title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 17. decembra 2009.#M v. Európska agentúra pre vývoj liečiv.#Vec C-197/09 RX-II.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 17. decembra 2009
      Vec C‑197/09 RX‑II
      M
      proti
      Európskej agentúre pre lieky (EMEA)
      „Preskúmanie rozsudku T‑12/08 P – Stav konania dovoľujúci rozhodnúť vo veci – Spravodlivé súdne konanie – Zásada kontradiktórnosti – Narušenie jednoty alebo vnútorného súladu práva Spoločenstva“
      Predmet: Preskúmanie rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev (odvolacia komora) zo 6. mája 2009, M/EMEA (T‑12/08 P), ktorým
         Súd prvého stupňa jednak zrušil uznesenie Súdu pre verejnú službu Európskej únie (prvá komora) z 19. októbra 2007, M/EMEA
         (F‑23/07, zatiaľ neuverejnené v Zbierke), ako aj rozhodnutie EMEA z 25. októbra 2006 v rozsahu, v akom ním bola zamietnutá
         žiadosť pána M. z 8. augusta 2006 o predloženie jeho veci posudkovej komisii, jednak zaviazal EMEA na zaplatenie náhrady škody
         vo výške 3 000 eur žalobcovi

      Rozhodnutie: Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev (odvolacia komora) zo 6. mája 2009 zo 6. mája 2009, M/EMEA (T‑12/08 P),
         narúša jednotu a vnútorný súlad práva Spoločenstva tým, že Súd prvého stupňa ako odvolací súd vyložil pojem „stav konania
         dovoľujúci rozhodnúť vo veci“, obsiahnutý v článku 61 Štatútu Súdneho dvora a článku 13 ods. 1 prílohy uvedeného štatútu,
         tak, že mu umožňuje, aby sám vec prejednal, meritórne rozhodol o návrhu na náhradu údajnej nemajetkovej ujmy a zaviazal EMEA
         na zaplatenie odškodného vo výške 3 000 eur bez ohľadu na to, že odvolanie, ktoré mu bolo predložené, sa týkalo posúdenia
         toho, ako bolo na prvom stupni naložené s námietkou neprípustnosti, a že aspekt sporu, ktorý bol takto prejednaný, sa ani
         na tomto súde, ani na Súde pre verejnú službu Európskej únie ako prvostupňovom súde neprejednal kontradiktórne. Zrušujú sa
         body 3 a 5 výroku rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev (odvolacia komora) zo 6. mája 2009, M/EMEA (T‑12/08 P).
         Vec sa vracia Všeobecnému súdu Európskej únie na ďalšie konanie. Pán M., EMEA, Talianska republika, Poľská republika, Európsky
         parlament, Rada Európskej únie a Európska komisia (päť účastníkov konania, ktorí predložili vyjadrenia a písomné pripomienky,
         pokiaľ ide o otázky, ktoré sú predmetom preskúmania) znášajú vlastné trovy konania súvisiace s preskúmavacím konaním.

      Abstrakt
      1.        Odvolanie – Odvolanie posúdené ako dôvodné – Riešenie sporu vo veci samej odvolacím súdom – Podmienka – Stav konania dovoľujúci
            rozhodnúť vo veci – Pojem
      (Štatút Súdneho dvora, článok 61 prvý odsek, a príloha I článok 13 ods. 1)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Právo na obranu – Zásada kontradiktórnosti – Rozsah
      3.        Konanie – Námietka neprípustnosti – Predmet – Povinnosť účastníka konania, ktorý vzniesol námietku, uviesť vo vyjadrení svoje
            tvrdenia k meritu veci – Absencia
      (Rokovací poriadok Súdneho dvora, článok 91; Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 114)
      4.        Úradníci – Žaloba – Neobmedzená právomoc – Rozsah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 91 ods. 1)
      5.        Preskúmanie – Konštatovanie narušenia jednoty alebo vnútorného súladu práva Spoločenstva – Kritériá posúdenia – Dôsledky,
            ktoré z toho treba vyvodiť
      (Štatút Súdneho dvora, článok 62b prvý odsek)
      1.        V zásade stav konania nedovoľuje odvolaciemu súdu, aby o ňom podľa článku 61 prvého odseku Štatútu Súdneho dvora a článku 13
         ods. 1 prílohy I uvedeného štatútu rozhodol, pokiaľ prvostupňový súd zamietol žalobu ako neprípustnú tak, že vyhovel námietke
         neprípustnosti bez toho, aby konanie o nej spojil s konaním vo veci samej. Za určitých podmienok je však možné v rámci konania
         o odvolaní o žalobe meritórne rozhodnúť. Tak to môže byť napríklad vtedy, ak zo zrušenia napadnutého rozsudku alebo uznesenia
         nevyhnutne vyplýva určité riešenie, pokiaľ ide o meritum predmetnej žaloby alebo vtedy, ak meritórne preskúmanie žaloby o neplatnosť
         spočíva na tvrdeniach, ktoré účastníci konania uviedli v rámci odvolania v nadväznosti na odôvodnenie prvostupňového súdu.

      Iste, článok 13 ods. 1 prílohy I Štatútu Súdneho dvora, ktorý sa vzťahuje na rozhodnutie Všeobecného súdu v prípade dôvodného
         odvolania, nemá úplne rovnaké znenie ako článok 61 prvý odsek uvedeného štatútu, ktorý je relevantný pre Súdny dvor. V situáciách,
         keď sa ukáže, že prvostupňový súd nesprávne zamietol žalobu ako neprípustnú tým, že vyhovel námietke neprípustnosti a nespojil
         konanie o nej s konaním vo veci samej, pojem „stav konania dovoľujúci rozhodnúť vo veci“ sa má pri uplatňovaní uvedených ustanovení
         vykladať rovnako, bez ohľadu na to, že na rozdiel od tohto článku 13 ods. 1 uvedený článok 61 priznáva Súdnemu dvoru v situácii,
         keď stav konania dovoľuje rozhodnúť vo veci, istú mieru voľnej úvahy a umožňuje mu vrátiť vec prvostupňovému súdu. Za týchto
         osobitných okolností treba konštatovať, že stav konania nedovoľuje vo veci rozhodnúť a vrátiť vec prvostupňovému súdu, pričom
         v tejto súvislosti vôbec nevyužíva právo voľnej úvahy.

      2.        Právo na obranu zahŕňa zásadu kontradiktórnosti, ktorá sa vzťahuje na každé konanie, ktoré môže viesť k prijatiu rozhodnutia
         inštitúcie Spoločenstva, citeľne zasahujúceho do záujmov určitej osoby. Táto zásada vo všeobecnosti znamená právo účastníkov
         konania zaujať stanovisko k skutkovým okolnostiam a dokumentom, z ktorých bude vychádzať súdne rozhodnutie, ako aj vyjadriť
         sa k dôkazom a vyjadreniam predloženým súdu a k právnym dôvodom uplatneným ex offo zo strany súdu, na ktorých chce súd založiť svoje rozhodnutie. Na splnenie požiadaviek súvisiacich s právom na spravodlivé
         súdne konanie je totiž potrebné, aby sa účastníci konania mohli kontradiktórne vyjadriť tak k skutkovým okolnostiam, ako aj
         k právnym skutočnostiam, ktoré sú z hľadiska konania kľúčové. Súdy Spoločenstva dbajú o to, aby z ich strany a v konaní pred
         nimi bola dodržiavaná zásada kontradiktórnosti. Táto zásada sa musí vzťahovať na každého účastníka konania, ktoré prebieha
         na súde Spoločenstva, bez ohľadu na jeho právne postavenie. Môžu sa jej preto dovolávať aj inštitúcie Spoločenstva, keď sú
         účastníkmi takého konania.

      3.        Nemožno vytýkať žalovanému, že sa dobrovoľne vzdal uplatnenia svojich argumentov k meritu veci na prvom stupni a úmyselne
         obmedzil svoju obranu na podanie námietky neprípustnosti. Námietka neprípustnosti, upravená tak v článku 91 Rokovacieho poriadku
         Súdneho dvora, ako aj v článku 114 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu ako prekážka konania, totiž umožňuje z dôvodov hospodárnosti
         konania obmedziť v prvej fáze prejednanie a preskúmanie na otázku, či je daná žaloba prípustná. Táto prekážka konania tak
         umožňuje vyhnúť sa tomu, aby sa vyjadrenia účastníkov konania a posúdenie súdu zaoberali meritom veci, aj keď je žaloba neprípustná.
         Naproti tomu, ak je žaloba vyhlásená za prípustnú v rámci zamietnutia námietky neprípustnosti alebo keď je konanie o námietke
         spojené s konaním vo veci samej, žaloba musí byť meritórne prejednaná.

      Bolo by preto nezlučiteľné so zmyslom právnej úpravy námietky neprípustnosti vyžadovať od žalovaného, ktorý vzniesol takúto
         námietku, aby z opatrnosti súčasne – alebo ak mal úspech v prvostupňovom konaní, tak vo vyjadrení k odvolaniu – predložil
         svoje tvrdenia k meritu veci.

      4.        Neobmedzená právomoc priznaná súdu Spoločenstva článkom 91 Služobného poriadku úradníkov zveruje poslanie rozhodnúť spory,
         ktorý sú mu predložené, v celom rozsahu. Umožňuje mu, aby aj v prípade absencie riadnych návrhov v tomto zmysle nielen zrušil
         opatrenie, ale prípadne aj z úradnej povinnosti zaviazal žalovaného na zaplatenie odškodného za nemajetkovú ujmu spôsobenú
         jeho nesprávnym úradným postupom. Súd Spoločenstva však v zásade nemôže oprieť svoje rozhodnutie o právny dôvod uplatnený
         z úradnej moci – aj keby išlo o dôvod týkajúci sa verejného poriadku – bez toho, aby najprv vyzval účastníkov konania na predloženie
         ich pripomienok k uvedenému dôvodu.

      Neobmedzenú právomoc, ktorá je priznaná súdom Spoločenstva v peňažných sporoch medzi inštitúciami Spoločenstva a ich zamestnancami,
         preto nemožno vnímať tak, že týmto súdom dáva právomoc nedodržiavať v týchto konaniach procesné pravidlá súvisiace so zásadou
         kontradiktórnosti.

      5.        Rozsudok, ktorým sa Všeobecný súd odklonil od ustálenej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa dvoch procesných pravidiel použiteľných
         bez ohľadu na prejednávanú problematiku a ktoré majú v právnom poriadku Spoločenstva významné postavenie, predstavuje rozhodnutie,
         ktoré narúša jednotu alebo vnútorný súlad práva Spoločenstva podľa článku 62b prvého odseku Štatútu Súdneho dvora, ak tento
         rozsudok rozhoduje prvýkrát o určitej otázke, a mohol by preto predstavovať precedens pre budúce konania.

      Okrem toho s ohľadom na článok 62b prvý odsek Štatútu Súdneho dvora sa Súdny dvor nemôže obmedziť na konštatovanie narušenia
         jednoty a vnútorného súladu práva Spoločenstva a nevyvodiť z tohto konštatovania dôsledky, pokiaľ ide o predmetný spor. Takýto
         rozsudok musí byť preto zrušený a vec musí byť vrátená späť prvostupňovému súdu.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 8. decembra 2011.#Deutsche Post AG proti Európskej komisii.#Štátna pomoc - Opatrenia prijaté nemeckými orgánmi v prospech spoločnosti Deutsche Post AG - Rozhodnutie začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES - Neexistencia skoršieho konečného rozhodnutia - Neprípustnos.#Vec T-421/07.

text:
      ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      z 8. decembra 2011 (*)

      „Štátna pomoc – Opatrenia prijaté nemeckými orgánmi v prospech spoločnosti Deutsche Post AG – Rozhodnutie začať konanie podľa článku 88 ods. 2 ES – Neexistencia skoršieho konečného rozhodnutia – Neprípustnosť“
      Vo veci T‑421/07,
      Deutsche Post AG, so sídlom v Bonne (Nemecko), v zastúpení: J. Sedemund a T. Lübbig, advokáti,

      žalobkyňa,
      proti
      Európskej komisii, v zastúpení: pôvodne N. Khan a B. Martenczuk, neskôr B. Martenczuk a D. Grespan, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      UPS Europe NV/SA, so sídlom v Bruseli (Belgicko),

      a
      UPS Deutschland Inc. & Co. OHG, so sídlom v Neusse (Nemecko),

      v zastúpení: T. Ottervanger a E. Henny, advokáti,
      vedľajší účastníci konania,
      ktorej predmetom je návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie z 12. septembra 2007 začať konanie podľa článku 88 ods. 2 [ES] v súvislosti
         so štátnou pomocou Spolkovej republiky Nemecko v prospech spoločnosti Deutsche Post AG [pomoc C 36/07 (ex NN 25/07)],

      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v zložení: predseda komory L. Truchot, sudcovia M. E. Martins Ribeiro a H. Kanninen (spravodajca),
      tajomník: T. Weiler, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. júna 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Dňa 8. júna 1989 prijala Spolková republika Nemecko Postverfassungsgesetz (zákon o organizácii pošty) (BGBl. 1989 I, s. 1026,
         ďalej len „PostVerfG“). Na základe jeho § 1 ods. 2 sa nemecká poštová správa Deutsche Bundespost rozdelila na tri odlišné
         právne subjekty, a to Deutsche Bundespost Postdienst (ďalej len „DB‑Postdienst“), Deutsche Bundespost Telekom (ďalej len „DB‑Telekom“)
         a Deutsche Bundespost Postbank (ďalej len „DB‑Postbank“). V súlade s § 65 ods. 2 PostVerfG boli uvedené subjekty povinné zachovať
         služby, ktoré ponúkala Deutsche Bundespost. Zatiaľ čo DB‑Telekom vstúpila do práv a povinností Deutsche Bundespost súvisiacich
         s jej telekomunikačnými činnosťami, DB‑Postdienst prebrala jej činnosti v poštovom odvetví, vrátane prevzatia všeobecnej poštovej
         služby.

      2        Dňa 14. septembra 1994 prijala Spolková republika Nemecko Postumwandlungsgesetz (zákon o reorganizácii pošty) (BGBl. 1994
         I, s. 2339, ďalej len „PostUmwG“). Na základe jeho § 1 a 2 boli tri právne subjekty uvedené vyššie premenené na akciové spoločnosti
         s účinnosťou od 1. januára 1995. Činnosti DB‑Postdienst prebrala žalobkyňa, Deutsche Post AG. Činnosti DB‑Telekom a DB‑Postbank
         prebrali Deutsche Telekom AG a Deutsche Postbank AG.

      3        Dňa 7. júla 1994 podala spoločnosť na distribúciu balíkov UPS Europe NV/SA (ďalej len „UPS Europe“) na Komisii Európskych
         spoločenstiev sťažnosť (ďalej len „sťažnosť z roku 1994“) proti DB‑Postdienst založenú tak na článku 86 Zmluvy ES (teraz článok
         82 ES), ako aj na článku 92 Zmluvy ES (teraz článok 87 ES). Po tejto sťažnosti podalo v roku 1997 ďalšiu sťažnosť združenie
         súkromných poskytovateľov kuriérskych služieb a služieb rýchleho doručovania listových zásielok a balíkov Bundesverband Internationaler
         Express‑ und Kurierdienste eV (ďalej len „BIEK“).

      4        UPS Europe a BIEK v podstate vytýkali DB‑Postdienst, že zneužívala svoje dominantné postavenie tým, že viedla politiku predaja
         so stratou v odvetví zasielania balíkov z domu do domu, ktoré je otvorené hospodárskej súťaži, a že túto politiku financovala
         buď prostredníctvom príjmov dosiahnutých v odvetví prepravy listov (alebo listových zásielok), v ktorom mala zákonný monopol
         (ďalej len „vyhradené odvetvie“), alebo prostredníctvom pomoci v rozpore s článkom 87 ES.

      5        Listom zo 17. augusta 1999 uverejnenom v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev z 23. októbra 1999 (Ú. v. ES C 306, s. 25) Komisia informovala Spolkovú republiku Nemecko o svojom rozhodnutí začať konanie
         vo veci formálneho zisťovania podľa článku 88 ods. 2 ES v súvislosti s rôznymi opatreniami, na základe ktorých žalobkyňa získala
         verejné zdroje, (ďalej len „rozhodnutie o začatí konania z roku 1999“) a požiadala ju o predloženie istých dokumentov a informácií.

      6        Dňa 20. marca 2001 Komisia prijala rozhodnutie 2001/354/ES o konaní podľa článku 82 ES (Vec COMP/35.141 – Deutsche Post AG)
         [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 125, s. 27). V uvedenom rozhodnutí dospela k záveru, že žalobkyňa zneužila svoje dominantné postavenie v segmente
         zásielkového predaja tým, že v rokoch 1974 až 2000 poskytovala vernostné zľavy svojim klientom pod podmienkou, že pre nich
         spracuje všetky alebo väčšinu ich zásielok, a tým, že v rokoch 1990 až 1995 uskutočňovala politiku predaja so stratou.

      7        Dňa 19. júna 2002 Komisia prijala rozhodnutie 2002/753/ES o opatreniach prijatých Spolkovou republikou Nemecko v prospech
         žalobkyne [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 247, s. 27, ďalej len „rozhodnutie z roku 2002“).

      8        Rozhodnutie z roku 2002 v podstate obsahuje odôvodnenie na štyroch úrovniach.

      9        Po prvé Komisia pripomenula, že v rozhodnutí o začatí konania z roku 1999 vypracovala hypotézu, podľa ktorej platby, ktoré
         DB‑Postdienst a následne žalobkyňa získali za plnenie ich úlohy – služby všeobecného hospodárskeho záujmu (ďalej len „SVHZ“),
         presahovali čisté dodatočné náklady vyplývajúce z tejto úlohy, pričom Komisia oznámila, že preskúma päť predpokladaných opatrení
         pomoci. Medzi tieto opatrenia patrili v prvom rade štátne záruky, v zmysle ktorých bola Spolková republika Nemecko ručiteľom
         za dlhy Deutsche Bundespost pred jej transformáciou na tri akciové spoločnosti (ďalej len „verejné záruky“), v druhom rade
         existencia verejného financovania dôchodkov zamestnancov DB‑Postdienst a žalobkyne a napokon prípadná finančná pomoc štátu
         v prospech žalobkyne (odôvodnenia č. 2, 4, 5 a 7 rozhodnutia z roku 2002).

      10      Komisia následne vysvetlila pripomienky Spolkovej republiky Nemecko k piatim opatreniam pomoci uvedeným v rozhodnutí o začatí
         konania z roku 1999 (odôvodnenia č. 12 až 20 rozhodnutia z roku 2002). Pokiaľ ide o finančnú pomoc štátu, poukázala na to,
         že Spolková republika Nemecko pripustila, že na DB‑Postdienst a žalobkyňu sa vzťahovali dva prevody verejných zdrojov, ktoré
         spočívali jednak v prevodoch uskutočnených v rokoch 1990 až 1994 zo strany DB‑Telekom na základe § 37 ods. 3 PostVerfG a jednak
         v skutočnosti, že DB‑Telekom sa 1. januára 1995 na základe § 7 PostUmwG vzdala pohľadávky voči žalobkyni (ďalej len „prevody
         uskutočnené zo strany DB‑Telekom“). Komisia poukázala na to, že nemecká vláda síce nepoprela, že prevody boli uskutočnené
         štátom, tvrdila však, že boli nevyhnutné pre naplnenie úlohy SVHZ prislúchajúcej žalobkyni (odôvodnenia č. 16 až 20 rozhodnutia
         z roku 2002).

      11      Napokon Komisia uviedla, že „v súlade so sťažnosťami UPS [Europe] a BIEK sa [rozhodnutie z roku 2002] týkalo pokrytia nákladov
         v konkurenčnom odvetví zasielania balíkov z domu do domu“, pričom preskúmanie Komisie sa má vzťahovať najmä na pokrytie nákladov
         žalobkyne týkajúcich sa dvoch základných služieb zasielania balíkov z domu do domu, ktoré sú otvorené hospodárskej súťaži:
         prepravy balíkov zameranej na podnikateľskú klientelu a prepravy balíkov z domu do domu na účet spoločností zásielkového predaja
         (odôvodnenie č. 21 rozhodnutia z roku 2002).

      12      Po druhé Komisia poukázala na to, že Spolková republika Nemecko ju informovala, že od roku 1990 do roku 1998 žalobkyňa vykazovala
         vo vyhradenom odvetví zisk a v odvetví otvorenom hospodárskej súťaži stratu, pričom celkovo zaznamenala pri zohľadnení všetkých
         odvetví deficit. Z toho vyvodila, že prípadný deficit v odvetví balíkov nemôže byť vyrovnaný ani na základe ziskov vo vyhradenom
         odvetví, ani príjmami zo ziskov v odvetviach, ktoré sú otvorené hospodárskej súťaži (odôvodnenia č. 66 až 69 a poznámka pod
         čiarou č. 107 rozhodnutia z roku 2002).

      13      Po tretie Komisia konštatovala, že straty žalobkyne v odvetví balíkov počas obdobia od roku 1990 do roku 1998 museli byť nevyhnutne
         pokryté verejnými zdrojmi a následne sa rozhodla preskúmať, či súviseli s úlohou SVHZ prislúchajúcou žalobkyni, pričom poukázala
         na to, že ak takáto súvislosť neexistuje, žalobkyňa v zmysle článku 87 ods. 1 ES získala výhodu (odôvodnenie č. 72 rozhodnutia
         z roku 2002).

      14      V tejto súvislosti Komisia konštatovala, že od 1. februára 1994 žalobkyňa mala v zmysle § 2 ods. 2 bodu 3 Postdienst‑Pflichtleistungsverordnung
         (nariadenie o povinných plneniach) (BGBl. 1994 I, s. 86) možnosť, ale nie povinnosť, priznať svojim zákazníkom v odvetví balíkov
         zľavy, z ktorých vyplývali nižšie sadzby, ako bola jednotná sadzba stanovená v § 1 ods. 1 Postdienst‑Pflichtleistungsverordnung.
         Poukázala na to, že vzhľadom na uplatnené zľavy boli príjmy od roku 1994 do roku 1999 nedostatočné na to, aby pokryli prevádzkové
         náklady, čo spôsobilo deficit vo výške 1 118,7 milióna nemeckých mariek (DEM) bez kauzálnej súvislosti s akoukoľvek úlohou
         SVHZ (odôvodnenia č. 75 až 79, 82, 86 a 88 rozhodnutia z roku 2002).

      15      Komisia následne najprv uviedla, že zdroje používané na verejné financovanie dôchodkov sú pod kontrolou Spolkovej republiky
         Nemecko, ďalej, že pokiaľ ide o verejné záruky, Spolková republika Nemecko priamo kontroluje dlhové záväzky žalobkyne, a napokon,
         že pokiaľ ide o finančnú pomoc Spolkovej republiky Nemecko v prospech žalobkyne, prevody uskutočnené spoločnosťou DB‑Telekom
         boli pripísateľné tomuto členskému štátu (odôvodnenia č. 92 až 94 rozhodnutia z roku 2002).

      16      Komisia poukázala na to, že bez prevodov uskutočnených DB‑Telekom by Spolková republika Nemecko musela na podporu DB‑Postdienst
         a žalobkyne využiť zdroje zo všeobecného rozpočtu (odôvodnenie č. 95 rozhodnutia z roku 2002).

      17      Komisia následne dospela k záveru o existencii skreslenia hospodárskej súťaže a ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi.
         Rovnako konštatovala, že získaná pomoc je nezlučiteľná so spoločným trhom v rozsahu, v akom nebola odôvodnená v zmysle článku
         87 ods. 2 a 3 ES, a že čisté dodatočné náklady v výške 1 118,7 milióna DEM v odvetví balíkov nemohli byť považované za výsledok
         povinností vyplývajúcich z úlohy SVHZ prislúchajúcej žalobkyni v zmysle článku 86 ods. 2 ES (odôvodnenia č. 96 až 106 rozhodnutia
         z roku 2002).

      18      Po štvrté Komisia dospela k záveru, že v rozsahu, v akom kompenzácia Spolkovej republiky Nemecko za dodatočné náklady spôsobené
         politikou predaja so stratou znížila náklady, ktoré sú bežne spojené s poskytovaním služieb v odvetví zasielania balíkov z domu
         do domu, toto opatrenie predstavovalo výhodu v zmysle článku 87 ods. 1 ES a zároveň pomoc vo výške 572 miliónov eur, ktorá
         je nezlučiteľná so spoločným trhom (odôvodnenie č. 107 rozhodnutia z roku 2002).

      19      Výrok napadnutého rozhodnutia z roku 2002 znie:

      „Článok 1
      Verejná pomoc vo výške 572 miliónov eur (1 118,7 milióna DEM), ktorú [Spolková republika Nemecko] poskytla [žalobkyni], je
         nezlučiteľná so spoločným trhom.

      Článok 2
      1. [Spolková republika Nemecko] prijme všetky opatrenia nevyhnutné na vymáhanie vrátenia pomoci, ktorá je uvedená v článku 1,
         od [žalobkyne], teda pomoci, ktorá jej bola poskytnutá protiprávne.

      … [neoficiálny preklad]“

      20      Rozsudkom z 1. júla 2008, Deutsche Post/Komisia (T‑266/02, Zb. s. II‑1233), Súd prvého stupňa zrušil rozhodnutie z roku 2002.
         Odvolanie podané Komisiou proti tomuto rozsudku bolo zamietnuté rozsudkom Súdneho dvora z 2. septembra 2010, Komisia/Deutsche
         Post (C‑399/08 P, Zb. s. I‑7831).

      21      Dňa 22. apríla 2004, UPS Europe na základe článku 82 ES podala na Komisii sťažnosť, v ktorej tvrdila, že sadzby žalobkyne
         vo vyhradenom odvetví mali zneužívajúcu povahu. Komisia v tejto súvislosti začala vyšetrovanie, v rámci ktorého jej boli doručené
         isté dokumenty týkajúce sa rozhodnutí nemeckých orgánov v súvislosti s uvedenými sadzbami.

      22      Dňa 11. mája 2004 podala UPS Europe na Komisii ďalšiu sťažnosť, pričom tvrdila, že Komisia vo svojom rozhodnutí z roku 2002
         nepreskúmala všetky verejné opatrenia uvedené v sťažnosti z roku 1994 a že výhody, ktoré získala žalobkyňa, výrazne prevyšovali
         sumu, ktorej vymáhanie Komisia nariadila. Dňa 16. júla 2004 podala na Komisii sťažnosť spoločnosť TNT Post AG & Co. KG, v ktorej
         tvrdila, že sadzby účtované žalobkyňou za služby jej dcérskej spoločnosti DB‑Postbank boli neprimerane nízke a tieto služby
         boli financované prostredníctvom príjmov z vyhradeného odvetvia. Po prijatí týchto sťažností Komisia zaslala Spolkovej republike
         Nemecko žiadosť o informácie, na ktorú tento členský štát odpovedal.

      23      Listom zo 4. apríla 2006 Komisia informovala UPS Europe, že neexistuje dostatočný záujem Spoločenstva na tom, aby sa reagovalo
         na jej sťažnosť na základe článku 82 ES.

      24      Dňa 26. apríla 2007 UPS Europe formálne vyzvala Komisiu, aby prijala nevyhnutné opatrenia v súvislosti s jej sťažnosťou z 11. mája
         2004.

      25      Listom z 13. júna 2007 Spolková republika Nemecko súhlasila s použitím informácií, ktoré boli Komisii predložené počas vyšetrovania
         začatého po podaní sťažnosti UPS Europe z 22. apríla 2004 v rámci konania o štátnej pomoci.

      26      Dňa 3. septembra 2007 UPS Europe a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG (ďalej spoločne len „UPS“) podali na Súd prvého stupňa žalobu
         na základe článku 232 ES, ktorou sa domáhali konštatovania nečinnosti Komisie vzhľadom na to, že nerozhodla o sťažnosti podanej
         11. mája 2004 (vec T‑329/07, UPS Europe a UPS Deutschland/Komisia).

      27      Listom z 12. septembra 2007 Komisia informovala Spolkovú republiku Nemecko, že rozhodla o začatí konania podľa článku 88 ods. 2
         ES týkajúceho sa štátnej pomoci, ktorú nemecké orgány poskytli Deutsche Post AG [pomoc C 36/07 (ex NN 25/07)] (ďalej len „napadnutý
         akt“). Napadnutý akt bol uverejnený v Úradnom vestníku Európskej únie z 19. októbra 2007 (Ú. v. EÚ C 245, s. 21) v autentickom jazyku (nemčine) a predchádzalo mu zhrnutie v ostatných úradných
         jazykoch.

      28      Listom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 8. novembra 2007 UPS vzala späť svoju žalobu vo veci T‑329/07, už citovanej
         v bode 26 vyššie. Uznesením Súdu prvého stupňa z 11. decembra 2007, UPS Europe a UPS Deutschland/Komisia (T‑329/07, neuverejnené
         v Zbierke) bola vec vymazaná.

      29      Napadnutý akt je rozdelený do niekoľkých bodov.

      30      V bode 1 napadnutého aktu Komisia pripomenula kroky, ktoré boli na základe článkov 82 ES a 87 ES prijaté proti žalobkyni od
         podania sťažnosti v roku 1994. Poukázala na nevyhnutnosť vedenia globálneho vyšetrovania všetkých skreslení hospodárskej súťaže
         vyplývajúcich z priznania verejných zdrojov žalobkyni a jej predchodkyni a uviedla, že konanie začaté rozhodnutím o začatí
         konania z roku 1999 bude doplnené s cieľom zahrnúť novo získané informácie a prijať konečné stanovisko o zlučiteľnosti týchto
         zdrojov so Zmluvou ES (odôvodnenia č. 1 až 15 napadnutého aktu).

      31      Komisia zdôraznila, že „doplňujúce vyšetrovanie“, ku ktorému mala v úmysle pristúpiť, „v žiadnom prípade nenahradí rozhodnutie
         z roku 2002“, v ktorom sa konštatuje, že „štátna pomoc vo výške 572 miliónov eur bola použitá na krížové dotovanie obchodných
         činností, pričom sa v ňom neskúma všeobecná otázka, či [žalobkyňa a jej predchodkyňa] dostali z verejných zdrojov neprimerane
         vysokú kompenzáciu [na splnenie ich úlohy SVHZ]“. Komisia vysvetlila, že vo svojom vyšetrovaní mala v úmysle zistiť, či došlo
         k neprimerane vysokej kompenzácii nad rámec 572 miliónov eur, a vyhlásila, že preskúma všetky verejné opatrenia prijaté v prospech
         týchto spoločností medzi 1. júlom 1989, teda dátumom vytvorenia DB‑Postdienst, a 31. decembrom 2007, teda predpokladaným dátumom
         ukončenia úlohy SVHZ zo strany žalobkyne (odôvodnenie č. 15 napadnutého aktu).

      32      V bode 3 napadnutého aktu, nazvanom „Opis verejných opatrení v prospech DB‑Postdienst a žalobkyne“, Komisia v podstate uviedla,
         že na DB‑Postdienst a žalobkyňu sa vzťahovali prevody zo strany DB‑Telekom, ako aj verejné záruky (odôvodnenia č. 25 až 32,
         38 a 39 napadnutého aktu).

      33      Ďalej Komisia preskúmala existenciu verejného financovania dôchodkov. Pokiaľ ide o obdobie od roku 1989 do roku 1994, uviedla,
         že nemá k dispozícii nijaké informácie, v zmysle ktorých DB‑Postdienst prispela k financovaniu dôchodkov svojich zamestnancov,
         z čoho vyplýva, že museli byť financované výlučne nemeckým štátom. Pokiaľ ide o obdobie od roku 1995 do roku 1999, žalobkyňa
         zaplatila do dôchodkového fondu úradníkov pošty vytvoreného 1. januára 1995 na základe § 16 ods. 1 Gesetz zum Personalrecht
         der Beschäftigen der Früheren Deutschen Bundespost (ďalej len „Postpersonalrechtsgesetz“, zákon zo 14. septembra 1994 o zamestnancoch
         bývalej Deutsche Bundespost, BGBl. 1994 I, s. 2325). Nemecký štát však vyrovnal deficit uvedených fondov. Napokon suma poplatkov
         zaplatených žalobkyňou do uvedených fondov bola v roku 2000 znížená na 33 % hrubej mzdy činného úradníka a pokiaľ ide o nasledujúce
         roky, Komisia nemala k dispozícii presné informácie (odôvodnenia č. 40 až 48 napadnutého aktu).

      34      V bode 6 napadnutého aktu, nazvanom „Posúdenie z hľadiska existencie štátnej pomoci“, Komisia po prvé konštatovala, že akákoľvek
         selektívna výhoda pre DB‑Postdienst alebo žalobkyňu by skreslila hospodársku súťaž a ovplyvnila by obchod medzi členskými
         štátmi. Po druhé Komisia poukázala na to, že prevody uskutočnené zo strany DB‑Telekom a verejné záruky predstavujú štátnu
         pomoc v zmysle článku 87 ods. 1 ES (odôvodnenia č. 72 až 75 napadnutého aktu). Po tretie Komisia uviedla, že verejné financovanie
         dôchodkov zahŕňalo prevody verejných zdrojov. Konštatovala, že v období od roku 1989 do roku 1995 „DB‑Postdienst zjavne neprispela
         k financovaniu dôchodkov [svojich] úradníkov“ a že pokiaľ ide o obdobie od roku 1995 do roku 1999, „kládla si otázku, či [žalobkyňa]
         mala hospodársku výhodu vzhľadom na okolnosti, za ktorých boli priznávané predčasné dôchodky“. Osobitne Komisia po tom, ako
         uviedla, že Spolková republika Nemecko tvrdila, že od roku 1995 žalobkyňa „znášala náklady súvisiace s dôchodkami vo výške,
         ktorá presahovala výšku príspevkov konkurentov“, poukázala na to, že má v úmysle preskúmať, do akej miery bolo verejné financovanie
         dôchodkov „výhodnejšie pre žalobkyňu ako pre iné subjekty“ (odôvodnenia č. 76 až 78 napadnutého aktu).

      35      V bode 7 napadnutého aktu, nazvanom „Posúdenie súladu štátnej pomoci so spoločným trhom“, Komisia uviedla, že preskúma, do
         akej miery bola kompenzácia priznaná žalobkyni a jej predchodkyni nevyhnutná na zabezpečenie úlohy SVHZ, ktorú mali v období
         medzi rokom 1989 a 31. decembrom 2007 vykonávať (odôvodnenia č. 80 a 81 napadnutého aktu). Komisia opísala metódu výpočtu,
         ktorú mala v úmysle v tejto súvislosti použiť, ako aj príjmy, ktoré chcela zohľadniť (odôvodnenia č. 84 až 104 napadnutého
         aktu).

      36      V bode 8 napadnutého aktu, nazvanom „Rozhodnutie“, Komisia vyzvala Spolkovú republiku Nemecko, aby „oznámila svoje stanovisko
         v lehote jedného mesiaca od doručenia [napadnutého aktu]“ a „oznámila všetky užitočné informácie na účely právneho posúdenia
         uvedených opatrení vo svetle ustanovení upravujúcich štátnu pomoc“.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      37      Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 22. novembra 2007 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
         konanie.

      38      Listom doručeným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. februára 2008 UPS podala návrh na vstup vedľajšieho účastníka do konania
         na podporu návrhov Komisie.

      39      Uznesením z 9. júla 2008 predseda prvej komory Súdu prvého stupňa vyhovel tomuto návrhu UPS.

      40      Vzhľadom na to, že zloženie komôr Súdu prvého stupňa bolo zmenené, sudca spravodajca bol pridelený k ôsmej komore, ktorej
         bola z tohto dôvodu táto vec pridelená.

      41      Na základe správy sudcu spravodajcu Všeobecný súd (ôsma komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení
         na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 64 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu položil účastníkom konania otázky.
         Účastníci konania na tieto otázky odpovedali v stanovených lehotách.

      42      Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní z 9. júna 2011.

      43      Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil napadnutý akt,
      –        zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      44      Komisia, ktorú podporuje UPS, navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        odmietol žalobu ako neprípustnú a subsidiárne zamietol ako nedôvodnú,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
       Právny stav
      45      Komisia, ktorú podporuje UPS, spochybňuje prípustnosť žaloby bez toho, aby v zmysle článku 114 rokovacieho poriadku formálne
         podala námietku neprípustnosti.

      46      Komisia na podporu svojho stanoviska uvádza dve hlavné tvrdenia. Po prvé vo vyjadrení k žalobe tvrdí, že rozhodnutie o začatí
         konania vo veci formálneho zisťovania predstavuje napadnuteľný akt len v prípade, že sa týka otázky, či sa pomoc má považovať
         za novú alebo existujúcu. Naopak toto rozhodnutie nie je napadnuteľným aktom, ak je jeho cieľom kvalifikácia opatrenia ako
         štátnej pomoci. Žalobkyňa ani Spolková republika Nemecko však v dostatočnom čase netvrdili, že opatrenia skúmané v napadnutom
         akte boli existujúcou pomocou.

      47      Po druhé Komisia vo svojej písomnej odpovedi na otázku položenú Všeobecným súdom a počas pojednávania tvrdila, že negatívne
         účinky, ktoré môžu pre žalobkyňu vyplývať z napadnutého aktu, už boli vyvolané rozhodnutím o začatí konania z roku 1999. Podľa
         Komisie bolo toto rozhodnutie zamerané na všetky opatrenia, ktoré boli v napadnutom akte predbežne kvalifikované ako nová
         pomoc. Ak by tento akt bol zrušený, uvedené opatrenia by naďalej boli predmetom konania vo veci formálneho zisťovania začatého
         v roku 1999. Žalobkyňa preto nemá v prejednávanej veci záujem na konaní.

      48      Žalobkyňa tvrdí, že žaloba je prípustná. V tejto súvislosti uvádza, že opatrenia, ktorých sa týka napadnutý akt, sa musia
         považovať za existujúcu pomoc, keďže už boli predmetom konania, ktoré bolo z každého hľadiska ukončené rozhodnutím z roku
         2002. Ak sú teda uvedené opatrenia v napadnutom akte kvalifikované ako nová pomoc, žaloba je prípustná. Subsidiárne žalobkyňa
         tvrdí, že rozhodnutie o začatí konania je napadnuteľné, len čo je kvalifikácia opatrenia ako pomoci spochybnená.

      49      Podľa ustálenej judikatúry len opatrenia so záväznými právnymi účinkami spôsobilé zasiahnuť do záujmov žalobcu tým, že výrazne
         menia jeho právne postavenie, sú aktmi alebo rozhodnutiami, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť v zmysle článku 230 ES.
         Pokiaľ ide konkrétne o akty a rozhodnutia, ktorých prijímanie sa uskutočňuje vo viacerých fázach, najmä na konci interného
         konania, za napadnuteľné akty sa v zásade považujú opatrenia, ktoré definitívne vyjadrujú stanovisko inštitúcie na konci tohto
         konania, okrem predbežných opatrení, ktorých cieľom je príprava konečného rozhodnutia (rozsudok Súdneho dvora z 11. novembra
         1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, body 9 a 10; rozsudky Súdu prvého stupňa z 10. júla 1990, Automec/Komisia, T‑64/89,
         Zb. s. II‑367, bod 42, a z 25. marca 2009, Alcoa Trasformazioni/Komisia, T‑332/06, neuverejnený v Zbierke, bod 34).

      50      Pokiaľ však ide o rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania týkajúceho sa štátnej pomoci, z judikatúry vyplýva,
         že ak Komisia kvalifikuje opatrenie, s ktorého uplatňovaním sa už začalo, ako novú pomoc, takéto rozhodnutie má samostatné
         právne účinky, najmä pokiaľ ide o prerušenie dotknutého opatrenia (rozsudok Súdneho dvora z 9. októbra 2001, Taliansko/Komisia,
         C‑400/99, Zb. s. I‑7303, bod 62; rozsudky Súdu prvého stupňa z 23. októbra 2002, Diputación Foral de Álava a i./Komisia, T‑346/99
         až T‑348/99, Zb. s. II‑4259, bod 33, a Alcoa Trasformazioni/Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 34). Tento záver neplatí
         len v prípade, v ktorom orgány členského štátu považujú opatrenie, s ktorého uplatňovaním sa už začalo, za existujúcu pomoc,
         ale aj v prípade, že tieto orgány usúdia, že opatrenie, na ktoré sa vzťahuje rozhodnutie o začatí konania, nespadá do pôsobnosti
         článku 87 ods. 1 ES (pozri rozsudok Alcoa Trasformazioni/Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 35 a tam citovanú judikatúru).

      51      Rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania prijaté v súvislosti s opatrením, s ktorého uplatňovaním sa už
         začalo a ktoré Komisia kvalifikovala ako novú pomoc, totiž nevyhnutne mení právny dosah skúmaného opatrenia, ako aj právne
         postavenie podnikov, ktoré sú jeho príjemcami, a to najmä pokiaľ ide o pokračovanie uplatňovania tohto opatrenia. Až do prijatia
         tohto rozhodnutia sa členský štát, podniky, ktoré sú príjemcami opatrenia, a ďalšie hospodárske subjekty môžu domnievať, že
         opatrenie je uplatňované zákonne, a to buď ako všeobecné opatrenie, ktoré nespadá do pôsobnosti článku 87 ods.1 ES, alebo
         ako už existujúca pomoc. Po prijatí takéhoto rozhodnutia však existuje prinajmenšom veľká pochybnosť o zákonnosti tohto opatrenia,
         ktorá bez toho, aby tým bola dotknutá možnosť navrhnúť sudcovi rozhodujúcemu o nariadení predbežných opatrení vydanie takýchto
         predbežných opatrení, musí viesť členský štát k prerušeniu uplatňovania uvedeného opatrenia, pretože začatie konania vo veci
         formálneho zisťovania vylučuje vydanie okamžitého rozhodnutia o zlučiteľnosti opatrenia so spoločným trhom, ktoré by umožňovalo
         riadne pokračovať v jeho uplatňovaní. Na takéto rozhodnutie by sa bolo možné odvolávať aj pred vnútroštátnym súdom, ktorý
         má vyvodiť všetky dôsledky vyplývajúce z porušenia článku 88 ods. 3 poslednej vety ES. Napokon takéto rozhodnutie môže viesť
         podniky, ktoré sú príjemcami opatrenia, k odmietnutiu nových platieb alebo nových výhod, alebo ich môže viesť k zabezpečeniu
         nevyhnutných peňažných prostriedkov na účely prípadnej neskoršej finančnej náhrady. Vo vzťahoch s uvedenými príjemcami bude
         obchodná sféra tiež brať do úvahy ich krehkú finančnú a právnu situáciu (rozsudky Diputación Foral de Álava/Komisia, už citovaný
         v bode 50 vyššie, bod 34, a Alcoa Trasformazioni/Komisia, už citovaný v bode 49 vyššie, bod 36).

      52      Z napadnutého aktu vyplýva, že bol prijatý s cieľom začať konanie vo veci formálneho zisťovania v súvislosti s troma opatreniami,
         a to prevodmi uskutočnenými DB‑Telekom, verejnými zárukami a verejným financovaním dôchodkov (ďalej len „sporné opatrenia“).

      53      Ako bolo uvedené v bode 34 vyššie, v napadnutom akte Komisia kvalifikovala prevody uskutočnené DB‑Telekom a verejné záruky
         ako novú pomoc (odôvodnenia č. 72 až 75 napadnutého aktu). Pokiaľ ide o verejné financovanie dôchodkov, Komisia vyjadrila
         pochybnosti týkajúce sa otázky miery, v akej toto financovanie poskytlo žalobkyni hospodársku výhodu (odôvodnenia č. 76 až
         78 napadnutého aktu).

      54      Podľa judikatúry citovanej v bodoch 49 až 51 vyššie je potrebné preskúmať, či napadnutý akt spôsobil samostatné právne účinky,
         z ktorých by vyplývala možnosť ho napadnúť.

      55      S týmto cieľom je potrebné pripomenúť, že napadnutému aktu predchádzalo rozhodnutie o začatí konania vo veci formálneho zisťovania,
         teda rozhodnutie o začatí konania z roku 1999. Je preto potrebné preskúmať, či právne účinky, ktoré napadnutý akt údajne vyvolal,
         už neboli vyvolané rozhodnutím o začatí konania z roku 1999, ako to uvádza v rámci svojej argumentácie o neprípustnosti žaloby
         Komisia (pozri bod 47 vyššie).

      56      Účastníci konania sa zhodujú v tom, že konanie vo veci formálneho zisťovania, ktoré začalo na základe rozhodnutia o začatí
         konania z roku 1999, sa už týkalo sporných opatrení, ktoré boli preskúmané v rozhodnutí z roku 2002.

      57      V tejto súvislosti je totiž potrebné poukázať na to, že Komisia v odôvodnení č. 37 rozhodnutia o začatí konania z roku 1999
         uviedla, že podľa UPS Europe a BIEK boli dlhy žalobkyne v súlade s § 40 PostVerfG kryté štátnou zárukou, obmedzenou od 2. januára
         1995 na dlhy, ktoré k tomuto dňu existovali. V bode 62 rozhodnutia o začatí konania z roku 1999 Komisia uviedla, že predbežné
         preskúmanie tohto opatrenia neumožňuje dospieť k záveru, že nepredstavuje štátnu pomoc.

      58      Následne Komisia v odôvodnení č. 40 rozhodnutia o začatí konania z roku 1999 uviedla, že podľa BIEK Spolková republika Nemecko
         prevzala deficit dôchodkového fondu pre úradníkov pošty, čo predstavuje štátnu podporu v prospech žalobkyne. V odôvodnení
         č. 65 rozhodnutia o začatí konania z roku 1999 Komisia poukázala na to, že náklady spojené s dôchodkami bývalých zamestnancov
         žalobkyne a jej predchodkyne boli hradené z tohto fondu, a zdôraznila, že Spolková republika Nemecko vyrovnala výrazný deficit,
         ktorý v uvedenom fonde vznikol. Komisia tiež poukázala na to, že predbežné preskúmanie tohto opatrenia neumožňovalo dospieť
         k záveru, že nepredstavuje štátnu pomoc.

      59      Napokon v odôvodnení č. 63 rozhodnutia o začatí konania z roku 1999 Komisia uviedla, že prevod nehnuteľného majetku alebo
         iného aktíva zo strany štátu na žalobkyňu v zásade má byť považovaný za štátnu pomoc, a teda má byť odôvodnený. V bode 80
         tohto rozhodnutia Komisia požiadala nemecké úrady, aby predložili podrobné informácie o štátnej finančnej podpore pre činnosť
         žalobkyne a okrem iného citovala prípadné dotácie, ktoré žalobkyni priniesli výhodu, keďže mali v zmysle ustanovení Zmluvy
         ES o štátnej pomoci významný rozsah.

      60      V odpovedi na žiadosť Komisie ju nemecké orgány podrobne informovali o existencii prevodov zo strany DB‑Telekom (pozri odôvodnenia
         č. 16 až 20 rozhodnutia z roku 2002). Komisia v odpovedi na otázku Všeobecného súdu uviedla, že táto informácia jej bola predložená
         16. decembra 1999. Spolková republika Nemecko tiež Komisii oznámila pripomienky týkajúce sa otázky, či prevody predstavujú
         štátnu pomoc.

      61      Keďže sa teda napadnutý akt týka rovnakých opatrení, ako sú opatrenia, ktoré boli predmetom rozhodnutia o začatí konania z roku
         1999, keďže v rámci tohto rozhodnutia a konania, ktoré po ňom nasledovalo, Komisia už uviedla, že sporné opatrenia mohli spadať
         do pôsobnosti zákazu vyplývajúceho z článku 87 ods. 1 ES, a keďže samostatné právne účinky spojené s konaním vo veci formálneho
         zisťovania už z toho dôvodu vznikli v dôsledku uvedeného rozhodnutia o začatí konania, napadnutý akt takéto účinky nemôže
         spôsobiť, a teda ani nemôže byť rozhodnutím, ktoré by mohlo byť predmetom žaloby o neplatnosť. Už od konania, ktoré sa začalo
         v roku 1999, totiž existovala prinajmenšom veľká pochybnosť o zákonnosti sporných opatrení, keďže začiatok uvedeného konania
         vylučoval okamžité rozhodnutie o zlučiteľnosti so spoločným trhom, ktoré by umožňovalo riadne pokračovať v uplatňovaní uvedených
         opatrení a získavaní prospechu z nich.

      62      Žalobkyňa však tvrdí, že konanie vo veci formálneho zisťovania začaté v súvislosti so spornými opatreniami na základe rozhodnutia
         o začatí konania z roku 1999 bolo z každého hľadiska ukončené rozhodnutím z roku 2002. Komisia naopak tvrdí, že toto rozhodnutie
         ukončilo uvedené konanie len čiastočne.

      63      Je preto potrebné preskúmať, či toto konanie bolo ukončené v súvislosti so spornými opatreniami pred prijatím napadnutého
         aktu.

      64      Podľa článku 7 ods. 1 nariadenia Rady (ES) č. 659/1999 z 22. marca 1999 ustanovujúceho podrobné pravidlá na uplatňovanie článku
         [88 ES] (Ú. v. ES L 83, s. 1; Mim. vyd. 08/001, s. 339), ktoré sa na konanie o nezákonnej pomoci uplatňuje na základe článku
         13 ods. 1 uvedeného nariadenia, sa konanie vo veci formálneho zisťovania ukončí prostredníctvom rozhodnutia podľa odsekov
         2 až 5 tohto článku (s výnimkou stiahnutia oznámenia zo strany dotknutého členského štátu).

      65      Z článku 7 ods. 2 až 5 nariadenia č. 659/1999 vyplýva, že rozhodnutie o ukončení konania vo veci formálneho zisťovania môže
         mať štyri rôzne podoby: oznamované opatrenie nepredstavuje pomoc (odsek 2), uvedené opatrenie predstavuje pomoc, ktorá je
         zlučiteľná so spoločným trhom (kladné rozhodnutie, odsek 3), toto opatrenie predstavuje pomoc, ktorá je zlučiteľná so spoločným
         trhom, ak sú splnené isté podmienky a povinnosti (podmienečné rozhodnutie, odsek 4), alebo napokon, uvedené opatrenie predstavuje
         pomoc, ktorá je nezlučiteľná so spoločným trhom (záporné rozhodnutie, odsek 5).

      66      Z týchto ustanovení vyplýva, že konanie vo veci formálneho zisťovania sa musí ukončiť rozhodnutím, ktoré výslovne kvalifikuje
         skúmané opatrenie podľa jedného z ustanovení článku 7 ods. 2 až 5 nariadenia č. 659/1999.

      67      Z rozhodnutia z roku 2002, a najmä z jeho odôvodnení citovaných v bodoch 9 až 16 vyššie, vyplýva, že v tomto rozhodnutí Komisia
         z hľadiska uvedených ustanovení výslovne nekvalifikovala sporné opatrenia nad hranicou 572 miliónov eur uvedenou vo výroku
         dotknutého rozhodnutia. Konštatovala len po prvé, že tieto opatrenia obsahovali prevod verejných zdrojov v prospech žalobkyne,
         a po druhé, že tieto zdroje museli byť nevyhnutne použité na vyrovnanie deficitu spôsobeného politikou predaja so stratou,
         ktorú žalobkyňa v odvetví balíkov uplatňovala – pričom uvedená strata dosiahla 1 118,7 milióna DEM, čiže 572 miliónov eur
         – keďže žalobkyňa nemohla dotknutý deficit financovať z vlastných zdrojov.

      68      Na pojednávaní Komisia pripustila, že rozhodnutie z roku 2002 neobsahuje vysvetlenia poukazujúce na to, že ide o čiastočné
         konečné rozhodnutie týkajúce sa sporných opatrení a že konanie vo veci formálneho zisťovania bolo čiastočne neukončené. Podľa
         Komisie však toto rozhodnutie musí byť vykladané v celom svojom rozsahu a jeho výrok sa musí vykladať vo svetle jeho odôvodnení.

      69      V tejto súvislosti treba poukázať na to, ako už bolo uvedené v bode 11 vyššie, že Komisia v odôvodnení č. 21 rozhodnutia z roku
         2002 zdôraznila, že toto rozhodnutie sa týkalo pokrytia nákladov v konkurenčnom odvetví služieb zasielania balíkov z domu
         do domu.

      70      V tomto odôvodnení Komisia spresnila, že analýza, ktorú uskutočnila v rozhodnutí z roku 2002, aby posúdila súlad sporných
         opatrení so spoločným trhom, sa týkala len odvetvia balíkov. V bode II F rozhodnutia z roku 2002, nazvanom „Výška nákladov
         na infraštruktúru súvisiacich so službou zasielania balíkov z domu do domu“, Komisia uskutočnila len analýzu možných dodatočných
         nákladov spôsobených úlohou SVHZ v tomto odvetví. V bode II G rozhodnutia z roku 2002, nazvanom „Význam úlohy verejného záujmu
         [prislúchajúcej žalobkyni] v odvetví balíkov“, nepreskúmala ďalšie úlohy SVHZ prislúchajúce žalobkyni. V bode II H rozhodnutia
         z roku 2002, nazvanom „Náklady z minulosti, ktoré prešli na [žalobkyňu], ako na bývalý verejný podnik“, Komisia analyzovala
         len dosah nákladov, na ktoré v odvetví balíkov poukázala Spolková republika Nemecko a žalobkyňa. Bod III rozhodnutia z roku
         2002, nazvaný „Pripomienky zainteresovaných osôb“, sa týka najmä vyjadrení zainteresovaných osôb v súvislosti s finančnou
         situáciou, obchodným správaním a nákladmi či dodatočnými nákladmi súvisiacimi s úlohou SVHZ prislúchajúcou DB‑Postdienst a žalobkyni
         výlučne v odvetví balíkov.

      71      Aj v rozhodnutí z roku 2002 Komisia analyzovala existenciu výhody pre žalobkyňu a DB‑Postdienst, len pokiaľ ide o pokrytie
         ich strát v odvetví balíkov (odôvodnenia č. 66 až 91 rozhodnutia z roku 2002). Následne boli preskúmané len otázky existencie
         skreslenia hospodárskej súťaže, ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi a zlučiteľnosti tejto výhody so spoločným trhom
         (odôvodnenia č. 96 až 106 konečného rozhodnutia z roku 2002).

      72      Napokon, keď Komisia v rozhodnutí z roku 2002 dospela k záveru, že opatrenie, ktoré je predmetom konania vo veci formálneho
         zisťovania začatého v roku 1999, nebolo štátnou pomocou, vyjadrila to výslovným spôsobom.

      73      Komisia totiž v odôvodnení č. 64 rozhodnutia o začatí konania z roku 1999 uviedla, že sťažovateľ tvrdil, že žalobkyňa od Spolkovej
         republiky Nemecko nadobudla časť Deutsche Postbank v roku 1998, keď z predajnej ceny odpočítala neexistujúcu pohľadávku voči
         nemeckému štátu. Komisia usúdila, že prvé preskúmanie podmienok, za ktorých sa toto nadobudnutie uskutočnilo, jej neumožnilo
         dospieť k záveru, že Spolková republika Nemecko tým žalobkyni neposkytla štátnu pomoc. V odôvodnení č. 65 rozhodnutia z roku
         2002 pritom Komisia uviedla, že súčasťou nadobudnutia DB‑Postbank žalobkyňou nebolo priznanie štátnej pomoci.

      74      Je preto potrebné konštatovať, že Komisia v rozhodnutí z roku 2002 analyzovala sporné opatrenia len v rozsahu, v akom sa týkali
         financovania určitých činností žalobkyne v odvetví balíkov. Je preto potrebné sa domnievať, že Komisia v rozhodnutí z roku
         2002 ani nevylúčila, ani nepotvrdila, že tieto opatrenia predstavujú v rozsahu, ktorý je nad hranicou 572 miliónov eur uvedenou
         vo výroku tohto rozhodnutia, štátnu pomoc nezlučiteľnú so Zmluvou ES.

      75      Z uvedeného vyplýva, že v dobe prijatia napadnutého aktu nebolo konanie vo veci formálneho zisťovania začaté v roku 1999 v súvislosti
         so spornými opatreniami ukončené rozhodnutím z roku 2002, pokiaľ ide o sumu nad hranicou 572 miliónov eur uvedenú vo výroku
         tohto rozhodnutia.

      76      Komisia mohla v rozhodnutí z roku 2002 nepochybne jasnejšie vysvetliť, v akom rozsahu uzatvára formálne zisťovanie začaté
         na základe rozhodnutia o začatí konania z roku 1999. Toto konštatovanie však nemá vplyv na analýzu prípustnosti žaloby.

      77      Záver uvedený v bode 75 vyššie nie je spochybnený rozsudkom Deutsche Post/Komisia, už citovaným v bode 20 vyššie, ktorým Súd
         prvého stupňa zrušil rozhodnutie z roku 2002 po podaní žaloby v tejto veci. V tomto rozsudku sa totiž Súd prvého stupňa nevyjadril
         k otázke, či bolo konanie vo veci formálneho zisťovania začaté v roku 1999 v súvislosti so spornými opatreniami ukončené.

      78      Z toho vyplýva, že je potrebné sa domnievať, že napadnutý akt v čase jeho prijatia nezmenil ani právny dosah sporných opatrení,
         ani právnu situáciu žalobkyne.

      79      Je potrebné doplniť, že rozsudok Deutsche Post/Komisia, už citovaný v bode 20 vyššie, mal podľa ustálenej judikatúry účinky
         ex tunc, a teda retroaktívne spôsobuje vyňatie rozhodnutia z roku 2002 z právneho poriadku (pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 10. októbra
         2001, Corus UK/Komisia, T‑171/99, Zb. s. II‑2967, bod 50 a tam citovanú judikatúru). Tento rozsudok teda nemôže nijako ovplyvniť
         záver, podľa ktorého rozhodnutie z roku 2002 nemalo dosah na existenciu prípadných samostatných právnych účinkov spôsobených
         napadnutým aktom.

      80      Z uvedeného vyplýva, že napadnutý akt nepredstavuje napadnuteľný akt v zmysle článku 230 ES. Žaloba sa teda musí odmietnuť
         ako neprípustná.

       O trovách
      81      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania
         v súlade s návrhmi Komisie.

      82      UPS znáša v zmysle článku 87 ods. 4 tretieho pododseku rokovacieho poriadku svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa odmieta ako neprípustná.
      2.      Deutsche Post AG znáša vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania Európskej komisie.
      3.      UPS Europe NV/SA a UPS Deutschland Inc. & Co. OHG znášajú vlastné trovy konania.

               Truchot

               Martins Ribeiro

               Kanninen

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 8. decembra 2011.
      Podpisy
      *Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. júla 1960. # Eva von Lachmüller, Bernard Peuvrier, Roger Ehrhardt proti Komisii Európskeho hospodárskeho spoločenstva. # Spojené veci 43/59, 45/59 a 48/59.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. marca 2006.#Siegfried Aulinger proti Bundesrepublik Deutschland.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberlandesgericht Köln - Nemecko.#Zahraničná a bezpečnostná politika - Spoločná obchodná politika - Embargo proti republikám Srbsko a Čierna hora - Nariadenie (EHS) č. 1432/92 - Doprava osôb.#Vec C-371/03.

text:
      Vec C‑371/03
      Siegfried Aulinger
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Oberlandesgericht Köln)
      „Zahraničná a bezpečnostná politika – Spoločná obchodná politika – Embargo proti republikám Srbsko a Čierna hora – Nariadenie (EHS) č. 1432/92 – Preprava osôb“
      Abstrakt rozsudku
      Spoločná obchodná politika – Obchod s tretími krajinami – Opatrenia formou embarga proti Juhoslovanskej zväzovej republike
            (Srbsko a Čierna Hora) – Nariadenie č. 1432/92
      [Nariadenie Rady č. 1432/92, článok 1 písm. d)]
      Článok 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92, ktoré zakazuje obchod medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a republikami Srbsko
         a Čierna Hora, sa má vykladať v tom zmysle, že komerčná preprava osôb do Srbska a Čiernej hory a zo Srbska a Čiernej hory
         vykonávaná vo forme takzvanej delenej prepravy bola zakázaná.

      Pod delenou prepravou je potrebné chápať prepravu osôb na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a z tohto územia prostredníctvom
         spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a iným podnikom, ktorý má svoje sídlo na území, ktoré bolo
         predmetom embarga, keď prvý menovaný podnik obstaral prepravu po okolie hranice územia embarga a druhý menovaný podnik prepravu
         medzi týmto bodom a územím embarga (s výmenou vozidla cestujúcimi).

      (pozri bod 36 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 9. marca 2006 (*)

      „Zahraničná a bezpečnostná politika – Spoločná obchodná politika – Embargo proti republikám Srbsko a Čierna hora – Nariadenie (EHS) č. 1432/92 – Preprava osôb“
      Vo veci C‑371/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberlandesgericht Köln
         (Nemecko) z 21. augusta 2003 a doručený Súdnemu dvoru 1. septembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Siegfried Aulinger
      proti
      Spolkovej republike Nemecko,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský, J.‑P. Puissochet (spravodajca), S. von Bahr a U. Lõhmus,
      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. októbra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Aulinger, v zastúpení: R. Karpenstein, Rechtsanwalt,
      –        Spolková republika Nemecko, žalovaná v konaní vo veci samej, v zastúpení: A. Frieser, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: W. D. Plessing, neskôr A. Tiemann a C. Schulze-Bahr, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci
         A. Frieser, Rechtsanwalt,

      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. zur Hausen, neskôr F. Hoffmeister, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. novembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Rady (EHS) č. 1432/92 z 1. júna 1992, ktoré zakazuje obchod
         medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom a republikami Srbsko a Čierna Hora [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 151, s. 4).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci súdneho sporu medzi pánom Aulingerom a Spolkovou republikou Nemecko, ktorá ho donútila prerušiť
         jeho činnosť autobusového dopravcu osôb cestujúcich do Srbska a Čiernej Hory na základe výkladu nariadenia č. 1432/92, ktorý
         pán Aulinger považuje za mylný.

       Právny rámec
      3        V kontexte konfliktov sprevádzajúcich osamostatnenie viacerých republík bývalej Juhoslovanskej zväzovej republiky a konkrétne
         konfliktov, ku ktorým došlo v roku 1992 v Bosne a Hercegovine, Bezpečnostná rada Organizácie spojených národov, konajúc podľa
         kapitoly VII Charty OSN, 30. mája 1992 prijala rezolúciu č. 757 (1992), zavádzajúcu ekonomické embargo proti Juhoslovanskej
         zväzovej republike (Srbsko a Čierna Hora) [neoficiálny preklad]. Toto embargo sa týkalo najmä obchodovania so základnými výrobkami a tovarmi.

      4        Odseky 5 a 7 rezolúcie č. 757 (1992) ustanovovali:

      „5. … všetky štáty zamedzia svojim štátnym príslušníkom a akýmkoľvek osobám nachádzajúcim sa na ich území previesť alebo inak
         sprístupniť orgánom Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbsko a Čierna hora) alebo akýmkoľvek obchodným, priemyselným alebo
         verejným spoločnostiam akékoľvek peňažné prostriedky či iné finančné alebo hospodárske zdroje a poukázať akékoľvek iné peňažné
         prostriedky osobám alebo inštitúciám nachádzajúcim sa v Juhoslovanskej zväzovej republike (Srbsku a Čiernej Hore), okrem platieb
         určených výlučne na striktne lekárske alebo humanitárne účely a za potraviny,

      …
      7. … všetky štáty:
      a)      Odmietnu akémukoľvek vzdušnému plavidlu povolenie na štart z ich územia, povolenie na pristátie na ich území alebo povolenie
         na prelet, pokiaľ toto vzdušné plavidlo je na ceste pristáť na území Juhoslovanskej zväzovej republiky (Srbsko a Čierna Hora)
         alebo ak odtiaľ odletelo, s výnimkou, ak bol let tohto vzdušného plavidla schválený z humanitárnych alebo iných dôvodov v súlade
         s relevantnými rezolúciami rady, Výborom Bezpečnostnej rady vytvoreným rezolúciou č. 724 (1991).

      …“
      5        Európske hospodárske spoločenstvo a jeho členské štáty sa na zabezpečenie jednotného vykonania určitých opatrení predpísaných
         rezolúciou č. 757 (1992) uchýlili k prostriedku Spoločenstva. Takto Rada Európskych spoločenstiev prijala nariadenie č. 1432/92.

      6        Článok 1 tohto nariadenia stanovuje:

      „Od 31. mája 1992 sú zakázané:
      a)      dovoz akýchkoľvek základných výrobkov a tovarov pochádzajúcich alebo smerujúcich z republík Srbsko a Čierna Hora na územie
         Spoločenstva;

      b)      export akýchkoľvek základných výrobkov a tovarov pochádzajúcich alebo smerujúcich zo Spoločenstva do republík Srbsko a Čierna
         Hora;

      c)      akákoľvek činnosť, ktorá má za cieľ alebo výsledok priamu alebo nepriamu podporu transakcií uvedených v bodoch a) a b);
      d)      poskytnutie nefinančných služieb, ktorých cieľom alebo účelom je priama alebo nepriama podpora hospodárstva republík Srbsko
         a Čierna Hora a najmä nefinančných služieb poskytovaných:

      i)      s cieľom akejkoľvek hospodárskej činnosti vykonávanej v republikách Srbsko a Čierna Hora, alebo z republík Srbsko a Čierna
         Hora,

      alebo
      ii)      niektorej z nasledovných osôb:
      –        akejkoľvek fyzickej osobe nachádzajúcej sa v republikách Srbsko a Čierna Hora,
      –        akejkoľvek právnickej osobe, zriadenej alebo inak založenej podľa zákona republík Srbsko a Čierna Hora,
      –        akejkoľvek organizácii vykonávajúcej hospodársku činnosť (či už v republikách Srbsko a Čierna Hora, alebo nie) kontrolovanej
         osobami s bydliskom v republikách Srbsko a Čierna Hora, alebo organizáciami zriadenými alebo inak vytvorenými podľa zákona
         týchto republík.

      Podmienky zákazu služieb leteckej dopravy sú definované [v prílohe].“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 5 toho istého nariadenia upresňuje:

      „Toto nariadenie sa uplatňuje na území Spoločenstva, vrátane jeho vzdušného priestoru a na palube všetkých lietadiel alebo
         lodí patriacich pod jurisdikciu členského štátu, ako aj – inak – na každého štátneho príslušníka členského štátu a akúkoľvek
         právnickú osobu zriadenú, alebo inak vytvorenú podľa zákona členského štátu.“ [neoficiálny preklad]

       Skutkový stav v konaní vo veci samej a prejudiciálne otázky
      8        Pán Aulinger je autobusový dopravca so sídlom v Nemecku. Počas trvania účinnosti embarga zavedeného voči republikám Srbsko
         a Čierna Hora dopravoval pracovníkov prisťahovalcov, najmä Srbov a Čiernohorcov cestujúcich do Srbska alebo Čiernej Hory alebo
         sa odtiaľ vracajúcich, na územie, na ktoré bolo uvalené embargo. Najčastejšie pôsobil ako subdodávateľ cestovnej kancelárie
         so sídlom rovnako v Nemecku, ktorá organizovala celú cestu medzi miestami odchodu a príchodu nachádzajúcimi sa na nemeckom
         území a na území republík, voči ktorým bolo vyhlásené embargo, alebo naopak, povolávajúc autobusových dopravcov so sídlom
         v republikách Srbsko a Čierna Hora na vykonanie časti dopravy na ich území. Kancelária vydávala cestujúcim na túto prepravu
         zvláštne lístky nazývané „delené“ (ďalej len „delené prepravy“).

      9        Po tom, čo bol trestne stíhaný za porušenie nariadenia č. 1432/92, pán Aulinger sa prakticky v roku 1993 prestal zúčastňovať
         na týchto delených dopravách.

      10      Trestné konanie vedené proti pánovi Aulingerovi však bolo ukončené po tom, čo Bundesgerichtshof rozsudkom z 21. apríla 1995
         konštatoval, že rezolúcia č. 757 (1992) nezakazovala prepravu jednotlivcov na územie, na ktoré bolo uvalené embargo a v tomto
         území a nepovažoval za potrebné vysloviť sa k otázke, či nariadenie č. 1432/92 ukladalo takýto zákaz, pretože vnútroštátne
         konania potrebné na trestné sankcionovanie porušenia tohto nariadenia neboli vedené.

      11      Pán Aulinger teda žiadal náhradu škody ktorú, ako tvrdí, utrpel. Na jednej strane dostal náhradu za trestné stíhanie, ktoré
         bolo voči nemu vedené. Na druhej strane žiadal od žalovanej v konaní vo veci samej (ďalej len „Spolková republika Nemecko“)
         500 000 DEM ako náhradu ušlého zisku za stratu jeho hlavného zdroja príjmov kvôli takmer úplnému prerušeniu jeho činnosti
         delenej dopravy z okolia zóny embarga a do tejto zóny. Na podporu svojej žiadosti uvádzal, že nariadenie č. 1432/92 nezakazovalo
         tieto činnosti. V tejto súvislosti uvádza, že sama Komisia Európskych spoločenstiev nepovažovala takúto prepravu za zakázanú
         a že nemecké orgány sa mali poradiť s členskými štátmi pred prijatím stanoviska k tejto otázke rozhodujúcej pre mnohých autobusových
         dopravcov. Ostatné členské štáty zdieľali analýzu Komisie.

      12      Spolková republika Nemecko tvrdila, že delená preprava mala za cieľ obísť zákaz priamej dopravy osôb do zóny embarga a že
         tento typ dopravy bol teda zakázaný nariadením č. 1432/92. Domnievajúc sa, že jej výklad nariadenia možno v každom prípade
         obhájiť, Spolková republika Nemecko z toho vyvodzuje, že zavinenie vyžadované § 839 občianskeho zákonníka (Bürgerliches Gesetzbuch)
         pre založenie zodpovednosti štátu nebolo dané. Dodáva, že nebola povinná poradiť sa s inými členskými štátmi a/alebo Komisiou,
         pretože výklad a uplatnenie práva Spoločenstva v zásade prislúcha členským štátom. Napriek tomu bol medzi členskými štátmi
         v rámci výborov (alebo na túto tému) pri poradách s Komisiou súlad.

      13      Landgericht, na ktorý bola podaná žaloba, vyhovel Spolkovej republike Nemecko. Svoje rozhodnutie založil najmä na argumentácii
         Spolkovej republiky Nemecko, podľa ktorej jej nie je možné vytýkať žiadne zavinenie spôsobilé založiť zodpovednosť podľa § 839
         občianskeho zákonníka.

      14      Oberlandesgericht Köln, na ktorý pán Aulinger podal odvolanie, sa rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 1 písm. d) [nariadenia č. 1432/92] vykladať v tom zmysle, že komerčná preprava osôb na územie, na ktoré bolo
         uvalené embargo, a z tohto územia vykonávaná vo forme takzvanej ‚delenej‘ prepravy bola povolená alebo zakázaná preprava osôb?

      Pod ‚delenou prepravou‘ je potrebné rozumieť prepravu z územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a na toto územie prostredníctvom
         spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a podnikom, ktorý má svoje sídlo na území, na ktoré bolo
         uvalené embargo, keď prvý menovaný podnik obstaral prepravu po okolie hranice územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a druhý
         menovaný podnik prepravu medzi týmto bodom a územím, na ktoré bolo uvalené embargo (s tým, že cestujúci prestúpia do iného
         vozidla).

      2.      V prípade, že Súdny dvor pripustí legálnosť delenej prepravy, bol členský štát podľa článku 10 ES alebo článku 297 ES, alebo
         v zmysle iných ustanovení práva Spoločenstva povinný poradiť sa s inými členskými štátmi alebo Komisiou pred prijatím vnútroštátnych
         opatrení založených na údajnej nezákonnosti delenej prepravy?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      15      Pán Aulinger sa domnieva, že je potrebné rozlišovať medzi otázkou, či delená preprava na územie alebo územia, na ktoré bolo
         uvalené embargo bola zakázaná, a otázkou, či čiastočné plnenie zodpovedajúce tejto doprave, aké sám poskytoval, bolo rovnako
         zakázané. Zdôrazňuje, že neorganizoval delenú prepravu, ale obmedzil sa na vykonanie plnenia pre cestovnú kanceláriu na území
         nepodliehajúcom embargu.

      16      Uvádza v tejto súvislosti príklady, ktoré podľa neho preukazujú, že nariadenie č. 1432/92 nemôže zakazovať plnenie, akým je
         jeho plnenie, bez toho, aby viedlo k absurdnému výsledku, že každý úkon prispievajúci k realizácii delenej dopravy by bol
         zakázaný. Takto by aj osoba predávajúca zvláštne lístky cestujúcim, aj títo cestujúci, ktorí prispeli svojou pomocou zaplatiac
         cenu cestovného, alebo aj zamestnanec benzínovej pumpy, ktorý naplnil nádrž autobusu, porušili embargo. Dodáva, že embargo
         má ekonomickú povahu a nemá za cieľ zakázať cestovanie a prepravu osôb.

      17      Podľa pána Aulingera sa rovnaký záver nanucuje, pokiaľ ide o delenú prepravu v jej celosti. Otázka, či táto preprava bola
         zakázaná článkom 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92, sa musí posudzovať na základe rezolúcie č. 757 (1992). Odsek 5 tejto rezolúcie
         sa obmedzuje na zákaz sprístupniť akýmkoľvek obchodným, priemyselným alebo verejným spoločnostiam alebo inštitúciám v Juhoslovanskej
         zväzovej republike akékoľvek peňažné prostriedky či iné „finančné alebo hospodárske zdroje“. Pojem „finančné alebo hospodárske
         zdroje“ iste zahŕňa poskytovanie služieb vyššie uvedeným subjektom, ale úkon dovezenia cestujúcich až do miesta, kde ich prevezmú
         srbské alebo čiernohorské dopravné podniky, nemôže byť považovaný za poskytnutie služieb týmto podnikom, a teda za sprístupnenie
         peňažných a hospodárskych zdrojov v ich prospech. Adresátmi predmetných služieb boli výlučne cestujúci.

      18      Podľa pána Aulingera nariadenie č. 1432/92 nemalo za cieľ zaviesť ďalšiu dodatočnú sankciu vo vzťahu k sankciám uvedeným rezolúciou
         č. 757 (1992). Malo za cieľ iba zabezpečiť jednotné vykonanie sankcií, o ktorých rozhodla Bezpečnostná rada, v celom Spoločenstve.
         Pán Aulinger zakladá svoje tvrdenie na desiatom odôvodnení tohto nariadenia, ako aj na rozsudku zo 14. januára 1997, Centro‑Com
         (C‑124/95, Zb. s. I‑81). Následne, podľa jeho názoru nariadenie nemôže autonómnym spôsobom zakazovať dopravovať osoby až do
         miesta, kde ich prevezmú srbskí alebo čiernohorskí autobusoví dopravcovia v rámci delenej dopravy.

      19      Spolková republika Nemecko, nemecká vláda a Komisia odkazujú na znenie článku 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92. Tvrdia, že
         komerčná preprava osôb je „službou“ v zmysle tohto ustanovenia. To, či takáto služba bola poskytnutá vo forme priamej dopravy
         alebo delenej dopravy, nič na tom nemení. Spolková republika Nemecko zdôrazňuje, že pojmy použité v predmetnom ustanovení
         preukazujú široký rozsah pôsobnosti zákazu, ktorý je uvedený v tomto ustanovení. Konkrétnejšie, cesty vykonané vo forme delenej
         dopravy mali prinajmenšom nepriamo za dôsledok podporu hospodárstva republík Srbsko a Čierna Hora.

      20      Spolková republika Nemecko a Komisia vychádzajú zo zásady, že priama preprava z územia, na ktoré bolo uvalené embargo, a na
         toto územie predstavuje porušenie embarga, pretože táto preprava má za dôsledok poskytnutie vozidiel Spoločenstva hospodárstvu
         krajín podriadených embargu, a tým im umožňuje dovoz devíz dopravovanými osobami. Domnievajú sa, že analýza musí byť rovnaká
         pri delenej doprave. Podľa nemeckej vlády a Komisie jedinou dôvodnou výnimkou môžu byť nekomerčné cesty vykonávané súkromným
         motorovým vozidlom, akceptovateľné z humanitárnych dôvodov, a tiež preto, že v takomto prípade nejde o poskytnutie „služieb“
         v zmysle článku 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92.

      21      Spolková republika Nemecko a nemecká vláda dodávajú, že zmysel a cieľ nariadenia č. 1432/92 potvrdzujú doslovný výklad zhrnutý
         vyššie.

      22      Nemecká vláda odkazuje rovnako na nariadenie Rady (EHS) č. 990/93 z 26. apríla 1993 o obchodovaní medzi Európskym hospodárskym
         spoločenstvom a Juhoslovanskou zväzovou republikou (Srbsko a Čierna Hora) [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 102, s. 14), ktorým sa nahradilo nariadenie č. 1432/92.

      23      Konštatuje, že článok 1 ods. 1 písm. e) nariadenia č. 990/93 stanovuje zákaz poskytovania nefinančných služieb podliehajúci
         výnimkám uvedeným v článku 2 rovnakého nariadenia, ktoré sa týkajú najmä prejazdu a tranzitu cez územie Juhoslovanskej zväzovej
         republiky a vstupu do jej teritoriálnych morských vôd. Podľa nemeckej vlády by tieto výnimky nemali význam, pokiaľ by preprava
         majúca za miesto odchodu alebo cieľa územie, na ktoré bolo uvalené embargo nebola zakázaná. Toto nariadenie takto potvrdzuje
         výklad, ktorý bol daný nariadeniu č. 1432/92.

      24      Spolková republika Nemecko tvrdí, že nie je potrebné vedieť, či samotná rezolúcia č. 757 (1992) zakazovala delenú prepravu,
         pretože zákonodarca Spoločenstva prípadne mohol rozhodnúť o prísnejšom embargu, berúc do úvahy geografickú blízkosť Spoločenstva
         a územie, na ktoré bolo uvalené embargo. Výklad nariadenia č. 1432/92 teda musí byť vykonaný autonómne, čo v podstate z rovnakých
         dôvodov uvádza aj Komisia.

      25      Spolková republika Nemecko a nemecká vláda navyše tvrdia, že povinnosť zabezpečiť potrebný účinok nariadenia č. 1432/92 predpokladá
         domnienku, že zakazuje delenú prepravu. V prípade opaku sa Spolková republika Nemecko domnieva, že ustanovenia tohto nariadenia
         by bolo možné ľahko obchádzať, podporujúc spoluprácu s podnikmi (autobusovej dopravy) so sídlom v Srbsku a Čiernej Hore. Nemecká
         vláda odkazuje najmä na rozsudok Súdneho dvora z 30. júla 1996, Bosphorus (C‑84/95, Zb. s. I‑3953, body 3 a 18).

      26      Spolková republika Nemecko nakoniec, vychádzajúc z rovnakého rozsudku, zdôrazňuje, že zákaz delenej dopravy nie je v rozpore
         so základnými právami dotknutých podnikov.

      27      Komisia sa však domnieva, že ak preprava bola zabezpečená iba po hranicu územia, na ktoré bolo uvalené embargo, bez toho,
         aby bol predvídaný ďalší prevoz cestujúcich na tomto území, nebolo by možné preukázať, že takáto transakcia mala za dôsledok
         podporu srbského a čiernohorského hospodárstva. V takom prípade, by tieto ekonomiky neprofitovali z poskytnutia dopravných
         prostriedkov Spoločenstva a táto transakcia by sama osebe neviedla k prevozu predmetných osôb do Srbska a Čiernej Hory.

      28      Komisia pripúšťa, že skutočnosť dopravy týchto osôb až na hranicu im ponúka možnosť vydať sa následne ich vlastnými prostriedkami
         na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a že devízy, ktoré prevážajú, posilňujú hospodárstvo územia, ktoré bolo predmetom
         embarga, ale domnieva sa, že tento výklad embarga je príliš extenzívny. Plnenie dopravcu „Spoločenstva“ bolo jednoducho predbežnou
         transakciou a posilnenie hospodárstva republík, ktorých sa týkalo embargo, vyplynulo zo skutočnosti samotných cestujúcich
         a nie dopravcov, ktorí ich previezli až na hranice územia, na ktoré bolo uvalené embargo.

      29      Komisia dodáva, že v rámci skutočnej delenej dopravy ako v konaní vo veci samej prislúcha vnútroštátnemu súdu, aby ustanovil,
         kto poskytol plnenie zakázanej služby. Vnútroštátnemu súdu prislúcha, aby určil, v akej miere subdodávateľ ako pán Aulinger,
         ktorý spolupracoval na zavedení delenej dopravy, eventuálne bez priamej zodpovednosti za jej koncepciu a jej rozvoj, porušil
         článok 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92.

       Odpoveď Súdneho dvora
      30      Desiate odôvodnenie nariadenia č. 1432/92 uvádza, že toto nariadenie má za cieľ jednotné vykonanie určitých opatrení predpísaných
         rezolúciou č. 757 (1992) v celom Spoločenstve. Na účely výkladu predmetného nariadenia je teda potrebné zobrať do úvahy jeho
         znenie a obsah (pozri v tomto zmysle rozsudok Bosphorus, už citovaný, body 13 a 14). Nariadenie č. 1432/92 teda nemá byť predmetom
         výkladu odporujúceho ustanoveniam rezolúcie č. 757 (1992).

      31      Žiadne ustanovenie nariadenia č. 1432/92 a rovnako aj rezolúcie č. 757 (1992) nezakazuje pohyb osôb medzi členskými štátmi
         Európskeho hospodárskeho spoločenstva a republikami Srbsko a Čierna Hora.

      32      Napriek tomu nemecká vláda a Komisia dôvodne tvrdia, že nariadenie č. 1432/92 zakazuje komerčnú prepravu osôb medzi bodom
         nachádzajúcim sa na územiach členských štátov a bodom nachádzajúcim sa v Srbsku alebo v Čiernej Hore dopravcami so sídlom
         v predmetných členských štátoch. Na takéto poskytovanie nefinančných služieb sa vzťahuje toto ustanovenie, keďže čiastočne
         predstavuje „hospodársku činnosť vykonávanú v republikách Srbsko a Čierna Hora“ a čiastočne poskytovanie služieb „fyzickým
         osobám nachádzajúcim sa v republikách Srbsko a Čierna Hora“, ktoré sú výslovne uvedené v článku 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92
         ako príklady zakázaného poskytnutia nefinančných služieb.

      33      Analýza nemôže byť iná, čo sa týka poskytnutia dopravy zabezpečenej medzi rovnakými bodmi odchodu a príchodu a organizovanej
         prostredníctvom spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte a iným podnikom, ktorý má sídlo na území, na ktoré bolo
         uvalené embargo, keď prvý menovaný podnik zabezpečí prepravu s cieľom alebo s odchodom v okolí hraníc územia, na ktoré bolo
         uvalené embargo, a druhý menovaný podnik zabezpečí prepravu z tohto bodu na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, alebo z územia,
         na ktoré bolo uvalené embargo, do tohto bodu (s výmenou vozidla cestujúcimi). V tejto súvislosti nie je podstatné, či plnenie
         bolo vykonané priamo, alebo subdodávateľsky rôznymi po sebe nasledujúcimi prepravcami.

      34      Za absencie takéhoto výkladu by potrebný účinok nariadenia č. 1432/92 mohol byť ľahko spochybnený prostredníctvom dohôd o spolupráci
         medzi podnikmi Spoločenstva a srbskými alebo čiernohorskými podnikmi.

      35      Preto keď sa v čase, keď bolo účinné nariadenie č. 1432/92, autobusový dopravca zúčastňoval, hoci v postavení subdodávateľa,
         delenej dopravy osôb medzi územím členského štátu Spoločenstva a územiami republík Srbsko a Čierna Hora, porušoval ustanovenia
         tohto nariadenia. Mohol však zabezpečovať komerčnú prepravu osôb až po hranice územia, na ktoré bolo uvalené embargo, s podmienkou,
         že toto plnenie nebude patriť do rámca delenej dopravy.

      36      Na prvú otázku je teda potrebné odpovedať tak, že článok 1 písm. d) nariadenia č. 1432/92 sa má vykladať v tom zmysle, že
         komerčná preprava osôb do Srbska a Čiernej hory a zo Srbska a Čiernej hory vykonávaná vo forme takzvanej delenej dopravy bola
         zakázaná. Pod delenou dopravou je potrebné chápať prepravu osôb na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a z tohto územia
         prostredníctvom spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a iným podnikom, ktorý má svoje sídlo na
         území, ktoré bolo predmetom embarga, keď prvý menovaný podnik obstaral prepravu po okolie hranice územia embarga a druhý menovaný
         podnik prepravu medzi týmto bodom a územím embarga (s výmenou vozidla cestujúcimi).

       O druhej otázke
      37      S prihliadnutím na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.

       O trovách
      38      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 1 písm. d) nariadenia Rady (EHS) č. 1432/92 z 1. júna 1992, ktoré zakazuje obchod medzi Európskym hospodárskym spoločenstvom
            a republikami Srbsko a Čierna Hora, sa má vykladať v tom zmysle, že komerčná preprava osôb do Srbska a Čiernej hory a zo Srbska
            a Čiernej hory vykonávaná vo forme takzvanej delenej prepravy bola zakázaná.
      Pod delenou prepravou je potrebné chápať prepravu osôb na územie, na ktoré bolo uvalené embargo, a z tohto územia prostredníctvom
            spolupráce medzi podnikom so sídlom v členskom štáte Spoločenstva a iným podnikom, ktorý má svoje sídlo na území, ktoré bolo
            predmetom embarga, keď prvý menovaný podnik obstaral prepravu po okolie hranice územia embarga a druhý menovaný podnik prepravu
            medzi týmto bodom a územím embarga (s výmenou vozidla cestujúcimi).
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.