Zmluvy EHS dve prejudiciálne otázky
týkajúce sa výkladu ustanovení tejto Zmluvy vzťahujúcich sa na
hospodársku súťaž a voľný pohyb v Spoločenstve.2        Tieto
 otázky boli predložené v rámci trestných konaní proti pánovi
Keckovi a pánovi Mithouardovi, ktorí sú stíhaní za to, že porušili
ustanovenia článku 1 francúzskeho zákona č. 63‑628
z 2. júla 1963 v znení článku 32 nariadenia
č. 86‑1243 z 1. decembra 1986 tým, že ďalej predávali
v danom stave výrobky za nižšie ceny, ako boli skutočné nákupné
ceny.3        Pán
 Keck a pán Mithouard na svoju obhajobu uvádzali, že všeobecný
zákaz predaja so stratou, ako ho upravujú uvedené ustanovenia, je
nezlučiteľný s článkom 30 Zmluvy a so zásadami voľného pohybu
osôb, služieb, kapitálu a slobodnej hospodárskej súťaže
v Spoločenstve.4        Keďže
 Tribunal de grande instance de Strasbourg usúdil, že potrebuje výklad
niektorých ustanovení práva Spoločenstva, prerušil obe konania
a položil Súdnemu dvoru túto otázku:„Je
 zákaz predaja so stratou vo Francúzsku, upravený článkom 32 nariadenia
č. 86‑1243 z 1. decembra 1986, zlučiteľný so zásadami
voľného pohybu osôb, služieb, kapitálu, usadenia sa, slobodnej
hospodárskej súťaže na spoločnom trhu a nediskriminácie na základe
štátnej príslušnosti, ktoré stanovila Zmluva z 25. marca 1957
o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva, najmä
v článkoch 3 a 7, keďže francúzska právna úprava môže spôsobiť
 narušenie hospodárskej súťaže:a)      na
 jednej strane tým, že postihuje len predaj so stratou
a z rozsahu pôsobnosti zákazu vylučuje výrobcu, ktorý môže na
trhu slobodne predávať výrobok, ktorý vyrába, spracováva alebo zlepšuje,
 hoci aj nepatrným spôsobom, a to za cenu nižšiu, ako je
obstarávacia cena;b)      na
 druhej strane tým, že narúša konkurenčné ceny najmä v pohraničnej
oblasti medzi rôznymi hospodárskymi subjektmi na základe ich štátnej
príslušnosti a ich miesta usadenia?“5        Pokiaľ
 ide o rozsiahlejší opis skutkového stavu sporov vo veciach samých,
 priebeh konania a písomné pripomienky predložené Súdnemu dvoru,
odkazuje sa na správu pre pojednávanie. Tieto náležitosti spisu sa
nižšie uvádzajú len v miere potrebnej pre úvahu Súdneho dvora.6        Na
 úvod treba uviesť, že ustanovenia Zmluvy o voľnom pohybe osôb,
služieb a kapitálu v Spoločenstve nie sú relevantné vo vzťahu
k všeobecnému zákazu predaja so stratou, ktorý sa týka obchodovania
 s tovarom, a preto nesúvisia s predmetom sporov vo
veciach samých.7        Pokiaľ
 ide o zásadu nediskriminácie stanovenú v článku 7 Zmluvy,
z rozhodnutí o vnútroštátneho súdu vyplýva, že tento súd má
pochybnosti o zlučiteľnosti zákazu predaja so stratou s týmto
ustanovením, keďže tento zákaz môže znevýhodniť podniky, na ktoré sa
vzťahuje, v porovnaní s konkurenčnými podnikmi pôsobiacimi
v členských štátoch, kde sa predaj so stratou toleruje.8        V tejto
 súvislosti treba usúdiť, že skutočnosť, že podniky zaoberajúce sa
predajom v rôznych členských štátoch podliehajú rôznym právnym
predpisom, pričom niektoré predaj so stratou zakazujú a iné ho
tolerujú, nezakladá diskrimináciu v zmysle článku 7 Zmluvy, pokiaľ
sa vnútroštátne právne predpisy, o ktoré ide v sporoch vo
veciach samých, vzťahujú na všetky činnosti predaja uskutočňované na
vnútroštátnom území, bez ohľadu na štátnu príslušnosť osôb, ktoré túto
činnosť vykonávajú (pozri rozsudok zo 14. júla 1988, Ministère
Public/Lambert, C‑308/86, Zb. s. 4369).9        Z prejudiciálnej
 otázky napokon vyplýva, že vnútroštátny súd hľadá objasnenie
v súvislosti s prípadnými protisúťažnými účinkami predmetnej
právnej úpravy, pričom poukazuje na základné zásady Spoločenstva opísané
 v článku 3 Zmluvy, ale bez toho, aby sa odvolával na osobitné
ustanovenia Zmluvy, ktorými sa tieto zásady vykonávajú v oblasti
hospodárskej súťaže.10      Za
 týchto okolností so zreteľom na vzájomné tvrdenia, ako aj na vzájomné
ústne vyjadrenia pred Súdnym dvorom a s cieľom poskytnúť
vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď je potrebné skúmať zákaz predaja so
 stratou z pohľadu voľného pohybu tovaru.11      Podľa
 článku 30 Zmluvy sú množstevné obmedzenia dovozu a všetky
opatrenia s rovnocenným účinkom medzi členskými štátmi zakázané.
Podľa ustálenej judikatúry je opatrením s rovnocenným účinkom každé
 opatrenie spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potencionálne
 zasahovať do obchodu v rámci Spoločenstva.12      Treba
 konštatovať, že predmetom vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré vo
všeobecnosti zakazujú predaj so stratou, nie je úprava pohybu tovaru
medzi členskými štátmi.13      Je
 pravdou, že takéto vnútroštátne právne predpisy môžu obmedziť objem
predaja, a tým aj objem predaja výrobkov pochádzajúcich
z iných členských štátov, keďže hospodárskym subjektom odnímajú
možnosť použiť metódu podpory predaja. Treba si však položiť otázku, či
táto možnosť postačuje na to, aby sa sporné právne predpisy posúdili ako
 opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu.14      Vzhľadom
 na to, že hospodárske subjekty sa čoraz viac odvolávajú na článok 30
Zmluvy s cieľom vyjadriť nesúhlas s akoukoľvek právnou
úpravou, ktorej účinkom je obmedzenie ich obchodnej slobody, a to
aj napriek tomu, že sa nevzťahuje priamo na výrobky pochádzajúce
z iných členských štátov, Súdny dvor pokladá za potrebné znovu
preskúmať a upresniť judikatúru v tejto oblasti.15      V tejto
 súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s judikatúrou
„Cassis de Dijon“ (rozsudok z 20. februára 1979, Rewe-Zentral,
 C‑120/78, Zb. s. 649) sú opatreniami s rovnocenným účinkom,
zakázanými článkom 30, prekážky voľného pohybu tovaru, ktoré pri
neexistencii zosúladenia právnych predpisov vyplývajú z toho, že sa
 na tovar pochádzajúci z iných členských štátov, v ktorých sa
tento tovar legálne vyrába a uvádza na trh, uplatňujú pravidlá
týkajúce sa podmienok, ktoré tento tovar musí spĺňať (ako sú podmienky
jeho názvu, tvaru, rozmerov, hmotnosti, zloženia, vzhľadu, označovania,
balenia), a to aj vtedy, ak sa tieto pravidlá uplatňujú bez
rozlíšenia na všetky výrobky, pokiaľ sa toto uplatňovanie nemôže
odôvodniť účelom všeobecného záujmu, ktorý by bol takej povahy, že by
mohol mať prednosť pred požiadavkami voľného pohybu tovaru.16      Na
 rozdiel od toho, ako sa rozhodovalo doteraz, je však potrebné usúdiť,
že uplatnenie vnútroštátnych predpisov, ktoré obmedzujú alebo zakazujú
niektoré spôsoby predaja, na výrobky pochádzajúce z iných členských
 štátov, nie je spôsobilé priamo alebo nepriamo, skutočne alebo
potenciálne tvoriť prekážku obchodu v zmysle judikatúry Dassonville
 (rozsudok z 11. júla 1974, C‑8/74, Zb. s. 837), pokiaľ
sa tieto ustanovenia uplatňujú voči všetkým dotknutým subjektom
vykonávajúcim svoju činnosť na vnútroštátnom území a pokiaľ sa
dotýkajú rovnakým spôsobom, právne aj skutkovo, obchodovania
s domácimi výrobkami a s výrobkami pochádzajúcimi
z iných členských štátov.17      Ak
 sú tieto podmienky splnené, uplatnenie predpisov tohto typu na predaj
výrobkov, ktoré pochádzajú z iného členského štátu
a zodpovedajú pravidlám tohto štátu, nie je takej povahy, aby
bránilo prístupu týchto výrobkov na trh alebo mu v tom bránilo viac
 ako prístupu domácich výrobkov. Na tieto predpisy sa teda nevzťahuje
pôsobnosť článku 30 Zmluvy.18      Vnútroštátnemu
 súdu teda treba odpovedať, že článok 30 Zmluvy EHS sa musí vykladať
v tom zmysle, že sa neuplatňuje na právne predpisy členského štátu
zakazujúce vo všeobecnosti predaj so stratou. O trovách19      Francúzska
 vláda a helénska vláda, ako ani Komisia nemajú právo na náhradu
trov konania, ktoré im vznikli v súvislosti s pripomienkami,
ktoré podali Súdnemu dvoru. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym
dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný
charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu
v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne
tento vnútroštátny súd.Z týchto
 dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených dvoma
rozhodnutiami Tribunal de grande instance de Strasbourg
z 27. júna 1991 takto:Článok
 30 Zmluvy EHS sa musí vykladať v tom zmysle, že sa neuplatňuje na
právne predpisy členského štátu zakazujúce vo všeobecnosti predaj so
stratou.DueMancini            Moitinho de AlmeidaDíez de VelascoEdwardKakouris      JolietSchockweilerRodríguez IglesiasGrévisse            Zuleeg      KapteynMurrayRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 24. novembra 1993.Tajomník       PredsedaJ.-G. Giraud       O. Due* Jazyk konania: francúzština.