title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 7. decembra 2010. # Sofiane Fahas proti Rade Európskej únie. # Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika - Obmedzujúce opatrenia v rámci boja proti terorizmu - Zmrazenie finančných prostriedkov - Žaloba o neplatnosť -Právo na obhajobu - Právo na účinnú súdnu ochranu - Odôvodnenie - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-49/07.

text:
      Vec T‑49/07
      Sofiane Fahas
      proti
      Rade Európskej únie
      „Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia v rámci boja proti terorizmu – Zmrazenie finančných prostriedkov – Žaloba o neplatnosť – Právo na obhajobu – Právo na účinnú súdnu ochranu – Odôvodnenie – Žaloba o náhradu škody“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Žaloba o neplatnosť – Fyzické alebo právnické osoby – Akty, ktoré sa ich priamo a osobne týkajú – Rozhodnutie o zmrazení finančných
            prostriedkov prijaté proti určitým osobám a subjektom podozrivým z teroristickej činnosti – Rozhodnutie, ktorým sa preskúmava
            a dopĺňa zoznam dotknutých osôb, skupín alebo subjektov bez toho, aby bolo zrušené skoršie rozhodnutie – Žaloba podaná osobou,
            ktorá nie je uvedená v tomto rozhodnutí – Prípustnosť
      (Článok 263 ZFEÚ; spoločná pozícia Rady 2001/931, článok 1 ods. 6; nariadenie Rady č. 2580/2001, článok 2 ods. 3; rozhodnutia
            Rady 2006/379 a 2006/1008)
      2.      Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté proti určitým
            osobám a subjektom podozrivým z teroristickej činnosti – Rozhodnutie, ktorým sa preskúmava zoznam dotknutých osôb, skupín
            alebo subjektov a niektoré z nich sa na tomto zozname ponechávajú
      (Článok 296 ZFEÚ; spoločná pozícia Rady 2001/931, článok 1 ods. 6; nariadenie Rady č. 2580/2001, článok 2 ods. 3)
      3.      Právo Únie – Zásady – Právo na účinnú súdnu ochranu – Rozhodnutie o zmrazení finančných prostriedkov prijaté proti určitým
            osobám a subjektom podozrivým z teroristickej činnosti – Rozhodnutie, ktorým sa preskúmava zoznam dotknutých osôb, skupín
            alebo subjektov a niektoré z nich sa na tomto zozname ponechávajú – Súdne preskúmanie súdom Únie – Podmienky
      (Charta základných práv Európskej únie, článok 47; spoločná pozícia Rady 2001/931, článok 1 ods. 6; nariadenie Rady č. 2580/2001,
            článok 2 ods. 3)
      1.      Rozhodnutie 2006/1008, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných
         proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, neprikročilo k zrušeniu rozhodnutia 2006/379, ale prikročilo
         k doplneniu určitých mien a subjektov na zoznam stanovený týmto rozhodnutím.

      Preto sa posúdenie prípustnosti žaloby proti rozhodnutiu 2006/1008 podanej osobou, ktorá nie je v tomto rozhodnutí výslovne
         uvedená, musí vykonať vzhľadom na dve hlavné kritériá. Po prvé Rada má podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a článku
         1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom povinnosť prikročiť k preskúmaniu
         zoznamu osôb, skupín a subjektov zapojených do teroristických činov najmenej raz za pol roka. Po druhé z odôvodnenia č. 2
         rozhodnutia 2006/1008 vyplýva, že toto rozhodnutie dopĺňa zoznam stanovený rozhodnutím 2006/379 bez toho, aby prikročilo k jeho
         zrušeniu. To predstavuje prejav vôle Rady, aby osoby, ktorých meno je uvedené v rozhodnutí 2006/379, zotrvali na uvedenom
         zozname, čo má za dôsledok zmrazenie ich finančných prostriedkov. Osoba, ktorej sa týka rozhodnutie 2006/379, musí byť v dôsledku
         toho považovaná tiež za priamo a osobne dotknutú rozhodnutím 2006/1008 a jej žaloba proti tomuto rozhodnutiu musí byť považovaná
         za prípustnú.

      (pozri body 34 – 36)
      2.      Odôvodnenie prvotného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, ako aj odôvodnenie následných rozhodnutí sa musí v zásade
         týkať nielen zákonných podmienok uplatnenia nariadenia č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti
         určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, najmä existencie vnútroštátneho rozhodnutia prijatého príslušným
         orgánom, ale rovnako špecifických a konkrétnych dôvodov, pre ktoré sa Rada pri výkone svojej diskrečnej právomoci pri posúdení
         domnieva, že dotknutá osoba má byť predmetom takéhoto opatrenia.

      Ak podľa článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom, na ktorú odkazuje
         tiež článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, musí následným rozhodnutiam o zmrazení finančných prostriedkov predchádzať revízia
         situácie dotknutej osoby, je to s cieľom ubezpečiť sa, že jej zachovanie na zozname osôb, skupín a subjektov zapojených do
         teroristických činov zostáva odôvodnené, prípadne na základe nových informačných údajov alebo dôkazov. Pokiaľ je však odôvodnenie
         následného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov v podstate rovnaké ako odôvodnenie, ktoré už bolo použité pri predchádzajúcom
         rozhodnutí, môže na tento účel postačovať jednoduché vyhlásenie, najmä ak je dotknutou osobou skupina alebo subjekt.

      Navyše, keďže Rada disponuje širokou právomocou posúdenia, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré majú byť zohľadnené pri prijímaní
         alebo zachovaní opatrení na zmrazenie finančných prostriedkov, nemožno vyžadovať, aby podrobnejšie uviedla, v akom zmysle
         by mohlo zmrazenie finančných prostriedkov osoby dotknutej takým opatrením prispieť konkrétnym spôsobom k boju proti terorizmu,
         alebo aby predložila dôkazy, ktoré by preukázali, že dotknutá osoba by v budúcnosti mohla svoje finančné prostriedky použiť
         na spáchanie alebo napomáhanie k uskutočneniu teroristických činov.

      (pozri body 53 – 55, 57)
      3.      Zásada účinnej súdnej ochrany predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá vyplýva z ústavných tradícií spoločných
         všetkým členským štátom a ktorá je zakotvená v článkoch 6 a 13 Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, a bola
         takisto potvrdená v článku 47 Charty základných práv Európskej únie.

      V tejto súvislosti účinnosť súdneho preskúmania, ktoré sa musí týkať zákonnosti dôvodov, na ktorých je v prejednávanej veci
         založené zahrnutie mena osoby alebo subjektu na sporný zoznam pripojený k spoločnej pozícii 2001/931 o uplatňovaní špecifických
         opatrení na boj s terorizmom, a ktoré pre dotknutú osobu prináša uloženie súhrnu obmedzujúcich opatrení, predpokladá, že predmetný
         orgán Spoločenstva je povinný oznámiť dotknutej osobe alebo subjektu tieto dôvody, pokiaľ možno zároveň s rozhodnutím o tomto
         zahrnutí, alebo aspoň hneď, ako to po tomto zahrnutí bude možné, s cieľom umožniť adresátom uplatniť v lehote ich právo podať
         sťažnosť.

      Pokiaľ ide o následné rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, prijaté zo strany Rady v rámci revízie v pravidelných
         intervaloch aspoň raz za polrok, pri odôvodnení zachovania dotknutých osôb na spornom zozname uvádzanom článkom 1 ods. 6 tejto
         spoločnej pozície sa už nevyžaduje zabezpečenie účinku prekvapenia na zaručenie účinnosti sankcií. Preto každému následnému
         rozhodnutiu o zmrazení finančných prostriedkov musí predchádzať nová možnosť vypočutia a prípadne oznámenie nových skutočností
         uvádzaných na obvinenie.

      (pozri body 59, 60)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (druhá komora)
      zo 7. decembra 2010 (*)

      „Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia v rámci boja proti terorizmu – Zmrazenie finančných prostriedkov – Žaloba o neplatnosť – Právo na obhajobu – Právo na účinnú súdnu ochranu – Odôvodnenie – Žaloba o náhradu škody“
      Vo veci T‑49/07,
      Sofiane Fahas, bydliskom v Mielkendorfe (Nemecko), v zastúpení: F. Zillmer, advokát,

      žalobca,
      proti
      Rade Európskej únie, v zastúpení: pôvodne M. Bishop, E. Finnegan a S. Marquardt, neskôr M. Bishop, J.‑P. Hix a E. Finnegan, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Talianska republika, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,

      vedľajší účastník konania,
      ktorej predmetom je jednak návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Rady 2008/583/ES z 15. júla 2008, ktorým sa vykonáva článok
         2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom
         boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/868/ES (Ú. v. EÚ L 188, s. 21), v rozsahu, v akom sa týka žalobcu,
         ako aj zaviazanie Rady, aby pri absencii konečného súdneho rozhodnutia už neuvádzala meno žalobcu vo svojich budúcich rozhodnutiach,
         a jednak návrh na náhradu škody,

      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka komory I. Pelikánová, sudcovia K. Jürimäe a S. Soldevila Fragoso (spravodajca),
      tajomník: K. Andová, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 10. novembra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Právny rámec
      1        Dňa 28. septembra 2001 prijala Bezpečnostná rada Organizácie spojených národov (ďalej len „Bezpečnostná rada“) rezolúciu 1373(2001)
         navrhujúcu stratégie širokého rozsahu na boj s terorizmom všetkými prostriedkami, a najmä na boj proti financovaniu terorizmu.
         Odsek 1 písm. c) tejto rezolúcie najmä stanovuje, že všetky štáty majú bezodkladne vykonať zmrazenie finančných prostriedkov
         a iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, ktoré páchajú alebo sa pokúšajú o spáchanie teroristických činov,
         alebo ktoré sa zúčastňujú alebo napomáhajú páchaniu takýchto činov, subjektov patriacich týmto osobám alebo nimi kontrolovaných,
         a osôb a subjektov konajúcich v mene alebo na pokyn týchto osôb a subjektov.

      2        Dňa 27. decembra 2001 Rada prijala podľa článkov 15 EÚ a 34 EÚ spoločnú pozíciu 2001/930/SZBP o boji s terorizmom (Ú. v. ES
         L 344, s. 90; Mim. vyd. 18/001, s. 213) a spoločnú pozíciu 2001/931/SZBP o uplatňovaní špecifických opatrení na boj s terorizmom
         (Ú. v. ES L 344, s. 93; Mim. vyd. 18/001, s. 217), keďže zastávala názor, že podľa povinností, ktoré vznikajú členským štátom
         Európskeho spoločenstva na základe Charty Organizácie spojených národov, je potrebná činnosť Európskeho spoločenstva pre vykonanie
         rezolúcie 1373 (2001) Bezpečnostnej rady.

      3        Podľa znenia článku 1 ods. 1 spoločnej pozície 2001/931 sa táto uplatňuje „na osoby, skupiny a subjekty zapojené do teroristických
         činov, ktoré sú uvedené na zozname v prílohe“.

      4        Podľa znenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 sa zoznam uvádzaný v prílohe vypracuje na základe presných informácií
         alebo materiálu v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám
         a subjektom bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie
         takéhoto činu, účasť na ňom alebo napomáhanie, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo indíciách, alebo odsúdení za
         takéto skutky. Pod pojmom „príslušný orgán“ sa rozumie súdny orgán, alebo tam, kde súdne orgány nemajú právomoc v oblasti,
         na ktorú sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný orgán príslušný pre túto oblasť.

      5        Podľa znenia článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 sa mená osôb a subjektov na zozname v prílohe budú v pravidelných
         intervaloch a najmenej raz za šesť mesiacov revidovať, aby sa zabezpečilo, že existujú dôvody pre ich zachovanie na tomto
         zozname.

      6        Podľa znenia článkov 2 a 3 spoločnej pozície 2001/931 Spoločenstvo konajúc v medziach právomocí, ktoré mu boli zverené Zmluvou ES,
         nariadi zmrazenie finančných prostriedkov a iných finančných aktív alebo ekonomických zdrojov osôb, skupín a subjektov uvedených
         na zozname v prílohe a zabezpečí, aby fondy, finančné aktíva alebo ekonomické zdroje, alebo finančné alebo iné súvisiace služby
         neboli priamo alebo nepriamo prístupné v ich prospech.

      7        Dňa 27. decembra 2001, domnievajúc sa, že je potrebné prijatie nariadenia s cieľom vykonať opatrenia opísané v spoločnej pozícii
         2001/931 na úrovni Spoločenstva, Rada prijala na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES nariadenie Rady (ES) č. 2580/2001
         z 27. decembra 2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu
         (Ú. v. ES L 344, s. 70; Mim. vyd. 18/001, s. 207). Z tohto nariadenia vyplýva, že s výnimkami, ktoré nariadenie povoľuje,
         všetky finančné prostriedky, iné finančné aktíva a ekonomické zdroje, ktoré vlastní alebo má v držbe fyzická alebo právnická
         osoba, skupina alebo subjekt zaradené do zoznamu uvedeného v odseku 3, sa zmrazia. Rovnako je zakázané sprístupniť týmto osobám,
         skupinám alebo subjektom finančné prostriedky alebo finančné služby. Rada konajúc jednomyseľne stanovuje, skúma a mení a dopĺňa
         zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa podľa ustanovení stanovených v článku 1 ods. 4 až 6 spoločnej pozície 2001/931/SZBP
         vzťahuje toto nariadenie.

      8        Pôvodný zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňuje nariadenie č. 2580/2001, bol stanovený rozhodnutím Rady 2001/927/ES
         z 27. decembra 2001, ktorým sa zriaďuje zoznam uvádzaný v článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 344, s. 83).

      9        Odvtedy Rada prijala rôzne spoločné pozície a rozhodnutia aktualizujúce zoznamy uvádzané spoločnou pozíciou 2001/931 a nariadením
         č. 2580/2001.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      10      Žalobca, Sofiane Fahas, je alžírsky štátny príslušník, ktorý žije od roku 1990 v Spolkovej republike Nemecko a 18. septembra
         2003 sa zosobášil s nemeckou štátnou príslušníčkou.

      11      Vyšetrujúci sudca v Neapole (Taliansko) vydal na žalobcu 9. októbra 2000 príkaz na zatknutie. V uvedenom príkaze je žalobca
         obvinený z účasti na sprisahaní s cieľom vytvoriť v Taliansku bunku skupiny „Al‑Takfir a Al‑Hijra“ (Al Takfir Wal Hijra),
         pôsobiacej v Alžírsku od roku 1992 a podporujúcej teroristické činnosti, ako aj obchodovania so zbraňami a falšovania dokumentov
         v prospech teroristických skupín v Alžírsku. Uznesením z 30. mája 2008, Giudice dell’udienza preliminare del Tribunale di
         Napoli (sudca predbežného prejednania súdu v Neapole) predvolal žalobcu pred rozhodovací senát toho istého súdu z dôvodu štyroch
         trestných činov, z ktorých tri sa týkali vyššie uvedenej teroristickej organizácie.

      12      Spoločnou pozíciou 2002/976/PESC z 12. decembra 2002, ktorou sa aktualizuje spoločná pozícia 2001/931 a zrušuje spoločná pozícia
         2002/847/PESC [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 337, s. 93), Rada aktualizovala zoznam osôb, skupín a subjektov na ktoré sa uplatňuje spoločná pozícia 2001/931.
         Bod 1 prílohy spoločnej pozície 2002/976 uvádza po prvýkrát meno žalobcu, ktoré je uvedené takto:

      „FAHAS, Sofiane Yacine, narodený 10. 9. 1971 v Alžíre (Alžírsko) (člen al‑Takfir a al‑Hijra).“
      13      Od 12. decembra 2002 nasledovali viaceré rozhodnutia uvádzajúce meno žalobcu na zozname uvedenom v článku 2 ods. 3 nariadenia
         č. 2580/2001 (ďalej len „sporný zoznam“), ktoré mali za následok najmä zmrazenie jeho finančných prostriedkov. Treba uviesť
         tie, ktoré boli predmetom podaní účastníkov tohto konania.

      14      Dňa 12. decembra 2002 Rada prijala rozhodnutie 2002/974/ES vykonávajúce článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a zrušujúce
         rozhodnutie 2002/848/ES [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 337, s. 85). Podľa článku 1 rozhodnutia 2002/974 meno žalobcu figuruje na spornom zozname.

      15      Dňa 2. apríla 2004 Rada prijala spoločnú pozíciu 2004/309/SZBP z 2. apríla 2004, ktorou sa aktualizuje spoločná pozícia 2001/931/SZBP
         o uplatňovaní špecifických opatrení na boj proti terorizmu a zrušuje spoločná pozícia 2003/906/SZBP (Ú. v. EÚ L 99, s. 61;
         Mim. vyd. 18/003, s. 100). Meno žalobcu sa uvádza na pripojenom zozname. V ten istý deň Rada prijala rozhodnutie, ktorým sa
         vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2003/902/ES (Ú. v. EÚ L 99, s. 28; Mim.
         vyd. 18/003, s. 98).

      16      Prostredníctvom rozhodnutia Rady 2006/379/ES z 29. mája 2006, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001
         o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa
         zrušuje rozhodnutie 2005/930/ES (Ú. v. EÚ L 144, s. 21), meno žalobcu naďalej figuruje na spornom zozname.

      17      V rozhodnutí Rady 2006/1008/ES z 21. decembra 2006, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých
         obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu (Ú. v. EÚ L 379, s. 123),
         Rada konštatovala, že určitý počet ďalších osôb, skupín a subjektov treba doplniť do sporného zoznamu stanoveného rozhodnutím
         2006/379 bez toho, aby bol zrušený. Meno žalobcu sa v rozhodnutí 2006/1008 neuvádza.

      18      Rozhodnutím Rady 2008/583/ES z 15. júla 2008, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich
         opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/868/ES
         (Ú. v. EÚ L 188, s. 21, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), je meno žalobcu na spornom zozname zachované.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      19      Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. februára 2007 podal žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
         konanie.

      20      Žaloba pôvodne smerovala proti rozhodnutiu 2002/848 a všetkým rozhodnutiam prijatým následne, vrátane rozhodnutia 2006/1008.

      21      Žalobca 30. marca 2007 pristúpil k odstráneniu vád žaloby, ktorá sa týkala výlučne rozhodnutia 2006/1008.

      22      Samostatným podaním podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 20. júna 2007 Rada vzniesla námietku neprípustnosti na základe
         článku 114 Rokovacieho poriadku Súdu prvého stupňa. Uznesením predsedu druhej komory Súdu prvého stupňa z 22. septembra 2008
         bolo konanie o námietke spojené s konaním vo veci samej.

      23      Súd prvého stupňa 1. októbra 2008 v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 Rokovacieho poriadku
         Súdu prvého stupňa zisťoval u žalobcu, či chce prikročiť k úprave svojich návrhov a žalobných dôvodov vzhľadom na prijatie
         napadnutého rozhodnutia. Dňa 17. októbra 2008 žalobca prispôsobil svoje návrhy tak, aby jeho žaloba smerovala výlučne proti
         napadnutému rozhodnutiu.

      24      Podaním zapísaným do registra kancelárie Súdu prvého stupňa 2. apríla 2009 podala Talianska republika návrh na vstup vedľajšieho
         účastníka do konania na podporu návrhov Rady. Uznesením zo 14. mája 2009 predseda druhej komory Súdu prvého stupňa po vyjadrení
         účastníkov konania podľa článku 116 ods. 6 rokovacieho poriadku tomuto návrhu vyhovel.

      25      Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom sa ho týka, a určil, že sa na neho neuplatňuje,
      –        zaviazal Radu, aby ho v budúcich rozhodnutiach vykonávajúcich článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, ktoré budú nasledovať
         po napadnutom rozhodnutí neuvádzala, keďže konečným súdnym rozhodnutím nebolo konštatované, že je členom „Al-Takfir“ a „Al-Hijra“,
         alebo že iným spôsobom podporuje terorizmus,

      –        zaviazal Radu, aby mu zaplatila náhradu škody určenú na kompenzáciu utrpenej škody, ktorá nemá byť nižšia než 2 000 eur,
      –        zaviazal Radu na náhradu trov konania.
      26      Rada navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu žalobcu smerujúcu k zrušeniu napadnutého rozhodnutia ako nedôvodnú,
      –        zamietol žalobcov návrh na náhradu škody ako neprípustný alebo aspoň ako nedôvodný,
      –        zamietol návrh na vydanie príkazu, ktorý podal žalobca, ako neprípustný,
      –        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      27      Talianska republika podporuje návrhy Rady.

       Právny stav
      1.     O návrhu na zrušenie napadnutého rozhodnutia
       O prípustnosti
       O návrhu na vydanie príkazu
      28      Rada sa dovoláva neprípustnosti návrhu žalobcu, ktorý v podstate spočíva v tom, aby sa Rade uložilo nezapísať jeho meno do
         budúcich zoznamov, kým nebude prijaté konečné súdne rozhodnutie konštatujúce, že podporuje terorizmus.

      29      Tento návrh sa musí vykladať ako návrh na vydanie príkazu Rade. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci žaloby podanej
         podľa článku 230 ES Všeobecný súd nie je príslušný ukladať príkazy inštitúciám (pozri v tomto zmysle uznesenie Súdu prvého
         stupňa z 29. novembra 1993, Koelman/Komisia, T‑56/92, Zb. s. II‑1267, bod 18, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. septembra
         1998, European Night Services a i./Komisia, T‑374/94, T‑375/94, T‑384/94 a T‑388/94, Zb. s. II‑3141, bod 53).

      30      Návrh na vydanie príkazu Rade teda treba zamietnuť ako neprípustný.

       O legitimácii žalobcu na napádanie pôvodne napadnutého rozhodnutia
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      31      Rada zastáva názor, že žaloba je, pokiaľ ide o návrh na zrušenie rozhodnutia 2006/1008, neprípustná, keďže žalobca nie je
         týmto rozhodnutím individuálne dotknutý, pretože jeho meno sa v prílohe neuvádza. Rada zastáva názor, že rozhodnutie 2006/1008
         nezrušuje rozhodnutie 2006/379, ale iba pridáva mená na zoznam stanovený uvedeným rozhodnutím, ktoré zostáva účinné. Podľa
         Rady úprava návrhov nemôže mať vplyv na neprípustnosť pôvodnej žaloby.

      32      Žalobca tvrdí, že žaloba podaná proti rozhodnutiu 2006/1008 je prípustná, keďže toto rozhodnutie sa ho individuálne dotýka
         napriek absencii výslovného uvedenia jeho mena. Žalobca považuje rozhodnutie 2006/1008 za rozšírenie zoznamu uvádzaného v prílohe
         rozhodnutia 2006/379.

      –       Posúdenie Všeobecným súdom
      33      Rada sa dovoláva neprípustnosti žaloby podanej proti rozhodnutiu 2006/1008 z dôvodu, že žalobca tam nie je uvedený. Skutočne
         treba konštatovať, že rozhodnutie 2006/1008 výslovne neuvádza meno žalobcu. Treba teda skúmať, či je žalobca priamo a osobne
         dotknutý týmto rozhodnutím. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry môžu iné osoby ako tie, ktorým
         je rozhodnutie určené, tvrdiť, že sa ich rozhodnutie osobne dotýka v zmysle článku 230 štvrtého odseku ES, iba vtedy, keď
         sa ich dotýka na základe ich určitých osobitných vlastností alebo na základe okolnosti, ktorá ich charakterizuje vo vzťahu
         k akejkoľvek inej osobe, a tým ich individualizuje obdobným spôsobom ako osobu, ktorej je rozhodnutie určené (rozsudok Súdneho
         dvora z 15. júla 1963, Plaumann/Komisia, 25/62, Zb. s. 197, s. 223).

      34      Na úvod treba poznamenať, že rozhodnutie 2006/1008 neprikročilo k zrušeniu rozhodnutia 2006/379, ale prikročilo k doplneniu
         určitých mien a subjektov na zoznam stanovený rozhodnutím 2006/379.

      35      Posúdenie prípustnosti žaloby podanej proti rozhodnutiu 2006/1008 sa musí vykonať vzhľadom na dve hlavné kritériá. Po prvé
         Rada má podľa článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 povinnosť prikročiť k preskúmaniu
         sporného zoznamu najmenej raz za pol roka. Po druhé z odôvodnenia č. 2 rozhodnutia 2006/1008 vyplýva, že toto rozhodnutie
         dopĺňa zoznam stanovený rozhodnutím 2006/379 bez toho, aby prikročilo k jeho zrušeniu. To predstavuje prejav vôle Rady, aby
         žalobca zotrval na spornom zozname, čo má za dôsledok zmrazenie jeho finančných prostriedkov. Keďže žalobcu sa týkalo rozhodnutie
         2006/379, musí byť v dôsledku toho považovaný tiež za priamo a osobne dotknutého rozhodnutím 2006/1008.

      36      Z vyššie uvedeného vyplýva, že námietka neprípustnosti, ktorú uviedla Rada, musí byť zamietnutá a žalobu treba, pokiaľ ide
         o rozhodnutie 2006/1008, v súlade s judikatúrou Othman považovať za prípustnú (rozsudok Všeobecného súdu z 11. júna 2009,
         Othman/Rada a Komisia, T‑318/01, Zb. s. II‑1627, bod 53). Treba prijať záver, že žiadosť o úpravu návrhov zo 17. októbra 2008
         je teda tiež prípustná a že táto žaloba sa týka zákonnosti napadnutého rozhodnutia, čo účastníci konania zhodne uznávajú,
         ako bolo poznamenané do zápisnice z pojednávania.

       O veci samej
      37      Výhrady žalobcu treba zoskupiť do dvoch žalobných dôvodov a to po prvé do žalobného dôvodu založeného na porušení jeho základných
         práv a povinnosti odôvodnenia a po druhé do žalobného dôvodu založeného na existencii nesprávneho posúdenia a zneužití právomoci,
         ktorých sa dopustila Rada.

       O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení základných práv a povinnosti odôvodnenia
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      38      Žalobca zastáva názor, že záruka práva na obhajobu smeruje k zabezpečeniu správneho fungovania práva na účinnú súdnu ochranu.
         Nariadenie č. 2580/2001 a spoločná pozícia 2001/931, na ktorú odkazuje uvedené nariadenie, nestanovujú postup oznámenia napadnutého
         rozhodnutia a údajov uvádzaných na obvinenie, ktoré viedli k uvedeniu žalobcu na spornom zozname. Toto nariadenie tiež nestanovuje
         predchádzajúce alebo následné vypočutie dotknutej osoby, ktoré by mohlo viesť k výmazu jej mena zo sporného zoznamu. Podľa
         žalobcu teda nikdy nemohol predložiť svoju obhajobu, pokiaľ ide o uvedenie jeho mena na spornom zozname. Žalobca zastáva názor,
         že nariadením zmrazenia jeho finančných prostriedkov, mu napadnuté rozhodnutie uložilo ekonomické a finančné sankcie. Podľa
         ustálenej judikatúry Súdneho dvora právo na obhajobu predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá musí byť vždy zaručená.

      39      Rezolúcia 1373 (2001) Bezpečnostnej rady neurčovala žiadny postup, ktorý by umožňoval napádať opatrenia zmrazenia finančných
         prostriedkov. Členským štátom Organizácie spojených národov prislúcha konkrétne určiť osoby, skupiny a subjekty, ktorých finančné
         prostriedky majú byť zmrazené na základe tejto rezolúcie. Keďže je potrebné diskrečné posúdenie Spoločenstva, inštitúciám
         Spoločenstva sa v zásade ukladá rešpektovať právo dotknutých osôb na obhajobu (rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. decembra
         2006, Organizácia mudžahedínov iránskeho ľudu/Rada, T‑228/02, Zb. s. II‑4665, ďalej len „rozsudok OMPI“, bod 101 a nasl.).

      40      Navyše prijatie rozhodnutia vykonávajúceho článok 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 porušuje právo žalobcu na účinnú súdnu
         ochranu práv, ktoré má na základe právneho poriadku Spoločenstva. Konkrétne dôvody odôvodňujúce uvedenie jeho mena na spornom
         zozname mu neboli oznámené, čo mu bránilo účinne podať svoju žalobu pred Súdom prvého stupňa.

      41      Žalobca sa dovoláva článku 253 ES, ktorý Rade ukladá odôvodniť rozhodnutia, ktoré prijíma. Napadnuté rozhodnutie nebolo odôvodnené.
         Podľa ustálenej judikatúry povinnosť odôvodnenia rozhodnutí spôsobujúcich ujmu smeruje k poskytnutiu postačujúcej informácie
         dotknutej osobe. Táto dotknutá osoba musí mať možnosť rozlíšiť, či je rozhodnutie riadne odôvodnené, alebo či má vady. Je
         to pre dotknutú osobu jediný spôsob ako overiť, či môže napadnúť jeho platnosť pred súdom Spoločenstva, a pre súd Spoločenstva
         vykonať svoje preskúmanie zákonnosti (rozsudok Súdneho dvora z 2. októbra 2003, Corus UK/Komisia, C‑199/99 P, Zb. s. I‑11177,
         bod 145). Navyše rozhodnutie spôsobujúce ujmu nebolo žalobcovi oznámené. Nakoniec žalobca zastáva názor, že odkaz Rady na
         začaté vyšetrovanie, ktoré je voči nemu vedené v Taliansku, nepredstavuje dostatočné odôvodnenie.

      42      Na podporu žalobca uvádza, že uvedenie článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001 a článku 1 ods. 4 a 6 spoločnej pozície 2001/931
         nepredstavuje dostatočné odôvodnenie napadnutého rozhodnutia.

      43      Vo svojej odpovedi na písomnú otázku položenú Všeobecným súdom sa žalobca dovoláva porušenia všeobecných zásad práva Spoločenstva,
         ktoré vyplývajú z práva na spravodlivý proces, práva na nestranný súd, zásady prezumpcie neviny a vlastníckeho práva, ktoré
         sú chránené Dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaným 4. novembra 1950 v Ríme (ďalej len „EDĽP“) bez
         ďalšieho rozvinutia. Nakoniec v replike sa žalobca dovoláva skutočnosti, že je mu zakázané pracovať.

      44      Rada, ktorú podporuje vedľajší účastník konania, napáda všetky tvrdenia uvádzané žalobcom na podporu prvého žalobného dôvodu.

      –       Posúdenie Všeobecným súdom
      45      Podľa ustálenej judikatúry základné práva tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie zabezpečujú
         súdy Spoločenstva. Na tieto účely sa Súdny dvor a Všeobecný súd inšpirujú ústavnými tradíciami spoločnými pre členské štáty,
         ako aj usmerneniami, ktoré vyplývajú z medzinárodných nástrojov ochrany ľudských práv, na ktorých tvorbe členské štáty spolupracovali
         alebo ku ktorým pristúpili. Zvláštny význam prináleží v tejto súvislosti EDĽP (pozri rozsudok Súdneho dvora z 26. júna 2007,
         Ordre des barreaux francophones et germanophone a i., C‑305/05, Zb. s. I‑5305, bod 29 a citovanú judikatúru).

      46      Z judikatúry tiež vyplýva, že dodržiavanie ľudských práv je podmienkou zákonnosti aktov Spoločenstva (stanovisko Súdneho dvora
         z 28. marca 1996, 2/94, Zb. s. I‑1759, bod 34) a že v Spoločenstve nie je možné prijať opatrenia, ktoré sú nezlučiteľné s dodržiavaním
         ľudských práv (pozri rozsudok Súdneho dvora z 12. júna 2003, Schmidberger, C‑112/00, Zb. s. I‑5659, bod 73 a citovanú judikatúru).

      47      Pokiaľ ide o dodržiavanie práva na obhajobu, podľa ustálenej judikatúry rešpektovanie práva na obhajobu v akomkoľvek konaní,
         ktoré bolo začaté proti osobe a ktoré môže viesť k prijatiu pre ňu nepriaznivého rozhodnutia, predstavuje základnú zásadu
         práva Spoločenstva a musí byť zabezpečené, aj keď neexistuje právna úprava týkajúca sa tohto konania. Táto zásada si vyžaduje,
         aby každá osoba, ktorej môže byť uložená sankcia, mala možnosť užitočne vyjadriť svoje stanovisko k dôkazom pripusteným proti
         nej, na základe ktorých má byť uložená sankcia (pozri rozsudok OMPI, bod 91 a tam citovanú judikatúru).

      48      V kontexte rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov si všeobecná zásada rešpektovania práva na obhajobu vyžaduje, pokiaľ
         tomu nebránia naliehavé dôvody týkajúce sa bezpečnosti Spoločenstva alebo jeho členských štátov, alebo udržiavania ich medzinárodných
         vzťahov, aby údaje uvádzané na obvinenie boli dotknutej osobe oznámené pokiaľ možno súčasne s prijatím prvotného rozhodnutia
         o zmrazení finančných prostriedkov, alebo hneď ako je to možné po prijatí prvotného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov.
         S rovnakými výhradami každému následnému rozhodnutiu o zmrazení finančných prostriedkov musí v zásade predchádzať oznámenie
         nových skutočností uvádzaných na obvinenie dotknutej osoby a vypočutie (rozsudok OMPI, bod 137).

      49      V prejednávanej veci Rada zaslala žalobcovi 3. januára 2008 zhrnutie dôvodov v nadväznosti na prijatie rozhodnutia Rady 2007/868/ES
         z 20. decembra 2007, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach
         zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu, a ktorým sa zrušuje rozhodnutie 2007/445/ES (Ú. v. EÚ
         L 340, s. 100), ktorého text bol zhodný s textom neskorších rozhodnutí uvádzajúcich jeho meno. Žalobca podal pripomienky v liste
         zo 14. marca 2008. Rada prikročila k preskúmaniu jeho obsahu pred rozhodnutím o ponechaní mena žalobcu na spornom liste, k čomu
         došlo napadnutým rozhodnutím. V liste zaslanom žalobcovi 15. júla 2008, ktorý obsahoval zároveň napadnuté rozhodnutie a zhrnutie
         dôvodov zhodné so zhrnutím dôvodov skorších rozhodnutí uvádzajúcich jeho meno, Rada uviedla, že po preskúmaní listu žalobcu
         zo 14. marca 2008 zastávala názor, že v spise sa nenachádza žiadny nový údaj, ktorý by odôvodňoval zmenu jej stanoviska a že
         odôvodnenie oznámené skôr zostáva platné. Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o právo byť vypočutý, Rada dala žalobcovi príležitosť
         formulovať pripomienky týkajúce sa zhrnutia dôvodov.

      50      Z vyššie uvedeného vyplýva, že výhrada založená na porušení práva žalobcu na obhajobu a najmä jeho práva byť vypočutý musí
         byť zamietnutá.

      51      Pokiaľ ide o porušenie povinnosti odôvodnenia, ktorého sa dovoláva žalobca, táto povinnosť predstavuje vyjadrenie zásady dodržiavania
         práva na obhajobu. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že cieľom povinnosti odôvodniť rozhodnutie spôsobujúce ujmu je jednak
         poskytnúť dotknutej osobe dostatočné podklady na to, aby zistila, či je rozhodnutie opodstatnené alebo či má vady, ktoré by
         umožnili napadnúť jeho zákonnosť, a jednak umožniť súdu Spoločenstva vykonať preskúmanie zákonnosti tohto rozhodnutia (rozsudky
         Súdneho dvora Corus UK/Komisia, už citovaný, bod 145, a z 28. júna 2005, Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P,
         C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, Zb. s. I‑5425, bod 462).

      52      Predmet záruky týkajúcej sa povinnosti odôvodnenia v kontexte prijatia rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov podľa
         článku 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, ako aj obmedzenia tejto záruky, ktoré môžu byť legitímne uložené dotknutým osobám
         v takomto kontexte, Súd prvého stupňa definoval vo svojom rozsudku OMPI (body 138 až 151).

      53      Z bodov 143 až 146 a 151 rozsudku OMPI vyplýva, že odôvodnenie prvotného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov, ako
         aj odôvodnenie následných rozhodnutí sa musí v zásade týkať nielen zákonných podmienok uplatnenia nariadenia č. 2580/2001,
         najmä existencie vnútroštátneho rozhodnutia prijatého príslušným orgánom, ale rovnako špecifických a konkrétnych dôvodov,
         pre ktoré sa Rada pri výkone svojej diskrečnej právomoci pri posúdení domnieva, že dotknutá osoba má byť predmetom takéhoto
         opatrenia.

      54      Okrem toho z bodu 145 rozsudku OMPI, ako aj z článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 na ktorú odkazuje tiež článok 2 ods. 3
         nariadenia č. 2580/2001, vyplýva, že ak následným rozhodnutiam o zmrazení finančných prostriedkov musí predchádzať „revízia“
         situácie dotknutej osoby, je to s cieľom ubezpečiť sa, že jej zachovanie na spornom zozname „zostáva odôvodnené“, prípadne
         na základe nových informačných údajov alebo dôkazov.

      55      Súd prvého stupňa však v tejto súvislosti spresnil, že pokiaľ je odôvodnenie následného rozhodnutia o zmrazení finančných
         prostriedkov v podstate rovnaké ako odôvodnenie, ktoré už bolo použité pri predchádzajúcom rozhodnutí, môže na tento účel
         postačovať jednoduché vyhlásenie, najmä ak je dotknutou osobou skupina alebo subjekt (rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. septembra
         2009, Sison/Rada, T‑341/07, Zb. s. II‑3625, bod 62 a citovaná judikatúra).

      56      V prejednávanej veci zo zhrnutia dôvodov pripojeného k listu o oznámení napadnutého rozhodnutia vyplýva, že zápis mena žalobcu
         na sporný zoznam sa zakladal na skutočnosti, že vyšetrujúci sudca v Neapole vydal na žalobcu 9. októbra 2000 príkaz na zatknutie.
         Žalobca je obvinený z účasti na sprisahaní s cieľom vytvoriť v Taliansku bunku skupiny „Al Takfir a Al Hijra“ (Al Takfir Wal
         Hijra), pôsobiacej v Alžírsku od roku 1992 a podporujúcej teroristické činnosti, ako aj z obchodovania so zbraňami a falšovania
         dokumentov v prospech teroristických skupín v Alžírsku. Keďže toto vyšetrovanie v Taliansku prebiehalo, odôvodňovalo to zahrnutie
         žalobcu na sporný zoznam pripojený k spoločnej pozícii 2001/931.

      57      V zostávajúcom rozsahu treba pripomenúť širokú právomoc posúdenia, ktorou disponuje Rada, pokiaľ ide o skutočnosti, ktoré
         majú byť zohľadnené pri prijímaní alebo zachovaní opatrení na zmrazenie finančných prostriedkov. Za týchto okolností od Rady
         nemožno vyžadovať, aby podrobnejšie uviedla, v akom zmysle by mohlo zmrazenie finančných prostriedkov žalobcu prispieť konkrétnym
         spôsobom k boju proti terorizmu, alebo aby predložila dôkazy, ktoré by preukázali, že dotknutá osoba by v budúcnosti mohla
         svoje finančné prostriedky použiť na spáchanie alebo napomáhanie k uskutočneniu teroristických činov (rozsudky OMPI, bod 159,
         a Sison/Rada, už citovaný, body 65 a 66).

      58      Vzhľadom na tieto skutkové okolnosti musí byť výhrada založená na porušení povinnosti odôvodnenia zamietnutá.

      59      Žalobca okrem toho uvádza, že mu bola odopretá účinná súdna ochrana. Podľa ustálenej judikatúry zásada účinnej súdnej ochrany
         predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá vyplýva z ústavných tradícií spoločných všetkým členským štátom a ktorá
         je zakotvená v článkoch 6 a 13 EDĽP, a bola takisto potvrdená v článku 47 Charty základných práv Európskej únie vyhlásenej
         7. decembra 2000 v Nice (Ú. v. ES C 364, s. 1) (rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 2007, Unibet, C‑432/05, Zb. s. I‑2271,
         bod 37).

      60      Okrem toho vzhľadom na judikatúru Súdneho dvora v iných oblastiach (rozsudky Súdneho dvora z 15. októbra 1987, Heylens a i.,
         222/86, Zb. s. 4097, bod 15, a Dansk Rørindustri a i./Komisia, už citovaný, body 462 a 463) treba v prejednávanej veci prijať
         záver, že účinnosť súdneho preskúmania, ktoré sa musí týkať zákonnosti dôvodov, na ktorých je v prejednávanej veci založené
         zahrnutie mena osoby alebo subjektu na sporný zoznam pripojený k spoločnej pozícii 2001/931 a ktoré pre dotknutú osobu prináša
         uloženie súhrnu obmedzujúcich opatrení, predpokladá, že predmetný orgán Spoločenstva je povinný oznámiť dotknutej osobe alebo
         subjektu tieto dôvody, pokiaľ možno zároveň s rozhodnutím o tomto zahrnutí, alebo aspoň hneď, ako to po tomto zahrnutí bude
         možné, s cieľom umožniť adresátom uplatniť v lehote ich právo podať sťažnosť. Pokiaľ ide o následné rozhodnutia o zmrazení
         finančných prostriedkov, prijaté zo strany Rady v rámci revízie v pravidelných intervaloch aspoň raz za polrok, pri odôvodnení
         zachovania dotknutých osôb na spornom zozname uvádzanom článkom 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 sa už nevyžaduje zabezpečenie
         účinku prekvapenia na zaručenie účinnosti sankcií. Preto každému následnému rozhodnutiu o zmrazení finančných prostriedkov
         musí predchádzať nová možnosť vypočutia a prípadne oznámenie nových skutočností uvádzaných na obvinenie (rozsudok OMPI, bod
         131; pozri v tejto súvislosti tiež rozsudok Súdneho dvora z 3. septembra 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation/Rada
         a Komisia, C‑402/05 P a C‑415/05 P, Zb. s. I‑6351, bod 338, a rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007, Sison/Rada, T‑47/03,
         neuverejnený v Zbierke, body 212 a 213).

      61      Z bodov 55 a 56 vyššie vyplýva, že žalobcovi bolo oznámené napadnuté rozhodnutie a zhrnutie dôvodov listom z rovnakého dňa
         ako deň prijatia uvedeného rozhodnutia. Postupujúc takto, Rada žalobcovi umožnila brániť jeho práva a rozhodovať sa so znalosťou
         veci, či je vhodné obrátiť sa na súd Spoločenstva a súdu Spoločenstva umožnila vykonávať posúdenie zákonnosti napadnutého
         rozhodnutia.

      62      Z vyššie uvedeného vyplýva, že v prejednávanej veci musí byť výhrada založená na porušení práva na účinnú súdnu ochranu zamietnutá.

      63      Pokiaľ ide o zásadu prezumpcie neviny stanovenú v článku 6 ods. 2 EDĽP a článku 48 ods. 1 Charty základných práv Európskej
         únie, treba konštatovať, že predstavuje základné právo, ktoré jednotlivcom udeľuje práva, rešpektovanie ktorých zabezpečujú
         súdy Spoločenstva (rozsudky Súdu prvého stupňa zo 4. októbra 2006, Tillack/Komisia, T‑193/04, Zb. s. II‑3995, bod 121, a z 12. októbra
         2007, Pergan Hilfsstoffe für industrielle Prozesse/Komisia, T‑474/04, Zb. s. II‑4225, bod 75).

      64      Rešpektovanie prezumpcie neviny si vyžaduje, aby bola každá osoba obvinená z trestného činu považovaná za nevinnú až dovtedy,
         keď sa jej vina zákonne preukáže. Táto zásada však nebráni prijatiu preventívnych opatrení, ktoré nepredstavujú sankcie a nijako
         neprejudikujú vinu alebo nevinu osoby, voči ktorej smerujú. Takéto preventívne opatrenia musia byť stanovené zákonom, prijaté
         príslušným orgánom a mať dočasnú povahu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 2. septembra 2009, El Morabit/Rada,
         T‑37/07 a T‑323/07, neuverejnený v Zbierke, bod 40).

      65      Článok 2 spoločnej pozície 2001/931 stanovuje, že Spoločenstvo nariadi zmrazenie finančných prostriedkov osôb, skupín a subjektov
         uvedených na zozname uvádzanom jeho článkom 1 ods. 4. Z tohto dôvodu je zmrazenie finančných prostriedkov, ktorému podlieha
         žalobca, stanovené právom Spoločenstva.

      66      Podľa článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 je Rada poverená revidovať zoznam v pravidelných intervaloch a najmenej raz
         za šesť mesiacov, aby sa zabezpečilo, že zachovanie mien a názvov osôb a subjektov tam uvedených na zozname zostáva dôvodným.
         Z tohto dôvodu bolo zmrazenie finančných prostriedkov, ktorému podlieha žalobca, prijaté príslušným orgánom a má dočasnú povahu.

      67      Navyše treba poznamenať, že predmetné obmedzujúce opatrenia prijaté Radou v rámci boja proti terorizmu nemajú za dôsledok
         skonfiškovanie majetku dotknutých osôb ako získaného trestným činom, ale preventívne zmrazenie. Tieto opatrenia teda nepredstavujú
         sankciu a neimplikujú akékoľvek obvinenie takejto povahy (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 11. júla 2007,
         Sison/Rada, už citovaný, bod 101).

      68      Rozhodnutie Rady, ktoré vyplýva najmä z rozhodnutia príslušného vnútroštátneho orgánu, nepredstavuje konštatovanie toho, že
         trestný čin bol skutočne spáchaný, ale je prijaté v rámci a na účel správneho konania, ktoré má preventívnu funkciu s jediným
         cieľom, umožniť Rade postupovať účinne v boji proti financovaniu terorizmu.

      69      V tejto súvislosti treba poznamenať, že v prípade uplatnenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3
         nariadenia č. 2580/2001, teda ustanovení, ktoré zavádzajú špecifickú formu spolupráce medzi Radou a členskými štátmi v rámci
         spoločného boja proti terorizmu, táto zásada má pre Radu za dôsledok povinnosť spoliehať sa, pokiaľ je to možné, na posúdenie
         príslušného vnútroštátneho orgánu, prinajmenšom ak je to súdny orgán, najmä pokiaľ ide o existenciu „závažných a hodnoverných
         dôkazov alebo indícií“, na ktorých je rozhodnutie tohto orgánu založené (rozsudok OMPI, bod 124).

      70      Zo skutkového stavu veci vyplýva, že Rada konala v súlade s článkom 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a nariadením č. 2580/2001.
         Vychádzajúc z rozhodnutia vyšetrujúceho sudcu jedného členského štátu a tým, že informovala žalobcu listom z 15. júla 2008
         o dôvodoch jeho zahrnutia na sporný zoznam, Rada dodržala povinnosti, ktoré jej vznikajú podľa právnej úpravy Spoločenstva.

      71      Z vyššie uvedeného vyplýva, že v prejednávanej veci musí byť výhrada založená na porušení zásady prezumpcie neviny zamietnutá.

      72      Pokiaľ ide o údajné porušenie práva na nestranný súd a spravodlivý proces, žalobca nepredložil dôkazy postačujúce na podopretie
         jeho argumentácie. Tieto výhrady musia byť zamietnuté na základe článku 44 ods. 1 písm. c) Rokovacieho poriadku Všeobecného
         súdu. V každom prípade treba pripomenúť, že Všeobecnému súdu neprislúcha preskúmavať regulárnosť vnútroštátneho trestného
         konania. Takéto preskúmanie prislúcha iba talianskym orgánom, alebo na podnet dotknutej osoby, príslušnému vnútroštátnemu
         súdu. Rovnako v zásade neprislúcha Rade vyslovovať sa k regulárnosti konania začatého proti dotknutej osobe, ktoré viedlo
         k predmetnému rozhodnutiu, stanovenému uplatniteľným právom členského štátu, alebo k rešpektovaniu základných práv dotknutej
         osoby vnútroštátnymi orgánmi. Táto právomoc v konečnom dôsledku patrí výlučne príslušným vnútroštátnym súdom, alebo prípadne
         Európskemu súdu pre ľudské práva (pozri rozsudok OMPI, bod 121, a analogicky rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. apríla 2003,
         Le Pen/Parlament, T‑353/00, Zb. s. II‑1729, bod 91, potvrdený v odvolacom konaní rozsudkom Súdneho dvora zo 7. júla 2005,
         Le Pen/Parlament, C‑208/03 P, Zb. s. I‑6051).

      73      Pokiaľ ide o vzniknuté obmedzenia vlastníckeho práva a práva vykonávať hospodársku činnosť, ktorých sa dovoláva žalobca, treba
         poznamenať, že podľa ustálenej judikatúry základné práva nie sú absolútnymi privilégiami a ich výkon môže byť predmetom obmedzení,
         ktoré sú odôvodnené cieľmi všeobecného záujmu, ktoré sleduje Spoločenstvo. Akékoľvek hospodárske alebo finančné obmedzujúce
         opatrenie už svojou definíciou prináša účinky, ktoré ovplyvňujú vlastnícke právo a slobodný výkon profesijných činností, spôsobujúc
         tak ujmu najmä subjektom vykonávajúcim činnosti, ktorým majú predmetné obmedzujúce opatrenia zabrániť. Dôležitosť cieľov,
         ktoré sleduje sporná právna úprava, môže odôvodniť negatívne dôsledky, dokonca značné, pre niektoré podnikateľské subjekty
         (pozri v tomto zmysle rozsudky Súdneho dvora z 30. júla 1996, Bosphorus, C‑84/95, Zb. s. I‑3953, body 21 až 23, a Kadi a Al
         Barakaat International Foundation/Rada a Komisia, už citovaný, body 355 a 361).

      74      V prejednávanej veci je sloboda vykonávať hospodársku činnosť, ako aj vlastnícke právo žalobcu obmedzené z dôvodu prijatia
         napadnutého rozhodnutia v značnom rozsahu, keďže nemôže disponovať svojimi finančnými prostriedkami, ktoré sa nachádzajú na
         území Spoločenstva, s výnimkou disponovania v zmysle osobitných povolení. Vzhľadom na prvoradú dôležitosť zachovania mieru
         a medzinárodnej bezpečnosti však nie sú spôsobené ťažkosti neadekvátne alebo neprimerané vo vzťahu k sledovaným cieľom a to
         o to viac, že článok 5 nariadenia č. 2580/2001 stanovuje určité výnimky umožňujúce osobám dotknutým opatreniami zmrazenia
         finančných prostriedkov uhrádzať základné výdavky (pozri v tomto zmysle rozsudok El Morabit/Rada, už citovaný, bod 62).

      75      Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobný dôvod založený na porušení základných práv a porušení povinnosti odôvodnenia musí byť
         zamietnutý.

       O druhom žalobnom dôvode založenom na nesprávnom posúdení a zneužití právomoci
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      76      Podľa žalobcu odkaz Rady na vyšetrovacie konanie v Taliansku, prerušené v roku 2001, nepredstavuje postačujúce odôvodnenie
         zachovania jeho mena na spornom zozname. Zastáva názor, že toto konanie je skončené a on je nevinný.

      77      Žalobca sa teda dovoláva nesprávneho posúdenia, týkajúceho sa jeho zapojenia do teroristických činností a zneužitia právomoci
         zo strany Rady.

      78      Rada podporovaná vedľajším účastníkom konania spochybňuje všetky tvrdenia, ktoré žalobca uvádza na podporu druhého žalobného
         dôvodu.

      –       Posúdenie Všeobecným súdom
      79      Pokiaľ ide o údajné nesprávne posúdenie, ktorého sa dovoláva žalobca, ako to Súd prvého stupňa poznamenal v bodoch 115 a 116
         rozsudku OMPI, skutkové a právne okolnosti, ktoré môžu ovplyvniť uplatnenie opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov osoby,
         skupiny alebo subjektu, sú určené článkom 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001.

      80      V prejednávanej veci je relevantná právna úprava stanovená článkom 2 ods. 3 nariadenia č. 2580/2001, v zmysle ktorého Rada,
         konajúc jednomyseľne, ustanoví, preskúma a zmení a doplní zoznam osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa podľa ustanovení stanovených
         v článku 1 ods. 4 až 6 spoločnej pozície 2001/931/SZBP vzťahuje toto nariadenie. Predmetný zoznam musí teda byť podľa ustanovení
         článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 vypracovaný na základe presných informácií alebo materiálov v príslušnom spise,
         ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám a subjektom bez ohľadu na to,
         či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestného stíhania za teroristický čin alebo pokusu o spáchanie, účasť alebo napomáhanie
         takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo indíciách alebo odsúdení za takéto skutky. Pod pojmom „príslušný
         orgán“ sa rozumie súdny orgán alebo tam, kde súdne orgány nemajú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný
         orgán príslušný pre túto oblasť. Okrem toho musia byť mená osôb a subjektov na zozname predmetom revízie v pravidelných intervaloch,
         najmenej raz za šesť mesiacov, s cieľom zabezpečiť, že ich zachovanie na zozname zostáva dôvodné, v súlade s ustanoveniami
         článku 1 ods. 6 spoločnej pozície 2001/931 (rozsudok OMPI, bod 116).

      81      V bode 117 rozsudku OMPI a v bode 131 rozsudku Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran/Rada
         (T‑256/07, Zb. s. II‑3019, ďalej len „rozsudok PMOI“), Súd prvého stupňa z týchto ustanovení vyvodil, že konanie spôsobilé
         viesť k prijatiu opatrenia zmrazenia finančných prostriedkov podľa relevantnej právnej úpravy sa odohráva na dvoch úrovniach
         – na vnútroštátnej úrovni a na úrovni Spoločenstva. Najprv musí príslušný vnútroštátny orgán, spravidla súdny, prijať vo vzťahu
         k dotknutej osobe rozhodnutie zodpovedajúce definícii článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931. Ak ide o rozhodnutie o začatí
         vyšetrovania alebo trestného stíhania, musí byť odôvodnené vážnymi a dôveryhodnými dôkazmi alebo indíciami. Potom Rada, ktorá
         rozhoduje jednomyseľne, musí rozhodnúť o zahrnutí dotknutej osoby do sporného zoznamu na základe presných informácií alebo
         dôkazov zo spisu, ktoré preukazujú, že takéto rozhodnutie bolo prijaté. Neskôr sa Rada musí v pravidelných intervaloch, prinajmenšom
         raz za polrok, ubezpečiť, že ponechanie dotknutej osoby na spornom zozname zostáva odôvodnené. V tejto súvislosti overenie
         existencie rozhodnutia vnútroštátneho orgánu zodpovedajúceho uvedenej definícii sa zdá byť základnou podmienkou prijatia pôvodného
         rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov Radou, zatiaľ čo overenie ďalších postupov týkajúcich sa tohto rozhodnutia
         na vnútroštátnej úrovni sa zdá byť nevyhnutné v kontexte prijatia následného rozhodnutia o zmrazení finančných prostriedkov.

      82      Ako bolo rozhodnuté v bode 134 rozsudku PMOI, hoci dôkazné bremeno, či zmrazenie finančných prostriedkov osoby, skupiny alebo
         subjektu je alebo zostáva zákonne odôvodnené vzhľadom na relevantnú právnu úpravu, prislúcha Rade, toto bremeno má na úrovni
         konania Spoločenstva o zmrazení finančných prostriedkov relatívne obmedzený predmet. V prípade následného rozhodnutia o zmrazení
         finančných prostriedkov po revízii sa dôkazné bremeno týka najmä otázky, či zmrazenie finančných prostriedkov zostáva odôvodnené
         vo vzťahu k všetkým relevantným okolnostiam predmetnej veci a osobitne k dôsledkom tohto rozhodnutia príslušného vnútroštátneho
         orgánu.

      83      Čo sa týka preskúmania, ktoré vykonáva Všeobecný súd, Súd prvého stupňa v bode 159 rozsudku OMPI uznal, že Rada disponuje
         širokou mierou voľnej úvahy, pokiaľ ide o podklady, ktoré zohľadní pri prijatí opatrení o ekonomických a finančných sankciách
         na základe článkov 60 ES, 301 ES a 308 ES, v súlade so spoločnou pozíciou prijatou v rámci spoločnej zahraničnej a bezpečnostnej
         politiky. Táto právomoc posúdenia sa týka najmä hľadísk vhodnosti, z ktorých takéto rozhodnutia vychádzajú. Napriek tomu,
         ak Všeobecný súd priznal Rade voľnú úvahu v danej oblasti, neznamená to, že sa musí zdržať preskúmania výkladu relevantných
         údajov touto inštitúciou. Súd Spoločenstva musí totiž nielen preveriť vecnú presnosť predložených dôkazov, ich spoľahlivosť
         a súladnosť, ale aj preskúmať, či tieto dôkazy predstavujú súhrn podstatných údajov, ktoré musia byť zohľadnené pri posúdení
         situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili. V rámci tohto posúdenia mu však neprináleží nahradiť
         posúdenie Rady svojím vlastným posúdením (rozsudok PMOI, bod 138; pozri analogicky rozsudok Súdneho dvora z 22. novembra 2007,
         Španielsko/Lenzing, C‑525/04 P, Zb. s. I‑9947, bod 57 a citovanú judikatúru).

      84      Z toho vyplýva, že treba skúmať, či rozhodnutie vyšetrujúceho sudcu z Neapola spĺňa podmienky stanovené článkom 1 ods. 4 spoločnej
         pozície 2001/931. Toto ustanovenie uvádza, že zahrnutie na sporný zoznam musí byť vykonané Radou „na základe presných informácií
         alebo materiálu v príslušnom spise, ktoré uvádzajú, že príslušný orgán prijal rozhodnutie vo vzťahu k dotknutým osobám, skupinám
         a subjektom bez ohľadu na to, či sa týka podnetu na vyšetrovanie alebo trestné stíhanie za teroristický čin alebo pokus o spáchanie,
         účasť alebo napomáhanie takéhoto činu, ktoré je založené na závažných dôkazoch alebo záchytných bodoch [indíciách – neoficiálny preklad] alebo odsúdení za takéto skutky… Na účely tohto odseku ‚príslušný orgán‘ znamená súdny orgán, alebo tam, kde súdne orgány
         nemajú právomoc v oblasti, na ktorú sa vzťahuje tento odsek, ekvivalentný orgán príslušný pre túto oblasť“.

      85      V prejednávanej veci súdny orgán členského štátu, a to vyšetrujúci sudca v Neapole, vydal na žalobcu, obvineného z účasti
         na teroristickej činnosti v zmysle článku 1 ods. 3 spoločnej pozície 2001/931, príkaz na zatknutie.

      86      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v prípade uplatnenia článku 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a článku 2 ods. 3
         nariadenia č. 2580/2001, teda ustanovení, ktoré zavádzajú špecifickú formu spolupráce medzi Radou a členskými štátmi v rámci
         spoločného boja proti terorizmu, táto zásada má pre Radu za dôsledok povinnosť spoliehať sa, pokiaľ je to možné, na posúdenie
         príslušného vnútroštátneho orgánu, prinajmenšom ak je to súdny orgán, najmä pokiaľ ide o existenciu „závažných a hodnoverných
         dôkazov alebo indícií“, na ktorých je rozhodnutie tohto orgánu založené (rozsudok OMPI, bod 124).

      87      Zo skutkového stavu prejednávanej veci vyplýva, že Rada konala v súlade s článkom 1 ods. 4 spoločnej pozície 2001/931 a nariadením
         č. 2580/2001. Vychádzajúc z rozhodnutia, ktoré prijal vnútroštátny sudca, a tým, že informovala žalobcu listom z 15. júla
         2008 o dôvodoch jeho zahrnutia na sporný zoznam, Rada dodržala povinnosti, ktoré jej vznikajú podľa právnej úpravy Spoločenstva.
         Výhrada založená na nesprávnom posúdení preto musí byť zamietnutá.

      88      Pokiaľ ide o zneužitie právomoci, žalobca nepredložil žiadny konkrétny dôkaz podporujúci toto tvrdenie a preukazujúci, že
         inštitúcia prijatím napadnutého rozhodnutia sledovala iný cieľ, než cieľ, na účel ktorého jej tieto právomoci boli udelené
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 4. februára 1982, Buyl a i./Komisia, 817/79, Zb. s. 245, bod 28). V každom
         prípade z vyššie uvedených úvah vyplýva, že Rada konala v rámci príslušnosti a právomocí, ktoré sú jej udelené Zmluvou a relevantnou
         právnou úpravou Únie, takže výhrada založená na zneužití právomoci musí byť zamietnutá.

      89      Vzhľadom na vyššie uvedené treba druhý žalobný dôvod zamietnuť.

      2.     O návrhu na náhradu škody
       Tvrdenia účastníkov konania
      90      Pokiaľ ide o návrh na náhradu škody, žalobca sa domnieva, že z dôvodu uvedenia jeho mena na spornom zozname utrpel značnú
         ujmu v osobnej a profesijnej sfére. Jeho žena a on boli obeťami „stigmatizácie“, ktorá poškodila ich súkromný a spoločenský
         život. Nemohol už získať vízum a pracovať v Nemecku. Vzhľadom na to, že mu nebola oznámená žiadna výhrada, nebolo mu umožnené
         brániť sa. Žalobca teda žiada náhradu svojej morálnej ujmy, posúdenie výšky ktorej ponecháva na úvahu Všeobecného súdu. Zastáva
         názor, že 2 000 eur predstavuje minimálnu sumu.

      91      Rada považuje návrh na náhradu škody za neprípustný z dôvodu nedostatočného odôvodnenia. Subsidiárne Rada podporovaná vedľajším
         účastníkom konania spochybňuje všetky tvrdenia uvádzané žalobcom na podporu jeho návrhu na náhradu škody.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      92      Všeobecný súd považuje za vhodné skúmať najprv dôvodnosť návrhu na náhradu škody. Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry
         vznik mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva v zmysle článku 288 druhého odseku ES za protiprávne konanie jeho inštitúcií
         je podmienený súčasným splnením niekoľkých podmienok, a to protiprávnosťou konania vytýkaného inštitúciám, existenciou škody
         a existenciou príčinnej súvislosti medzi uvádzaným konaním a údajnou škodou (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa zo 14. decembra
         2005, FIAMM a FIAMM Technologies/Rada a Komisia, T‑69/00, Zb. s. II‑5393, bod 85 a citovanú judikatúru).

      93      Keďže sú tieto tri podmienky vzniku zodpovednosti kumulatívne, postačuje na zamietnutie žaloby o náhradu škody nesplnenie
         jednej z nich bez toho, aby bolo potrebné skúmať ostatné podmienky (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. septembra 2006,
         CAS Succhi di Frutta/Komisia, T‑226/01, Zb. s. II‑2763, bod 27 a citovanú judikatúru).

      94      V prejednávanej veci boli skúmané a zamietnuté všetky tvrdenia, ktoré žalobca uvádzal s cieľom preukázať nezákonnosť napadnutého
         rozhodnutia. Zodpovednosť Únie teda nemohla vzniknúť na základe údajnej nezákonnosti uvedeného rozhodnutia.

      95      Preto bez toho, aby bolo potrebné skúmať námietku neprípustnosti vznesenú Radou, návrh žalobcu na náhradu škody treba v každom
         prípade zamietnuť ako nedôvodný.

      96      Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobu treba zamietnuť v celom jej rozsahu.

       O trovách
      97      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobca nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom Rady.

      98      Podľa článku 87 ods. 4 prvého pododseku rokovacieho poriadku členské štáty, ktoré vstúpili do konania, znášajú svoje trovy
         konania. Talianska republika teda znáša svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Sofiane Fahas znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Rady Európskej únie.
      3.      Talianska republika znáša svoje vlastné trovy konania.

               Pelikánová

               Jürimäe

               Soldevila Fragoso

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 7. decembra 2010.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 23. septembra 2015.#I. Schroeder KG (GmbH & Co.) proti Rade Európskej únie a Európskej komisii.#Mimozmluvná zodpovednosť – Dumping – Dovoz určitých upravených alebo konzervovaných citrusových plodov s pôvodom v Číne – Nariadenie (ES) č. 1355/2008 vyhlásené za neplatné Súdnym dvorom – Škoda, ktorú údajne utrpela žalobkyňa po prijatí nariadenia – Žaloba o náhradu škody – Vyčerpanie vnútroštátnych opravných prostriedkov – Prípustnosť – Dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorá priznáva práva jednotlivcom – Článok 2 ods. 7 písm. a) nariadenia (ES) č. 384/96 [teraz článok 2 ods. 7 písm. a) nariadenia (ES) č. 1225/2009] – Povinnosť náležitej starostlivosti – Príčinná súvislosť.#Vec T-205/14.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci T‑205/14,
            I. Schroeder KG (GmbH & Co.),  so sídlom v Hamburgu (Nemecko), v zastúpení: K. Landry, advokát,
            žalobkyňa,
            proti
            Rade Európskej únie,  v zastúpení: J.‑P. Hix, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci pôvodne D. Geradin a N. Tuominen, neskôr N. Tuominen, advokáti,
            a
            Európskej komisii,  v zastúpení: T. Maxian Rusche a R. Sauer, splnomocnení zástupcovia,
            žalovaným,
            ktorej predmetom je žaloba o náhradu škody smerujúca k získaniu náhrady škody údajne utrpenej prijatím nariadenia Rady (ES) č. 1355/2008 z 18. decembra 2008, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou vyberá dočasné clo uložené na dovoz určitých upravených alebo konzervovaných citrusových plodov (najmä mandarínok atď.) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (Ú. v. EÚ L 350, s. 35), vyhlásené za neplatné rozsudkom z 22. marca 2012, GLS (C‑338/10, Zb., EU:C:2012:158),
            VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora),
            v zložení: predsedníčka komory M. E. Martins Ribeiro, sudcovia S. Gervasoni (spravodajca) a L. Madise,
            tajomník: C. Heeren, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. marca 2015,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            Právny rámec
            1. Článok 2 ods. 7 písm. a) nariadenia Rady (ES) č. 384/96 z 22. decembra 1995 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. ES L 56, 1996, s. 1; Mim. vyd. 11/010, s. 45), v znení zmien a doplnení (ďalej len „základné nariadenie“) [ktoré bolo nahradené nariadením Rady (ES) č. 1225/2009 z 30. novembra 2009 o ochrane pred dumpingovými dovozmi z krajín, ktoré nie sú členmi Európskeho spoločenstva (Ú. v. EÚ L 343, s. 51, korigendum v Ú. v. EÚ L 7, 2010, s. 22)] stanovuje:
            „V prípade dovozov z krajín s iným ako trhovým hospodárstvom… sa normálna hodnota určí na základe ceny alebo vytvorenej hodnoty v tretej krajine s trhovým hospodárstvom alebo na základe ceny z takejto tretej krajiny voči iným krajinám vrátane Spoločenstva, alebo ak toto nie je možné, na inom odôvodnenom základe, vrátane ceny skutočne zaplatenej alebo bežne platenej v Spoločenstve za podobný výrobok, ktorá sa v prípade potreby riadne upraví tak, aby zahŕňala primerané ziskové rozpätie.
            Vhodná tretia krajina s trhovým hospodárstvom sa vyberie vhodným spôsobom, pričom sa vezmú do úvahy spoľahlivé informácie dostupné v čase výberu. Do úvahy sa vezmú aj lehoty; ak je to vhodné, použije sa tretia krajina s trhovým hospodárstvom, ktorá je predmetom toho istého prešetrovania.
            Prešetrované strany sú informované krátko po začatí prešetrovania o predpokladanej tretej krajine s trhovým hospodárstvom a majú 10 dní na vyjadrenie pripomienok.“
            Okolnosti predchádzajúce sporu
            2. Dňa 20. októbra 2007 Komisia Európskych spoločenstiev zverejnila oznámenie o začatí antidumpingového konania týkajúceho sa dovozu určitých upravených alebo konzervovaných citrusových plodov (najmä mandarínok atď.) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (Ú. v. EÚ C 246, s. 15).
            3. Dňa 2. novembra 2007 žalobkyňa, I. Schroeder KG (GmbH & Co.), požiadala Komisiu o zaradenie do vzorky nezávislých dovozcov uvedenej v oznámení o začatí konania.
            4. Dňa 4. júla 2008 Komisia prijala nariadenie (ES) č. 642/2008, ktorým sa ukladá dočasné antidumpingové clo na dovoz určitých upravených alebo konzervovaných citrusových plodov (najmä mandarínok atď.) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (Ú. v. EÚ L 178, s. 19).
            5. Dňa 18. decembra 2008 Rada Európskej únie prijala nariadenie (ES) č. 1355/2008, ktorým sa ukladá konečné antidumpingové clo a s konečnou platnosťou vyberá dočasné clo uložené na dovoz určitých upravených alebo konzervovaných citrusových plodov (najmä mandarínok atď.) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (Ú. v. EÚ L 350, s. 35).
            6. Žalobkyňa zaplatila antidumpingové clo určené v tomto nariadení za svoje vlastné dovozy dotknutého výrobku a potvrdzuje, že zaplatila aj za dovozy uskutočnené prostredníctvom ďalších štyroch dovozcov (ďalej len „ďalšie štyri spoločnosti“).
            7. Rozsudkom z 22. marca 2012, GLS (C‑338/10, Zb., EU:C:2012:158, bod 36), Súdny dvor vyhlásil nariadenie č. 1355/2008 za neplatné z dôvodu, že Komisia a Rada v rozsahu, v akom určili normálnu hodnotu predmetného výrobku na základe cien skutočne zaplatených alebo splatných v Európskej únii za podobný výrobok bez vynaloženia náležitej starostlivosti požadovanej s cieľom určiť túto hodnotu na základe cien platených za taký istý výrobok v tretích krajinách s trhovým hospodárstvom, porušili požiadavky vyplývajúce z článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia [teraz článok 2 ods. 7 písm. a) nariadenia č. 1225/2009].
            8. Žalobkyňa a ďalšie štyri spoločnosti požiadali v nadväznosti na rozsudok GLS, už citovaný v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158), o vrátenie ciel zaplatených podľa nariadenia č. 1355/2008. Hlavné nemecké colné úrady vrátili neoprávnene vybraté clá.
            9. Žalobkyňa a ďalšie štyri spoločnosti na jeden strane požiadali jednak hlavné colné úrady v Hamburgu‑Stadt, Duisbourgu a Krefelde (Nemecko) o zaplatenie úrokov vo výške 0,5 % mesačne za zaplatené antidumpingové clá za obdobie od zaplatenia týchto ciel až do ich vrátenia. Tieto žiadosti zo 6. a 7. novembra 2012 boli zamietnuté rozhodnutím dotknutých hlavných colných úradov z 8. a 23. novembra, 18. decembra 2012 a 3. apríla 2013. Žalobkyňa a ďalšie štyri spoločnosti podali proti týmto rozhodnutiam o zamietnutí sťažnosti. Žalobkyňa na pojednávaní v odpovedi na otázku položenú Všeobecným súdom spresnila, že všetky tieto konania boli prerušené v očakávaní rozhodnutia, ktoré prijal Finanzgericht Hamburg (Finančný súd v Hamburgu) v spore medzi spoločnosťou Hüpeden & Co. (GmbH & Co.) KG a colnými orgánmi.
            10. Na strane druhej žalobkyňa listami z 10. decembra 2013 požiadala Radu a Komisiu o náhradu škody vo výške 345 644 eur zodpovedajúcej úrokom za pôžičky, ktoré bola nútená uzavrieť z dôvodu nariadenia č. 1355/2008. Tieto žiadosti boli zamietnuté listom Rady z 31. januára 2014 a listom Komisie zo 14. februára 2014.
            11. Komisia navyše v nadväznosti na rozsudok GLS, už citovaný v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158), rozhodla opätovne začať antidumpingové konanie, pričom toto opätovné začatie sa týkalo len vykonania záverov uvedeného rozsudku. Rada po ukončení tohto konania prijala vykonávacie nariadenie (EÚ) č. 158/2013 z 18. februára 2013, ktorým sa opätovne ukladá konečné antidumpingové clo na dovoz určitých upravených alebo konzervovaných citrusových plodov (najmä mandarínok atď.) s pôvodom v Čínskej ľudovej republike (Ú. v. EÚ L 49, s. 29), od 23. februára 2013. V súvislosti s posúdením platnosti tohto nariadenia boli Súdnemu dvoru položené dve prejudiciálne otázky (spojené veci C‑283/14, CM Eurologistik, a C‑284/14, GLS).
            Konanie a návrhy účastníkov konania
            12. Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 27. marca 2014 podala túto žalobu.
            13. Komisia navrhla prerušenie tohto konania, jednak až kým vnútroštátne orgány právoplatne nerozhodnú o návrhoch uvedených v bode 9 vyššie, a jednak a subsidiárne až kým Súdny dvor nerozhodne o prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa platnosti nariadenia č. 158/2013 položených vo vyššie uvedených spojených veciach C‑283/14 a C‑284/14. Žalobkyňa a Rada nepredložili námietky voči týmto návrhom na prerušenie konania.
            14. Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
            – zaviazal Úniu zaplatiť žalobkyni náhradu škody vo výške 345 644 eur zvýšenú o ročné úroky vo výške 8 % odo dňa oznámenia rozsudku, prípadne konštatoval existenciu nároku na náhradu škody v jej prospech,
            – zaviazal Komisiu a Radu na náhradu trov konania.
            15. Žalobkyňa na pojednávaní subsidiárne žiadala Všeobecný súd, ako bolo uvedené aj v zápisnici z pojednávania, aby medzitýmnym rozsudkom konštatoval, že jej žaloba je prípustná a že Rada a Komisia sa dopustili pochybenia, ktoré mohlo založiť zodpovednosť Únie, a následne prerušil konanie až do vyhlásenia konečného rozhodnutia v konaní pred Finanzgerichtom Hamburg uvedenom v bode 9 vyššie.
            16. Rada a Komisia navrhujú, aby Všeobecný súd:
            – zamietol žalobu ako neprípustnú a subsidiárne ako nedôvodnú,
            – zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
            Právny rámec
            O prípustnosti žaloby
            17. Rada a Komisia vo svojich písomných vyjadreniach tvrdia, že táto žaloba musí byť zamietnutá ako neprípustná, keďže žalobkyňa nevyčerpala vnútroštátne opravné prostriedky, ktoré by mohli viesť k náhrade údajnej škody.
            18. Podľa ustálenej judikatúry sa má žaloba o náhradu škody podľa článku 268 ZFEÚ a článku 340 druhého odseku ZFEÚ posudzovať z hľadiska celkového systému súdnej ochrany jednotlivcov zavedeného Zmluvou. Z toho vyplýva, že keď sa jednotlivec cíti byť poškodený riadnym uplatňovaním právnej úpravy Únie, ktorú považuje za protiprávnu, a udalosť, ktorá spôsobila údajnú škodu, bolo možné pripísať výlučne Únii, prípustnosť takej žaloby o náhradu škody by mohla byť v určitých prípadoch podmienená predchádzajúcim vyčerpaním vnútroštátnych opravných prostriedkov. Na to, aby to tak bolo, ešte treba, aby tieto vnútroštátne opravné prostriedky zabezpečili účinným spôsobom ochranu dotknutých osôb a aby mohli viesť k náhrade údajnej škody (pozri rozsudky z 30. mája 1989, Roquette frères/Komisia, 20/88, Zb., EU:C:1989:221, bod 15 a citovanú judikatúru, a z 23. novembra 2004, Cantina sociale di Dolianova a i./Komisia, T‑166/98, Zb., EU:T:2004:337, bod 115 a citovanú judikatúru).
            19. Za predpokladu, že v prejednávanej veci, ktorá sa vyznačuje vnútroštátnymi žalobami na dosiahnutie zaplatenia úrokov z vrátených antidumpingových ciel a touto žalobou o náhradu škody na súde Únie smerujúcou k náhrade škody vyplývajúcej zo zaplatenia bankových úrokov zo zmluvných pôžičiek z dôvodu straty likvidity v súvislosti so zaplatením týchto ciel, možno uplatňovať požiadavku na vyčerpanie vnútroštátnych opravných prostriedkov a nezávisle od rozsudku z 18. septembra 2014, Holcim (Romania)/Komisia (T‑317/12, Zb., vec v odvolacom konaní, EU:T:2014:782, body 73 až 77), ktorý obmedzil prípady neprípustnosti z dôvodu nevyčerpania vnútroštátnych opravných prostriedkov, treba v každom prípade konštatovať, že nevyčerpanie vnútroštátnych opravných prostriedkov žalobkyňou nemôže viesť k neprípustnosti jej žaloby.
            20. Správne alebo súdne opravné prostriedky, ktoré sú podané alebo ktoré môžu byť podané na vnútroštátne orgány vo veci samej, nemožno považovať za prostriedky, ktoré účinne zabezpečujú ochranu práv žalobkyne v zmysle judikatúry uvedenej v bode 18 vyššie a nemuseli byť preto vyčerpané na účely prípustnosti tejto žaloby.
            21. Keďže námietka neprípustnosti je z povahy veci vznesená proti žalobcovi, ktorý nevyčerpal vnútroštátne opravné prostriedky, súd Únie najmä s prihliadnutím k analýze budúcej pravdepodobnej účinnosti vnútroštátnych opravných prostriedkov takúto námietku neprípustnosti zamietol, ak bol výsledok vnútroštátnych opravných prostriedkov „obzvlášť neistý“ (rozsudok z 30. mája 1984, Eximo Molkereierzeugnisse Handelsgesellschaft/Komisia, 62/83, Zb., EU:C:1984:197, bod 15; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 1986, Krohn Import‑Export/Komisia, 175/84, Zb., EU:C:1986:85, bod 28) alebo ak bolo uplatnenie týchto prostriedkov „neprimerane náročné“ (rozsudok Cantina sociale di Dolianova a i./Komisia, už citovaný v bode 18 vyššie, EU:T:2004:337, bod 117). Z toho vyplýva, že uloženie dôkazného bremena žalobcovi, proti ktorému je uplatnené nevyčerpanie vnútroštátnych opravných prostriedkov, nemôže ísť nad rámec predloženia nepriamych dôkazov, ktoré môžu vyvolať vážne pochybnosti o účinnosti ochrany poskytovanej vnútroštátnymi opravnými prostriedkami (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky z 26. októbra 1993, Caronna/Komisia, T‑59/92, Zb., EU:T:1993:91, bod 35, a z 9. marca 2005, L/Komisia, T‑254/02, Zb. VS, EU:T:2005:88, bod 148).
            22. V prejednávanej veci žalobkyňa takéto informácie poskytla.
            23. Žalobkyňa tak podrobne uviedla predpisy, ktoré sa uplatňujú, a poukázala na skutočnosť potvrdenú aj Radou vo vyjadrení k žalobe, že tieto predpisy neumožňujú vrátenie úrokov požadovaných vo veci samej.
            24. Článok 241 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307) v znení zmien a doplnení (ďalej len „colný kódex Spoločenstva“) uplatniteľný na skutkový stav vo veci samej, ako to na pojednávaní potvrdili aj Rada a Komisia, stanovuje:
            „Ak colné orgány vrátia dovozné alebo vývozné clo alebo úverový úrok alebo úrok z omeškania vybratý pri platbe týchto ciel, nie sú povinné zaplatiť úroky. Colné orgány však úrok zaplatia, ak:
            – rozhodnutie o vyhovení žiadosti o vrátenie cla nebolo vykonané do 3 mesiacov od jeho prijatia,
            – tak ustanovujú národné právne predpisy.
            …“
            25. V prejednávanej veci zo žiadnej časti spisu nevyplýva a žiadny účastník konania netvrdí, že rozhodnutie ukladajúce vrátenie nebolo vykonané v lehote stanovenej v článku 241 prvom odseku prvej zarážke colného kódexu Spoločenstva. Okrem toho vnútroštátne ustanovenie uplatniteľné v zmysle článku 241 prvého odseku druhej zarážky colného kódexu Spoločenstva, t. j. § 236 Abgabenordnung (nemecký daňový zákonník) stanovuje zaplatenie úrokov len vtedy, ak bolo vrátenie predmetného cla nariadené rozhodnutím vnútroštátneho súdu, čo tak v tomto prípade nebolo.
            26. Žalobkyňa navyše v prílohe žaloby a v liste zaslanom v odpovedi na otázku položenú Všeobecným súdom oznámila rozhodnutia vnútroštátnych orgánov, ktoré všetky odmietli priznať požadované úroky na základe ustanovení uvedených v predchádzajúcom bode, ako aj list predsedu štvrtej komory Finanzgerichtu Hamburg z 5. februára 2015, ktorý na prvý pohľad potvrdil toto odmietnutie vo veci označenej ako „pilotná vec“ vo vnútroštátnom spore týkajúcom sa vyplatenia úrokov z vrátených antidumpingových ciel (pozri bod 9 vyššie).
            27. Všetky tieto rozhodnutia okrem iného odmietli uplatniť v prejednávanom prípade riešenie prijaté v rozsudku z 27. septembra 2012, Zuckerfabrik Jülich a i. (C‑113/10, C‑147/10 a C‑234/10, Zb., EU:C:2012:591, body 65 až 67; pozri tiež rozsudok z 18. apríla 2013, Irimie, C‑565/11, Zb., EU:C:2013:250, body 21 a 22). Podľa tohto rozsudku osoby podliehajúce súdnej právomoci, ktoré majú právo na vrátenie bezdôvodne zaplatených súm v podobe produkčných odvodov v sektore cukru stanovených neplatným nariadením, majú takisto právo na zaplatenie zodpovedajúcich úrokov (rozsudok Zuckerfabrik Jülich a i., už citovaný, EU:C:2013:250, bod 67), pričom Súdny dvor v tejto oblasti stanovil zásadu, podľa ktorej sú členské štáty povinné vrátiť sumy daní vybraté v rozpore s právom Únie spolu s úrokmi (rozsudok Zuckerfabrik Jülich a i., už citovaný, EU:C:2012:591, bod 66).
            28. Aj keď, ako tvrdí Komisia, nemožno úplne vylúčiť, že na základe rozsudku Zuckerfabrik Jülich a i., už citovaného v bode 27 vyššie (EU:C:2012:591), výkon vnútroštátnych opravných prostriedkov bude viesť k zaplateniu žiadaných úrokov, skutočnosti predložené žalobkyňou v prejednávanej veci postačujú na vážne spochybnenie takéhoto výsledku.
            29. Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobkyňa dostatočne preukázala neúčinnosť vnútroštátnych opravných prostriedkov bez toho, aby bolo potrebné čakať na výsledok začatých vnútroštátnych konaní.
            30. V dôsledku toho námietka neprípustnosti založená na nevyčerpaní vnútroštátnych opravných prostriedkov musí byť zamietnutá, rovnako ako návrh na prerušenie konania v predmetnej veci až do ukončenia vyššie uvedených vnútroštátnych konaní predložený Komisiou.
            O dôvodnosti žaloby
            31. Z ustálenej judikatúry vyplýva, že založenie mimozmluvnej zodpovednosti Únie v zmysle článku 340 druhého odseku ZFEÚ za protiprávne konanie jeho orgánov podlieha splneniu viacerých podmienok, konkrétne nezákonnosti konania vytýkaného inštitúciám, existencie skutočnej škody a príčinnej súvislosti medzi údajným konaním a uvádzanou škodou (pozri rozsudky z 19. apríla 2012, Artegodan/Komisia, C‑221/10 P, Zb., EU:C:2012:216, bod 80 a citovanú judikatúru, a zo 16. mája 2013, Gap granen & producten/Komisia, T‑437/10, EU:T:2013:248, bod 16 a citovanú judikatúru).
            O protiprávnej povahe konania inštitúcií
            32. Žalobkyňa tvrdí, že z rozsudku GLS, už citovaného v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158), vyplýva, že Komisia a Rada porušili svoju povinnosť starostlivosti, ako aj zásadu riadnej správy vecí verejných tým, že nedodržali požiadavky článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia a určili normálnu hodnotu predmetného výrobku na základe cien skutočne zaplatených alebo splatných v Únii za podobný výrobok bez vynaloženia náležitej starostlivosti požadovanej s cieľom určiť túto hodnotu na základe cien platených za taký istý výrobok v tretích krajinách s trhovým hospodárstvom.
            33. Súdny dvor vo svojom rozsudku GLS, už citovanom v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158, bod 36), konštatoval, že Komisia a Rada tým, že určili normálnu hodnotu príslušného výrobku na základe cien skutočne zaplatených alebo splatných v Únii za podobný výrobok bez toho, aby vynaložili všetku náležitú starostlivosť s cieľom stanoviť túto hodnotu na základe cien platených za rovnaký výrobok v tretích krajinách s trhovým hospodárstvom, porušili požiadavky vyplývajúce z článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia.
            34. Z tohto rozsudku po prvé vyplýva, že neplatnosť nariadenia č. 1355/2008, a tak aj údajné protiprávne konanie v prejednávanej veci možno pripísať tak Komisii, ktorá viedla antidumpingové konanie a prijala dočasné antidumpingové nariadenie, ako aj Rade, ktorá prijala konečné antidumpingové nariadenie potvrdzujúce dočasné nariadenie.
            35. Z toho po druhé vyplýva, že týmto dvom inštitúciám bolo vytýkané porušenie ich povinnosti náležitej starostlivosti, ktoré v podstate zodpovedá povinnosti starostlivosti a zásade riadnej správy vecí verejných, ktorých porušenie tvrdí žalobkyňa pri uplatňovaní ustanovení článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia, ktoré určuje metódu výpočtu normálnej hodnoty.
            36. V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry len dostatočne závažné porušenie právnej normy, ktorej predmetom je priznanie práv jednotlivcom, umožňuje založiť mimozmluvnú zodpovednosť Únie a že na účely posúdenia existencie dostatočne závažného porušenia právnej normy treba zohľadniť mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje inštitúcia, ktorá vydala akt. Ak inštitúcie disponujú voľnou úvahou, rozhodujúcim kritériom na posúdenie, či je porušenie práva Únie dostatočne závažné, je kritérium zjavného a závažného prekročenia hraníc, ktoré boli tejto voľnej úvahe uložené. Naopak, ak disponuje len značne malou mierou voľnej úvahy, dokonca žiadnou, samotné porušenie práva Únie nepostačuje na preukázanie existencie dostatočne závažného porušenia (pozri rozsudky zo 4. júla 2000, Bergaderm a Goupil/Komisia, C‑352/98 P, Zb., EU:C:2000:361, body 42 až 44 a citovanú judikatúru, a z 2. marca 2010, Arcelor/Parlament a Rada, T‑16/04, Zb., EU:T:2010:54, bod 141 a citovanú judikatúru).
            37. Na úvod treba preto určiť mieru voľnej úvahy, ktorou disponovali inštitúcie pri uplatňovaní článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia.
            – O miere voľnej úvahy inštitúcií
            38. Na účely stanovenia rozsahu miery voľnej úvahy, ktorou disponovali inštitúcie, treba vopred určiť konanie, ktoré je osobitne vytýkané týmto inštitúciám pri uplatňovaní článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia a vo veci samej nezákonnosti, ktorá odôvodnila vyhlásenie neplatnosti nariadenia č. 1355/2008. Takýto prístup vysvetľuje skutočnosť, že uplatnenie určitého ustanovenia môže zahŕňať rôzne akty, v prípade ktorých inštitúcia poverená jeho vykonaním nedisponuje nevyhnutne rovnakou mierou voľnej úvahy. Ide najmä o prípad ustanovení určujúcich metódy výpočtu hodnoty, akou je normálna hodnota používaná pri výpočte dumpingového rozpätia (pozri pre analogický postup, pokiaľ ide o metódu výpočtu ceny dovozu v sektore obilnín, rozsudok Gap granen & producten/Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, EU:T:2013:248, body 30 až 41).
            39. V prejednávanej veci v rozpore s tvrdením žalobkyne nezákonnosť vytýkaná inštitúciám nespočíva v skutočnosti, že zvolila subsidiárnu metódu výpočtu založenú na cenách uplatňovaných v Únii namiesto metódy založenej na cenách uplatňovaných v tretej krajine s trhovou ekonomikou, t. j. voľba, pri ktorej nedisponovala žiadnou mierou voľnej úvahy (pozri v tomto zmysle rozsudok GLS, už citovaný v bode 7 vyššie, EU:C:2012:158, bod 26, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci GLS, C‑338/10, Zb., EU:C:2011:636, bod 97).
            40. V rozpore s tým, čo okrem iného na pojednávaní tvrdila žalobkyňa, Komisii nebolo vytýkané ani to, že vôbec nepreskúmala údaje poskytnuté Eurostatom na účely výpočtu normálnej hodnoty dotknutého výrobku. Súdny dvor vytýkal Komisii, ako vyplýva z rozsudku GLS, už citovaného v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158, body 34 až 36; pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci GLS, už citované v bode 39 vyššie, EU:C:2011:636, body 107 až 119), že s požadovanou náležitou starostlivosťou nepreskúmala údaje Eurostatu, t. j. že nevyužila dostatočne tieto štatistické údaje a nevykonala svoje zisťovania v tretej krajine s trhovou ekonomikou na základe uvedených údajov.
            41. Komisia však v tomto ohľade disponuje mierou voľnej úvahy, jednak v súvislosti s analýzou údajov Eurostatu a jednak s vedením jej vyšetrovaní na základe tejto analýzy.
            42. Skutočnosť zdôraznená Komisiou, že údaje získané na účely určenia tretej krajiny s trhovou ekonomikou v zmysle článku 2 ods. 7 písm. a) základného nariadenia sú nevyhnutne hospodárske údaje, ktoré vedú ku komplexným posúdeniam, ako určenie existencie a významu výroby dotknutého výrobku alebo podobného výrobku v uvedenej krajine výrobku potvrdzuje na jednej strane mieru voľnej úvahy inštitúcií pri skúmaní údajov Eurostatu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 22. októbra 1991, Nölle, C‑16/90, Zb., EU:C:1991:402, body 11 až 17; z 29. mája 1997, Rotexchemie, C‑26/96, Zb., EU:C:1997:261, bod 10, a z 28. septembra 1995, Ferchimex/Rada, T‑164/94, Zb., EU:T:1995:173, bod 66).
            43. Ustanovenia základného nariadenia, ktoré stanovujú, že Komisia určí tretiu krajinu s hospodárskym trhom na základe „spoľahlivých dostupných informácií“ [článok 2 ods. 7 písm. a) druhý pododsek základného nariadenia], tým, že jej ponechá mieru voľnej úvahy pri určení dostupnosti informácií, keďže stanovené spôsoby vyšetrovania sú fakultatívne a sú o to ťažšie vykonateľné vo veci samej, že sa týkajú len informácií týkajúcich sa tretích krajín (článok 6 ods. 4 základného nariadenia) a zároveň mieru voľnej úvahy pri určení spoľahlivosti získaných informácií, pričom kontrola ich presnosti sa má vykonať len „v miere, v akej je to možné“ (článok 6 ods. 8 základného nariadenia), potvrdzujú na druhej strane mieru voľnej úvahy, ktorou disponujú inštitúcie pri vedení vyšetrovaní od prvých vykonaných analýz.
            44. Tieto závery nie sú spochybnené tvrdením Súdneho dvora v bode 32 rozsudku GLS, už citovaného v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158; pozri tiež návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci GLS, už citované v bode 39 vyššie, EU:C:2011:636, body 101 a 102), podľa ktorého je Komisia povinná ex offo  skúmať všetky dostupné informácie, keďže jej úloha v antidumpingovom konaní nie je úlohou rozhodcu, ktorého právomoci sa obmedzujú na rozhodovanie iba z hľadiska informácií a dôkazov predložených účastníkmi vyšetrovania. Súdny dvor týmto tvrdením spresnil zdroje „dostupných informácií“, z ktorých mala Komisia vychádzať pri svojej analýze a ktoré sa nemali obmedzovať len na informácie poskytnuté účastníkmi, a nezamýšľal zúžiť mieru voľnej úvahy Komisie pri určení dostupnosti informácií pochádzajúcich z týchto zdrojov, a to o to viac, že Súdny dvor odkázal v tom istom bode rozsudku GLS, už citovanom v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158) na vyšetrovacie právomoci stanovené v článku 6 ods. 4 základného nariadenia.
            45. Keďže Komisia vo veci samej disponovala voľnou úvahou, žalobkyňa musí preukázať zjavné a závažné prekročenie tejto voľnej úvahy na účely založenia zodpovednosti Únie.
            – O zjavnom a závažnom prekročení hraníc voľnej úvahy inštitúcií
            46. Na úvod treba spresniť, že nedostatok náležitej starostlivosti je jedným z kritérií zavedených judikatúrou na posúdenie toho, či nezrovnalosť alebo chyba, ktorej sa dopustila inštitúcia, predstavuje dostatočne závažné porušenie práva Únie (pozri rozsudok Gap granen & producten/Komisia, už citovaný v bode 31 vyššie, EU:T:2013:248, bod 28 a citovanú judikatúru). Z tohto dôvodu povinnosť náležitej starostlivosti slúži na „charakterizovanie“ porušenia inej zásady alebo iného pravidla práva Únie. Naopak v prejednávanom prípade predstavuje povinnosť náležitej starostlivosti zásadu, ktorej porušenie sa tvrdí a bolo konštatované Súdnym dvorom.
            47. V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že na to, aby porušenie povinnosti náležitej starostlivosti mohlo byť považované za zjavné a závažné prekročenie hraníc voľnej úvahy inštitúcie, musí byť povinnosť náležitej starostlivosti úplne nedodržaná, pričom nepostačuje len nesprávne posúdenie rozsahu záväzkov vyplývajúcich z tejto povinnosti (pozri, pokiaľ ide o zásady riadnej správy vecí verejných a starostlivosti, rozsudok z 18. septembra 1995, Nölle/Rada a Komisia, T‑167/94, Zb., EU:T:1995:169, bod 89 a citovanú judikatúru).
            48. Treba preto určiť, či v prejednávanej veci konanie Komisie predstavuje úplné nesplnenie povinností vyplývajúcich z povinnosti náležitej starostlivosti alebo len nesprávne posúdenie rozsahu uvedených povinností.
            49. Ako vyplýva z bodu 40 vyššie, Súdny dvor vo svojom rozsudku GLS, už citovanom v bode 7 vyššie (EU:C:2012:158), vyhlásil nariadenie č. 1355/2008 za neplatné z dôvodu, že Komisia porušila svoju povinnosť náležitej starostlivosti tým, že nevykonávala svoje vyšetrovania na základe údajov Eurostatu týkajúcich sa dovozov dotknutého výrobku do Únie, ktorý mal pôvod v tretích krajinách s trhovým hospodárstvom.
            50. Inštitúcie tým však úplne neporušili svoje záväzky vyplývajúce z povinnosti náležitej starostlivosti.
            51. Komisia sa totiž nezbavila povinnosti vykonať vyšetrovanie na účely vyhľadania tretích krajín, pretože nebol predložený návrh dotknutých účastníkov z tretej krajiny s trhových hospodárstvom; nedopustila sa teda konania, ktoré by mohlo predstavovať zjavné a závažné porušenie jej povinnosti náležitej starostlivosti (pozri analogicky rozsudky Nölle/Rada a Komisia, už citovaný v bode 47 vyššie, EU:T:1995:169, bod 88, a zo 16. septembra 2013, ATC a i./Komisia, T‑333/10, Zb., EU:T:2013:451, body 88 a 91).
            52. Ako vyplýva z odôvodnenia 40 nariadenia č. 642/2008 a ako bolo uvedené na pojednávaní, Komisia počas antidumpingového konania viedla vyšetrovanie ex offo . Presnejšie, vzhľadom na skutočnosť, že toto konanie bolo začaté v nadväznosti na sťažnosť španielskeho združenia, Komisia požiadala španielske orgány, aby vykonali potrebné kontroly a posúdenia na účely určenia tretích krajín s hospodárskym trhom vyvážajúcich dotknutý výrobok do Únie. Vďaka tomuto vyšetrovaniu Komisia odhalila existenciu dvoch thajských výrobcov dotknutého výrobku, ktorým poslala dotazníky.
            53. Ako zdôraznil generálny advokát Bot, Komisii nemožno vytýkať, že si takýmto konaním vo vzťahu k obom predmetným podnikom nesplnila povinnosť náležitej starostlivosti. Podmienky, za ktorých sa Komisia na tieto podniky obrátila, a lehota, v ktorej boli vyzvané na vyplnenie formulára, im umožnila ho vyplniť, takže im možno túto nečinnosť v plnom rozsahu pripísať, a to o to viac, že Komisia nemá k dispozícii žiadny prostriedok nátlaku voči podnikom z tretej krajiny, ktorý by jej umožnil donútiť ich k spolupráci (návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci GLS, už citované v bode 39 vyššie, EU:C:2011:636, body 115 a 116).
            54. Naopak Komisia mala v nadväznosti na neposkytnutie odpovede týchto dvoch thajských podnikov vykonať vyšetrovania, a to tým skôr, že mala na to k dispozícii potrebný čas, pretože k neúspechu jej postupov v prípade uvedených podnikov došlo v decembri 2007 a dočasné nariadenie bolo prijaté v júli 2008. Komisia tak nevykonaním svojich vyšetrovaní nevyvinula vážne a dostatočné úsilie (pozri v tomto zmysle rozsudok GLS, už citovaný v bode 7 vyššie, EU:C:2012:158, bod 34, a návrhy, ktoré predniesol generálny advokát Bot vo veci GLS, už citované v bode 39 vyššie, EU:C:2011:636, body 117 a 119; pozri tiež analogicky rozsudok Nölle/Rada a Komisia, už citovaný v bode 47 vyššie, EU:T:1995:169, bod 88).
            55. Komisia preto nesprávne posúdila rozsah jej povinností vyplývajúcich z jej povinnosti náležitej starostlivosti, ale neporušila úplne záväzky vyplývajúce z tejto povinnosti.
            56. Z vyššie uvedeného vyplýva, že inštitúciám v prejednávanej veci nemožno vytýkať žiadny akt alebo konanie, ktorých povaha by založila zodpovednosť Únie.
            57. Zodpovednosť Únie tak nebude založená, pretože na zamietnutie žiadosti o náhradu škody stačí, aby nebola splnená jedna z troch povinností založenia tejto zodpovednosti, pričom nie je potrebné skúmať, či sú splnené ďalšie dve podmienky (rozsudok z 20. februára 2002, Förde‑Reederei/Rada a Komisia, T‑170/00, Zb., EU:T:2002:34, bod 37; pozri tiež v tomto zmysle rozsudok z 15. septembra 1994, KYDEP/Rada a Komisia, C‑146/91, Zb., EU:C:1994:329, bod 81).
            58. Pre úplnosť však treba ešte skúmať, či existuje dostatočne priama a určitá príčinná súvislosť medzi tvrdeným protiprávnym konaním a údajne spôsobenou škodou.
            O príčinnej súvislosti medzi zavinením a škodou
            59. Podľa ustálenej judikatúry uvádzaná ujma musí vyplývať dostatočne priamo z vytýkaného konania, pričom toto konanie musí byť rozhodujúcou príčinou ujmy, pretože neexistuje povinnosť napraviť všetky, teda aj vzdialené škodlivé dôsledky protiprávneho stavu (rozsudok zo 4. októbra 1979, Dumortier a i./Rada, 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 a 45/79, Zb., EU:C:1979:223, bod 21; pozri tiež rozsudok z 10. mája 2006, Galileo International Technology a i./Komisia, T‑279/03, Zb., EU:T:2006:121, bod 130 a citovanú judikatúru). Predloženie dôkazu o existencii príčinnej súvislosti medzi vytýkaným konaním a uvádzanou ujmou prináleží žalobcovi (pozri rozsudok z 30. septembra 1998, Coldiretti a i./Rada a Komisia, T‑149/96, Zb., EU:T:1998:228, bod 101 a citovanú judikatúru).
            60. Takáto príčinná súvislosť nebola však žalobkyňou preukázaná.
            61. Dôkazy poskytnuté žalobkyňou neumožňujú preukázať, že úroky, ktoré údajne tvorili jej ujmu, zodpovedali zmluvným pôžičkám uzavretým v súvislosti so stratou likvidity z dôvodu zaplatenia sporných antidumpingových ciel.
            62. Jediný poskytnutý dôkaz, ktorým je príloha A4 žaloby s názvom „Výkaz o dodatočne vynaložených výdavkoch na úroky“, uvádza vo forme tabuľky úroky splatné za určité obdobie (stĺpec nazvaný „Gesamtzinsen“, t. j. „Celkové úroky“), pričom spresňuje úrokové sadzby (stĺpec „Zinssatz“), ako aj sumy, na ktoré sa vzťahujú (stĺpec „Betrag“). Okrem toho, že táto príloha nijako nespresňuje povahu týchto súm, teda okrem odkazu zahŕňajúceho pojem „Daňový výmer“ („Steuerbescheid“) s uvedením čísla, treba uviesť, že bola vypracovaná žalobkyňou na účely tejto žaloby, ako potvrdila aj na pojednávaní. Sama osebe preto nestačí na preukázanie údajnej súvislosti medzi úrokmi, pôžičkami a antid umpingovými clami, ktoré boli neoprávnene uložené nariadením č. 1355/2008, ak neexistujú dôkazy pochádzajúce z externého zdroja alebo iné úradné dokumenty, ktoré by ich mohli potvrdiť (pozri, pokiaľ ide o uznanie slabej dôkaznej sily dokumentov predložených žalobcom, uznesenie z 3. septembra 2014, Diadikasia Symvouloi Epicheiriseon/Komisia, T‑261/12, EU:T:2014:755, bod 38).
            63. Okrem toho, aj keby sa predpokladalo, že by prílohy C2 a C3 repliky mohli byť vyhlásené za prípustné, hoci boli predložené oneskorene bez odôvodnenia tohto oneskorenia, neumožnili by lepšie preukázať uvádzanú príčinnú súvislosť.
            64. Je pravda, že príloha C2 potvrdzuje údajmi, ktoré obsahuje (výpisy z bankových účtov, daňový výmer a oznámenie o vrátení vydané colnými orgánmi, colné vyhlásenia a žiadosti o vrátenie predložené žalobkyňou a ďalšími štyrmi spoločnosťami), úhradu a vrátenie antidumpingových ciel, ako aj dotknutých súm. Príloha C3 obsahujúca potvrdenia banky žalobkyne, ktoré uvádzajú hlavné podmienky jej úverových zmlúv (požičané sumy, úrokové sadzby, výšku úrokov, trvanie), preukazuje okrem iného zaplatenie úrokov. Okrem toho možno uviesť, že podľa analýzy, ktorá sa však stala zložitou najmä málo zrozumiteľným vypracovaním viacerých dokumentov uvedených v prílohe C2, zodpovedajú určité sumy alebo určité doplatky uvedené v prílohe C2 určitým sumám uvedeným v prílohe A4 ako požičané sumy a že úrokové sadzby uvedené v prílohe C3 zodpovedajú úrokovým sadzbám v prílohe A4.
            65. Spojený výklad troch predmetných príloh však ako taký neumožňuje preukázať, že žalobkyňa uzavrela zmluvy o pôžičkách z dôvodu neoprávnene zaplatených antidumpingových ciel a nie len na všeobecné financovanie svojej činnosti nezávisle od predmetných antidumpingových ciel. Na jednej strane, ako správne zdôraznila Rada na pojednávaní, prílohy C2 a C3 spolu nesúvisia, pretože požičané sumy, ktoré sú uvedené v prílohe C3, predstavujú oveľa vyššie sumy ako je výška neoprávnene zaplatených antidumpingových ciel vyplývajúcich z prílohy C2. Na strane druhej prílohy C2 a C3 navyše umožňujú poskytnúť overené informácie, pretože pochádzajú z externých zdrojov a/alebo sú vypracované vo forme oficiálnych dokumentov týkajúcich sa výšky predmetných antidumpingových ciel a úrokových sadzieb (pozri bod 64 vyššie), ale nenahrádzajú nedostatočnú dôkaznú silu prílohy A4 (pozri bod 62 vyššie) a nepostačujú tak ani v spojení s prílohou A4 na preukázanie súvislosti medzi neoprávnene zaplatenými antidumpingovými clami, zmluvnými pôžičkami a úhradou zodpovedajúcich úrokov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 1. februára 2001, T. Port/Komisia, T‑1/99, Zb., EU:T:2001:36, body 72 a 73).
            66. Potreba žalobkyne uzavrieť vyššie uvedené pôžičky z dôvodu sporných antidumpingových ciel je o to viac pochybná, že vo svojej replike uznala, ako to potvrdili aj Rada a Komisia, že preniesla tieto clá na svojich zákazníkov. Žalobkyňa tak mohla byť nanajvýš nútená použiť pôžičku na financovanie svojich nákupov pred očakávaným predajom jej výrobkov a súčasným prenesením antidumpingových ciel na jej zákazníkov, ale nebola vôbec povinná požičať si predmetné sumy na oveľa dlhšie obdobie vyplývajúce z prílohy A4 žaloby, t. j. na obdobie od úhrady predmetných antidumpingových ciel až do ich vrátenia colnými orgánmi. Navyše Rada zdôraznila, pričom jej v tomto bode žalobkyňa neprotirečila, že činnosť, na ktorú sa vzťahujú antidumpingové clá, predstavovala len najviac 6 % obratu dovozcov, ako je žalobkyňa, podliehajúcich antidumpingovému vyšetrovaniu, čo pri absencii dôkazu a argumentácie v opačnom zmysle prezentovanej žalobkyňou len málo pravdepodobne viedlo k strate likvidity z dôvodu zaplatenia sporných antidumpingových ciel vyžadujúcej využitie pôžičky.
            67. Z vyššie uvedeného vyplýva, že žalobkyňa nepreukázala existenciu príčinnej súvislosti medzi uvádzaným zavinením a ujmou.
            68. Táto podmienka založenia zodpovednosti Únie teda nebola splnená, pričom nie je potrebné rozhodnúť o tvrdeniach Rady a Komisie o prerušení tejto príčinnej súvislosti z dôvodu nedbanlivého konania žalobkyne a opätovného zavedenia sporných antidumpingových ciel nariadením č. 158/2013. Z toho tiež vyplýva, že nie je potrebné vyhovieť návrhu Komisie na prerušenie tohto konania založenému na skutočnosti, že o dvoch prejudiciálnych otázkach týkajúcich sa posúdenia platnosti nariadenia č. 158/2013 (spojené veci C‑283/14, CM Eurologistik, a C‑284/14, GLS) v súčasnosti prebieha konanie na Súdnom dvore.
            69. Táto žaloba preto musí byť zamietnutá ako nedôvodná vo svojich hlavných a subsidiárnych návrhoch, pričom na jednej strane nie je potrebné rozhodnúť o údajnej čiastočnej neprípustnosti žaloby v rozsahu, v akom sa týka úrokov súvisiacich s úverovými zmluvami uzavretými z dôvodu antidumpingových ciel zaplatených za dovozy uskutočnené ďalšími štyrmi spoločnosťami a na druhej strane o námietke neprípustnosti založenej na zneužití konania, pretože žaloba sa v skutočnosti týka zrušenia rozhodnutí vnútroštátnych colných orgánov.
            O trovách
            70. Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Radou a Komisiou v súlade s ich návrhmi.

            Výrok
            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
            rozhodol a vyhlásil:
            1. Žaloba sa zamieta.
            2. I. Schroeder KG (GmbH & Co.) je povinná nahradiť trovy konania.