title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 6. septembra 2012.#The Commissioners for Her Majestyʼs Revenue & Customs proti Philips Electronics UK Ltd.#[návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Upper Tribunal Tax and Chancery Chamber].#Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Daňová úľava – Vnútroštátna právna úprava vylučujúca presun strát vytvorených na vnútroštátnom území prevádzkarňou nerezidentom, ktorá patrí spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, na spoločnosť tej istej skupiny usadenej na vnútroštátnom území.#Vec C-18/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 6. septembra 2012 (
            *1
         )
      „Sloboda usadiť sa — Daňová právna úprava — Daň z príjmov právnických osôb — Daňová úľava — Vnútroštátna právna úprava vylučujúca presun strát vytvorených na vnútroštátnom území prevádzkarňou nerezidentom, ktorá patrí spoločnosti usadenej v inom členskom štáte, na spoločnosť tej istej skupiny usadenej na vnútroštátnom území“
      Vo veci C-18/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) (Spojené kráľovstvo) zo 17. decembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 12. januára 2011, ktorý súvisí s konaním:

         The Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs

      proti

         Philips Electronics UK Ltd,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.-C. Bonichot (spravodajca), sudcovia A. Prechal, K. Schiemann, L. Bay Larsen a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. februára 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Philips Electronics UK Ltd, v zastúpení: D. Milne, QC, a D. Jowell, barrister,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: S. Hathaway, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci K. Bacon, barrister,

               —

               dánska vláda, v zastúpení: C. Vang, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: W. Mölls a R. Lyal, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 19. apríla 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 48 ES.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Philips Electronics UK Ltd (ďalej len „Philips Electronics UK“) a Commissioners for Her Majesty’s Revenue & Customs vo veci uplatnenia právnej úpravy týkajúcej sa úľavy na dani pre skupinu priznanej niektorým spoločnostiam, ktoré sú členmi konzorcia.

         Vnútroštátny právny rámec

               3

               Zákon o dani z príjmu fyzických a právnických osôb z roku 1988 (Income and Corporation Taxes Act 1988), v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „ICTA“), v § 402 stanovuje:
               „1.   Podľa tejto kapitoly a § 492 ods. 8 obchodné straty a iné sumy odpočítateľné od základu dane z príjmov právnických osôb môže spoločnosť (‚postupujúca spoločnosť‘) v prípadoch upravených v odsekoch 2 a 3 postúpiť a na žiadosť inej spoločnosti (‚žiadajúca spoločnosť‘) možno žiadajúcej spoločnosti poskytnúť úľavu na dani z príjmov právnických osôb vo forme tzv. ‚úľavy na dani pre skupinu‘.
               …
               3.   Úľavu na dani pre skupinu možno tiež priznať v prípade postupujúcej a žiadajúcej spoločnosti…, ak jedna z nich je členom skupiny spoločností a druhá je vo vlastníctve konzorcia a ak ďalšia spoločnosť je členom tak skupiny, ako aj konzorcia. Žiadosť podaná na základe tohto odseku je označená ako ‚žiadosť konzorcia‘.
               3A.   Úľava na dani pre skupinu je možná len v tom prípade, ak postupujúca spoločnosť, ako aj žiadajúca spoločnosť splnia nasledujúcu podmienku.
               3B.   Podmienkou je to, že spoločnosť je rezidentom v Spojenom kráľovstve alebo vykonáva obchodnú činnosť v Spojenom kráľovstve prostredníctvom stálej prevádzkarne.
               …
               6.   Platby uhradené ako protihodnota za úľavu na dani pre skupinu

                        a)

                        sa nezohľadňujú pri výpočte ziskov a strát nijakej z dotknutých spoločností, ktoré musia byť základom pre výpočet dane z príjmov právnických osôb, a

                        b)

                        nemôžu sa na účely [Corporation Tax Acts] považovať za rozdelenie alebo za odpočítateľný náklad,

                  a ‚platby uhradené ako protihodnota za úľavu na dani pre skupinu‘ podľa tohto odseku predstavujú platby, ktoré uhradila žiadajúca spoločnosť v prospech postupujúcej spoločnosti na základe dohody, ktorú spolu uzavreli, za postúpenú sumu v rámci úľavy na dani pre skupinu, pričom uvedené platby nepresiahnu danú sumu.“

               4

               § 403D ICTA stanovuje:
               „1.   Na účely tejto kapitoly pri určení výšky strát a iných súm, ktoré môže spoločnosť nerezident postúpiť za každé účtovné obdobie formou úľavy na dani pre skupinu, nemôže byť nijaká strata, ani iná suma predmetom postúpenia s výnimkou prípadu, že

                        a)

                        vznikla z činností takej spoločnosti, z ktorej plynúce príjmy a zisky za určité obdobie sa zohľadňujú alebo by sa (prípadne) mohli zohľadniť pri výpočte ziskov spoločnosti podliehajúcich dani z príjmu právnických osôb za dané obdobie;

                        b)

                        nevznikla z činností spoločnosti, ktoré sú oslobodené od dane z príjmu právnických osôb za dané obdobie dohodou o zamedzení dvojitého zdanenia, a

                  …

                        i)

                        nijaká časť strát alebo iných súm alebo

                        ii)

                        nijaká časť sumy, ktorá sa zohľadní pri jej výpočte,

                  nezodpovedá sume alebo nepredstavuje sumu, ktorú možno na účely zahraničnej dane (v akomkoľvek období) odpočítať od ziskov spoločnosti alebo inej osoby, ktoré boli nadobudnuté mimo územia Spojeného kráľovstva [‚non-UK profits‘], alebo ktorú možno započítať voči týmto ziskom iným spôsobom.
               …
               3.   V tomto paragrafe ‚zisk dosiahnutý mimo územia Spojeného kráľovstva‘ [‚non-UK profits‘] predstavuje bez ohľadu na osobu, na ktorú sa vzťahuje, sumu, ktorá

                        a)

                        je na účely zahraničnej dane považovaná za sumu zisku, príjmu alebo kapitálového zisku, na základe ktorej je osoba (po prípadnom odpočte) zdanená, a

                        b)

                        nezodpovedá a nie je započítaná do celkového zisku (dotknutej ani inej osoby) za príslušné účtovné obdobie,

                  alebo do súm, ktoré sa zohľadňujú pri ich výpočte.
               …
               6.   Na účely tohto paragrafu sa nezohľadní akékoľvek zákonné alebo iné právne záväzné ustanovenie iného štátu, než je Spojené kráľovstvo [Veľkej Británie a Severného Írska], ktoré na účely zahraničnej dane podriaďuje odpočítateľnosť sumy tomu, či táto suma je alebo nie je daňovo odpočítateľná v Spojenom kráľovstve.
               …“

               5

               § 406 ods. 2 ICTA okrem toho stanovuje:
               „Podľa odsekov 3 a 4 nižšie, pokiaľ prepojená spoločnosť môže (bez ohľadu na akúkoľvek neexistenciu zisku) podať žiadosť v rámci konzorcia z dôvodu obchodných strát alebo inej odpočítateľnej sumy za dané účtovné obdobie spoločnosti, ktorá je členom konzorcia, člen skupiny môže podať žiadosť v rámci konzorcia, ktorú mohla podať prepojená spoločnosť; a časť, ktorá je relevantná na účely § 403C v prípade, ak je žiadajúca spoločnosť členom skupiny, bude rovnaká ako v prípade, ak by žiadajúca spoločnosť bola prepojenou spoločnosťou.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               6

               Philips Electronics UK je spoločnosť, ktorá je daňovým rezidentom v Spojenom kráľovstve. Je súčasťou skupiny Philips, ktorej materská spoločnosť nachádzajúca sa na čele skupiny je usadená v Holandsku. Táto posledná uvedená spoločnosť vytvorila s juhokórejskou skupinou LG Electronics spoločný podnik. Tento spoločný podnik má holandskú dcérsku spoločnosť, LG Philips Displays Netherlands BV (ďalej len „LG.PD Netherlands“), ktorá má v Spojenom kráľovstve stálu prevádzkareň.

               7

               Philips Electronics UK chcela odpočítať od svojich vlastných ziskov časť strát vzniknutých stálej prevádzkarni usadenej v Spojenom kráľovstve, ktorá patrí spoločnosti LG.PD Netherlands, a to za zdaňovacie obdobie 2001 až 2004.

               8

               Jej žiadosť daňové orgány Spojeného kráľovstva zamietli predovšetkým z toho dôvodu, že straty spoločnosti LG.PD Netherlands sa mohli odpočítať od zisku tejto poslednej uvedenej spoločnosti v Holandsku. Tento dôvod bol napadnutý najmä na First-tier Tribunal (Tax Chamber).

               9

               First-tier Tribunal (Tax Chamber) rozhodol v prospech spoločnosti Philips Electronics UK. Daňové orgány Spojeného kráľovstva tak podali odvolanie na Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).

               10

               Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ak členský štát (akým je Spojené kráľovstvo) započíta do základu dane zisky a straty spoločnosti, ktorá bola založená v inom členskom štáte, kde je tiež daňovým rezidentom (ako je Holandsko), a to v rozsahu, v akom sú zisky pripísateľné obchodnej činnosti, ktorú vykonáva holandská spoločnosť v Spojenom kráľovstve prostredníctvom stálej prevádzkarne v Spojenom kráľovstve, ide o obmedzenie slobody štátnych príslušníkov iného členského štátu usadiť sa v Spojenom kráľovstve podľa článku 49 ZFEÚ ([predtým] článok 43 ES), ak Spojené kráľovstvo zakazuje postúpenie strát vzniknutých v Spojenom kráľovstve stálej prevádzkarni usadenej v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, na inú spoločnosť rezidenta, vo forme úľavy na dani pre skupinu, keď časť týchto strát alebo akákoľvek suma, ktorú do nich možno započítať, ‚sa zhoduje alebo je vyjadrená sumou, ktorá je na účely zahraničnej dane (v akomkoľvek období) odpočítateľná od ziskov spoločnosti alebo inej osoby dosiahnutých mimo územia Spojeného kráľovstva, alebo je voči nim iným spôsobom započítateľná‘, t. j. ak sa umožní postúpenie strát, ktoré vznikli v Spojenom kráľovstve stálej prevádzkarni usadenej v Spojenom kráľovstve iba v prípade, že v čase podania žiadosti je zrejmé, že nikdy nemôže dôjsť k odpočítaniu alebo započítaniu v inom štáte než v Spojenom kráľovstve (takže ani v inom členskom štáte, akým je napríklad Holandsko), pričom nepostačuje, že o úľavy na dani, ktoré sú dostupné v zahraničí, v skutočnosti nebolo požiadané, a pokiaľ sa v prípade postúpenia strát spoločnosti rezidenta, ktoré vznikli v Spojenom kráľovstve, neuplatňuje nijaká rovnocenná podmienka?

                        2.

                        Ak je odpoveď na prvú otázku kladná, môže byť toto obmedzenie odôvodnené:

                                 a)

                                 iba potrebou zamedziť dvojitému zohľadneniu strát alebo

                                 b)

                                 iba potrebou zachovať vyvážené rozdelenie daňových právomocí medzi členskými štátmi, alebo

                                 c)

                                 potrebou zachovať vyvážené rozdelenie daňových právomocí medzi členskými štátmi v spojení s potrebou zamedziť dvojitému zohľadneniu strát?

                        3.

                        Ak je odpoveď na druhú otázku kladná, je také obmedzenie primerané takému odôvodneniu alebo odôvodneniam?

                        4.

                        Ak akékoľvek obmedzenie práv holandskej spoločnosti nie je odôvodnené alebo rozsah obmedzenia nie je primeraný odôvodneniu, vyžaduje sa podľa práva… Únie od Spojeného kráľovstva, aby spoločnosti usadenej v Spojenom kráľovstve priznalo nápravu, akou je právo žiadať vo vzťahu k svojim ziskom úľavu na dani pre skupinu?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               11

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 43 ES má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ podľa vnútroštátnej právnej úpravy možnosť presunúť, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu a v prospech spoločnosti rezidenta, straty vzniknuté stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, podlieha podmienke spočívajúcej v nemožnosti zohľadniť tieto straty na účely zahraničnej dane, zatiaľ čo presun strát vzniknutých v tomto členskom štáte spoločnosti rezidentovi nepodlieha nijakej rovnocennej podmienke, ide o obmedzenie slobody spoločnosti nerezidenta usadiť sa v inom členskom štáte.

               12

               Sloboda usadiť sa, ktorú článok 43 ES priznáva príslušníkom Únie a ktorá zahŕňa ich právo prístupu k samostatným zárobkovým činnostiam a ich výkonu, ako aj právo založiť a viesť podniky za rovnakých podmienok, ako sú podmienky stanovené pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, zahŕňa v súlade s článkom 48 ES aj právo spoločností, ktoré sú založené podľa právnych predpisov členského štátu a ktoré majú svoje sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Európskej Únii, vykonávať svoju činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (rozsudky z 21. septembra 1999, Saint-Gobain ZN, C-307/97, Zb. s. I-6161, bod 35, ako aj z 13. decembra 2005, Marks & Spencer, C-446/03, Zb. s. I-10837, bod 30).

               13

               Vzhľadom na to, že článok 43 prvý odsek druhá veta ES dáva hospodárskym subjektom výslovne možnosť slobodne si vybrať právnu formu vhodnú na výkon ich činnosti v inom členskom štáte, tento slobodný výber nesmie byť obmedzený diskriminačnými daňovými ustanoveniami (rozsudok z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 22).

               14

               Sloboda vybrať si právnu formu vhodnú na výkon činnosti v inom členskom štáte má za cieľ najmä umožniť spoločnostiam, ktoré majú sídlo v členskom štáte, založiť organizačnú zložku v inom členskom štáte s cieľom vykonávať činnosť za rovnakých podmienok ako v prípade dcérskych spoločností (rozsudok z 23. februára 2006, CLT-UFA, C-253/03, Zb. s. I-1831, bod 15).

               15

               V tejto súvislosti taká právna úprava, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, podriaďuje určitým podmienkam možnosť presunúť, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu a v prospech spoločnosti rezidenta straty vzniknuté stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, zatiaľ čo presun strát vzniknutých v tomto členskom štáte spoločnosti rezidentovi nijakej rovnocennej podmienke nepodlieha.

               16

               Takéto rozdielne zaobchádzanie robí výkon slobody usadiť sa prostredníctvom stálej prevádzkarne, a to v prípade spoločností, ktoré majú sídlo v iných členských štátoch, menej príťažlivým. Z toho vyplýva, že taká vnútroštátna právna úprava, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, obmedzuje slobodu vybrať si právnu formu vhodnú pre výkon činností v inom členskom štáte.

               17

               Na to, aby bolo takéto rozdielne zaobchádzanie zlučiteľné s ustanoveniami Zmluvy o ES týkajúcimi sa slobody usadiť sa, je nevyhnutné, aby sa týkalo situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo aby bolo odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C-446/04, Zb. s. I-11753, bod 167). Pri posudzovaní porovnateľnosti situácie Spoločenstva s vnútroštátnou situáciou sa musí zohľadňovať cieľ, ktorý sledujú dotknuté vnútroštátne predpisy (rozsudok z 25. februára 2010, X Holding, C-337/08, Zb. s. I-1215, bod 22).

               18

               Spojené kráľovstvo tvrdí, že situácia spoločnosti nerezidenta, ktorá má na vnútroštátnom území len stálu prevádzkareň a v prípade ktorej sa zdaní len zisk dosiahnutý na tomto poslednom uvedenom území, ktorý možno pripísať tejto stálej prevádzkarni, nie je porovnateľná so situáciou spoločnosti rezidenta, ktorá môže byť okrem toho dcérskou spoločnosťou materskej spoločnosti nerezidenta, v prípade ktorej sa zdania všetky jej príjmy.

               19

               Túto analýzu však nemožno prijať. Pokiaľ ide o možnosť presunúť straty vzniknuté v Spojenom kráľovstve na inú spoločnosť tejto skupiny prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu, situácia spoločnosti nerezidenta, ktorá má na vnútroštátnom území len stálu prevádzkareň, a situácia spoločnosti rezidenta sú totiž s ohľadom na cieľ sledovaný takým daňovým systémom, ako je ten, o ktorý ide vo veci samej, objektívne porovnateľné.

               20

               Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 43 ES sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ podľa vnútroštátnej právnej úpravy možnosť presunúť, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu a v prospech spoločnosti rezidenta, straty vzniknuté stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, podlieha podmienke spočívajúcej v nemožnosti zohľadniť tieto straty na účely zahraničnej dane, zatiaľ čo presun strát vzniknutých v tomto členskom štáte spoločnosti rezidentovi nepodlieha nijakej rovnocennej podmienke, ide o obmedzenie slobody spoločnosti nerezidenta usadiť sa v inom členskom štáte.

         O druhej otázke

               21

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či také obmedzenie slobody spoločnosti nerezidenta usadiť sa v inom členskom štáte, ako je to, o ktoré ide vo veci samej, môže byť odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu založenými na cieli zamedzenia dvojitého zohľadnenia strát, zachovaní vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi či kombinácii týchto dvoch dôvodov.

               22

               Z ustálenej judikatúry vyplýva, že obmedzenie slobody usadiť sa je prípustné iba vtedy, ak je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. V takom prípade je navyše potrebné, aby bolo spôsobilé zabezpečiť uskutočnenie predmetného cieľa a nepresahovalo to, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, bod 35).

               23

               Po prvé, pokiaľ ide o zachovanie rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi, treba pripomenúť, že je legitímnym cieľom uznaným Súdnym dvorom (pozri najmä rozsudok z 29. novembra 2011, National Grid Indus, C-371/10, Zb. s. I-12273, bod 45).

               24

               Tento cieľ, ako uviedol Súdny dvor, smeruje najmä k zabezpečeniu symetrie medzi právom zdaniť zisky a možnosťou odpočítať straty (pozri rozsudok z 15. mája 2008, Lidl Belgium, C-414/06, Zb. s. I-3601, bod 33).

               25

               V takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, nie je daňová právomoc hostiteľského členského štátu, na území ktorého sa vykonáva hospodárska činnosť, ktorá viedla k stratám stálej prevádzkarne, nijako dotknutá tým, že existuje možnosť presunúť na spoločnosť rezidenta, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu, straty, ktoré vznikli stálej prevádzkarni nachádzajúcej sa na jeho území.

               26

               Túto situáciu treba odlišovať od situácie, v ktorej ide o možnosť zohľadniť straty vzniknuté v inom členskom štáte, ktorá sa z tohto dôvodu viaže na daňovú právomoc tohto členského štátu a v ktorej nie je zabezpečená symetria medzi právom zdaniť zisky a možnosťou odpočítať straty. V takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, keď ide o presun v prospech spoločnosti rezidenta strát vzniknutých stálej prevádzkarni nachádzajúcej sa na území členského štátu, kde je spoločnosť rezidentom, nie je totiž právomoc tohto členského štátu zdaniť prípadne príjmy vyplývajúce z činnosti vykonávanej na jeho území stálou prevádzkarňou dotknutá.

               27

               Z toho vyplýva, že hostiteľský členský štát, na území ktorého sa vykonáva hospodárska činnosť, ktorá viedla k stratám stálej prevádzkarne, sa nemôže v takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, odvolávať na cieľ zachovania rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi, aby odôvodnil skutočnosť, že podľa jeho vnútroštátnej právnej úpravy možnosť presunúť, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu a v prospech spoločnosti rezidenta straty vzniknuté stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, podlieha podmienke spočívajúcej v nemožnosti zohľadniť straty na účely zahraničnej, zatiaľ čo presun strát, ktoré v tomto členskom štáte vznikli spoločnosti rezidentovi, nijakej rovnocennej podmienke nepodlieha.

               28

               Po druhé, pokiaľ ide o cieľ zamedzenia dvojitému zohľadneniu strát, treba uviesť, že aj za predpokladu, že by sa na takýto dôvod bolo možné odvolávať samostatne, nemožno sa naň v každom prípade odvolávať za takých okolností, o aké ide vo veci samej, aby bola odôvodnená vnútroštátna právna úprava hostiteľského členského štátu.

               29

               Spor vo veci samej sa totiž týka otázky, či hostiteľský členský štát môže uložiť určité podmienky, pokiaľ ide o možnosť presunúť, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu a v prospech spoločnosti rezidenta straty, ktoré vznikli stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, zatiaľ čo presun strát vzniknutých v tomto členskom štáte spoločnosti rezidentovi nijakej rovnocennej podmienke nepodlieha.

               30

               Za takýchto okolností riziko, že sa tieto straty zohľadnia v hostiteľskom členskom štáte, v ktorom sa nachádza stála prevádzkáreň a tiež v členskom štáte, v ktorom má spoločnosť nerezident svoje sídlo, nemá vplyv na daňovú právomoc členského štátu, v ktorom sa stála prevádzkareň nachádza.

               31

               Ako uvádza generálna advokátka v bode 49 a nasl. svojich návrhov, straty presunuté stálou prevádzkarňou usadenou v Spojenom kráľovstve, ktorá patrí spoločnosti LG.PD Netherlands, v prospech spoločnosti Philips Electronics UK, ktorá je spoločnosťou rezidentom usadenou v Spojenom kráľovstve, sa v každom prípade viažu na daňovú právomoc Spojeného kráľovstva. Táto daňová právomoc nie je nijako spochybnená okolnosťou, že presunuté straty môžu byť prípadne tiež zohľadnené v Holandsku.

               32

               Preto za takých okolností, o aké ide vo veci samej, nemôže cieľ, ktorým je zabrániť riziku dvojitého zohľadnenia strát, sám osebe umožniť členskému štátu, v ktorom sa stála prevádzkareň nachádza, aby vylúčil zohľadnenie strát z dôvodu, že môžu byť okrem toho zohľadnené v členskom štáte, v ktorom má spoločnosť nerezident svoje sídlo.

               33

               Hostiteľský členský štát, na území ktorého sa nachádza stála prevádzkareň, sa teda nemôže na to, aby odôvodnil svoju právnu úpravu v takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, v každom prípade samostatne odvolávať na riziko dvojitého zohľadnenia strát.

               34

               To isté platí, pokiaľ ide o dôvody uvedené v bodoch 23 až 33 tohto rozsudku, a to vzhľadom na kombináciu cieľov zachovania vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi a zamedzenia dvojitého zohľadnenia strát.

               35

               Z prechádzajúcich úvah vyplýva, že na druhú otázku treba odpovedať tak, že také obmedzenie slobody spoločnosti nerezidenta usadiť sa v inom členskom štáte, ako je to, o ktoré ide vo veci samej, nemôže byť odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu založenými na cieli zamedzenia dvojitého zohľadnenia strát, zachovaní vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi či kombinácii týchto dvoch dôvodov.

         O tretej otázke

               36

               Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.

         O štvrtej otázke

               37

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, aké dôsledky by mal vyvodiť z odpovede na druhú otázku.

               38

               Z ustálenej judikatúry vyplýva, že podľa zásady spolupráce uvedenej v článku 10 ES je každý vnútroštátny súd ako orgán členského štátu, ktorému bolo v rámci jeho právomoci predložené podanie, povinný v plnej miere uplatniť priamo uplatniteľné právo Únie a chrániť práva, ktoré toto právo priznáva jednotlivcom, pričom nesmie uplatniť nijaké ustanovenie vnútroštátneho práva, ktoré by s ním prípadne bolo v rozpore, bez ohľadu na to, či bolo prijaté skôr alebo neskôr než právny predpis Únie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 9. marca 1978, Simmenthal, 106/77, Zb. s. 629, body 16 a 21, ako aj z 19. júna 1990, Factortame a i., C-213/89, Zb. s. I-2433, bod 19).

               39

               V tejto súvislosti je v danom prípade irelevantná okolnosť, že sloboda usadiť sa bola nedôvodne obmedzená v prípade spoločnosti nerezidenta, ktorá má v Spojenom kráľovstve stálu prevádzkareň, a nie v prípade daňovníka, spoločnosti usadenej v Spojenom kráľovstve. Aby bola sloboda usadiť sa účinná, musí v takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, rovnako zahŕňať možnosť daňovníka uplatniť úľavu na dani pre skupinu zo svojho zisku.

               40

               Na štvrtú otázku treba preto odpovedať tak, že v takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, vnútroštátny súd nesmie uplatniť nijaké ustanovenie vnútroštátneho zákona, ktoré je v rozpore s článkom 43 ES.

         O trovách

               41

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 43 ES sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ podľa vnútroštátnej právnej úpravy možnosť presunúť, a to prostredníctvom úľavy na dani pre skupinu a v prospech spoločnosti rezidenta, straty vzniknuté stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte, ktorá patrí spoločnosti nerezidentovi, podlieha podmienke spočívajúcej v nemožnosti zohľadniť tieto straty na účely zahraničnej dane, zatiaľ čo presun strát vzniknutých v tomto členskom štáte spoločnosti rezidentovi nepodlieha nijakej rovnocennej podmienke, ide o obmedzenie slobody spoločnosti nerezidenta usadiť sa v inom členskom štáte.

                           2.

                           Také obmedzenie slobody spoločnosti nerezidenta usadiť sa v inom členskom štáte, ako je to, o ktoré ide vo veci samej, nemôže byť odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu založenými na cieli zamedzenia dvojitého zohľadnenia strát, zachovaní vyváženého rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi či kombinácii týchto dvoch dôvodov.

                           3.

                           V takej situácii, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, vnútroštátny súd nesmie uplatniť nijaké ustanovenie vnútroštátneho zákona, ktoré je v rozpore s článkom 43 ES.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 22. apríla 2010.#Vera Mattner proti Finanzamt Velbert.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Düsseldorf - Nemecko.#Voľný pohyb kapitálu - Články 56 ES a 58 ES - Daň z darovania - Zastavaný pozemok - Právo na nezdaniteľnú sumu z vymeriavacieho základu - Rozdielne zaobchádzanie s rezidentmi a nerezidentmi.#Vec C-510/08.

text:
      Vec C‑510/08
      Vera Mattner
      proti
      Finanzamt Velbert
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Düsseldorf)
      „Voľný pohyb kapitálu – Články 56 ES a 58 ES – Daň z darovania – Zastavaný pozemok – Právo na nezdaniteľnú sumu z vymeriavacieho základu – Rozdielne zaobchádzanie s rezidentmi a nerezidentmi“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daň z darovania
      (Články 56 ES a 58 ES)
      Ustanovenia článku 56 ES v spojení s článkom 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského
         štátu, ktorá v súvislosti s výpočtom dane z darovania stanovuje, že ak darca a obdarovaný majú v čase darovania bydlisko v inom
         členskom štáte, nezdaniteľná suma z vymeriavacieho základu v prípade darovania nehnuteľnosti nachádzajúcej sa na území tohto
         štátu je nižšia než nezdaniteľná suma, ktorá by sa uplatnila v prípade, že aspoň jeden z nich by v rovnakom čase mal bydlisko
         v prvom členskom štáte.

      Keďže totiž uvedená vnútroštátna právna úprava podmieňuje uplatnenie nezdaniteľnej sumy na vymeriavací základ bydliskom darcu
         a obdarovaného v čase darovania, vyššia daňová záťaž, ktorej v dôsledku toho podlieha darovanie medzi nerezidentmi, predstavuje
         obmedzenie voľného pohybu kapitálu.

      Tento rozdiel v zaobchádzaní nemôže byť odôvodnený dôvodom, že sa týka objektívne odlišných situácií. Ak vnútroštátna právna
         úprava kladie na účely zdanenia nehnuteľného majetku nadobudnutého darovaním a nachádzajúceho sa v dotknutom členskom štáte
         na rovnakú úroveň na jednej strane obdarovaných nerezidentov, ktorí nadobudli tento majetok od darcu nerezidenta, a na druhej
         strane obdarovaných nerezidentov alebo rezidentov, ktorí nadobudli takýto majetok od darcu rezidenta, ako aj obdarovaných
         rezidentov, ktorí nadobudli rovnaký majetok od darcu nerezidenta, nemôže v rámci toho istého zdanenia zaobchádzať s týmito
         obdarovanými odlišne, pokiaľ ide o uplatnenie nezdaniteľnej sumy na vymeriavací základ pri tomto nehnuteľnom majetku bez toho,
         aby nedošlo k porušeniu práva Únie. Medzi týmito dvoma kategóriami osôb, vzhľadom na spôsob a podmienky výberu dane z darovania,
         totiž neexistuje žiaden objektívny rozdiel v situácii, ktorý by mohol odôvodniť rozdielne zaobchádzanie.

      V každom prípade členský štát, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom darovania, sa nemôže na odôvodnenie
         obmedzenia voľného pohybu kapitálu vyplývajúceho z jeho vlastnej právnej úpravy dovolávať existencie možnosti, nezávislej
         od jeho vôle, že iný členský štát, akým je členský štát, v ktorom majú darca a obdarovaný bydlisko v čase darovania, poskytne
         obdarovanému rovnakú nezdaniteľnú sumu, ktorá by mohla úplne alebo čiastočne vykompenzovať ujmu, ktorá bola obdarovanému spôsobená
         z dôvodu nižšej nezdaniteľnej sumy uplatnenej pri výpočte dane z darovania v prvom členskom štáte. Uvedené platí o to viac,
         ak členský štát, v ktorom má darca a obdarovaný bydlisko, uplatňuje nižšiu nezdaniteľnú sumu, než je suma poskytovaná členským
         štátom, na ktorého území sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom darovania, alebo stanovuje vyššiu hodnotu tohto
         majetku v porovnaní s hodnotou určenou v poslednom uvedenom štáte.

      Okrem toho riziko obchádzania daňových ustanovení upravujúcich dedenie tým spôsobom, že uskutočnia súčasne niekoľko darovaní
         alebo prevedú celý majetok určitej osoby niekoľkými časovo na seba nadväzujúcimi darovaniami, pokiaľ je toto riziko čisto
         hypotetické, nemôže odôvodniť obmedzenie nezdaniteľnej sumy, ktorá sa uplatní na vymeriavací základ. Pokiaľ ide o neskoršie
         darovania, treba konštatovať, že hoci sa členský štát, na ktorého území sa nachádza nehnuteľnosť, ktorá je predmetom darovania,
         nepochybne smie uistiť, že sa daňové ustanovenia týkajúce sa dedenia neobchádzajú prostredníctvom postupného darovania medzi
         tými istými osobami, riziko obchádzania uplatňované vo veci samej v súvislosti s darovaniami medzi osobami, ktoré nemajú bydlisko
         v tomto členskom štáte, je rovnako veľké aj pri darovaniach zahrnujúcich rezidenta. Keďže na zabránenie takéhoto postupného
         darovania nestanovuje vnútroštátna právna úprava, pokiaľ ide o darovania zahŕňajúce rezidenta, uplatnenie zníženej nezdaniteľnej
         sumy, ale stanovuje iba, že u takýchto darovaní sa stanovená nezdaniteľná suma odpočíta v plnej výške len raz z vymeriavacieho
         základu vyplývajúceho zo súčtu príslušných darovaní, uplatnenie zníženej nezdaniteľnej sumy v prípade, keď ide o darovanie
         medzi osobami, ktoré nie sú rezidentmi, nemožno považovať za vhodný prostriedok na dosiahnutie cieľa sledovaného touto právnou
         úpravou.

      Sporná právna úprava nemôže byť ani odôvodnená potrebou zachovať koherenciu vnútroštátneho daňového systému, keďže daňová
         výhoda založená na fakte, že v členskom štáte, na ktorého území sa nachádza nehnuteľnosť, ktorá je predmetom darovania, sa
         nezdaniteľná suma v plnej výške odpočíta z vymeriavacieho základu v prípade, že toto darovanie zahŕňa minimálne jedného rezidenta
         tohto štátu, nie je v tomto štáte kompenzovaná nijakou daňovou záťažou vzťahujúcou sa na daň z darovania.

      (pozri body 28, 35, 38, 42, 44, 46, 48 – 51, 54 – 56 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 22. apríla 2010 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Články 56 ES a 58 ES – Daň z darovania – Zastavaný pozemok – Právo na nezdaniteľnú sumu z vymeriavacieho základu – Rozdielne zaobchádzanie s rezidentmi a nerezidentmi“
      Vo veci C‑510/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Düsseldorf
         (Nemecko) zo 14. novembra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 24. novembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Vera Mattner
      proti
      Finanzamt Velbert,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia P. Lindh, A. Rosas, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh (spravodajca),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. februára 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Finanzamt Velbert, v zastúpení: F.‑D. Rilinger a G. Köhler, splnomocnení zástupcovia,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a W. Mölls, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 39 ES, 43 ES, 56 ES a 58 ES týkajúcich sa najmä voľného pohybu
         pracovníkov, slobody usadiť sa a voľného pohybu kapitálu.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi V. Mattnerovou a Finanzamtom Velbert (ďalej len „Finanzamt“) vo veci výpočtu dane
         z darovania z titulu darovania zastavaného pozemku nachádzajúceho sa v Nemecku.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Podľa článku 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou
         zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10):

      „1.      Bez toho, aby tým boli dotknuté nasledujúce ustanovenia, musia členské štáty odstrániť obmedzenia pohybu kapitálu platné pre
         tuzemcov členských štátov. Aby sa zjednodušilo vykonávanie tejto smernice, pohyb kapitálu sa klasifikuje v súlade s nomenklatúrou
         v prílohe I.

      2.      Prevody v súvislosti s pohybom kapitálu sa uskutočňujú za rovnakých devízových podmienok ako platby týkajúce sa bežných transakcií.“
      4        K pohybom kapitálu uvedeným v prílohe I smernice 88/361 v zmysle rubriky XI tejto prílohy patrí pohyb kapitálu osobnej povahy,
         ktorý zahŕňa predovšetkým dary a dary pre prípad úmrtia.

       Vnútroštátna právna úprava
      5        Zákon o dani z dedičstva a darovania (Erbschaftsteuer- und Schenkungsteuergesetz), v znení uverejnenom 27. februára 1997 (BGBl. 1997 I,
         s. 378), naposledy zmenenom a doplnenom zákonom z 10. októbra 2007 (BGBl. 2007 I, s. 2332), uplatniteľnom v čase skutkového
         stavu vo veci samej (ďalej len „ErbStG“), stanovuje:

      „§ 1:      Zdaniteľné plnenia

      1.      Dani z dedičstva (dani z darovania) podliehajú
      (1)      nadobudnutia v prípade smrti;
      (2)      darovania medzi žijúcimi;
      (3)      …
      2.      Pokiaľ nie je určené inak, platia predpisy tohto zákona o nadobudnutí v prípade smrti aj v prípade darovania…
      § 2:      Osobná daňová povinnosť

      1.      Daňová povinnosť vzniká
      (1)      v prípadoch uvedených v § 1 ods. 1 bodoch 1 až 3, keď poručiteľ v čase svojej smrti, darca v čase vykonania darovania alebo
         nadobúdateľ v čase vzniku dane je rezidentom v súvislosti s pripadnutím celého majetku.

      Za rezidentov sa považujú:
      a)      fyzické osoby, ktoré majú na vnútroštátnom území bydlisko alebo obvyklý pobyt;
      b)      nemeckí štátni príslušníci, ktorí sa v zahraničí nezdržiavali dlhodobo viac než 5 rokov bez toho, aby mali bydlisko v Nemecku.
      …
      (3)      vo všetkých ostatných prípadoch pripadnutia majetku pozostávajúceho z vnútroštátneho majetku v zmysle § 121 [zákona o ohodnocovaní
         (Bewertungsgesetz), ďalej len ,BewG‘].

      …
      § 14:          Zohľadnenie skorších nadobudnutí majetku

      Viaceré majetkové výhody, ktoré počas desiatich rokov pripadli tej istej osobe, sa sčítajú tak, že k poslednému nadobudnutiu
         sa pripočítajú skoršie nadobudnutia podľa ich skoršej hodnoty. Od dane z celkovej sumy sa odpočíta daň, ktorá by bola vyrubená
         za skoršie nadobudnutia majetku na základe osobnej situácie nadobúdateľa a podľa predpisov platných v čase posledného nadobudnutia.
         Namiesto dane uvedenej v druhej vete sa odpočíta daň, ktorá bola skutočne zaplatená za skoršie nadobudnutia zahrnuté do celkového
         súčtu, pokiaľ je táto daň vyššia. …

      § 15:          Daňové triedy

      1.      Na základe osobného vzťahu nadobúdateľa k poručiteľovi alebo darcovi sa rozlišujú nasledujúce tri daňové triedy:
      Daňová trieda I:
      (1)      …
      (2)      vlastné deti a nevlastné deti…
      …
      § 16:          Nezdaniteľné sumy

      1.      Od dane je v prípadoch uvedených v § 2 ods. 1 bode 1 oslobodené nadobudnutie majetku
      (1)      …
      (2)      zo strany detí v zmysle daňovej triedy I bodu 2 do výšky 205 000 eur.
      2.      Namiesto nezdaniteľnej sumy uvedenej v odseku 1 sa v prípadoch vymenovaných v § 2 ods. 1 bode 3 uplatní nezdaniteľná suma
         vo výške 1 100 eur.

      …
      § 19:          Daňové sadzby

      1.      Dane sa vyrubujú na základe nasledujúcich percentuálnych sadzieb:

               Hodnota nadobudnutého majetku podliehajúceho dani

               Percentuálna sadzba v daňovej triede

                      I                ...                    ...

               do   52 000 eur vrátane

                      7               ...                    ...

               do 256 000 eur vrátane

                    11               ...                    ...

               …“
      6        § 121 BewG v znení uverejnenom 1. februára 1991 (BGBl. 1991 I, s. 230), naposledy zmenený a doplnený zákonom z 13. decembra
         2006 (BGBl. 2006 I, s. 2378), s názvom „Tuzemský majetok“ stanovuje:

      „Tuzemským majetkom je:
      …
      2.      nehnuteľný majetok nachádzajúci sa v Nemecku;
      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      7        Notársky overenou zmluvou z 23. mája 2007 V. Mattner, nemecká štátna príslušníčka, ktorá viac než 35 rokov býva v Holandsku,
         nadobudla darovaním zo strany matky, ktorá je tiež nemeckou štátnou príslušníčkou bývajúcou viac než 50 rokov v Holandsku,
         zastavaný pozemok nachádzajúci sa v Düsseldorfe (Nemecko) v hodnote 255 000 eur.

      8        Platobným výmerom s dátumom 24. januára 2008 Finanzamt vyrubil V. Mattner daň z darovania vo výške 27 929 eur z titulu nadobudnutého
         daru. Táto suma bola vypočítaná odpočítaním nezdaniteľnej sumy 1 100 eur od hodnoty zastavaného pozemku a uplatnením daňovej
         sadzby vo výške 11 % na zistený vymeriavací základ.

      9        Rozhodnutím z 23. mája 2008 Finanzamt zamietol námietku, ktorú V. Mattner podala proti tomuto platobnému výmeru.

      10      V. Mattner podala na Finanzgericht Düsseldorf žalobu, ktorou sa domáha uplatnenia nezdaniteľnej sumy vo výške 205 000 eur,
         ktorá sa uplatňuje pri darovaniach deťom, pokiaľ darca alebo obdarovaný má v čase darovania bydlisko v tuzemsku.

      11      Vnútroštátny súd sa domnieva, že § 16 ods. 2 ErbStG obmedzuje voľný pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES, pretože výška
         daňového zvýhodnenia závisí od bydliska darcu alebo obdarovaného. Ak by vo veci predloženej tomuto súdu mala V. Mattner alebo
         jej matka bydlisko v Nemecku, mala by V. Mattner nárok na nezdaniteľnú sumu vo výške 205 000 eur v zmysle § 16 ods. 1 bodu
         2 a v dôsledku toho by sa vymeriavací základ znížil len na 50 000 eur a na základe sadzby 7 % uplatnenej podľa § 19 ods. 1
         ErbStG by bola vyrubená daň vo výške 3 500 eur, a nie vo výške 27 929 eur.

      12      Tento súd pochybuje, že toto obmedzenie voľného pohybu kapitálu je odôvodnené, pretože situácia zdaniteľnej osoby podliehajúcej
         v Nemecku neobmedzenej daňovej povinnosti, ktorá bezodplatne nadobudla pozemok nachádzajúci sa na nemeckom území, a situácia
         zdaniteľnej osoby podliehajúcej v tom istom členskom štáte obmedzenej daňovej povinnosti, ktorá takisto bezodplatne nadobudla
         pozemok, je objektívne zrovnateľná.

      13      V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že Bundesfinanzhof síce rozsudkom z 21. septembra 2005 rozhodol, že v zásade medzi
         daňovníkmi podliehajúcimi dani z dedičstva neobmedzene a daňovníkmi podliehajúcimi dani z dedičstva obmedzene existujú také
         výrazné rozdiely, že vnútroštátny zákonodarca v súvislosti s poskytovaním nezdaniteľnej sumy, na ktorú majú nárok, nie je
         povinný zaobchádzať s týmito dvomi kategóriami zdaniteľných osôb rovnako. Zatiaľ čo u prvej kategórie daňovníkov podlieha
         dedičskej dani celý nadobúdaný majetok, u druhej kategórie podlieha dani len „majetok nachádzajúci sa na vnútroštátnom území“
         vymedzený v § 121 BewG. Vymeriavací základ, na ktorý sa uplatní nezdaniteľná suma, teda je značne rozdielny v závislosti od
         toho, či ide o neobmedzenú alebo obmedzenú daňovú povinnosť.

      14      Vnútroštátny súd však pochybuje, či sa tieto úvahy uplatnia aj na daň z darovania, pretože v tomto prípade dani podlieha len
         darovaný majetok a vymeriavací základ nie je odlišný u daňovníkov, ktorí podliehajú dani neobmedzene alebo obmedzene. Tento
         súd sa domnieva, že nie je očividné, či by rozdielne zaobchádzanie s daňovníkmi, ktorí podliehajú dani neobmedzene alebo obmedzene,
         mohlo byť odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

      15      Okrem toho sa vnútroštátny súd pýta, či § 16 ods. 2 ErbStG je zlučiteľný s článkami 39 ES a 43 ES, pretože dôsledky daňovej
         právnej úpravy v oblasti dane z darovania sú jedným z aspektov, ktoré by štátny príslušník členského štátu mal zohľadniť pri
         rozhodovaní o uplatnení slobody, ktorú mu Zmluva ES priznáva.

      16      Za týchto okolností Finanzgericht Düsseldorf rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Je potrebné články 39 ES a 43 ES, ako aj článok 56 ES v spojení s článkom 58 ES vykladať tak, že bránia vnútroštátnej právnej
         úprave členského štátu týkajúcej sa dane z darovania, ktorá v prípade, keď pozemok nachádzajúci sa na vnútroštátnom území
         nadobúda do vlastníctva osoba, ktorá nemá na území daného štátu bydlisko, stanovuje nezdaniteľnú sumu len vo výške 1 100 eur,
         zatiaľ čo pri darovaní toho istého pozemku by sa poskytla nezdaniteľná suma 205 000 eur v prípade, keď by darca alebo obdarovaný
         mal v čase uskutočnenia darovania bydlisko na vnútroštátnom území dotknutého členského štátu?“

       O prejudiciálnej otázke
      17      Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 39 ES, 43 ES, 56 ES a 58 ES majú vykladať v tom zmysle, že
         bránia takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá v súvislosti s výpočtom dane z darovania stanovuje,
         že ak darca a obdarovaný majú v čase darovania bydlisko v inom členskom štáte, nezdaniteľná suma z vymeriavacieho základu
         v prípade darovania nehnuteľnosti nachádzajúcej sa na území tohto štátu je nižšia než nezdaniteľná suma, ktorá by sa uplatnila
         v prípade, že aspoň jeden z nich by v rovnakom čase mal bydlisko v členskom štáte, v ktorom leží nehnuteľnosť.

      18      Podľa ustálenej judikatúry článok 56 ods. 1 ES vo všeobecnosti zakazuje obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi
         (rozsudky z 11. septembra 2008, Eckelkamp a i., C‑11/07, Zb. s. I‑6845, bod 37; Arens‑Sikken, C‑43/07, Zb. s. I‑6887, bod
         28, a z 12. februára 2009, Block, C‑67/08, Zb. s. I‑883, bod 18).

      19      Keďže Zmluva neobsahuje definíciu pojmu „pohyb kapitálu“ v zmysle článku 56 ods. 1 ES, Súdny dvor v minulosti uznal indikatívnu
         hodnotu nomenklatúry obsiahnutej v prílohe I smernice 88/361, aj keď táto smernica bola prijatá na základe článku 69 a článku
         70 ods. 1 Zmluvy EHS (teraz článok 69 a článok 70 ods. 1 Zmluvy ES, zrušené Amsterdamskou zmluvou), pričom podľa úvodu tejto
         nomenklatúry nemá zoznam, ktorý obsahuje, taxatívnu povahu (pozri najmä rozsudok z 23. februára 2006, van Hilten-van der Heijden,
         C‑513/03, Zb. s. I‑1957, bod 39, ako aj rozsudky Eckelkamp a i., už citovaný, bod 38; Arens‑Sikken, už citovaný, bod 29, a Block,
         už citovaný, bod 19). Dary a dary v prípade úmrtia sa pritom nachádzajú v bode XI prílohy I smernice 88/361 s názvom „Pohyby
         kapitálu osobnej povahy“ (rozsudok z 27. januára 2009, Persche, C‑318/07, Zb. s. I‑359, bod 24).

      20      Rovnako ako pri dani z dedičstva, pri ktorom prechádza majetok poručiteľa na jednu alebo niekoľko osôb a ktoré patrí do tejto
         časti uvedenej prílohy I (pozri najmä rozsudky zo 17. januára 2008, Jäger, C‑256/06, Zb. s. I‑123, bod 25; Eckelkamp a i.,
         už citovaný, bod 39; Arens-Sikken, už citovaný, bod 30; Block, už citovaný, bod 20, ako aj z 15. októbra 2009, Busley a Cibrian
         Fernandez, C‑35/08, Zb. s. I‑9807, bod 18), sa teda na daňové zaobchádzanie s darmi, či už sú to peniaze, hnuteľné alebo nehnuteľné
         veci, vzťahujú ustanovenia Zmluvy týkajúce sa pohybu kapitálu s výnimkou prípadov, keď podstatné prvky týchto transakcií sú
         obmedzené na jediný členský štát (pozri v tomto zmysle rozsudok Persche, už citovaný, bod 27).

      21      Situáciu, keď osoba bývajúca v Holandsku daruje pozemok nachádzajúci sa v Nemecku inej osobe, ktorá má takisto bydlisko v Holandsku,
         nemožno považovať za čisto vnútroštátnu situáciu.

      22      V dôsledku toho sporné darovanie je transakciou spadajúcou pod voľný pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES.

      23      Keďže návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje nijakú skutočnosť, ktorá by sa týkala voľného pohybu pracovníkov
         alebo slobody usadiť sa, nie je potrebné skúmať uplatniteľnosť článkov 39 ES a 43 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Busley
         a Cibrian Fernandez, už citovaný, bod 19).

      24      Najskôr sa musí preskúmať, či vnútroštátna právna úprava sporná vo veci samej predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu,
         ako to tvrdí V. Mattner v konaní vo veci samej a ako to uvádza Komisia Európskych spoločenstiev v písomných pripomienkach
         predložených Súdnemu dvoru.

      25      V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa dedenia vyplýva, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré určujú hodnotu
         nehnuteľného majetku na účely výpočtu sumy dane splatnej v prípade nadobudnutia darovaním, môžu byť nielen schopné odrádzať
         od kúpy nehnuteľností nachádzajúcich sa v predmetnom členskom štáte, ale ich účinkom môže tiež byť zníženie hodnoty daru osoby
         s bydliskom v členskom štáte odlišnom od štátu, kde sa nachádza uvedený majetok (pozri v tomto zmysle rozsudky Jäger, už citovaný,
         bod 30; Eckelkamp a i., už citovaný, bod 43, ako aj Arens-Sikken, už citovaný, bod 36).

      26      Pokiaľ ide o darovania, z tej istej judikatúry vyplýva, že opatrenia zakázané článkom 56 ods. 1 ES z dôvodu, že sú obmedzeniami
         pohybu kapitálu, zahŕňajú opatrenia, ktorých účinkom je zníženie hodnoty daru osoby s bydliskom v štáte odlišnom od členského
         štátu, na ktorého území sa nachádza predmetný majetok a ktorý zdaňuje darovanie predmetného majetku (pozri analogicky rozsudky
         van Hilten-van der Heijden, už citovaný, bod 44; Jäger, už citovaný, bod 31; Eckelkamp a i., už citovaný, bod 44; Arens-Sikken,
         už citovaný, bod 37, ako aj Block, už citovaný, bod 24).

      27      Keďže v tomto prípade vnútroštátne ustanovenia, o aké ide vo veci samej, stanovujú, že ak pri darovaní, ktoré zahŕňa nehnuteľný
         majetok nachádzajúci sa na území Spolkovej republiky Nemecko, má darca alebo obdarovaný bydlisko v inom členskom štáte, je
         nezdaniteľná suma z vymeriavacieho základu nižšia než nezdaniteľná suma, ktorá by sa uplatnila, ak by jeden z nich mal bydlisko
         na nemeckom území, a v dôsledku toho prvá kategória darovaní podlieha vyššej dani z darovania, než je daň z darovania vyrubená
         pri druhej kategórii darovaní, vedie to k obmedzeniu pohybu kapitálu tým, že znižujú hodnotu darovania, ktoré zahŕňa taký
         majetok (pozri analogicky rozsudok Eckelkamp a i., už citovaný, bod 45).

      28      Ak totiž tieto ustanovenia uplatnenie nezdaniteľnej sumy na vymeriavací základ podmieňujú bydliskom darcu a obdarovaného v čase
         darovania, vyššia daňová záťaž, ktorej v dôsledku toho podlieha darovanie medzi nerezidentmi, predstavuje obmedzenie voľného
         pohybu kapitálu (pozri analogicky rozsudok Eckelkamp a i., už citovaný, bod 46).

      29      Následne treba preskúmať, či konštatované obmedzenie voľného pohybu kapitálu môže byť odôvodnené z hľadiska ustanovení Zmluvy.

      30      Finanzamt a nemecká vláda v podstate tvrdia, že darovanie uskutočnené medzi darcom a obdarovaným, ktorí sú nerezidentmi, je
         objektívne odlišné od darovania, pri ktorom darca alebo obdarovaný je rezidentom. Zatiaľ čo v prvej situácii obdarovaný podlieha
         v Nemecku obmedzenej daňovej povinnosti len v súvislosti s majetkom nachádzajúcim sa v tomto členskom štáte, v druhej situácii
         podlieha neobmedzenej daňovej povinnosti vzťahujúcej sa na celý nadobúdaný majetok bez ohľadu na to, kde sa majetok nachádza.
         Podľa rozsudku zo 14. februára 1995, Schumacker (C‑279/93, Zb. s. I‑225), takéto rozdielne zaobchádzanie nie je diskrimináciou
         v zmysle článkov 56 ES a 58 ES, pretože je v zásade vecou členského štátu, na ktorého území vzniká neobmedzená daňová povinnosť,
         aby podrobne posúdil osobnú situáciu zdaniteľnej osoby.

      31      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 58 ods. 1 písm. a) ES článkom 56 ES nie sú „dotknuté práva členských
         štátov uplatňovať príslušné ustanovenia ich daňových zákonov, ktoré rozlišujú daňových poplatníkov podľa miesta bydliska alebo
         podľa miesta, kde investovali kapitál“.

      32      Toto ustanovenie článku 58 ES musí byť ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu vykladané striktne. Preto ho
         nemožno vykladať v tom zmysle, že akákoľvek daňová právna úprava rozlišujúca medzi daňovníkmi v závislosti od miesta, kde
         majú bydlisko, alebo od členského štátu, v ktorom investujú svoj kapitál, je automaticky zlučiteľná so Zmluvou (pozri rozsudky
         Jäger, už citovaný, bod 40; Eckelkamp a i., už citovaný, bod 57, ako aj Arens‑Sikken, už citovaný, bod 51).

      33      Výnimka stanovená v článku 58 ods. 1 písm. a) ES je totiž sama obmedzená článkom 58 ods. 3 ES, ktorý stanovuje, že vnútroštátne
         ustanovenia uvedené v odseku 1 „nesmú byť prostriedkom na svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu
         kapitálu a platieb vymedzených v článku 56“.

      34      Preto je potrebné rozlišovať medzi nerovnosťou zaobchádzania povolenou podľa článku 58 ods. 1 písm. a) ES a svojvoľnou diskrimináciou
         zakázanou podľa odseku 3 rovnakého článku. Z judikatúry pritom vyplýva, že na to, aby vnútroštátna daňová právna úprava, o akú
         ide vo veci samej, ktorá pri výpočte dane z darovania stanovuje rozdiel vo výške nezdaniteľnej sumy uplatňovanej na vymeriavací
         základ pri nehnuteľnom majetku, ktorý sa nachádza na území dotknutého členského štátu, podľa toho, či darca alebo obdarovaný
         mal v čase darovania bydlisko v tomto členskom štáte alebo obaja mali bydlisko v inom členskom štáte, mohla byť považovaná
         za zlučiteľnú s ustanoveniami Zmluvy o voľnom pohybe kapitálu, je nevyhnutné, aby sa rozdielne zaobchádzanie týkalo situácií,
         ktoré nie sú objektívne porovnateľné, alebo bolo odôvodnené naliehavým dôvodom všeobecného záujmu. Okrem toho, aby mohlo byť
         rozdielne zaobchádzanie s oboma kategóriami darovaní odôvodnené, nesmie ísť nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         cieľa sledovaného spornou právnou úpravou (pozri rozsudky zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 29;
         Eckelkamp a i., už citovaný, body 58 a 59, ako aj Arens‑Sikken, už citovaný, body 52 a 53).

      35      V tejto súvislosti treba konštatovať, že na rozdiel od tvrdení Finanzamtu a nemeckej vlády tento rozdiel v zaobchádzaní nemôže
         byť odôvodnený dôvodom, že sa týka objektívne odlišných situácií.

      36      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru totiž vyplýva, že výška dane z darovania vyrubená za majetok nachádzajúci sa v Nemecku
         sa podľa ErbStG vypočíta na základe hodnoty tohto nehnuteľného majetku a eventuálneho rodinného vzťahu medzi darcom a obdarovaným.
         Ani prvé, ani druhé kritérium nezávisí od bydliska darcu alebo obdarovaného. Pokiaľ ide teda o výšku dane z darovania splatnej
         z titulu nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Nemecku, ktoré je predmetom darovania, nemôže existovať nijaký objektívny dôvod,
         ktorý by odôvodňoval rozdielne daňové zaobchádzanie na jednej strane v situácii osôb, ktoré nemajú bydlisko v tomto členskom
         štáte, a na druhej strane v situácii, keď aspoň jedna z nich má bydlisko v tomto štáte. V dôsledku toho je situácia V. Mattnerovej
         porovnateľná so situáciou ostatných obdarovaných, ktorým rodinný príslušník bývajúci na nemeckom území daruje nehnuteľnosť
         nachádzajúcu sa v Nemecku, ako aj so situáciou obdarovaného bývajúceho v Nemecku, ktorý nadobudne majetok od osoby, ktorá
         v Nemecku nebýva (pozri v tomto zmysle rozsudky Jäger, už citovaný, bod 44; Eckelkamp a i., už citovaný, bod 61, ako aj Arens‑Sikken,
         už citovaný, bod 55).

      37      Nemecká právna úprava v zásade jednak príjemcu daru v rámci darovania medzi nerezidentmi a jednak príjemcu daru v rámci darovania
         medzi rezidentom a nerezidentom považuje na účely výberu dane z darovania za nehnuteľnosti nachádzajúce sa v Nemecku za zdaniteľné
         osoby. Len vo vzťahu k nezdaniteľnej sume uplatňovanej na vymeriavací základ zaobchádza táto právna úprava na účely výpočtu
         dane z darovania pri nehnuteľnostiach nachádzajúcich sa v Nemecku rozdielne s darmi medzi nerezidentmi a s darmi zahrnujúcimi
         rezidenta. Naopak triedy a daňové sadzby upravené v § 15 a § 19 ErbStG sa určujú podľa pravidiel, ktoré sú rovnaké pre obe
         kategórie darovaní (pozri analogicky rozsudky Eckelkamp a i., už citovaný, bod 62, ako aj Arens-Sikken, už citovaný, bod 56).

      38      Ak vnútroštátna právna úprava kladie na účely zdanenia nehnuteľného majetku nadobudnutého darovaním a nachádzajúceho sa v dotknutom
         členskom štáte na rovnakú úroveň na jednej strane obdarovaných nerezidentov, ktorí nadobudli tento majetok od darcu nerezidenta,
         a na druhej strane obdarovaných nerezidentov alebo rezidentov, ktorí nadobudli takýto majetok od darcu rezidenta, ako aj obdarovaných
         rezidentov, ktorí nadobudli rovnaký majetok od darcu nerezidenta, nemôže v rámci toho istého zdanenia zaobchádzať s týmito
         obdarovanými odlišne, pokiaľ ide o uplatnenie nezdaniteľnej sumy na vymeriavací základ pri tomto nehnuteľnom majetku bez toho,
         aby nedošlo k porušeniu práva Únie. Vnútroštátny zákonodarca totiž tým, že zaobchádzal s darovaniami v týchto dvoch kategóriách
         osôb rovnakým spôsobom s výnimkou nezdaniteľnej sumy priznanej obdarovanému, pripustil, že vzhľadom na spôsob a podmienky
         výberu dane z darovania medzi nimi neexistuje žiaden objektívny rozdiel v situácii, ktorý by mohol odôvodniť rozdielne zaobchádzanie
         (pozri analogicky rozsudky Eckelkamp a i., už citovaný, bod 63, ako aj Arens-Sikken, už citovaný, bod 57).

      39      Napokon treba preskúmať, či obmedzenie voľného pohybu kapitálu vyplývajúce z právnej úpravy spornej vo veci samej možno objektívne
         odôvodniť naliehavým dôvodom všeobecného záujmu.

      40      Po prvé Finanzamt tvrdí, že ak by ErbStG stanovil, že v takej veci, o akú ide vo veci samej, sa uplatní rovnaká nezdaniteľná
         suma pri darovaniach medzi nerezidentmi, ako aj pri darovaniach zahrnujúcich aspoň jedného rezidenta, mohla by V. Mattner
         požívať rovnaké daňové výhody v členskom štáte bydliska, v ktorom má neobmedzenú daňovú povinnosť, a tým by mohla kumulovať
         nezdaniteľné sumy.

      41      V tomto ohľade treba pripomenúť, že Súdny dvor v rámci svojej judikatúry týkajúcej sa voľného pohybu kapitálu a daní z dedičstva
         uviedol, že štátneho príslušníka členského štátu nemožno zbaviť práva dovolávať sa ustanovení Zmluvy z dôvodu, že má prospech
         z daňových výhod, ktoré mu legálne poskytujú normy platné v inom členskom štáte, než je štát, kde má bydlisko (rozsudky z 11. decembra
         2003, Barbier, C‑364/01, Zb. s. I‑15013, bod 71, ako aj Eckelkamp a i., už citovaný, bod 66).

      42      V každom prípade členský štát, kde sa nachádza nehnuteľný majetok, ktorý je predmetom darovania, sa nemôže na odôvodnenie
         obmedzenia voľného pohybu kapitálu vyplývajúceho z jeho vlastnej právnej úpravy dovolávať existencie možnosti, nezávislej
         od jeho vôle, že iný členský štát, akým je členský štát, v ktorom majú darca a obdarovaný bydlisko v čase darovania, poskytne
         obdarovanému rovnakú nezdaniteľnú sumu, ktorá by mohla úplne alebo čiastočne vykompenzovať ujmu, ktorá bola obdarovanému spôsobená
         z dôvodu nižšej nezdaniteľnej sumy uplatnenej pri výpočte dane z darovania v prvom členskom štáte (pozri analogicky rozsudky
         Eckelkamp a i., už citovaný, bod 68, ako aj Arens-Sikken, už citovaný, bod 65).

      43      Členský štát sa totiž nemôže odvolávať na existenciu výhody, ktorú jednostranne priznáva iný členský štát, v prejednávanej
         veci členský štát, v ktorom býva darca a obdarovaný, aby sa tak vyhol povinnostiam, ktoré mu vyplývajú zo Zmluvy, najmä z jej
         ustanovení týkajúcich sa voľného pohybu kapitálu (pozri rozsudky Eckelkamp a i., už citovaný, bod 69, a Arens-Sikken, už citovaný,
         bod 66).

      44      Uvedené platí o to viac, ak, ako nemecká vláda uviedla na pojednávaní, členský štát, v ktorom má darca a obdarovaný bydlisko,
         uplatňuje nižšiu nezdaniteľnú sumu, než je suma poskytovaná členským štátom, na ktorého území sa nachádza nehnuteľný majetok,
         ktorý je predmetom darovania, alebo stanovuje vyššiu hodnotu tohto majetku v porovnaní s hodnotou určenou v poslednom uvedenom
         štáte.

      45      Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že sporná vnútroštátna právna úprava pri výpočte dane z darovania úplne a jednoznačne
         vylučuje poskytnutie nezdaniteľnej sumy v plnej výške, ak darca alebo obdarovaný nemajú bydlisko v členskom štáte, na ktorého
         území sa nachádza nehnuteľnosť, ktorá je predmetom darovania, bez zohľadnenia poskytnutia prípadnej obdobnej nezdaniteľnej
         sumy v inom členskom štáte, v ktorom má darca a obdarovaný bydlisko, a bez zohľadnenia spôsobu určenia hodnoty tejto nehnuteľnosti
         v poslednom uvedenom členskom štáte.

      46      Po druhé Finanzamt a nemecká vláda tvrdia, že sporná vnútroštátna právna úprava tým, že zaobchádza v zásade rovnako s dedením
         a darovaním, má zabrániť tomu, aby dotknuté osoby mali možnosť obchádzať daňové ustanovenia upravujúce dedenie tým spôsobom,
         že uskutočnia súčasne niekoľko darovaní alebo prevedú celý majetok určitej osoby niekoľkými časovo na seba nadväzujúcimi darovaniami.
         Uvedené je predovšetkým cieľom ustanovení § 14 ErbStG, ktorý v zásade stanovuje, že darovania uskutočnené medzi tými istými
         osoby v priebehu desiatich rokov sa musia na účely uplatnenia dane z dedičstva a dane z darovania sčítať.

      47      Finanzamt a nemecká vláda zároveň tvrdí, že aj keby sa darovanie vo veci samej týkalo len jednej nehnuteľnosti, je zákonné,
         aby táto právna úprava pri stanovení nezdaniteľnej sumy, ktorá sa uplatní na darovanie medzi nerezidentmi, sa opierala o zásadu,
         podľa ktorej darkyňa v členskom štáte bydliska alebo v iných štátoch ešte vlastní aktíva, ktoré v rovnakom čase previedla
         na V. Mattnerovú alebo ktoré by mohla previesť na dotyčnú neskôr bez toho, aby v Nemecku dotknutý majetok podliehal dani z darovania.
         Neexistuje nijaký dôvod na to, aby taký členský štát ako Spolková republika Nemecko, ktorý uplatňuje právo zdanenia len vo
         vzťahu k jednotlivým aktívam, priznal nezdaniteľnú sumu prispôsobenú prevodu celého majetku. Teda nie tento členský štát,
         ale členský štát, v ktorom majú darkyňa a V. Mattner bydlisko, zohľadní v rámci neobmedzenej daňovej povinnosti osobnú situáciu
         V. Mattnerovej.

      48      Z tohto hľadiska zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nevyplýva, že by vo veci samej V. Mattner počas desiatich rokov pred
         sporným darovaním nadobudla iný majetok od rovnakého darcu a z tohto dôvodu riziko obchádzania, ktoré by mohlo hroziť z predchádzajúcich,
         resp. simultánnych darovaní medzi rovnakými účastníkmi, je čisto hypotetické, a nemôže teda v prejednávanom prípade odôvodniť
         obmedzenie nezdaniteľnej sumy, ktorá sa uplatní na vymeriavací základ.

      49      Okrem toho, pokiaľ ide o neskoršie darovania, treba konštatovať, že hoci sa členský štát, na ktorého území sa nachádza nehnuteľnosť,
         ktorá je predmetom darovania, nepochybne smie uistiť, že sa daňové ustanovenia týkajúce sa dedenia neobchádzajú prostredníctvom
         postupného darovania medzi tými istými osobami, riziko obchádzania uplatňované vo veci samej v súvislosti s darovaniami medzi
         osobami, ktoré nemajú bydlisko v tomto členskom štáte, je rovnako veľké aj pri darovaniach zahrnujúcich rezidenta.

      50      V tejto súvislosti treba uviesť, že § 14 ErbStG, ktorý má zabrániť takýmto postupným darovaniam tým, že sa pri výpočte splatnej
         dane sčítajú všetky darovania uskutočnené počas desiatich rokov, nestanovuje, pokiaľ ide o darovania zahŕňajúce rezidenta,
         uplatnenie zníženej nezdaniteľnej sumy, ale stanovuje iba, že u takýchto darovaní sa stanovená nezdaniteľná suma odpočíta
         v plnej výške len raz z vymeriavacieho základu vyplývajúceho zo súčtu príslušných darovaní.

      51      Z uvedeného vyplýva, že uplatnenie zníženej nezdaniteľnej sumy v zmysle spornej vnútroštátnej právnej úpravy v prípade, keď
         ide o darovanie medzi osobami, ktoré nemajú bydlisko v členskom štáte, v ktorom sa nachádza darovaná nehnuteľnosť, nemožno
         považovať za vhodný prostriedok na dosiahnutie cieľa sledovaného touto právnou úpravou.

      52      Po tretie na pojednávaní sa nemecká vláda odvolávala na potrebu zabezpečiť koherenciu nemeckého daňového systému a v tejto
         súvislosti uviedla, že je logické, že daňové zvýhodnenie formou odpočtu nezdaniteľnej sumy v plnej výške od vymeriavacieho
         základu prináleží pri darovaní len zdaniteľným osobám s neobmedzenou daňovou povinnosťou v členskom štáte, na ktorého území
         sa nachádza nehnuteľnosť, ktorá je predmetom darovania, pretože tento systém tým, že zdaňuje celosvetovo dosiahnuté príjmy,
         je vo všeobecnosti menej výhodný ako systém platný pre zdaniteľné osoby podliehajúce v tom istom štáte obmedzenej daňovej
         povinnosti.

      53      Z tohto hľadiska treba pripomenúť, že z judikatúry Súdneho dvora síce vyplýva, že nevyhnutnosť zachovania koherencie daňového
         systému môže odôvodniť obmedzenie výkonu základných slobôd garantovaných Zmluvou. Na to, aby takéto odôvodnenie mohlo byť
         prípustné, sa vyžaduje priamy vzťah medzi dotknutou daňovou výhodou a kompenzáciou tejto výhody vo forme určitého daňového
         zaťaženia (pozri rozsudky Manninen, už citovaný, bod 42, a zo 17. septembra 2009, Glaxo Wellcome, C‑182/08, Zb. s. I‑8591,
         body 77 a 78).

      54      Vo veci samej stačí konštatovať, že daňová výhoda založená na fakte, že v členskom štáte, na ktorého území sa nachádza nehnuteľnosť,
         ktorá je predmetom darovania, sa nezdaniteľná suma v plnej výške odpočíta z vymeriavacieho základu v prípade, že toto darovanie
         zahŕňa minimálne jedného rezidenta tohto štátu, nie je v tomto štáte kompenzovaná nijakou daňovou záťažou vzťahujúcou sa na
         daň z darovania.

      55      Z uvedeného vyplýva, že právna úprava sporná vo veci samej nemôže byť odôvodnená potrebou zachovať koherenciu nemeckého daňového
         systému.

      56      Na položenú otázku treba odpovedať, že ustanovenia článku 56 ES v spojení s článkom 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že
         bránia takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá v súvislosti s výpočtom dane z darovania stanovuje,
         že ak darca a obdarovaný majú v čase darovania bydlisko v inom členskom štáte, nezdaniteľná suma z vymeriavacieho základu
         v prípade darovania nehnuteľnosti nachádzajúcej sa na území tohto štátu je nižšia než nezdaniteľná suma, ktorá by sa uplatnila
         v prípade, že aspoň jeden z nich by v rovnakom čase mal bydlisko v prvom členskom štáte.

       O trovách
      57      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Ustanovenia článku 56 ES v spojení s článkom 58 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej právnej úprave členského
            štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá v súvislosti s výpočtom dane z darovania stanovuje, že ak darca a obdarovaný majú v čase
            darovania bydlisko v inom členskom štáte, nezdaniteľná suma z vymeriavacieho základu v prípade darovania nehnuteľnosti nachádzajúcej
            sa na území tohto štátu je nižšia než nezdaniteľná suma, ktorá by sa uplatnila v prípade, že aspoň jeden z nich by v rovnakom
            čase mal bydlisko v prvom členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.