title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 5. marca 2009.#Kattner Stahlbau GmbH proti Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Sächsisches Landessozialgericht - Nemecko.#Hospodárska súťaž - Články 81 ES, 82 ES a 86 ES - Povinné členstvo v subjekte poskytujúcom poistenie proti pracovným úrazom a chorobám z povolania - Pojem ‚podnik‘ - Zneužitie dominantného postavenia - Slobodné poskytovanie služieb - Články 49 ES a 50 ES - Obmedzenie - Odôvodnenie - Riziko závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia.#Vec C-350/07.

text:
      Vec C‑350/07
      Kattner Stahlbau GmbH
      proti
      Maschinenbau‑ und Metall‑ Berufsgenossenschaft
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Sächsisches Landessozialgericht)
      „Hospodárska súťaž – Články 81 ES, 82 ES a 86 ES – Povinné členstvo v subjekte poskytujúcom poistenie proti pracovným úrazom a chorobám z povolania – Pojem ‚podnik‘ – Zneužitie dominantného postavenia – Slobodné poskytovanie služieb – Články 49 ES a 50 ES – Obmedzenie – Odôvodnenie – Riziko závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Podnik – Pojem – Subjekt poskytujúci povinné poistenie proti pracovným úrazom
            a chorobám z povolania
      (Články 81 ES a 82 ES)
      2.        Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia – Vnútroštátna právna úprava zavádzajúca systém povinného poistenia proti pracovným
            úrazom a chorobám z povolania – Odôvodnenie dôvodmi verejného záujmu – Finančná rovnováha systému sociálneho zabezpečenia
      (Články 49 ES a 50 ES)
      1.        Združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, ktorého členmi z dôvodu poistenia proti pracovným úrazom a chorobám
         z povolania sú povinne podniky patriace do určitého odvetvia činnosti a z určitého územia, nepredstavuje podnik v zmysle článkov
         81 ES a 82 ES, ale plní výlučne sociálnu funkciu, pokiaľ vykonáva činnosť v rámci systému poistenia, ktorý uplatňuje zásadu
         solidarity, a pokiaľ tento systém podlieha štátnemu dohľadu. Okolnosť, že združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa
         priamo poskytuje poisťovacie služby, nemôže sama osebe ovplyvniť čisto sociálny charakter tejto funkcie, pokiaľ neovplyvňuje
         ani solidárny charakter uvedeného systému, ani dohľad, ktorý nad ním vykonáva štát.

      Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa sociálneho charakteru systému poistenia, je splnená, ak je systém financovaný poistným,
         ktorého sadzba nie je systematicky proporcionálna k poistenému riziku, a ak hodnota plnení nie je nevyhnutne proporcionálna
         zárobku poistenej osoby. Solidárny charakter financovania nespochybňuje ani absencia hornej výšky poistného, ani skutočnosť,
         že tento systém nie je prevádzkovaný jedným subjektom, ale viacerými subjektami na odvetvovom alebo geografickom základe,
         ani skutočnosť, že tieto subjekty môžu rozhodnúť o určení jednotného minimálneho poistného.

      Pokiaľ ide o podmienku týkajúcu sa dohľadu, ktorý vykonáva štát, poskytnutie manévrovacieho priestoru združeniam vykonávajúcim
         poistenie zodpovednosti zamestnávateľa na stanovenie prvkov, ktoré určujú výšku poistného a plnení, v rámci samosprávy, nemôže
         ako také zmeniť povahu činnosti, ktorú vykonávajú tieto združenia v rozsahu, v akom tento manévrovací priestor stanovuje a prísne
         upravuje zákon, a v rozsahu, v akom tieto združenia v tejto súvislosti podliehajú dohľadu štátu.

      (pozri body 44, 50 – 55, 61, 62, 64 – 68, bod 1 výroku)
      2.        Vnútroštátna právna úprava zavádzajúca systém povinného poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania, ktorý sleduje
         sociálny cieľ, funguje podľa systému, ktorý uplatňuje zásadu solidarity a podlieha dohľadu štátu, môže predstavovať obmedzenie
         slobodného poskytovania služieb, pretože priamo alebo nepriamo bráni výkonu tejto slobody alebo ho robí menej atraktívnym,
         ba až ho znemožňuje poskytovateľom poisťovacích služieb usadenými v iných členských štátoch, ktoré chcú ponúkať poistné zmluvy
         pokrývajúce také riziká v dotknutom členskom štáte, a podnikom patriacim do tohto systému, ktoré majú záujem obrátiť sa na
         takých poskytovateľov. Takáto právna úprava však zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, ktoré majú za cieľ zabezpečiť
         finančnú rovnováhu odvetvia sociálneho zabezpečenia, pretože povinnosť členstva v rozsahu, v akom zabezpečuje zoskupenie všetkých
         podnikov, ktoré patria do predmetného systému, do spoločenstiev rizík, umožňuje uplatnenie zásady solidarity. Za týchto podmienok
         články 49 ES a 50 ES takej vnútroštátnej právnej úprave nebránia, pokiaľ tento systém nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné
         na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v zabezpečení finančnej rovnováhy odvetvia sociálneho zabezpečenia, čo prináleží overiť
         vnútroštátnemu súdu.

      V tejto súvislosti skutočnosť, že tento systém ponúka minimálne pokrytie, takže napriek povinnej účasti, ktorú obsahuje, je
         možné, aby podniky, ktoré do neho patria, doplnili toto pokrytie tým, že uzavrú doplnkové poistenia, pokiaľ sú dostupné na
         trhu, je faktorom, ktorý svedčí v prospech proporcionality.

      (pozri body 77, 82 – 89, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 5. marca 2009 (*)

      „Hospodárska súťaž – Články 81 ES, 82 ES a 86 ES – Povinné členstvo v subjekte poskytujúcom poistenie proti pracovným úrazom a chorobám z povolania – Pojem ‚podnik‘ – Zneužitie dominantného postavenia – Slobodné poskytovanie služieb – Články 49 ES a 50 ES – Obmedzenie – Odôvodnenie – Riziko závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia“
      Vo veci C‑350/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Sächsisches Landessozialgericht
         (Nemecko) z 25. júla 2007 a doručený Súdnemu dvoru 30. júla 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Kattner Stahlbau GmbH
      proti
      Maschinenbau‑ und Metall‑ Berufsgenossenschaft,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh (spravodajca), J. Klučka, U. Lõhmus a P. Lindh,
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Kattner Stahlbau GmbH, v zastúpení: R. Mauer, Rechtsanwalt,
      –        Maschinenbau- und Metall- Berufsgenossenschaft, v zastúpení: H. Plagemann, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a O. Weber, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. novembra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 49 ES a 50 ES, ako aj článkov 81 ES, 82 ES a 86 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Kattner Stahlbau GmbH (ďalej len „Kattner“) a Maschinenbau- und
         Metall- Berufsgenossenschaft (združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa v odvetví strojárstva a kovovýroby,
         ďalej len „MMB“), týkajúceho sa povinného členstva Kattneru v tomto združení z dôvodu zákonného poistenia proti pracovným
         úrazom a chorobám z povolania.

       Vnútroštátny právny rámec
      3        V Nemecku je právny systém poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania upravený knihou VII zákonníka sociálneho
         zabezpečenia (Sozialgesetzbuch VII) v znení zákona zo 7. augusta 1996 (BGBl 1998 I, s. 1254, ďalej len „SGB VII“), ktorý nadobudol
         účinnosť 1. januára 1997. § 1 SGB VII stanovuje, že úlohou tohto poistenia je:

      „1.      všetkými vhodnými prostriedkami predchádzať pracovným úrazom a chorobám z povolania, ako aj ohrozeniam zdravia, ktoré sú spojené
         s prácou, a

      2.      v prípade, ak dôjde k pracovným úrazom a chorobám z povolania, všetkými vhodnými prostriedkami obnoviť zdravie a pracovnú
         schopnosť poistencov a odškodniť ich alebo ich pozostalých peňažnými plneniami.“

      4        Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že tento systém spočíva najmä
         na nasledujúcich prvkoch:

       Povinné členstvo
      5        V rámci uvedeného systému majú všetky podniky povinnosť byť z dôvodu poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania
         členmi Berufsgenossenschaft (združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa), ku ktorému vecne a územne patria.
         Rôzne združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa majú postavenie verejnoprávnej inštitúcie, ktorá nevykonáva
         svoju činnosť na účely dosiahnutia zisku. Podľa nemeckej vlády a Komisie Európskych spoločenstiev v súčasnosti existuje 25
         týchto združení. Každé z nich sa delí na viacero oddelení podľa predmetných odvetví činnosti.

       Poistné
      6        § 152 ods. 1 SGB VII s názvom „Rozdelenie zodpovednosti“ znie:

      „Poistné sa stanovuje po uplynutí kalendárneho roku, v ktorom vo všeobecnosti vzniká nárok na platbu poistného, na základe
         rozdelenia zodpovednosti. Takéto rozdelenie musí pokrývať požiadavky predchádzajúceho roku a zahŕňať poistné potrebné na vznik
         primeranej rezervy. Okrem uvedeného možno príspevky vyberať len na pokrytie prostriedkov prevádzkového kapitálu.“

      7        § 153 SGB VII s názvom „Vymeriavací základ“ stanovuje:

      „1.      Pokiaľ nie je ďalej ustanovené inak, výška poistného sa stanovuje na základe požiadaviek financovania (vzhľadom na rozdelenie
         zodpovednosti), miezd a platov poistených osôb a kategórií rizík.

      2.      Mzdy a platy poistených osôb sú základom výpočtu poistného až do výšky maximálnych ročných príjmov týchto osôb.
      3.      V stanovách môže byť určená minimálna výška vymeriavacieho základu vzhľadom na minimálnu ročnú mzdu alebo plat poistených
         osôb, ktoré dovŕšili 18 rokov veku. Ak poistené osoby neboli zamestnané počas celého kalendárneho roka alebo neboli zamestnané
         celodenne, základ bude tvoriť pomerná časť tejto sumy.

      4.      Pri výpočte poistného možno úplne alebo čiastočne nebrať do úvahy úrazové riziko v podniku v takom rozsahu, v akom sú náklady
         na dôchodky, dávky v prípade smrti a náhrady:

      1.      založené na škode alebo ujme spôsobenej v rámci poisteného rizika v uvedených podnikoch, kde táto škoda alebo ujma zanikla
         alebo bola odstránená skôr ako štyri roky pred rokom, v ktorom bolo stanovené poistné, alebo

      2.      založené na škode alebo ujme spôsobenej v rámci poisteného rizika, ktorá prvýkrát vznikla alebo sa stala zjavnou skôr ako
         štyri roky pred rokom, v ktorom bolo stanovené poistné.

      Celková výška nákladov, ktoré sú… rozdelené podnikom bez ohľadu na stupeň úrazového rizika, nesmie prekročiť 30 % celkových
         nákladov na dôchodky, dávky v prípade smrti a náhrady. Vykonávacie ustanovenia určí nariadenie.“

      8        § 157 SGB VII s názvom „Rizikové stupne“ znie:

      „1.      Podniky zodpovedné za poskytovanie úrazového poistného krytia z vlastnej iniciatívy vypracujú jednotlivé rizikové stupne.
         Tieto stupne spresňujú jednotlivé kategórie rizík, aby bolo možné vymerať poistné na progresívnom základe. …

      2.      Rizikové stupne zodpovedajú sadzobníku podľa kategórií osôb vystavených riziku na základe porovnania rizík založeného na všeobecne
         uznávaných zásadách poistenia. …

      3.      Rizikové kategórie sa stanovujú podľa vzťahu medzi vyplateným poistným plnením na jednej strane a mzdami a platmi na strane
         druhej.

      …“
      9        § 161 SGB VII podľa spoločnosti Kattner umožňuje združeniam vykonávajúcim poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, aby vo svojich
         štatútoch určili jednotné minimálne poistné.

      10      § 176 SGB VII s názvom „Povinnosť vyrovnania“ stanovuje vo svojom odseku 1:

      „V rozsahu, v akom
      1.      náklady na dôchodky združenia vykonávajúceho poistenie zodpovednosti zamestnávateľa sú minimálne 4,5‑krát vyššie ako priemerné
         náklady na dôchodky združení vykonávajúcich toto poistenie,

      2.      náklady na dôchodky združenia vykonávajúceho poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, ktoré rozdeľuje minimálne 20 % a maximálne
         30 % svojich nákladov na dôchodky, dávky v prípade smrti a náhrady podľa § 153 ods. 4 podnikom bez ohľadu na stupeň úrazového
         rizika, sú viac ako trikrát vyššie než priemerné náklady na dôchodky združení vykonávajúcich toto poistenie, alebo

      3.      náklady na náhrady združenia vykonávajúceho poistenie zodpovednosti zamestnávateľa sú viac ako päťkrát vyššie než priemerné
         náklady na náhrady združení vykonávajúcich toto poistenie,

      si združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa medzi sebou rozdelia prevyšujúce náklady. Pokiaľ suma, ktorá
         sa má zaplatiť prostredníctvom vyrovnania podľa odsekov 1 a 2, prevyšuje sumu, ktorú takéto združenie rozdeľuje podnikom bez
         ohľadu na stupeň úrazového rizika podľa odsekov 1 a 2, táto suma sa zníži na uvedenú sumu rozdelenú podnikom.“

       Plnenia
      11      Zamestnanci majú priamy nárok na plnenia voči svojmu združeniu vykonávajúcemu poistenie zodpovednosti zamestnávateľa a nemusia
         vyvodzovať zodpovednosť voči svojmu zamestnávateľovi (§ 104 až 109 SGB VII).

      12      Zoznam plnení a podmienky ich priznania sú uvedené v § 26 až 103 SGB VII. Nárok na tieto plnenia vzniká nezávisle od schopnosti
         zamestnávateľa uhradiť svoje poistné. Podľa § 85 SGB VII sa pri výpočte plnení zohľadňuje iba zárobok nachádzajúci sa medzi
         minimom a maximom.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Kattner je spoločnosťou s ručením obmedzeným založenou podľa nemeckého práva 13. novembra 2003, ktorá začala vykonávať činnosť
         1. januára 2004 v oblasti kovových konštrukcií a výroby schodísk a balkónov.

      14      Dňa 27. januára 2004 MMB informoval Kattner, že je pre neho právne príslušným subjektom poistenia proti pracovným úrazom a chorobám
         z povolania podľa ustanovení SGB VII a že tento podnik bol preto zapísaný ako člen uvedeného združenia vykonávajúceho poistenie
         zodpovednosti zamestnávateľa a okrem toho mu bola pridelená riziková kategória.

      15      Listom z 1. novembra 2004 Kattner, ktorý plánoval dohodnúť súkromné poistenie proti existujúcim rizikám, oznámil MMB zrušenie
         svojho povinného členstva s účinnosťou ku koncu roka 2004.

      16      Dňa 15. novembra 2004 MMB informoval Kattner, že vzhľadom na to, že je pre neho právne príslušným subjektom poistenia proti
         pracovným úrazom a chorobám z povolania, nie je právne možné sa vyhnúť členstvu alebo ho zrušiť, a preto musí byť žiadosť,
         ktorú Kattner podal, zamietnutá. MMB potvrdil toto rozhodnutie v správnom konaní 20. apríla 2005.

      17      Dňa 21. novembra 2005 Sozialgericht Leipzig (Sociálny súd Lipsko) zamietol žalobu, ktorú podal Kattner.

      18      Kattner podal odvolanie na Sächsisches Landessozialgericht (Saský krajinský sociálny súd), v ktorom predovšetkým tvrdí, že
         povinné členstvo v MMB obmedzuje slobodné poskytovanie služieb upravené v článkoch 49 ES a 50 ES. V tejto súvislosti predložil
         ponuku dánskej poisťovacej spoločnosti, ktorá takisto poisťuje proti riziku pracovných úrazov, chorôb z povolania a úrazov
         na ceste do práce alebo z práce za rovnakých podmienok ako MMB. Okrem toho plnenia, ktoré poskytne táto spoločnosť, zodpovedajú
         plneniam upraveným nemeckým právnym systémom, o ktorý ide vo veci samej. Kattner ďalej uvádza, že výlučnosť, ktorú má MMB,
         porušuje články 82 ES a 86 ES. Podľa neho žiadny naliehavý dôvod verejného záujmu neodôvodňuje monopolné postavenie nemeckých
         poskytovateľov poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania v ich príslušnej oblasti.

      19      Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania Sächsisches Landessozialgericht objasňuje, že medzi systémom, o ktorý
         ide vo veci samej, a talianskym právnym systémom poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania, o ktorý išlo v rozsudku
         z 22. januára 2002, Cisal (C‑218/00, Zb. s. I‑691), existujú základné rozdiely, takže údaje uvedené Súdnym dvorom v tomto
         rozsudku neumožňujú odpovedať na všetky otázky, ktoré vznikajú v spore, ktorý prejednáva.

      20      Podľa vnútroštátneho súdu je totiž predovšetkým sporné, či MMB je subjektom, ktorý je zákonom poverený správou systému povinného
         poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania. V tomto ohľade spočíva základný rozdiel medzi talianskym a nemeckým
         systémom v skutočnosti, že zatiaľ čo Istituto nazionale per l’assicurazione contro gli infortuni sul lavoro (INAIL) (Národný
         inštitút poistenia proti pracovným úrazom), o ktorý išlo vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Cisal, je monopolom,
         nemecký systém je založený na štruktúre oligopolu. Navyše MMB nie je poverený správou systému povinného poistenia, ale priamo
         toto poistenie poskytuje. Činnosť správy MMB v podstate zodpovedá činnosti podnikateľských subjektov, a to poisťovacích spoločností.

      21      Okrem toho vnútroštátny súd usudzuje, že povinné členstvo v nemeckom systéme proti pracovným úrazom a chorobám z povolania
         nie je nevyhnutné pre finančnú rovnováhu alebo na uplatnenie zásady solidarity. Keďže totiž sumu poistného vyplývajúcu z predpisov,
         ktoré prijíma autonómne každé združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, a rozsah činnosti takého združenia
         možno zmeniť, zavedenie odvetvových alebo geografických monopolov bez ohľadu na riziko prostredníctvom svojvoľne vytvorených
         rizikových kategórií vedie k odlišným tarifám pri rovnakom riziku. Navyše žiadne ustanovenie nestanovuje, že v prípadoch vysokého
         rizika má poistné hornú hranicu. Popritom minimálna suma zárobku, ktorú možno zohľadniť pri výpočte poistného podľa § 153
         ods. 3 SGB VII, nie je určená kogentne, ale ju možno upraviť v stanovách. Čo sa týka maximálnej sumy zárobku uvedenej v odseku
         2 rovnakého paragrafu, ktorá prichádza do úvahy pri výpočte plnení i poistného, jej určenie takisto upravujú stanovy na základe
         § 81 a nasl. a § 153 ods. 2 SGB VII. Napokon prinajmenšom väčšina z plnení závisí od výšky zárobku poistených osôb. Z toho
         podľa neho vyplýva, že nemecký systém, o ktorý ide vo veci samej, neobsahuje mechanizmus prerozdelenia založený na cieľoch
         sociálnej politiky.

      22      Za týchto okolností Sächsisches Landessozialgericht rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Ide v prípade [MMB] o podnik v zmysle článkov 81 [ES] a 82 ES?
      2.      Porušuje povinné členstvo [Kattner] v [MMB] ustanovenia práva Spoločenstva?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti
      23      MMB a Komisia vo vzťahu k prvej otázke tvrdia, že vnútroštátny súd na jednej strane požaduje výklad práva Spoločenstva a na
         druhej strane neuvádza okolnosti, za ktorých by združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa mohlo predstavovať
         podnik v zmysle článkov 81 ES a 82 ES. Komisia vo vzťahu k druhej otázke dodáva, že vnútroštátny súd nešpecifikoval dostatočne
         presne normy práva Spoločenstva, ktoré si vyžadujú výklad. MMB okrem toho uvádza, že obidve položené otázky nie sú spôsobilé
         viesť k užitočnej odpovedi pre vnútroštátny súd, lebo tento súd nemôže ukončiť povinné členstvo Kattneru, keďže nebolo napadnuté
         pôvodné rozhodnutie o členstve z 27. januára 2004.

      24      Pokiaľ ide v prvom rade o znenie prejudiciálnych otázok, predovšetkým je vhodné pripomenúť, že v rámci konania začatého podľa
         článku 234 ES Súdny dvor nemá právomoc uplatňovať normy práva Spoločenstva na osobitný prípad, a teda ani hodnotiť ustanovenia
         vnútroštátneho práva vo vzťahu k takej norme. Môže však vnútroštátnemu súdu poskytnúť všetky prvky výkladu patriace do práva
         Spoločenstva, ktoré by mu mohli byť užitočné pri posúdení účinkov týchto ustanovení (pozri v tomto zmysle rozsudky z 24. septembra
         1987, Coenen, 37/86, Zb. s. 3589, bod 8, ako aj z 5. júla 2007, Fendt Italiana, C‑145/06 a C‑146/06, Zb. s. I‑5869, bod 30).
         Vzhľadom na to je Súdny dvor oprávnený prípadne preformulovať otázky, ktoré sú mu položené (pozri najmä rozsudky z 8. marca
         2007, Campina, C‑45/06, Zb. s. I‑2089, bod 30, a z 11. marca 2008, Jager, C‑420/06, Zb. s. I‑1315, bod 46).

      25      V prejednávanej veci je pritom iste pravda, že vnútroštátny súd svojou prvou otázkou žiada Súdny dvor, aby uplatnil články
         81 ES a 82 ES na spor vo veci samej tým, že sám rozhodne, či MMB predstavuje podnik v zmysle týchto ustanovení, a že v tejto
         súvislosti nespresňuje okolnosti relevantné na účely takého hodnotenia, ale nič nebráni preformulovaniu tejto otázky s cieľom
         poskytnúť tomuto súdu výklad uvedených ustanovení, ktorý mu bude užitočný na rozhodnutie sporu, ktorý mu bol predložený.

      26      Okrem toho treba takisto pripomenúť, že podľa judikatúry v prípade, ak prejudiciálna otázka odkazuje iba na právo Spoločenstva
         bez toho, aby uvádzala ustanovenia tohto práva, ktorých sa týka, je vecou Súdneho dvora, aby zo všetkých informácií, ktoré
         poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania zistil ustanovenia práva Spoločenstva,
         ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 20. apríla 1988, Bekaert, 204/87,
         Zb. s. 2029, body 6 a 7).

      27      V prejednávanej veci pritom síce znenie druhej otázky nešpecifikuje ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré treba vyložiť, ale
         z návrhu na začatie prejudiciálneho konania jasne vyplýva, že táto otázka smeruje k určeniu, či povinné členstvo v združení
         vykonávajúcom poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, akým je MMB, môže, ako to tvrdí Kattner v spore vo veci samej, predstavovať
         obmedzenie slobodného poskytovania služieb zakázané článkami 49 ES a 50 ES alebo zneužitie zakázané článkom 82 ES, vykladaným
         prípadne v spojení s článkom 86 ES, takže uvedenú otázku možno preformulovať v tomto zmysle.

      28      Pokiaľ ide v druhom rade o užitočnosť otázok, ktoré položil vnútroštátny súd, treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi
         Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zavedenej článkom 234 ES prislúcha iba vnútroštátnemu súdu, ktorý koná vo veci a ktorý
         musí niesť zodpovednosť za prijímané súdne rozhodnutie, aby z hľadiska osobitostí prípadu posúdil tak potrebu rozhodnutia
         o prejudiciálnych otázkach na vydanie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Z toho vyplýva,
         že ak sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri
         najmä rozsudok z 23. novembra 2006, Asnef‑Equifax a Administración del Estado, C‑238/05, Zb. s. I‑11125, bod 15 a citovanú
         judikatúru).

      29      Za výnimočných okolností však prináleží Súdnemu dvoru preskúmať podmienky, za ktorých mu vnútroštátny súd predloží vec, aby
         overil svoju vlastnú právomoc. Duch spolupráce, ktorý musí ovládať fungovanie prejudiciálneho konania, si totiž vyžaduje,
         aby vnútroštátny súd bral do úvahy poslanie zverené Súdnemu dvoru, ktorým je prispievať k výkonu spravodlivosti v členských
         štátoch, a nie formulovať poradné stanoviská k všeobecným alebo hypotetickým otázkam. Odmietnutie návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania podaného vnútroštátnym súdom je však možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu
         súvislosť so skutočnosťou alebo s predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nedisponuje
         skutkovými alebo právnymi okolnosťami potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu boli položené (rozsudok Asnef‑Equifax
         a Administración del Estado, už citovaný, body 16 a 17 a citovaná judikatúra).

      30      V prejednávanej veci pritom z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že spor vo veci samej sa týka legálnosti
         povinného členstva Kattneru v MMB z dôvodu poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania. V tomto rámci sa vnútroštátny
         súd konkrétne pýta na zlučiteľnosť tohto povinného členstva jednak s článkami 49 ES a 50 ES a jednak s článkami 82 ES a 86 ES.

      31      Za týchto podmienok nemožno usúdiť, že je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou
         alebo s predmetom sporu pred vnútroštátnym súdom, ktorý zjavne nie je hypotetický.

      32      Návrh na začatie prejudiciálneho konania treba preto považovať za prípustný.

       O veci samej
       O prvej otázke
      33      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 81 ES a 82 ES majú vykladať v tom zmysle, že subjekt,
         akým je MMB, ktorého členmi z dôvodu poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania sú povinne podniky patriace do
         určitého odvetvia činnosti a z určitého územia, predstavuje podnik v zmysle týchto ustanovení.

      34      Podľa ustálenej judikatúry v kontexte práva hospodárskej súťaže pojem podnik zahŕňa každý subjekt vykonávajúci hospodársku
         činnosť nezávisle od jeho právneho postavenia a spôsobu financovania (pozri najmä rozsudky z 23. apríla 1991, Höfner a Elser,
         C‑41/90, Zb. s. I‑1979, bod 21, ako aj z 11. decembra 2007, ETI a i., C‑280/06, Zb. s. I‑10893, bod 38).

      35      V prejednávanej veci treba predovšetkým uviesť, že združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, akým je
         MMB, prispievajú ako verejnoprávne inštitúcie ku správe nemeckého systému sociálneho zabezpečenia a že v tomto ohľade vykonávajú
         funkciu sociálneho charakteru, ktorá nesleduje vytváranie zisku (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. marca 2004, AOK Bundesverband
         a i., C‑264/01, C‑306/01, C‑354/01 a C‑355/01, Zb. s. I‑2493, bod 51).

      36      Ako totiž Súdny dvor rozhodol vo vzťahu k talianskemu právnemu systému poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania,
         pokrytie tohto rizika dlhodobo patrí do sociálnej ochrany, ktorú členské štáty zaručujú celému svojmu obyvateľstvu alebo jeho
         časti (rozsudok Cisal, už citovaný, bod 32).

      37      Podľa ustálenej judikatúry pritom právo Spoločenstva nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoj systém sociálneho
         zabezpečenia (pozri najmä rozsudky z 28. apríla 1998, Kohll, C‑158/96, Zb. s. I‑1931, bod 17; z 12. júla 2001, Smits a Peerbooms,
         C‑157/99, Zb. s. I‑5473, bod 44; ako aj zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325, bod 92).

      38      Okrem toho právny systém poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania, o aký ide vo veci samej, ktorý upravuje
         povinnú sociálnu ochranu všetkých pracovníkov, sleduje sociálny cieľ (pozri analogicky rozsudok, Cisal, už citovaný, bod 34).

      39      Podľa § 1 SGB VII je totiž úlohou tohto systému jednak predchádzať všetkými vhodnými prostriedkami pracovným úrazom a chorobám
         z povolania, ako aj ohrozeniam zdravia, ktoré sú spojené s prácou, a jednak obnoviť všetkými vhodnými prostriedkami zdravie
         a pracovnú schopnosť poistencov a odškodniť ich alebo ich pozostalých peňažnými plneniami.

      40      Z pripomienok predložených Súdnemu dvoru okrem toho vyplýva, že uvedený systém má zabezpečiť všetkým chráneným osobám pokrytie
         rizík pracovného úrazu a chorôb z povolania nezávisle od akéhokoľvek zavinenia, ktorého sa mohol dopustiť poškodený alebo
         zamestnávateľ, a teda bez toho, aby bolo potrebné skúmať občianskoprávnu zodpovednosť osoby poberajúcej plnenia z činnosti,
         ktorá zahŕňa riziko (pozri analogicky rozsudok Cisal, už citovaný, bod 35).

      41      Navyše sociálny cieľ takého systému je takisto zvýraznený skutočnosťou, ktorá vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru,
         že plnenia sú poskytované aj vtedy, ak nebolo zaplatené splatné poistné, čo zjavne prispieva k ochrane všetkých pracovníkov
         proti hospodárskym následkom pracovných úrazov (pozri analogicky rozsudok Cisal, už citovaný, bod 36).

      42      Ako však vyplýva z judikatúry Súdneho dvora, sociálny cieľ systému poistenia sám osebe nepostačuje na to, aby dotknutá činnosť
         nebola charakterizovaná ako hospodárska činnosť (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. septembra 1999, Albany, C‑67/96, Zb.
         s. I‑5751, bod 86; z 12. septembra 2000, Pavlov a i., C‑180/98 až C‑184/98, Zb. s. I‑6451, bod 118, ako aj Cisal, už citovaný,
         bod 37).

      43      Ešte je potrebné osobitne preskúmať, po prvé, či tento systém možno považovať za uplatňujúci zásadu solidarity, a po druhé,
         do akej miery podlieha štátnemu dohľadu, čo sú okolnosti, ktoré môžu vylúčiť hospodársky charakter danej činnosti (pozri v tomto
         zmysle rozsudok Cisal, už citovaný, body 38 až 44).

      –       O uplatňovaní zásady solidarity
      44      Pokiaľ ide v prvom rade o uplatňovanie zásady solidarity, z celkového posúdenia systému, o ktorý ide vo veci samej, po prvé
         vyplýva, že je rovnako ako systém, o aký išlo vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Cisal (bod 39), financovaný poistným,
         ktorého sadzba nie je systematicky proporcionálna k poistenému riziku.

      45      Výška poistného totiž závisí nielen od poisteného rizika, ale v zmysle § 153 ods. 1 až 3 SGB VII aj od zárobku poistených
         osôb v medziach maximálnej sumy a prípadne minimálnej sumy (pozri analogicky rozsudok Cisal, už citovaný, bod 39).

      46      Okrem toho podľa § 152 ods. 1 a § 153 ods. 1 SGB VII výška poistného závisí aj od finančných potrieb vyplývajúcich z plnení,
         ktoré poskytlo predmetné združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa za uplynulý kalendárny rok. Zohľadnenie
         uvedených finančných potrieb pritom umožňuje rozdeliť riziká spojené s činnosťou členov združenia vykonávajúceho poistenie
         zodpovednosti zamestnávateľa na všetkých z nich nad rámec samotného odvetvia, do ktorého patria, čím sa vytvára spoločenstvo
         rizík na úrovni tohto združenia.

      47      Navyše riziká, ktoré sú zohľadnené pri výpočte poistného, sa s výnimkou určitých možných úprav spojených s činnosťou jednotlivých
         podnikov vzťahujú na odvetvie činnosti, do ktorého patria v rámci každého združenia vykonávajúceho poistenie zodpovednosti
         zamestnávateľa jeho členovia prostredníctvom rizikových stupňov, ktoré boli stanovené v súlade s § 157 SGB VII, takže títo
         členovia tvoria spoločenstvo rizík v závislosti od rizík, ktorým je vystavené toto odvetvie činnosti.

      48      Popritom sa ukazuje, že podľa § 176 SGB VII združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa podliehajú povinnosti
         vzájomnej kompenzácie, ak výdavky jedného združenia výrazne presahujú priemerné výdavky všetkých združení. Z toho vyplýva,
         že zásada solidarity sa takisto uplatňuje na úrovni územia štátu medzi všetkými odvetviami činnosti, takže rôzne združenia
         vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa sú zase zoskupené do spoločenstva rizík, ktoré im umožňuje uskutočniť
         vyrovnanie nákladov a rizík medzi nimi (pozri analogicky rozsudky zo 17. februára 1993, Poucet a Pistre, C‑159/91 a C‑160/91,
         Zb. s. I‑637, bod 12, ako aj AOK Bundesverband, už citovaný, bod 53).

      49      No vnútroštátny súd uvádza, že na rozdiel od talianskeho systému, o aký išlo vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku
         Cisal, nemecký systém, o ktorý ide vo veci samej, po prvé nestanovuje, že poistné má hornú hranicu, a po druhé ho nevykonáva
         jediný subjekt v postavení monopolu, ale viacero subjektov, ktoré majú podľa tohto súdu postavenie oligopolu.

      50      Tieto dve okolnosti však nemôžu spochybniť solidárny charakter financovania systému, o aký ide vo veci samej, ktorý vyplýva
         zo zistení uvedených v bodoch 44 až 48 tohto rozsudku v rámci celkového posúdenia tohto systému.

      51      Pokiaľ ide o prvú okolnosť, je potrebné uviesť, že aj keď existencia hornej hranice iste môže prispieť k uplatneniu zásady
         solidarity, najmä pokiaľ rozdiel financovania znášajú všetky podniky, ktoré patria do rovnakej kategórie (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Cisal, už citovaný, bod 39), jej absencia nemôže mať sama osebe za následok, že systém s vyššie uvedenými vlastnosťami
         stratí svoj solidárny charakter.

      52      Navyše a pre každý prípad, keďže § 153 ods. 2 SGB VII výslovne stanovuje, že „mzdy a platy poistených osôb sú základom výpočtu
         poistného až do výšky maximálnych ročných príjmov týchto osôb“, je vecou vnútroštátneho súdu, ktorého rozhodnutie okrem toho
         výslovne odkazuje na toto ustanovenie, aby overil, či – ako tvrdí nemecká vláda a ako vyplýva aj z pripomienok Kattneru –
         uvedené ustanovenie nemôže posilniť solidárny charakter systému, o ktorý ide vo veci samej, keďže nepriamo obmedzuje výšku
         poistného, ak je poistené riziko vysoké.

      53      Čo sa týka druhej okolnosti uvádzanej vnútroštátnym súdom, je potrebné pripomenúť, ako už bolo uvedené v bode 37 tohto rozsudku,
         že právo Spoločenstva nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoj systém sociálneho zabezpečenia. Ak sa pritom
         členský štát pri výkone tejto právomoci rozhodne rozdeliť riadenie systému sociálneho zabezpečenia medzi viaceré subjekty
         na odvetvovom alebo geografickom základe, v skutočnosti uplatňuje zásadu solidarity, aj keď obmedzuje rámec, v ktorom sa tak
         deje. To platí o to viac v systéme, o aký ide vo veci samej, kde združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa
         uskutočňujú medzi sebou na celoštátnej úrovni vyrovnanie nákladov a rizík.

      54      Napokon v rozpore s tým, čo tvrdí Kattner, solidárny charakter financovania systému, o aký ide vo veci samej, nemôže narušiť
         okolnosť, že združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa by podľa § 161 SGB VII mohli rozhodnúť o určení
         jednotného minimálneho poistného. Naopak, ak by aj určenie poistného týmto spôsobom znížilo požiadavky financovania na rozdelenie
         zodpovednosti, ako tvrdí Kattner, je zrejme schopné samo prispieť k solidárnemu charakteru uvedeného systému. Pokiaľ totiž
         ide o poistené osoby, ktorých zárobok je nižší, než zárobok zodpovedajúci výške minimálneho poistného, jeho existencia im
         ukladá poistné, ktorého výška je nielen jednotná pre všetky tieto poistené osoby v predmetnom združení vykonávajúcom poistenie
         zodpovednosti zamestnávateľa, ale aj nezávislá od poisteného rizika, a teda od odvetvia činnosti, do ktorého uvedené osoby
         patria.

      55      Po druhé treba poznamenať, rovnako ako Súdny dvor rozhodol v už citovanom rozsudku Cisal (bod 40), že hodnota plnení, ktoré
         poskytujú združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, akým je MMB, nie je nevyhnutne proporcionálna zárobku
         poistenej osoby.

      56      Aj keď je totiž výška zárobku zohľadnená pri výpočte poistného, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z pripomienok
         predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že vecné plnenia, akými sú platby na prevenciu a reedukáciu, sú úplne nezávislé od zárobku.
         Tieto plnenia pritom majú významný rozsah, keďže podľa vnútroštátneho súdu zodpovedajú približne 12 % celkových výdavkov MMB
         za rok 2002, ba dokonca podľa tohto súdu a nemeckej vlády zodpovedajú sume pohybujúcej sa medzi 25 % a 30 % celkových výdavkov.

      57      Okrem toho, pokiaľ ide o peňažné plnenia, ktoré majú čiastočne kompenzovať stratu na zárobku v dôsledku pracovného úrazu alebo
         choroby z povolenia, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že podľa
         § 85 SGB VII sa zohľadňujú iba príjmy nachádzajúce sa medzi maximom a minimom – teda „minimálna ročná mzda“ a „maximálny ročný
         príjem“ –, čo však prináleží potvrdiť vnútroštátnemu súdu. Navyše nemecká vláda aj Komisia uviedli, že výška opatrovateľského
         príspevku je úplne nezávislá od zaplateného poistného, čo takisto prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

      58      Za týchto okolností sa ukazuje, že rovnako ako v rámci systému, o aký išlo vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku
         Cisal, môže platenie vysokého poistného viesť iba k ohraničeným plneniam a naopak platenie pomerne nízkeho poistného môže
         viesť k nároku na plnenia vypočítané na základe vyššieho zárobku, ako sám Kattner uviedol vo svojich pripomienkach.

      59      Absencia priamej spojitosti medzi zaplateným poistným a poskytnutými plneniami má za následok solidaritu medzi lepšie zarábajúcimi
         pracovníkmi a tými, ktorí by vzhľadom na svoje nízke príjmy boli pozbavení primeranej sociálnej ochrany, ak by taká spojitosť
         existovala (pozri rozsudok Cisal, už citovaný, bod 42).

      –       O dohľade, ktorý vykonáva štát
      60      Pokiaľ ide v druhom rade o dohľad, ktorý vykonáva štát, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že aj keď nemecké
         právo zverilo združeniam vykonávajúcim poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, akým je MMB, realizáciu zákonného poistenia
         proti pracovným úrazom a chorobám z povolania, uvedené združenia môžu vo svojich stanovách rozhodnúť jednak o tom, že ako
         minimálny vymeriavací základ pre výpočet poistného použijú v súlade s § 153 ods. 3 SGB VII minimálnu ročnú mzdu, a jednak
         o tom, že zvýšia sumu maximálneho ročného príjmu, ktorý sa berie do úvahy pri výpočte tak poistného podľa § 153 ods. 2, ako
         aj plnení podľa § 85 SGB VII, čo Kattner vo svojich pripomienkach výslovne zdôrazňuje. Navyše z pripomienok Kattneru, ktoré
         v tomto bode potvrdzujú pripomienky nemeckej vlády, vyplýva, že podľa § 157 ods. 1 SGB VII združenia vykonávajúce poistenie
         zodpovednosti zamestnávateľa samostatne vypracovávajú rizikové stupne a kategórie rizík, ktoré sa používajú pri výpočte poistného.

      61      Poskytnutie takého manévrovacieho priestoru združeniam vykonávajúcim poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, akým je MMB,
         na stanovenie prvkov, ktoré určujú výšku poistného a plnení, v rámci samosprávy však samo osebe nemôže zmeniť povahu činnosti,
         ktorú vykonávajú tieto združenia (pozri v tomto zmysle rozsudok AOK Bundesverband a i., už citovaný, bod 56).

      62      Ako totiž uviedol generálny advokát v bode 54 svojich návrhov, zo spisu predloženému Súdnemu dvoru vyplýva, že tento manévrovací
         priestor stanovuje a prísne upravuje zákon, keďže SGB VII uvádza jednak prvky, ktoré musia byť zohľadnené pri výpočte poistného
         v zákonnom systéme, o aký ide vo veci samej, a jednak taxatívny zoznam plnení, ktoré sa poskytujú v rámci tohto systému, ako
         aj podmienky ich poskytnutia.

      63      Z pripomienok, ktoré podali Kattner, nemecká vláda a Komisia, v tejto súvislosti vyplýva, že uplatniteľné právne predpisy
         stanovujú minimálnu a maximálnu výšku zárobku, ktoré sa berie do úvahy pri výpočte poistného a plnení, a iba maximálnu výšku
         môžu prípadne zvýšiť stanovy združení vykonávajúcich poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, čo však musí overiť vnútroštátny
         súd.

      64      Okrem toho sa zdá, čo však ešte musí overiť vnútroštátny súd, že združenia vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa
         podliehajú pri vypracovaní svojich stanov a najmä stanovení výšky poistného a plnení v rámci právneho systému, o aký ide vo
         veci samej, dohľadu spolkového štátu, ktorý v tomto ohľade podľa ustanovení SGB VII vystupuje ako dozorný orgán.

      65      Z toho, čo bolo uvedené, teda vyplýva, že v právnom systéme poistenia, o aký ide vo veci samej, by výška poistného a hodnota
         plnení, ktoré predstavujú dva základné prvky takého systému, mali s výhradou overení, ktoré má uskutočniť vnútroštátny súd,
         jednak uplatňovať zásadu solidarity, ktorá znamená, že poskytnuté plnenia nie sú prísne proporcionálne zaplatenému poistnému,
         a jednak podliehať štátnemu dohľadu (pozri analogicky rozsudok Cisal, už citovaný, bod 44).

      66      Za týchto okolností a s výhradou overenia dvoch prvkov týkajúcich sa zásady solidarity a štátneho dohľadu vnútroštátnym súdom
         treba konštatovať, že subjekt, akým je MMB, prispieva k správe jedného z tradičných odvetví sociálneho zabezpečenia, konkrétne
         poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania, a tým plní výlučne sociálnu funkciu, takže jeho činnosť nie je hospodárskou
         činnosťou v zmysle práva hospodárskej súťaže, a preto tento subjekt nepredstavuje podnik v zmysle článkov 81 ES a 82 ES (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Cisal, už citovaný, bod 45).

      67      Tento záver nie je spochybnený okolnosťou, ktorú uviedol vnútroštátny súd, že na rozdiel od situácie v rámci talianskeho systému,
         o aký išlo vo veci, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Cisal, združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa,
         akým je MMB, nezabezpečuje správu predmetného právneho systému poistenia, ale priamo poskytuje poisťovacie služby. Ako totiž
         generálny advokát v podstate uviedol v bode 61 svojich návrhov, keďže právo Spoločenstva nezasahuje do právomoci členských
         štátov organizovať svoj systém sociálneho zabezpečenia, táto okolnosť nemôže sama osebe ovplyvniť čisto sociálny charakter
         funkcií, ktoré vykonáva toto združenie, pokiaľ neovplyvňuje ani solidárny charakter uvedeného systému, ani dohľad, ktorý nad
         ním vykonáva štát, čo vyplýva z predchádzajúcej analýzy.

      68      Preto je namieste odpovedať na prvú položenú otázku tak, že články 81 ES a 82 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že subjekt,
         akým je združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa vo veci samej, ktorého členmi z dôvodu poistenia proti
         pracovným úrazom a chorobám z povolania sú povinne podniky patriace do určitého odvetvia činnosti a z určitého územia, nepredstavuje
         podnik v zmysle týchto ustanovení, ale plní výlučne sociálnu funkciu, pokiaľ taký subjekt vykonáva činnosť v rámci systému,
         ktorý uplatňuje zásadu solidarity, a pokiaľ tento systém podlieha štátnemu dohľadu, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

       O druhej otázke
      69      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 49 ES a 50 ES a články 82 ES a 86 ES majú vykladať
         v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje, že podniky z určitého odvetvia
         činnosti a územia majú povinnosť byť členmi subjektu, akým je MMB.

      70      V tejto súvislosti treba na úvod poznamenať, že vzhľadom na odpoveď danú na prvú otázku nie je opodstatnené odpovedať na druhú
         otázku vo vzťahu k výkladu článkov 82 ES a 86 ES, keďže uplatniteľnosť týchto ustanovení závisí od existencie podniku.

      71      Pokiaľ ide o výklad článkov 49 ES a 50 ES, treba pripomenúť, že právo Spoločenstva nezasahuje do právomoci členských štátov
         organizovať svoj systém sociálneho zabezpečenia, ako už bolo uvedené v bode 37 tohto rozsudku, a preto je pri neexistencii
         harmonizácie na úrovni Spoločenstva úlohou právnej úpravy každého dotknutého členského štátu, aby stanovila podmienky práva
         alebo povinnosti osôb byť zúčastnený na systéme sociálneho zabezpečenia (pozri najmä rozsudky Kohll, už citovaný, bod 18,
         Smits a Peerbooms, už citovaný, bod 45, ako aj Watts, už citovaný, bod 92).

      72      Komisia a v podstate aj nemecká vláda usudzujú, že z tejto judikatúry vyplýva, že zavedenie povinnej účasti na systéme sociálneho
         zabezpečenia, ktorú stanovuje vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, patrí výlučne do právomoci členských štátov,
         takže táto právna úprava nepatrí do pôsobnosti článkov 49 ES a 50 ES. Nemožno totiž konštatovať nijaké obmedzenie slobodného
         poskytovania služieb vyplývajúce z povinného členstva, keďže ide iba o spôsob financovania systému sociálneho zabezpečenia,
         a nie o poskytovanie plnení po konkretizácii poisteného sociálneho rizika.

      73      S týmto tvrdením nemožno súhlasiť.

      74      Aj keď je totiž pravda, že podľa ustálenej judikatúry citovanej v bode 71 tohto rozsudku je pri neexistencii harmonizácie
         na úrovni Spoločenstva úlohou právnej úpravy každého členského štátu, aby stanovila okrem iného podmienky povinnej účasti
         na systéme sociálneho zabezpečenia, a teda spôsob financovania tohto systému, členské štáty však musia pri výkone tejto právomoci
         dodržiavať právo Spoločenstva (pozri najmä rozsudky Kohll, už citovaný, bod 19, ako aj Smits a Peerbooms, už citovaný, bod
         46). Z toho vyplýva, že táto právomoc členských štátov nie je neobmedzená (rozsudok z 3. apríla 2008, Derouin, C‑103/06, Zb.
         s. I‑1853, bod 25).

      75      Preto skutočnosť, že vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, sa týka iba financovania odvetvia sociálneho zabezpečenia,
         konkrétne poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania, stanovením povinného členstva podnikov patriacich do predmetného
         systému v združeniach vykonávajúcich poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, ktorým zákon zveril výkon tohto poistenia, nevylučuje
         uplatnenie noriem Zmluvy o ES vrátane tých, ktoré sa týkajú slobodného poskytovania služieb (pozri rozsudok z 26. januára
         1999, Terhoeve, C‑18/95, Zb. s. I‑345, bod 35).

      76      Systém povinného členstva stanovený vnútroštátnou právnou úpravou, o ktorú ide vo veci samej, teda musí byť zlučiteľný s ustanoveniami
         článkov 49 ES a 50 ES.

      77      Preto je opodstatnené preskúmať, či skutočnosť, že členský štát zavedie právny systém poistenia, o aký ide vo veci samej,
         ktorý stanovuje povinné členstvo podnikov z dôvodu poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania v združeniach vykonávajúcich
         poistenie zodpovednosti zamestnávateľa, akým je MMB, môže tvoriť prekážku slobodného poskytovania služieb v zmysle článku
         49 ES, ako to tvrdil Kattner pred vnútroštátnym súdom aj vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru. Treba tak overiť,
         či po prvé obmedzuje možnosť, aby poisťovacie spoločnosti usadené v iných členských štátov ponúkali na trhu v prvom členskom
         štáte svoje služby týkajúce sa predmetných rizík alebo niektorých z nich, a či po druhé odrádza podniky usadené v tomto prvom
         členskom štáte ako príjemcov služieb, aby sa poistili u takých spoločností.

      78      V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa judikatúry slobodné poskytovanie služieb vyžaduje nielen odstránenie akejkoľvek
         diskriminácie voči poskytovateľovi služieb usadenému v inom členskom štáte z dôvodu jeho štátnej príslušnosti, ale takisto
         odstránenie všetkých obmedzení, aj keď sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a na poskytovateľov z iných
         členských štátov, ak môžu zakázať činnosti poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby,
         zabrániť im alebo ich spraviť menej atraktívnymi (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 20. februára 2001, Analir a i., C‑205/99,
         Zb. s. I‑1271, bod 21; z 5. decembra 2006, Cipolla a i., C‑202/04 a C‑94/04, Zb. s. I‑11421, bod 56, ako aj z 11. januára
         2007, ITC, C‑208/05, Zb. s. I‑181, bod 55).

      79      Ďalej podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES bráni uplatneniu každej vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá má za následok sťaženie
         poskytovania služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu služieb výlučne v rámci jedného členského štátu (rozsudky
         Kohll, už citovaný, bod 33, ako aj Smits a Peerbooms, už citovaný, bod 61).

      80      V prejednávanej veci by sa iste mohlo zdať pochybné, ako generálny advokát v podstate uviedol v bode 72 svojich návrhov, či
         riziká, ktoré sú pokryté právnym systémom poistenia, o aký ide vo veci samej, alebo prinajmenšom niektoré z nich, možno poistiť
         u súkromných poisťovacích spoločností, keďže tieto spoločnosti v zásade nevykonávajú činnosť v systéme, ktorý obsahuje prvky
         solidarity uvedené v bodoch 44 až 59 tohto rozsudku.

      81      Okrem toho, keďže právny systém poistenia, o aký ide vo veci samej, stanovuje iba ohraničené plnenia, a teda minimálne pokrytie,
         ako to vyplýva z bodov 57 a 58 tohto rozsudku, je možné, ako uvádza vnútroštátny súd a pripúšťa Kattner, aby podniky patriace
         do tohto systému uzatvárali zmluvy o doplnkovom poistení so súkromnými poisťovacími spoločnosťami usadenými tak v Nemecku,
         ako aj v iných členských štátoch (pozri analogicky rozsudok z 22. mája 2003, Freskot, C‑355/00, Zb. s. I‑5263, bod 62).

      82      Keďže však zo skutkového stavu vo veci samej vyplýva, že právny systém poistenia, o aký ide vo veci samej, sa ukazuje byť
         rovnako určený na pokrytie rizík, ktoré možno poistiť u poisťovacích spoločností, ktoré nevykonávajú činnosť podľa zásady
         solidarity, taký systém môže predstavovať obmedzenie slobodného poskytovania služieb poisťovacími spoločnosťami usadenými
         v iných členských štátoch, ktoré chcú ponúkať poistné zmluvy pokrývajúce také riziká v dotknutom členskom štáte, pretože priamo
         alebo nepriamo bráni výkonu tejto slobody alebo ho robí menej atraktívnym, ba až ho znemožňuje (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Freskot, už citovaný, bod 63).

      83      Taký systém navyše tiež môže odradiť podniky, ktoré do neho patria, aby sa obrátili na takých poskytovateľov poisťovacích
         služieb usadených v iných členských štátoch, než je členský štát účasti v systéme, ba až im to znemožniť, a pre uvedené podniky
         takisto predstavuje prekážku slobodného poskytovania služieb (pozri analogicky rozsudky z 31. januára 1984, Luisi a Carbone,
         286/82 a 26/83, Zb. s. 377, bod 16; Kohll, už citovaný, bod 35, ako aj Smits a Peerbooms, už citovaný, bod 69).

      84      Takéto obmedzenie však môže byť odôvodnené, ak zodpovedá naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, je vhodné na dosiahnutie ním
         sledovaného cieľa a nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie nevyhnutné (pozri najmä rozsudky z 5. júna 1997, SETTG,
         C‑398/95, Zb. s. I‑3091, bod 21; Cipolla a i., už citovaný, bod 61, ako aj z 13. decembra 2007, United Pan‑Europe Communications
         Belgium a i., C‑250/06, Zb. s. I‑11135, bod 39).

      85      V tomto ohľade treba uviesť, že podľa judikatúry Súdneho dvora môže riziko závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému
         sociálneho zabezpečenia samo osebe predstavovať naliehavý dôvod všeobecného záujmu, ktorý je spôsobilý odôvodniť obmedzenie
         zásady slobodného poskytovania služieb (pozri najmä rozsudky Kohll, už citovaný, bod 41; Smits a Peerbooms, už citovaný, bod
         72, ako aj z 19. apríla 2007, Stamatelaki, C‑444/05, Zb. s. I‑3185, bod 30).

      86      Ako pritom vyplýva z pripomienok predložených Súdnemu dvoru, povinná účasť na právnom systéme poistenia, ktorú stanovuje vnútroštátna
         právna úprava, o akú ide veci samej, smeruje k zabezpečeniu finančnej rovnováhy jedného z tradičných odvetví sociálneho zabezpečenia,
         konkrétne poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania.

      87      Taká povinnosť totiž tým, že zabezpečuje zoskupenie všetkých podnikov, ktoré patria do predmetného systému, do spoločenstiev
         rizík, umožňuje tomuto systému, ktorý sleduje sociálny cieľ, ako vyplýva z bodu 38 tohto rozsudku, aby fungoval podľa systému,
         ktorý uplatňuje zásadu solidarity charakterizovanú najmä financovaním prostredníctvom poistného, ktorého výška nie je prísne
         proporcionálna poisteným rizikám, a poskytovaním plnení, ktorých hodnota nie je prísne proporcionálna poistnému.

      88      Za týchto podmienok môže byť vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje povinnú účasť, odôvodnená
         naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, a to cieľom spočívajúcim v zabezpečení finančnej rovnováhy odvetvia sociálneho zabezpečenia,
         pričom taká povinnosť je vhodná na dosiahnutie tohto cieľa.

      89      Čo sa týka otázky, či taká právna úprava nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa, z dokumentov
         v spise, ktorý bol predložený Súdnemu dvoru, vyplýva, ako už bolo uvedené v bode 81 tohto rozsudku, že právny systém, o aký
         ide vo veci samej, ponúka minimálne pokrytie, takže napriek povinnej účasti, ktorú obsahuje, je možné, aby podniky, ktoré
         do neho patria, doplnili toto pokrytie tým, že uzavrú doplnkové poistenia, pokiaľ sú dostupné na trhu. Táto okolnosť je faktorom,
         ktorý svedčí v prospech proporcionality právneho systému poistenia, o aký ide vo veci samej (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Freskot, už citovaný, bod 70).

      90      Pokiaľ ďalej ide o rozsah pokrytia, ktorý je stanovený v tomto systéme, nemožno vylúčiť, ako tvrdí MMB vo svojich pripomienkach,
         že ak by povinná účasť mala byť obmedzená výlučne na určité plnenia, napríklad tie, ktoré vyplývajú z cieľa prevencie, ako
         Kattner hypoteticky uvádza vo svojich pripomienkach, podniky, ktoré zamestnávajú napríklad mladých zamestnancov v dobrom zdravotnom
         stave vykonávajúcich činnosti, ktoré nie sú nebezpečné, by sa uchádzali o výhodnejšie podmienky poistenia v súkromných poisťovniach.
         Postupné oddelenie týchto „dobrých“ rizík by pritom mohlo prenechať združeniam vykonávajúcim poistenie zodpovednosti zamestnávateľa,
         akým je MMB, rastúcu časť „zlých“ rizík, čo by viedlo k rastu cien plnení, najmä pri podnikoch so staršími zamestnancami vykonávajúcimi
         nebezpečné činnosti, ktorým by uvedené združenia už nemohli ponúknuť plnenia s prijateľnou cenou. To by platilo o to viac
         v právnom systéme poistenia, o aký ide vo veci samej, ktorý uplatňuje zásadu solidarity, a teda je charakteristický najmä
         absenciou prísne proporcionálnej spojitosti medzi poistným a poistenými rizikami (pozri analogicky rozsudok Albany, už citovaný,
         body 108 a 109).

      91      Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či právny systém poistenia, o aký ide vo veci samej, má nevyhnutný charakter so zreteľom
         na cieľ finančnej rovnováhy sociálneho zabezpečenia, ktorý tento systém sleduje, so zohľadnením okolností sporu, ktorý mu
         bol predložený, ako aj údajov uvedených v bodoch 89 a 90 tohto rozsudku.

      92      Preto je namieste odpovedať na druhú položenú otázku tak, že články 49 ES a 50 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia
         vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá stanovuje, že podniky z určitého odvetvia činnosti a územia majú
         povinnosť byť členmi subjektu, akým je združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa vo veci samej, pokiaľ
         tento systém nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie cieľa spočívajúceho v zabezpečení finančnej rovnováhy odvetvia
         sociálneho zabezpečenia, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

       O trovách
      93      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Články 81 ES a 82 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že subjekt, akým je združenie vykonávajúce poistenie zodpovednosti zamestnávateľa
            vo veci samej, ktorého členmi z dôvodu poistenia proti pracovným úrazom a chorobám z povolania sú povinne podniky patriace
            do určitého odvetvia činnosti a z určitého územia, nepredstavuje podnik v zmysle týchto ustanovení, ale plní výlučne sociálnu
            funkciu, pokiaľ taký subjekt vykonáva činnosť v rámci systému, ktorý uplatňuje zásadu solidarity, a pokiaľ tento systém podlieha
            štátnemu dohľadu, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
      2.      Články 49 ES a 50 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá
            stanovuje, že podniky z určitého odvetvia činnosti a územia majú povinnosť byť členmi subjektu, akým je združenie vykonávajúce
            poistenie zodpovednosti zamestnávateľa vo veci samej, pokiaľ tento systém nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
            cieľa spočívajúceho v zabezpečení finančnej rovnováhy odvetvia sociálneho zabezpečenia, čo prináleží overiť vnútroštátnemu
            súdu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 4. marca 2010.#Rhimou Chakroun proti Minister van Buitenlandse Zaken.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Raad van State - Holandsko.#Právo na zlúčenie rodiny - Smernica 2003/86/ES - Pojem ‚využívanie systému sociálnej pomoci‘ - Pojem ‚zlúčenie rodiny‘ - Založenie rodiny.#Vec C-578/08.

text:
      Vec C‑578/08
      Rhimou Chakroun
      proti
      Minister van Buitenlandse Zaken
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Raad van State)
      „Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86/ES – Pojem ‚využívanie systému sociálnej pomoci‘ – Pojem ‚zlúčenie rodiny‘ – Založenie rodiny“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Víza, azyl, prisťahovalectvo – Prisťahovalecká politika – Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86
      [Smernica Rady 2003/86, článok 7 ods. 1 úvodná časť a písm. c)]
      2.        Víza, azyl, prisťahovalectvo – Prisťahovalecká politika – Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86
      [Smernica Rady 2003/86, článok 2 úvodná časť a písm. d) a článok 7 ods. 1 úvodná časť a písm. c)]
      1.        Výraz „aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci“ obsiahnutý v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice 2003/86
         o práve na zlúčenie rodiny sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu prijať právnu úpravu týkajúcu sa zlúčenia
         rodiny, na základe ktorej bude odoprené zlúčenie rodiny garantovi, ktorý preukázal, že má trvalé a pravidelné príjmy, ktoré
         sú dostatočné na pokrytie vlastných potrieb a potrieb svojich rodinných príslušníkov, ale ktorý vzhľadom na výšku svojich
         príjmov by mohol mať nárok na osobitnú sociálnu pomoc v prípade osobitných a individuálne určených nákladov potrebných na
         živobytie, na zníženie daní schválené zo strany územných celkov v závislosti od príjmov alebo na opatrenia na podporu príjmu
         v rámci obecnej politiky na podporu jednotlivcov s nízkymi príjmami.

      Keďže povolenie zlúčenia rodiny je totiž podľa smernice všeobecným pravidlom, možnosť zakotvená v článku 7 ods. 1 úvodnej
         časti a písmene c) tejto smernice sa má vykladať reštriktívne. Okrem toho miera voľnej úvahy priznaná členským štátom nemôže
         byť štátmi uplatňovaná takým spôsobom, ktorý porušuje cieľ smernice, ktorým je podporovať zlúčenie rodiny, a zbavuje ju potrebného
         účinku.

      (pozri body 43, 52, bod 1 výroku)
      2.        Smernica 2003/86 o práve na zlúčenie rodiny a najmä článok 2 úvodná časť a písmeno d) tejto smernice sa má vykladať v tom
         zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá pri uplatňovaní požiadaviek na príjem uvedených v článku
         7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) uvedenej smernice rozlišuje podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom, alebo
         po vstupe garanta na územie hostiteľského členského štátu.

      Vzhľadom na vôľu zákonodarcu Únie nerozlišovať podľa okamihu vzniku rodiny a z hľadiska nutnosti nevykladať ustanovenia smernice
         2003/86 reštriktívne a nezbaviť ich potrebného účinku totiž členské štáty nemajú širokú mieru voľnej úvahy, ktorá by im umožnila
         zaviesť takéto rozlišovanie do ich právnej úpravy v rámci prebratia smernice. Schopnosť garanta mať trvalý a dostatočný príjem
         na pokrytie svojich potrieb a potrieb svojej rodiny v zmysle článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) nemôže závisieť od
         okamihu, kedy rodina vznikla.

      (pozri body 64, 66, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 4. marca 2010 (*)

      „Právo na zlúčenie rodiny – Smernica 2003/86/ES – Pojem ‚využívanie systému sociálnej pomoci‘ – Pojem ‚zlúčenie rodiny‘ – Založenie rodiny“
      Vo veci C‑578/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článkov 68 ES a 234 ES, podaný rozhodnutím Raad van State
         (Holandsko) z 23. decembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 29. decembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Rhimou Chakroun
      proti
      Minister van Buitenlandse Zaken,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Rosas (spravodajca), U. Lõhmus, A. Ó Caoimh a A. Arabadjiev,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. októbra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        R. Chakroun, v zastúpení: R. Veerkamp, avocat,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,
      –        grécka vláda, v zastúpení: T. Papadopoulou, G. Kanellopoulos a Z. Chatzipavlou, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Condou‑Durande a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 10. decembra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 úvodnej časti a písmena d), ako aj článku 7 ods. 1 úvodnej
         časti a písmena c) smernice Rady 2003/86/ES z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny (Ú. v. EÚ L 251, s. 12; Mim. vyd.
         19/006, s. 224, ďalej len „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi R. Chakrounovou a minister van Buitenlandse Zaken (minister zahraničných vecí,
         ďalej len „minister“), ktorého predmetom bolo zamietnutie udeliť žalobkyni vo veci samej povolenie na prechodný pobyt.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Smernica stanovuje podmienky na uplatňovanie práva na zlúčenie rodiny štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sa oprávnene
         zdržiavajú na území členských štátov.

      4        Odôvodnenia č. 2, 4 a 6 smernice znejú takto:

      „(2)      je potrebné prijať opatrenia týkajúce sa zlúčenia rodiny v súlade s povinnosťou chrániť rodinu a rešpektovať rodinný život,
         ktorá je zakotvená v mnohých nástrojoch medzinárodného práva. Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady uznané
         najmä v článku 8 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej
         len ‚EDĽP‘)], a v Charte základných práv Európskej únie vyhlásenej v Nice 7. decembra 2000 [Ú. v. ES C 364, s. 1, ďalej len
         ‚charta‘];

      …
      (4)      zlúčenie rodiny je nevyhnutný spôsob na umožnenie rodinného života. Pomáha vytvárať sociálno‑kultúrnu stabilitu, ktorá uľahčuje
         integráciu štátnych príslušníkov tretích krajín v členskom štáte, čo slúži aj na podporu ekonomickej a sociálnej súdržnosti,
         základného cieľa spoločenstva uvedeného v zmluve;

      …
      (6)      na ochranu rodiny a vytvorenie alebo zachovanie rodinného života je potrebné stanoviť materiálne podmienky na uplatnenie práva
         na zlúčenie rodiny na základe spoločných kritérií;“

      5        Článok 2 úvodná časť a písmená a) až d) smernice obsahuje tieto definície:

      „Na účely tejto smernice:
      a)      ‚štátny príslušník tretej krajiny‘ je každá osoba, ktorá nie je občanom únie v zmysle článku 17 ods. 1 zmluvy;
      b)      ‚utečenec‘ je každý štátny príslušník tretej krajiny alebo osoba bez štátnej príslušnosti, ktorá má postavenie utečenca v zmysle
         Ženevského dohovoru o postavení utečencov z 28. júla 1951, zmeneného a doplneného protokolom podpísaným v New Yorku 31. januára
         1967;

      c)      ‚garant‘ je štátny príslušník tretej krajiny oprávnene sa zdržiavajúci v členskom štáte, ktorý žiada alebo rodinní príslušníci
         ktorého žiadajú o zlúčenie rodiny, aby s ním boli spojení;

      d)      ‚zlúčenie rodiny‘ je vstup a pobyt rodinných príslušníkov štátneho príslušníka tretej krajiny, ktorý sa oprávnene zdržiava
         v danom členskom štáte, s cieľom zachovania rodinnej jednotky v členskom štáte bez ohľadu na to, či rodinný vzťah vznikol
         pred alebo po jeho vstupe.“

      6        Článok 4 ods. 1 písm. a) smernice stanovuje:

      „Členské štáty povolia vstup a pobyt podľa tejto smernice a za predpokladu splnenia podmienok ustanovených v kapitole IV,
         ako aj článku 16, týmto rodinným príslušníkom:

      a)      manželskému partnerovi garanta“.
      7        Článok 7 ods. 1 smernice stanovuje:

      „Po podaní žiadosti o zlúčenie rodiny môže príslušný členský štát požiadať osobu, ktorá podala žiadosť, aby predložila dôkaz
         o tom, že garant:

      a)      má ubytovanie považované za bežné pre porovnateľnú rodinu v tom istom regióne, a ktoré spĺňa všeobecné zdravotné a bezpečnostné
         predpisy platné v dotknutom členskom štáte;

      b)      má zdravotné poistenie pokrývajúce všetky riziká, ktoré sú bežne kryté pre vlastných štátnych príslušníkov dotknutého členského
         štátu, pre seba a pre príslušníkov svojej rodiny;

      c)      má trvalý a pravidelný príjem, ktoré sú dostatočné na to, aby uživil seba a svojich rodinných príslušníkov bez toho, aby sa
         uchýlil k systému sociálnej pomoci príslušného členského štátu. Členské štáty zhodnotia tieto príjmy so zreteľom na ich charakter
         a pravidelnosť a môžu vziať do úvahy aj úroveň minimálnej vnútroštátnej mzdy a dôchodku, ako aj počet rodinných príslušníkov.“

      8        Článok 9 ods. 1 a 2 smernice stanovuje:

      „1.      Táto kapitola sa vzťahuje na zlúčenie rodiny utečencov uznaných členskými štátmi.
      2.      Členské štáty môžu obmedziť uplatňovanie tejto kapitoly na utečencov, ktorých rodinné vzťahy časovo predchádzajú ich vstupu.“
      9        Článok 17 smernice znie takto:

      „Členské štáty náležito zohľadnia charakter a pevnosť rodinných vzťahov osoby a trvanie jej pobytu v členskom štáte a existenciu
         rodinných, kultúrnych a sociálnych väzieb s krajinou jej pôvodu, keď zamietnu žiadosť, odoberú alebo odmietnu obnoviť povolenie
         na pobyt, alebo rozhodnú nariadiť odsun garanta alebo jeho rodinných príslušníkov.“

      10      Podľa článku 20 smernice členské štáty majú smernicu prebrať do vnútroštátneho práva najneskôr do 3. októbra 2005.

       Vnútroštátne právo
      11      Článok 16 ods. 1 úvodná časť a písmeno c) zákona o cudzincoch z roku 2000 (Vreemdelingenwet 2000) stanovuje:

      „Žiadosť o povolenie na pobyt na dobu určitú… možno zamietnuť v prípade, že:
      …
      c)      cudzinec nemá nezávislé, trvalé a postačujúce prostriedky na živobytie alebo ak osoba, u ktorej chce cudzinec bývať, nemá
         nezávislé, trvalé a postačujúce prostriedky na živobytie“.

      12      Väčšina ustanovení, ktoré sú relevantné vo veci samej, sa nachádza v nariadení o cudzincoch z roku 2000 (Vreemdelingenbesluit
         2000, ďalej len „Vb z roku 2000“). Uvedené nariadenie bolo zmenené a doplnené kráľovským nariadením z 29. septembra 2004 (Staatsblad
         2004, č. 496) s cieľom prebrať smernicu.

      13      Článok 1.1 úvodná časť a písmeno r) Vb z roku 2000 definuje založenie rodiny ako zlúčenie manželov…, pokiaľ manželský zväzok
         vznikol v čase, keď hlavná osoba mala hlavný pobyt v Holandsku.

      14      Článok 3.13 ods. 1 Vb z roku 2000 stanovuje v časti týkajúcej sa veci samej:

      „Povolenie na pobyt na dobu určitú… sa udeľuje na účely zlúčenia rodiny alebo založenia rodiny rodinnému príslušníkovi… hlavnej
         osoby…, ak sú splnené všetky podmienky stanovené v článkoch 3.16 až 3.22.“

      15      Článok 3.22 Vb z roku 2000 znie takto:

      „1.      Povolenie na pobyt uvedené v článku 3.13 ods. 1 sa udeľuje v prípade, ak hlavná osoba:
      a)      má vlastný a trvalý čistý príjem v zmysle článku 3.74 písm. a) …
      …
      2.      V prípade založenia rodiny sa povolenie na pobyt udelí odchylne od ustanovenia odseku 1, ak hlavná osoba má vlastný a trvalý
         čistý príjem, ktorého výška predstavuje aspoň 120 % minimálnej mzdy upravenej v článku 8 ods. 1 písm. a) a článku 14 zákona
         o minimálnej mzde a minimálnom príspevku na dovolenku [Wet minimumloon en minimum vakantiebijslag], vrátane príspevku na dovolenku
         podľa článku 15 tohto zákona.“

      16      Článok 3.74 úvodná časť a písmená a) a d) Vb z roku 2000 stanovuje:

      „Existenčné prostriedky… sú dostačujúce, ak čistý príjem zodpovedá:
      a)      kritériám pre pomoc uvedeným v článku 21 zákona o práci a sociálnej pomoci [Wet werk en bijstand, ďalej len „Wwb“] pre jednotlivé
         kategórie osamelých osôb, osamelých rodičov alebo manželských párov a rodín, vrátane príspevku na dovolenku…

      …
      d)      v prípade založenia rodiny: 120 % minimálnej mzdy uvedenej v článku 8 ods. 1 písm. a) a v článku 14 zákona o minimálnej mzde
         a minimálnom príspevku na dovolenku, vrátane príspevku na dovolenku podľa článku 15 tohto zákona“.

      17      Z informácií, ktoré predložil vnútroštátny súd, však vyplýva, že v čase relevantnom pre vec samu kritérium na poskytnutie
         pomoci vypočítané podľa článku 21 úvodnej časti a písmena c) Wwb pre dotknuté osoby vo veku od 21 do 65 rokov, pokiaľ obaja
         manželia majú menej ako 65 rokov, bolo vo výške 1 207,91 eura mesačne, zatiaľ čo v prípade založenia rodiny sa existenčné
         prostriedky považujú za dostatočné, ak čistý príjem je 1 441,44 eura mesačne, vrátane príspevku na dovolenku.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      18      Pán Chakroun, marocký štátny príslušník, sa narodil 1. júla 1944. Býva v Holandsku od 21. decembra 1970 a v tomto štáte mu
         bolo udelené riadne povolenie na pobyt na dobu neurčitú. Od 12. júla 2005 poberá dávku na základe zákona zo 6. novembra 1986
         o poistení pracovníkov proti finančným dôsledkom nezamestnanosti (Wet tot verzekering van werknemers tegen geldelijke gevolgen
         van werkloosheid), ktorá mu bude vyplácaná až do 12. júla 2010, ak nedôjde k zmene okolností.

      19      Pani Chakroun, ktorá je tiež marockou štátnou príslušníčkou, sa narodila 18. júla 1948 a od 31. júla 1972 je zosobášená s pánom
         Chakrounom.

      20      Dňa 10. marca 2006 pani Chakroun podala na holandské veľvyslanectvo v Rabate, Maroko, žiadosť o udelenie povolenia na prechodný
         pobyt, aby mohla žiť so svojím manželom.

      21      Rozhodnutím zo 17. júla 2006 minister žiadosť zamietol s odôvodnením, že pán Chakroun nemá dostatočný príjem v zmysle Vb z roku
         2000. Podpora v nezamestnanosti vyplácaná pánovi Chakrounovi dosahovala výšku 1 322,73 eura netto mesačne vrátane príspevku
         na dovolenku, t. j. nižšiu sumu, než je príjem uplatňovaný v prípade založenia rodiny, a to 1 441,44 eura.

      22      Rozhodnutím z 21. februára 2007 minister vyhlásil námietku pani Chakrounovej podanú proti uvedenému rozhodnutiu za nedôvodnú.

      23      Rozsudkom z 15. októbra 2007 Rechtbank’s-Gravenhage rozhodol, že žaloba pani Chakrounovej podaná proti tomuto rozhodnutiu
         z 21. februára 2007 je nedôvodná. Žalobkyňa vo veci samej následne podala odvolanie proti tomuto rozsudku na Raad van State.

      24      Na tomto súde pani Chakroun položila po prvé otázku, či článok 7 ods. 1 úvodná časť a písmeno c) smernice bol správne prebratý
         do článku 3.74 úvodnej časti a písmena d), ako aj článku 3.22 ods. 2 Vb z roku 2000 vzhľadom na to, že tieto ustanovenia v prípade
         založenia rodiny od garanta vyžadujú príjem rovnajúci sa 120 % minimálnej mzdy.

      25      Vnútroštátny súd objasňuje, že minimálna mzda je kľúčovým základom vo Wwb, ktorej cieľom je zabezpečiť existenčné minimum
         všetkým holandským štátnym príslušníkom bývajúcim v Holandsku, ako aj všetkým asimilovaným cudzincom bývajúcim v Holandsku,
         ktorí sa nachádzajú alebo hrozí, že sa ocitnú v situácii, keď nebudú mať potrebné existenčné prostriedky (článok 11 Wwb).
         Uplatňovanie tohto zákona spadá do právomoci obcí.

      26      Wwb stanovuje dva druhy pomoci. Na jednej strane existuje všeobecná pomoc, ktorá znamená pomoc slúžiacu na pokrytie nevyhnutných
         bežných nákladov na obživu [článok 5 písm. b) Wwb]. Na druhej strane zákon stanovuje osobitnú pomoc, ktorá sa dotknutej osobe
         priznáva v prípade, že nemá potrebné prostriedky na obživu v dôsledku osobitných okolností, a pokiaľ podľa názoru orgánu obce
         tieto náklady nemôžu byť pokryté z iných disponibilných príjmov (článok 35 ods. 1 Wwb).

      27      Minimálnu mzdu 23‑ročnej osoby Wwb používa ako kritérium určenia potreby a sumy, na ktorú má osoba právo v rámci všeobecnej
         pomoci. Suma vo výške 120 % minimálnej mzdy je, ako tvrdí vo svojich pripomienkach holandská vláda, sumou, ktorú keď rezident
         presiahne, už nemôže dostávať všeobecnú alebo osobitnú pomoc.

      28      Raad van State sa pýta, či v rámci vykonania článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) smernice členské štáty môžu alebo
         musia zohľadniť, eventuálne paušálnym spôsobom, sociálne dávky vo forme osobitnej sociálnej pomoci. Orgán obce po preskúmaní
         situácie žiadateľa môže rozhodnúť o rôznych formách osobitnej sociálnej pomoci, vrátane daňovej úľavy.

      29      Pani Chakroun po druhé napáda rozlišovanie zavedené holandskou právnou úpravou medzi zlúčením rodiny a založením rodiny podľa
         toho, či rodinný vzťah vznikol pred vstupom garanta na holandské územie alebo po ňom, hoci takéto rozlišovanie nevyplýva z článku
         7 ods. 1 smernice. Ak by sa totiž žiadosť sporná vo veci samej posudzovala ako žiadosť o zlúčenie rodiny v zmysle holandskej
         právnej úpravy, bolo by vzaté do úvahy kritérium pomoci upravené v článku 21 úvodnej časti a písmena c) Wwb v súlade s článkom
         3.74 úvodnou časťou a písmenom a) Vb z roku 2000, takže príjmy pána Chakrouna by boli vyššie než požadovaná suma.

      30      Raad van State pochybuje o možnosti členských štátov takto rozlišovať medzi založením rodiny a zlúčením rodiny, ale upresňuje,
         že nie je vylúčené, že smernica nebráni právnej úprave, ktorá rozlišuje podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom
         alebo po vstupe garanta na územie hostiteľského členského štátu. Tento súd uvádza, že posledné uvedené rozlišovanie je stanovené
         v článku 9 smernice uplatňovanej na utečencov, ako aj v článku 16 ods. 1 a 5 smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003
         o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44;
         Mim. vyd. 19/006, s. 272).

      31      Vzhľadom na tieto skutočnosti Raad van State rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Má sa slovné spojenie ‚aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci‘, nachádzajúce sa v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c)
         [smernice] vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie členskému štátu umožňuje prijať právnu úpravu týkajúcu sa zlúčenia rodiny,
         na základe ktorej bude odoprené zlúčenie rodiny garantovi, ktorý preukázal, že má trvalé a pravidelné príjmy, dostatočné na
         pokrytie všeobecne nevyhnutných nákladov na svoje živobytie a živobytie členov svojej rodiny, avšak vzhľadom na výšku svojich
         príjmov môže mať nárok na osobitnú sociálnu pomoc na pokrytie osobitných, individuálnych a nevyhnutných nákladov na živobytie,
         na zníženie poplatkov územných celkov závislé na príjme alebo na opatrenia na podporu príjmu v rámci obecnej politiky na podporu
         jednotlivcov s nízkymi príjmami [‚minimabeleid‘]?

      2.      Má sa [smernica], najmä článok 2 úvodná časť a písmeno d), vykladať tak, že tomuto ustanoveniu odporuje vnútroštátna právna
         úprava, ktorá na základe požiadavky vzťahujúcej sa na príjem v zmysle článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) rozlišuje
         podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom, alebo po vstupe na územie toho, kto sa v členskom štáte už zdržiava?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      32      Prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má slovné spojenie „aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci“, nachádzajúce
         sa v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie členskému štátu umožňuje
         prijať právnu úpravu týkajúcu sa zlúčenia rodiny, na základe ktorej bude odoprené zlúčenie rodiny garantovi, ktorý preukázal,
         že má trvalé a pravidelné príjmy, ktoré sú dostatočné na pokrytie vlastných potrieb a potrieb svojich rodinných príslušníkov,
         ale ktorý vzhľadom na výšku svojich príjmov by mohol mať nárok na osobitnú sociálnu pomoc na pokrytie osobitných a individuálne
         určených nákladov potrebných na živobytie, na zníženie daní schválené zo strany územných celkov v závislosti od príjmov alebo
         na opatrenia na podporu príjmu v rámci obecnej politiky na podporu jednotlivcov s nízkymi príjmami („minimabeleid“).

       Pripomienky predložené účastníkmi konania
      33      Žalobkyňa vo veci samej tvrdí, že „systém sociálnej pomoci dotknutého členského štátu“ uvedený v článku 7 ods. 1 úvodnej časti
         a písmene c) smernice môže označovať len vnútroštátnu právnu úpravu, zatiaľ čo niektoré právne úpravy, ktoré uvádza Raad van
         State, sa prijímajú na komunálnej úrovni. Súčasne uvádza, že odkaz na úroveň minimálnej vnútroštátnej mzdy a dôchodku v článku
         7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice znamená, že táto úroveň je maximálnou hranicou.

      34      Žalobkyňa vo veci samej, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev zdôrazňujú, že miera voľnej úvahy ponechaná členským štátom
         pri uplatňovaní smernice nemôže mať dosah na ciele a potrebný účinok smernice. Predovšetkým objasňuje, že kritérium 120 %
         minimálnej mzdy, tak ako je stanovené, spôsobuje, že mladí žiadatelia v skutočnosti nemôžu splniť kritérium existenčných prostriedkov
         na základe práce na plný úväzok. Zákon totiž odkazuje na minimálnu mzdu osoby vo veku 23 rokov. Minimálna mzda osôb mladších
         ako 23 rokov je teda len časťou minimálnej mzdy osoby vo veku 23 rokov, t. j. napríklad 72 % u osoby vo veku 21 rokov, takže
         osoba vo veku 21 rokov musí zarábať 160 % minimálnej mzdy vo svojej vekovej kategórii, aby splnila kritérium.

      35      Na pojednávaní pani Chakroun citovala správu, ktorú vypracovalo Wetenschappelijk Onderzoek- en Documentatiecentrum (Vedecko‑výskumné
         a dokumentačné centrum) holandského ministerstva spravodlivosti, ktorá skúma vplyv zvýšenia príjmov vyžadovaných pri zlúčení
         rodiny na migráciu manželov cudzincov do Holandska. Podľa pani Chakrounovej negatívne vplyvy opísané v tejto správe preukázali,
         že holandská právna úprava odporuje cieľu smernice.

      36      Komisia uvádza, že podľa smernice je rozhodujúce, či samotná dotknutá osoba má dostatočný príjem na uspokojenie svojich základných
         potrieb, a to bez využitia sociálnej pomoci. Systém zavedený smernicou sa nesmie chápať v tom zmysle, že umožňuje členskému
         štátu sčítať všetky sociálne výhody, ktoré by prípadne dotknuté osoby mohli získať s cieľom v konečnom dôsledku stanoviť hranicu
         požadovaného príjmu.

      37      Komisia v tejto súvislosti zdôrazňuje, ako už bolo uvedené v bode 4.3.3 správy Komisie Rade a Európskemu parlamentu z 8. októbra
         2008 o uplatňovaní smernice 2003/86 [KOM(2008) 610], že suma požadovaná holandskými orgánmi pri posudzovaní dostatočného príjmu
         je najvyššia zo všetkých členských štátov Spoločenstva. Okrem toho uvádza, že ak by vo veci samej rodinné vzťahy medzi manželmi
         Chakrounovými existovali už pred vstupom pána Chakrouna na územie Spoločenstva, bola by suma príjmu, ktorý bude zohľadnený
         pri posudzovaní dostatočnosti príjmu, nižšia ako suma uplatnená v tejto veci na základe článku 3.74 úvodnej časti a písmena d)
         Vb z roku 2000. Možno sa teda domnievať, že suma požadovaná vnútroštátnou právnou úpravou v prípade existencie rodinných vzťahov
         pred vstupom garanta na územie Spoločenstva zodpovedá sume, ktorá bežne postačuje na pokrytie najzákladnejších potrieb v holandskej
         spoločnosti.

      38      Napokon pani Chakroun, ako aj Komisia tvrdia, že holandské orgány by vo veci samej mali vziať do úvahy dlhé trvanie pobytu
         a manželstva a pokiaľ tak neurobili, porušili požiadavku individuálneho posúdenia žiadosti, ktorá je upravená v článku 17
         smernice.

      39      Holandská vláda objasňuje, že úroveň dostatočného príjmu stanovená vo výške 120 % zákonnej minimálnej mzdy je sumou príjmu,
         ktorú obce v Holandsku bežne uplatňujú ako jedno z kritérií, ktoré umožňuje rozoznať potenciálnych poberateľov jednotlivých
         druhov všeobecnej alebo osobitnej sociálnej pomoci. Niektoré obce si však volia iné hranice príjmu v rozpätí od 110 % do 130 %
         zákonnej minimálnej mzdy. Pretože sociálna pomoc sa poskytuje v závislosti od potrieb, až dodatočne je možné zostavenie štatistík,
         ktoré umožňujú stanoviť priemerný strop príjmu, pri ktorom sa priznáva táto pomoc.

      40      Táto vláda takisto tvrdí, že úroveň príjmu zodpovedajúca 120 % zákonnej minimálnej mzdy je v súlade s článkom 7 ods. 1 úvodnou
         časťou a písmenom c) smernice, pretože ide o úroveň príjmu, od ktorej už v zásade nie je možné sa domáhať opatrenia všeobecnej
         alebo osobitnej sociálnej pomoci. Podľa tejto vlády totiž úroveň minimálnej mzdy v Holandsku umožňuje uspokojiť len základné
         životné potreby a môže byť nedostatočná na uspokojenie osobitných individuálnych nákladov. Tieto skutočnosti odôvodňujú zohľadnenie
         úrovne príjmu, ktorá sa rovná 120 % zákonnej minimálnej mzdy.

       Odpoveď Súdneho dvora
      41      Treba pripomenúť, že článok 4 ods. 1 smernice ukladá členským štátom určité pozitívne povinnosti, ktorým zodpovedajú jasne
         definované subjektívne práva, pretože im ukladá, za podmienok stanovených smernicou, povoliť zlúčenie rodiny určitých členov
         rodiny garanta bez toho, aby mali priestor pre voľnú úvahu (rozsudok z 27. júna 2006, Parlament/Rada, C‑540/03, Zb. s. I‑5769,
         bod 60).

      42      Toto ustanovenie však vyžaduje, aby sa dodržali podmienky, ktoré sú predovšetkým uvedené v kapitole IV smernice. Článok 7
         ods. 1 úvodná časť a písmeno c) tejto smernice tvorí súčasť týchto podmienok a umožňuje, aby členské štáty požadovali dôkaz,
         že garant má trvalý a pravidelný príjem, ktorý je dostatočný na to, aby uživil seba a svojich rodinných príslušníkov bez toho,
         aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci príslušného členského štátu. To isté ustanovenie upresňuje, že členské štáty zhodnotia
         tieto príjmy so zreteľom na ich charakter a pravidelnosť a môžu vziať do úvahy aj úroveň minimálnej vnútroštátnej mzdy a dôchodku,
         ako aj počet rodinných príslušníkov.

      43      Keďže povolenie zlúčenia rodiny je všeobecným pravidlom, možnosť zakotvená v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice
         sa má vykladať reštriktívne. Okrem toho miera voľnej úvahy priznaná členským štátom nemôže byť štátmi uplatňovaná takým spôsobom,
         ktorý porušuje cieľ smernice, ktorým je podporovať zlúčenie rodiny, a zbavuje ju potrebného účinku.

      44      Z tohto hľadiska z odôvodnenia č. 2 smernice vyplýva, že je potrebné prijať opatrenia týkajúce sa zlúčenia rodiny v súlade
         s povinnosťou chrániť rodinu a rešpektovať rodinný život, ktorá je zakotvená v mnohých nástrojoch medzinárodného práva. Smernica
         totiž dodržiava základné práva a zásady uznávané najmä článkom 8 EDĽP a chartou. Z toho vyplýva, že ustanovenia smernice a najmä
         článok 7 ods. 1 úvodná časť a písmeno c) tejto smernice treba vykladať z hľadiska základných práv a obzvlášť z hľadiska práva
         na rešpektovanie rodinného života zakotveného jednak v EDĽP a jednak v charte. Treba dodať, že podľa článku 6 ods. 1 prvého
         pododseku ZEÚ Európska únia uznáva práva, slobody a zásady uvedené v charte prijatej v Štrasburgu 12. decembra 2007 (Ú. v. EÚ
         C 303, s. 1), ktorá má rovnakú právnu silu ako Zmluvy.

      45      Ako už zdôraznila žalobkyňa vo veci samej na pojednávaní, pojem „systém sociálnej pomoci členského štátu“ je autonómnym pojmom
         Únie, ktorý nie je možné definovať odkazom na pojmy vnútroštátneho práva. Predovšetkým vzhľadom na existujúce rozdiely v spôsoboch
         poskytovania sociálnej pomoci v členských štátoch treba tento pojem chápať ako odkaz na sociálnu pomoc, ktorú poskytujú verejné
         orgány, či už na národnej, regionálnej alebo komunálnej úrovni.

      46      Prvá veta článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) smernice stavia proti sebe pojem „trvalý a pravidelný príjem, ktorý je
         dostatočný na to, aby uživil seba“ na jednej strane a pojem „sociálna pomoc“ na druhej strane. Z tohto protikladu vyplýva,
         že pojem „sociálna pomoc“ obsiahnutý v smernici sa vzťahuje na pomoc, ktorú poskytujú verejné orgány, či už na národnej, regionálnej
         alebo komunálnej úrovni, na ktorú má právo osoba, vo veci samej garant, ktorý nemá trvalý a pravidelný príjem na pokrytie
         svojich potrieb, ako aj potrieb svojej rodiny a ktorý počas svojho pobytu môže byť na základe tejto skutočnosti odkázaný na
         sociálnu pomoc hostiteľského členského štátu (pozri analogicky rozsudok z 11. decembra 2007, Eind, C‑291/05, Zb. s. I‑10719,
         bod 29).

      47      Článok 7 ods. 1 úvodná časť a písmeno c) druhá veta smernice umožňuje členským štátom vziať pri posudzovaní príjmov garanta
         do úvahy aj úroveň minimálnej vnútroštátnej mzdy a dôchodku. Ako už bolo uvedené v bode 43 tohto rozsudku, túto možnosť možno
         uplatňovať len takým spôsobom, aby nebol porušený cieľ smernice, ktorým je podporovať zlúčenie rodiny, a smernica nebola zbavená
         potrebného účinku.

      48      Keďže rozsah potrieb môže byť u osôb veľmi odlišný, toto oprávnenie treba vykladať v tom zmysle, že členské štáty môžu stanoviť
         určitú sumu ako referenčnú sumu, avšak nie v tom zmysle, že by mohli určiť sumu minimálneho príjmu, pod ktorú bude každé zlúčenie
         rodiny zamietnuté bez ohľadu na konkrétne posúdenie situácie každého žiadateľa. Tento výklad je potvrdený článkom 17 smernice,
         ktorý vyžaduje individuálne posúdenie žiadostí o zlúčenie.

      49      Použitie príjmu vo výške 120 % minimálnej mzdy pracovníka vo veku 23 rokov ako referenčnej sumy, nad ktorú žiadosť o osobitnú
         pomoc nie je prípustná, nezodpovedá cieľu, ktorý spočíva v určení, či osoba má trvalý príjem na pokrytie svojich potrieb.
         Pojem „sociálna pomoc“ obsiahnutý v článku 7 ods. 1 písm. c) smernice treba totiž vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje na
         pomoc, ktorá nahrádza nedostatok trvalého, pravidelného a dostatočného príjmu a nie na pomoc, ktorá umožňuje pokryť mimoriadne
         alebo nečakané potreby.

      50      Navyše čiastka 120 %, ktorá sa použila pri stanovení sumy uvedenej vo Vb z roku 2000, je len priemernou sumou, zisťovanou
         pri vypracovávaní štatistík o osobitnej pomoci poskytovanej obcami v Holandsku a kritériách príjmov zohľadňovaných týmito
         obcami. Ako bolo uvedené na pojednávaní, niektoré obce používajú ako referenčnú sumu nižší príjem, než je suma zodpovedajúca
         120 % minimálnej mzdy, čo odporuje tvrdeniu, podľa ktorého príjem vo výške 120 % minimálnej mzdy je nevyhnutný.

      51      Napokon nie je úlohou Súdneho dvora rozhodovať o tom, či minimálna mzda stanovená v holandskom zákone je dostatočná na pokrytie
         bežných potrieb pracovníkov tohto štátu. Stačí len konštatovať, ako správne uviedla Komisia, že ak by vo veci samej rodinné
         vzťahy medzi manželmi Chakrounovými existovali už pred vstupom pána Chakrouna na územie Spoločenstva, suma príjmu, ktorá bude
         zohľadnená pri posudzovaní žiadosti pani Chakrounovej by sa rovnala minimálnej mzde a nie 120 % minimálnej mzdy. Z toho treba
         vyvodiť záver, že samotné holandské orgány minimálnu mzdu považujú za dostatočný príjem v zmysle článku 7 ods. 1 úvodnej časti
         a písmena c) smernice.

      52      Vzhľadom na tieto skutočnosti treba na prvú položenú otázku odpovedať, že výraz „bez toho, aby sa uchýlil k systému sociálnej
         pomoci“ obsiahnutý v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému
         štátu prijať právnu úpravu týkajúcu sa zlúčenia rodiny, na základe ktorej bude odoprené zlúčenie rodiny garantovi, ktorý preukázal,
         že má trvalé a pravidelné príjmy, ktoré sú dostatočné na pokrytie vlastných potrieb a potrieb svojich rodinných príslušníkov,
         ale ktorý vzhľadom na výšku svojich príjmov by mohol mať nárok na osobitnú sociálnu pomoc v prípade osobitných a individuálne
         určených nákladov potrebných na živobytie, na zníženie daní schválené zo strany územných celkov v závislosti od príjmov alebo
         na opatrenia na podporu príjmu v rámci obecnej politiky na podporu jednotlivcov s nízkymi príjmami („minimabeleid“).

       O druhej otázke
      53      Druhou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či smernica a najmä článok 2 úvodná časť a písmeno d) tejto smernice sa má vykladať
         v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá pri uplatňovaní požiadaviek na príjem v zmysle
         článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) rozlišuje podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom, alebo po vstupe garanta
         na územie hostiteľského členského štátu.

       Pripomienky predložené účastníkmi konania
      54      Pani Chakroun uvádza, že jej manžel od príchodu do Holandska v roku 1970 dva roky pracoval v tomto členskom štáte, aby zarobil
         potrebné peniaze na ich svadbu.

      55      Podľa žalobkyne vo veci samej a Komisie smernica neposkytuje žiadny základ pre rozlišovanie medzi zachovaním rodiny a vytvorením
         rodiny. Predovšetkým z dokumentu predsedníctva Rady (dokument Rady 5682/01 z 31. januára 2001, s. 3) vyplýva, že existuje
         významná zhoda v tom, že zlúčenie rodiny by sa malo vzťahovať jednak na založenie a jednak na zachovanie rodiny. Tento výklad
         potvrdzuje odôvodnenie č. 6 smernice, ako aj článok 2 úvodná časť a písmeno d) smernice. Čo sa týka výnimky zavedenej článkom
         9 ods. 2 smernice, ide o osobitné ustanovenie vzťahujúce sa na utečencov, ktorí boli donútení utiecť zo svojej krajiny. Okrem
         toho pani Chakroun cituje správu, ktorú 11. marca 2009 vypracoval Komisár Rady Európy pre ľudské práva a ktorá sa týka jeho
         návštevy v Holandsku od 21. do 25. septembra 2008, v ktorej sa Komisár pozastavuje nad niektorými ustanoveniami holandskej
         právnej úpravy v oblasti zlúčenia rodiny.

      56      Okrem toho sa Komisia pýta, ako by mohlo rozlišovanie v závislosti od okamihu vzniku rodinných vzťahov súvisieť s uspokojovaním
         materiálnych požiadaviek v rámci základných životných potrieb.

      57      Holandská vláda upresňuje, že rozlišovanie medzi založením rodiny a zlúčením rodiny zavedené holandskou právnou úpravou smernica
         nezakazuje a je to spôsob zohľadnenia charakteru a pevnosti rodinných vzťahov, ako to stanovuje článok 17 smernice. Podľa
         tejto vlády je možné sa domnievať, že existujúce záujmy sú významnejšie v prípade, keď rodinné vzťahy existovali už pred usadením
         sa príslušnej osoby v Holandsku. V prípade založenia rodiny obaja partneri preberajú na seba riziko, že ich spoločný rodinný
         život v Holandsku nebude prechodne možný. Vo všeobecnosti rodinné vzťahy v týchto prípadoch sú menej intenzívne než v prípadoch,
         v ktorých sa následne žiada o zlúčenie rodiny. Práve z dôvodu ochrany rodiny v prípadoch žiadostí o zlúčenie rodiny Holandské
         kráľovstvo stanovilo ako dostatočný príjem nižšiu sumu, než je všeobecná norma 120 % minimálnej mzdy.

      58      Pre úplnosť holandská vláda uvádza, že aj v prípade, keď rodinné vzťahy vzniknú po vstupe hlavnej osoby do Holandska a nedodrží
         sa podmienka príjmu, predsa len sa povolí pobyt rodinných príslušníkov, pokiaľ to vyžaduje článok 8 EDĽP.

       Odpoveď Súdneho dvora
      59      Článok 2 úvodná časť a písmeno d) smernice definuje zlúčenie rodiny bez toho, aby rozlišoval okamih uzavretia manželstva,
         pretože upresňuje, že toto zlúčenie treba chápať ako vstup alebo pobyt rodinného príslušníka na územie hostiteľského členského
         štátu s cieľom zachovať rodinnú jednotku v členskom štáte „bez ohľadu na to, či rodinný vzťah vznikol pred vstupom alebo po
         jeho vstupe“.

      60      Jedine článok 9 ods. 2 smernice, ktorý sa uplatňuje na utečencov, stanovuje, že „členské štáty môžu obmedziť uplatňovanie
         [ustanovení uvedených v kapitole V smernice] na utečencov, ktorých rodinné vzťahy časovo predchádzajú ich vstupu“. Toto ustanovenie
         sa vysvetľuje priaznivejším zaobchádzaním s utečencami po ich vstupe na územie štátu.

      61      Z toho vyplýva, že pravidlá smernice, s výnimkou článku 9 ods. 2 tejto smernice, sa uplatňujú jednak na prípady kvalifikované
         holandskou právnou úpravou ako zlúčenie rodiny a jednak na prípady definované ako založenie rodiny.

      62      Tento výklad potvrdzuje odôvodnenie č. 6 smernice, ktoré je zamerané „na ochranu rodiny a vytvorenie alebo zachovanie rodinného
         života“. To isté obhajujú aj prípravné práce citované žalobkyňou vo veci samej, z ktorých vyplýva, že sa dospelo k všeobecnej
         dohode o skutočnosti, že zlúčenie rodiny má zahŕňať založenie rodiny, ako aj zachovanie rodinnej jednotky.

      63      Okrem toho tento výklad je v súlade s článkom 8 EDĽP a článkom 7 charty, ktoré neobsahujú žiadne rozlišovanie podľa okolností
         a okamihu, kedy rodina vznikla.

      64      Vzhľadom na vôľu zákonodarcu Únie nerozlišovať podľa okamihu vzniku rodiny a z hľadiska nutnosti nevykladať ustanovenia smernice
         reštriktívne a nezbaviť ich potrebného účinku, členské štáty nemajú širokú mieru voľnej úvahy, ktorá by im umožnila zaviesť
         takéto rozlišovanie do ich právnej úpravy v rámci prebratia smernice (pozri analogicky rozsudok z 25. júla 2008, Metock a i.,
         C‑127/08, Zb. s. I‑6241, bod 93). Schopnosť garanta mať trvalý a dostatočný príjem na pokrytie svojich potrieb a potrieb svojej
         rodiny v zmysle článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmena c) smernice nemôže závisieť od okamihu, kedy rodina vznikla.

      65      Pokiaľ ide o tvrdenie holandskej vlády, podľa ktorého povolenie sa musí udeliť v prípade, keď to vyžaduje článok 8 EDĽP, stačí
         konštatovať, ako bolo uvedené aj na pojednávaní, že pani Chakrounovej doteraz nebolo povolené pripojiť sa k manželovi, s ktorým
         je zosobášená už 37 rokov.

      66      V dôsledku toho treba na druhú položenú otázku odpovedať, že smernica a najmä článok 2 úvodná časť a písmeno d) tejto smernice
         sa má vykladať v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá pri uplatňovaní požiadaviek
         na príjem uvedených v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) rozlišuje podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom,
         alebo po vstupe garanta na územie hostiteľského členského štátu.

       O trovách
      67      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Výraz „aby sa uchýlil k systému sociálnej pomoci“ obsiahnutý v článku 7 ods. 1 úvodnej časti a písmene c) smernice Rady 2003/86/ES
            z 22. septembra 2003 o práve na zlúčenie rodiny sa má vykladať v tom zmysle, že neumožňuje členskému štátu prijať právnu úpravu
            týkajúcu sa zlúčenia rodiny, na základe ktorej bude odoprené zlúčenie rodiny garantovi, ktorý preukázal, že má trvalé a pravidelné
            príjmy, ktoré sú dostatočné na pokrytie vlastných potrieb a potrieb svojich rodinných príslušníkov, ale ktorý vzhľadom na
            výšku svojich príjmov by mohol mať nárok na osobitnú sociálnu pomoc v prípade osobitných a individuálne určených nákladov
            potrebných na živobytie, na zníženie daní schválené zo strany územných celkov v závislosti od príjmov alebo na opatrenia na
            podporu príjmu v rámci obecnej politiky na podporu jednotlivcov s nízkymi príjmami („minimabeleid“).
      2.      Smernica 2003/86 a najmä článok 2 úvodná časť a písmeno d) tejto smernice sa má vykladať v tom zmysle, že tomuto ustanoveniu
            odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá pri uplatňovaní požiadaviek na príjem uvedených v článku 7 ods. 1 úvodnej časti
            a písmene c) rozlišuje podľa toho, či rodinné vzťahy vznikli pred vstupom, alebo po vstupe garanta na územie hostiteľského
            členského štátu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.