Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 1. júna 2016.#Mega Brands International, Luxembourg, Zweigniederlassung Zug proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie MAGNEXT – Skoršia národná slovná ochranná známka MAGNET 4 – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť označení – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-292/12 RENV.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 27. novembra 2014. # Cantina Broglie 1 Srl proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-154/11.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 13. októbra 2011. # Trestné konanie proti Leo Apelt. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Landgericht Baden-Baden - Nemecko. # Smernica 91/439/EHS - Vzájomné uznávanie vodičských preukazov - Odobratie vnútroštátneho vodičského preukazu vydaného členským štátom bydliska a vydanie vodičského preukazu na vozidlá skupiny B a D iným členským štátom - Odmietnutie uznania členským štátom bydliska - Povinnosť byť držiteľom platného preukazu na vozidlá skupiny B v čase vydania preukazu na vozidlá skupiny D. # Vec C-224/10.

text:
      Vec C‑224/10
      Trestné konanie
      proti
      Leovi Apeltovi
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landgericht Baden‑Baden)
      „Smernica 91/439/EHS – Vzájomné uznávanie vodičských preukazov – Odobratie vnútroštátneho vodičského preukazu vydaného členským štátom bydliska a vydanie vodičského preukazu na vozidlá skupiny
         B a D iným členským štátom – Odmietnutie uznania členským štátom bydliska – Povinnosť byť držiteľom platného preukazu na vozidlá skupiny B v čase vydania preukazu na vozidlá skupiny D“

      Abstrakt rozsudku
      Doprava – Cestná doprava – Vodičský preukaz – Smernica 91/439 – Vzájomné uznávanie vodičských preukazov – Dočasné pozastavenie
            vodičského preukazu skupiny B v prvom členskom štáte a následne jeho odobratie – Vodičský preukaz vydaný v druhom členskom
            štáte počas obdobia dočasného pozastavenia vodičského preukazu skupiny B – Nedodržanie podmienky bydliska týmto členským štátom
      [Smernica Rady 91/439, zmenená a doplnená smernicou 2000/56, článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 1 písm. a), článok 7 ods. 1 písm.
            b) a článok 8 ods. 2 a 4]
      Článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 1 písm. a), článok 7 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 o vodičských preukazoch,
         zmenenej a doplnenej smernicou 2000/56, nebránia tomu, aby hostiteľský členský štát odmietol uznať vodičský preukaz na vozidlá
         skupín B a D vydaný iným členským štátom, po prvé, ak bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu udelené vodičské oprávnenie
         na vozidlá skupiny B pri nedodržaní podmienky zvyčajného bydliska, pričom to bolo po tom, ako bol jeho vodičský preukaz vydaný
         v prvom členskom štáte zadržaný políciou tohto prvého členského štátu, ale pred súdnym odobratím vodičského oprávnenia, a po
         druhé, keď bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu udelené vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny D až po prijatí uvedeného
         opatrenia o súdnom odobratí a po uplynutí zákazu vydania nového vodičského preukazu.

      Už samotné nedodržanie podmienky zvyčajného bydliska v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b) smernice 91/439 je totiž spôsobilé
         odôvodniť, aby členský štát odmietal uznať na svojom území vodičský preukaz vydaný iným členským štátom. Navyše, pokiaľ bol
         tento vodičský preukaz získaný počas platnosti opatrenia, ktorým bol preukaz vydaný v prvom členskom štáte pozastavený, a dôvody
         na toto opatrenie, ako aj na uvedené odobratie existovali v čase vydania druhého vodičského preukazu, článok 1 ods. 2 a článok
         8 ods. 2 a 4 tej istej smernice nebránia tomu, aby členský štát odmietal uznať na svojom území vodičské oprávnenie vyplývajúce
         z takéhoto vodičského preukazu.

      Okrem toho zo znenia, ako aj zo štruktúry smernice 91/439 vyplýva, že vodičský preukaz na vozidlá skupiny B predstavuje nevyhnutný
         a predchádzajúci základ získania vodičského preukazu na vozidlá skupiny D. Neumožniť, aby hostiteľský členský štát odmietol
         uznať vodičský preukaz na vozidlá skupiny D vydaný na základe vodičského preukazu na vozidlá skupiny B, ktorý je postihnutý
         vadou odôvodňujúcou jeho neuznanie, by preto bolo v rozpore s cieľom bezpečnosti cestnej premávky uvedenej v prvom a štvrtom
         odôvodnení uvedenej smernice.

      (pozri body 31, 34, 46, 47, 50 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 13. októbra 2011 (*)

      „Smernica 91/439/EHS – Vzájomné uznávanie vodičských preukazov – Odobratie vnútroštátneho vodičského preukazu vydaného členským štátom bydliska a vydanie vodičského preukazu na vozidlá skupiny
         B a D iným členským štátom – Odmietnutie uznania členským štátom bydliska – Povinnosť byť držiteľom platného preukazu na vozidlá skupiny B v čase vydania preukazu na vozidlá skupiny D“

      Vo veci C‑224/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landgericht Baden‑Baden
         (Nemecko) zo 6. mája 2010 a doručený Súdnemu dvoru 10. mája 2010, ktorý súvisí s trestným konaním proti:

      Leovi Apeltovi,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia U. Lõhmus, A. Rosas (spravodajca), A. Ó Caoimh a A. Arabadžiev,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        L. Apelt, v zastúpení: B. Stege, Rechtsanwalt,
      –        Európska komisia, v zastúpení: G. Braun, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. júna 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1, článku 5 ods. 1 písm. a), článku 7 ods. 1 písm. b) a článku
         8 ods. 2 a 4 smernice Rady 91/439/EHS z 29. júla 1991 o vodičských preukazoch (Ú. v. ES L 237, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 317),
         zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 2000/56/ES zo 14. septembra 2000 (Ú. v. ES L 237, s. 45; Mim. vyd. 07/005, s. 88, ďalej
         len „smernica 91/439“), ako aj výkladu článku 11 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/126/ES z 20. decembra 2006
         o vodičských preukazoch (Ú. v. EÚ L 403, s. 18, a korigendum v Ú. v. EÚ L 19, 2009, s. 67).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci trestného konania vedeného proti L. Apeltovi pre úmyselné vedenie dopravného prostriedku bez
         vodičského oprávnenia.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Prvé odôvodnenie smernice 91/439 stanovuje:

      „… pre účely spoločnej dopravnej politiky a ako príspevok k zlepšeniu bezpečnosti cestnej premávky ako aj uľahčeniu pohybu
         osôb sídliacich v členskom štáte inom než kde skladali vodičské skúšky, je žiadúce, aby vzor spoločenstva vodičských preukazov
         jednotlivých členských bol uznávaný členskými štátmi bez povinnosti výmeny preukazov“.

      4        Podľa štvrtého odôvodnenia smernice 91/439 je nevyhnutné, aby z dôvodu bezpečnosti cestnej premávky boli uložené minimálne
         požiadavky na vydávanie vodičských preukazov.

      5        Článok 1 ods. 1 a 2 smernice 91/439 znie:

      „1.      Členské štáty zavedú vodičské preukazy založené na vzore spoločenstva, uvedeného v prílohe I alebo I a, v súlade s ustanoveniami
         tejto smernice. …

      2.      Vodičské preukazy vydané členskými štátmi sa vzájomne uznávajú.“
      6        Článok 3 tejto smernice stanovuje:

      „1.      Vodičský preukaz uvedený v článku 1 oprávňuje na riadenie vozidiel nasledovných kategórií [skupín – neoficiálny preklad]:

      …
      Kategória [Skupina – neoficiálny preklad] B:

      –        motorové vozidlá s maximálnou povolenou hmotnosťou nepresahujúcou 3500 kg a ktoré nemajú viac ako osem miest okrem miesta
         pre vodiča;…

      …
      Kategória [Skupina – neoficiálny preklad] D:

      –        motorové vozidlá používané na prepravu osôb, ktoré majú viac ako osem miest okrem miesta vodiča;…
      2.      V rámci kategórií [skupín – neoficiálny preklad] A, B, B + E, C, C + E, D a D + E môžu byť vydané špecifické vodičské preukazy v nasledovných kategóriách [skupinách – neoficiálny preklad]…“

      7        Podľa článku 5 ods. 1 písm. a) uvedenej smernice:

      „Vydanie vodičského preukazu je podriadené nasledovným podmienkam:
      a)      oprávnenie pre kategórie [skupiny – neoficiálny preklad] C a D sa vydá len vodičom už oprávneným na riadenie vozidiel kategórie [skupín – neoficiálny preklad] B“.

      8        Článok 7 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Vodičské preukazy sa okrem toho vydajú len tým žiadateľom:
      …
      b)      ktorí majú zvyčajné bydlisko na území členského štátu vydávajúceho preukaz, alebo môžu poskytnúť dôkaz, že tam študovali po
         dobu aspoň šiestich mesiacov.“

      9        Podľa článku 7 ods. 5 smernice 91/439 nijaká osoba nesmie byť držiteľom viac než jedného vodičského preukazu.

      10      Článok 8 ods. 2 a ods. 4 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:

      „2.      Pokiaľ zásada teritoriality právnych predpisov z oblasti trestného práva a polície neustanovuje inak, členské štáty, v ktorých
         má držiteľ svoje zvyčajné bydlisko, môžu uplatniť svoje vnútroštátne opatrenia na obmedzenie, prerušenie [pozastavenie – neoficiálny preklad], odobratie alebo zrušenie vodičského oprávnenia držiteľovi vodičského preukazu vydaného iným členským štátom a ak je nevyhnutné
         vymeniť preukaz pre tento účel.

      …
      4.      Členský štát môže odmietnuť uznať platnosť akéhokoľvek vodičského preukazu vydaného iným členským štátom osobe, ktorá na území
         predošlého členského štátu podlieha opatreniam uvedeným v odseku 2.“

      11      Podľa bodu 1 druhého odseku časti I A prílohy II smernice 91/439 každý žiadateľ o preukaz v jednej skupine, ktorý urobil teoretickú
         skúšku na preukaz v inej skupine, môže byť vyňatý zo spoločných ustanovení bodov 2 až 4 tejto prílohy.

      12      Bod 2 časti I A uvedenej prílohy II určuje obsah skúšky týkajúcej sa všetkých skupín vozidiel. Osobitné ustanovenia týkajúce
         sa skupín A a A1 sú stanovené v bode 3 uvedenej časti I A a ustanovenia týkajúce sa skupín C, C + E, C1, C1 + E, D, D + E,
         D1 a D1 + E v bode 4 uvedenej časti I A.

      13      Článok 11 ods. 1 a 4 smernice 2006/126 stanovuje:

      „1.      Ak držiteľ platného vodičského preukazu vydaného členským štátom má obvyklé [zvyčajné – neoficiálny preklad] bydlisko v inom členskom štáte, môže požiadať, aby bol jeho vodičský preukaz vymenený za rovnocenný preukaz. Členský štát
         vykonávajúci výmenu skontroluje, pre akú skupinu je predložený vodičský prekaz v skutočnosti ešte platný. …

      …
      4.      Členský štát odmietne vydať vodičský preukaz žiadateľovi, ktorého vodičský preukaz bol obmedzený, pozastavený alebo odobratý
         v inom členskom štáte.

      Členský štát odmietne uznať platnosť akéhokoľvek vodičského preukazu vydaného iným členským štátom osobe, ktorej vodičský
         preukaz je obmedzený, pozastavený alebo odobratý na území tohoto štátu.

      Členský štát môže tiež odmietnuť vydať vodičský preukaz žiadateľovi, ktorého vodičský preukaz je zrušený v inom členskom štáte.“
       Vnútroštátna právna úprava
      14      § 28 ods. 1 a 4 nariadenia o prístupe osôb do cestnej premávky (nariadenie o vodičských preukazoch) [Verordnung über die Zulassung
         von Personen zum Straßenverkehr (Fahrerlaubnis-Verordnung)] z 18. augusta 1998 (BGBl. 1998 I, s. 2214) v znení uplatniteľnom
         v čase skutkových okolností veci samej znie:

      „1.      Držitelia platného vodičského preukazu Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru, ktorí majú zvyčajné bydlisko…
         v Nemecku, sú oprávnení – s výhradou obmedzení podľa odsekov 2 až 4 – viesť v tuzemsku motorové vozidlo v rozsahu svojho vodičského
         oprávnenia. …

      4.      Oprávnenie podľa odseku 1 neplatí pre držiteľov vodičského preukazu Európskej únie alebo Európskeho hospodárskeho priestoru,
      …
      (3)      ktorým bol vodičský preukaz v tuzemsku predbežne či právoplatne odobratý súdom, prípadne s okamžitou vykonateľnosťou, či právoplatne
         odobratý správnym orgánom…“

      15      § 21 ods. 1 bod 1 zákona o cestnej premávke (Straβenverkehrsgesetz) v znení uplatniteľnom v čase skutkových okolností veci
         samej stanovuje:

      „1.      Trestom odňatia slobody až na jeden rok alebo peňažným trestom sa potrestá:
      (1)      kto vedie motorové vozidlo, hoci nie je držiteľom potrebného vodičského preukazu alebo ak mu bolo vedenie motorového vozidla
         zakázané podľa § 44 trestného zákona alebo podľa § 25 tohto zákona…“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      16      L. Apelt, nemecký štátny príslušník, bol držiteľom vodičského preukazu skupín 1a, 1b, 3, 4 a 5, ktorý vydali 14. decembra
         1998 príslušné orgány okresu Verden (Nemecko).

      17      Dňa 23. januára 2006 bol L. Apelt pristihnutý v Nemecku pri vedení vozidla pod vplyvom alkoholu. Na druhý deň jeho vodičský
         preukaz nemecká polícia zadržala („polizeiliche Verwahrung“).

      18      Dňa 31. mája 2006 bol L. Apelt odsúdený Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck na peňažný trest pre vedenie motorového vozidla pod
         vplyvom alkoholu. Bol mu uložený zákaz riadenia motorového vozidla, odobratý vodičský preukaz a uložený zákaz vydania nového
         vodičského preukazu, ktorý uplynul 29. novembra 2006.

      19      Dňa 1. marca 2006, teda pred súdnym odobratím vodičského preukazu, ktorý L. Apeltovi vydali nemecké orgány, avšak po zadržaní
         tohto vodičského preukazu nemeckou políciou, udelili príslušné české orgány L. Apeltovi vodičské oprávnenie skupiny B, na
         základe ktorého mu bol v rovnaký deň vydaný vodičský preukaz. Miesto bydliska uvedené na tomto vodičskom preukaze sa nachádza
         v Nemecku.

      20      Dňa 30. apríla 2007, teda po uplynutí zákazu požiadať o nový vodičský preukaz, ktorý mu uložil Amtsgericht Osterholz‑Scharmbeck,
         české orgány udelili L. Apeltovi vodičské oprávnenie skupiny D. Na základe tohto oprávnenia mu bol v ten istý deň vydaný vodičský
         preukaz, v ktorom je uvedené miesto bydliska v Českej republike, ako aj dátum vydania vodičského preukazu na vozidlá skupiny
         B, teda 1. marec 2006.

      21      Dňa 11. júla 2009 bol L. Apelt pristihnutý v katastrálnom území Achern (Nemecko) ako vodič diaľkového autobusu. Prokuratúra
         požiadala Amtsgericht Achern o vydanie trestného rozkazu voči L. Apeltovi pre úmyselnú jazdu bez vodičského oprávnenia. Amtsgericht
         Achern tento návrh zamietol s odôvodnením, že vodičské oprávnenie udelené českými orgánmi na vozidlá skupiny D, ktoré bolo
         udelené po uplynutí zákazu vydania nového oprávnenia, platí aj na nemeckom území.

      22      Prokuratúra sa proti tomuto uzneseniu odvolala na Landgericht Baden‑Baden a uviedla, že vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny
         B, ktoré je v Nemecku neúčinné, je nevyhnutnou súčasťou vodičského preukazu na vozidlá skupiny D.

      23      Za týchto okolností Landgericht Baden-Baden rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Smie členský štát pri zohľadnení článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 91/439…, podľa ktorého smie byť vodičský preukaz skupiny
         D vydaný len vodičom, ktorí už sú oprávnení na vedenie vozidiel skupiny B, v súlade s článkom 1 a článkom 8 ods. 2 a 4 rovnakej
         smernice odmietnuť uznať platnosť vodičského preukazu zahŕňajúceho vodičské oprávnenia skupín B a D predovšetkým vo vzťahu
         ku skupine D, ktorý vydal iný členský štát, ak držiteľovi tohto vodičského preukazu bolo vodičské oprávnenie skupiny B udelené
         pred súdnym odobratím vodičského oprávnenia, ku ktorému došlo v prvom členskom štáte, avšak vodičské oprávnenie skupiny D
         mu bolo udelené až po tomto súdnom odobratí a po uplynutí zákazu vydania nového vodičského preukazu, ktorý bol uložený zároveň
         s ním?

      2.      V prípade, ak by odpoveď na prvú otázku bola záporná:
      Smie prvý členský štát odmietnuť uznanie uvedeného vodičského preukazu – predovšetkým vo vzťahu ku skupine D – na základe
         článku 11 ods. 4 smernice 2006/126…, podľa ktorého členský štát odmietne uznať platnosť vodičského preukazu vydaného iným
         členským štátom osobe, ktorej bol vodičský preukaz odobratý na území prvého členského štátu, ak jej vodičské oprávnenie skupiny
         B bolo udelené 1. marca 2006, vodičské oprávnenie skupiny D 30. apríla 2007 a vodičský preukaz bol vydaný v posledný uvedený
         deň?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      24      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či s ohľadom na článok 5 ods. 1 písm. a) smernice 97/439, podľa ktorého smie
         byť vodičský preukaz skupiny D vydaný len vodičom, ktorí už sú oprávnení na vedenie vozidiel skupiny B, členský štát môže
         v súlade s článkom 1 a článkom 8 ods. 2 a 4 tejto smernice odmietnuť uznať platnosť vodičského preukazu zahŕňajúceho vodičské
         oprávnenia skupiny B a D, predovšetkým vo vzťahu ku skupine D, ktorý vydal iný členský štát, ak držiteľovi tohto vodičského
         preukazu bolo vodičské oprávnenie skupiny B udelené pred súdnym odobratím vodičského oprávnenia, ku ktorému došlo v prvom
         členskom štáte, avšak vodičské oprávnenie skupiny D mu bolo udelené až po tomto súdnom odobratí a po uplynutí zákazu vydania
         nového vodičského preukazu, ktorý bol uložený zároveň s ním.

      25      Je potrebné dodať, že vnútroštátny súd spresňuje, že hoci bol vodičský preukaz na vozidlá skupiny B vydaný českými orgánmi
         predtým, ako bolo L. Apeltovi v Nemecku súdne odobraté vodičské oprávnenie, k tomuto vydaniu došlo až po tom, ako bol jeho
         nemecký vodičský preukaz zadržaný nemeckou políciou, pričom toto zadržanie, ako aj súdne odobratie sú odôvodnené dôvodmi,
         ktoré existovali v deň vydania vodičského preukazu na vozidlá skupiny B českými orgánmi. Ďalej vnútroštátny súd odkazuje na
         skutočnosť, že bydlisko L. Apelta uvedené na poslednom uvedenom vodičskom preukaze sa nachádza v Nemecku.

      26      Podľa článku 7 ods. 1 písm. b) smernice 91/439 je vydanie vodičského preukazu podmienené okrem iného zvyčajným bydliskom na
         území členského štátu, ktorý vydáva vodičský preukaz, alebo dôkazom o študijnom pobyte v tomto členskom štáte aspoň počas
         šiestich mesiacov.

      27      Aby sa vnútroštátnemu súdu poskytla užitočná odpoveď, položenú otázku treba chápať v tom zmysle, že uvedený súd chce zistiť,
         či v zásade článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 1 písm. a), článok 7 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 bránia
         tomu, aby hostiteľský členský štát odmietol uznať vodičský preukaz na vozidlá skupiny B a D vydaný iným členským štátom po
         prvé, ak bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu vydané vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny B pri nedodržaní podmienky
         zvyčajného bydliska, pričom to bolo po tom, ako bol jeho vodičský preukaz vydaný v prvom členskom štáte zadržaný políciou
         tohto prvého členského štátu, ale pred súdnym odobratím vodičského oprávnenia, a po druhé, keď bolo držiteľovi uvedeného vodičského
         preukazu udelené vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny D až po prijatí uvedeného opatrenia o súdnom odobratí a po uplynutí
         zákazu vydania nového vodičského preukazu.

      28      Podľa ustálenej judikatúry článok 1 ods. 2 smernice 91/439 vyžaduje vzájomné uznávanie vodičských preukazov vydaných členskými
         štátmi bez akýchkoľvek formalít. Toto ustanovenie ukladá členským štátom jasnú a presnú povinnosť, ktorá neponecháva nijaký
         priestor na voľnú úvahu vo vzťahu k prijímaniu opatrení na splnenie tejto povinnosti (rozsudok z 19. mája 2011, Grasser, C‑184/10,
         Zb. s. I‑4057, bod 19 a citovaná judikatúra).

      29      Členskému štátu vydania prináleží overiť, či sú splnené minimálne požiadavky, ktoré ukladá právo Únie, najmä požiadavky stanovené
         v článku 7 ods. 1 uvedenej smernice, ktoré sa týkajú bydliska a spôsobilosti viesť motorové vozidlo, a teda či je vydanie
         vodičského preukazu odôvodnené (rozsudok Grasser, už citovaný, bod 20 a citovaná judikatúra).

      30      Pokiaľ teda orgány členského štátu vydali vodičský preukaz v súlade s článkom 1 ods. 1 smernice 91/439, ostatné členské štáty
         nie sú oprávnené overovať dodržanie požiadaviek na jeho vydanie, ktoré sú uvedené v tejto smernici. Držba vodičského preukazu
         vydaného členským štátom musí byť totiž považovaná za dôkaz, že jeho držiteľ splnil ku dňu jeho vydania uvedené požiadavky
         (rozsudok Grasser, už citovaný, bod 21 a citovaná judikatúra).

      31      Z rozsudku z 20. novembra 2008, Weber (C‑1/07, Zb. s. I‑8571), však vyplýva, že článok 1 ods. 2 a článok 8 ods. 2 a 4 smernice
         91/439 nebránia tomu, aby členský štát odmietal uznať na svojom území vodičské oprávnenie vyplývajúce z vodičského preukazu
         vydaného iným členským štátom osobe, ktorej bolo na území prvého členského štátu odobraté vodičské oprávnenie, hoci k tomuto
         odobratiu došlo až po vydaní uvedeného vodičského preukazu, pretože daný preukaz bol získaný počas platnosti opatrenia, ktorým
         bol preukaz vydaný v prvom členskom štáte pozastavený, a dôvody na toto opatrenie, ako aj na uvedené odobratie existovali
         v čase vydania druhého vodičského preukazu.

      32      V konaní vo veci samej došlo k súdnemu odobratiu vodičského oprávnenia po tom, ako české orgány vydali L. Apeltovi vodičský
         preukaz na vozidlá skupiny B. Tento vodičský preukaz bol vydaný napriek tomu, že vodičský preukaz vydaný L. Apeltovi v Nemecku
         bol nemeckou políciou zadržaný.

      33      Ako uviedol vnútroštátny súd, uvedené opatrenie o zadržaní možno považovať za opatrenie o pozastavení stanovené v článku 8
         ods. 2 a 4 smernice 91/439. Uvedená smernica teda nebráni tomu, aby nemecké orgány odmietli uznať na svojom území vodičský
         preukaz vydaný L. Apeltovi českými orgánmi na vozidlá skupiny B, lebo tak opatrenie o zadržaní prijaté nemeckou políciou,
         ako aj súdne odobratie sú odôvodnené dôvodmi, ktoré existovali v deň vydania tohto vodičského preukazu.

      34      V každom prípade treba pripomenúť, že z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že bydlisko uvedené na uvedenom vodičskom
         preukaze sa nachádza v Nemecku. Už samotné nedodržanie podmienky zvyčajného bydliska však v zmysle článku 7 ods. 1 písm. b)
         smernice 91/439 je spôsobilé odôvodniť, aby členský štát odmietal uznať na svojom území vodičský preukaz vydaný iným členským
         štátom.

      35      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že článok 1 ods. 2, článok 7 ods. 1 písm. b), ako aj článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439
         sa majú vykladať tak, že nebránia tomu, aby hostiteľský členský štát odmietol uznať na svojom území vodičský preukaz vydaný
         iným členským štátom, ak z údajov v tomto vodičskom preukaze preukázateľne vyplýva, že požiadavka zvyčajného bydliska stanovená
         v článku 7 ods. 1 písm. b) tejto smernice nebola splnená (rozsudok Grasser, už citovaný, bod 33).

      36      Preto boli nemecké orgány oprávnené odmietnuť uznať taký vodičský preukaz, akým je preukaz vydaný L. Apeltovi českými orgánmi
         na vozidlá skupiny B.

      37      Čo sa týka otázky, či členský štát môže odmietnuť uznať taký vodičský preukaz, akým je preukaz vydaný L. Apeltovi českými
         orgánmi na vozidlá skupiny D, treba uviesť, že z článku 5 ods. 1 písm. a) smernice 91/439 vyplýva, že vodičský preukaz na
         vozidlá skupiny D sa vydá len vodičom, ktorí už sú oprávnení na riadenie vozidiel skupiny B.

      38      Komisia tvrdí, že vzhľadom na to, že požiadavky na získanie vodičského preukazu na vozidlá skupiny D sú prísnejšie ako požiadavky
         na získanie vodičského preukazu na vozidlá skupiny B a L. Apeltovi bol vydaný vodičský preukaz na vozidlá skupiny D až po
         uplynutí zákazu vydania nového oprávnenia, nemôže dátum vydania vodičského preukazu na vozidlá skupiny B uvedený na uvedenom
         vodičskom preukaze na vozidlá skupiny D ovplyvniť povinnosť vzájomného uznávania vodičských preukazov stanovenú v smernici
         91/439.

      39      Túto argumentáciu nemožno prijať.

      40      V súlade s článkom 3 ods. 1 smernice 91/439 oprávňuje vodičský preukaz vystavený podľa článku 1 tejto smernice na riadenie
         vozidiel rôznych skupín. V rámci týchto skupín môžu byť vydané špecifické preukazy oprávňujúce na riadenie vozidiel rôznych
         podskupín v súlade s článkom 3 ods. 2 uvedenej smernice.

      41      Na tento účel vodičský preukaz na vozidlá skupiny B oprávňuje na riadenie motorových vozidiel s maximálnou povolenou hmotnosťou
         nepresahujúcou 3 500 kilogramov a vozidiel, ktoré nemajú viac ako osem miest okrem miesta pre vodiča. Naopak, vodičský preukaz
         na vozidlá skupiny D oprávňuje riadiť motorové vozidlá používané na prepravu osôb, ktoré majú viac ako osem miest okrem miesta
         vodiča.

      42      Ako uviedol generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, toto rozdelenie na skupiny a podskupiny umožňuje pre každú z nich
         prispôsobiť minimálne podmienky, za ktorých môže byť vydaný vodičský preukaz.

      43      Konkrétnejšie smernica 91/439 stanovuje vo svojich prílohách II a III spoločný základ pre všetky skupiny vodičských preukazov.
         Vydanie akéhokoľvek vodičského preukazu podlieha splneniu minimálnych podmienok stanovených týmto spoločným základom. Ako
         uviedol generálny advokát v bode 37 svojich návrhov ide napríklad o schopnosť riadiť vozidlo, aby nedošlo k vzniku nebezpečných
         situácií, a schopnosť vhodne reagovať, ak takéto situácie nastanú, alebo poznanie bezpečnej vzdialenosti medzi vozidlami,
         brzdnej vzdialenosti a udržania dotknutého vozidla na ceste.

      44      Okrem minimálnych podmienok existujú osobitné skúšky pre každú skupinu, čiže aj pre skupinu D.

      45      V tejto súvislosti treba uviesť, že z bodu 1 druhého odseku časti I A prílohy II smernice 91/439 vyplýva, že každý žiadateľ
         o vodičský preukaz v jednej skupine, ktorý urobil teoretickú skúšku na preukaz v inej skupine, môže byť vyňatý z povinnosti
         zložiť teoretickú skúšku z vedomostí týkajúcich sa najmä zákonných predpisov v oblasti cestnej premávky.

      46      Zo znenia, ako aj zo štruktúry smernice 91/439 vyplýva, že vodičský preukaz na vozidlá skupiny B predstavuje nevyhnutný a predchádzajúci
         základ získania vodičského preukazu na vozidlá skupiny D.

      47      Neumožniť, aby hostiteľský členský štát odmietol uznať vodičský preukaz na vozidlá skupiny D vydaný na základe vodičského
         preukazu na vozidlá skupiny B, ktorý je postihnutý vadou odôvodňujúcou jeho neuznanie, by preto bolo v rozpore s cieľom bezpečnosti
         cestnej premávky uvedenej v prvom a štvrtom odôvodnení smernice 91/439.

      48      Z tohto dôvodu treba konštatovať, že ak členský štát môže na základe smernice 91/439 odmietnuť uznať platnosť vodičského preukazu
         na vozidlá skupiny B vydaného orgánmi iného členského štátu, môže tiež neuznať platnosť vodičského preukazu na vozidlá skupiny
         D vydaného na základe uvedeného vodičského preukazu na vozidlá skupiny B.

      49      Keďže vodičský preukaz na vozidlá skupiny B vydaný českými orgánmi L. Apeltovi je postihnutý vadami, ktoré odôvodňujú jeho
         neuznanie, článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 1 písm. a), článok 7 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 nebránia
         tomu, aby nemecké orgány odmietli uznať tiež vodičský preukaz na vozidlá skupiny D vydaný L. Apeltovi českými orgánmi na základe
         jeho vodičského preukazu skupiny B.

      50      Vzhľadom na vyššie uvedené treba na prvú otázku odpovedať, že článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 1 písm. a), článok 7 ods. 1 písm. b)
         a článok 8 ods. 2 a 4 smernice 91/439 nebránia tomu, aby hostiteľský členský štát odmietol uznať vodičský preukaz na vozidlá
         skupín B a D vydaný iným členským štátom po prvé, ak bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu udelené vodičské oprávnenie
         na vozidlá skupiny B pri nedodržaní podmienky zvyčajného bydliska, pričom to bolo po tom, ako bol jeho vodičský preukaz vydaný
         v prvom členskom štáte zadržaný políciou tohto prvého členského štátu, ale pred súdnym odobratím vodičského oprávnenia, a po
         druhé, keď bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu udelené vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny D až po prijatí uvedeného
         opatrenia o súdnom odobratí a po uplynutí zákazu vydania nového vodičského preukazu.

       O druhej otázke
      51      Keďže k skutkovým okolnostiam vo veci samej došlo v priebehu rokov 2006 a 2007, teda predtým ako sa začal uplatňovať článok
         11 ods. 4 smernice 2006/126, netreba na druhú otázku odpovedať.

       O trovách
      52      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 1 ods. 2, článok 5 ods. 1 písm. a), článok 7 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 2 a 4 smernice Rady 91/439/EHS z 29. júla
            1991 o vodičských preukazoch, zmenenej a doplnenej smernicou Komisie 2000/56/ES zo 14. septembra 2000, nebránia tomu, aby
            hostiteľský členský štát odmietol uznať vodičský preukaz na vozidlá skupín B a D vydaný iným členským štátom, po prvé, ak
            bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu udelené vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny B pri nedodržaní podmienky zvyčajného
            bydliska, pričom to bolo po tom, ako bol jeho vodičský preukaz vydaný v prvom členskom štáte zadržaný políciou tohto prvého
            členského štátu, ale pred súdnym odobratím vodičského oprávnenia, a po druhé, keď bolo držiteľovi uvedeného vodičského preukazu
            udelené vodičské oprávnenie na vozidlá skupiny D až po prijatí uvedeného opatrenia o súdnom odobratí a po uplynutí zákazu
            vydania nového vodičského preukazu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 20. septembra 2016.#Ledra Advertising Ltd a i. proti Európskej komisii a Európskej centrálnej banke.#Odvolanie – Program podpory pre stabilitu Cyperskej republiky – Memorandum o porozumení z 26. apríla 2013 o špecifických podmienkach hospodárskej politiky uzavreté medzi Cyperskou republikou a európskym mechanizmom pre stabilitu – Úlohy Európskej komisie a Európskej centrálnej banky – Mimozmluvná zodpovednosť Európskej únie – Článok 340 druhý odsek ZFEÚ – Podmienky – Povinnosť dohliadať na zlučiteľnosť tohto memoranda o porozumení s právom Únie.#Spojené veci C-8/15 P až C-10/15 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 20. septembra 2016 (
            *1
         )
      [Znenie opravené uznesením z 20. decembra 2017]
      „Odvolanie – Program podpory pre stabilitu Cyperskej republiky – Memorandum o porozumení z 26. apríla 2013 o špecifických podmienkach hospodárskej politiky uzavreté medzi Cyperskou republikou a európskym mechanizmom pre stabilitu – Úlohy Európskej komisie a Európskej centrálnej banky – Mimozmluvná zodpovednosť Európskej únie – Článok 340 druhý odsek ZFEÚ – Podmienky – Povinnosť dohliadať na zlučiteľnosť tohto memoranda o porozumení s právom Únie“
      V spojených veciach C‑8/15 P až C‑10/15 P,
      ktorých predmetom sú tri odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 9. januára 2015,

         Ledra Advertising Ltd, so sídlom v Nikózii (Cyprus) (C‑8/15 P),

         Andreas Eleftheriou, bydliskom v Limassole (Cyprus) (C‑9/15 P),

         Eleni Eleftheriou, bydliskom v Limassole (C‑9/15 P),

         Lilia Papachristofi, bydliskom v Limassole (C‑9/15 P),

         Christos Theophilou, bydliskom v Nikózii (C‑10/15 P),

         Eleni Theophilou, bydliskom v Nikózii (C‑10/15 P),
      v zastúpení: A. Paschalidou, dikigoros, A. Paschadlidiou, barrister, a A. Riza, QC, ktorého splnomocnil C. Paschalides, solicitor,
      odvolatelia,
      ďalší účastníci konania:

         Európska komisia, v zastúpení: J.‑P. Keppenne a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      [Znenie opravené uznesením z 20. decembra 2017] Európska centrálna banka (ECB), v zastúpení: G. Várhelyi, K. Laurinavičius a O. Heinz, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci H.‑G. Kamann, Rechtsanwalt,
      žalované v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda K. Lenaerts, podpredseda A. Tizzano, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, A. Arabadžiev (spravodajca) a D. Šváby, sudcovia A. Rosas, E. Juhász, M. Berger, A. Prechal, E. Jarašiūnas, C. G. Fernlund, M. Vilaras a E. Regan,
      generálny advokát: N. Wahl,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. februára 2016,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 21. apríla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojimi odvolaniami sa Ledra Advertising Ltd vo veci C‑8/15 P, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou a Lilia Papachristofi vo veci C‑9/15 P, ako aj Christos Theophilou a Eleni Theophilou vo veci C‑10/15 P domáhajú zrušenia uznesení Všeobecného súdu Európskej únie z 10. novembra 2014, Ledra Advertising/Komisia a ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981); z 10. novembra 2014, Eleftheriou a Papachristofi/Komisia a ECB (T‑291/13, neuverejnené, EU:T:2014:978), a z 10. novembra 2014, Theophilou/Komisia a ECB (T‑293/13, neuverejnené, EU:T:2014:979) (ďalej spolu len „napadnuté uznesenia“), ktorými Všeobecný súd vyhlásil za sčasti neprípustné a sčasti nedôvodné ich žaloby smerujúcej v prvom rade k zrušeniu bodov 1.23 až 1.27 memoranda o porozumení o špecifických podmienkach hospodárskej politiky uzavretého medzi Cyperskou republikou a európskym mechanizmom pre stabilitu (EMS) 26. apríla 2013 (ďalej len „memorandum o porozumení z 26. apríla 2013“) a v druhom rade k náhrade škody uvedenej žalobcami vyplývajúcej zo zahrnutia týchto bodov do tohto memoranda a z porušenia povinnosti dohľadu Európskej komisie.

         Právny rámec

         Zmluva o EMS

               2

               Dňa 2. februára 2012 bola v Bruseli (Belgicko) uzavretá zmluva, ktorou sa zriaďuje európsky mechanizmus pre stabilitu medzi Belgickým kráľovstvom, Spolkovou republikou Nemecko, Estónskou republikou, Írskom, Helénskou republikou, Španielskym kráľovstvom, Francúzskou republikou, Talianskou republikou, Cyperskou republikou, Luxemburským veľkovojvodstvom, Maltou, Holandským kráľovstvom, Rakúskou republikou, Portugalskou republikou, Slovinskou republikou, Slovenskou republikou a Fínskou republikou (ďalej len „zmluva o EMS“). Táto zmluva nadobudla účinnosť 27. septembra 2012.

               3

               Odôvodnenie 1 zmluvy o EMS znie:
               „Európska rada sa 17. decembra 2010 zhodla na potrebe členských štátov eurozóny vytvoriť trvalý mechanizmus pre stabilitu. Európsky mechanizmus pre stabilitu (EMS) prevezme úlohy, ktoré v súčasnosti plní Európsky nástroj finančnej stability (ENFS) a európsky finančný stabilizačný mechanizmus (EFSM), t. j. poskytovanie finančnej pomoci podľa potreby členským štátom eurozóny.“

               4

               Podľa článkov 1 a 2, ako aj článku 32 ods. 2 uvedenej zmluvy zmluvné strany, to znamená členské štáty, ktorých menou je euro, medzi sebou zriaďujú medzinárodnú finančnú inštitúciu, EMS, ktorá má právnu subjektivitu.

               5

               Článok 4 ods. 1 a 3 a článok 4 ods. 4 prvý pododsek zmluvy o EMS stanovujú:
               „1.   EMS bude mať radu guvernérov, správnu radu, ako aj generálneho riaditeľa a vlastný personál podľa potreby.
               …
               3.   Prijatie rozhodnutia na základe vzájomnej dohody si vyžaduje jednohlasný súhlas členov zúčastňujúcich sa hlasovania. Zdržanie sa hlasovania nebráni prijatiu rozhodnutia na základe vzájomnej dohody.
               4.   Odchylne od odseku 3 sa použije núdzový hlasovací postup v prípadoch, keď sa Komisia a [Európska centrálna banka (ECB)] zhodnú, že neschopnosť naliehavo prijať rozhodnutie na poskytnutie alebo vykonávanie finančnej pomoci vymedzené v článkoch 13 až 18 by ohrozilo hospodársku a finančnú udržateľnosť eurozóny. …“

               6

               Článok 5 ods. 3 zmluvy o EMS stanovuje, že „na zasadnutiach rady guvernérov [EMS] sa ako pozorovateľ môže zúčastňovať člen Európskej komisie zodpovedný za hospodárske a menové záležitosti a prezident [Európskej centrálnej banky], ako aj predseda euroskupiny (ak nie je predsedom alebo guvernérom)“.

               7

               Článok 6 ods. 2 zmluvy o EMS stanovuje, že „člen Európskej komisie zodpovedný za hospodárske a menové záležitosti a prezident ECB môžu každý vymenovať jedného pozorovateľa [do správnej rady EMS]“.

               8

               Článok 12 zmluvy o EMS definuje zásady, ktorými sa riadi podpora stability, a vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Ak je potrebné ochrániť finančnú stabilitu eurozóny ako celku a jednotlivých členských štátov, EMS môže poskytnúť členovi EMS podporu pre stabilitu, ktorá podlieha prísnej podmienenosti v závislosti od vybraného finančného nástroja. Táto podmienenosť môže siahať od programov makroekonomickej úpravy až po nepretržité rešpektovanie vopred stanovených podmienok poskytnutia podpory.“

               9

               Postup udelenia podpory pre stabilitu členovi EMS je opísaný v článku 13 zmluvy o EMS takto:
               „1.   Člen EMS môže podať žiadosť o podporu pre stabilitu predsedovi rady guvernérov. V takejto žiadosti sa uvedie nástroj finančnej pomoci, ktorý sa zvažuje. Po prijatí takejto žiadosti predseda rady guvernérov poverí Európsku komisiu v spolupráci s ECB týmito úlohami:

                        a)

                        posúdiť, či existujú riziká pre finančnú stabilitu eurozóny ako celku alebo jej členských štátov v prípade, že ECB takúto analýzu ešte nepredložila podľa článku 18 ods. 2;

                        b)

                        posúdiť, či je verejný dlh udržateľný. Kedykoľvek je to vhodné a možné, vypracovať takéto posúdenie spoločne s [Medzinárodným menovým fondom (MMF)];

                        c)

                        posúdiť skutočné alebo potenciálne finančné potreby dotknutého člena EMS.

                  2.   Na základe žiadosti členov EMS a posúdenia uvedeného v odseku 1 môže rada guvernérov v zásade rozhodnúť o udelení podpory pre stabilitu danému členovi EMS vo forme nástroja finančnej pomoci.
               3.   Ak sa podľa odseku 2 prijme rozhodnutie, rada guvernérov poverí Európsku komisiu – v spolupráci s ECB a kedykoľvek je to možné spoločne s MMF – úlohou rokovať s dotknutým členom EMS o memorande o porozumení, v ktorom sa podrobne opisuje podmienenosť viazaná na nástroj finančnej pomoci. Obsah memoranda o porozumení odzrkadľuje závažnosť nedostatkov, ktoré treba riešiť, a zvolený nástroj finančnej pomoci. Generálny riaditeľ EMS pripraví súbežne návrh dohody o nástroji finančnej pomoci vrátane finančných podmienok a výberu nástrojov, ktoré má schváliť rada guvernérov.
               Memorandum o porozumení je plne v súlade s opatreniami týkajúcimi sa koordinácie hospodárskej politiky ustanovenej v [Zmluve o FEÚ], najmä s akýmkoľvek právnym aktom Európskej únie vrátane akéhokoľvek stanoviska, varovania, odporúčania alebo rozhodnutia určeného dotknutému členovi EMS.
               4.   Európska komisia podpisuje memorandum o porozumení v mene EMS pod podmienkou, že boli pred tým splnené podmienky stanovené v odseku 3 a po schválení radou guvernérov.
               5.   Správna rada schvaľuje dohodu o nástroji finančnej pomoci, pričom podrobne opíše finančné aspekty udeľovanej podpory pre stabilitu a, keď je to vhodné, vyplatenie prvej tranže pomoci.
               …
               7.   Európska komisia – v spolupráci s ECB a kdekoľvek je to možné spoločne s MMF – bude poverená monitorovaním dodržiavania podmienenosti, na ktorú je viazaný nástroj finančnej pomoci.“

         Memorandum o porozumení z 26. apríla 2013

               10

               Body 1.23 až 1.27 memoranda o porozumení z 26. apríla 2013 (ďalej len „sporné body“) s názvom „Reštrukturalizácia a riešenie Cyprus Popular Bank a Bank of Cyprus“ znejú takto:

                        „1.23.

                        Z posúdenia finančnej a účtovnej hodnoty, ktoré už bolo spomenuté, vyplynulo, že dve najväčšie cyperské banky sa nachádzajú v platobnej neschopnosti. Na nápravu tejto situácie začala vláda realizovať rozsiahly plán riešenia a reštrukturalizácie. S cieľom zabrániť, aby v budúcnosti narástla nerovnovážna situácia, a zabezpečiť obnovenie životaschopnosti odvetvia pri súčasnom zachovaní hospodárskej súťaže, bola prijatá stratégia nevyžadujúca použitie peňazí daňovníkov, ktorá sa skladá zo štyroch zložiek.

                        1.24.

                        Po prvé, všetky aktíva (vrátane pôžičiek v oblasti námornej dopravy) súvisiace s Gréckom ocenené za nepriaznivých podmienok na 16,4 miliárd eur a všetky pasíva súvisiace s Gréckom ocenené za nepriaznivých podmienok na 15 miliárd eur boli prevedené. Grécke aktíva a pasíva nadobudla Piraeus Bank, ktorej reštrukturalizáciu zabezpečia grécke orgány. Prevod bol uskutočnený na základe dohody podpísanej 26. marca 2013. Keďže účtovná hodnota aktív predstavovala 19,2 miliardy eur, tento predaj umožnil podstatne znížiť objem vzájomných pohľadávok medzi Gréckom a Cyprom.

                        1.25.

                        Pokiaľ ide o dcérsku spoločnosť [Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd (ďalej len ‚Cyprus Popular Bank‘)] v Spojenom kráľovstve, všetky vklady boli prevedené do britskej dcérskej spoločnosti [Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd (ďalej len ‚Bank of Cyprus‘)]. Súvisiace aktíva boli včlenené do Bank of Cyprus.

                        1.26.

                        Po druhé Bank of Cyprus preberie – postupom spočívajúcim v nákupe a zlúčení – cyperské aktíva Cyprus Popular Bank v ich skutočnej hodnote, ako aj v nominálnej hodnote jej poistené vklady a jej poskytovanie núdzovej pomoci pri zvyšovaní likvidity. Nepoistené vklady Cyprus Popular Bank zostanú aj naďalej v pôvodnom subjekte. Cieľom je, aby hodnota prevádzaného majetku bola vyššia ako prevedené záväzky, aby teda rozdiel zodpovedal rekapitalizácii Bank of Cyprus, ktorú uskutoční Cyprus Popular Bank, vo výške 9 % prevedených aktív, ktoré sú vážené v závislosti od rizika, ktoré je s nimi spojené. Rekapitalizácia Bank of Cyprus sa vykoná tak, aby táto banka po skončení programu dosiahla prahové hodnoty pomeru vlastných zdrojov vo výške 9 % za nepriaznivých podmienok záťažového testu, čo by malo prispieť k obnoveniu dôvery a normalizácii podmienok financovania. Premena 37,5 % nepoistených vkladov v Bank of Cyprus na akcie triedy A spojené s plnými hlasovacími právami a nárokom na dividendy pokryje väčšinu kapitálových potrieb pomocou dodatočných vkladov vlastných zdrojov z pôvodného subjektu Cyprus Popular Bank. Časť zvyšných nepoistených vkladov Bank of Cyprus bude dočasne zmrazená.

                        1.27.

                        Po tretie do konca júna 2013 sa dokončí podrobnejšie a aktualizované nezávislé ocenenie aktív Bank of Cyprus a Cyprus Popular Bank v súlade s požiadavkami rámca na riešenie problémov bánk, s cieľom zabezpečiť dosiahnutie cieľov kapitalizácie. Na tento účel sa po konzultácii s Európskou komisiou, ECB a MMF najneskôr do polovice apríla 2013 dohodnú referenčné podmienky pre vykonanie nezávislého ocenenia. Po vykonaní tohto ocenenia sa v prípade potreby uskutoční ďalšia premena nepoistených vkladov na akcie triedy A tak, aby bolo po skončení programu zabezpečené dosiahnutie cieľa minimálnej úrovne vlastných zdrojov vo výške 9 % za rizikových podmienok. Ak by s ohľadom na tento cieľ musela byť Bank of Cyprus rekapitalizovaná, pristúpi sa k spätnému odkúpeniu akcií, aby bolo možné vyplatiť vkladateľov vo výške sumy zodpovedajúcej tomuto rekapitalizovaniu.“

         Vnútroštátne právo

               11

               Podľa bodu 3 ods. 1 a bodu 5 ods. 1 O peri exiyiansis pistotikon kai allon idrimaton nomos (zákon o reorganizácii úverových a ďalších inštitúcií) z 22. marca 2013 [EE, príloha I (I), č. 4379, 22.3.2013, ďalej len „zákon z 22. marca 2013“] bola reorganizáciou inštitúcií podľa uvedeného zákona poverená Kentriki Trapeza tis Kyprou (Cyperská centrálna banka, ďalej len „CCB“) spoločne s Ypourgeio Oikonomikon (ministerstvo financií). Bod 12 ods. 1 zákona z 22. marca 2013 na tento účel jednak stanovuje, že CCB môže nariadením vykonať reštrukturalizáciu dlhov a záväzkov inštitúcie, v ktorej sa vykonáva reorganizácia, a to znížením, premenou, reštrukturalizáciou alebo zmenou základného imania alebo zostatku akýchkoľvek existujúcich alebo budúcich pohľadávok voči tejto inštitúcii, prípadne konverziou dlhopisov do vlastného majetku. Po druhé tento článok stanovuje, že v zmysle bodu 2 piateho odseku zákona z 22. marca 2013 sú „poistené vklady“ vylúčené z týchto opatrení. Medzi stranami je nesporné, že ide o vklady nižšie ako 100000 eur.

               12

               To peri diasosis me idia mesa tis Trapezas Kyprou Dimosias Etaireias Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiko Praxi No. 103 [nariadenie z roku 2013 o reorganizácii Trapeza Kyprou Dimosia Etaireia Ltd jej vlastnými prostriedkami, regulačný správny akt č. 103, EE, príloha III(I), č. 4645, 29.3.2013, s. 769, ďalej len „nariadenie č. 103“] stanovuje rekapitalizáciu Bank of Cyprus najmä na náklady jej majiteľov nepoistených vkladov, akcionárov a držiteľov dlhopisov, aby mohla pokračovať v poskytovaní bankových služieb. Nepoistené vklady boli teda premenené na akcie Bank of Cyprus (37,5 % z každého nepoisteného vkladu), na prevoditeľné cenné papiere Bank of Cyprus – na akcie alebo na vklady (22,5 % z každého nepoisteného vkladu) – a na cenné papiere, ktoré môže CCB previesť na vklady (40 % z každého nepoisteného vkladu). Toto nariadenie nadobudlo v súlade so svojím bodom 10 účinnosť 29. marca 2013 o 6:00.

               13

               Ustanovenia bodu 2 v spojení s bodom 5 Peri tis Polisis Orismenon Ergasion tis Cyprus Popular Bank Public Co Ltd Diatagma tou 2013, Kanonistiki Dioikitiki Praxi No. 104 [nariadenie z roku 2013 o predaji niektorých prevádzok Cyprus Popular Bank Public Co. Ltd, regulačný správny akt č. 104, EE, príloha III(I), č. 4645, 29.3.2013, s. 781, ďalej len „nariadenie č. 104“] stanovovali k 29. marcu 2013 o 6:10 hod. prevod niektorých aktív a pasív Cyprus Popular Bank, vrátane vkladov do 100000 eur, na Bank of Cyprus. Vklady prevyšujúce 100000 eur boli ponechané v Cyprus Popular Bank až do jej likvidácie.

         Okolnosti predchádzajúce sporom

               14

               Počas prvých mesiacov roku 2012 sa niektoré banky so sídlom na Cypre, vrátane Cyprus Popular Bank a Bank of Cyprus dostali do finančných ťažkostí. Cyperská republika preto považovala za nevyhnutnú ich rekapitalizáciu a v tejto súvislosti predložila predsedovi Euroskupiny žiadosť o finančnú pomoc z ENFS alebo EMS.

               15

               Euroskupina vo svojom vyhlásení z 27. júna 2012 uviedla, že požadovanú finančnú pomoc poskytne ENFS alebo EMS v rámci programu makroekonomickej úpravy, ktorý bude konkretizovaný v memorande o porozumení a o ktorom budú viesť rokovania na jednej strane Európska komisia spolu s ECB a MMF a na druhej strane cyperské orgány.

               16

               Cyperská republika a ďalšie členské štáty, ktorých menou je euro, dospeli v marci 2013 k politickej dohode o návrhu memoranda o porozumení. Vo vyhlásení zo 16. marca 2013 euroskupina vyjadrila súhlas s týmto memorandom a pripomenula určité plánované nápravné opatrenia, vrátane zavedenia dane z bankových vkladov. Euroskupina uviedla, že vzhľadom na uvedený kontext sa domnieva, že poskytnutie finančnej pomoci, ktorou je možné zabezpečiť finančnú stabilitu Cypru a eurozóny, je v zásade odôvodnené, a vyzvala dotknuté strany, aby urýchlili prebiehajúce rokovania.

               17

               Dňa 18. marca 2013 nariadila Cyperská republika zatvorenie bánk 19. a 20. marca 2013. Cyperské orgány sa rozhodli predĺžiť zatvorenie bánk do 28. marca 2013, aby sa vyhli hromadným výberom vkladov.

               18

               Dňa 19. marca 2013 cyperský parlament odmietol návrh zákona cyperskej vlády o zavedení dane zo všetkých bankových vkladov na Cypre. Tento parlament následne prijal zákon z 22. marca 2013.

               19

               Euroskupina vo svojom vyhlásení 25. marca 2013 uviedla, že dospela k dohode s cyperskými orgánmi o základných prvkoch budúceho programu makroekonomickej úpravy, ktorý podporujú všetky členské štáty, ktorých menou je euro, ako aj Komisia, ECB a MMF. Euroskupina okrem toho vyjadrila súhlas s plánmi reštrukturalizácie finančného sektora uvedenými v prílohe k tomuto vyhláseniu.

               20

               Dňa 25. marca 2013 začal guvernér CCB proces reorganizácie Bank of Cyprus a Cyprus Popular Bank. Dňa 29. marca 2013 boli na tento účel uverejnené na základe zákona z 22. marca 2013 nariadenia č. 103 a 104.

               21

               Pri nadobudnutí účinnosti týchto nariadení boli odvolatelia držiteľmi vkladov v Bank of Cyprus alebo Cyprus Popular Bank. Uplatnenie opatrení stanovených v týchto nariadeniach spôsobilo podstatné zníženie hodnoty týchto vkladov, ktoré bolo odvolateľmi presne vyčíslené.

               22

               Na zasadnutí, ktoré sa konalo 24. apríla 2013, Rada guvernérov EMS:

                        –

                        sa v súlade s návrhom generálneho riaditeľa EMS rozhodla poskytnúť podporu pre stabilitu Cyperskej republike v podobe nástroja finančnej pomoci,

                        –

                        schválila návrh memoranda o porozumení dohodnutého medzi Komisiou, v spolupráci s ECB a MMF, a Cyperskou republikou,

                        –

                        poverila Komisiu, aby toto memorandum podpísala v mene EMS.

               23

               Memorandum o porozumení z 26. apríla 2013 bolo podpísané ministrom financií Cyperskej republiky, guvernérom CCB a podpredsedom Komisie O. Rehnom v mene EMS.

               24

               Dňa 8. mája 2013 schválila rada guvernérov EMS dohodu o nástroji finančnej pomoci, ako aj navrhovaný spôsob vyplatenia prvej tranže pomoci Cyperskej republike. Táto tranža bola rozdelená do dvoch platieb, z ktorých prvá sa vykonala 13. mája 2013 (dve miliardy eur) a druhá 26. júna 2013 (jedna miliarda eur). Druhá tranža pomoci vo výške 1,5 miliardy eur bola vyplatená 27. septembra 2013.

         Konania pred Všeobecným súdom a napadnuté uznesenia

               25

               Žalobcovia návrhmi podanými do kancelárie Všeobecného súdu 24. mája 2013 podali tri žaloby, ktorými sa domáhali:

                        –

                        zaviazania Komisie a ECB, aby im vyplatili náhradu vo výške zníženia hodnoty ich vkladov,

                        –

                        „okrem toho a/alebo subsidiárne“ zrušenia sporných bodov a

                        –

                        naliehavého preskúmania žaloby a pred vykonaním tohto preskúmania prijatia „nevyhnutných predbežných opatrení v zmysle článku [279 ZFEÚ] na zachovanie [ich] postavenia bez toho, aby tým bola akokoľvek ovplyvnená podpora pre stabilitu poskytnutá [Cyperskej republike]“.

               26

               Samostatnými podaniami podanými do kancelárie Všeobecného súdu 24. septembra a 1. októbra 2010 Komisia a ECB vzniesli námietky neprípustnosti na základe článku 114 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.

               27

               Napadnutými uzneseniami Všeobecný súd zamietol žaloby v celom rozsahu ako čiastočne neprípustné a čiastočne zjavne bez akéhokoľvek právneho základu.

         Návrhy účastníkov konania

               28

               Odvolatelia navrhujú, aby Súdny dvor:

                        –

                        zrušil napadnuté uznesenia vzhľadom na prvé dva návrhy podané v prvostupňovom konaní, t. j. návrh na náhradu škody a/alebo návrh na zrušenie sporných bodov, a

                        –

                        vrátil veci Všeobecnému súdu.

               29

               Európska komisia a ECB navrhujú, aby Súdny dvor:

                        –

                        zamietol odvolania a

                        –

                        zaviazal odvolateľov na náhradu trov konania.

               30

               Rozhodnutím predsedu Súdneho dvora z 21. augusta 2015 boli veci C‑8/15 P až C‑10/15 P spojené na účely ústnej časti konania a vyhlásenia rozsudku.

         O odvolaniach

               31

               Na podporu svojich odvolaní odvolatelia uvádzajú dôvod založený na nesprávnom posúdení Všeobecného súdu pri hodnotení naplnenia podmienok vzniku mimozmluvnej zodpovednosti Únie.

               32

               Komisia a ECB namietajú neprípustnosť odvolaní a dodávajú, že v každom prípade sa dôvod uvedený na podporu odvolaní musí zamietnuť ako neopodstatnený.

         O prípustnosti

               33

               Komisia a ECB namietajú neprípustnosť odvolaní z dôvodu, že odvolatelia sa v podstate obmedzili na zopakovanie dôvodov a tvrdení, ktoré už uviedli pred Všeobecným súdom, a že spochybňujú posúdenie skutkového stavu Všeobecným súdom, pokiaľ ide o rôzne predložené dôkazy.

               34

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie sa odvolanie proti rozhodnutiam Všeobecného súdu obmedzuje len na právne otázky a musí sa zakladať na dôvodoch založených na nedostatku právomoci Všeobecného súdu, porušení procesných pravidiel pred Všeobecným súdom, ktoré sa nepriaznivo dotýka záujmov odvolateľa, alebo na porušení práva Únie Všeobecným súdom (pozri najmä rozsudok zo 4. septembra 2014, Španielsko/Komisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 42 a citovanú judikatúru).

               35

               Z článku 256 ZFEÚ a článku 58 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ako aj z článku 168 ods. 1 písm. d) Rokovacieho poriadku Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že odvolanie musí presne uviesť napádané časti rozsudku, ktorého zrušenie žiada, ako aj právne tvrdenia, ktoré konkrétnym spôsobom podporujú tento návrh (pozri najmä rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, bod 34, a zo 4. septembra 2014, Španielsko/Komisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 43).

               36

               Predovšetkým sa v článku 169 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku vyžaduje, aby sa v právnych dôvodoch a právnych tvrdeniach presne označili časti odôvodnenia rozhodnutia Všeobecného súdu, ktoré sa napádajú.

               37

               Na základe týchto ustanovení nezodpovedá požiadavkám odôvodnenia také odvolanie, ktoré sa obmedzuje na zopakovanie alebo doslovné citovanie žalobných dôvodov a tvrdení uvedených pred Všeobecným súdom vrátane tých, ktoré sa zakladali na skutočnostiach, ktoré tento súd výslovne odmietol. Takéto odvolanie v skutočnosti predstavuje návrh na opätovné preskúmanie žaloby, ktorá už bola podaná na Všeobecný súd, ktoré nespadá do právomoci Súdneho dvora (pozri rozsudok zo 4. septembra 2014, Španielsko/Komisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 44 a citovanú judikatúru).

               38

               Pokiaľ však odvolateľ spochybňuje výklad alebo uplatnenie práva Únie vykonané Všeobecným súdom, môžu sa právne otázky skúmané na prvom stupni nanovo prejednať v rámci odvolania. Ak by totiž odvolateľ nemohol založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už použitých pred Všeobecným súdom, predmetné konanie by bolo zbavené časti svojho významu (pozri rozsudok zo 4. septembra 2014, Španielsko/Komisia, C‑192/13 P, EU:C:2014:2156, bod 45 a citovanú judikatúru).

               39

               V prejednávanej veci sa odvolatelia snažia svojím odvolaním preukázať neexistenciu alebo nedostatočnosť odôvodnenia napadnutých uznesení a spochybniť odpoveď, ktorú Všeobecným súd výslovne uviedol na právne otázky, ktoré môžu byť predmetom preskúmania Súdnym dvorom v rámci odvolania.

               40

               Navyše hoci je pravda, že štruktúre a argumentácii rozvinutej odvolateľmi v rámci ich odvolaní chýba presnosť, napriek tomu je potrebné konštatovať, že v súlade s článkom 169 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora sú v nich uvedené spochybnené dôvody napadnutých uznesení, ako aj právne argumenty umožňujúce Súdnemu dvoru uskutočniť z právneho hľadiska jeho preskúmanie zákonnosti.

               41

               Z toho vyplýva, že odvolania sú prípustné.

         O veci samej

         Tvrdenia odvolateľov

               42

               Odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď sa v bode 45 napadnutých uznesení uspokojil s usúdením, že úlohy zverené Komisii a ECB nezahŕňali výkon nijakej vlastnej rozhodovacej právomoci. Všeobecný súd tým údajne porušil článok 13 ods. 4 zmluvy o EMS, keďže nezohľadnil skutočnosť, že Komisia podpísala memorandum o porozumení z 26. apríla 2013, hoci podľa nej obsahovalo nezákonnú podmienku. Skutočne zodpovedné za záchranu cyperských bánk pomocou vnútorných zdrojov sú teda podľa nej Komisia a ECB.

               43

               V tejto súvislosti odvolatelia uvádzajú, že pred Všeobecným súdom uviedli, že skutočná príčina zníženia hodnoty ich vkladov spočíva v podmienkach, s ktorými bolo spojené poskytnutie nástroja finančnej pomoci Cyperskej republike, a v spôsobe, akým Komisia a ECB vyžadovali splnenie týchto podmienok. Tento členský štát bol totiž údajne zaviazaný Komisiou a ECB na prijatie nariadení č. 103 a 104, pod záštitou úradníkov týchto inštitúcií, ktorí v tejto súvislosti naliehavo zakročili. Odvolatelia v tejto súvislosti spresňujú, že Cyperská republika podala žiadosť o nástroj finančnej pomoci na to, aby rekapitalizovala Cyprus Popular Bank a Bank of Cyprus, a nie na to, aby ich riešila prostredníctvom predčasného použitia nástroja záchrany pomocou vnútorných zdrojov. Podľa odvolateľov bolo naopak pôvodné stanovisko Komisie a ECB také, že je vhodné uplatniť tento nástroj.

               44

               Odvolatelia vytýkajú Všeobecnému súdu, že neodpovedal na ich tvrdenia smerujúce k preukázaniu rozhodujúcej úlohy zohrávanej uvedenými inštitúciami v rámci prijatia memoranda o porozumení z 26. apríla 2013 a v dôsledku toho v rámci vzniku finančnej ujmy spojenej s rekapitalizáciou Bank of Cyprus a riešením Cyprus Popular Bank.

               45

               Odvolatelia rovnako tvrdia, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri preskúmaní ich tvrdenia, že Komisia nedohliadla na to, aby bolo toto memorandum o porozumení z 26. apríla 2013 zlučiteľné s právom Únie.

               46

               Odvolatelia teda vytýkajú Všeobecnému súdu, že nedostatočne zohľadnil údajnú nečinnosť Komisie, hoci podľa znenia bodu 164 rozsudku z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), úlohy zverené Komisii zmluvou o EMS jej umožňujú, ako stanovuje článok 13 ods. 3 a 4 tejto zmluvy, dohliadať na zlučiteľnosť memoránd o porozumení uzatvorených EMS s právom Únie a podľa bodu 174 tohto rozsudku v zmysle článku 13 ods. 3 tejto zmluvy musí byť memorandum o porozumení uzatvorené s členským štátom, ktorý požaduje podporu stability, plne zlučiteľné s právom Únie. Súdny dvor tak podľa nich uviedol, že podmienenosť, s ktorou je spojený nástroj finančnej pomoci, musí byť v súlade s právom Únie.

               47

               Uplatnenie opatrenia na záchranu pomocou vnútorných zdrojov, ako je opatrenie uvedené v sporných bodoch, pritom údajne predstavuje zjavné porušenie práva vlastniť majetok, ktoré je v rozpore s článkom 17 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) aj článkom 1 dodatkového protokolu k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísanému v Ríme 4. novembra 1950.

               48

               Rada a ECB spochybňujú dôvodnosť tvrdení, ktoré uviedli odvolatelia.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               49

               Odvolatelia svojím odvolacím dôvodom spochybňujú posúdenie Všeobecného súdu týkajúce sa úlohy, ktorú mali Komisia a ECB v rámci prijatia memoranda o porozumení z 26. apríla 2013. Predovšetkým tvrdia, že tieto inštitúcie sú skutočnými autormi záchrany pomocou vnútorných zdrojov, ktorá sa uskutočnila na Cypre, a že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri preskúmaní ich tvrdenia, že Komisia nedohliadla na to, aby bolo toto memorandum o porozumení z 26. apríla 2013 zlučiteľné s právom Únie.

               50

               Tento odvolací dôvod sa na jednej strane týka bodov 44 až 47 napadnutých uznesení, v ktorých Všeobecný súd uviedol, že Komisia a ECB neboli pôvodcami prijatia memoranda o porozumení z 26. apríla 2013, a preto vyhlásil, že nemá právomoc na rozhodnutie o žalobách na náhradu škody, pokiaľ tieto žaloby vychádzajú z nezákonnosti sporných bodov. Na druhej strane sa týka bodov 48 až 54 napadnutých uznesení, v ktorých Všeobecný súd v podstate rozhodol, že odvolatelia nepreukázali, že ujma, ktorú údajne utrpeli, bola spôsobená tým, že Komisia porušila namietanú povinnosť zabezpečiť zlučiteľnosť memoranda o porozumení z 26. apríla 2013 s právom Únie.

               51

               Všeobecný súd v bode 44 napadnutých uznesení uviedol, že uvedené memorandum bolo prijaté spoločne zo strany EMS a Cyperskej republiky a že ako vyplýva z článku 13 ods. 4 zmluvy o EMS, Komisia podpísala uvedené memorandum iba v mene EMS. Následne vychádzajúc z bodu 161 rozsudku z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), v bode 45 uvedených uznesení pripomenul, že hoci zmluva o EMS ukladá Komisii a ECB určité úlohy spojené s realizáciou cieľov tejto zmluvy, na jednej strane funkcie zverené Komisii a ECB zmluvou o EMS nezahŕňajú nijakú vlastnú rozhodovaciu právomoc a na druhej strane činnosti vykonávané týmito dvomi inštitúciami v rámci tejto zmluvy zaväzujú len EMS.

               52

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva z vyhlásenia euroskupiny z 27. júna 2012, Komisia a ECB boli poverené rokovať s cyperskými orgánmi o programe makroekonomickej úpravy, ktorý sa mal konkretizovať v memorande o porozumení. Komisia a ECB podieľaním sa na rokovaniach s cyperskými orgánmi, prinášaním svojich technických znalostí, poskytovaním rád a navrhovaním smerovania konali v rámci právomocí, ktoré im priznáva článok 13 ods. 3 zmluvy o EMS. Podieľanie sa Komisie a ECB, ako je upravené týmto ustanovením, na postupe vedúcom k podpisu memoranda o porozumení z 26. apríla 2013 však neumožňuje považovať toto memorandom za akt, ktorý im možno pripísať.

               53

               Ako totiž Súdny dvor zdôraznil v bode 161 rozsudku z 27. novembra 2012, Pringle (C‑370/12, EU:C:2012:756), akokoľvek sú funkcie zverené Komisii a ECB zmluvou o EMS dôležité, nezahŕňajú nijakú vlastnú rozhodovaciu právomoc. Okrem toho činnosť vykonávaná týmito dvomi inštitúciami v rámci tej istej zmluvy zaväzuje len EMS.

               54

               Navyše ako uviedol generálny advokát v bode 53 svojich návrhov, skutočnosť, že jedna alebo viaceré inštitúcie Únie môžu zohrávať určitú úlohu v rámci EMS, však nemení povahu aktov EMS, ktoré nie sú súčasťou právneho poriadku Únie.

               55

               Hoci však takéto konštatovanie môže mať vplyv na podmienky prípustnosti žaloby o neplatnosť, ktorú možno podať na základe článku 263 ZFEÚ, nemôže tvoriť prekážku tomu, aby sa Komisii a ECB vytýkalo nezákonné správanie prípadne spojené s prijatím memoranda o porozumení v mene EMS, v rámci žaloby o náhradu škody na základe článku 268 a článku 340 druhého a tretieho odseku ZFEÚ.

               56

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že úlohy zverené Komisii a ECB v rámci zmluvy o EMS nezasahujú do právomocí, ktoré Zmluvy o EÚ a FEÚ zverujú týmto inštitúciám (rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 162).

               57

               Pokiaľ ide konkrétne o Komisiu, z článku 17 ods. 1 ZEÚ vyplýva, že Komisia „podporuje všeobecný záujem Únie“ a „dohliada na uplatňovanie práva Únie“ (rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 163).

               58

               Okrem toho úlohy priznané Komisii zmluvou o EMS jej ukladajú, ako stanovuje článok 13 ods. 3 a 4 tejto zmluvy, povinnosť dohliadať na zlučiteľnosť memoránd o porozumení, ktoré uzatvára EMS, s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, bod 164).

               59

               V dôsledku toho, ako Komisia sama pripustila v odpovedi na otázku položenú na pojednávaní, táto inštitúcia si v rámci zmluvy o EMS ponecháva svoju úlohu strážkyne Zmlúv, ako vyplýva z článku 17 ods. 1 ZEÚ, v dôsledku čoho by mala byť povinná nepodpísať memorandum o porozumení, ak má pochybnosti o jeho zlučiteľnosti s právom Únie.

               60

               Z toho vyplýva, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia pri výklade a uplatnení článku 268 a článku 340 druhého a tretieho odseku ZFEÚ, keď v bodoch 46 a 47 napadnutých uznesení uviedol, že nemá právomoc na prejednanie žaloby o náhradu škody vychádzajúcej z nezákonnosti sporných bodov na základe jednoduchého konštatovania, že prijatie uvedených bodov nemožno formálne pripísať ani Komisii, ani ECB.

               61

               Je teda potrebné vyhovieť odvolaniu a zrušiť napadnuté uznesenia.

         O žalobe pred Všeobecným súdom

               62

               Podľa článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora Európskej únie môže Súdny dvor v prípade zrušenia rozhodnutia Všeobecného súdu sám vydať konečné rozhodnutie vo veci, ak to stav konania dovoľuje. Tak je to aj v prejednávanej veci.

               63

               Súdny dvor totiž môže rozhodnúť o návrhu odvolateľov na základe článku 268 a článku 340 druhého a tretieho odseku ZFEÚ na náhradu údajne spôsobenej škody vyplývajúcej na jednej strane z toho, že Komisia a ECB zahrnuli sporné body do memoranda o porozumení z 26. apríla 2013, a na druhej strane z nečinnosti Komisie v rámci prijatia tohto memoranda o porozumení v rozpore s povinnosťou dbať na to, aby toto memorandum bolo v súlade s právom Únie.

               64

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry vznik mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ je podmienený súčasným splnením podmienok, ktorými sú protiprávnosť konania vytýkaného inštitúcii Únie, existencia škody a existencia príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním inštitúcie a údajnou škodou (rozsudok zo 14. októbra 2014, Giordano/Komisia, C‑611/12 P, EU:C:2014:2282, bod 35 a citovaná judikatúra).

               65

               Pokiaľ ide o prvú podmienku, Súdny dvor už mnohokrát spresnil, že je potrebné, aby sa preukázalo dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom (pozri najmä rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, EU:C:2000:361, bod 42, ako aj z 10. júla 2014, Nikolaou/Dvor audítorov,C‑220/13 P, EU:C:2014:2057, bod 53).

               66

               V prejednávanej veci je právnou normou, v súvislosti s ktorou odvolatelia vytýkajú Komisii, že nedohliadla na jej dodržanie v rámci prijatia memoranda o porozumení z 26. apríla 2013, článok 17 ods. 1 Charty. Toto ustanovenie, ktoré uvádza, že každý má právo vlastniť svoj oprávnene nadobudnutý majetok, predstavuje právnu normu, ktorej cieľom je priznať práva jednotlivcom.

               67

               Okrem iného je potrebné zdôrazniť, že hoci členské štáty v rámci zmluvy o EMS neuplatňujú právo Únie, v dôsledku čoho im v tomto rámci Charta nie je určená (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, body 178 až 181), naproti tomu je Charta určená inštitúciám Únie, vrátane situácií – ako uviedol generálny advokát v bode 85 svojich návrhov – keď konajú mimo právneho rámca Únie. Okrem toho Komisia je povinná v rámci prijatia memoranda o porozumení, akým je memorandum o porozumení z 26. apríla 2013, tak na základe článku 17 ods. 1 ZEÚ, ktorý jej zveruje všeobecnú úlohu dohliadať na uplatňovanie práva Únie, ako aj na základe článku 13 ods. 3 a 4 zmluvy o EMS, ktorý jej ukladá dohliadať na zlučiteľnosť memoránd o porozumení uzavretých EMS s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. novembra 2012, Pringle, C‑370/12, EU:C:2012:756, body 163 a 164), zabezpečiť, aby bolo takéto memorandum zlučiteľné so základnými právami zaručenými Chartou.

               68

               V dôsledku toho je potrebné preskúmať, či Komisia prispela k dostatočne závažnému porušeniu práva odvolateľov vlastniť majetok v zmysle článku 17 ods. 1 Charty v rámci prijatia memoranda o porozumení z 26. apríla 2013.

               69

               V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že právo vlastniť majetok zaručené týmto ustanovením Charty nie je absolútnou požiadavkou, ale že jeho výkon môže byť predmetom obmedzení opodstatnených cieľmi všeobecného záujmu sledovanými Úniou (pozri rozsudky zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, bod 113, a z 12. mája 2016, Bank of Industry and Mine/Rada, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, bod 55).

               70

               V dôsledku toho, ako vyplýva z článku 52 ods. 1 Charty, uplatnenie práva vlastniť majetok môže byť obmedzené pod podmienkou, že tieto obmedzenia skutočne zodpovedajú cieľom všeobecného záujmu sledovaným Úniou a nepredstavujú vo vzťahu k sledovanému účelu neprimeraný a neúnosný zásah, ktorým by bola zasiahnutá samotná podstata takto zaručeného práva (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. novembra 2011, Bank Melli Iran/Rada, C‑548/09 P, EU:C:2011:735, bod 114, a z 12. mája 2016, Bank of Industry and Mine/Rada, C‑358/15 P, EU:C:2016:338, bod 56).

               71

               V tejto súvislosti je potrebné uviesť, že ako vyplýva z článku 12 Zmluvy o EMS, prijatie memoranda o porozumení, ako je memorandum o porozumení vyplývajúce z rokovaní medzi cyperskými orgánmi a najmä Komisiou, zodpovedá cieľu všeobecného záujmu sledovanému Úniou, a to cieľu zabezpečiť stabilitu bankového sektora eurozóny ako celku.

               72

               Finančné služby totiž zohrávajú ústrednú úlohu v hospodárstve Únie. Banky a úverové inštitúcie sú základným zdrojom financovania pre podniky pôsobiace na jednotlivých trhoch. Banky sú navyše často navzájom úzko prepojené a mnohé z nich pôsobia na medzinárodnej úrovni. Z tohto dôvodu existuje riziko, že zlyhanie jednej alebo viacerých bánk sa rýchlo rozšíri aj na ďalšie banky, či už v dotknutom členskom štáte alebo v iných členských štátoch. Negatívne účinky sa potom môžu prejaviť aj v ostatných odvetviach hospodárstva (rozsudok z 19. júla 2016, Kotnik a i., C‑526/14, EU:C:2016:570, bod 50).

               73

               V prejednávanej veci opatrenia uvedené v sporných bodoch stanovujú najmä prevzatie poistených vkladov v Cyprus Popular Bank zo strany Bank of Cyprus, premenu 37,5 % nepoistených vkladov v Bank of Cyprus na akcie spojené s plnými hlasovacími právami a nárokom na dividendu, ako aj dočasné zmrazenie inej časti týchto nepoistených vkladov, pričom bolo spresnené, že ak by musela byť Bank of Cyprus rekapitalizovaná vzhľadom na cieľ dosiahnuť najnižšiu úroveň vlastných zdrojov vo výške 9 % za rizikových podmienok, pristúpi sa k spätnému odkúpeniu akcií, aby bolo možné vyplatiť majiteľov nepoistených vkladov vo výške sumy zodpovedajúcej tomuto prekapitalizovaniu.

               74

               Vzhľadom na cieľ spočívajúci v zaistení stability bankového sektora eurozóny a s prihliadnutím na bezprostredné nebezpečenstvo finančných strát, ktorému by boli vystavení vkladatelia do dvoch dotknutých bánk v prípade ich konkurzu, takéto opatrenia nepredstavujú neprimeraný a neznesiteľný zásah ohrozujúci samotnú podstatu práva odvolateľov vlastniť majetok. V dôsledku toho ich nemožno považovať za neopodstatnené obmedzenia tohto práva (pozri analogicky rozsudok z 10. júla 2003, Booker Aquaculture a Hydro Seafood, C‑20/00 a C‑64/00, EU:C:2003:397, body 79 až 86).

               75

               Vzhľadom na tieto okolnosti sa nemožno domnievať, že Komisia tým, že umožnila prijatie sporných bodov, prispela k porušeniu práva odvolateľov vlastniť majetok zaručeného článkom 17 ods. 1 Charty.

               76

               Z toho vyplýva, že v prejednávanej veci nie je splnená prvá podmienka uplatnenia mimozmluvnej zodpovednosti Únie, v dôsledku čoho sa návrhy na náhradu škody predložené odvolateľmi musia zamietnuť ako návrhy bez právneho základu.

         O trovách

               77

               Podľa článku 184 ods. 2 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora ak je odvolanie dôvodné a Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 138 ods. 2 tohto rokovacieho poriadku, ktorý sa na základe jeho článku 184 ods. 1 uplatňuje na konanie o odvolaní, ak je viac účastníkov konania, ktorí vo veci nemali úspech, Súdny dvor medzi nich rozdelí náhradu trov konania.

               78

               Keďže odvolaniam sa vyhovelo, ale žalobné návrhy boli zamietnuté, Ledra Advertising, A. Eleftheriou, E. Eleftheriou, L. Papachristofi, Ch. Theophilou a E. Theophilou, ako aj Komisia a ECB znášajú svoje vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 10. novembra 2014, Ledra Advertising/Komisia a ECB (T‑289/13, EU:T:2014:981); z 10. novembra 2014, Eleftheriou a Papachristofi/Komisia a ECB (T‑291/13, neuverejnené, EU:T:2014:978), a z 10. novembra 2014, Theophilou/Komisia a ECB (T‑293/13, neuverejnené, EU:T:2014:979), sa zrušujú.

                           2.

                           Žaloby podané na Všeobecný súd vo veciach T‑289/13, T‑291/13 a T‑293/13 sa zamietajú.

                           3.

                           Ledra Advertising Ltd, Andreas Eleftheriou, Eleni Eleftheriou, Lilia Papachristofi, Christos Theophilou a Eleni Theophilou, Európska komisia a Európska centrálna banka (ECB) znášajú svoje vlastné trovy konania vynaložené tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. apríla 1976. # Merkur-Außenhandel GmbH proti Hauptzollamt Hamburg-Jonas. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Vec 106-75.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. februára 1985. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Zúčtovanie výdavkov du EPUZF. # Vec 55/83.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 21. októbra 1999. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-430/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 23. marca 1982. # "Nordsee" Deutsche Hochseefischerei GmbH proti Reederei Mond Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG a Reederei Friedrich Busse Hochseefischerei Nordstern AG & Co. KG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hanseatisches Oberlandesgericht in Bremen - Nemecko. # Vec 102/81.