title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 15. septembra 2016.#Crosfield Italia Srl proti Európskej chemickej agentúre.#REACH – Poplatok za registráciu látky – Zníženie pre mikropodniky a malé a stredné podniky – Chyba vo vyhlásení o veľkosti podniku – Odporúčanie 2003/361/ES – Rozhodnutie, ktorým sa ukladá administratívny poplatok – Povinnosť odôvodnenia.#Vec T-587/14.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta komora)
      z 15. septembra 2016 (
            *1
         )
      „REACH — Poplatok za registráciu látky — Zníženie pre mikropodniky a malé a stredné podniky — Chyba vo vyhlásení o veľkosti podniku — Odporúčanie 2003/361/ES — Rozhodnutie, ktorým sa ukladá administratívny poplatok — Povinnosť odôvodnenia“
      Vo veci T‑587/14,

         Crosfield Italia Srl, so sídlom vo Verone (Taliansko), v zastúpení: M. Baldassarri, advokát,
      žalobkyňa,
      proti

         Európskej chemickej agentúre (ECHA), v zastúpení: pôvodne M. Heikkilä, E. Bigi, J.‑P. Trnka a E. Maurage, neskôr M. Heikkilä, J.‑P. Trnka a E. Maurage, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci C. Garcia Molyneux, advokát,
      žalovanej,
      ktorej predmetom je jednak návrh založený na článku 263 ZFEÚ na zrušenie rozhodnutia ECHA SME(2013) 4672 z 28. mája 2014, ktorým sa konštatuje, že žalobkyňa nespĺňa podmienky na priznanie zníženia poplatku stanoveného v prospech malých podnikov a ukladá sa jej administratívny poplatok, a jednak návrh založený na článku 263 ZFEÚ na zrušenie faktúr, ktoré vydala ECHA po prijatí rozhodnutia SME(2013) 4672,
      VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora),
      v zložení: predseda komory S. Frimodt Nielsen, sudcovia F. Dehousse (spravodajca) a A. M. Collins,
      tajomník: J. Palacio González, hlavný referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. decembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

         Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Žalobkyňa, Crosfield Italia Srl, nechala 9. a 29. septembra 2010 zaregistrovať viaceré látky na základe nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 z 18. decembra 2006 o registrácii, hodnotení, autorizácii a obmedzovaní chemikálií (REACH) a o zriadení Európskej chemickej agentúry, o zmene a doplnení smernice 1999/45/ES a o zrušení nariadenia Rady (EHS) č. 793/93 a nariadenia Komisie (ES) č. 1488/94, smernice Rady 76/769/EHS a smerníc Komisie 91/155/EHS, 93/67/EHS, 93/105/ES a 2000/21/ES (Ú. v. EÚ L 396, 2006, s. 1).

               2

               V priebehu registračného konania žalobkyňa uviedla, že je „malým podnikom“ v zmysle odporúčania Komisie 2003/361/ES zo 6. mája 2003 o vymedzení mikropodnikov, malých a stredných podnikov [neoficiálny preklad] (Ú. v. EÚ L 124, 2003, s. 36). Toto vyhlásenie jej umožnilo dosiahnuť zníženie poplatku pri všetkých žiadostiach o registráciu, ako je stanovené v článku 6 ods. 4 nariadenia č. 1907/2006. V súlade s článkom 74 ods. 1 toho istého nariadenia bol uvedený poplatok vymedzený v nariadení Komisie (ES) č. 340/2008 zo 16. apríla 2008 o poplatkoch Európskej chemickej agentúre podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1907/2006 (Ú. v. EÚ L 107, 2008, s. 6). V prílohe I nariadenia č. 340/2008 je najmä uvedená výška poplatkov za podanie žiadosti o registráciu podľa článku 6 nariadenia č. 1907/2006, ako aj zníženie priznané v prospech mikropodnikov a malých a stredných podnikov (ďalej len „MSP“). Európska chemická agentúra (ECHA) okrem toho podľa článku 13 ods. 4 nariadenia č. 340/2008 vyberá plný poplatok alebo platbu v plnej výške a ďalej administratívny poplatok, ak nemôže fyzická alebo právnická osoba, ktorá tvrdí, že má nárok na zníženie alebo odpustenie poplatku, svoj nárok na takéto zníženie alebo odpustenie preukázať. V tejto súvislosti prijala správna rada ECHA 12. novembra 2010 rozhodnutie MB/D/29/2010 o klasifikácii služieb, za ktoré sa vyberajú poplatky (ďalej len „rozhodnutie MB/D/29/2010“). V článku 2 a tabuľke 1 prílohy k tomuto rozhodnutiu v znení rozhodnutia správnej rady ECHA MB/21/2012/D z 12. februára 2013 sa uvádza, že administratívny poplatok podľa článku 13 ods. 4 nariadenia č. 340/2008 je 19900 eur pre veľký podnik, 13900 eur pre stredný podnik a 7960 eur pre malý podnik.

               3

               ECHA vystavila 9. a 29. septembra 2010 dve faktúry (č. 10007578 a 10004921), pričom každá z nich bola na sumu 9300 eur. Táto suma podľa prílohy I nariadenia č. 340/2008 v znení uplatniteľnom v čase, keď vznikli skutkové okolnosti, zodpovedala poplatku pre malý podnik v prípade spoločnej žiadosti o registráciu látky v množstve prevyšujúcom 1000 ton.

               4

               Dňa 11. februára 2013 vyzvala ECHA žalobkyňu, aby predložila niektoré dokumenty na účely preskúmania vyhlásenia, v ktorom uviedla, že je malý podnik.

               5

               Po výmene dokumentov a e‑mailov prijala ECHA 28. mája 2014 rozhodnutie SME(2013) 4672 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“). V tomto rozhodnutí ECHA dospela k záveru, že žalobkyňa by sa mala považovať za veľký podnik a bude musieť uhradiť príslušný poplatok. Za týchto okolností informovala ECHA žalobkyňu, že jej zašle faktúry na zaplatenie rozdielu medzi poplatkami, ktoré boli zaplatené pôvodne, a poplatkami v konečnej výške, a ďalej faktúru na sumu 19900 eur na zaplatenie administratívneho poplatku.

               6

               Dňa 4. augusta 2014 podala žalobkyňa na základe článkov 91 a 92 nariadenia č. 1907/2006 proti napadnutému rozhodnutiu odvolanie na odvolaciu radu ECHA.

               7

               Dňa 8. decembra 2014 odvolacia rada ECHA rozhodla prerušiť konanie až do rozhodnutia Všeobecného súdu v prejednávanej veci.

         Konanie a návrhy účastníkov konania

               8

               Žalobkyňa návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 6. augusta 2014 podala žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie. Táto žaloba je súčasťou súboru navzájom súvisiacich vecí.

               9

               V prvej z týchto súvisiacich vecí sa rozhodlo zrušujúcim rozsudkom z 2. októbra 2014, Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849).

               10

               Dňa 8. januára 2015 v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania podľa článku 64 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu z 2. mája 1991 boli účastníci konania vyzvaní, aby predložili pripomienky týkajúce sa prípadnej relevantnosti rozsudku z 2. októbra 2014, Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849), na tento spor a aby odpovedali na jednu otázku. Účastníci konania tejto výzve v stanovenej lehote vyhoveli.

               11

               Dňa 16. októbra 2015 na návrh sudcu spravodajcu Všeobecný súd (šiesta komora) rozhodol o otvorení ústnej časti konania a v rámci opatrení na zabezpečenie priebehu konania upravených v článku 89 rokovacieho poriadku vyzval účastníkov, aby odpovedali na jednu otázku a predložili niektoré dokumenty. Účastníci konania týmto výzvam v stanovenej lehote vyhoveli.

               12

               Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na ústne otázky, ktoré im Všeobecný súd položil, boli vypočuté na pojednávaní 16. decembra 2015.

               13

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd napadnuté rozhodnutie zrušil a vyhlásil ho za neplatné, a teda aby uvedené rozhodnutie zbavil akýchkoľvek účinkov, a to vrátane zrušenia faktúr vystavených na účely vybratia vyšších poplatkov uložených údajne zo sankčných dôvodov.

               14

               Na pojednávaní žalobkyňa vzala späť ten bod žalobných návrhov, ktorým sa domáhala zrušenia faktúr vydaných na účely vykonania napadnutého rozhodnutia, čo bolo zaznamenané v spise.

               15

               ECHA navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        —

                        zamietol žalobu,

                        —

                        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

         Právny stav

         O právomoci Všeobecného súdu

               16

               ECHA zdôrazňuje, že odvolacia rada nemá právomoc rozhodovať o tomto spore, hoci jej bol predložený, keďže napadnuté rozhodnutie nie je rozhodnutím, proti ktorému by na odvolaciu radu bolo možné podať odvolanie.

               17

               Žalobkyňa uvádza, že táto žaloba neznamená, že by brala späť odvolanie, ktoré podala na odvolaciu radu ECHA. Žalobkyňa na pojednávaní takisto spresnila, že sa domnieva, že Všeobecný súd má právomoc rozhodnúť v tomto spore.

               18

               Treba pripomenúť, že článok 94 ods. 1 nariadenia č. 1907/2006 stanovuje, že „v súlade s článkom [263 ZFEÚ] možno na [Všeobecnom súde] alebo na Súdnom dvore podať žalobu voči rozhodnutiu prijatému odvolacou radou alebo voči rozhodnutiu prijatému [ECHA] v prípadoch, keď nie je možné odvolať sa na odvolaciu radu“.

               19

               V tejto súvislosti článok 91 ods. 1 nariadenia č. 1907/2006 stanovuje, že „odvolať sa možno proti rozhodnutiam [ECHA] prijatým podľa článku 9, článku 20, článku 27 ods. 6, článku 30 ods. 2 a 3 a článku 51 [nariadenia č. 1907/2006]“ na odvolaciu radu.

               20

               Napadnuté rozhodnutie však nebolo prijaté podľa ustanovení vymenovaných v článku 91 ods. 1 nariadenia č. 1907/2006, ale podľa článku 13 ods. 4 nariadenia č. 340/2008 a článkov 2 a 4 rozhodnutia MB/D/29/2010. Je tiež potrebné zdôrazniť, že ani nariadenie č. 340/2008, ani rozhodnutie MB/D/29/2010 neboli prijaté podľa ustanovení vymenovaných v článku 91 ods. 1 nariadenia č. 1907/2006.

               21

               Okrem toho je potrebné uviesť, že ustanovenia článkov 9, 27, 30 a 51 nariadenia č. 1907/2006, vymenované v článku 91 ods. 1 tohto istého nariadenia, sa týkajú rozhodnutí, ktoré nesúvisia s poplatkom, ktorý musia zaplatiť registrujúce podniky.

               22

               Pokiaľ ide o článok 20 nariadenia č. 1907/2006, ten sa týka „povinností [ECHA]“. Tento článok v odseku 5 stanovuje, že „proti rozhodnutiam [ECHA] podľa odseku 2 tohto článku sa možno odvolať v súlade s článkami 91, 92 a 93“ nariadenia č. 1907/2006. Odsek 2 toho istého článku sa týka kontroly vykonávanej zo strany ECHA, pokiaľ ide o „úplnosť“ každej žiadosti o registráciu, a to vrátane zaplatenia registračného poplatku. Treba však uviesť, že táto kontrola „nezahŕňa posúdenie kvality alebo primeranosti predložených údajov alebo zdôvodnení“. Článok 20 ods. 2 tretí a štvrtý pododsek nariadenia č. 1907/2006 navyše stanovuje, že pokiaľ je žiadosť o registráciu „neúplná“ a žiadateľ „nedoplní svoju žiadosť o registráciu v stanovenej lehote“, ECHA „žiadosť o registráciu zamietne“. Napadnuté rozhodnutie v prejednávanej veci však nie je založené na článku 20 ods. 2 nariadenia č. 1907/2006, ani ním nedošlo k zamietnutiu registrácie dotknutých látok.

               23

               Vzhľadom na všetky tieto skutočnosti sa teda treba domnievať, že Všeobecný súd má právomoc o tejto žalobe rozhodnúť, a to bez ohľadu na odvolanie proti napadnutému rozhodnutiu podané žalobkyňou takisto na odvolaciu radu ECHA (pozri v tomto zmysle uznesenie zo 16. septembra 2015, Calestep/ECHA, T‑89/13, EU:T:2015:711, body 16 až 22).

         O prípustnosti niektorých žalobných dôvodov, uplatnených v priebehu konania

               24

               V rámci odpovede na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania z 8. januára 2015 (pozri bod 10 vyššie) žalobkyňa uviedla, že podľa toho, ako Všeobecný súd rozhodol v rozsudku z 2. októbra 2014, Spraylat/ECHA (T‑177/12, EU:T:2014:849), treba rozhodnutie MB/D/29/2010 vyhlásiť za neplatné z dôvodu porušenia zásady proporcionality.

               25

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa článku 48 ods. 2 rokovacieho poriadku z 2. mája 1991 je prípustné v priebehu konania uvádzať nové dôvody len vtedy, ak sa zakladajú na právnych a skutkových okolnostiach, ktoré vyšli najavo v priebehu konania. Žalobný dôvod, ktorý je rozšírením dôvodu skôr uvedeného priamo alebo implicitne v žalobe a je s ním tesne spojený, musí byť prehlásený za prípustný (pozri rozsudok z 5. októbra 2011, Romana Tabacchi/Komisia, T‑11/06, EU:T:2011:560, bod 124 a citovanú judikatúru).

               26

               V prejednávanom prípade je však dôvod predkladaný žalobkyňou nový a neopiera sa o právne alebo skutkové okolnosti, ktoré by vyšli najavo v priebehu konania. Tento nový dôvod okrem toho nepredstavuje rozšírenie už skôr uvedeného dôvodu.

               27

               Preto je dôvodné dospieť k záveru, že žalobný dôvod uplatnený žalobkyňou v odpovedi na opatrenia na zabezpečenie priebehu konania z 8. januára 2015 (bod 10 vyššie), ktorým sa domáha vyhlásenia neplatnosti rozhodnutia MB/D/29/2010 z dôvodu porušenia zásady proporcionality, je neprípustný.

         O veci samej

               28

               Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza dva žalobné dôvody. Prvý žalobný dôvod je založený na nedostatočnom odôvodnení napadnutého rozhodnutia. Druhý žalobný dôvod je založený v podstate na nesprávnom posúdení skutkových okolností prípadu.

               29

               V rámci prvého žalobného dôvodu žalobkyňa uvádza, že napadnuté rozhodnutie nespresňuje dôvody, pre ktoré musí byť kvalifikovaná ako veľký podnik. Jediný odkaz na veľkosť žalobkyne sa nachádza v dokumente nazvanom „SME calculation report“ pripojenom k listu ECHA z 19. novembra 2013. Z tohto dokumentu vyplýva, že na účely stanovenia veľkosti žalobkyne vzala ECHA do úvahy nielen jej obrat, ale tiež obrat spoločností Marchi Industriale SpA, Esseco Group Srl (pomerne k podielu spoločnosti Marchi Industriale na základnom imaní spoločnosti Essemar SpA) a Marfin Srl. Tento výpočet, ako vyplýva z argumentov uplatňovaných žalobkyňou, nemá žiadne opodstatnenie. Žalobkyňa zdôrazňuje najmä to, že ECHA nevzala do úvahy spresnenia uvedené v e‑maile z 26. februára 2013. Dôvody, prečo nie je možné vziať do úvahy údaje podniku Esseco Group, uviedla žalobkyňa rovnako aj v liste zo 16. decembra 2013. List ECHA z 28. mája 2014 iba pripomína parametre a kritériá umožňujúce kvalifikovať určitý podnik ako MSP. Žalobkyňa nevie pochopiť, aké úvahy viedli ECHA k prijatiu napadnutého rozhodnutia. O to menej umožňujú odôvodnenie ECHA pochopiť dokumenty pripojené k napadnutému rozhodnutiu.

               30

               ECHA zdôrazňuje, že žalobkyňa v rámci prvého žalobného dôvodu opomenula uviesť, že napadnuté rozhodnutie v prílohe obsahuje dokument nazvaný „SME calculation report“. Napadnuté rozhodnutie výslovne odkazuje na tento dokument aj na ďalšie prílohy. Okrem toho v e‑maile zaslanom ECHA 26. februára 2013 žalobkyňa iba odkázala na niektoré dokumenty. Je zjavné, že ECHA v napadnutom rozhodnutí výslovne odkázala na dokumenty, ktoré žalobkyňa odovzdala 26. februára 2013. Zjavné je aj to, že žalobkyňa mohla dôvody, z ktorých vychádzala ECHA, keď vzala do úvahy údaje o spoločnostiach Marchi Industriale a Esseco Group, pochopiť zo znenia napadnutého rozhodnutia a jeho príloh. ECHA dodáva, že podľa judikatúry sa stručné odôvodnenie považuje za zodpovedajúce pod podmienkou, že orgán, ktorý dotknuté rozhodnutie prijíma, pripojí do jeho prílohy dokumenty, ktoré sú schopné vyjasniť argumentáciu, z ktorej tento orgán vychádza, alebo pod podmienkou, že sa odkazuje na dokument, ktorý má adresát uvedeného rozhodnutia už u seba. V prejednávanom prípade obsahuje napadnuté rozhodnutie dostatočné informácie, ktoré umožňujú žalobkyni pochopiť, na akom základe bolo prijaté. ECHA má na mysli najmä výslovné odkazy na príslušné ustanovenia právnej úpravy a dokumenty, ktoré boli vzaté do úvahy, obsiahnuté v napadnutom rozhodnutí. Pokiaľ ide o list zo 16. decembra 2013, ktorý žalobkyňa spomína, ECHA spresňuje, že aj keď bol tento list omylom zaslaný odvolacej rade, na pripomienky, ktoré boli v uvedenom liste obsiahnuté, odpovedala.

               31

               Treba pripomenúť, že odôvodnenie vyžadované článkom 296 ZFEÚ musí byť prispôsobené povahe dotknutého aktu a musí z neho jasne a jednoznačne vyplývať odôvodnenie inštitúcie, ktorá akt vydala, tak aby sa dotknuté osoby mohli zoznámiť s dôvodmi, ktoré viedli k prijatiu opatrenia, a príslušný súd mohol vykonať preskúmanie. Najmä pokiaľ ide o odôvodnenie individuálnych rozhodnutí, je cieľom povinnosti uviesť odôvodnenie takých rozhodnutí, okrem umožnenia súdneho preskúmania, poskytnúť dotknutej osobe dostatočné údaje na zistenie, či nie je rozhodnutie postihnuté prípadnou vadou umožňujúcou spochybnenie jeho platnosti. Okrem toho musí byť požiadavka odôvodnenia posudzovaná v závislosti od okolností prejednávaného prípadu, najmä v závislosti od obsahu dotknutého aktu, povahy uvádzaných dôvodov a záujmu, ktorý môžu mať osoby, ktorým je akt určený, alebo iné osoby, ktorých sa akt priamo a osobne týka, na získaní týchto vysvetlení. Nevyžaduje sa, aby odôvodnenie spresňovalo všetky relevantné skutkové a právne okolnosti, keďže otázka, či odôvodnenie aktu spĺňa požiadavky článku 296 ZFEÚ, musí byť posudzovaná nielen vzhľadom na jeho znenie, ale takisto vzhľadom na jeho kontext, ako aj vzhľadom na súhrn právnych pravidiel upravujúcich predmetnú oblasť (pozri rozsudok z 19. marca 2015, Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, body 93 a 94 a citovanú judikatúru).

               32

               Okrem toho treba uviesť, že tak nariadenie č. 1907/2006 v článku 3, ako nariadenie č 340/2008 v odôvodnení 9 a článku 2 odkazujú na účely definície MSP na odporúčanie 2003/361.

               33

               Odporúčanie 2003/361 obsahuje prílohu, ktorej kapitola I sa týka „vymedzenia mikropodnikov, malých a stredných podnikov prijatého Komisiou“ [neoficiálny preklad]. Článok 2 tejto kapitoly sa nazýva „Počet zamestnancov a finančné stropy určujúce kategórie podnikov“ [neoficiálny preklad].

               34

               V prípade nezávislého podniku, t. j. podniku, ktorý nie je označený za „partnerský podnik“ alebo „prepojený podnik“ v zmysle článku 3 ods. 2 a 3 prílohy odporúčania 2003/361, sa údaje vrátane počtu zamestnancov v súlade s článkom 6 ods. 1 uvedenej prílohy zostavujú výlučne na základe účtov tohto podniku.

               35

               V prípade podniku, ktorý má partnerské alebo prepojené podniky, sa údaje vrátane údajov o počtoch zamestnancov zostavujú na základe účtov a ďalších údajov podniku alebo na základe konsolidovanej účtovnej závierky podniku, ak sa zostavuje, alebo konsolidovanej účtovnej závierky, do ktorej je podnik zahrnutý v rámci konsolidácie, a to v súlade s článkom 6 ods. 2 prvým pododsekom prílohy odporúčania 2003/361. Na základe článku 6 ods. 2 druhého a tretieho pododseku prílohy odporúčania 2003/361 treba k týmto údajom, proporcionálne k percentuálnemu podielu na základnom imaní alebo na hlasovacích právach podľa toho, ktorá z hodnôt je vyššia, pripočítať údaje o partnerských podnikoch daného podniku (ktoré na neho bezprostredne nadväzujú) a súčasne 100 % údajov o podnikoch, ktoré sú s daným podnikom priamo alebo nepriamo prepojené, ak tieto hodnoty už nie sú zahrnuté do konsolidovanej účtovnej závierky.

               36

               Na účely uplatnenia článku 6 ods. 2 prílohy odporúčania 2003/361 sa údaje o partnerských podnikoch daného podniku získavajú z účtovných záznamov týchto partnerských podnikov a z ostatných ich údajov, prípadne konsolidovaných, ak existujú, ku ktorým sa pripočíta 100 % údajov o podnikoch, ktoré sú s týmito partnerskými podnikmi prepojené, iba žeby ich účtovné údaje už boli zahrnuté do konsolidovanej účtovnej závierky, a to na základe článku 6 ods. 3 prvého pododseku prílohy odporúčania 2003/361. Pokiaľ ide o údaje o podnikoch, ktoré sú s daným podnikom prepojené, tie vyplývajú z ich účtovných záznamov a ostatných ich údajov, prípadne konsolidovaných, ak existujú. S týmito údajmi sú pomerným spôsobom agregované údaje o všetkých prípadných partnerských podnikoch týchto prepojených podnikov, ktoré na ne bezprostredne nadväzujú, iba žeby ich účtovné údaje už boli zahrnuté do konsolidovanej účtovnej závierky v podiele zodpovedajúcom aspoň percentuálnemu podielu na základnom imaní alebo na hlasovacích právach podľa toho, ktorá z percentuálnych hodnôt je vyššia, a to na základe článku 6 ods. 3 druhého pododseku prílohy odporúčania 2003/361.

               37

               V prejednávanom prípade vychádzala ECHA v napadnutom rozhodnutí z toho, že počet zamestnancov žalobkyne presahuje 250 osôb, jej ročný obrat presahuje 50 miliónov eur a bilančná suma jej ročnej účtovnej závierky presahuje 43 miliónov eur. Na tomto základe dospela ECHA k záveru, že žalobkyňu nie je možné kvalifikovať ako malý podnik.

               38

               Výpočet ECHA bol podrobne rozpracovaný v správe pripojenej k napadnutému rozhodnutiu. V tejto správe ECHA prebrala údaje o podnikoch kvalifikovaných ako „prepojené“ (Marchi Industriale) a „partnerské“ (Marfin a Esseco Group) a následne ich ako celok alebo sčasti agregovala s údajmi o žalobkyni. Pokiaľ ide o podniky kvalifikované ako „partnerské“, ECHA vzala do úvahy najmä 49,9995 % údajov o podniku Esseco Group. Zohľadnenie údajov Esseco Group bolo žalobkyňou spochybnené v liste zo 16. decembra 2013, adresovanom omylom odvolacej rade, a podľa vyhlásenia ECHA bol vzatý do úvahy v rámci správneho konania.

               39

               Na úvod treba pripomenúť väzby, ktoré mala žalobkyňa v okamihu rozhodujúcich skutočností s ďalšími podnikmi. V prvom rade bola žalobkyňa prepojená so spoločnosťou Marchi Industriale, lebo táto posledná uvedená spoločnosť bola majiteľom väčšiny akcií tvoriacich jej základné imanie. Ďalej Marchi Industriale bola partnerom spoločnosti Marfin (ktorá mala akcie zodpovedajúce medzi 25 % a 50 % základného imania Marchi Industriale) a spoločnosti Essemar (v ktorej Marchi Industriale mala akcie zodpovedajúce medzi 25 % a 50 % základného imania). Essemar bola nakoniec podľa ECHA prepojená s podnikom Esseco Group, keďže posledný uvedený podnik formálne mal akcie zodpovedajúce väčšine jej základného imania, a teda aj hlasovacích práv akcionárov spoločnosti Essemar, čo žalobkyňa na pojednávaní uznala.

               40

               Pokiaľ ide po prvé o zohľadnenie údajov o spoločnostiach Marchi Industriale a Marfin, správa pripojená k napadnutému rozhodnutiu umožnila žalobkyni zoznámiť sa s odôvodnením uvedeného rozhodnutia, a to najmä vzhľadom na príslušné ustanovenia odporúčania 2003/361. Z týchto ustanovení a z okolností prejednávaného prípadu jasne vyplýva najmä to, že ECHA vzala do úvahy všetky údaje o spoločnosti Marchi Industriale v rozsahu, v akom je táto spoločnosť (podľa článku 6 ods. 2 tretieho pododseku prílohy odporúčania 2003/361) prepojená s žalobkyňou, a pro rata údaje o spoločnosti Marfin v rozsahu, v akom je tento podnik partnerským podnikom podniku prepojeného s žalobkyňou (Marchi Industriale) (podľa článku 6 ods. 3 druhého pododseku prílohy odporúčania 2003/361). Žalobkyňa nakoniec ani zohľadnenie údajov o týchto podnikoch v rámci tejto žaloby osobitne nespochybňuje.

               41

               Po druhé, pokiaľ ide o zohľadnenie údajov o podniku Esseco Group, ktoré žalobkyňa spochybnila v priebehu správneho konania a ktoré je konkrétne predmetom prejednávanej žaloby, treba uviesť, že skutkové okolnosti prejednávaného prípadu nie sú okolnosťami, na ktoré sa vzťahuje príloha odporúčania 2003/361. Pokiaľ príloha odporúčania 2003/361 stanovuje, že sa do úvahy berú údaje o podnikoch, ktoré na daný podnik bezprostredne nenadväzujú, obmedzuje sa len na podniky prepojené s partnerskými podnikmi daného podniku (článok 6 ods. 3 prvý pododsek prílohy odporúčania 2003/361) a partnerské podniky podnikov prepojených s daným podnikom (článok 6 ods. 3 druhý pododsek prílohy odporúčania 2003/361). V prejednávanom prípade bol pritom podnik Esseco Group podnikom prepojeným s partnerským podnikom podniku prepojeného so žalobkyňou.

               42

               Z okolností prejednávaného prípadu okrem toho nevyplýva, že by žalobkyňa bola partnerom podniku Esseco Group, ako to napriek tomu a bez ďalšieho vysvetlenia uviedla ECHA v správe pripojenej k napadnutému rozhodnutiu.

               43

               Nakoniec žalobkyni neboli v správnom konaní poskytnuté žiadne údaje o právnom základe, ktorý by sa v predmetnom prípade vzťahoval na použitie údajov o podniku Esseco Group, ako to na pojednávaní potvrdila ECHA. ECHA spresnila najmä to, že článok 6 ods. 2 tretí pododsek prílohy odporúčania 2003/361, na ktorý sa odvoláva vo svojich písomnostiach, nebol v správnom konaní spomenutý. Okrem toho odkaz na tento právny základ pred Všeobecným súdom, ktorý sa týka podnikov priamo alebo nepriamo prepojených s daným podnikom, je okrem toho v rozpore s kvalifikáciou partnerského podniku, ku ktorému sa priklonila ECHA v správe pripojenej k napadnutému rozhodnutiu.

               44

               Vzhľadom na tieto skutočnosti treba dospieť k záveru, že odôvodnenie napadnutého rozhodnutia žalobkyni neumožňuje zoznámiť sa s dôvodmi, ktoré viedli k prijatiu tohto rozhodnutia, pokiaľ ide o zohľadnenie údajov o podniku Esseco Group, a Všeobecnému súdu ani neumožňuje, aby mohol vykonať preskúmanie.

               45

               Prvému žalobnému dôvodu uplatnenému žalobkyňou na podporu jej žaloby teda treba vyhovieť a v dôsledku toho zrušiť napadnuté rozhodnutie bez toho, aby bolo potrebné skúmať druhý žalobný dôvod.

         O trovách

               46

               Podľa článku 134 ods. 1 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže ECHA nemala vo veci úspech, ale žalobkyňa nenavrhla, aby bola ECHA zaviazaná na náhradu trov konania, treba rozhodnúť tak, že každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
               rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Rozhodnutie Európskej chemickej agentúry (ECHA) SME(2013) 4672 z 28. mája 2014 sa zrušuje.

                           2.

                           Každý účastník konania znáša svoje vlastné trovy konania.

                           Frimodt Nielsen

                           Dehousse

                           Collins

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. septembra 2016.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. novembra 1995. # Atlanta Fruchthandelsgesellschaft mbH a iní proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Predbežné opatrenia. # Vec C-465/93.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 31. januára 2001. # Edouard Bouma proti Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev. # Mimozmluvná zodpovednosť. # Vec T-533/93.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. júna 1988. # Sylvie Lair proti Universität Hannover. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Hannover - Nemecko. # Zákaz diskriminácie. # Vec 39/86.


Rozsudok Súdneho dvora z 1. februára 1977. # Manželia de Norre proti N. V. Brouwerij Concordia. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hof van Beroep Gent - Belgicko. # Vec 47-76.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 10. mája 1994. # Jacobus Stempels proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-512/93.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 11. decembra 2003. # Conserve Italia Soc. coop. rl proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Poľnohospodárstvo - EPUZF - Odôvodnenie. # Vec T-306/00.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 24. januára 1989. # EMI Electrola GmbH proti Patricia Im- und Export a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht Hamburg - Nemecko. # Vec 341/87.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 16. marca 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-439/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. júna 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Sociálne zabezpečenie. # Vec C-307/89.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 23. septembra 2015. # Mechadyne International Ltd proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-588/14.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 18. júna 2009.#Európska komisia v. Amadou Traore.#Vec T-572/08 P.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (odvolacia komora)
      z 18. júna 2009
      Vec T‑572/08 P
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Amadou Traore
      „Odvolanie – Verejná služba – Úradníci – Prijímanie – Oznámenie o voľnom pracovnom mieste – Vymenovanie na pracovné miesto operačného vedúceho delegácie Komisie v Tanzánii – Určenie úrovne pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť – Zásada oddelenia platovej triedy a funkcie“
      Predmet: Odvolanie podané proti rozsudku Súdu pre verejnú službu Európskej únie (druhá komora) z 13. novembra 2008, Traore/Komisia
         (F‑90/07, zatiaľ neuverejnený v Zbierke), a smerujúce k zrušeniu tohto rozsudku

      Rozhodnutie: Rozsudok Súdu pre verejnú službu Európskej únie z 13. novembra 2008, Traore/Komisia (F‑90/07), sa zrušuje v rozsahu, v akom
         ním bolo zrušené rozhodnutie riaditeľa zdrojov Úradu pre spoluprácu EuropeAid Komisie z 12. decembra 2006 o zamietnutí kandidatúry,
         ktorú podal A. Traore na miesto operačného vedúceho delegácie Komisie v Tanzánii, a rozhodnutie o vymenovaní S. na uvedené
         miesto. Žaloba, ktorú podal A. Traore na Súd pre verejnú službu vo veci F‑90/07, sa zamieta. A. Traore a Komisia Európskych
         spoločenstiev znášajú svoje vlastné trovy konania súvisiace tak s prvostupňovým, ako aj odvolacím konaním. Európsky parlament,
         Rada Európskej únie a Dvor audítorov Európskych spoločenstiev, vedľajší účastníci konania na podporu návrhov Komisie, znášajú
         svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Organizácia služieb – Určenie úrovne pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť – Operačný vedúci delegácie Komisie
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 5)
      2.      Úradníci – Organizácia služieb – Určenie úrovne pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť – Povinnosť určiť presnú platovú triedu
            v oznámení o voľnom pracovnom mieste – Neexistencia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 5 ods. 4, článok 7 ods. 1 a článok 29; príloha I)
      1.      Hoci úroveň pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť, treba určiť s prihliadnutím na význam úloh zverených danej funkcii a výlučne
         so zreteľom na záujem služby, uverejnenie oznámenia o voľnom pracovnom mieste týkajúceho sa štyroch rôznych platových tried,
         a to platových tried A* 9 (teraz AD 9) až A* 12 (teraz AD 12), s cieľom obsadiť pracovné miesto operačného vedúceho delegácie
         Komisie, je v súlade s právnou úpravou, keďže na jednej strane uplatniteľný právny rámec neukladá menovaciemu orgánu povinnosť,
         aby pri uverejnení oznámenia o voľnom pracovnom mieste určil v tomto rozpätí presnú platovú triedu miesta, ktoré sa má obsadiť,
         pretože tento orgán je pri výkone svojej voľnej úvahy oprávnený domnievať sa, že záujem služby vyžaduje, aby bola úroveň pracovného
         miesta určená odkazom na škálu platových tried najmä s cieľom zvýšiť počet spôsobilých uchádzačov a na druhej strane odkaz
         na štyri platové triedy v oznámení o voľnom pracovnom mieste nespochybňuje objektívnosť konania.

      (pozri body 38 a 41)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 8. júla 2008, Komisia/Economidis, T‑56/07 P, Zb. VS s. I‑B‑1‑31, II‑B‑1‑213, body 82 až 86
      2.      Hoci článok 29 služobného poriadku upravuje tri možnosti pri obsadzovaní pracovného miesta v inštitúcii, a to preloženie,
         vymenovanie podľa postupu upraveného v článku 45a služobného poriadku alebo povýšenie, neobsahuje žiaden údaj o tom, že by
         sa platová trieda pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť, mala určiť v oznámení o voľnom pracovnom mieste. Z tohto ustanovenia
         preto nemožno vyvodiť, že zakazuje, aby bola v oznámení o voľnom pracovnom mieste úroveň pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť,
         určená odkazom na škálu platových tried.

      Rovnako ani článok 7 ods. 1 služobného poriadku, ktorý ukladá menovaciemu orgánu povinnosť vykonávať vymenovanie „výlučne
         v záujme služby“, neupravuje žiadnu povinnosť menovacieho orgánu určiť v oznámení o voľnom pracovnom mieste presnú platovú
         triedu pracovného miesta, ktoré bude obsadené.

      Služobný poriadok okrem toho nezavádza nemennú zhodu medzi určitou funkciou a určitou platovou triedou. Príloha I služobného
         poriadku, na ktorú odkazuje článok 5 ods. 4 služobného poriadku, totiž pre každý druh pracovného miesta, ktorý je tam príkladmo
         uvedený, upravuje rôzne platové triedy zodpovedajúce danému pracovnému miestu.

      Skutočnosť, že úroveň pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť, treba určiť s prihliadnutím na význam úloh zverených danej funkcii
         a výlučne so zreteľom na záujem služby, tak napriek tomu neznamená, že menovací orgán je povinný určiť presnú platovú triedu
         pracovného miesta, ktoré sa má obsadiť, v oznámení o voľnom pracovnom mieste.

      (pozri body 59 – 62)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, Economidis/Komisia, už citovaný, bod 80


Rozsudok Súdneho dvora z 15. októbra 1986. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 168/85.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 1. apríla 2004. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Luxemburskému veľkovojvodstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-375/03.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 13. decembra 2001. # Kloosterboer Rotterdam BV proti Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko. # Vec C-317/99.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 25. júna 1970. # Raymond Elz proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 58-69.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 30. septembra 1975. # Friedrich Asmussen a iní proti Komisii a Rade Európskych spoločenstiev. # Vec 50-74.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1972. # S.p.A. Marimex proti Amministrazione Finanziaria Italiana. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Trento - Taliansko. # Vec 29-72.


title: Rozsudok Súdneho dvora zo 6. októbra 1982. # Srl CILFIT a Lanificio di Gavardo SpA proti Ministero della sanità. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Corte suprema di Cassazione - Taliansko. # Vec 283/81.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAzo 6. októbra 1982 (*)„Povinnosť podať prejudiciálny návrh“Vo veci 283/81,ktorej
 predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy EHS, ktorým Corte
suprema di cassazione (Taliansko) navrhuje, aby v súvislosti
s konaniami pred vnútroštátnym súdomSrl CILFIT – v likvidácii – a 54 iných, Rím,protiMinistero della Sanità, zastúpené ministrom, Rím,aLanificio di Gavardo Spa, Miláno,protiMinistero della Sanità, zastúpené ministrom, Rím,Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článku 177 treťom odseku Zmluvy EHS,SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda J. Mertens de Wilmars, predsedovia komôr G. Bosco,
A. Touffait a O. Due, sudcovia P. Pescatore,
Mackenzie Stuart, A. O’Keeffe, T. Koopmans, U. Everling,
A. Chloros a F. Grévisse,generálny advokát: F. Capotorti,tajomník: P. Heim,vyhlásil tentoRozsudok1        Corte
 suprema di Cassazione (Taliansko) uznesením z 27. marca 1981
doručeným 31. októbra 1981 položil Súdnemu dvoru podľa článku 177
Zmluvy EHS prejudiciálnu otázku týkajúcu sa výkladu tretieho odseku
článku 177 Zmluvy EHS.2        Táto
 otázka bola položená v súvislosti so sporom medzi spoločnosťami
dovážajúcimi vlnu a talianskym ministerstvom zdravotníctva kvôli
zaplateniu pevného poplatku za právo zdravotnej prehliadky dovážanej
vlny z krajín, ktoré nie sú členmi Spoločenstva. Tieto spoločnosti
sa odvolávali na nariadenie č. 827/68 z 28. júna 1968
o spoločnej organizácii trhu s určitými výrobkami uvedenými
v prílohe II Zmluvy (Ú. v. ES L 151, s. 16; Mim. vyd. 03/001,
s. 140), pričom toto nariadenie v článku 2 ods. 2
zakazuje členským štátom vyberať poplatky, ktoré majú rovnaký účinok ako
 clo, z dovážaných výrobkov „živočíšneho pôvodu“, inde
nevymenovaných, uvedených pod colnou položkou 05.15 Spoločného colného
sadzobníka. Ministerstvo zdravotníctva namietalo proti tejto
argumentácii, že vlna nie je zahrnutá v prílohe II Zmluvy,
a preto nepodlieha spoločnej organizácii poľnohospodárskych trhov.3        Ministerstvo
 zdravotníctva na základe týchto okolností dospelo k záveru, že
odpoveď na otázku týkajúcu sa výkladu aktu prijatého inštitúciami
Spoločenstva je tak samozrejmá, že nie sú pochybnosti o jej
výklade, a teda netreba položiť prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru.
 Zainteresované spoločnosti však tvrdia, že Corte suprema di Cassazione,
 proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, sa podľa článku 177 tretieho odseku nemôže vyhnúť
povinnosti predložiť návrh na rozhodnutie o položenej
otázke výkladu Súdnemu dvoru.4        Na
 základe týchto protichodných názorov sa Corte suprema di Cassazione
obrátil na Súdny dvor s touto prejudiciálnou otázkou:„Ukladá
 tretí odsek článku 177 Zmluvy, v ktorom sa uvádza, že vnútroštátny
 súd, proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok
podľa vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa
v spore pred týmto súdom položí otázka takej povahy, akú majú
otázky vymenované v prvom odseku tohto článku, povinnosť tomuto
súdu podať prejudiciálny návrh, ktorá mu neumožňuje akékoľvek posúdenie
opodstatnenosti položenej otázky alebo podriaďuje túto povinnosť,
a v akom rozsahu, existencii rozumnej pochybnosti
o výklade?“5        Na
 vyriešenie takto postaveného problému je potrebné zobrať do úvahy
systematiku článku 177, ktorý priznáva Súdnemu dvoru právomoc rozhodovať
 okrem iného o výklade Zmluvy a aktov inštitúcií Spoločenstva.6        Podľa
 druhého odseku tohto článku každý súd niektorého z členských
štátov „môže“, ak sa domnieva, že rozhodnutie o určitej otázke
výkladu je potrebné pre vydanie jeho rozsudku, požiadať Súdny dvor, aby
rozhodol o tejto otázke. Podľa tretieho odseku, keď je otázka
výkladu položená vo veci prejednávanej vnútroštátnym súdom, proti
ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, tento súd „je povinný“ obrátiť sa na Súdny dvor.7        Táto
 povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor patrí do rámca spolupráce zriadenej
na zabezpečenie správneho uplatňovania a jednotného výkladu práva
Spoločenstva vo všetkých členských štátoch jednotlivými
vnútroštátnymi súdmi, sudcami poverenými uplatňovaním práva Spoločenstva
 a Súdnym dvorom. Článok 177 tretí odsek smeruje najmä k tomu,
 aby sa v rámci Spoločenstva zabránilo rozdielnej judikatúre
o otázkach práva Spoločenstva. Ak sa položí otázka výkladu podľa
článku 177, treba teda dosah tejto povinnosti posúdiť podľa týchto
cieľov v závislosti od jednotlivých kompetencií vnútroštátnych
súdov a Súdneho dvora.8        V tejto
 súvislosti treba spresniť komunitárny zmysel výrazu „ak sa položí
takáto otázka“ na stanovenie podmienok, kedy vnútroštátny súd, proti
ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor.9        V tomto
 ohľade treba v prvom rade poznamenať, že článok 177 nepredstavuje
ďalší opravný prostriedok pre účastníkov konania pred vnútroštátnym
súdom. Nepostačuje teda tvrdenie niektorého z účastníkov konania,
že zo sporu vyplýva otázka výkladu práva Spoločenstva, na to, aby bol
dotknutý súd povinný usúdiť, že ide o otázku položenú v zmysle
 článku 177. Naproti tomu prináleží vnútroštátnemu súdu obrátiť sa na
Súdny dvor prípadne i bez návrhu.10      V druhom
 rade zo vzťahu medzi druhým a tretím odsekom článku 177 vyplýva,
že súdy, na ktoré sa vzťahuje tretí odsek, majú rovnakú právomoc
posúdenia ako všetky ostatné vnútroštátne súdy vo veci zistenia, či
rozhodnutie o otázke práva Spoločenstva je potrebné na vydanie ich
rozhodnutia. Tieto súdy teda nie sú povinné postúpiť im položenú otázku
výkladu práva Spoločenstva, ak otázka nie je relevantná, to znamená
v prípadoch, keď odpoveď na túto otázku, nech by bola akákoľvek,
nemôže mať nijaký vplyv na vyriešenie sporu.11      Naopak,
 ak skonštatujú, že použitie práva Spoločenstva je potrebné na
vyriešenie sporu, o ktorom konajú, článok 177 im ukladá povinnosť
obrátiť sa na Súdny dvor s každou otázkou výkladu, ktorá sa
vyskytne.12      Corte
 suprema di cassazione sa svojou otázkou pýta, či za určitých okolností
môže povinnosť uvedená v článku 177 treťom odseku podliehať
obmedzeniam.13      V tejto
 súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor rozhodol vo svojom rozsudku
v spojených veciach z 27. marca 1963 (Da Costa, 28 až
30/62, Zb. s. 75), „že hoci článok 177 tretí odsek bezvýhradne
vyžaduje od vnútroštátnych súdov, proti ktorých rozhodnutiam nie je
prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva, predložiť
Súdnemu dvoru akúkoľvek im položenú otázku výkladu, výklad podaný Súdnym
 dvorom podľa článku 177 ich môže tejto povinnosti zbaviť, najmä
v prípade, keď položená otázka je identická s otázkou, ktorá
už bola predmetom rozhodnutia v obdobnej veci“.14      Rovnaký
 účinok môže vo vzťahu k obmedzeniam povinnosti formulovanej
v článku 177 treťom odseku vyplynúť z ustálenej judikatúry
Súdneho dvora, ktorá rieši sporný právny problém, a to bez ohľadu
na povahu konania, ktoré viedlo k tomuto rozhodnutiu, a aj bez
 úplnej zhodnosti sporných otázok.15      Je
 zrejmé, že vo všetkých týchto prípadoch majú vnútroštátne súdy vrátane
súdov upravených v článku 177 treťom odseku úplnú slobodu obrátiť
sa na Súdny dvor, ak usúdia, že je to vhodné.16      Napokon
 správne uplatňovanie práva Spoločenstva sa môže javiť také jednoznačné,
 že nepripúšťa nijaké rozumné pochybnosti o spôsobe riešenia
položenej otázky. Predtým, než vnútroštátny súd rozhodne, že je to tak
aj v prípade položenej otázky, musí sa presvedčiť, že táto
jednoznačnosť sa bude rovnako javiť aj súdom ostatných členských štátov,
 ako aj Súdnemu dvoru. Iba ak sú splnené tieto podmienky, vnútroštátny
súd nemusí položiť otázku Súdnemu dvoru a môže ju sám vyriešiť.17      V každom
 prípade však treba existenciu tejto možnosti posúdiť na základe
charakteristík práva Spoločenstva a osobitných ťažkostí spojených
s jeho výkladom.18      Predovšetkým
 treba vziať do úvahy skutočnosť, že texty práva Spoločenstva sú
vypracované vo viacerých jazykoch a že všetky jazykové znenia sú
záväzné, takže výklad ustanovenia práva Spoločenstva teda vyžaduje
porovnanie rôznych jazykových verzií.19      Ďalej
 treba poznamenať, že aj v prípade jasného súladu jazykových verzií
 právo Spoločenstva používa jemu vlastnú terminológiu. Treba zdôrazniť,
že právne pojmy nemajú nevyhnutne rovnaký obsah v práve
Spoločenstva a v rôznych vnútroštátnych právach.20      Napokon
 každé ustanovenie práva Spoločenstva treba zaradiť do jeho kontextu
a vykladať vo svetle súhrnu ustanovení tohto práva, jeho cieľov
a stavu jeho vývoja k dátumu, keď sa má toto ustanovenie
uplatniť.21      Na
 základe týchto úvah je potrebné odpovedať Corte suprema di cassazione
tak, že článok 177 tretí odsek sa má vykladať v tom zmysle, že súd,
 proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa
v spore pred týmto súdom položí otázka týkajúca sa práva
Spoločenstva, s výnimkou prípadov, keď skonštatuje, že položená
otázka nie je relevantná alebo že Súdny dvor už podal výklad sporného
ustanovenia Spoločenstva, alebo že správne uplatnenie práva Spoločenstva
 je také jednoznačné, že neexistujú o tom nijaké rozumné
pochybnosti, pričom existenciu tejto možnosti treba posúdiť na základe
charakteristík práva Spoločenstva, osobitných ťažkostí spojených
s jeho výkladom a nebezpečenstva rozdielnej judikatúry
v rámci Spoločenstva. O trovách22      Vlády
 Talianskej republiky a Holandského kráľovstva a Komisia
Európskych spoločenstiev nemajú právo na náhradu trov konania, ktoré im
vznikli v súvislosti s pripomienkami, ktoré podali Súdnemu
dvoru.Vzhľadom na to, že konanie pred
Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej
incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.Z týchto
 dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázke položenej rozhodnutím Corte
suprema di cassazione z 27. marca 1981 takto:Článok
 177 tretí odsek Zmluvy EHS sa má vykladať v tom zmysle, že súd,
proti ktorého rozhodnutiu nie je prípustný opravný prostriedok podľa
vnútroštátneho práva, je povinný obrátiť sa na Súdny dvor, ak sa
v spore pred týmto súdom položí otázka týkajúca sa práva
Spoločenstva, s výnimkou prípadov, keď skonštatuje, že položená
otázka nie je relevantná alebo že Súdny dvor už podal výklad sporného
ustanovenia Spoločenstva, alebo že správne uplatnenie práva Spoločenstva
 je také jednoznačné, že neexistujú o tom nijaké rozumné
pochybnosti, pričom existenciu tejto možnosti treba posúdiť na základe
charakteristík práva Spoločenstva, osobitných ťažkostí spojených
s jeho výkladom a nebezpečenstva rozdielnej judikatúry
v rámci Spoločenstva.Mertens de WilmarsBoscoTouffaitDuePescatore      Mackenzie StuartO’KeeffeKoopmansEverling      ChlorosGrévisseRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 6. októbra 1982.Tajomník       PredsedaP. Heim       J. Mertens de Wilmars* Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 17. februára 1998. # Pharos SA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba na nečinnosť - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-105/96.