title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 24. novembra 2011.#Európska komisia proti Španielskemu kráľovstvu.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 89/552/EHS - Televízne vysielanie - Reklamné klipy - Vysielací čas.#Vec C-281/09.

text:
      Vec C‑281/09
      Európska komisia
      proti
      Španielskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 89/552/EHS – Televízne vysielanie – Reklamné klipy – Vysielací čas“
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Činnosti televízneho vysielania – Smernica 89/552 – Pojem reklamný klip
      (Smernica Rady 89/552, článok 18 ods. 2)
      Členský štát, ktorý toleruje, aby sa niektoré druhy reklám, ako sú reklamné reportáže, telešopingové klipy, sponzorské reklamné
         klipy a reklamné mikrookienka, vysielali na národných televíznych kanáloch počas doby presahujúcej maximálny limit 20 % vysielacieho
         času za hodinu stanovený v článku 18 ods. 2 smernice 89/552 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov
         alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania, zmenenej a doplnenej
         smernicou 97/36/ES, si neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 ods. 2 smernice. Tieto druhy reklám spadajú pod pojem
         reklamné klipy, a preto podliehajú limitom vysielacieho času podľa posledného uvedeného ustanovenia.

      Každý druh televíznej reklamy vysielanej medzi programami alebo počas prestávok totiž v zásade predstavuje reklamný klip v zmysle
         smernice 89/552, pokiaľ dotknutý druh reklamy nespadá pod inú formu reklamy výslovne upravenú uvedenou smernicou, ako je to
         najmä v prípade telešopingu, alebo na základe svojich spôsobov prezentácie nevyžaduje dlhšie trvanie ako reklamné klipy, pod
         podmienkou, že uplatnenie limitov stanovených pre uvedené klipy neopodstatnene znevýhodňuje dotknutú formu reklamy vo vzťahu
         k reklamným klipom. Následne napriek tomu, že daný druh reklamy v dôsledku svojej povahy, t. j. spôsobov prezentácie, trvá
         o niečo dlhšie, ako obvykle trvajú reklamné klipy, táto jediná skutočnosť nemôže byť dostatočná na to, aby bol kvalifikovaný
         ako „iná forma reklamy“ v zmysle článku 18 ods. 1 smernice 89/552.

      (pozri body 52, 53, 55, 56 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 24. novembra 2011 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 89/552/EHS – Televízne vysielanie – Reklamné klipy – Vysielací čas“
      Vo veci C‑281/09,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 22. júla 2009,
      Európska komisia, v zastúpení: L. Lozano Palacios a C. Vrignon, splnomocnené zástupkyne, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Španielskemu kráľovstvu, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      ktorého v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: S. Behzadi‑Spencer a S. Hathaway, splnomocnení zástupcovia,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits a M. Berger (spravodajkyňa),
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. apríla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo
         zjavné, opakované a závažné porušovanie pravidiel stanovených v článku 18 ods. 2 smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989
         o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich
         sa vykonávania činností televízneho vysielania (Ú. v. ES L 298, s. 23; Mim. vyd. 06/001, s. 224), zmenenej a doplnenej smernicou
         Európskeho parlamentu a Rady 97/36/ES z 30. júna 1997 (Ú. v. ES L 202, s. 60; Mim. vyd. 06/002, s. 321, ďalej len „smernica
         89/552“), nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z ustanovení článku 3 ods. 2 uvedenej smernice v spojení s článkom 10 ES.

       Právny rámec
       Právo Únie
      2        Dvadsiate siedme odôvodnenie smernice 89/552 spresňuje, že „preto, aby sa zabezpečilo, že záujmy spotrebiteľov ako televíznych
         divákov sú plne a riadne chránené, je dôležité pre televíznu reklamu, aby podliehala určitému počtu minimálnych pravidiel
         a noriem a aby si členské štáty zachovali právo na stanovenie podrobnejších a prísnejších pravidiel…“.

      3        Článok 1 smernice 89/552 stanovuje:

      „Na účely tejto smernice:
      …
      c)      ‚televízna reklama‘ znamená akúkoľvek formu vysielania oznamov za odplatu alebo obdobné protiplnenie, alebo vysielanie na
         účely vlastnej propagácie verejným alebo súkromným podnikom v súvislosti s obchodovaním, podnikaním, remeslom alebo povolaním,
         s cieľom podporiť odbyt tovarov alebo služieb za odplatu vrátane nehnuteľného majetku, práv a záväzkov;

      …
      e)      ‚sponzorstvo‘ znamená akýkoľvek príspevok vykonaný podnikateľským subjektom verejného alebo súkromného práva, ktorý nie je
         zapojený do činností televízneho vysielania alebo do výroby audiovizuálnych diel, na financovanie televíznych programov na
         účely podpory jej názvu, ochrannej známky, dobrého mena, činností alebo výrobkov;

      f)      ‚televízna ponuka tovarov (teleshopping)‘ znamená vysielanie priamych ponúk pre verejnosť za odplatu s cieľom ponuky tovarov
         alebo služieb vrátane nehnuteľného majetku, práv a záväzkov.“

      4        Článok 3 ods. 2 smernice 89/552 stanovuje:

      „Členské štáty zabezpečia vhodnými prostriedkami v rámci svojich právnych predpisov, aby prevádzkovatelia televízneho vysielania,
         na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, dosiahli súlad s ustanoveniami tejto smernice.“

      5        Podľa článku 17 ods. 1 uvedenej smernice:

      „Sponzorované televízne programy musia splniť nasledovné požiadavky:
      a)      obsah a rozvrhnutie sponzorovaných programov nesmú v žiadnom prípade byť ovplyvnené sponzorom takým spôsobom, aby mal vplyv
         na zodpovednosť a vydavateľskú nezávislosť prevádzkovateľa vysielania vzhľadom na programy;

      b)      musia byť jasne označené ako také názvom a/alebo logom sponzora na začiatku a/alebo na konci programov;
      c)      nesmú podporovať nákup alebo prenájom výrobkov alebo služieb sponzora alebo tretej osoby najmä osobitnými propagačnými zmienkami
         o takýchto výrobkoch alebo službách.“

      6        Článok 18 smernice 89/552 vo svojom pôvodnom znení stanovoval:

      „1.      Rozsah reklamy neprekročí 15 % denného vysielacieho času. Avšak takýto percentuálny podiel môže byť zvýšený do 20 %, aby zahrnul
         také formy reklamy, ako sú priame ponuky pre verejnosť na predaj, nákup alebo prenájom výrobkov alebo na poskytovanie služieb
         za predpokladu, že rozsah reklamných spotov neprekročí 15 %.

      2.      Rozsah reklamných spotov v rámci príslušnej jednej hodiny neprekročí 20 %.
      …“
      7        Po zmene a doplnení smernicou 97/36 článok 18 smernice 89/552 stanovuje:

      „1.      Podiel vysielacieho času venovaného krátkym televíznym ponukám tovarov, reklamným klipom a iným formám reklamy, s výnimkou
         okienok pre televízny nákup tovarov v zmysle článku 18a neprekročí 20 % denného vysielacieho času. Prenosový čas pre reklamné
         klipy neprekročí 15 % denného vysielacieho času.

      2.      Podiel reklamných klipov a krátkych televíznych ponúk tovarov v rámci príslušnej hodiny počítanej od celej hodiny neprekročí
         20 %.

      3.      Na účely tohto článku reklama nezahŕňa:
      –        oznamy, ktoré prevádzkovateľ vysielania vykonáva v súvislosti s jeho vlastnými programami a pomocnými produktmi, ktoré sa
         odvodzujú priamo od týchto programov,

      –        oznamy o verejných službách a vysielania dobročinných výziev, ktoré sú bezodplatné.“
       Vnútroštátne právo
      8        Smernica 89/552 bola do španielskeho právneho poriadku prebratá zákonom č. 25/1994 z 12. júla 1994 (BOE č. 166 z 13. júla
         1994, s. 22342) v znení zákonov č. 22/1999 zo 7. júna 1999, 15/2001 z 9. júla 2001 a 39/2002 z 28. októbra 2002 (ďalej len
         „zákon č. 25/1994“).

      9        Španielska správa uplatňuje právnu úpravu týkajúcu sa reklamy v súlade s výkladovými kritériami reklamných programov uplatňovanými
         Generálnym odborom pre obsahy informačnej spoločnosti v rámci inšpekčných a kontrolných služieb (criterios interpretativos
         de emisiones publicitarias aplicados por la subdirección general de contenidos de la S. I. en sus servicios de inspección
         y control) zo 17. decembra 2001 (ďalej len „výkladové kritériá“).

      10      Na strane 5 výkladových kritérií s názvom „Formy prezentácie televíznej reklamy“ sa rozlišuje medzi „klipmi“ a „inými formami
         reklamy“, s tým, že podľa tých istých kritérií toto rozlišovanie „má významné následky, pokiaľ ide o kvantitatívne limity
         pre daný vysielací čas“.

      11      Na strane 25 a nasl. výkladových kritérií sú hodinové kvantitatívne limity uplatniteľné na reklamu určené takto:

      „Hodinový limit
      Počas každej hodiny bežného dňa vysielací čas určený na reklamu bez ohľadu na jej formu a telešopingové klipy neprekročí 17
         minút.

      V súlade s limitmi uvedenými vyššie čas určený na reklamné a telešopingové klipy s výnimkou vlastnej propagácie neprekročí
         12 minút počas toho istého časového úseku.“

      12      Denné limity sú vo výkladových kritériách stanovené takto:

      „Celkový vysielací čas určený na vysielanie reklamy bez ohľadu na jej formu a na telešoping, s výnimkou telešopingových programov
         upravených v odseku 3 tohto článku, nepresiahne 20 % denného vysielacieho času.

      Vysielací čas určený na reklamné klipy nepresiahne 15 % celkového denného vysielacieho času.“
      13      Výkladové kritériá spresňujú úroveň denných limitov:

      „Reklama (bez ohľadu na jej formu) a telešopingové klipy: 20 % denného vysielacieho času.
      Tento limit sa týka reklamy bez ohľadu na jej formu a všetkých foriem telešopingu s výnimkou telešopingových programov.
      Reklamné klipy: 15 % denného vysielacieho času.
      Toto obmedzenie sa neuplatňuje na iné formy reklamy ani na telešopingové klipy a programy.“
      14      Výkladové kritériá definujú reklamné klipy takto:

      „Klipy: krátky audiovizuálny reklamný oznam (spravidla 10 až 30 sekúnd) nezávislý od programu. Ide o skladovú výrobu (na trvalom
         nosiči), ktorá môže byť opätovne vysielaná.“

      15      Výkladové kritériá definujú „iné formy reklamy“:

      „Reklamná reportáž: reklamný oznam dlhší ako klip, zvyčajne argumentačný, informatívny alebo opisný. Ide takisto o skladovú
         výrobu, ktorá môže byť opätovne vysielaná, aj keď vzhľadom na jej osobitné vlastnosti dĺžky a argumentácie už spravidla opätovne
         vysielaná nie je.

      Televízna propagácia: reklamné oznamy spojené s programom, ktoré používajú rovnakú scénu, prostredie, réžiu a/alebo kostýmy
         ako program, s ktorým sú spojené. Ide o výrobu mimo skladu, ktorá nie je určená na opätovné nezávislé vysielanie, ale na vysielanie
         výlučne v rámci opätovného vysielania programu, v ktorom bola vyrobená. Vzhľadom na to, že televízna propagácia toho istého
         výrobku vo vydaniach programu, ktoré po sebe nasledujú, zodpovedá rôznym nahrávkam (nahrávkam rôznych častí programu), nie
         je nikdy zhodná.

      Televízna propagácia môže spočívať vo výlučne slovnom ozname moderátora v rozsahu, v akom má tento oznam reklamný zámer…
      Sponzorské reklamné klipy: na žiadosť niektorých televíznych operátorov predchádzajúci generálny tajomník pre komunikácie
         rozhodol, že osobitný druh klipu – euroklapka [‚euroclaqueta‘], označenie používané operátorom –, v ktorom je spojený odkaz
         na sponzorstvo programu s reklamou sponzora, patrí medzi iné formy reklamy v rozsahu, v akom spĺňa tieto tri podmienky:

      –        maximálna dĺžka 10 sekúnd,
      –        vysielanie okamžite pred dotknutým programom alebo po ňom,
      –        charakteristiky realizácie, ktoré sa jasne odlišujú od realizácie bežných klipov…
      Reklamné mikrookienka: mikrookienka obsahujúce reklamné oznamy sa považujú za ,inú formu reklamy‘, ak trvajú dlhšie než 60
         sekúnd a nie sú len zoskupením klipov podľa jemnej spoločnej osnovy“.

       Konanie pred podaním žaloby a konanie pred Súdnym dvorom
      16      Komisia si u nezávislej poradenskej spoločnosti Audimetrie objednala štúdiu o zostavení programu viacerých španielskych televíznych
         kanálov za referenčné obdobie dvoch mesiacov počas roka 2005. Komisia konštatovala, že podľa nej sa niekoľkokrát porušili
         ustanovenia článkov 11 a 18 smernice 89/552, a zaslala Španielskemu kráľovstvu list z 26. januára 2007, v ktorom vyzvala tento
         členský štát na predloženie svojich pripomienok k výsledkom tejto štúdie.

      17      V nadväznosti na stretnutie, ktoré sa konalo 13. marca 2007 medzi službami Komisie a španielskou správou, zaslalo Španielske
         kráľovstvo službám Komisie list Generálneho riaditeľstva pre rozvoj informačnej spoločnosti ministerstva priemyslu, cestovného
         ruchu a obchodu, ktorý obsahoval spresnenia o postupoch španielskych orgánov. Komisia z tejto odpovede vyvodila, že Španielske
         kráľovstvo si nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 ods. 2 smernice 89/552. V dôsledku toho zaslala Španielskemu
         kráľovstvu výzvu datovanú 11. júla 2007, v ktorej ho vyzýva na predloženie svojich pripomienok v lehote dvoch mesiacov.

      18      V tomto liste Komisia uviedla tri výhrady, z ktorých prvá bola založená na tom, že Španielske kráľovstvo si nesplnilo povinnosti,
         lebo pojem „reklamné klipy“ uvedený v článku 18 ods. 2 smernice 89/552 vymedzilo zužujúcim spôsobom, pričom pojem „iné formy
         reklamy“ vykladá tak široko, že zahŕňa niektoré druhy reklamy, ktoré podľa Komisie patria do kategórie reklamných klipov.
         Ostatné výhrady nie sú pre túto vec relevantné, lebo Komisia od nich neskôr upustila.

      19      Španielske kráľovstvo odpovedalo na túto výzvu listom z 26. októbra 2007, ku ktorému bola pripojená správa ministerstva priemyslu,
         cestovného ruchu a obchodu. Pokiaľ ide o pojem reklamné klipy, Španielske kráľovstvo potvrdilo pretrvávanie rozdielov týkajúcich
         sa výkladu uvedeného pojmu.

      20      Keďže podľa Komisie z tejto odpovede vyplývalo, že Španielske kráľovstvo neprijalo opatrenia potrebné na zabezpečenie dodržiavania
         povinností upravených v článku 18 ods. 2 smernice 89/552, 8. mája 2008 zaslala tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko
         a vyzvala ho, aby prijal opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s týmto stanoviskom v lehote dvoch mesiacov odo dňa jeho
         doručenia.

      21      Vzhľadom na to, že Komisia sa neuspokojila s odpoveďou poskytnutou v tejto súvislosti Španielskym kráľovstvom 8. septembra
         2008, rozhodla sa podať túto žalobu.

      22      Španielske kráľovstvo, ako aj Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, ktoré do konania vstúpilo ako vedľajší
         účastník na podporu žalovaného členského štátu, navrhujú zamietnuť túto žalobu.

       O žalobe
       Argumentácia účastníkov konania
      23      Treba pripomenúť, že žaloba Komisie sa týka štyroch druhov reklám vysielaných na španielskych televíznych kanáloch, a to reklamných
         reportáží, televíznej propagácie, sponzorských reklamných klipov a reklamných mikrookienok. Komisia sa domnieva, že na vysielanie
         týchto štyroch druhov reklám v Španielsku sa vzťahuje pojem reklamné klipy. Španielske kráľovstvo sa naopak domnieva, že sú
         súčasťou „iných foriem reklamy“ a že ako také majú nárok na vysielaciu dobu podliehajúcu iným hodinovým a denným limitom.

      24      Komisia tvrdí, že z rozsudku z 12. decembra 1996, RTI a i. (C‑320/94, C‑328/94, C‑329/94 a C‑337/94 až C‑339/94, Zb. s. I‑6471),
         možno vyvodiť existenciu domnienky, podľa ktorej každá forma reklamy vysielaná medzi programami alebo počas prestávky v zásade
         predstavuje „reklamný klip“ v zmysle smernice 89/552, a preto podlieha časovému limitu stanovenému v článku 18 ods. 2 tejto
         smernice. Iba podstatne dlhšie trvanie niektorých druhov reklám, ktoré vyžaduje ich spôsob prezentácie, výnimočne odôvodňuje,
         že nemusia podliehať uvedenému limitu.

      25      Komisia sa teda domnieva, že dĺžka štyroch dotknutých druhov reklám vo všeobecnosti podstatne neprekračuje dĺžku bežných reklamných
         klipov. Dopĺňa, že ak o takýto prípad nejde, nie je to vôbec odôvodnené vlastnými spôsobmi prezentácie týchto druhov reklám,
         keďže tieto spôsoby prezentácie sú podobné či dokonca zhodné so spôsobmi prezentácie bežných reklamných klipov.

      26      Vzhľadom na tieto zistenia Komisia tvrdí, že na štyri dotknuté druhy reklám sa vzťahuje pojem reklamné klipy. Konkrétne, pokiaľ
         ide o reklamné reportáže, zo štúdie spoločnosti Audimetrie vyplýva, že sú vysielané medzi programami alebo počas prestávok,
         a to v rovnakej frekvencii, ako sa vysielajú klipy. Okrem toho sú reklamné reportáže podobné niektorým reklamným klipom, pokiaľ
         ide o ich dĺžku a sugestívny vplyv.

      27      Pokiaľ ide o televíznu propagáciu, Komisia spresňuje, že jej žaloba sa týka iba klipov televíznej propagácie. Tieto klipy
         sú krátke, trvajú približne jednu minútu a nemožno ich považovať za výrazne dlhšie ako bežné reklamné klipy. Klipy televíznej
         propagácie sú navyše „oznamami na sklade“, ktoré – i keď môžu byť spojené s konkrétnym programom z dôvodu prítomnosti niektorých
         hercov a osobitných vizuálnych prvkov – sú od týchto programov celkom nezávislé. Okrem toho sa vysielajú v reklamnom čase
         a tak ako bežné klipy sú určené na opakované vysielanie a v skutočnosti sú vysielané veľmi často.

      28      Čo sa týka sponzorských reklamných klipov, Komisia zakladá svoju žalobu na ich definícii uvedenej vo výkladových kritériách,
         podľa ktorej ide o osobitný druh klipu, tzv. euroklapku, v ktorej sa odkaz na sponzorstvo programu spája s reklamou sponzora,
         čoho účinkom je podporovanie verejnosti v kúpe výrobkov alebo služieb sponzora. Komisia však pripomína, že podľa článku 17
         smernice 89/552 kvalifikácia „sponzorstva“ musí splniť podmienku, že oznam nesmie nijako podporovať nákup výrobkov alebo služieb
         sponzora.

      29      Pokiaľ ide o reklamné mikrookienka, Komisia vychádza aj z ich definície uvedenej vo výkladových kritériách, podľa ktorej sa
         reklamné mikrookienka obsahujúce reklamné oznamy považujú za ,inú formu reklamy‘, ak trvajú dlhšie než 60 sekúnd a nie sú
         len zoskupením klipov podľa jemnej spoločnej osnovy. Komisia však tvrdí, že spôsoby prezentácie a charakteristiky týchto mikrookienok
         vôbec nevyžadujú dlhšie trvanie ako bežné klipy.

      30      Podľa Komisie preto došlo k nesplneniu si povinností vytýkanému Španielskemu kráľovstvu, keďže vzhľadom na to, že dotknuté
         štyri druhy reklám boli považované za iné formy reklamy, a nie za reklamné klipy, boli na španielskych televíznych kanáloch
         vysielané až 17 minút za hodinu, teda počas doby, ktorá podľa Komisie o 50 % presahuje maximálny limit 12 minút za hodinu
         stanovený v článku 18 ods. 2 smernice 89/552.

      31      Španielske kráľovstvo uvádza, že článok 18 smernice 89/552 nedefinuje pojem reklamné klipy ani pojem iné formy reklamy. Ide
         o druhové a otvorené pojmy, ktoré nepripúšťajú numerus clausus a ktoré spadajú pod všeobecnejší pojem televízna reklama. Konkrétne, „iné formy reklamy“ zahŕňajú rôzne druhy reklamnej tvorby,
         ktoré z dôvodu buď svojej dĺžky a osobitných charakteristík ich realizácie či vysielania, alebo svojho účelu či spojenia s určitými
         programami alebo činnosťami operátora televízneho vysielania nemôžu spadať pod tradičný pojem reklamné klipy.

      32      Podľa tohto členského štátu je definícia televíznej reklamy, ktorú obsahuje smernica 89/552, veľmi široký všeobecný pojem
         zahŕňajúci sériu reklamných oznámení, ktorá združuje nielen reklamné klipy a krátke televízne ponuky tovarov, ale aj iné druhy
         oznámení, ako sú televízne propagácie, reklamné reportáže, dvojité expozície, oznámenia o sponzorstve, mikrookienka spojené
         s reklamnými reportážami, klipy vlastnej propagácie, virtuálna reklama a oznamy verejnej služby, druhy oznámení, s ktorými
         možno zaobchádzať odlišne, pokiaľ ide o objem vysielania, prerušenia programov a samostatné alebo spojené vysielanie, a to
         v závislosti od cieľov, ktoré sa majú dosiahnuť.

      33      Správny výklad pojmov reklamné klipy a iné formy reklamy treba totiž podľa Španielskeho kráľovstva hľadať v závislosti od
         cieľa sledovaného smernicou 89/552. Tento cieľ spočíva v zohľadnení rovnováhy medzi potrebami financovania televíznych operátorov,
         ich právom na slobodu podnikania a zachovaním ich redakčnej nezávislosti na jednej strane a ochranou záujmov spotrebiteľov
         ako televíznych divákov pred nadmernou reklamou na strane druhej. Práve z týchto dôvodov zákon č. 25/1994 nielenže stanovil
         hodinový limit 12 minút pre reklamné a telešopingové klipy, ale stanovil aj dodatočný limit 17 minút pre vysielanie akejkoľvek
         počítateľnej reklamy vrátane oznamov vlastnej propagácie výrobkov operátora bez toho, aby bolo možné kumulovať tieto dva limity
         počas tej istej hodiny, keďže uvedený zákon vždy dodržiava limit stanovený na 12 minút pre reklamné a telešopingové klipy.

      34      Španielske kráľovstvo tvrdí, že dotknuté štyri druhy reklám nespadajú pod pojem reklamné klipy nielen z dôvodu svojej štandardnej
         dĺžky, ale tiež z dôvodu svojej nižšej obchodnej agresivity, svojej zníženej sugestívnej schopnosti vo vzťahu k spotrebiteľovi,
         ako aj okolnosti, že televíznym divákom v menšej miere narúšajú pôžitok zo sledovania programov.

      35      Spojené kráľovstvo uvádza, že žaloba Komisie sa opiera o výklad pojmu reklamné klipy, ktorý nerešpektuje, že smernica 89/552
         zásadne rozlišuje medzi reklamnými klipmi a inými formami reklamy, teda najmä sponzorstvom a oznamami rozširovanými prevádzkovateľom
         vysielania, pokiaľ ide o jeho vlastné programy dotknuté v tomto článku 18 ods. 3.

      36      Spojené kráľovstvo zastáva názor, že ak sponzorstvo spĺňa podmienky uvedené v článku 17 smernice 89/552, nepodlieha obmedzeniam
         podľa článku 18 tejto smernice. Prístup Komisie, podľa ktorého sponzorské reklamné klipy predstavujú reklamné klipy, je teda
         nesprávny. Ak sponzorský reklamný klip spĺňa požiadavky uvedené v článku 17 uvedenej smernice, skutočnosť, že by mohol propagovať
         určité výrobky alebo služby ponúkané sponzorom, neznamená, že predstavuje reklamný klip.

      37      Čo sa týka oznamov rozširovaných vysielacou organizáciou, pokiaľ ide o jej vlastné programy, Spojené kráľovstvo uvádza, že
         Komisia nerešpektuje výnimku stanovenú v článku 18 ods. 3 smernice 89/552 v súvislosti s uvedenými oznamami. Prístup Komisie
         má za následok, že oznamy vysielateľa spadajú pod pojem reklamné klipy iba z dôvodu, že predstavujú propagáciu služieb poskytovaných
         vysielateľom. Podľa Spojeného kráľovstva je tento prístup nesprávny, pretože zbavuje výnimku stanovenú v tomto článku 18 ods. 3
         akéhokoľvek potrebného účinku.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      38      Svojou žalobou Komisia Španielskemu kráľovstvu vytýka porušenie článku 3 ods. 2 smernice 89/552 v rozsahu, v akom tolerovalo
         opakované porušovanie pravidiel stanovených v článku 18 ods. 2 uvedenej smernice, ktorý určuje hodinový limit vysielacieho
         času, pokiaľ ide najmä o reklamné klipy. Konkrétne, španielske orgány chybne a príliš úzko vykladajú pojem „reklamné klipy“
         uvedený v tomto článku 18, takže niektoré druhy televíznej reklamy vysielané v Španielsku, teda reklamné reportáže, televízna
         propagácia, sponzorské reklamné klipy a reklamné mikrookienka, sú z tohto pojmu vylúčené a nevzťahuje sa na ne uvedený hodinový
         limit.

      39      Zásadná otázka, ktorú treba v predmetnom spore vyriešiť, preto spočíva v určení, či dotknuté štyri druhy reklám musia byť
         považované za reklamné klipy, ako tvrdí Komisia, alebo či predstavujú iné formy reklamy, ako uvádza Španielske kráľovstvo.

      40      V tomto ohľade treba preskúmať obsah pojmu „reklamné klipy“, ktorý je uvedený v článku 18 ods. 1 a 2 smernice 89/552.

      41      Je nutné konštatovať, že smernica 89/552 tento pojem nedefinuje a v tomto ohľade neodkazuje ani na práva členských štátov.

      42      Za týchto okolností treba pripomenúť, že z potreby jednotného uplatňovania práva Únie a zásady rovnosti vyplýva, že znenie
         ustanovenia tohto práva, ktoré neobsahuje žiadny výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a rozsah
         pôsobnosti, v zásade vyžaduje v celej Európskej únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia
         a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri v tomto zmysle rozsudky z 18. októbra 2007, Österreichischer Rundfunk,
         C‑195/06, Zb. s. I‑8817, bod 24 a citovanú judikatúru, ako aj z 20. októbra 2011, Interedil, C‑396/09, zatiaľ neuverejnený
         v Zbierke, bod 42).

      43      Význam, ktorý chcel zákonodarca Únie priznať pojmu „reklamné klipy“ v zmysle článku 18 ods. 1 a 2 smernice 89/552, treba teda
         posudzovať v kontexte tohto ustanovenia a vzhľadom na cieľ sledovaný dotknutou právnou úpravou (pozri analogicky rozsudok
         Österreichischer Rundfunk, už citovaný, bod 25).

      44      Z dvadsiateho siedmeho odôvodnenia smernice 89/552, ako aj z jej článku 18 ods. 1 a 2 však vyplýva, že cieľom tohto článku
         je zaviesť vyrovnanú ochranu finančných záujmov prevádzkovateľov televízneho vysielania a inzerentov na jednej strane a záujmov
         oprávnených osôb, teda autorov a tvorcov, a spotrebiteľov ako televíznych divákov na strane druhej (pozri analogicky rozsudok
         z 23. októbra 2003, RTL Television, C‑245/01, Zb. s. I‑12489, bod 62).

      45      V tomto poslednom ohľade už Súdny dvor zdôraznil, že ochrana spotrebiteľov ako televíznych divákov pred prílišnou reklamou
         predstavuje kľúčový aspekt cieľa uvedenej smernice (rozsudok Österreichischer Rundfunk, už citovaný, bod 27).

      46      Práve s ohľadom na tento cieľ, ako vyplýva zo samotného dvadsiateho siedmeho odôvodnenia, chcel zákonodarca Únie zabezpečiť,
         aby boli záujmy spotrebiteľov ako televíznych divákov plne a riadne chránené tým, že rôzne formy reklamy, ako sú televízna
         reklama, telešoping a sponzorstvo, podriadi určitému počtu minimálnych pravidiel a noriem (pozri v tomto zmysle rozsudok Österreichischer
         Rundfunk, už citovaný, bod 26).

      47      Konkrétne, smernica 89/552 nielenže zaviedla limity vysielacieho času televíznej reklamy, tak ako je definovaná v jej článku
         1 písm. c), ale tiež rozlíšila, ako vyplýva z článku 18 ods. 2 tejto smernice, medzi dennými limitmi a hodinovými limitmi.
         Toto rozlíšenie však zohľadňuje skutočnosť, že hodinové limity majú na rozdiel od denných limitov priamy vplyv na hlavný vysielací
         čas, to znamená vtedy, keď sa význam potreby ochrany televíznych divákov zväčšuje.

      48      Je pravda, že Súdny dvor – ako pripomína Španielske kráľovstvo – vo svojom rozsudku z 28. októbra 1999, ARD (C‑6/98, Zb. s. I‑7599,
         body 29 a 30), rozhodol, že ustanovenia smernice, ktoré stanovujú obmedzenie vysielania televíznej reklamy, no ich znenie
         nie je jasné a jednoznačné, sa musia vykladať reštriktívne.

      49      Nič to však nemení na tom, ako uviedol generálny advokát v bode 75 svojich návrhov, že pojem „reklamné klipy“ vyplývajúci
         z článku 18 smernice 89/552 sa má vykladať s ohľadom na cieľ smernice 89/552, ktorým je zosúladenie výkonu tejto slobody s potrebou
         chrániť televíznych divákov pred prílišným vysielaním reklamy.

      50      Súdny dvor v tomto ohľade tiež spresnil, ako Komisia správne uviedla, že reklamné klipy predstavujú obvykle veľmi krátke formy
         reklamy, ktoré pôsobia veľmi presvedčivo, všeobecne sa vysielajú v blokoch v rôznych časových odstupoch alebo medzi programami
         a väčšinou ich nevytvárajú vysielatelia, ale subjekty predávajúce dotknuté výrobky alebo služby či ich reklamné agentúry (rozsudok
         RTI a i., už citovaný, bod 31).

      51      V uvedenom rozsudku RTI a i. Súdny dvor v kontexte vymedzenia pojmu reklamné klipy vo vzťahu k pojmu formy reklamy, ako sú
         „priame ponuky pre verejnosť na predaj“, upravenému v smernici 89/552 v pôvodnom znení v podstate konštatoval, že odôvodnenie
         výnimočného zvýšenia vysielacích stropov, pokiaľ ide o tieto ponuky, vychádzalo zo skutočnosti, že ich trvanie bolo z dôvodu
         ich spôsobov prezentácie dlhšie a že uplatnenie limitov vysielacieho času stanovených pre reklamné klipy znevýhodňuje uvedené
         ponuky vo vzťahu k týmto klipom. Súdny dvor okrem toho zdôraznil, že tieto kritériá môžu byť použité aj na iné formy reklamy
         (pozri v tomto zmysle rozsudok RTI a i., už citovaný, body 32, 34 a 37).

      52      Z toho vyplýva, že každý druh televíznej reklamy vysielanej medzi programami alebo počas prestávok predstavuje v zásade „reklamný
         klip“ v zmysle smernice 89/552, pokiaľ dotknutý druh reklamy nespadá pod inú formu reklamy výslovne upravenú uvedenou smernicou,
         ako je to najmä v prípade „telešopingu“, alebo na základe svojich spôsobov prezentácie nevyžaduje dlhšie trvanie ako reklamné
         klipy, pod podmienkou, že uplatnenie limitov stanovených pre uvedené klipy neopodstatnene znevýhodňuje dotknutú formu reklamy
         vo vzťahu k reklamným klipom.

      53      Napriek tomu, že daný druh reklamy v dôsledku svojej povahy, t. j. spôsobov prezentácie, trvá o niečo dlhšie, ako obvykle
         trvajú reklamné klipy, táto jediná skutočnosť nemôže byť dostatočná na to, aby bol kvalifikovaný ako „iná forma reklamy“ v zmysle
         článku 18 ods. 1 smernice 89/552.

      54      Zo spisu, a to najmä zo správy spoločnosti Audimetrie uvedenej v bode 16 tohto rozsudku, ktorej vecnú správnosť Španielske
         kráľovstvo platne nespochybnilo, však vyplýva, že každý z týchto štyroch druhov reklám dotknutých v predmetnej veci má vo
         všeobecnosti dĺžku, ktorá nepresahuje dve minúty.

      55      Z vyššie uvedeného vyplýva, že tieto druhy reklám spadajú pod pojem reklamné klipy, a preto podliehajú limitom vysielacieho
         času podľa článku 18 ods. 2 smernice 89/552.

      56      Vzhľadom na vyššie uvedené treba konštatovať, že Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo, aby sa niektoré druhy reklám,
         ako sú reklamné reportáže, telešopingové klipy, sponzorské reklamné klipy a reklamné mikrookienka, vysielali na španielskych
         televíznych kanáloch počas doby presahujúcej maximálny limit 20 % vysielacieho času za hodinu stanovený v článku 18 ods. 2
         smernice 89/552, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 ods. 2 uvedenej smernice.

       O trovách
      57      Na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu trov konania a Španielske
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo, aby sa niektoré druhy reklám, ako sú reklamné reportáže, telešopingové klipy,
            sponzorské reklamné klipy a reklamné mikrookienka, vysielali na španielskych televíznych kanáloch počas doby presahujúcej
            maximálny limit 20 % vysielacieho času za hodinu stanovený v článku 18 ods. 2 smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii
            určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania
            činností televízneho vysielania, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/36/ES z 30. júna 1997, nesplnilo
            povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 3 ods. 2 uvedenej smernice.
      2.      Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. septembra 2007.#Société des produits Nestlé SA proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec C-193/06 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 20. septembra 2007 – Nestlé/ÚHVT
      (vec C‑193/06 P)
      „Odvolanie – Ochranná známka Spoločenstva – Nariadenie (ES) č. 40/94 – Článok 8 ods. 1 písm. b) – Obrazová ochranná známka obsahujúca slovný prvok ‚QUICKY‘ – Námietka majiteľa skorších národných ochranných známok QUICKIES – Pravdepodobnosť zámeny – Celkové posúdenie“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 34, 35, 46, 47, 76)

      Predmet

               Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 22. februára 2006, Nestlé/ÚHVT, vedľajší účastník konania:
                  Quick restaurants SA (vec T‑74/04), ktorým Súd prvého stupňa zamietol žalobu o neplatnosť rozhodnutia druhého odvolacieho
                  senátu ÚHVT zo 17. decembra 2003 (vec R 922/2001-2), týkajúce sa námietkového konania medzi Société des produits Nestlé SA
                  a Quick restaurants SA

            Výrok

                  1.

                  	Rozsudok Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 22. februára 2006, Nestlé/ÚHVT – Quick (QUICKY) (T‑74/04), sa zrušuje
                     v rozsahu, v akom Súd prvého stupňa v rozpore s článkom 8 ods. 1 písm. b) nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993
                     o ochrannej známke spoločenstva neposúdil vizuálnu podobnosť predmetných označení a opieral sa o ich celkový dojem.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa odvolanie zamieta.

                  3.

                  	Vec sa vracia na prejednanie Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev.

                  4.

                  	O trovách konania sa rozhodne v konaní o veci samej.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 7. septembra 2006.#N proti Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof te Arnhem - Holandsko.#Voľný pohyb osôb - Článok 18 ES - Sloboda usadiť sa - Článok 43 ES - Priame dane - Zdaňovanie fiktívnych výnosov z podstatných účastí v prípade premiestnenia daňového domicilu do iného členského štátu.#Vec C-470/04.

text:
      Vec C‑470/04
      N.
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Gerechtshof te Arnhem)
      „Voľný pohyb osôb – Článok 18 ES – Sloboda usadiť sa – Článok 43 ES – Priame dane – Zdaňovanie fiktívnych výnosov z podstatných účastí v prípade premiestnenia daňového domicilu do iného členského štátu“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Ustanovenia Zmluvy – Pôsobnosť
      (Článok 43 ES)
      2.        Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava
      (Článok 43 ES)
      3.        Právo Spoločenstva – Práva priznané jednotlivcom – Porušenie zo strany členského štátu
      1.        Príslušník Spoločenstva, ktorý je od premiestnenia svojho domicilu rezidentom jedného členského štátu a ktorý vlastní všetky
         obchodné podiely alebo akcie spoločností usadených v inom členskom štáte, sa môže odvolávať na článok 43 ES.

      (pozri bod 30, bod 1 výroku)
      2.        Článok 43 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje, aby členský štát zaviedol úpravu zdaňovania latentných výnosov z práv
         spojených s účasťou na spoločnosti v prípade premiestnenia domicilu daňovníka mimo tohto členského štátu, ktorá podmieňuje
         poskytnutie odkladu platenia tejto dane poskytnutím zábezpeky a ktorá vôbec neberie do úvahy zníženie hodnoty, ku ktorému
         môže dôjsť po premiestnení domicilu dotknutej osoby a ktoré nebolo zohľadnené hostiteľským členským štátom.

      (pozri bod 55, bod 2 výroku)
      3.        Prekážku vyplývajúcu z poskytnutia zábezpeky vyžadovanej v rozpore s právom Spoločenstva nemožno odstrániť so spätnou účinnosťou
         samotným uvoľnením tejto zábezpeky. Forma aktu, na základe ktorého došlo k uvoľneniu zábezpeky, nemá vplyv na toto posúdenie.
         Keď členský štát upravuje platenie úrokov z omeškania pri vrátení zábezpeky vyžadovanej v rozpore s vnútroštátnym právom,
         existuje povinnosť platiť tieto úroky aj v prípade porušenia práva Spoločenstva. Okrem toho je na vnútroštátnom súde, aby
         v súlade s usmerneniami poskytnutými Súdnym dvorom a pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity, posúdil existenciu zodpovednosti
         dotknutého členského štátu za škodu spôsobenú povinnosťou poskytnúť takú zábezpeku.

      (pozri bod 67, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      „Voľný pohyb osôb – Článok 18 ES – Sloboda usadiť sa – Článok 43 ES – Priame dane – Zdaňovanie fiktívnych výnosov z podstatných účastí v prípade premiestnenia daňového domicilu do iného členského štátu“
      Vo veci C‑470/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Gerechtshof te Arnhem
         (Holandsko) z 27. októbra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 2. novembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      N.
      proti
      Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Schintgen, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis a J. Klučka
         (spravodajca),

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán N., v zastúpení: P. L. M. van Gorkom, advocaat,
      –        holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a C. A. H. M. ten Dam, splnomocnené zástupkyne,
      –        dánska vláda, v zastúpení: J. Molde, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: W.‑D. Plessing, splnomocnený zástupca,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a A. Weimar, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 30. marca 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 18 ES a 43 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom N. a Inspecteur van de Belastingdienst Oost/kantoor Almelo (ďalej len „inšpektor“),
         ktorého predmetom je rozhodnutie, ktorým inšpektor vyslovil neprípustnosť sťažnosti pána N. proti platobnému výmeru týkajúcemu
         sa dane z príjmov a poistenia na sociálne zabezpečenie za rok 1997.

       Právny rámec
       Zákon o dani z príjmov
      3        Podľa článku 3 zákona o dani z príjmov (Wet op de inkomstenbelasting) z roku 1964 (ďalej len „WIB“) sa daň vnútroštátneho
         daňovníka vypočíta zo zdaniteľných príjmov, ktoré v súlade s článkom 4 tohto zákona zahŕňajú najmä zisk dosiahnutý z podstatnej
         účasti.

      4        Podľa článku 20a ods. 1 písm. b) WIB tvorí zisk dosiahnutý z podstatnej účasti celková suma výhod vyplývajúcich z prevodu
         obchodných podielov alebo akcií patriacich k účasti. Podľa odseku 3 tohto článku ide o podstatnú účasť vtedy, keď daňovník
         priamo alebo nepriamo vlastní 5 % základného imania spoločnosti.

      5        Článok 20a ods. 6 písm. i) WIB stanovuje, že zánik postavenia vnútroštátneho daňovníka inak ako smrťou sa považuje za prevod
         obchodných podielov alebo akcií.

      6        Článok 20c WIB definuje spôsoby výpočtu výhody dosiahnutej z fiktívneho prevodu. V súlade s odsekom 1 tohto článku je zisk
         vyplývajúci z prevodu obvykle tvorený rozdielom medzi nákupnou a predajnou cenou. Podľa odseku 4 uvedeného článku sa v prípade
         neexistencie protihodnoty pri prevode alebo nadobudnutí považuje za protihodnotu trhová hodnota, ktorú možno priznať účasti
         v čase prevodu. Ak daňovník premiestni svoj domicil do Holandska, odsek 7 toho istého článku stanovuje, že namiesto nákupnej
         ceny bude referenčnou sumou trhová hodnota obchodných podielov alebo akcií k dátumu prisťahovania uvedeného daňovníka do tohto
         členského štátu.

      7        Článok 20c ods. 18 WIB stanovuje:

      „Ministerská vyhláška upraví pravidlá týkajúce sa nadobúdacej ceny v prípadoch, keď sú v majetku daňovníka obchodné podiely
         alebo akcie spoločnosti, na ktorú sa počas predchádzajúceho roka vo vzťahu k daňovníkovi uplatnil článok 20a ods. 6 bod i).
         Ministerská vyhláška môže upraviť aj pravidlá týkajúce sa zníženia zdanenia, ktoré bolo stanovené na základe článku 20a ods. 6
         bodu i) alebo článku 49 ods. 4 druhej vety, ak sa daňovník vráti do Holandska skôr ako desať rokov po tom, čo premiestnil
         svoj domicil mimo Holandska.“

       Zákon o výbere dane
      8        Odklad platenia dane dlhovanej z dôvodu zániku postavenia vnútroštátneho daňovníka inak ako smrťou bol v čase rozhodnom vo
         veci samej upravený článkom 25 ods. 6 zákona o výbere dane (Invorderingswet) z roku 1990 (ďalej len „IW“). Toto ustanovenie
         odkazovalo na ministerskú vyhlášku, aby upravila pravidlá týkajúce sa poskytnutia odkladu platenia na dobu desiatich rokov
         pod podmienkou poskytnutia dostatočnej zábezpeky. K ukončeniu tohto odkladu mohlo dôjsť najmä vtedy, ak boli obchodné podiely
         alebo akcie dotknuté odkladom prevedené v zmysle článku 20a ods. 1 alebo 6 písm. a) až h) WIB.

      9        Článok 26 ods. 2 IW v čase rozhodnom vo veci samej stanovoval:

      „Ministerská vyhláška upraví pravidlá, podľa ktorých možno daňovníkovi priznať zníženie dane, ktorej odklad platenia bol povolený
         na základe článku 25 ods. 6:

      …
      b)      v sume rovnajúcej sa dani skutočne vybranej v zahraničí pri prevode týchto obchodných podielov alebo akcií z dôvodu výhody
         dosiahnutej z prevodu v zmysle článku 25 ods. 8 pod podmienkou, že suma zníženia neprekročí sumu dane, ktorej odklad bol ešte
         povolený;

      c)      v sume rovnajúcej sa zostatku dlhu po 10 rokoch.“
       Vykonávacia vyhláška k zákonu o výbere dane
      10      Vykonávacia vyhláška k zákonu o výbere dane (Uitvoeringsregeling invorderingswet) z roku 1990 (ďalej len „URIW“) sa týka najmä
         článkov 25 a 26 tohto zákona. Články 2 a 4 tejto vyhlášky stanovujú:

      „Článok 2
      1.      Pracovník poverený výberom dane povolí rozhodnutím podliehajúcim preskúmaniu na žiadosť daňovníka odklad platenia – bez účtovania
         úroku – v prípadoch uvedených v článku 25 ods. 6 zákona, ak bola poskytnutá dostatočná zábezpeka a prijaté podmienky uplatňovania
         stanovené pracovníkom povereným výberom dane.

      2.      Odklad sa povoľuje vo výške dane dlhovanej z dôvodu výhody zohľadňovanej podľa článku 20a ods. 6 bodu i)... [WIB] vrátane
         príslušných úrokov z tejto dane…

      3.      V prípade, keď sú obchodné podiely, akcie, požitkové listy alebo dlhopisy dotknuté odkladom prevedené v zmysle článku 20a
         prvého alebo šiesteho odseku písm. a) až h)… [WIB], pracovník poverený výberom dane rozhodnutím podliehajúcim preskúmaniu
         ukončí odklad týkajúci sa týchto obchodných podielov alebo akcií…

      …
      Článok 4
      1.      Pracovník poverený výberom dane povolí rozhodnutím podliehajúcim preskúmaniu na žiadosť daňovníka zníženie dane z príjmov
         v sume nachádzajúcej sa v už uvedenom odseku v prípadoch uvedených v článku 26 ods. 2 zákona pod podmienkou, že pokiaľ ide
         o jeden obchodný podiel alebo akciu, suma úľavy nesmie byť vyššia ako nižšia z týchto súm:

      1.      suma dane, pri ktorej bol povolený odklad, pokiaľ ide o tento obchodný podiel alebo akciu…;
      2.      suma dane, ktorá bola skutočne vybraná v zahraničí pri prevode tohto obchodného podielu alebo akcie z dôvodu výhody dosiahnutej
         z prevodu, pri ktorej bol povolený odklad platenia podľa článku 25 ods. 6…“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      11      Dňa 22. januára 1997 premiestnil pán N. svoj domicil z Holandska do Spojeného kráľovstva. V čase, keď odchádzal z Holandska,
         bol jediným spoločníkom v troch spoločnostiach s ručením obmedzeným založených podľa holandského práva (besloten vennootschappen),
         ktorých skutočné riadenie sa od rovnakého dátumu nachádza v Curaçao (Holandské Antily).

      12      Za rok 1997 priznal pán N. zdaniteľný príjem dosahujúci 15 664 697 NLG, z toho 765 NLG z dôvodu príjmu dosiahnutého z jeho
         obytnej nehnuteľnosti a 15 663 932 NLG z dôvodu zisku dosiahnutého z účasti. Platobný výmer založený na tomto priznaní sa
         týkal sumy 3 918 275 NLG, ku ktorej bola pripočítaná suma 228 429 NLG ako úroky.

      13      Pánovi N. bol na jeho žiadosť povolený odklad platenia týchto súm. V súlade s vnútroštátnou právnou úpravou účinnou v čase
         rozhodnom vo veci samej bol však tento odklad podmienený poskytnutím zábezpeky. Pán N. teda zriadil záložné právo na obchodný
         podiel, ktorý vlastnil v jednej zo svojich spoločností.

      14      Po vyhlásení rozsudku z 11. marca 2004, de Lasteyrie du Saillant (C‑9/02, Zb. s. I‑2409) štátny tajomník pre financie vo svojom
         liste z 13. apríla 2004, ktorým odpovedal na otázky položené členom druhej komory holandského parlamentu, uviedol, že podmienku
         týkajúcu sa poskytovania zábezpeky na účel povolenia odkladu platenia nemožno zachovať. V dôsledku toho pracovník poverený
         výberom dane oznámil pánovi N, že zábezpeka, ktorú poskytol, sa môže považovať za zrušenú.

      15      Od roku 2002 prevádzkuje pán N. v Spojenom kráľovstve farmu „Apple pie farm“.

      16      Spor vo veci samej prebiehajúci na Gerechtshof te Arnhem sa v podstate týka otázky, či samotný princíp zdaňovania založeného
         na systéme, ktorý bol zavedený WIB, IW a URIW, v ktorom je zdaniteľnou skutočnosťou premiestnenie domicilu holandského rezidenta,
         majiteľa podstatnej účasti v zmysle článku 20a ods. 3 WIB, do iného členského štátu, je v súlade s právom Spoločenstva.

      17      Subsidiárne pán N. napáda podmienky uplatňovania tohto systému zdaňovania. Predovšetkým sa domnieva, že povinnosť poskytnúť
         zábezpeku, ktorej sa musel podriadiť, aby mu bol povolený odklad platenia dane zavedenej WIB, predstavuje prekážku právam,
         ktoré mu priznáva právo Spoločenstva. Rovnako si myslí, že túto prekážku nemožno so spätnou účinnosťou odstrániť iba uvoľnením
         tejto zábezpeky nariadeným štátnym tajomníkom pre financie.

      18      Navrhovateľ vo veci samej okrem toho tvrdí, že holandská právna úprava upravujúca paušálnu náhradu trov konania pre toho,
         kto má úspech v súdnom konaní, je v rozpore s právom Spoločenstva z dôvodu, že obmedzuje možnosť osôb podliehajúcich právomoci
         holandských súdov účinne sa odvolať na toto právo.

      19      Gerechtshof te Arnhem rozhodujúci v podstate o probléme týkajúcom sa súladu systému zdaňovania, ktorý upravujú WIB, IW a URIW,
         s článkami 18 ES a 43 ES rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Môže sa obyvateľ členského štátu, ktorý premiestni svoj domicil z tohto členského štátu, aby sa usadil v inom členskom štáte,
         v konaní proti štátu, z ktorého odišiel, odvolávať na článok 18 ES len preto, že zdanenie stanovené z dôvodu jeho vysťahovania
         predstavuje alebo môže predstavovať prekážku tohto odchodu?

      2.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, môže sa obyvateľ členského štátu, ktorý premiestni svoj domicil z tohto členského
         štátu, aby sa usadil v inom členskom štáte, v konaní proti štátu, z ktorého odišiel, odvolávať na článok 43 ES v prípade,
         keď nie je ihneď isté alebo pravdepodobné, že bude v tomto inom členskom štáte vykonávať takú hospodársku činnosť, aká je
         uvedená v tomto článku? Je na účely odpovede na predchádzajúcu otázku dôležité, či sa táto činnosť bude vykonávať v dohľadnej
         dobe? Ak áno, ako dlhú možno stanoviť túto dobu?

      3.      V prípade kladnej odpovede na prvú alebo druhú otázku: odporuje článku 18 ES alebo 43 ES príslušná holandská právna úprava,
         podľa ktorej možno uložiť daň z príjmov/poistné na sociálne zabezpečenie z dôvodu fiktívneho nadobudnutia zisku dosiahnutého
         z účasti iba preto, že na holandského rezidenta, ktorý prestáva byť vnútroštátnym daňovníkom, pretože premiestňuje svoj domicil
         do iného členského štátu, sa hľadí tak, akoby previedol svoje obchodné podiely alebo akcie patriace k účasti?

      4.      V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku z dôvodu, že povolenie odkladu platenia dane je podmienené poskytnutím zábezpeky:
         možno túto prekážku odstrániť so spätnou účinnosťou uvoľnením poskytnutej zábezpeky? Je pre odpoveď na túto otázku tiež dôležité,
         či k uvoľneniu zábezpeky dôjde na základe zákonnej právnej úpravy alebo na základe usmernení, či už prijatých na jej vykonanie
         alebo nie? Je pre odpoveď na túto otázku tiež dôležité, či je ponúknutá náhrada prípadnej škody, ktorá vznikla poskytnutím
         zábezpeky?

      5.      V prípade kladnej odpovede na tretiu otázku a zápornej odpovede na prvú časť štvrtej otázky: môže byť potom táto prekážka
         odôvodnená?“

      20      Gerechtshof te Arnhem okrem toho poznamenáva, že „pokiaľ ide o odpoveď na otázku, či v prípade, keď má daňovník úspech v konaní
         pre porušenie práva Spoločenstva, je holandská úprava náhrady trov konania (paušálny systém) v rozpore s právom Spoločenstva,
         v tomto prípade súd preberá otázku, ktorú v tomto ohľade položil Súdnemu dvoru Gerechtshof te ’s-Hertogenbosch vo veci [vedúcej
         k rozsudku z 5. júla 2005, D., C‑376/03, Zb. s. I‑5821]“.

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      21      Svojimi prvými dvoma otázkami, ktoré je vhodné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ktoré ustanovenia
         Zmluvy ES sa uplatnia vo veci, ako je vec sama. Konkrétnejšie tento súd požaduje objasnenie spojenia a vzťahov medzi slobodou
         pohybu a pobytu občanov Európskej únie a slobodou usadiť sa.

      22      V tomto ohľade je namieste pripomenúť, že článok 18 ES, ktorý všeobecne formuluje právo každého občana Únie slobodne sa pohybovať
         a zdržiavať na území členských štátov, nachádza osobitný výraz v článku 43 ES (rozsudok z 29. februára 1996, Skanavi a Chryssanthakopoulos,
         C‑193/94, Zb. s. I‑929, bod 22).

      23      V dôsledku toho je potrebné posúdiť z pohľadu článku 18 ES to, na čo sa nevzťahuje článok 43 ES, a iba v rozsahu, v akom sa
         článok 43 ES neuplatňuje na celkovú situáciu vo veci samej.

       O uplatniteľnosti článku 43 ES
      24      Je namieste preskúmať, či samotné postavenie jediného spoločníka v jeho spoločnostiach umožňuje pánovi N. odvolávať sa na
         článok 43 ES.

      25      Holandská vláda sa domnieva, že nejde o otázku slobody usadiť sa a prekážku tejto slobody v prípade, ak ten, kto sa ich dovoláva,
         skutočne nevykonáva hospodársku činnosť.

      26      V tomto ohľade a v súlade s ustálenou judikatúrou je pojem „usadiť sa“ v zmysle článku 43 ES veľmi širokým pojmom, ktorý znamená
         možnosť štátneho príslušníka Spoločenstva zúčastňovať sa trvalo a nepretržite na hospodárskom živote iného členského štátu
         ako je štát jeho pôvodu (rozsudok z 30. novembra 1995, Gebhard, C‑55/94, Zb. s. I‑4165, bod 25). Konkrétnejšie, Súdny dvor
         rozhodol, že účasť rovnajúca sa 100 % na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom štáte ako je členský štát,
         ktorého rezidentom je majiteľ tejto účasti, nepochybne spôsobuje, že takýto daňovník vstupuje do pôsobnosti ustanovení Zmluvy
         o práve usadiť sa (pozri rozsudok z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 21).

      27      Na slobodu usadiť sa sa teda môže odvolávať príslušník Spoločenstva, ktorý je rezidentom jedného členského štátu a ktorý má
         na základnom imaní spoločnosti usadenej v inom členskom štáte účasť, z ktorej mu vyplýva určitý vplyv na rozhodovanie tejto
         spoločnosti umožňujúci mu určovať jej činnosti, čo je vždy prípad, keď má 100 % na právach spojených s účasťou na spoločnosti
         (pozri v tomto zmysle rozsudok Baars, už citovaný, body 22 a 26).

      28      Je teda potrebné uviesť, že v situácia, ktorá je skutkovým základom sporu vo veci samej, je situácia príslušníka Spoločenstva,
         ktorý je od premiestnenia svojho domicilu rezidentom jedného členského štátu a ktorý vlastní všetky obchodné podiely na spoločnostiach
         usadených v inom členskom štáte. Z toho vyplýva, že od uvedeného premiestnenia patrí situácia pána N. do pôsobnosti článku
         43 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. februára 2006, Ritter‑Coulais, C‑152/03, Zb. s. I‑1711, bod 32).

      29      Za týchto okolností nie je potrebné preskúmavať uplatniteľnosť článku 18 ES.

      30      Preto je namieste odpovedať na prvé dve otázky tak, že príslušník Spoločenstva, ako je žalobca vo veci samej, ktorý je od
         premiestnenia svojho domicilu rezidentom jedného členského štátu a ktorý vlastní všetky obchodné podiely alebo akcie spoločností
         usadených v inom členskom štáte, sa môže odvolávať na článok 43 ES.

       O tretej a piatej otázke
      31      Svojou treťou a piatou otázkou, ktoré je tiež vhodné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok
         43 ES vykladať v tom zmysle, že mu odporuje, aby členský štát zaviedol úpravu zdaňovania výnosov v prípade premiestnenia daňového
         domicilu daňovníka mimo tohto členského štátu, ako je tá vo veci samej.

      32      Holandské daňové právo v čase rozhodnom vo veci samej upravovalo zdaňovanie latentných výnosov z práv spojených s účasťou
         na spoločnosti, pri ktorom zdaniteľná skutočnosť spočívala v premiestnení domicilu daňovníka, majiteľa podstatnej účasti na
         spoločnosti, mimo Holandska.

      33      V tomto ohľade je namieste na úvod pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, aj keď priame dane patria pri súčasnom stave
         vývoja práva Spoločenstva do právomoci členských štátov, musia členské štáty napriek tomu vykonávať túto právomoc v súlade
         s právom Spoločenstva (rozsudky de Lasteyrie du Saillant, už citovaný, bod 44, a z 13. decembra 2005, Marks & Spencer, C‑446/03,
         Zb. s. I‑10837, bod 29).

      34      Je pritom nepochybné, že aj keď systém zavedený v čase rozhodnom vo veci samej WIB, IW a URIW nezakazuje holandskému daňovníkovi
         vykonávať jeho právo usadiť sa, napriek tomu je spôsobilý obmedziť jeho výkon z dôvodu svojho odradzujúceho účinku.

      35      Analogicky so skorším rozhodnutím Súdneho dvora o podobnom systéme (rozsudok de Lasteyrie du Saillant, už citovaný, bod 46)
         bol totiž daňovník želajúci si premiestniť svoj domicil mimo holandského územia v čase rozhodnom vo veci samej vystavený pri
         výkone práv, ktoré mu zaručuje článok 43 ES, nevýhodnému zaobchádzaniu v porovnaní s osobou, ktorá je naďalej rezidentom Holandska.
         Tomuto daňovníkovi vznikla len na základe tohto premiestnenia daňová povinnosť k dani z príjmov, ktoré ešte nedosiahol, a teda
         nimi nedisponoval, zatiaľ čo v prípade, ak by bol naďalej rezidentom Holandska, boli by výnosy zdaňované iba v čase, keď a v rozsahu,
         v akom by boli skutočne dosiahnuté. Toto rozdielne zaobchádzanie je spôsobilé odradiť dotknutú osobu od premiestnenia jej
         domicilu mimo Holandska.

      36      Preskúmanie podmienok uplatňovania tejto úpravy zdaňovania latentných výnosov z práv spojených s účasťou na spoločnosti tento
         záver potvrdzuje. Predovšetkým, hoci bolo možné získať odklad platenia, tento nebol automatický, ale podliehal podmienkam,
         najmä poskytnutiu zábezpeky. Táto zábezpeka má sama osebe obmedzujúci účinok, keďže daňovníka zbavuje možnosti užívať majetok
         poskytnutý ako zábezpeka (pozri v tomto zmysle rozsudok de Lasteyrie du Saillant, už citovaný, bod 47).

      37      Okrem toho, v čase rozhodnom vo veci samej nebolo pri znížení daňového dlhu zohľadňované zníženie hodnoty, ku ktorému došlo
         po premiestnení domicilu. Daň z nedosiahnutých výnosov, stanovená v čase uvedeného premiestnenia, pri ktorej bol povolený
         odklad platenia a ktorá bola splatná v čase neskoršieho prevodu dotknutých obchodných podielov alebo akcií, by teda mohla
         byť vyššia ako daň, ktorú by bol daňovník povinný zaplatiť, ak by k tomu istému dátumu došlo k prevodu bez premiestnenia domicilu
         daňovníka mimo Holandska. V tomto prípade by daň z príjmov bola vypočítaná na základe skutočne dosiahnutého výnosu v čase
         prevodu, ktorý by mohol byť nižší, dokonca žiadny.

      38      Napokon, ako to správne zdôrazňuje generálna advokátka v bode 79 svojich návrhov, daňové priznanie vyžadované v čase premiestnenia
         domicilu mimo Holandska predstavuje dodatočnú formálnu povinnosť, ktorá je spôsobilá prekážať odchodu dotknutej osoby a ktorú
         nemajú daňovníci, ktorí sú naďalej rezidentmi tohto členského štátu až do skutočného prevodu svojich účastí.

      39      Za týchto okolností je príslušná úprava zdaňovania vo veci samej spôsobilá prekážať výkonu slobody usadiť sa.

      40      Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že vnútroštátne opatrenia spôsobilé brániť výkonu základných slobôd zaručených Zmluvou
         alebo robiť tento výkon menej atraktívnym, môžu byť napriek tomu prípustné pod podmienkou, že sledujú cieľ všeobecného záujmu,
         sú vhodné zabezpečiť jeho dosiahnutie a nejdú nad rámec toho, čo je na dosiahnutie nimi sledovaného cieľa nevyhnutné (pozri
         v tomto zmysle rozsudok de Lasteyrie du Saillant, už citovaný, bod 49).

      41      Pokiaľ ide o podmienku splnenia cieľa všeobecného záujmu a možnosti dosiahnuť ho príslušnou daňovou úpravou, vnútroštátny
         súd uvádza, že s prihliadnutím na proces ich prijímania majú vnútroštátne ustanovenia uvedené vo veci samej najmä zabezpečiť
         rozdelenie právomoci zdaňovať výnosy z práv spojených s účasťou na spoločnosti medzi členské štáty na základe zásady teritoriality.
         Podľa holandskej vlády je rovnako cieľom tejto úpravy zabrániť dvojitému zdaneniu.

      42      Na jednej strane je potrebné pripomenúť, že zachovanie rozdelenia daňovej právomoci medzi členské štáty je legitímnym cieľom
         uznaným Súdnym dvorom (pozri v tomto zmysle rozsudok Marks & Spencer, už citovaný, bod 45). Na druhej strane, v súlade s článkom
         293 ES pristúpia v prípade potreby členské štáty k vzájomným rokovaniam s cieľom zaručiť svojim štátnym príslušníkom zamedzenie
         dvojitého zdanenia v Spoločenstve.

      43      Na základe zovšeobecnenia Dohovoru 90/436/ES o zamedzení dvojitého zdanenia v súvislosti s úpravou zisku združených podnikov
         [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 225, 1990, s. 10) však v rámci Spoločenstva neboli prijaté žiadne opatrenia na zjednotenie alebo harmonizáciu
         smerujúce k zamedzeniu dvojitého zdanenia a členské štáty s týmto cieľom neuzavreli žiadnu multilaterálnu dohodu podľa článku
         293 ES (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. mája 1998, Gilly, C‑336/96, Zb. s. I‑2793, bod 23, a D., už citovaný, bod 50).

      44      V tejto súvislosti už Súdny dvor rozhodol, že pri neexistencii opatrení na zjednotenie alebo harmonizáciu na úrovni Spoločenstva
         zostáva členským štátom právomoc, aby prostredníctvom zmluvy alebo jednostranne definovali kritériá rozdelenia svojej daňovej
         právomoci najmä so zreteľom na zamedzenie dvojitého zdanenia (rozsudky Gilly, už citovaný, body 24 a 30; z 21. septembra 1999,
         Saint‑Gobain ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161, bod 57; z 12. decembra 2002, De Groot, C‑385/00, Zb. s. I‑11819, bod 93, a z 23. februára
         2006, van Hilten‑van der Heijden, C‑513/03, Zb. s. I‑1957, body 47 a 48).

      45      V tomto ohľade nie je pre členské štáty nerozumné inšpirovať sa medzinárodnou praxou a najmä vzorovými zmluvami vypracovanými
         Organizáciou pre hospodársku spoluprácu a rozvoj (OECD) (pozri rozsudky Gilly, už citovaný, bod 31, a van Hilten-van der Heijden,
         už citovaný, bod 48).

      46      Zisky dosiahnuté z prevodu majetku sú tak v súlade s článkom 13 ods. 5 vzorovej zmluvy OECD o príjme a majetku, predovšetkým
         v jej verzii z roku 2005, zdaňované v zmluvnom štáte, ktorého rezidentom je prevádzajúci. Ako zdôraznila generálna advokátka
         v bodoch 96 a 97 svojich návrhov, je v súlade s touto zásadou daňovej teritoriality skombinovanou s časovým faktorom, a to
         pobytom na vnútroštátnom území v období vzniku zdaniteľného zisku, ak príslušné vnútroštátne ustanovenia upravujú výber dane
         z výnosov zaznamenaných v Holandsku, ktorej výška bola stanovená v čase vysťahovania sa dotknutého daňovníka a ktorej zaplatenie
         bolo odložené až do skutočného prevodu obchodných podielov alebo akcií.

      47      Z toho vyplýva na jednej strane, že opatrenie vo veci samej sleduje cieľ všeobecného záujmu a na druhej strane, že je vhodné
         zabezpečiť dosiahnutie tohto cieľa.

      48      Napokon je potrebné preskúmať, či opatrenie, ako je to vo veci samej, nejde nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie
         cieľa, ktorý sleduje.

      49      Iste, v bode 38 tohto rozsudku bolo uvedené, že daňové priznanie vyžadované v čase premiestnenia domicilu, potrebné na výpočet
         dane z príjmov, predstavuje administratívnu formalitu spôsobilú brániť dotknutému daňovníkovi vo výkone základných slobôd
         alebo robiť tento výkon menej atraktívnym, ale nemožno ho považovať za neproporcionálne vo vzťahu k legitímnemu cieľu rozdelenia
         daňovej právomoci medzi členské štáty najmä na účely zamedzenia dvojitého zdanenia.

      50      Hoci by bolo možné určiť časť dane patriacu členskému štátu pôvodu až a posteriori, k dátumu skutočného prevodu obchodných podielov alebo akcií, pre daňovníka by z toho nevyplývali menej významné povinnosti.
         Okrem daňového priznania, ktoré by musel podať príslušným holandským orgánom v čase prevodu svojich účastí, by bol povinný
         uschovávať všetky doklady na určenie ich trhovej hodnoty v čase premiestnenia svojho domicilu, ako aj doklady vzťahujúce sa
         na prípadné odpočítateľné výdavky.

      51      Naopak, pokiaľ ide o povinnosť poskytnúť zábezpeku, ktorá sa vyžaduje na poskytnutie odkladu platenia obvykle splatnej dane,
         aj keď táto povinnosť bezpochyby uľahčuje výber tejto dane od zahraničného rezidenta, ide nad rámec toho, čo je striktne nevyhnutné
         na zabezpečenie fungovania a efektívnosti takejto daňovej úpravy založenej na zásade daňovej teritoriality. Existujú totiž
         prostriedky, ktoré menej obmedzujú základné slobody.

      52      Ako to uviedla generálna advokátka v bode 113 svojich návrhov, zákonodarca Spoločenstva už prijal harmonizačné opatrenia,
         ktoré sledujú v podstate rovnaký cieľ. Konkrétne smernica Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných
         orgánov členských štátov v oblasti priamych daní a dane poistnej prémie (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63),
         zmenená a doplnená smernicou Rady 2004/106/ES zo 16. novembra 2004 (Ú. v. EÚ L 359, s. 30) umožňuje členskému štátu požadovať
         od príslušných orgánov iného členského štátu všetky informácie, ktoré mu môžu umožniť správne vymeranie dane z príjmu (rozsudky
         z 28. októbra 1999, Vestergaard, C‑55/98, Zb. s. I‑7641, bod 26, a z 26. júna 2003, Skandia a Ramstedt, C‑422/01, Zb. s. I‑6817,
         bod 42).

      53      Okrem toho smernica Rady 76/308/EHS z 15. marca 1976 o vzájomnej pomoci pri refundácii pohľadávok vyplývajúcich z činností,
         ktoré tvoria časť systému financovania Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného fondu a o poľnohospodárskych
         poplatkoch a clách (Ú. v. ES L 73, s. 18; Mim. vyd. 02/001, s. 44), zmenená a doplnená smernicou Rady 2001/44/ES z 15. júna
         2001 (Ú. v. ES L 175, s. 17) stanovuje, že členský štát môže požadovať od iného členského štátu pomoc pri vymáhaní pohľadávok
         týkajúcich sa niektorých daní, vrátane daní z príjmu a majetku.

      54      Napokon, v tejto súvislosti by sa za proporcionálny vo vzťahu k sledovanému cieľu mohol považovať iba taký systém výberu dane
         z príjmov z obchodných podielov alebo akcií, ktorý v celom rozsahu zohľadňuje zníženie hodnoty, ku ktorému môže dôjsť po premiestnení
         domicilu dotknutého daňovníka, ak toto zníženie nebolo už zohľadnené v hostiteľskom členskom štáte.

      55      V dôsledku toho je namieste odpovedať na tretiu a piatu otázku tak, že článok 43 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje,
         aby členský štát zaviedol úpravu zdaňovania výnosov v prípade premiestnenia domicilu daňovníka mimo tohto členského štátu,
         ako je tá vo veci samej, ktorá podmieňuje poskytnutie odkladu platenia tejto dane poskytnutím zábezpeky a ktorá vôbec neberie
         do úvahy zníženie hodnoty, ku ktorému môže dôjsť po premiestnení domicilu dotknutej osoby a ktoré nebolo zohľadnené hostiteľským
         členským štátom.

       O štvrtej otázke
      56      Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či uvoľnenie zábezpeky poskytnutej na účely odkladu platenia dane
         z výnosov z obchodných podielov alebo akcií spôsobuje v situácii, ako je tá vo veci samej, so spätnou účinnosťou odstránenie
         akejkoľvek prekážky. Ďalej sa pýta, či má na toto posúdenie nejaký vplyv forma úkonu, na základe ktorého bola zábezpeka uvoľnená.
         Napokon chce vedieť, či vzniká povinnosť nahradiť prípadnú škodu, ktorá tým bola spôsobená.

      57      Ako poznamenala generálna advokátka v bode 128 svojich návrhov, poskytnutie zábezpeky nie je vo všeobecnosti bez súvisiacich
         výdavkov. Predovšetkým zriadenie záložného práva na obchodný podiel alebo akcie spoločností môže znižovať dôveru v solventnosť
         ich majiteľa, voči ktorému by prípadne mohli byť uplatňované menej priaznivé podmienky poskytnutia úveru. Tieto dôsledky teda
         nie je možné napraviť so spätnou účinnosťou samotným uvoľnením zábezpeky.

      58      Navyše je nepochybné, že otázka formy aktu, na základe ktorého došlo k uvoľneniu zábezpeky, je v tomto ohľade bezvýznamná.

      59      Pokiaľ ide o možnosť dosiahnuť náhradu škody spôsobenej povinnosťou poskytnúť na získanie odkladu platenia predmetnej dane
         zábezpeku, je potrebné pripomenúť, že je na súdoch členských štátov, aby uplatnením zásady spolupráce formulovanej v článku
         10 ES zabezpečili právnu ochranu, ktorá jednotlivcom vyplýva z priameho účinku práva Spoločenstva. Ak neexistuje príslušná
         právna úprava Spoločenstva, je vecou vnútroštátneho právneho poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy a upravil
         procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré jednotlivci vyvodzujú z priameho účinku práva Spoločenstva.
         Tieto podmienky však nemôžu byť menej priaznivé ako podmienky týkajúce sa podobných žalôb vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie)
         ani nemôžu prakticky znemožňovať alebo nadmerne sťažovať výkon práv priznaných právnym poriadkom Spoločenstva (zásada efektivity)
         (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. decembra 1976, Rewe, 33/76, Zb. s. 1989, bod 5; zo 14. decembra 1995, Peterbroeck, C‑312/93,
         Zb. s. I‑4599, bod 12, a z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i., C‑397/98 a C‑410/98, Zb. s. I‑1727).

      60      Súdny dvor už okrem toho rozhodol, že je vecou vnútroštátneho práva, aby pri dodržaní vyššie pripomenutých zásad upravilo
         všetky vedľajšie otázky týkajúce sa náhrady neoprávnene vybranej dane, ako napríklad otázku prípadnej úhrady úrokov, vrátane
         dátumu, od ktorého sa majú tieto úroky počítať, a ich sadzby (rozsudky z 21. mája 1976, Roquette frères/Komisia, 26/74, Zb.
         s. 677, body 11 a 12; z 12. júna 1980, Express Dairy Foods, 130/79, Zb. s. 1887, body 16 a 17, ako aj Metallgesellschaft a i.,
         už citovaný, bod 86).

      61      Návrh na zaplatenie úrokov z omeškania určených na náhradu prípadných výdavkov spôsobených poskytnutím zábezpeky nemožno posudzovať
         inak z dôvodu podobnosti, ktorá existuje medzi náhradou neoprávnene vybranej dane a uvoľnením zábezpeky vyžadovanej v rozpore
         s právom Spoločenstva.

      62      Napokon škoda spôsobená poskytnutím zábezpeky, vyžadovanej v rozpore s právom Spoločenstva, je spôsobilá založiť zodpovednosť
         členského štátu, ktorý je pôvodcom sporného opatrenia.

      63      Pokiaľ ide o podmienky, za ktorých sú členské štáty povinné nahradiť škody spôsobené jednotlivcom porušeniami práva Spoločenstva,
         ktoré im možno pripísať, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že tieto podmienky sú tri, a to že cieľom porušeného právneho
         pravidla je priznať jednotlivcom práva, že porušenie je dostatočne kvalifikované a že existuje priama príčinná súvislosť medzi
         porušením povinnosti štátu a škodou, ktorú utrpeli poškodení. Posúdenie týchto podmienok závisí od konkrétnej situácie (rozsudky
         z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, Zb. s. I‑1029, bod 51; z 8. októbra 1996, Dillenkofer
         a i., C‑178/94, C‑179/94 a C‑188/94 až C‑190/94, Zb. s. I‑4845, bod 21, a zo 4. júla 2000, Haim, C‑424/97, Zb. s. I‑5123,
         bod 36).

      64      Pokiaľ ide konkrétnejšie o druhú podmienku, Súdny dvor už rozhodol, že, na jednej strane, porušenie práva Spoločenstva je
         dostatočne kvalifikované vtedy, keď členský štát pri výkone svojej zákonodarnej právomoci zjavným a závažným spôsobom prekročí
         hranice výkonu tejto právomoci (pozri rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 55, a Dillenkofer a i.,
         bod 25) a že, na druhej strane, keď dotknutý členský štát v čase spáchania porušenia disponoval iba obmedzenou, alebo dokonca
         žiadnou voľnou úvahou, môže pre určenie existencie dostatočne kvalifikovaného porušenia postačovať jednoduché porušenie práva
         Spoločenstva (rozsudok z 23. mája 1996, Hedley Lomas, C‑5/94, Zb. s. I‑2553, bod 28).

      65      S cieľom určiť, či je porušenie práva Spoločenstva dostatočne kvalifikované, musí vnútroštátny súd prejednávajúci návrh na
         náhradu škody zohľadniť všetky skutočnosti charakterizujúce situáciu, ktorá mu je predložená. Medzi tieto skutočnosti patrí
         najmä stupeň jasnosti a presnosti porušeného pravidla, úmyselná alebo nezavinená povaha spáchaného nesplnenia alebo spôsobenej
         škody, ospravedlniteľnosť alebo neospravedlniteľnosť prípadného právneho omylu, okolnosť, že stanoviská inštitúcie Spoločenstva
         mohli prispieť k prijatiu alebo zachovaniu opatrení alebo vnútroštátnej praxe, ktoré sú v rozpore s právom Spoločenstva (pozri
         rozsudky Brasserie du pêcheur a Factortame, už citovaný, bod 56, a Haim, už citovaný, bod 43).

      66      V tomto ohľade je potrebné zdôrazniť, že dotknuté pravidlá práva Spoločenstva sú ustanovenia Zmluvy, účinne a priamo uplatniteľné
         dlho pred skutkovými okolnosťami vo veci samej. V dobe, keď predmetný daňový systém nadobudol účinnosť, teda 1. januára 1997,
         však Súdny dvor ešte nevyhlásil už citovaný rozsudok de Lasteyrie du Saillant, v ktorom po prvýkrát rozhodol, že povinnosť
         poskytnúť zábezpeku na účel získania odkladu platenia dane z príjmov z kapitálového majetku, ktorá je v mnohých ohľadoch podobná
         dani vo veci samej, je v rozpore so slobodou usadiť sa.

      67      V dôsledku toho je namieste odpovedať na štvrtú otázku tak, že prekážku vyplývajúcu z poskytnutia zábezpeky vyžadovanej v rozpore
         s právom Spoločenstva nemožno odstrániť so spätnou účinnosťou samotným uvoľnením tejto zábezpeky. Forma aktu, na základe ktorého
         došlo k uvoľneniu zábezpeky, nemá vplyv na toto posúdenie. Keď členský štát upravuje platenie úrokov z omeškania pri vrátení
         zábezpeky vyžadovanej v rozpore s vnútroštátnym právom, existuje povinnosť platiť tieto úroky aj v prípade porušenia práva
         Spoločenstva. Okrem toho je na vnútroštátnom súde, aby v súlade s usmerneniami poskytnutými Súdnym dvorom a pri dodržaní zásad
         ekvivalencie a efektivity posúdil existenciu zodpovednosti dotknutého členského štátu za škodu spôsobenú povinnosťou poskytnúť
         takú zábezpeku.

       O úprave uplatniteľnej na náhradu trov konania
      68      Hoci výrok rozhodnutia vnútroštátneho súdu uvádza iba päť otázok analyzovaných vyššie, z odkazu obsiahnutého v tom istom rozhodnutí
         na už citovaný rozsudok D. sa zdá, že vnútroštátny súd požaduje v podstate objasnenie súladu holandskej úpravy náhrady trov
         konania s právom Spoločenstva. V tomto prípade je to jedna z otázok, s ktorými je tento súd konfrontovaný v spore vo veci
         samej.

      69      Z ustálenej judikatúry však vyplýva, že nevyhnutnosť dospieť k výkladu práva Spoločenstva, ktorý je užitočný pre vnútroštátny
         súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého sa začleňujú ním položené otázky, alebo prinajmenšom
         objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa tieto otázky zakladajú (pozri najmä rozsudky z 26. januára 1993, Telemarsicabruzzo
         a i., C‑320/90 až C‑322/90, Zb. s. I‑393, body 6 a 7; z 21. septembra 1999, Albany, C‑67/96, Zb. s. I‑5751, bod 39, a z 13. apríla
         2000, Lehtonen a Castors Braine, C‑176/96, Zb. s. I‑2681, bod 22).

      70      Informácie poskytnuté v rozhodnutiach vnútroštátnych súdov nemajú len umožniť Súdnemu dvoru poskytnúť užitočné odpovede, ale
         musia tiež dať vládam členských štátov, ako aj ostatným oprávneným subjektom možnosť predložiť pripomienky v súlade s článkom
         23 Štatútu Súdneho dvora. Súdny dvor má dbať na to, aby bola táto možnosť zachovaná so zreteľom na skutočnosť, že podľa už
         citovaného ustanovenia sú oprávneným subjektom doručované iba rozhodnutia vnútroštátnych súdov (pozri najmä uznesenie z 23. marca
         1995, Saddik, C‑458/93, Zb. s. I‑511, bod 13, a rozsudky Albany, už citovaný, bod 40, ako aj Lehtonen a Castors Braine, už
         citovaný, bod 23).

      71      Je však potrebné uviesť, že uvedené podmienky nie sú splnené, pokiaľ ide o úpravu uplatniteľnú na náhradu trov konania.

      72      Za týchto okolností je otázka týkajúca sa uvedenej úpravy neprípustná.

       O trovách
      73      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Príslušník Spoločenstva, ako je žalobca vo veci samej, ktorý je od premiestnenia svojho domicilu rezidentom jedného členského
            štátu a ktorý vlastní všetky obchodné podiely alebo akcie spoločností usadených v inom členskom štáte, sa môže odvolávať na
            článok 43 ES.
      2.      Článok 43 ES sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje, aby členský štát zaviedol úpravu zdaňovania výnosov v prípade premiestnenia
            domicilu daňovníka mimo tohto členského štátu, ako je tá vo veci samej, ktorá podmieňuje poskytnutie odkladu platenia tejto
            dane poskytnutím zábezpeky a ktorá vôbec neberie do úvahy zníženie hodnoty, ku ktorému môže dôjsť po premiestnení domicilu
            dotknutej osoby a ktoré nebolo zohľadnené hostiteľským členským štátom.
      3.      Prekážku vyplývajúcu z poskytnutia zábezpeky vyžadovanej v rozpore s právom Spoločenstva nemožno odstrániť so spätnou účinnosťou
            samotným uvoľnením tejto zábezpeky. Forma aktu, na základe ktorého došlo k uvoľneniu zábezpeky, nemá vplyv na toto posúdenie.
            Keď členský štát upravuje platenie úrokov z omeškania pri vrátení zábezpeky vyžadovanej v rozpore s vnútroštátnym právom,
            existuje povinnosť platiť tieto úroky aj v prípade porušenia práva Spoločenstva. Okrem toho je na vnútroštátnom súde, aby
            v súlade s usmerneniami poskytnutými Súdnym dvorom a pri dodržaní zásad ekvivalencie a efektivity, posúdil existenciu zodpovednosti
            dotknutého členského štátu za škodu spôsobenú povinnosťou poskytnúť takú zábezpeku.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 15. novembra 2011. # Václav Hrbek proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva alpine - Zneužitie právomoci - Článok 65 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009 - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009. # Vec T-434/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 15. novembra 2011 – Hrbek/ÚHVT – Outdoor Group (ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT)
      (vec T‑434/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva ALPINE PRO SPORTSWEAR & EQUIPMENT – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva alpine – Zneužitie právomoci – Článok 65 ods. 2 nariadenia (ES) č. 207/2009 – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 31,
         47, 65, 71 – 74)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 8. júla 2010 (vec R 1441/2009‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi The Oudoor Group Ltd a Václavom Hrbkom

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Václav Hrbek je povinný nahradiť trovy konania.