title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 17. februára 2011. # Annco, Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ANN TAYLOR LOFT - Skoršia národná slovná ochranná známka LOFT - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-385/09.

text:
      Vec T‑385/09
      Annco, Inc.,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ANN TAYLOR LOFT – Skoršia národná slovná ochranná známka LOFT – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou
      [Nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      2.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Právomoc Všeobecného súdu – Zmena rozhodnutia
            Úradu – Posúdenie s ohľadom na právomoci priznané odvolaciemu senátu
      (Nariadenie Rady č. 207/2009, článok 64 ods. 1)
      1.      Pre priemerného francúzskeho spotrebiteľa neexistuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009
         o ochrannej známke Spoločenstva medzi slovným označením ANN TAYLOR LOFT, pre ktoré bola podaná prihláška na zápis ochrannej
         známky Spoločenstva pre kožené výrobky a oblečenia patriace do tried 18 a 25 v zmysle Niceskej dohody, a ochrannou známkou
         LOFT skôr zapísanou vo Francúzsku pre zhodné výrobky.

      Napriek zhodnosti dotknutých výrobkov si vzhľadom na nízku podobnosť medzi dotknutými označeniami predmetná skupina verejnosti,
         ktorá je zvyknutá na to, že ten istý podnik konfekčnej výroby používa ochranné známky odvodené od hlavnej ochrannej známky,
         aj tak nespojí označenia ANN TAYLOR LOFT a LOFT, lebo skoršia ochranná známka neobsahuje prvok „ann taylor“, ktorý je prvkom
         s najvyššou rozlišovacou spôsobilosťou v prihlasovanej ochrannej známke.

      (pozri body 22, 48)
      2.      Vzhľadom na to, že odvolací senát je ako taký poverený podľa článku 64 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 o ochrannej známke Spoločenstva
         výkonom právomocí inštancie, ktorá prijala pred ním napadnuté rozhodnutie, Všeobecný súd môže v rámci svojej právomoci zmeniť
         rozhodnutia vykonať právomoci nižších inštancií Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory), ktorých
         rozhodnutia možno napadnúť odvolaním pred odvolacím senátom. Všeobecný súd teda môže v tejto súvislosti prijať rozhodnutie,
         ktoré má právomoc prijať prieskumový pracovník, námietkové oddelenie alebo zrušovacie oddelenie. Naopak nemôže prijať rozhodnutia,
         ktoré nemajú právomoc prijať tieto inštancie. Z tohto dôvodu Všeobecný súd nemôže zapísať ochrannú známku, keďže zápis nespadá
         do právomoci ani prieskumového pracovníka, ani námietkového oddelenia.

      (pozri bod 52)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      zo 17. februára 2011 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ANN TAYLOR LOFT – Skoršia národná slovná ochranná známka LOFT – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Vo veci T‑385/09,
      Annco, Inc., so sídlom vo Wilmingtone, Delaware (Spojené štáty), v zastúpení: G. Triet, advokát,

      žalobkyňa,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard‑Monguiral, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT:
      Freche et fils associés, so sídlom v Paríži (Francúzsko),

      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 1. júla 2009 (vec R 1485/2008‑1), týkajúcemu
         sa námietkového konania medzi spoločnosťami Freche et fils associés a Annco, Inc.,

      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v štádiu rozhodovania v zložení: predsedníčka komory M. E. Martins Ribeiro (spravodajkyňa), sudcovia S. Papasavvas a A. Dittrich,
      tajomník: E. Coulon,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 2. októbra 2009,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 11. januára 2010,
      so zreteľom na to, že nebol podaný návrh na nariadenie pojednávania zo strany účastníkov konania v lehote jedného mesiaca
         od doručenia oznámenia o ukončení písomnej časti konania a že bolo na základe správy sudcu spravodajcu a podľa článku 135a
         Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu rozhodnuté, že sa o žalobe rozhodne bez ústnej časti konania,

      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Dňa 16. marca 2004 podala Annco, Inc., prihlášku ochrannej známky Spoločenstva na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné
         známky a vzory) (ÚHVT) podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11,
         1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára
         2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

      2        Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia ANN TAYLOR LOFT.

      3        Výrobky a služby uvedené v prihláške patria do tried 18, 25 a 35 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov
         a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a pre každú z týchto tried zodpovedajú tomuto opisu:

      –        trieda 18: „koža a imitácie z kože a výrobky z týchto materiálov; zvieracie kože; lodné kufre, kufríky a kufre; dáždniky,
         slnečníky a vychádzkové paličky; kabelky, peňaženky, kufre“,

      –        trieda 25: „oblečenie, obuv, pokrývky na hlavu, šaty, sukne, obleky, rifle, svetre, košele, tričká, tielka, športové súpravy,
         pulóvre, vesty, rukavice, nočné oblečenie, župany, plavky, blúzky, obuv, nohavice, pletiarsky tovar, čiapky a šiltovky, opasky,
         šatky a spodná bielizeň“,

      –        trieda 35: „služby maloobchodného predaja; služby maloobchodného predaja poskytované prostredníctvom svetových elektronických
         sietí; maloobchodný predaj oblečenia, obuvi, kabeliek, malých kožených doplnkov a doplnkov z imitácie kože, klenot, toaletných
         prípravkov, vonných zmesí a kozmetiky“.

      4        Prihláška ochrannej známky Spoločenstva bola uverejnená 20. decembra 2004 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 51/2004.

      5        Dňa 18. marca 2005 podala spoločnosť Freche et fils associés na základe článku 42 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 41 nariadenia
         č. 207/2009) námietku proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky a poukázala na pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8
         ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009].

      6        Námietka sa týkala niektorých výrobkov a služieb označených slovnou ochrannou známkou LOFT zapísanou 22. augusta 2003 vo Francúzsku
         pod číslom 13089435 s účinnosťou od 16. augusta 2001, pokiaľ ide najmä o výrobky zaradené do tried 18 a 25, a pre každú z týchto
         tried zodpovedajúce tomuto opisu:

      –        trieda 18: „koža a imitácie z kože; kožené výrobky alebo výrobky z imitácie kože (s výnimkou kľúčeniek prispôsobených výrobkom,
         pre ktoré sú určené, rukavíc a opaskov); peňaženky s výnimkou peňaženiek z drahých kovov; kabelky; cestovné tašky; kufre kožené
         alebo potiahnuté kožou; cestovné kufre, kožušinové prikrývky (kožušiny); jelenica s výnimkou jelenice na čistenie; zvieracia
         koža; lodné kufre a kufre; dáždniky, slnečníky a vychádzkové paličky“,

      –        trieda 25: „oblečenie, spodná bielizeň, iné športové oblečenie než oblečenie na potápanie, opasky, rukavice, obuv, pokrývky
         na hlavu“.

      7        Námietka bola podaná proti všetkým výrobkom a službám, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka.

      8        Rozhodnutím z 12. augusta 2008 námietkové oddelenie vyhovelo námietke, pokiaľ ide o výrobky zaradené do tried 18 a 25, pretože
         existovala pravdepodobnosť zámeny, a zamietol námietku, pokiaľ ide o služby zaradené do triedy 35. Námietkové oddelenie konštatovalo
         zhodnosť dotknutých výrobkov a uviedlo, že v rámci celkového posúdenia mali označenia LOFT a ANN TAYLOR LOFT priemerný stupeň
         podobnosti z dôvodu, že návrh týkajúci sa slova loft obsahovali obidve označenia. Vzhľadom na zhodnosť výrobkov a na skutočnosť,
         že slovo „loft“ malo v prihlasovanej ochrannej známke samostatné rozlišovacie postavenie, by sa mohli spotrebitelia domnievať,
         že dotknuté výrobky pochádzajú od vzájomne prepojených podnikov.

      9        Dňa 10. októbra 2008 žalobkyňa podala na ÚHVT odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia na základe článkov 57 až
         62 nariadenia č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009).

      10      Rozhodnutím z 1. júla 2009 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát odvolanie zamietol. Odvolací senát jednak
         najmä konštatoval, že výrobky, na ktoré sa vzťahuje prihlasovaná ochranná známka, a výrobky označené skoršou ochrannou známkou
         sú zhodné, a jednak, že aj napriek vysokej podobnosti z koncepčného hľadiska existuje medzi kolidujúcimi označeniami v rámci
         celkového posúdenia nízka podobnosť. Odvolací senát konštatoval, že existuje pravdepodobnosť zámeny, pretože spoločné slovo
         „loft“ je dominantným prvkom prihlasovanej ochrannej známky a jediným prvkov skoršej ochrannej známky. Dotknutá skupina verejnosti,
         ktorú predstavujú priemerní francúzski kupujúci kožených výrobkov a oblečenia, by sa mohla domnievať, že pôvod výrobkov je
         rovnaký alebo že ANN TAYLOR LOFT je názov pre nový sortiment výrobkov z dielne spoločnosti Freche et fils associés.

       Návrhy účastníkov konania
      11      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        rozhodol, že žaloba je dôvodná,
      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        zmenil napadnuté rozhodnutie v prospech zápisu ochrannej známky ANN TAYLOR LOFT okrem triedy 35, pre ktorú námietkové oddelenie
         povolilo zápis a ktorý nebol spochybnený, aj pre triedy 18 a 25,

      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      12      ÚHVT navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
       O návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia
      13      Žalobkyňa uvádza dva žalobné dôvody založené na porušení jednak článku 75 druhej vety nariadenia č. 207/2009 a jednak článku
         8 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.

      14      V prvom rade treba preskúmať žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

      15      Podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky ochranná známka,
         o ktorej zápis sa žiada, nezapíše, „ak pre jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a zhodnosť alebo podobnosť
         tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ
         ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená; pravdepodobnosť zámeny zahŕňa aj pravdepodobnosť asociácie so
         skoršou ochrannou známkou“.

      16      Navyše podľa článku 8 ods. 2 písm. a) bodu ii) nariadenia č. 207/2009 sa pod skoršími ochrannými známkami rozumejú ochranné
         známky zapísané v členskom štáte s dátumom podania prihlášky, ktorý je skorší ako dátum podania prihlášky ochrannej známky
         Spoločenstva.

      17      Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje nebezpečenstvo, že by sa verejnosť mohla domnievať, že predmetné
         výrobky alebo služby pochádzajú od toho istého podniku, alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené [pozri rozsudok
         Súdu prvého stupňa z 10. septembra 2008, Boston Scientific/ÚHVT – Terumo (CAPIO), T‑325/06, neuverejnený v Zbierke, bod 70
         a tam citovanú judikatúru; pozri tiež analogicky rozsudky Súdneho dvora z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507,
         bod 29, a z 22. júna 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97, Zb. s. I‑3819, bod 17].

      18      Okrem iného je nepopierateľné, že pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti sa má posudzovať celkovo so zohľadnením všetkých
         rozhodujúcich okolností prejednávanej veci (pozri rozsudok CAPIO, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 71 a tam citovanú judikatúru;
         pozri tiež analogicky rozsudky Súdneho dvora z 11. novembra 1997, SABEL, C‑251/95, Zb. s. I‑6191, bod 22; Canon, už citovaný
         v bode 17 vyššie, bod 16, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 18).

      19      Toto celkové posúdenie predpokladá určitú vzájomnú závislosť medzi zohľadňovanými okolnosťami a najmä medzi podobnosťou ochranných
         známok a podobnosťou označených výrobkov alebo služieb. Nižší stupeň podobnosti medzi označenými výrobkami alebo službami
         môže tak kompenzovať vyšší stupeň podobnosti ochranných známok a naopak [rozsudok Súdneho dvora z 13. septembra 2007, Il Ponte
         Finanziaria/ÚHVT, C‑234/06 P, Zb. s. I‑7333, bod 48; rozsudok Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Matratzen Concord/ÚHVT
         – Hukla Germany (MATRATZEN), T‑6/01, Zb. s. II‑4335, bod 25; pozri tiež analogicky rozsudok Canon, už citovaný v bode 17 vyššie,
         bod 17]. Vzájomná závislosť týchto skutočností je vyjadrená v odôvodnení č. 8 nariadenia č. 207/2009, podľa ktorého treba
         pojem podobnosť vykladať vo vzťahu k pravdepodobnosti zámeny, ktorej posúdenie závisí od mnohých okolností a najmä od známosti
         ochrannej známky na trhu, asociácie, ktorá môže nastať s používaným alebo zapísaným označením, stupeň podobnosti medzi ochrannou
         známkou a označením a medzi označenými výrobkami alebo službami (pozri rozsudok CAPIO, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 72
         a tam citovanú judikatúru).

      20      Okrem toho sa má celkové posúdenie z hľadiska vizuálnej, fonetickej alebo koncepčnej podobnosti kolidujúcich označení zakladať
         na celkovom dojme, ktorý tieto označenia vytvárajú, so zohľadnením najmä ich rozlišujúcich a dominantných prvkov. Zo znenia
         článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, podľa ktorého „existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti“, vyplýva,
         že vnímanie ochranných známok priemerným spotrebiteľom predmetných tovarov alebo služieb má v celkovom posúdení pravdepodobnosti
         zámeny určujúci význam. Priemerný spotrebiteľ obvykle vníma ochrannú známku ako celok a nevenuje sa skúmaniu jej rôznych detailov
         (pozri rozsudok CAPIO, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 73 a tam citovanú judikatúru; pozri tiež analogicky rozsudok SABEL,
         už citovaný v bode 18 vyššie, bod 23).

      21      Na účely celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny sa má priemerný spotrebiteľ predmetných výrobkov považovať za riadne
         informovaného a primerane pozorného a obozretného. Navyše je potrebné zobrať do úvahy skutočnosť, že priemerný spotrebiteľ
         má iba zriedka možnosť vykonať priame porovnanie rozličných ochranných známok, ale musí sa spoľahnúť na ich nedokonalý obraz,
         ktorý si uchoval v pamäti. Takisto je potrebné zobrať do úvahy skutočnosť, že úroveň pozornosti priemerného spotrebiteľa sa
         môže meniť v závislosti od kategórie predmetných výrobkov alebo služieb [rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Oberhauser/ÚHVT
         – Petit Liberto (Fifties), T‑104/01, Zb. s. II‑4359, bod 28, a z 30. júna 2004, BMI Bertollo/ÚHVT – Diesel (DIESELIT), T‑186/02,
         Zb. s. II‑1887, bod 38; pozri tiež analogicky rozsudok Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 26].

      22      V prejednávanej veci je skoršia ochranná známka národnou ochrannou známkou zapísanou vo Francúzsku. Ako teda konštatoval odvolací
         senát v bode 12 napadnutého rozhodnutia, preskúmanie sa preto musí obmedziť na francúzske územie. Rovnako je nesporné, ako
         to správne uviedol odvolací senát v bode 13 napadnutého rozhodnutia, že príslušnú skupinu verejnosti tvorí priemerný francúzsky
         spotrebiteľ kožených výrobkov a oblečenia, čo predstavuje široký okruh skúmaného obyvateľstva. Tieto konštatovania, ktoré
         žalobkyňa nespochybnila, treba potvrdiť.

      23      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je potrebné preskúmať posúdenie pravdepodobnosti zámeny medzi kolidujúcimi označeniami odvolacím
         senátom.

       O podobnosti výrobkov
      24      V tejto súvislosti stačí konštatovať, že stanovisko odvolacieho senátu v bode 10 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého sú
         dotknuté výrobky zhodné, čo žalobkyňa tiež nespochybnila, treba potvrdiť.

       O podobnosti označení
      25      Ako už bolo uvedené v bode 20 vyššie, celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vo vzťahu k vizuálnej, fonetickej alebo ku
         koncepčnej podobnosti dotknutých ochranných známok sa má zakladať na celkovom dojme, ktorý tieto ochranné známky vyvolávajú,
         s osobitným zohľadnením ich rozlišovacích a dominantných prvkov (pozri tiež rozsudok Súdneho dvora z 2. septembra 2010, Klein
         Trademark Trust/ÚHVT, C‑254/09 P, Zb. s. I‑7989, bod 45 a tam citovanú judikatúru).

      26      Z judikatúry takisto vyplýva, že dve ochranné známky sú si podobné, keď z pohľadu príslušnej skupiny verejnosti medzi nimi
         existuje aspoň čiastočná zhodnosť jedného alebo viacerých rozhodujúcich prvkov, čiže vizuálne, fonetické a koncepčné prvky
         (rozsudky MATRATZEN, už citovaný v bode 19 vyššie, bod 30, a CAPIO, už citovaný v bode 17 vyššie, bod 89; pozri tiež analogicky
         rozsudok SABEL, už citovaný v bode 18 vyššie, bod 23).

      27      V prejednávanej veci skoršiu ochrannú známku tvorí výhradne slovo „loft“, zatiaľ čo prihlasovaná ochranná známka je zložená
         so slovného spojenia „ann taylor loft“.

      28      Po prvé odvolací senát konštatoval, že medzi dotknutými označeniami existuje podobnosť z vizuálneho a fonetického hľadiska,
         pričom však táto podobnosť nie je vysoká, pretože slovu „loft“ v prihlasovanej ochrannej známke predchádzajú iné prvky. Hoci
         žalobkyňa tvrdí, že dojmy vyvolané dotknutými označeniami sú z vizuálneho a fonetického hľadiska veľmi odlišné z dôvodu existencie
         dominantného prvku „ann taylor“ v prihlasovanej ochrannej známke, pripúšťa pritom „nízky stupeň podobnosti medzi dotknutým
         označeniami“. Záver odvolacieho senátu k tejto otázke treba teda potvrdiť.

      29      Po druhé, pokiaľ ide o podobnosť z koncepčného hľadiska, odvolací senát v bodoch 18 a 20 napadnutého rozhodnutia konštatoval,
         pričom potvrdil výsledok, ku ktorému dospelo námietkové oddelenie, že slovné označenie ANN TAYLOR LOFT sa podobá na celé meno
         istej anglosaskej osoby, v ktorom možno slovo „ann“ ľahko považovať za meno, slovo „taylor“ za druhé meno alebo časť mena
         a slovo „loft“ za priezvisko. Odvolací senát v bode 19 napadnutého rozhodnutia dodal, pričom sa opieral o rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 2. decembra 2008 Harman International Industries/ÚHVT – Becker (Barbara Becker) (T‑212/07, Zb. s. II‑3431), že prvok
         „loft“ ako meno je dominantným prvkom prihlasovanej ochrannej známky. Okrem toho odvolací senát v bode 23 napadnutého rozhodnutia
         konštatoval, že slovo „loft“ má rozlišovací charakter, keďže vo Francúzsku ide o cudzie slovo, ktoré nemusí byť nevyhnutne
         vnímané ako druhové označenie miesta, kde sa uvádzajú výrobky na trh. Slovo „loft“ možno skôr vnímať ako anglické podstatné
         meno bez významu alebo ako priezvisko.

      30      Žalobkyňa spochybňuje túto analýzu. Podľa nej totiž francúzska verejnosť nebude spoločné slovo obidvoch dotknutých označení
         „loft“ vnímať ako anglosaské priezvisko, pretože toto slovo sa bude používať vo francúzštine na označenie skladovacieho priestoru
         prestavaného na priestor, ktorý možno obývať na súkromné alebo obchodné účely. Napriek prítomnosti slova „loft“ v oboch označeniach,
         prvok „ann taylor“, keďže je rozlišujúcim a dominantným prvkom ochranných známok ANN TAYLOR a ANN TAYLOR LOFT, bude natoľko
         dominantný, že ostatné zložky budú zanedbateľné. Z koncepčného hľadiska teda neexistuje žiadna podobnosť medzi dotknutými
         označeniami.

      31      Je potrebné konštatovať, že analýzu odvolacieho senátu, keďže sa zakladá na nesprávnom posúdení, nemožno potvrdiť.

      32      Ako to už konštatoval odvolací senát vo svojom rozhodnutí, slovo „loft“, ktoré nemožno v žiadnom prípade považovať za cudzie
         slovo, je totiž slovo, ktoré vo francúzskom jazyku predstavuje určitý druh bývania. Hoci pochádza z rovnocenného anglického
         slova, slovo „loft“ sa z dôvodu jeho začlenenia do francúzskeho jazyka stalo plnohodnotným francúzskym slovom. Z toho vyplýva,
         že vzhľadom na skutočnosť, že má vo francúzštine presný význam, priemerná francúzska verejnosť, keď sa stretne s týmto slovom,
         spojí si ho s určitým druhom bývania, keďže tento význam pozná, a nie s cudzím priezviskom, ktoré ÚHVT navyše považoval za
         priezvisko, ktoré nie je práve najbežnejším v anglosaských krajinách. Navyše nemožno účinne tvrdiť, že slovo „loft“ je vo
         francúzskom jazyku len zriedkavo používané.

      33      Tvrdenie žalobkyne spočívajúce v tom, že prvok „ann taylor“ je z hľadiska celkového dojmu dominantné, pretože označenia ANN
         TAYLOR a ANN TAYLOR LOFT majú u danej verejnosti dobré meno, nemožno preto prijať.

      34      V tejto súvislosti stačí konštatovať, že žalobkyňa neuviedla žiaden dôkaz, ktorým by preukázala, že označenia ANN TAYLOR LOFT
         alebo ANN TAYLOR majú u predmetnej skupiny verejnosti také dobré meno, keďže dôkazy sa týkajú Spojených štátov. Existencia
         internetovej stránky nemôže v tejto súvislosti postačovať na preukázanie dobrého mena. Samotná žalobkyňa navyše spresňuje,
         že „podnikla viacero krokov, aby mohla rozšíriť svoju činnosť v iných krajinách, vrátane krajín Európskej únie“, čo je dôkazom
         neexistencie dobrého mena prihlasovanej ochrannej známky alebo označenia ANN TAYLOR v rámci Európskej únie, osobitne vo Francúzsku,
         v súčasnosti.

      35      Okrem toho, aj za predpokladu, že by bolo možné prvok „ann taylor“ považovať v označení ANN TAYLOR LOFT za dominantný, posúdenie
         podobnosti z koncepčného hľadiska nemožno vykonať len zohľadnením dominantného prvku, pretože podľa judikatúry možno podobnosť
         posudzovať výlučne na základe dominantného prvku len v prípade, že všetky ostatné zložky ochrannej známky sú zanedbateľné
         (rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2009, Aceites del Sur‑Coosur/Koipe a ÚHVT, C‑498/07 P, Zb. s. I‑7371, bod 62).

      36      Slovo „loft“ v prihlasovanej ochrannej známke však nemožno z hľadiska celkového dojmu považovať za zanedbateľné, lebo dopĺňa
         prvok „ann taylor“ tak, že mu dodáva vlastnosť, ktorá by sa mohla vzhľadom na dotknuté výrobky vzťahovať na druh oblečenia,
         ktoré zodpovedá určitému životnému štýlu súvisiacemu s týmto novým druhom bývania alebo z neho preberá určité črty.

      37      Navyše nemožno spochybniť, že z hľadiska celkového dojmu, ktorý vyvoláva prihlasovaná ochranná známka, má prvok „ann taylor“,
         pokiaľ ide o francúzsku verejnosť, zjavne vyššiu rozlišovaciu spôsobilosť než slovo „loft“ aj preto, že tento posledný uvedený
         prvok má vo francúzštine jasný a presný význam. Prvok „ann taylor“ odkazuje na anglické mená alebo meno a priezvisko, takže
         väčšmi pritiahnu pozornosť francúzskej verejnosti.

      38      Zo všetkých predchádzajúcich úvah všeobecne vyplýva, že so zreteľom na konštatovanie podobnosti z vizuálneho a fonetického
         hľadiska, ktorá nie je natoľko vysoká, ako aj na určitú podobnosť z koncepčného hľadiska medzi dotknutými označeniami, treba
         na záver s prihliadnutím na skutočnosť, že prvok „ann taylor“ je prvkom prihlasovanej ochrannej známky, ktorý má vyššiu rozlišovaciu
         spôsobilosť a viac priťahuje pozornosť predmetnej skupiny verejnosti, konštatovať, že celková podobnosť je medzi dotknutými
         označeniami nízka.

       O pravdepodobnosti zámeny
      39      Treba pripomenúť, že rozdiel medzi dotknutými označeniami existuje, ak je kumulatívne stupeň podobnosti dotknutých ochranných
         známok a stupeň podobnosti výrobkov alebo služieb označených týmito ochrannými známkami dostatočne vysoký (rozsudok MATRATZEN,
         už citovaný v bode 19 vyššie, bod 45).

      40      Žalobkyňa tvrdí, že vzhľadom na existenciu rozlišovacieho a dominantného prvku „ann taylor“ na začiatku označenia ANN TAYLOR
         LOFT neexistuje žiadna pravdepodobnosť zámeny zo strany predmetnej skupiny verejnosti, keďže sa táto verejnosť môže domnievať,
         že ide o dva rozdielne výrobky ponúkané pod dohľadom jednej spoločnosti alebo ekonomicky prepojených spoločností.

      41      Odvolací senát naopak v bode 19 napadnutého rozhodnutia konštatoval, že slovo „loft“ je dominantným prvkom prihlasovanej ochrannej
         známky, takže existuje pravdepodobnosť zámeny, pretože ide o zhodné výrobky.

      42      Túto poslednú uvedenú analýzu nemožno potvrdiť.

      43      V tejto súvislosti treba uviesť, že so zreteľom na konštatovania v rámci analýzy podobnosti dotknutých označení z koncepčného
         hľadiska, slovo „loft“ nie je v prihlasovanej ochrannej známke dominantným prvkom. Okrem toho z týchto istých konštatovaní
         takisto vyplýva, že prvok „ann taylor“ treba v prihlasovanej ochrannej známke z dôvodu neexistencie jeho významu u predmetnej
         skupiny verejnosti považovať za prvok s vyššou rozlišovacou spôsobilosťou než slovo „loft“, pretože toto posledné uvedené
         slovo má u uvedenej skupiny verejnosti jasný význam.

      44      Navyše z vizuálneho a fonetického hľadiska existuje medzi dotknutými označeniami len nízka podobnosť a určitá podobnosť z koncepčného
         hľadiska.

      45      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v odevnom odvetví je bežné, že tá istá ochranná známka predstavuje rôzne kolekcie
         podľa druhu výrobkov, ktoré označuje. V tomto odvetví je totiž bežné, že ten istý podnik konfekčnej výroby, aby rozlíšil rôzne
         svoje zamerania výroby v oblasti odevných výrobkov, používa odvodené ochranné známky, čiže označenia odvodené od hlavnej ochrannej
         známky, s ktorou majú spoločný dominantný prvok [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 6. októbra 2004, New Look/ÚHVT – Naulover
         (NLSPORT, NLJEANS, NLACTIVE a NLCollection), T‑117/03 až T‑119/03 a T‑171/03, Zb. s. II‑3471, bod 51 a tam citovanú judikatúru].

      46      Vzhľadom najmä na povahu výrobkov a ich spôsob uvádzania na trh, potom na využívané spôsoby v oblasti označovania odevných
         výrobkov a napokon na očakávania a návyky predmetnej skupiny verejnosti treba konštatovať, že uvedená skupina verejnosti si
         pri kontakte s oboma dotknutými označeniami neurobí medzi nimi prepojenie, lebo prvok s najvyššou rozlišovacou spôsobilosťou
         prihlasovanej ochrannej známky sa nezhoduje s jediným prvkom skoršej ochrannej známky a že je bežné, že „pôvodná ochranná
         známka“ uvádza svoju vlastnú ochrannú známku tak, že jej pridelí prvok, ktorý predstavuje vedľajšie zameranie.

      47      Predmetná skupina verejnosti je totiž, ako to správne uviedla žalobkyňa, zvyknutá na to, že ten istý výrobca uvádza na trh
         rôzne druhy výrobkov, ktoré nesú meno pôvodcu a/alebo dotknutého módneho domu spolu s pomenovaním druhu v závislosti od ich
         vlastností (športové, módne, pohodlné, atď.).

      48      V prejednávanej veci vzhľadom na celkový dojem, ktorý dotknuté označenia vyvolávajú, bola ich podobnosť posúdená ako nízka.
         Napriek zhodnosti dotknutých výrobkov treba konštatovať, že vzhľadom na nízku podobnosť medzi dotknutými označeniami si predmetná
         skupina verejnosti, ktorá je zvyknutá na to, že ten istý podnik konfekčnej výroby používa ochranné známky odvodené od hlavnej
         ochrannej známky, aj tak nespojí označenia ANN TAYLOR LOFT a LOFT, lebo skoršia ochranná známka neobsahuje prvok „ann taylor“,
         ktorý je, ako bolo konštatované v bode 37 vyššie (pozri tiež bod 43 vyššie) prvkom s najvyššou rozlišovacou spôsobilosťou
         v prihlasovanej ochrannej známke.

      49      Takisto aj za predpokladu, že by si prvok „loft“ zachoval samostatné rozlišovacie postavenie v prihlasovanej ochrannej známke,
         nemožno z tohto samostatného rozlišovacieho postavenia v uvedenej ochrannej známke okamžite vyvodiť existenciu pravdepodobnosti
         zámeny medzi dotknutými označeniami.

      50      Pravdepodobnosť zámeny nemožno totiž určiť in abstracto, ale musí byť posúdená v rámci celkovej analýzy, ktorá zohľadní najmä všetky rozhodujúce okolnosti danej veci (rozsudok SABEL,
         už citovaný v bode 18 vyššie, bod 22; pozri tiež rozsudok Súdneho zo 6. októbra 2005, Medion, C‑120/04, Zb. s. I‑8551, bod
         37), najmä povahu dotknutých výrobkov a služieb, spôsoby uvádzania na trh, viac‑menej zvýšenú pozornosť skupiny verejnosti,
         ako aj návyky uvedenej verejnosti v danom odvetví. Preskúmanie relevantných okolností charakterizujúcich túto vec a ktoré
         sú uvedené v bodoch 45 až 48 vyššie, neurčujú prima facie existenciu pravdepodobnosti zámeny medzi dotknutými označeniami.

      51      Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že treba vyhovieť prvému žalobnému dôvodu a bez toho, aby bolo potrebné preskúmať
         druhý žalobný dôvod založený na porušení práva byť vypočutý, zrušiť napadnuté rozhodnutie.

       O návrhu na zmenu napadnutého rozhodnutia
      52      Pokiaľ ide o tretí návrh, ktorým sa žalobkyňa v podstate dovoláva, aby Všeobecný súd zmenil napadnuté rozhodnutie tak, aby
         prihlasovaná ochranná známka bola zapísaná, treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že odvolací senát je ako taký poverený podľa
         článku 64 ods. 1 nariadenia č. 207/2009 výkonom právomocí inštancie, ktorá prijala pred ním napadnuté rozhodnutie, Všeobecný
         súd môže v rámci svojej právomoci zmeniť rozhodnutia vykonať právomoci nižších inštancií ÚHVT, ktorých rozhodnutia možno napadnúť
         odvolaním pred odvolacím senátom. Všeobecný súd teda môže v tejto súvislosti prijať rozhodnutie, ktoré má právomoc prijať
         prieskumový pracovník, námietkové oddelenie alebo zrušovacie oddelenie. Naopak nemôže prijať rozhodnutia, ktoré nemajú právomoc
         prijať tieto inštancie. Z tohto dôvodu Všeobecný súd nemôže zapísať ochrannú známku, keďže zápis nespadá do právomoci ani
         prieskumového pracovníka, ani námietkového oddelenia [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. júna 2009, Securvita/ÚHVT
         (Natur‑Aktien‑Index), T‑285/08, Zb. s. II‑2171, body 16 až 23].

      53      Tretiu časť návrhov treba preto zamietnuť ako neprípustnú.

       O trovách
      54      Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže ÚHVT nemal vo veci úspech, je namieste zaviazať ho na náhradu trov
         konania žalobkyne v súlade s jej návrhmi.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie prvého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 1. júla 2009
            (vec R 1485/2008‑1) sa zrušuje.
      2.      V zostávajúcej časti je žaloba neprípustná.
      3.      ÚHVT je povinný nahradiť trovy konania.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Dittrich

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. februára 2011.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1972. # Cassella Farbwerke Mainkur AG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 55-69.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (siedma komora) z 15. októbra 2008. # Gerasimos Potamianos proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Verejná služba. # Vec T-160/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (siedma komora)
      z 15. októbra 2008
      Vec T‑160/04
      Gerasimos Potamianos
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Dočasný zamestnanec – Neobnovenie zmluvy na dobu určitú“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia orgánu oprávneného na uzatvorenie pracovnej zmluvy neobnoviť žalobcovi
         zmluvu dočasného zamestnanca

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Gerasimos Potamianos a Komisia znášajú každý svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Žaloba – Predchádzajúca administratívna sťažnosť – Lehoty –Začiatok plynutia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 1)
      2.      Úradníci – Dočasní zamestnanci – Prijímanie – Obnovenie pracovnej zmluvy na dobu určitú – Voľná úvaha administratívy
      (Podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 8 a článok 47 prvý odsek)
      1.      Je síce pravda, že zmluva bežne vyvoláva účinky od svojho podpísania, a teda lehotu na včasné podanie sťažnosti v zmysle článku
         90 ods. 1 služobného poriadku treba počítať odo dňa podpisu, rozhodnutie neobnoviť zmluvu dočasného zamestnanca predstavuje
         rozhodnutie, ktoré je však odlišné od danej zmluvy, a môže z tohto dôvodu byť predmetom sťažnosti, prípadne aj žaloby, v lehotách
         podľa služobného poriadku.

      (pozri bod 21)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 11. júla 2002, Martinez Paramo a i./Komisia, T‑137/99 a T‑18/00, Zb. VS s. I‑A‑119, II‑639, bod
         56

      2.      Hoci článok 8 podmienok zamestnávania ostatných zamestnancov stanovuje možnosť obnoviť zmluvu dočasného zamestnanca, nejde
         o právo, ale len o možnosť ponechanú na posúdenie príslušného orgánu. Inštitúcie Spoločenstiev totiž disponujú širokou mierou
         voľnej úvahy pri organizácii svojich služieb podľa úloh, ktoré sú im zverené, a pri prideľovaní zamestnancov, ktorí sú im
         k dispozícii, s ohľadom na tieto úlohy, ale pod podmienkou, že toto prideľovanie sa uskutočňuje v záujme služby.

      (pozri bod 30)
      Odkaz: Súdny dvor, 14. júla 1983, Nebe/Komisia, 176/82, Zb. s. 2475, bod 18; Súdny dvor, 21. júna 1984, Lux/Dvor audítorov,
         69/83, Zb. s. 2447, bod 17


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 28. apríla 2009.#Luc Verheyden proti Európskej komisii.#Vec F-72/06.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      z 28. apríla 2009
      Vec F‑72/06
      Luc Verheyden
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Interné vyšetrovanie OLAF‑u – Rozhodnutie OLAF‑u postúpiť informácie vnútroštátnym súdnym orgánom – Prípustnosť“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článkov 236 ES a 152 AE, ktorou sa pán Verheyden domáha najmä zrušenia rozhodnutia Európskeho úradu pre boj
         proti podvodom (OLAF) postúpiť talianskym súdnym orgánom informácie, ktoré sa ho týkajú, ako aj uloženia povinnosti Komisii
         nahradiť mu škodu

      Rozhodnutie: Žaloba žalobcu sa zamieta. Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Žaloba – Akt spôsobujúci ujmu – Rozhodnutie Európskeho úradu pre boj proti podvodom (OLAF) postúpiť informácie
            vnútroštátnym súdnym orgánom – Začlenenie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90a; nariadenie Európskeho parlamentu a Rady č. 1073/1999, článok 10 ods. 2)
      2.      Úradníci – Žaloba – Žaloba smerujúca proti Európskemu úradu pre boj proti podvodom (OLAF)
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 1 a článok 90a)
      3.      Úradníci – Žaloba – Predchádzajúce administratívne konanie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90)
      1.      Rozhodnutia, ktorými Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF) podľa článku 10 ods. 2 nariadenia č. 1073/1999 o vyšetrovaniach
         vykonávaných Európskym úradom pre boj proti podvodom (OLAF) postúpil informácie vnútroštátnym súdnym orgánom, predstavujú
         vzhľadom na dôsledky, ktoré môžu spôsobiť, a vzhľadom na potrebu zabezpečiť účinnú súdnu ochranu osôb, na ktoré sa služobný
         poriadok vzťahuje, akty spôsobujúce ujmu v zmysle článku 90a služobného poriadku.

      (pozri bod 38)
      Odkaz:
      Súd pre verejnú službu: 28. apríla 2009, Violetti a i./Komisia, F‑5/05 a F‑7/05, Zb. VS s. I‑A‑1‑0000, II‑A‑1‑0000, body 69
         až 97

      2.      V systéme procesných prostriedkov, ktorý bol zavedený článkom 90a služobného poriadku, je žaloba o náhradu škody spôsobenú
         Európskym úradom pre boj proti podvodom (OLAF) prípustná len vtedy, ak jej predchádzalo konanie pred podaním žaloby v súlade
         s ustanoveniami služobného poriadku. Toto konanie sa líši podľa toho, či ujma, ktorej náhrada sa požaduje, vyplýva z aktu
         spôsobujúceho ujmu v zmysle článku 90a služobného poriadku, alebo z konania OLAF-u, ktoré nemá rozhodovaciu povahu. V prvom
         prípade prináleží dotknutej osobe, aby v stanovených lehotách predniesla riaditeľovi OLAF-u sťažnosť smerujúcu proti dotknutému
         aktu. Naopak, v druhom prípade musí správne konanie začať podaním žiadosti v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku smerujúcej
         k získaniu odškodnenia a prípadne pokračuje sťažnosťou smerujúcou proti rozhodnutiu zamietajúcemu žiadosť. Ak však existuje
         priama spojitosť medzi žalobou o neplatnosť a žalobou o náhradu škody, žaloba o náhradu škody je prípustná ako doplnok žaloby
         o neplatnosť bez toho, aby jej musela nevyhnutne predchádzať žiadosť vyzývajúca administratívu k náprave údajne utrpenej ujmy
         a sťažnosť napádajúca dôvodnosť priameho alebo nepriameho zamietnutia žiadosti.

      (pozri bod 53)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 28. júna 1996, Y/Súdny dvor, T‑500/93, Zb. VS s. I‑A‑335, II‑977, body 64 a 66
      3.      Nedodržanie lehôt stanovených v článku 90 služobného poriadku administratívou môže spôsobiť vznik zodpovednosti príslušnej
         inštitúcie za prípadnú škodu spôsobenú dotknutým osobám, avšak za podmienky, že tieto osoby na účely získania náhrady údajnej
         škody dodržali dve etapy konania pred podaním žaloby, a teda podali žiadosť a potom sťažnosť.

      (pozri bod 60)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 26. januára 2005, Roccato/Komisia, T‑267/03, Zb. VS s. I‑A‑1, II‑1, bod 84


Rozsudok Súdneho dvora z 10. júla 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Spojenému kráľovstvu Veľkej Británie a Severného Írska. # Vec 32/79.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. februára 1981. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 133/80.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. februára 1969. # Walt Wilhelm a iní proti Bundeskartellamt. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Kammergericht Berlin - Nemecko. # Vec 14-68.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 12. marca 2008. # Suez proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva GARUM - Absolútny dôvod zamietnutia - Príslušná skupina verejnosti - Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-128/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 12. marca 2008 – Suez/ÚHVT (Delivering the essentials of life)
      (vec T‑128/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva Delivering the essentials of life – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť [nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. b)] (pozri body 27
         – 29)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 2. februára 2007 (vec R 811/2006‑1) týkajúcemu sa prihlášky
                  slovnej ochrannej známky Delivering the essentials of life ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Suez

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka Delivering the essentials of life pre výrobky a služby v triedach 1, 9, 11, 16 a 35 až 42 – prihláška
                  č. 4102497

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Suez je povinný nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 14. júla 2005.#P. Charles a T. S. Charles-Tijmens proti Staatssecretaris van Financiën.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko.#Šiesta smernica DPH - Odpočet dane zaplatenej na vstupe - Nehnuteľný majetok používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne pre osobné použitie.#Vec C-434/03.

text:
      Vec C‑434/03
      P. Charles a T. S. Charles-Tijmens
      proti
      Staatssecretaris van Financiën
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hoge Raad der Nederlanden)
      „Šiesta smernica o DPH – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Nehnuteľný majetok používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne na osobné použitie“
      Návrhy prednesené 20. januára 2005 – generálny advokát F. G. Jacobs
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 14. júla 2005
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Investičný majetok používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne na osobné použitie – Vylúčenie
            skoršími vnútroštátnymi predpismi zo šiestej smernice zahrnúť všetok majetok do podniku a právo na úplný odpočet splatnej
            dane pri jeho nadobudnutí – Neprípustnosť
      (Smernica Rady 67/228, článok 11, a smernica 77/388, článok 6 ods. 2 a článok 17, ods. 2 a 6)
      Článok 6 ods. 2 a článok 17 ods. 2 a 6 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa daní z obratu, zmenenej a doplnenej smernicou 95/7, sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava
         prijatá pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, ktorá neumožňuje platiteľovi dane zahrnúť do majetku podniku všetok investičný
         majetok (tovar) používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne na iné ako podnikateľské účely a, prípadne, odpočítať
         si úplne a priamo splatnú DPH z nadobudnutia tohto tovaru.

      Hoci je pravdou, že článok 17 ods. 6 šiestej smernice umožňuje členskému štátu zachovať vnútroštátny režim, ktorý existoval
         pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, toto ustanovenie však predpokladá, že výnimky, ktoré tieto štáty môžu v zmysle
         tohto ustanovenia zachovať, zostanú zákonné v zmysle druhej smernice 67/228, ktorá predchádzala šiestej smernici. V tomto
         ohľade článok 11 druhej smernice uvádzajúc v odseku 4, že členské štáty môžu vylúčiť z režimu odpočtov „určité tovary a určité
         služby, najmä také, ktoré možno považovať za výlučne alebo čiastočne používané pre osobné potreby platiteľa dane alebo jeho
         zamestnancov“ [neoficiálny preklad], neudelil členským štátom absolútnu diskrečnú právomoc vylúčiť všetky alebo takmer všetky tovary a služby z režimu práva
         na odpočet a najmä všetky tovary, pokiaľ sú používané pre osobnú potrebu platiteľa dane.

      (pozri body 31 – 34, 36 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 14. júla 2005 (*)

      „Šiesta smernica DPH – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Nehnuteľný majetok používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne pre osobné použitie“
      Vo veci C-434/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden
         (Holandsko) z 10. októbra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 13. októbra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      P. Charles,

      T. S. Charles-Tijmens
      proti
      Staatssecretaris van Financiën,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans, A. Rosas, R. Silva de Lapuerta, K. Lenaerts
         a A. Borg Barthet, sudcovia S. von Bahr (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, J. Makarczyk, P. Kūris, E. Juhász a G. Arestis,

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. novembra 2004,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Charles a pani Charles-Tijmens, v zastúpení: E. H. van den Elsen, adviseur, a G. Volkerink, belastingsadviseur,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a C. ten Dam, splnomocnené zástupkyne,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: A. Tiemann, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: L. Ström van Lier a A. Weimar, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 20. januára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 2, ako aj článku 17 ods. 1, 2 a 6 Šiestej smernice
         Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém
         dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 95/7/ES
         z 10. apríla 1995 (Ú. v. ES L 102, s. 18, ďalej len „Šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci konania medzi pánom Charles s pani Charles-Tijmens a Staatssecretaris van Financiën vo veci
         odmietnutia vyhovieť ich žiadosti o vrátenie celej dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), ktorú uhradili za rekreačný
         bungalov, ktorý bol predmetom prenájmu po 87,5 % doby používania a využívaný pre osobné použitie po 12,5 % tejto doby.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 6 ods. 2 Šiestej smernice ustanovuje:
      „Za poskytovanie služieb za úhradu sa bude považovať:
      a)      používanie tovaru predstavujúceho časť podnikateľských aktivít na účely osobného využitia osobou podliehajúcou dani alebo
         jej zamestnancami alebo na účely iné ako podnikateľské, kde daň z pridanej hodnoty za príslušný tovar bola úplne alebo čiastočne
         odpočítateľná;

      b)      bezplatné poskytovanie služieb osobou podliehajúcou dani pre jej vlastné osobné použitie alebo pre použitie jej zamestnancami
         alebo na účely iné ako sú jej podnikateľské účely.

      Členské štáty sa môžu odchýliť od ustanovení tohto odseku za predpokladu, že takáto odchýlka nepovedie k narušeniu voľnej
         súťaže.“

      4       Podľa znenia článku 17 ods. 2 a 6 Šiestej smernice:
      „2.      Pokiaľ sa tovary a služby používajú na účely jeho zdaniteľných plnení, daňovník má právo odpočítať nasledovné položky z dane,
         ktorú má zaplatiť:

      a)      daň z pridanej hodnoty splatnú alebo zaplatenú za tovary alebo služby, ktoré mu dodal alebo má dodať iný daňovník;
      …
      6.      Najneskôr do uplynutia 4 rokov od dátumu, kedy táto smernica nadobudla platnosť, Rada v úzkej spolupráci s a podľa návrhu
         Komisie rozhodne, aké výdavky nespĺňajú podmienky pre odpočet dane z pridanej hodnoty. Daň z pridanej hodnoty sa nikdy neodratuje
         z výdavkov, ktoré nepatria jednoznačne do podnikateľských výdavkov ako napr. luxusné výrobky a služby, zábava a pod.

      Pokiaľ hore uvedené pravidlo nenadobudne platnosť, členské štáty si môžu ponechať všetky výnimky, ktoré umožňujú ich národné
         zákony aj po vstúpení tejto smernice do platnosti.“

       Vnútroštátna právna úprava
      5       Článok 2 zákona z roku 1968 týkajúceho sa dane z obratu (Wet op de omzetbelasting 1968, ďalej len „zákon o DPH“) ustanovuje:
      „Daň, ktorá zaťažovala dodanie tovarov a poskytnutie služieb podnikateľovi, ním vykonané nadobúdanie tovarov v rámci Spoločenstva,
         ako aj dovozy tovarov určených pre neho, sa odpočítava od dane splatnej za dodanie tovarov a služieb“.

      6       Právo na odpočet je upresnené v článku 15 zákona o DPH takto:
      „1.      Daňou v zmysle článku 2 odpočítateľnou podnikateľom je:
      a)      daň, ktorá mu bola vyfakturovaná prostredníctvom faktúry vystavenej podľa uplatniteľných pravidiel počas príslušného zdaňovacieho
         obdobia za tovary a služby, ktoré mu boli poskytnuté;

      …
      pokiaľ podnikateľ používa tovary a služby v rámci svojho podnikania…
      …
      4.      Odpočet dane sa vykoná v súlade s určením tovarov a služieb akonáhle je daň podnikateľovi vyfakturovaná, alebo akonáhle sa
         stane splatnou. Ak sa ukáže, že v okamihu, keď podnikateľ mohol používať tovary a služby, si odpočítal príslušnú daň v pomere
         vyššom alebo nižšom ako je pomer, v ktorom mal na používanie tovarov alebo služieb právo, je nadmerný odpočet splatný uvedeným
         okamihom. Daň, ktorá sa stala splatnou, sa uhrádza podľa článku 14 [zákona o DPH].

      Časť dane, ktorá mohla byť odpočítaná a nebola, mu bude vrátená na jeho požiadanie.
      …“
       Konanie vo veci samej a prejudiciálna otázka
      7       Z rozhodnutia o podaní návrhu na začatie konania o prejudiciálnej otázke vyplýva, že pán Charles a pani Charles-Tijmens spoločne
         zakúpili v priebehu mesiaca marec roku 1997 rekreačný bungalov nachádzajúci sa v Holandsku. Tento bol určený tak na prenajímanie,
         ako aj pre osobné použitie a v priebehu predmetného obdobia, teda od 1. apríla do 30. júna 1997 vrátane, bol tento bungalov
         predmetom prenájmu po 87,5 % doby používania a využívaný pre osobné použitie po 12,5 % tejto doby.

      8       Hoge Raad der Nederlanden poznamenáva, že z dôvodu tohto prenájmu sú pán Charles a pani Charles-Tijmens osobami podliehajúcimi
         dani v zmysle Šiestej smernice a podnikateľmi v zmysle zákona o DPH. Keďže predmetný bungalov bol prenajímaný osobám, ktoré
         ho obývali iba po krátke obdobia a prenájom bol vykonávaný v rámci „podnikania v rekreácii“, takýto prenájom nespadá pod oslobodenie
         od DPH, ktoré v Holandsku požíva prenajímanie nehnuteľného majetku podľa článku 13 B písm. b) bodu 1 Šiestej smernice.

      9       V daňovom priznaní k DPH za druhý štvrťrok roku 1997 si pán Charles a pani Charles-Tijmens odpočítali 87,5 % DPH, ktorá im
         bola fakturovaná za bungalov. Následne požadovali vrátenie sumy zodpovedajúcej tomuto percentuálnemu podielu od správcu dane
         príslušného pre vybavenie tejto žiadosti (ďalej len „správca dane“).

      10     Rozhodnutím z 1. októbra 1997 správca dane priznal pánovi Charlesovi a pani Charles-Tijmens nimi požadované vrátenie. Predsa
         však, domnievajúc sa, že nimi uhradená DPH by mohla byť odpočítaná do výšky 100 %, menovaní podali dodatočnú žiadosť o vrátenie,
         zodpovedajúcu 12,5 % času používania bungalovu pre osobné použitie.

      11     Správca dane posúdil túto žiadosť ako neprípustnú. Pán Charles a pani Charles-Tijmens podali odvolanie na Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch.
         Tento súdny orgán zrušil rozhodnutie o neprípustnosti, ale čo sa týka predmetu veci, potvrdil rozhodnutie tohto správcu, upresniac,
         že keďže bungalov bol používaný pre osobné použitie v rozsahu 12,5 % celkového času jeho používania, dotknuté osoby si nemohli
         odpočítať celú DPH uhradenú za tento bungalov.

      12     Pán Charles a pani Charles-Tijmens podali odvolanie voči rozsudku Gerechtshof te ’s‑Hertogenbosch na Hoge Raad der Nederlanden.
         Na podporu svojho odvolania uvádzajú, že z článku 6 ods. 2 Šiestej smernice vyplýva, že osobné použitie bungalovu je operáciou
         podliehajúcou dani, pretože sa rozhodli zahrnúť bungalov v celom rozsahu do majetku podniku, čo podľa článku 17 ods. 2 tej
         istej smernice dáva právo na odpočet celej DPH vzniknutej z tohto dôvodu (pozri najmä rozsudky zo 4. októbra 1995, Armbrecht,
         C-291/92, Zb. s. I‑2775, a z 8. marca 2001, Bakcsi, C-415/98, Zb. s. I‑1831).

      13     Pán Charles a pani Charles-Tijmens dodávajú, že článok 17 ods. 6 Šiestej smernice nemení tento výklad, keďže ku dňu nadobudnutia
         účinnosti Šiestej smernice holandský právny poriadok neustanovoval žiadnu výnimku z práva na odpočet v zmysle tohto ustanovenia
         s výnimkou automobilov na prepravu osôb.

      14     Hoge Raad der Nederlanden poznamenáva, že holandská právna úprava týkajúca sa tovarov a služieb dodaných pre zmiešané účely,
         akým je predmetný účel v konaní pred vnútroštátnym súdom, bola v Holandsku zavedená roku 1969 v rámci uplatnenia článku 11
         ods. 1 Druhej smernice Rady 67/228/EHS z 11. apríla 1967, o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní
         z obratu – štruktúra a spôsoby uplatnenia spoločného systému dane z pridanej hodnoty [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES 1967, 71, s. 1303, ďalej len „Druhá smernica“).

      15     Táto právna úprava obsahovala dôsledky odlišné od dôsledkov Šiestej smernice, ktoré boli v určitých prípadoch pre osobu podliehajúcu
         dani výhodnejšie a v iných prípadoch menej výhodné. V skutočnosti uvedená smernica udeľovala osobe podliehajúcej dani právo
         na priamy a úplný odpočet, pričom oprava z dôvodu použitia tovaru mimo podnikania bola vykonávaná až po tom, čo k tomuto použitiu
         došlo. Naopak, v systéme zavedenom zákonom o DPH je potrebné určiť hneď, alebo aspoň v priebehu prvého roka, v akom rozsahu
         tovar bude v budúcnosti používaný mimo podnikania.

      16     Hoge Raad der Nederlanden v tomto smere upresňuje, že článok 12 ods. 3 nariadenia z roku 1968 zavádzajúceho daň z obratu (Uitvoeringsbeschikking
         omzetbelasting 1968, Stcrt. 1968, č. 169), prijatého v rámci uplatnenia článku 15 ods. 6 zákona o DPH, ustanovuje, že v momente,
         keď je podané daňové priznanie týkajúce sa posledného zdaniteľného obdobia za daňový rok, odpočítaná DPH je prepočítaná na
         základe údajov uplatniteľných pre celý daňový rok. Po tomto daňovom roku nie sú vykonávané žiadne ďalšie výpočty, alebo úpravy
         odpočtu.

      17     Za týchto okolností sa Hoge Raad der Nederlanden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
      „Je právny režim predchádzajúci Šiestej smernici…
      –       ktorý neumožňuje zahrnúť v plnom rozsahu do majetku podniku investičný alebo podobný tovar alebo podobnú službu, pokiaľ nadobúdateľ
         používa tento majetok alebo službu ako na podnikateľské účely, tak aj na iné účely (a najmä pre osobné použitie),

      –       ktorý, následkom toho neumožňuje ani priamo a v plnom rozsahu odpočítať pri príležitosti nákupu tohto tovaru alebo služby
         vyfakturovanú daň a

      –       ktorý nestanovuje výber DPH v zmysle článku 6 ods. 2 písm. a) Šiestej smernice,
      zlučiteľný so Šiestou smernicou a najmä s článkom 17 ods. 1, 2 a 6 a článkom 6 ods. 2 tejto smernice?“
       O prejudiciálnej otázke
      18     Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 6 ods. 2 a článok 17 ods. 2 a 6 Šiestej smernice majú byť vykladané
         v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je predmetná právna úprava vo veci samej prijatá pred účinnosťou
         tejto smernice, ktorá nedovoľuje osobe podliehajúcej dani zahrnúť do svojho podniku všetok investičný majetok používaný čiastočne
         na podnikateľské účely a čiastočne na iné účely a ktorá v takejto situácii neumožňuje úplný a priamy odpočet splatnej DPH
         z nadobudnutia tohto tovaru a neustanovuje, že jeho používanie pre iné ako podnikateľské účely je považované za poskytovaniu
         služieb za úhradu.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      19     Pán Charles a pani Charles-Tijmens sa domnievajú, že vnútroštátna právna úprava, akou je predmetná právna úprava vo veci samej,
         odporuje judikatúre Súdneho dvora v oblasti DPH, najmä rozsudku z 8. mája 2003, Seeling (C-269/00, Zb. s. I‑4101).

      20     Holandská a nemecká vláda tvrdia, že článok 17 ods. 2 Šiestej smernice umožňuje členskému štátu vylúčiť z práva na odpočet
         DPH investičný alebo porovnateľný tovar alebo podobnú službu, pokiaľ osoba podliehajúca dani používa tento majetok (tovar)
         alebo službu na iné ako podnikateľské účely, najmä pre osobné použitie, pokiaľ tento štát využije možnosť odchýlky uvedenú
         v článku 6 ods. 2 druhého pododseku tej istej smernice, nepovažujúc takéto použitie za zdaniteľné plnenie.

      21     Pre prípad, že by Súdny dvor zastával názor, že článok 17 ods. 2 a článok 6 ods. 2 Šiestej smernice neumožňujú takú odchýlku
         od práva na odpočet DPH, aká je predmetom konania, holandská vláda tvrdí, že odsek 6 predmetného článku 17 umožňuje členskému
         štátu zachovať vnútroštátny režim, ktorý existoval pred účinnosťou tejto smernice, režim, ktorý vylučuje právo na odpočet
         DPH z investičného alebo podobného majetku (tovaru) alebo podobnej služby, pokiaľ osoba podliehajúca dani používa tento tovar
         alebo službu na iné účely, ako sú podnikateľské účely, najmä pre osobné použitie.

      22     Komisia je toho názoru, že právny režim, ktorý v súlade s možnosťou odchýlky uvádzanej článkom 6 ods. 2 druhým pododsekom
         Šiestej smernice nezdaňuje osobné použitie investičného majetku alebo podobného tovaru alebo služby a ktorý následne neumožňuje
         žiadny odpočet pre tento typ tovaru alebo služby v rozsahu, v akom sú používané na osobné účely, je zlučiteľný s predmetnou
         smernicou.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      23     Na úvod je potrebné pripomenúť, že judikatúrou je ustálené, že v prípade používania investičného majetku tak na podnikateľské,
         ako aj na osobné účely, má zainteresovaná osoba pre potreby DPH na výber buď zahrnúť tento tovar v celom rozsahu do majetku
         svojho podniku, alebo zachovať ho v celom rozsahu vo svojom súkromnom majetku, vylúčiac ho tak úplne zo systému DPH, alebo
         ešte, zahrnúť ho do svojho podniku iba v časti jeho skutočného podnikateľského použitia (pozri v tejto súvislosti najmä už
         citované rozsudky Armbrecht, bod 20; Bakcsi, body 25 a 26; Seeling, bod 40, a rozsudok z 21. apríla 2005, C-25/03, HE, zatiaľ
         neuverejnený v Zbierke, bod 46).

      24     Pokiaľ sa osoba podliehajúca dani rozhodne nakladať s investičným majetkom používaným zároveň na podnikateľské, ako aj na
         osobné účely, ako s majetkom podniku, splatná DPH na vstupe z nadobudnutia tohto majetku (tovaru) je v zásade úplne a priamo
         odpočítateľná (pozri najmä rozsudok z 11. júla 1991, Lennartz, C-97/90, Zb. s. I‑3795, bod 26, ako aj už citované rozsudky
         Bakcsi, bod 25, a Seeling, bod 41).

      25     Z článku 6 ods. 2 prvého pododseku písm. a) Šiestej smernice vyplýva, že pokiaľ nadobudnutie tovaru podnikom dáva právo na
         úplný alebo čiastočný odpočet DPH uhradenej na vstupe, jeho používanie pre osobnú potrebu osobou podliehajúcou dani je považované
         za poskytovanie služieb za úhradu. Toto používanie, ktoré teda predstavuje zdaniteľné plnenie v zmysle článku 17 ods. 2 tej
         istej smernice je v súlade s jej článkom 11 A ods. 1 písm. c) zdaňované na základe úplných nákladov vynaložených na vykonanie
         poskytnutia služieb (pozri v tejto súvislosti už citované rozsudky Lennartz, bod 26; Bakcsi, bod 30, a Seeling, bod 42).

      26     Čo sa týka článku 6 ods. 2 druhého pododseku Šiestej smernice, na úvod je potrebné pripomenúť, že výnimky zo zosúladenia musia
         byť presne definované. V skutočnosti všetky pristúpenia k odchylným režimom DPH spôsobujú rozdiely v hladine daňového zaťaženia
         medzi členskými štátmi.

      27     Následne predmetný článok 6 ods. 2 druhý pododsek musí v zásade byť vykladaný v tom zmysle, že členské štáty sa môžu zdržať
         považovania určitých plnení alebo určitého používania za poskytovanie služieb za úhradu, najmä s cieľom zjednodušenia administratívnych
         konaní týkajúcich sa úhrady DPH (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 11. septembra 2003, Cookies World C-155/01, Zb. s. I-8785,
         bod 59).

      28     Napriek tomu článok 6 ods. 2 druhý pododsek Šiestej smernice nemôže mať za následok umožnenie členským štátom, aby odmietli
         osobám podliehajúcim dani, ktoré sa rozhodli nakladať s investičným majetkom používaným zároveň na podnikateľské účely a osobné
         použitie ako s majetkom podniku, úplný a priamy odpočet splatnej DPH na vstupe z nadobudnutia týchto tovarov, na ktorý majú
         právo podľa ustálenej judikatúry uvedenej v bode 24 tohto rozsudku. Takéto obmedzenie práva na odpočet by bolo v rozpore s uvedeným
         ustanovením.

      29     Okrem toho všeobecné vzdanie sa zdanenia používania časti investičného majetku pre osobné potreby osoby podliehajúcej dani,
         pokiaľ by táto mohla v celom rozsahu odpočítať DPH splatnú na vstupe z nadobudnutia predmetného majetku (tovaru), založené
         na článku 6 ods. 2 druhom pododseku Šiestej smernice, by tiež nebolo v súlade s predmetným ustanovením, pretože by nevyhnutne
         viedlo k narušeniu hospodárskej súťaže.

      30     Preto má osoba podliehajúca dani na jednej strane právo zvoliť si, či zahrnie do majetku svojho podniku všetok investičný
         majetok, ktorý používa čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne na iné ako podnikateľské účely, ako aj, prípadne, právo
         na úplný a priamy odpočet splatnej DPH z nadobudnutia tohto tovaru a na druhej strane, v zásade povinnosťou, zodpovedajúcou
         tomuto právu, zaplatiť DPH zo sumy nákladov vynaložených na použitie predmetného tovaru na iné ako podnikateľské účely (pozri
         v tejto súvislosti rozsudok Seeling, už citovaný, bod 43).

      31     Čo sa týka článku 17 ods. 6 Šiestej smernice, tento iste umožňuje, ako to poznamenala holandská vláda, členskému štátu zachovať
         vnútroštátny režim, ktorý existoval pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice. Predsa však, toto ustanovenie predpokladá,
         že výnimky, ktoré členské štáty môžu v zmysle tohto ustanovenia zachovať, zostanú zákonné v zmysle Druhej smernice, ktorá
         predchádzala Šiestej smernici (pozri rozsudok z 5. októbra 1999, Royscot a i., C‑305/97, Zb. s. I‑6671, bod 21).

      32     Článok 11 Druhej smernice, zavádzajúc vo svojom odseku 1 právo na odpočet, uvádzal v odseku 4, že členské štáty môžu vylúčiť
         z režimu odpočtov „určité tovary a určité služby, najmä také, ktoré možno považovať za výlučne alebo čiastočne používané pre
         osobné potreby osoby podliehajúcej dani alebo jej zamestnancov“.

      33     Toto ustanovenie teda neudelilo členským štátom absolútnu rozhodovaciu právomoc vylúčiť všetky alebo takmer všetky tovary
         a služby z režimu práva na odpočet a pozbaviť tak režim zavedený článkom 11 ods. 1 Druhej smernice jeho podstaty (pozri rozsudok
         Royscot a i., už citovaný, bod 24).

      34     Preto, hoci článok 11 ods. 4 Druhej smernice umožňoval členským štátom vylúčiť z režimu odpočtov určité tovary ako motorové
         vozidlá, toto ustanovenie im neumožňovalo vylúčiť z takéhoto režimu všetky tovary, pokiaľ sú používané pre osobnú potrebu
         osoby podliehajúcej dani.

      35     Z toho vyplýva, že článok 17 ods. 6 Šiestej smernice v spojení s článkom 11 ods. 4 Druhej smernice neumožňuje členským štátom
         zachovať všeobecné odchýlky od režimu odpočtov všetkých tovarov osoby podliehajúcej dani, pokiaľ sú používané pre jej osobné
         potreby.

      36     Na položenú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 6 ods. 2 a článok 17 ods. 2 a 6 Šiestej smernice musia byť vykladané
         v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je predmetná právna úprava vo veci samej, prijatá pred nadobudnutím
         účinnosti tejto smernice, ktorá neumožňuje osobe podliehajúcej dani zahrnúť do majetku podniku všetok investičný majetok (tovar)
         používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne na iné ako podnikateľské účely a, prípadne, odpočítať si úplne a priamo
         splatnú DPH z nadobudnutia tohto tovaru.

       O trovách
      37     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      Článok 6 ods. 2 a článok 17 ods. 2 a 6 Šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských
            štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej
            smernicou Rady 95/7/ES z 10. apríla 1995, musia byť vykladané v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, akou
            je predmetná právna úprava vo veci samej, prijatá pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, ktorá neumožňuje osobe podliehajúcej
            dani zahrnúť do majetku podniku všetok investičný majetok (tovar) používaný čiastočne na podnikateľské účely a čiastočne na
            iné ako podnikateľské účely a, prípadne, odpočítať si úplne a priamo splatnú DPH z nadobudnutia tohto tovaru.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. februára 1961. # De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 30-59.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 19. novembra 2009. # Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-298/06.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 19. novembra 2009 – Agencja Wydawnicza Technopol/ÚHVT (1000)
      (vec T‑298/06)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva 1000 – Absolútny dôvod zamietnutia – Opisný charakter – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky zložené výlučne z označení alebo údajov, ktoré môžu slúžiť na označenie vlastností tovaru [nariadenie Rady
         č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c)] (pozri body 24 – 31)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT zo 7. augusta 2006 (vec R 447/2006‑4) týkajúcemu sa prihlášky
                  slovnej ochrannej známky 1000 ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o.

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka 1000 pre tovary a služby tried 16, 28 a 41 – prihláška č. 4 372 264

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie zápisu

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Agencja Wydawnicza Technopol sp. z o.o. je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 8. januára 2002. # Metropol Treuhand WirtschaftsstreuhandgmbH proti Finanzlandesdirektion für Steiermark a Michael Stadler proti Finanzlandesdirektion für Vorarlberg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-409/99.