title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) zo 17. februára 2011. # Formula One Licensing BV proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva F 1-LIVE - Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva, skoršie národné slovné ochranné známky a skoršia medzinárodná slovná ochranná známka F 1 a F 1 Formula 1 - Zamietnutie námietky odvolacím senátom - Relatívne dôvody zamietnutia - Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-10/09.

text:
      Vec T‑10/09
      Formula One Licensing BV
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva F1‑LIVE – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva, skoršie národné slovné ochranné známky a skoršia medzinárodná slovná ochranná
         známka F1 a F1 Formula 1 – Zamietnutie námietky odvolacím senátom – Relatívne dôvody zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia
         (ES) č. 207/2009]“

      Abstrakt rozsudku
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      Pre priemerného spotrebiteľa v Európskej únii neexistuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva v Európskej únii medzi na jednej strane obrazovým označením F1‑LIVE, o ktorého zápis
         ako ochrannej známky Spoločenstva sa žiada pre „časopisy, brožúry, knihy, pričom všetky tieto tovary sa týkajú oblasti Formuly
         1“, „sprístupnenie a šírenie kníh, časopisov a denníkov prostredníctvom počítačových terminálov, pričom všetky tieto služby
         sa týkajú oblasti Formuly 1“, „elektronickú publikáciu kníh, revue a periodík; informácie v oblasti zábavy; organizáciu súťaží
         na Internete; rezervovanie miest na predstavenia; on-line hry, pričom všetky tieto služby sa týkajú oblasti Formuly 1“ patriace
         do tried 16, 38 a 41 v zmysle Niceskej dohody, a na druhej strane slovnými ochrannými známkami F1 skôr zapísanými v Nemecku
         pre služby patriace do triedy 41, v Spojenom kráľovstve pre tovary a služby patriace do tried 16 a 38 a ako medzinárodná ochranná
         známka s účinkami v Dánsku, Nemecku, Španielsku, Francúzsku, Taliansku a Maďarsku pre tovary a služby patriace do tried 16,
         38 a 41, ako aj obrazovou ochrannou známkou Spoločenstva F1 Formula 1 skôr zapísanou pre tovary a služby patriace do rovnakých
         tried.

      Príslušná skupina verejnosti vníma kombináciu písmena „f“ a číslice „1“ ako skratku výrazu formula 1, ktorý všeobecne označuje
         kategóriu pretekárskych áut a v širšom význame preteky takýchto áut. Okrem toho príslušná skupina verejnosti môže vnímať prvok
         „f 1“ v obrazovej ochrannej známke Spoločenstva F1 Formula 1 ako ochrannú známku, ktorú majiteľ skorších ochranných známok
         používa v súvislosti so svojimi komerčnými činnosťami v oblasti pretekov áut formuly 1. Príslušná skupina verejnosti teda
         nevníma prvok „f 1“ v prihlasovanej ochrannej známke ako rozlišovací prvok, ale ako prvok použitý na opisné účely. Preto má
         prvok „f 1“ zobrazený obyčajným typom písma iba nízku rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu k označovaným tovarom a službám a prípadné
         dobré meno obrazovej ochrannej známky Spoločenstva používanej v Únii je v zásade spojené s jej logotypom.

      Pokiaľ ide konkrétnejšie o slovné ochranné známky F1, spotrebitelia si nespoja prvok „f 1“, ktorý obsahuje prihlasovaná ochranná
         známka, s majiteľom skoršej ochrannej známky z dôvodu, že jediné označenie, ktoré si zvykli spájať s uvedeným majiteľom, je
         logotyp ochrannej známky F1 Formula 1, a nie označenie zobrazené obyčajným typom písma, a vzhľadom na to, že spotrebitelia
         budú považovať označenie F1 zobrazené obyčajným typom písma za skratku „formula 1“, teda za opisné označenie.

      Čo sa týka obrazovej ochrannej známky F1 Formula 1, vzhľadom na absenciu vizuálnej podobnosti a skutočnosť, že podobnosť z fonetického
         a koncepčného hľadiska je iba obmedzená, príslušná skupina verejnosti si nebude zamieňať prihlasovanú ochrannú známku s touto
         obrazovou ochrannou známkou. V tejto súvislosti druhový význam, ktorý označeniu F1 prideľuje verejnosť, zaručuje, že verejnosť
         pochopí, že prihlasovaná ochranná známka sa týka formuly 1, ale z dôvodu úplne odlišnej štruktúry si nevytvorí súvislosť s činnosťami
         žalobcu.

      (pozri body 27, 38, 49, 50, 57, 61)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      zo 17. februára 2011 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva F1‑LIVE – Skoršia obrazová ochranná známka Spoločenstva, skoršie národné slovné ochranné známky a skoršia medzinárodná slovná ochranná
         známka F1 a F1 Formula 1 – Zamietnutie námietky odvolacím senátom – Relatívne dôvody zamietnutia – Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia
         (ES) č. 207/2009]“

      Vo veci T‑10/09,
      Formula One Licensing BV, so sídlom v Rotterdame (Holandsko), v zastúpení: B. Klingberg a K. Sandberg, advokáti,

      žalobca,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard‑Monguiral, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      vedľajší účastník konania na Všeobecnom súde, ktorému bolo povolené vstúpiť do konania namiesto Racing‑Live SAS, a ďalší účastník
         konania pred odvolacím senátom ÚHVT:

      Global Sports Media Ltd, so sídlom v Hamiltone (Bermudy), v zastúpení: pôvodne T. de Haan a J.‑J. Evrard, neskôr T. de Haan, advokáti,

      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT zo 16. októbra 2008 (vec R 7/2008‑1) týkajúcemu
         sa námietkového konania medzi Racing‑Live SAS a Formula One Licensing BV,

      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v zložení: predsedníčka komory M. E. Martins Ribeiro, sudcovia S. Papasavvas a N. Wahl (spravodajca),
      tajomník: K. Pocheć, referentka,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. januára 2009,
      so zreteľom na vyjadrenie ÚHVT k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 30. marca 2009,
      so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 10. apríla 2009,
      po pojednávaní z 10. júna 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Dňa 13. apríla 2004 Racing‑Live SAS podal prihlášku ochrannej známky Spoločenstva na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu
         (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES
         L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára
         2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

      2        Prihlasovanou ochrannou známkou je nasledujúce obrazové označenie:

      3        Tovary a služby uvedené v prihláške patria do tried 16, 38 a 41 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov
         a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a pre každú z tried zodpovedajú tomuto opisu:

      –        trieda 16: „časopisy, brožúry, knihy, pričom všetky tieto tovary sa týkajú oblasti Formuly 1“,
      –        trieda 38: „sprístupnenie a šírenie kníh, časopisov a denníkov prostredníctvom počítačových terminálov, pričom všetky tieto
         služby sa týkajú oblasti Formuly 1“,

      –        trieda 41: „elektronická publikácia kníh, revue a periodík; informácie v oblasti zábavy; organizácia súťaží na Internete;
         rezervovanie miest na predstavenia; on‑line hry, pričom všetky tieto služby sa týkajú oblasti Formuly 1“.

      4        Uvedená prihláška bola zverejnená 31. januára 2005 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 5/2005.

      5        Dňa 2. mája 2005 žalobca Formula One Licensing BV podal námietku podľa článku 42 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 41 nariadenia
         č. 207/2009) proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky, uplatňujúc pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b)
         a článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 5 nariadenia č. 207/2009].

      6        Námietka sa týkala týchto skorších zápisov:

      –        troch zápisov slovného označenia F1: toto označenie bolo predmetom medzinárodného zápisu č. 732134 z 20. decembra 1999, s účinkami
         v Dánsku, Nemecku, Španielsku, Francúzsku, Taliansku a v Maďarsku, pre tovary a služby patriace do tried 16, 38 a 41, ktoré
         zahŕňajú najmä tovary a služby označené prihlasovanou ochrannou známkou, nemeckého zápisu č. 30007412 z 10. mája 2000 pre
         služby patriace do triedy 41 a zodpovedajúce tomuto opisu: „organizácia športových podujatí“ a zápisu v Spojenom kráľovstve
         č. 2277746D z 13. augusta 2001 pre tovary a služby patriace do tried 16 („papier, pohľadnice, kartón, tlačiarenské súpravy,
         farby a rysovacie potreby; katalógy“) a 38 („telekomunikačné služby; elektronický prenos dát, obrazu a zvuku prostredníctvom
         terminálov a informačných sietí“),

      –        zápisu obrazovej ochrannej známky Spoločenstva č. 631531, zapísanej 19. mája 2003 pre tovary a služby patriace do tried 16,
         38 a 41 týkajúcich sa najmä tovarov a služieb označených prihlasovanou ochrannou známkou zobrazenou nižšie:

      7        Námietka sa týkala všetkých tovarov a služieb, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky, a smerovala proti všetkým tovarom
         a službám označeným prihlasovanou ochrannou známkou.

      8        Žalobca sa dovolával vysokej rozlišovacej spôsobilosti všetkých ochranných známok, ktorých bol majiteľom, z dôvodu ich používania
         počas viacerých rokov vo vzťahu k rôznym tovarom a službám.

      9        Rozhodnutím zo 17. októbra 2007 námietkové oddelenie ÚHVT, vychádzajúc výlučne zo skoršieho medzinárodného zápisu č. 732134,
         zamietlo prihlášku ochrannej známky Spoločenstva. Námietkové oddelenie konštatovalo, že existovala podobnosť alebo zhoda medzi
         tovarmi a službami, ktoré označujú kolidujúce ochranné známky, a priemerná miera podobnosti medzi kolidujúcimi označeniami,
         a preto existovala pravdepodobnosť zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia
         č. 40/94.

      10      Dňa 14. decembra 2007 podal vedľajší účastník konania proti rozhodnutiu námietkového oddelenia odvolanie na ÚHVT v súlade
         s článkami 57 až 62 nariadenia č. 40/94 (teraz články 58 až 64 nariadenia č. 207/2009).

      11      Rozhodnutím zo 16. októbra 2008 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát zrušil rozhodnutie námietkového oddelenia.
         Rozhodol, že ak by aj existovala zhoda alebo podobnosť medzi predmetnými tovarmi a službami, neexistuje pravdepodobnosť zámeny
         v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 medzi prihlasovanou ochrannou známkou a ochrannými známkami, ktorých
         majiteľom je žalobca, keďže kolidujúce označenia majú zjavné odlišnosti. Odvolací senát okrem toho zastával názor, že príslušná
         skupina verejnosti, ktorá sa skladá z obyčajných spotrebiteľov a profesionálnych užívateľov, vníma kombináciu písmena „f“
         a číslice „1“ ako druhové označenie kategórie pretekárskych áut a, v širšom zmysle, pretekov takýchto áut. Odvolací senát
         prijal záver, že dobré meno skorších ochranných známok sa týka iba prvku „f 1“ ochrannej známky zapísanej pod číslom 631531.

      12      Pokiaľ ide o článok 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94, odvolací senát zastával názor, že hoci skoršia obrazová ochranná známka
         mohla vyvolávať obraz špičkovej technológie, exkluzivity a luxusu, jediným sprostredkovateľom tohto obrazu bol prvok „f 1“
         ako logotyp F 1. Málo spotrebiteľov však udelí rozlišovaciu spôsobilosť skratke F 1, pokiaľ k nej nie je pripojený uvedený
         logotyp. V tejto súvislosti odvolací senát konštatoval, že žiadny prvok prihlasovanej ochrannej známky nepripomína tento logotyp
         verejnosti, a že preto prihlasovaná ochranná známka neparazituje na skorších ochranných známkach, nepoškodzuje dobré meno
         uvedených ochranných známok a tiež neumožňuje jej majiteľovi získať neodôvodnený prospech z pozitívneho obrazu, ktorý majú
         tieto ochranné známky.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      13      Žalobca návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. januára 2009 podal túto žalobu, na základe ktorej sa začalo toto
         konanie.

      14      Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania,
      –        zaviazal vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania, ktoré vznikli v rámci konania pred ÚHVT.
      15      ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      16      Faxom z 8. júna 2010 Racing‑Live a Global Sports Media Ltd informovali Všeobecný súd, že Racing‑Live previedol prihlasovanú
         ochrannú známku (F 1‑LIVE) na Global Sports Media Ltd, a navrhli, aby bolo Global Sports Media Ltd, ako novému majiteľovi
         uvedenej ochrannej známky, umožnené vstúpiť do predmetného konania namiesto pôvodného majiteľa. Keďže ÚHVT na pojednávaní
         uviedol, že nemá námietky voči tomuto návrhu na zámenu účastníkov konania, Všeobecný súd povolil navrhovanú zámenu, čo bolo
         zaznamenané do zápisnice z pojednávania.

       Právny stav
       1. O prípustnosti dokumentov predložených po prvýkrát pred Všeobecným súdom
      17      ÚHVT a vedľajší účastník konania na úvod uvádzajú, že prílohy A 6 až A 10 žaloby neboli nikdy predložené v správnom konaní
         pred ÚHVT, takže musia byť vyhlásené za neprípustné.

      18      Podľa ustálenej judikatúry cieľom žaloby o neplatnosť podanej na Všeobecný súd je preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích
         senátov v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 65 nariadenia č. 207/2009), takže úlohou Súdu prvého stupňa nie
         je znovu skúmať skutkové okolnosti vo svetle dokumentov, ktoré mu boli po prvýkrát predložené. Skutočnosti, ktoré sa uvádzajú
         pred Všeobecným súdom bez toho, aby sa predtým uplatňovali pred inštanciami ÚHVT, môžu ovplyvniť zákonnosť takéhoto rozhodnutia
         iba vtedy, ak ich mal ÚHVT vziať do úvahy ex offo [rozsudky Súdu prvého stupňa z 13. júla 2004, Samar/ÚHVT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Zb. s. II‑2939, bod 13, a z 24. novembra
         2005, Sadas/ÚHVT – LTJ Diffusion (ARTHUR A FELICIE), T‑346/04, Zb. s. II‑4891, bod 19].

      19      V prejednávanej veci prílohy A 6 až A 10 zodpovedajú dokladom, ktoré neboli predložené pred ÚHVT, a v dôsledku toho musia
         byť vyhlásené za neprípustné bez toho, aby bolo potrebné skúmať ich dôkaznú silu alebo vo väčšom rozsahu vypočuť účastníkov
         konania (pozri v tomto zmysle rozsudok ARTHUR A FELICIE, už citovaný, bod 19 a tam citovanú judikatúru).

       2. O veci samej
      20      Na podporu svojej žaloby žalobca uvádza dva žalobné dôvody založené na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
         a na porušení článku 8 ods. 5 tohto istého nariadenia.

       O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      21      Žalobca v podstate zastáva názor, že medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršími ochrannými známkami, ktoré majú veľmi
         dobré meno, existuje pravdepodobnosť zámeny.

      22      Na úvod žalobca uvádza, že odvolací senát nezobral do úvahy skutočnosť, že predmetné tovary a služby sú sčasti zhodné a v zostávajúcej
         časti mimoriadne podobné. V nadväznosti na to mal odvolací senát vychádzať z nesprávneho predpokladu, že kombináciu písmena
         „f“ a číslice „1“ zobrazenú obyčajným typom písma nebude verejnosť vnímať ako ochrannú známku z dôvodu jej údajne druhovej
         a opisnej povahy a údajnej absencie rozlišovacej spôsobilosti. Okrem toho vzhľadom na to, že prvok „f 1“ predstavuje dominantný
         prvok napadnutej ochrannej známky, medzi skoršími slovnými ochrannými známkami a prihlasovanou ochrannou známkou existuje
         veľká podobnosť z vizuálneho, fonetického a koncepčného hľadiska, čiže aj pravdepodobnosť zámeny, aj keby skoršie slovné ochranné
         známky mali iba nízku rozlišovaciu spôsobilosť. Nakoniec pravdepodobnosť zámeny existuje tiež medzi prihlasovanou ochrannou
         známkou a obrazovou ochrannou známkou Spoločenstva F 1 Formula 1, ktorá má mimoriadne vysokú rozlišovaciu spôsobilosť.

      23      ÚHVT a vedľajší účastník konania namietajú proti tvrdeniam žalobcu.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      24      Podľa článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 sa na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky nezapíše prihlasovaná
         ochranná známka, ak vzhľadom na jej zhodnosť alebo podobnosť so skoršou ochrannou známkou a vzhľadom na zhodnosť alebo podobnosť
         tovarov alebo služieb, ktoré obidve známky označujú, existuje pravdepodobnosť zámeny vo vnímaní verejnosti na území, na ktorom
         je skoršia ochranná známka chránená.

      25      Podľa ustálenej judikatúry pravdepodobnosť zámeny predstavuje pravdepodobnosť, keď sa verejnosť môže domnievať, že predmetné
         tovary alebo služby pochádzajú od jedného podniku alebo prípadne od podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené. Podľa tej istej
         judikatúry sa má pravdepodobnosť zámeny posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma dotknuté označenia
         a tovary alebo služby, pričom je potrebné prihliadnuť na všetky rozhodujúce okolnosti prejednávanej veci, najmä na vzájomnú
         závislosť medzi podobnosťou označení a podobnosťou označených tovarov alebo služieb [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 9. júla
         2003, Laboratorios RTB/ÚHVT – Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), T‑162/01, Zb. s. II‑2821, body 30 až 33 a tam
         citovanú judikatúru].

      26      Na účely uplatnenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 pravdepodobnosť zámeny predpokladá súčasne zhodnosť alebo
         podobnosť kolidujúcich ochranných známok, ako aj zhodnosť alebo podobnosť tovarov alebo služieb, ktoré označujú. Ide o kumulatívne
         podmienky [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 22 januára 2009, Commercy/ÚHVT – easyGroup IP Licensing (easyHotel), T‑316/07,
         Zb. s. II‑43, bod 42 a tam citovanú judikatúru].

      27      V prejednávanej veci odvolací senát prijal v bode 27 napadnutého rozhodnutia záver, že príslušná skupina verejnosti sa skladá
         z priemerných spotrebiteľov v Európskej únii a že pravdepodobnosť zámeny medzi kolidujúcimi ochrannými známkami musí byť preto
         posudzovaná vo vzťahu k tejto verejnosti. Tento záver, ktorý navyše nebol účastníkmi konania spochybnený, musí byť vzhľadom
         na povahu označovaných tovarov a služieb potvrdený.

      28      V nadväznosti na to, pokiaľ ide o podobnosť predmetných tovarov a služieb, postačuje konštatovať, že odvolací senát v bodoch
         25 a 26 napadnutého rozhodnutia zastával názor, že činnosti vedľajšieho účastníka konania týkajúce sa predaja tlačiarenských
         tovarov a komunikácie prostredníctvom internetu (teda tovary a služby patriace do tried 16 a 38) sú zhodné s činnosťami žalobcu
         a že služby on‑line uverejňovania a on-line zábavy v oblasti formuly 1 (teda služby patriace do triedy 41) a služby ponúkané
         žalobcom sú veľmi podobné.

      29      Z toho vyplýva, že odvolací senát neopomenul posúdiť mieru podobnosti predmetných tovarov a služieb, preto musí byť výhrada,
         ktorú v tejto súvislosti uvádza žalobca, zamietnutá ako nedôvodná.

      30      Nakoniec žalobca namieta voči posúdeniu odvolacieho senátu, podľa ktorého neexistuje výrazná podobnosť medzi predmetnými označeniami
         ani pravdepodobnosť zámeny.

      –       O porovnaní kolidujúcich označení a ich vnímaní príslušnou skupinou verejnosti
      31      Celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny vo vzťahu k vizuálnej, fonetickej alebo koncepčnej podobnosti kolidujúcich označení
         sa má zakladať na celkovom dojme, ktorý tieto označenia vytvárajú, s osobitným zohľadnením ich rozlišovacích a dominantných
         prvkov (pozri rozsudok Súdneho dvora z 12. júna 2007, ÚHVT/Shaker, C‑334/05 P, Zb. s. I‑4529, bod 35 a tam citovanú judikatúru).

      32      Posúdenie podobnosti medzi dvomi ochrannými známkami sa nemôže obmedziť na zohľadnenie len jednej zložky kombinovanej ochrannej
         známky a jej porovnanie s inou ochrannou známkou. Naopak, porovnanie sa musí uskutočniť preskúmaním predmetných ochranných
         známok ako celku, čo nevylučuje, že celkovému dojmu, ktorý kombinovaná ochranná známka zanechá v pamäti príslušnej skupiny
         verejnosti, môže za určitých okolností dominovať jedna alebo viac jej zložiek (pozri rozsudok ÚHVT/Shaker, už citovaný, bod
         41 a tam citovanú judikatúru). Posúdiť podobnosť výlučne na základe dominantného prvku možno len vtedy, ak sú všetky ostatné
         prvky ochrannej známky zanedbateľné (rozsudky Súdneho dvora ÚHVT/Shaker, už citovaný, bod 42, a z 20. septembra 2007, Nestlé/ÚHVT,
         C‑193/06 P, neuverejnený v Zbierke, bod 42). Takým môže byť najmä prípad, ak tento prvok sám osebe môže dominovať dojmu, ktorý
         kombinovaná ochranná známka zanechá v pamäti príslušnej skupiny verejnosti, takže všetky ostatné prvky ochrannej známky sú
         v celkovom dojme, ktorý táto ochranná známka vytvára, zanedbateľné (rozsudok Nestlé/ÚHVT, už citovaný, bod 43).

      33      Napriek tomu okrem bežných prípadov, keď priemerný spotrebiteľ vníma ochrannú známku ako celok, a bez ohľadu na okolnosť,
         že v celkovom dojme môže dominovať jedna alebo viac zložiek kombinovanej ochrannej známky, nie je vôbec vylúčené, že v osobitnom
         prípade si skoršia ochranná známka používaná treťou osobou v zloženom označení obsahujúcom obchodné meno tejto tretej osoby
         zachová samostatné rozlišovacie postavenie bez toho, aby v ňom pritom tvorila dominantný prvok. Za takéhoto predpokladu celkový
         dojem zloženého označenia môže viesť verejnosť k presvedčeniu, že dotknuté tovary alebo služby pochádzajú prinajmenšom od
         podnikov, ktoré sú ekonomicky prepojené, a v takom prípade sa musí existencia pravdepodobnosti zámeny pripustiť (rozsudok
         Súdneho dvora zo 6. októbra 2005, Medion, C‑120/04, Zb. s. I‑8551, body 30 a 31).

      34      V prejednávanej veci treba konštatovať, že prihlasovaná ochranná známka je kombinovaná, keďže sa skladá z dvoch slovných prvkov,
         a to „f 1“ a „live“, oddelených spojovníkom a niekoľkých obrazových prvkov. Oba slovné prvky sú umiestnené v obdĺžníku tmavej
         farby obsahujúcom v jeho strede kruhový útvar zobrazený v odtieňovaní od bielej po čiernu. Prvok „f 1“ je zobrazený bielou
         farbou v ľavej hornej časti obdĺžníka, zatiaľ čo prvok „live“ je znázornený čiernymi písmenami orámovanými bielou farbou v strede
         pravej časti obdĺžníka.

      35      Skoršie ochranné známky, na ktorých je založená námietka, sú obrazová ochranná známka Spoločenstva F 1 Formula 1, národné
         slovné ochranné známky a medzinárodná slovná ochranná známka F 1.

      36      Na účely porovnania kolidujúcich označení žalobca uviedol rôzne tvrdenia, ktorými sa snažil o uznanie toho, že prvok „f 1“
         predstavuje dominantný prvok prihlasovanej ochrannej známky. Pripomína tiež skutočnosť, že skratka F 1 zobrazená obyčajným
         typom písma bola zapísaná vo viacerých krajinách. Okrem toho spochybňuje posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého uvedená
         skratka má iba nízku rozlišovaciu spôsobilosť a príslušná skupina verejnosti nevníma kombináciu písmena „f“ a čísla „1“ ako
         ochrannú známku.

      37      Vzhľadom na vplyv otázky týkajúcej sa dominantného prvku na posúdenie podobnosti kolidujúcich označení je potrebné preskúmať
         tieto tvrdenia pred vykonaním porovnania týchto označení.

      38      Treba konštatovať, že odvolací senát v napadnutom rozhodnutí prijal záver, že po prvé príslušná skupina verejnosti vníma kombináciu
         písmena „f“ a číslice „1“ ako skratku výrazu formula 1, ktorý všeobecne označuje kategóriu pretekárskych áut a v širšom význame
         preteky takýchto áut (bod 33 napadnutého rozhodnutia). Po druhé odvolací senát prijal záver, že príslušná skupina verejnosti
         mohla vnímať prvok „f 1“ ochrannej známky zapísanej pod číslom 631531 ako ochrannú známku, ktorú žalobca používa v súvislosti
         so svojimi komerčnými činnosťami v oblasti pretekov áut formuly 1 (bod 34 napadnutého rozhodnutia). Odvolací senát z toho
         vyvodzoval, že treba rozlišovať medzi prvkom „f 1“ ako jednoduchou kombináciou písmena a číslice a označením F 1 ako logotypom
         (bod 35 napadnutého rozhodnutia).

      39      Tento záver musí byť potvrdený.

      40      Po prvé z dôkazov uvedených v spise vyplýva, že reklama vykonávaná žalobcom počas posledných desiatich rokov sa týkala výlučne
         obrazovej ochrannej známky Spoločenstva č. 631531 a že žalobca pri poskytovaní licencií dával dôraz na logotyp F 1 tým, že
         vydával usmernenia, ako aj koncepčné pokyny s cieľom zabezpečiť nezmenené používanie týchto ochranných známok.

      41      Uplatnenie týchto prísnych pravidiel žalobcovi umožnilo docieliť, že príslušná skupina verejnosti vníma prvok „f 1“ ako reprezentujúci
         logotyp F 1.

      42      Napriek tomu treba konštatovať, že žalobca nestanovil pravidlá, pokiaľ ide o používanie prvku „f 1“ v inom význame než vo
         význame logotypu F 1, ako je to v prípade medzinárodného zápisu č. 732134. Je nesporné, že prvok „f 1“ žalobca alebo majitelia
         licencie používajú v kombinácii s logom F 1 (s výnimkou prípadu, keď logo nemôže byť zobrazené z dôvodu samotnej povahy použitého
         spôsobu komunikácie).

      43      Po druhé z dôkazov predložených žalobcom, najmä z výsledkov prieskumu verejnej mienky uskutočneného v Nemecku, a z vyhlásenia
         svedka vyplýva, že široká verejnosť vie, že „F 1“ je obvyklá skratka výrazu „formula 1“, ktorý označuje kategóriu pretekárskych
         áut a v širšom význame preteky takýchto áut. Navyše výraz „formula 1“ sa druhovo používa na označenie automobilového pretekárskeho
         športu, ktorý si verejnosť nespája konkrétne s pretekmi organizovanými skupinou, ku ktorej patrí žalobca, ale vyššou kategóriou
         akýchkoľvek automobilových pretekov. V skutočnosti neexistuje iné slovo alebo výraz vhodný na označovanie tohto typu športu.

      44      Okrem toho treba poznamenať, že žalobca nespochybňuje záver odvolacieho senátu, podľa ktorého je výraz „formula 1“ obvyklým
         výrazom hovorového jazyka označujúcim pretekárske autá a v širšom význame preteky áut, a že F 1 je dobre známou skratkou tohto
         výrazu. Okrem toho dôkazy predložené žalobcom, najmä doklady pripojené k vyhláseniu svedka citovanému v predchádzajúcom bode,
         tiež preukazujú, že skratka F 1 môže byť používaná v opisnom kontexte. Skratka F 1 je teda tiež druhová ako výraz „formula 1“.

      45      V tomto kontexte treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry vo všeobecnosti verejnosť nebude považovať opisný prvok,
         ktorý je súčasťou kombinovanej ochrannej známky, za rozlišovací a dominujúci prvok v celkovom dojme, ktorý ochranná známka
         vytvára [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 27. novembra 2007, Gateway/ÚHVT – Fujitsu Siemens Computers (ACTIVY Media Gateway),
         T‑434/05, neuverejnený v Zbierke, bod 47 a tam citovanú judikatúru].

      46      Okrem toho samotná skutočnosť, že skoršia slovná ochranná známka bola zapísaná ako národná alebo medzinárodná ochranná známka,
         nevylučuje, aby bola z veľkej miery opisnou, alebo inými slovami, aby mala iba malú vnútornú rozlišovaciu spôsobilosť vo vzťahu
         k označovaným tovarom a službám [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. októbra 2009, Deutsche Rockwool Mineralwoll/ÚHVT
         – Redrock Construction (REDROCK), T‑146/08, neuverejnený v Zbierke, bod 51a tam citovanú judikatúru].

      47      V tomto kontexte treba pripomenúť, že platnosť medzinárodnej alebo národnej ochrannej známky, v prejednávanej veci ochranných
         známok žalobcu, nemôže byť spochybňovaná v rámci konania o zápis ochrannej známky Spoločenstva, ale iba v rámci konania o neplatnosť
         začatého v dotknutom členskom štáte [pozri rozsudok Súdu prvého stupňa z 12. novembra 2008, Shaker/ÚHVT – Limiñana y Botella
         (Limoncello della Costiera Amalfitana shaker), T‑7/04, Zb. s. II‑3085, bod 26 a tam citovanú judikatúru].

      48      Skutočnosťou však je, že ÚHVT bol povinný overiť, ako príslušná skupina verejnosti vníma prvok „f 1“ v prihlasovanej ochrannej
         známke.

      49      Vzhľadom na tieto úvahy a zohľadniac predložené dôkazy treba prijať záver, že príslušná skupina verejnosti nevníma prvok „f 1“
         v prihlasovanej ochrannej známke ako rozlišovací prvok, ale ako prvok použitý na opisné účely.

      50      Odvolací senát preto správne zastával názor, že prvok „f 1“ zobrazený obyčajným typom písma má iba nízku rozlišovaciu spôsobilosť
         vo vzťahu k označovaným tovarom a službám a že prípadné dobré meno obrazovej ochrannej známky Spoločenstva používanej v Únii
         je v zásade spojené s jej logotypom.

      51      Vec, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Medion, už citovaný v bode 33 vyššie, na ktorý žalobca odkazoval na pojednávaní, nie
         je v tomto konaní relevantná. V prejednávanej veci treba konštatovať, že označenie F 1 nemá v prihlasovanej ochrannej známke
         autonómne rozlišovacie postavenie, keďže ako už bolo konštatované vyššie, príslušná skupina verejnosti vníma prvok „f 1“ ako
         opisný prvok uvedenej ochrannej známky.

      52      V dôsledku toho tvrdenie žalobcu, podľa ktorého má prvok „F 1“ mimoriadne vysokú rozlišovaciu spôsobilosť, ako aj tvrdenie,
         podľa ktorého tento prvok zobrazený obyčajným typom písma má rovnako dobré meno ako logotyp, musia byť zamietnuté ako nedôvodné.
         Rovnako v rozpore s tým, čo uvádza žalobca, z predložených dôkazov týkajúcich sa logotypu F 1 nemožno vyvodzovať záver o riadnom
         používaní skorších národných slovných ochranných známok a medzinárodnej slovnej ochrannej známky.

      –       O porovnaní prihlasovanej ochrannej známky so skoršími národnými slovnými ochrannými známkami a medzinárodnou slovnou ochrannou
         známkou F 1

      53      V prejednávanej veci sú skoršie národné ochranné známky a medzinárodná ochranná známka slovnými ochrannými známkami, ktoré
         tvorí prvok „f 1“, zatiaľ čo prihlasovaná ochranná známka je kombinovanou ochrannou známkou (pozri bod 34 vyššie).

      54      V tejto súvislosti treba poznamenať, že predmetné označenia majú určité spoločné črty vzhľadom na prvok „f 1“, ktorý je spoločný
         pre obe označenia. Odlišujú sa však z vizuálneho hľadiska z dôvodu ich dĺžky, prítomnosti slova „live“ a na základe skutočnosti,
         že prihlasovaná ochranná známka obsahuje obrazový prvok.

      55      Z fonetického hľadiska treba konštatovať, že prihlasovaná ochranná známka obsahuje dve slová a skoršie ochranné známky iba
         jedno. Treba uviesť, že pridanie jedného dodatočného slova do prihlasovanej ochrannej známky, ktoré sa vyslovuje, do určitej
         miery vyvažuje spoločný prvok „f 1“. Napriek tomu z dôvodu, že obe kolidujúce označenia obsahujú prvok „f 1“, ktorý sa v prihlasovanej
         ochrannej známke vyslovuje ako prvý, odvolací senát správne prijal záver o existencii určitej miery podobnosti z fonetického
         hľadiska.

      56      Z koncepčného hľadiska treba poznamenať, že skoršia ochranná známka označuje osobitný typ pretekárskych áut, a to autá formuly
         1, pričom môže byť tiež vnímaná ako implicitne odkazujúca na preteky formuly 1. Prihlasovaná ochranná známka nesie rovnaký
         odkaz, ale pridáva slovo „live“, ktoré evokuje spravodajstvo alebo priame vysielanie z podujatia, čo ju robí koncepčne bohatšou,
         než je skoršia ochranná známka. Hoci teda spoločný slovný prvok „f 1“ znamená, že kolidujúce označenia majú určité prvky podobnosti
         z koncepčného hľadiska, miera tejto podobnosti zostáva nízka.

      57      Vzhľadom na to, že spotrebitelia si nespoja prvok „f 1“, ktorý obsahuje prihlasovaná ochranná známka, so žalobcom z dôvodu,
         že jediné označenie, ktoré si zvykli spájať so žalobcom, je logotyp ochrannej známky F 1 Formula 1 a nie označenie zobrazené
         obyčajným typom písma, a vzhľadom na to, že spotrebitelia budú považovať označenie F 1 zobrazené obyčajným typom písma za
         skratku „formula 1“, teda za opisné označenie, treba, rovnako ako to urobil odvolací senát, konštatovať, že medzi kolidujúcimi
         ochrannými známkami neexistuje pravdepodobnosť zámeny.

      58      Prihlasovanú ochrannú známku teda treba porovnať so žalobcovou obrazovou ochrannou známkou Spoločenstva F 1 Formula 1.

      –       O porovnaní medzi prihlasovanou ochrannou známkou a skoršou obrazovou ochrannou známkou Spoločenstva F 1 Formula 1
      59      Ako správne konštatoval odvolací senát, prihlasovaná ochranná známka má oproti skoršej obrazovej ochrannej známke Spoločenstva
         výrazné rozdiely z hľadiska celkovej štruktúry. V prihlasovanej ochrannej známke stoja „f“ a „1“ rovno a oddelene, zatiaľ
         čo v uvedenej skoršej ochrannej známke sú tieto prvky naklonené doprava a sú napísané tak, že priestor medzi nimi vytvára
         tvar číslicového prvku. Tieto dva prvky sú okrem toho zobrazené vo výraznom farebnom kontraste. Pravá strana ochrannej známky
         obsahuje miznúce čiary reprezentujúce pravdepodobne rýchlosť. Preto treba prijať záver, že z vizuálneho hľadiska neexistuje
         medzi predmetnými ochrannými známkami žiadna podobnosť.

      60      Z fonetického a koncepčného hľadiska je výsledok skúmania zhodný s výsledkom skúmania F 1 ako slovného označenia (pozri body
         55 a 56 vyššie), čo predpokladá určitú mieru podobnosti z fonetického a koncepčného hľadiska.

      61      V prejednávanej veci v rámci celkového posúdenia pravdepodobnosti zámeny, charakterizovanej absenciou vizuálnej podobnosti
         a skutočnosťou, že podobnosť z fonetického a koncepčného hľadiska je iba obmedzená, postačuje konštatovať, že odvolací senát
         správne prijal záver, že medzi kolidujúcimi označeniami neexistuje pravdepodobnosť zámeny, pretože príslušná skupina verejnosti
         si nebude zamieňať prihlasovanú ochrannú známku s ochrannou známkou žalobcu. V tejto súvislosti treba poznamenať, že druhový
         význam, ktorý označeniu F 1 prideľuje verejnosť, zaručuje, že verejnosť pochopí, že prihlasovaná ochranná známka sa týka formuly
         1, ale z dôvodu úplne odlišnej štruktúry si nevytvorí súvislosť s činnosťami žalobcu.

      62      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné zamietnuť prvý žalobný dôvod.

       O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94
       Tvrdenia účastníkov konania
      63      Žalobca uvádza, že odvolací senát nesprávne odmietol tvrdenie, podľa ktorého spoločný prvok, a to prvok „f 1“, postačuje na
         vytvorenie súvislosti, v zmysle článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94, medzi kolidujúcimi označeniami vo vnímaní verejnosti.
         V dôsledku toho odvolací senát tiež opomenul skúmať, či prihlasovaná ochranná známka mohla získať neodôvodnený prospech z dobrého
         mena a rozlišovacej spôsobilosti skorších ochranných známok a spôsobiť tak ich majiteľovi ujmu.

      64      ÚHVT a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobcu.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      65      Zo znenia článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94 vyplýva, že jeho uplatňovanie sa viaže na tri podmienky, a to po prvé na zhodnosť
         alebo podobnosť kolidujúcich ochranných známok, po druhé na existenciu dobrého mena skoršej ochrannej známky uvádzanej na
         podporu námietky a po tretie na existenciu nebezpečenstva, že bezdôvodné používanie prihlasovanej ochrannej známky môže neoprávnene
         využívať rozlišovaciu spôsobilosť alebo dobré meno skoršej ochrannej známky alebo jej spôsobiť ujmu. Tieto tri podmienky sú
         kumulatívne a nesplnenie jednej z nich postačuje na to, aby sa toto ustanovenie neuplatňovalo [rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 25. mája 2005, Spa Monopole/ÚHVT – Spa‑Finders Travel Arrangements (SPA‑FINDERS), T‑67/04, Zb. s. II‑1825, bod 30].

      66      Rovnako treba pripomenúť, že z judikatúry vyplýva, že ak dôjde k zásahom uvedeným v článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94, tieto
         zásahy sú dôsledkom určitého stupňa podobnosti medzi kolidujúcimi ochrannými známkami, vzhľadom na ktorý si príslušná skupina
         verejnosti tieto ochranné známky zblíži, čiže vytvorí si medzi nimi určitú súvislosť, ale nezamieňa si ich (pozri analogicky
         rozsudok Súdneho dvora z 27. novembra 2008, Intel Corporation, C‑252/07, Zb. s. I‑8823, bod 30 a tam citovanú judikatúru).

      67      Ako vyplýva z bodu 66 napadnutého rozhodnutia, označením, ktorého používanie a prípadné dobré meno žalobca preukázal, je výlučne
         označenie, ktoré je predmetom zápisu Spoločenstva č. 631531, teda verzia logotypu. Preto prvá otázka, ktorá vzniká, je otázka,
         či predmetné obrazové ochranné známky sú zhodné, alebo podobné. Rozlišovacia spôsobilosť a dobré meno označenia spočívajú
         vo virtuálnej fúzii písmena „f“ a číslice „1“, zobrazených veľmi kontrastnými farbami. Samotná prítomnosť písmena „f“ a číslice
         „1“ v prihlasovanej ochrannej známke, teda prítomnosť, ktorá nemá žiadnu rozlišovaciu spôsobilosť, nemôže postačovať na prijatie
         záveru o súvislosti medzi predmetnými ochrannými známkami. V dôsledku toho, napriek určitej podobnosti z fonetického a koncepčného
         hľadiska, záver odvolacieho senátu, podľa ktorého žiadny prvok prihlasovanej ochrannej známky nepripomína verejnosti logotyp
         F 1, musí byť potvrdený, keďže kolidujúce označenia nemôžu byť považované za podobné.

      68      Keďže jedna z troch kumulatívnych podmienok uvedených v bode 65 vyššie nie je splnená, nie je potrebné vysloviť sa k tomu,
         či je v prejednávanej veci splnená tretia podmienka uplatnenia článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94.

      69      Z toho vyplýva, že druhý žalobný dôvod musí byť tiež zamietnutý.

       O trovách
      70      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť
         trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Vzhľadom na to, že žalobca nemal vo veci úspech, je potrebné zaviazať
         ho na náhradu trov konania v súlade s návrhmi ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Formula One Licensing BV je povinný nahradiť trovy konania.

               Martins Ribeiro

               Papasavvas

               Wahl

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 17. februára 2011.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 15. októbra 1997. # IPK-München GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť - Potvrdzujúci akt - Odôvodnenie. # Vec T-331/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 19. mája 2011.#David Barcenilla Fernández (C-256/10) a Pedro Antonio Macedo Lozano (C-261/10) proti Gerardo García SL.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León - Španielsko.#Smernica 2003/10/ES - Hodnoty vystavenia - Hluk - Chrániče sluchu - Potrebný účinok.#Spojené veci C-256/10 a C-261/10.

text:
      Spojené veci C‑256/10 a C‑261/10
      David Barcenilla Fernández
      a
      Pedro Antonio Macedo Lozano
      proti
      Gerardo García SL
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Tribunal Superior de Justicia de Castilla y León)
      „Smernica 2003/10/ES – Hodnoty vystavenia – Hluk – Chrániče sluchu – Potrebný účinok“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/10 o minimálnych zdravotných a bezpečnostných
            požiadavkách, pokiaľ ide o vystavenie pracovníkov rizikám vyplývajúcim z fyzikálnych faktorov (hluk)
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/10, články 3 a 5 až 7)
      2.        Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 2003/10 o minimálnych zdravotných a bezpečnostných
            požiadavkách, pokiaľ ide o vystavenie pracovníkov rizikám vyplývajúcim z fyzikálnych faktorov (hluk)
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2003/10, článok 5)
      1.        Smernica 2003/10 o minimálnych zdravotných a bezpečnostných požiadavkách, pokiaľ ide o vystavenie pracovníkov rizikám vyplývajúcim
         z fyzikálnych faktorov (hluk), zmenená a doplnená smernicou 2007/30, sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ v podniku,
         kde denná hladina hluku, ktorej sú vystavení pracovníci, meraná bez ohľadu na použitie osobných chráničov sluchu prekračuje
         85 dB(A), si nesplní povinnosti vyplývajúce z tejto smernice len tým, že zamestnancom dá k dispozícii osobné chrániče sluchu,
         ktoré umožňujú znížiť denné vystavenie hluku pod hodnotu 80 dB(A), lebo tento zamestnávateľ má povinnosť vykonať program technických
         alebo organizačných opatrení s cieľom znížiť túto hladinu vystavenia hluku meranú bez ohľadu na účinky osobných chráničov
         sluchu pod 85 dB(A).

      (pozri bod 34, bod 1 výroku)
      2.        Smernica 2003/10 o minimálnych zdravotných a bezpečnostných požiadavkách, pokiaľ ide o vystavenie pracovníkov rizikám vyplývajúcim
         z fyzikálnych faktorov (hluk), zmenená a doplnená smernicou 2007/30, sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje, aby zamestnávateľ
         vyplatil mzdový príplatok zamestnancom, ktorí sú vystavení hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok
         osobných chráničov sluchu len z toho dôvodu, že nezaviedol program technických alebo organizačných opatrení určených na zníženie
         dennej hladiny vystavenia hluku. Vnútroštátne právo však musí upravovať príslušné mechanizmy, ktoré zaistia, že zamestnanec
         vystavený hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok osobných chráničov sluchu bude môcť požadovať,
         aby zamestnávateľ dodržal preventívne povinnosti stanovené v článku 5 ods. 2 tejto smernice.

      (pozri bod 43, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 19. mája 2011 (*)

      „Smernica 2003/10/ES – Hodnoty vystavenia – Hluk – Chrániče sluchu – Potrebný účinok“
      V spojených veciach C‑256/10 a C‑261/10,
      ktorých predmetom sú dva návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Tribunal Superior
         de Justicia de Castilla y León (Španielsko) z 21. apríla 2010 a doručené Súdnemu dvoru 25. mája 2010, ktoré súvisia s konaniami:

      David Barcenilla Fernández (C‑256/10),

      Pedro Antonio Macedo Lozano (C‑261/10)

      proti
      Gerardo García SL,
      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predseda siedmej komory D. Šváby, sudcovia E. Juhász a T. von Danwitz (spravodajca),
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        španielska vláda, v zastúpení: B. Plaza Cruz, splnomocnená zástupkyňa,
      –        belgická vláda, v zastúpení: T. Materne a M. Jacobs, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: M. Russo, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: G. Rozet a G. Valero Jordana, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 3 a článkov 5 až 7 smernice 2003/10/ES Európskeho parlamentu
         a Rady zo 6. februára 2003 o minimálnych zdravotných a bezpečnostných požiadavkách, pokiaľ ide o vystavenie pracovníkov rizikám
         vyplývajúcim z fyzikálnych faktorov (hluk) (sedemnásta samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS)
         (Ú. v. EÚ L 42, s. 38; Mim. vyd. 05/004, s. 300), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/30/ES z 20. júna
         2007 (Ú. v. EÚ L 165, s. 21, ďalej len „smernica 2003/10“).

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci dvoch sporov medzi Davidom Barcenillom Fernándezom (C‑256/10) a Pedrom Macedom Lozanom
         (C‑261/10) na jednej strane a spoločnosťou Gerardo García SL (ďalej len „Gerardo“) na druhej strane z dôvodu povinnosti tejto
         spoločnosti zaplatiť mzdový príplatok na základe ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré stanovuje takýto príplatok za prácu
         vo výnimočne sťažených pracovných podmienkach.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Podľa odôvodnenia č. 10 smernice 2003/10:

      „Hladina vystavenia hluku sa môže účinnejšie znížiť začlenením preventívnych opatrení do projektov pracovných miest a pracovísk
         a voľbou pracovného zariadenia, postupov a metód tak, aby sa uprednostnilo znižovanie rizík pri zdroji. Ustanovenia súvisiace
         s pracovným zariadením a metódami tým prispievajú k ochrane daných pracovníkov. V súlade so všeobecnými zásadami prevencie
         stanovenými v článku 6 ods. 2 smernice Rady 89/391/EHS z 12. júna 1989 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti
         a ochrany zdravia pracovníkov pri práci [Ú. v. ES L 183, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 349] majú opatrenia kolektívnej ochrany
         prednosť pred opatreniami na ochranu jednotlivcov.“

      4        Podľa odôvodnenia č. 12 smernice 2003/10:

      „… Zhodnotené alebo objektívne namerané hodnoty by mali byť rozhodujúce pre začatie krokov očakávaných na dolných a horných
         akčných hodnotách vystavenia. Sú potrebné limitné hodnoty vystavenia, aby sa vyhlo trvalému poškodeniu sluchu pracovníkov,
         hluk zasahujúci ucho by sa mal udržiavať pod limitnými hodnotami vystavenia.“

      5        Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Limitné hodnoty vystavenia a akčné hodnoty vystavenia“, stanovuje:

      „1.      Na účely tejto smernice limitné hodnoty vystavenia a akčné hodnoty vystavenia vo vzťahu k denným hladinám vystavenia hluku
         a vrcholovému akustickému tlaku sú stanovené takto:

      a)      limitné hodnoty vystavenia: LEX,8h= 87 dB(A) a ppeak = 200 Pa;

      b)      horné akčné hodnoty vystavenia: LEX,8h= 85 dB(A) a ppeak = 140 Pa;

      c)      dolné akčné hodnoty vystavenia: LEX,8h= 80 dB(A) a ppeak = 112 Pa.

      2.      Pri uplatňovaní limitných hodnôt vystavenia sa pri určovaní efektívneho vystavenia pracovníka berie do úvahy tlmenie spôsobené
         osobnými chráničmi sluchu, ktoré pracovník používa. Pri akčných hodnotách vystavenia sa neberú do úvahy účinky žiadnych takýchto
         chráničov.

      …“
      6        Článok 5 uvedenej smernice, nazvaný „Ustanovenia zamerané na vyhýbanie sa vystaveniu alebo na jeho zníženie“, stanovuje:

      „1.      Berúc do úvahy technický pokrok a dostupnosť opatrení na reguláciu rizika pri zdroji, riziká vznikajúce z vystavenia hluku
         sa eliminujú alebo znižujú na minimum pri svojom zdroji.

      Zníženie takýchto rizík sa zakladá na všeobecných zásadách prevencie stanovených v článku 6 ods. 2 smernice 89/391/EHS a berúc
         do úvahy najmä:

      a)      iné pracovné metódy, ktoré si vyžadujú menšie vystavenie hluku;
      b)      výber vhodného pracovného zariadenia vydávajúceho najmenší možný hluk vrátane možnosti sprístupniť pre pracovníkov pracovné
         zariadenie podliehajúce ustanoveniam spoločenstva s cieľom alebo účinkom obmedzenia vystavenia hluku;

      c)      dizajn a usporiadanie pracovísk a pracovných miest;
      d)      primerané informácie a odbornú prípravu na vyškolenie pracovníkov o tom, ako majú správne používať zariadenie, aby sa znížilo
         ich vystavenie hluku na minimum;

      e)      zníženie hluku technickými prostriedkami:
      i)      zníženie hluku šíreného vzduchom napríklad protihlukovými clonami, krytmi, zvuk pohlcujúcimi obkladmi;
      ii)      zníženie hluku šíreného pevnými konštrukciami, napr. tlmením alebo izoláciou;
      f)      vhodné programy údržby pre pracovné zariadenie, pracovisko a systémy na pracovisku;
      g)      organizáciu práce zameranú na zníženie hluku:
      i)      obmedzenie dĺžky trvania a intenzity vystavenia hluku;
      ii)      vhodné harmonogramy práce s primeranými prestávkami na oddych.
      2.      Na základe posúdenia rizík uvedeného [uvedených – neoficiálny preklad] v článku 4, ak sa presiahnu horné akčné hodnoty vystavenia, zamestnávateľ zavedie a vykoná program technických, resp. organizačných
         opatrení so zámerom znížiť vystavenie hluku, berúc do úvahy najmä opatrenia uvádzané v odseku 1.

      …“
      7        Článok 6 smernice 2003/10, nazvaný „Osobná ochrana“, uvádza:

      „1.      Ak sa inými prostriedkami nedá zabrániť rizikám vznikajúcim z vystavenia hluku, dajú sa k dispozícii vhodné, správne prispôsobené
         osobné chrániče sluchu pre pracovníkov, ktorí ich používajú v súlade s ustanoveniami smernice Rady 89/656/EHS z 30. novembra
         1989 o minimálnych požiadavkách na ochranu zdravia a bezpečnosti na používanie osobných ochranných prostriedkov na pracovisku
         pracovníkmi (tretia samostatná smernica v zmysle článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS [Ú. v. ES L 393, s. 18; Mim. vyd. 05/001,
         s. 349] a článku 13 ods. 2 smernice 89/391/EHS a na základe podmienok stanovených nižšie:

      a)      ak vystavenie hluku presiahne dolné akčné hodnoty vystavenia, zamestnávateľ dá pracovníkom k dispozícii osobné chrániče sluchu;
      b)      ak sa vystavenie hluku rovná horným akčným hodnotám vystavenia alebo ich presiahne, sa musia použiť osobné chrániče sluchu;
      …“
      8        Článok 7 smernice 2003/10, nazvaný „Obmedzenie vystavenia“, stanovuje:

      „1.      Vystavenie pracovníka určené v súlade s článkom 3 ods. 2 za žiadnych okolností nepresiahne limitné hodnoty vystavenia.
      2.      Ak sa aj napriek opatreniam vykonaným podľa tejto smernice zistí vystavenie vyššie, než sú povolené limitné hodnoty, zamestnávateľ:
      a)      okamžite prijme opatrenia na zníženie vystavenia pod limitné hodnoty vystavenia;
      b)      určí dôvody, prečo prišlo k prekročeniu hodnôt vystavenia, a
      c)      zmení a doplní opatrenia na ochranu a prevenciu, aby nedošlo k opakovaniu.“
       Vnútroštátne právo
      9        Smernica 2003/10 bola prebratá španielskym kráľovským dekrétom 286/2006 o ochrane zdravia a bezpečnosti pracovníkov pred rizikami
         vznikajúcimi z vystavenia hluku (Real Decreto 286/2006 sobre la protección de la salud y la seguridad de los trabajadores
         contra los riesgos relacionados con la exposición al ruido) z 10. marca 2006 (BOE č. 60 z 11. marca 2006, s. 9842).

      10      Článok 5 ods. 1 kráľovského dekrétu 286/2006 rozlišuje akčné hodnoty vystavenia a limitné hodnoty vystavenia, ktoré nemôžu
         byť v nijakom prípade prekročené. Podľa článku 8 tohto dekrétu sa limitná hodnota, ktorú nemožno prekročiť, rovná priemernej
         dennej hladine 87 dB(A).

      11      Článok 5 ods. 2 kráľovského dekrétu 286/2006 uvádza, že „pri uplatňovaní limitných hodnôt vystavenia sa na určenie skutočného
         vystavenia pracovníka hluku berie do úvahy tlmenie dosiahnuté osobnými chráničmi sluchu, ktoré pracovník používa“.

      12      Kolektívna zmluva vzťahujúca sa na odvetvie stavebníctva a verejných prác provincie Palencia na obdobie 2007 – 2011 (ďalej
         len „kolektívna zmluva“) vo svojom článku 27 stanovuje:

      „1.      Osobám, ktoré pracujú vo výnimočne sťažených, zdraviu škodlivých alebo nebezpečných podmienkach, patrí príplatok vo výške
         20 % ich základnej mzdy. Tento príplatok predstavuje 10 %, ak vykonávajú svoje pracovné úlohy len pol pracovného dňa alebo
         kratšie.

      …
      3.      Príplatky sa prestanú vyplácať, ak z akéhokoľvek dôvodu pominú podmienky výnimočného sťaženia, zdravotnej škodlivosti alebo
         nebezpečnosti.

      …“
       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
      13      Činnosť spoločnosti Gerardo, zamestnávateľa žalobcov vo veci samej, spočíva vo výrobe kamenných materiálov z prírodného kameňa.
         Žalobcovia vo veci samej obvykle obsluhujú automatickú pílu.

      14      Počas pracovných dní prekračuje priemerná denná hladina vystavenia hluku na ich pracovisku 85 dB(A). Na zlepšenie tejto situácie
         im spoločnosť Gerardo dala k dispozícii osobné chrániče sluchu. Vďaka tlmiacemu účinku dosiahnutému týmito chráničmi je priemerná
         denná hladina vystavenia žalobcov vo veci samej hluku nižšia ako 80 dB(A).

      15      Žalobcovia vo veci samej žiadali na základe článku 27 kolektívnej zmluvy zaplatenie mzdového príplatku z dôvodu sťažených
         pracovných podmienok, ktoré vyplývajú zo skutočnosti, že sú vystavení hluku prekračujúcemu priemernú dennú hladinu 85 dB(A).
         Juzgado de lo Social, ktorý sa domnieval, že konanie spoločnosti Gerardo bolo v súlade s kráľovským dekrétom 286/2006, ktorým
         bola prebratá smernica 2003/10, ich návrhy zamietol. Podľa uvedeného súdu sa pri určovaní, či sa podmienky na ich pracovisku
         majú považovať za sťažené, musí zohľadniť účinok zníženia hluku, ktoré bolo dosiahnuté pomocou osobného chrániča sluchu.

      16      Žalobcovia vo veci samej sa proti tomuto rozhodnutiu odvolali na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho
         konania.

      17      Tento súd uvádza, že Juzgado de lo Social zamietol návrhy žalobcov vo veci samej v súlade s najnovšou judikatúrou Tribunal
         Supremo, podľa ktorej sa pri určovaní, či je pracovník vystavený sťaženým pracovným podmienkam, má zohľadniť tlmenie hluku
         dosiahnuté pomocou osobných chráničov sluchu. Podľa vnútroštátneho súdu sa v judikatúre, v ktorej je vyložený pojem „sťaženosť“
         s ohľadom na smernicu 2003/10, a vnútroštátne právo, ktoré túto smernicu preberá, z týchto predpisov odvodzuje, že ich cieľom
         je ochrana zamestnanca pred zdravotnými rizikami súvisiacimi so skutočným vystavením hluku. Z toho vyplýva, že pracovné podmienky
         nie sú sťažené, ak osobný chránič sluchu umožňuje znížiť hluk prenikajúci do ucha na hladinu nižšiu ako 80 dB(A).

      18      Vnútroštátny súd má pochybnosti v súvislosti so zlučiteľnosťou tejto judikatúry Tribunal Supremo so smernicou 2003/10. Vnútroštátny
         súd, ktorý síce v tejto súvislosti pripúšťa, že spory v konaní vo veci samej sa týkajú vyplatenia mzdového príplatku, ktorý
         nie je upravený touto smernicou, sa domnieva, že od výkladu uvedenej smernice závisí určenie toho, či majú žalobcovia vo veci
         samej na tento príplatok nárok.

      19      Vnútroštátny súd sa domnieva, že povinnosť stanovená v článku 27 kolektívnej zmluvy vyplatiť mzdový príplatok z dôvodu sťažených
         pracovných podmienok závisí od dodržania povinností vyplývajúcich zo smernice 2003/10 a z kráľovského dekrétu 286/2006 zamestnávateľom.
         Podľa vnútroštátneho súdu by bolo v rozpore s potrebným účinkom tejto smernice, ak by sa zamestnávateľ mohol vyhnúť povinnosti
         vyplatiť takýto mzdový príplatok iba na základe skutočnosti, že svojim zamestnancom dal k dispozícii osobné chrániče sluchu,
         hoci nedodržal požiadavky uvedenej smernice týkajúce sa preventívnych povinností, ktoré stanovuje.

      20      Za týchto podmienok Tribunal Superior de Justicia de Castilla y Léon rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky, ktoré sú rovnaké v oboch veciach predložených tomuto súdu:

      „1.      Majú sa článok 3, článok 5 ods. 2 a články 6 a 7 smernice 2003/10… vykladať tak, že podnik, kde denná hladina hluku, ktorému
         sú vystavení pracovníci (nameraná bez ohľadu na účinok chráničov sluchu), prekračuje 85 dB(A), si splní povinnosti prevencie
         ustanovené [touto] smernicou vo vzťahu k vecným podmienkam práce, ak dá pracovníkom k dispozícii také chrániče sluchu, ktorých
         tlmiaci účinok zníži dennú hladinu vystavenia hluku týchto pracovníkov pod hodnotu 80 dB(A)?

      2.      Má sa článok 5 ods. 2 smernice 2003/10… vykladať tak, že cieľom programu technických, resp. organizačných opatrení, ktorý
         je povinný prijať podnik, kde denná hladina vystavenia hluku pracovníkov (nameraná bez ohľadu na účinok chráničov sluchu)
         prekračuje 85 dB(A), je zníženie hladiny vystavenia hluku pod hodnotu 85 dB(A)?

      3.      Má sa v prípade zápornej odpovede na prvú otázku smernica 2003/10… vykladať tak, že bráni ustanoveniu vnútroštátnych predpisov
         alebo vnútroštátnej súdnej praxi, ktoré by zbavovali podnik povinnosti poskytnúť finančnú náhradu, ktorá spravidla musí byť
         vyplatená pracovníkom vystaveným denným hladinám hluku prevyšujúcim 85 dB(A), ak dá pracovníkom k dispozícii chrániče sluchu,
         ktorých tlmiaci účinok znižuje denné vystavenie pod hodnotu 80 dB(A)?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      21      Prvými dvoma otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2003/10 vykladať
         v tom zmysle, že zamestnávateľ v podniku, v ktorom denná hladina vystavenia pracovníkov hluku meraná bez ohľadu na účinok
         osobných chráničov sluchu presahuje 85 dB(A), si splní povinnosti vyplývajúce z tejto smernice len tým, že zamestnancom poskytne
         také chrániče sluchu, ktoré umožňujú znížiť denné vystavenie hluku pod hodnotu 80 dB(A), a či sa má článok 5 ods. 2 uvedenej
         smernice vykladať v tom zmysle, že má za cieľ znížiť dennú hladinu vystavenia hluku meranú bez ohľadu na účinok osobných chráničov
         sluchu pod hodnotu 85 dB(A).

      22      Na účely odpovede na túto otázku treba pripomenúť regulačný rámec zavedený smernicou 2003/10.

      23      V prvom rade podľa článku 5 ods. 1 prvého pododseku tejto smernice sa riziká vznikajúce z vystavenia hluku eliminujú alebo
         znižujú na minimum pri svojom zdroji vzhľadom na technický pokrok a dostupnosť opatrení na reguláciu rizika pri zdroji.

      24      V tejto súvislosti druhý pododsek uvedeného článku 5 ods. 1 stanovuje, že zníženie takýchto rizík sa zakladá na všeobecných
         zásadách prevencie, a konkretizuje opatrenia, ktoré sú spôsobilé podporiť dosiahnutie tohto cieľa.

      25      Ak sa presiahnu horné akčné hodnoty vystavenia hluku, zamestnávateľ v súlade s článkom 5 ods. 2 smernice 2003/10 zavedie a vykoná
         program na zníženie vystavenia hluku. V tejto súvislosti z článku 3 ods. 1 písm. b) a článku 3 ods. 2 druhej vety tejto smernice
         vyplýva, že táto hodnota vystavenia stanovená na 85 dB(A) sa má merať bez ohľadu na účinok osobných chráničov sluchu.

      26      Ďalej podľa článku 6 uvedenej smernice pracovníkom sú poskytnuté osobné chrániče sluchu vtedy, keď vystavenie hluku presahuje
         horné akčné limity vystavenia, ak „sa inými prostriedkami nedá zabrániť rizikám vznikajúcim z vystavenia hluku“.

      27      Napokon v súlade s článkom 7 ods. 1 smernice 2003/10 vystavenie pracovníka nemôže za žiadnych okolností presiahnuť limitné
         hodnoty vystavenia, to znamená v súlade s článkom 3 ods. 1 písm. a) a článkom 3 ods. 2 prvou vetou tejto smernice hodnotu
         87 dB(A) meranú s ohľadom na účinok osobných chráničov sluchu.

      28      Smernica 2003/10 tak zakotvuje poradie povinností uložených zamestnávateľovi.

      29      Na prvom mieste má zamestnávateľ podľa článku 5 ods. 2 uvedenej smernice povinnosť vykonať program na účely zníženia vystavenia
         hluku, ak sú pracovníci vystavení hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok osobných chráničov sluchu.

      30      Len v prípade, že tento program neumožňuje takéto vystavenie hluku znížiť, stanovuje článok 6 smernice 2003/10 na druhom mieste
         ďalšiu povinnosť poskytnúť pracovníkom osobné chrániče sluchu.

      31      Na treťom a poslednom mieste článok 7 uvedenej smernice stanovuje osobitné povinnosti v prípade, že používanie osobných chráničov
         sluchu neumožní zabrániť prekročeniu limitných hodnôt vystavenia.

      32      Z jednoznačného znenia a štruktúry týchto ustanovení vyplýva, že zamestnávateľ si nesplní svoje povinnosti stanovené v článku
         5 ods. 2 smernice 2003/10 len tým, že zamestnancom poskytne osobné chrániče sluchu, ale musí aj vykonať program určený na
         zníženie vystavenia hluku, ak sú pracovníci vystavení hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok osobných
         chráničov sluchu.

      33      Tento výklad smernice je potvrdený aj odôvodnením č. 10 danej smernice, podľa ktorého je táto smernica založená na koncepte
         prevencie, ktorý znamená, že sa uprednostňuje znižovanie rizík pri zdroji a opatrenia kolektívnej ochrany majú prednosť pred
         opatreniami na ochranu jednotlivcov.

      34      Vzhľadom na uvedené treba na prvé dve otázky odpovedať tak, že smernica 2003/10 sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ
         v podniku, ktorého denná hladina vystavenia pracovníkov hluku meraná bez ohľadu na použitie osobných chráničov sluchu prekračuje
         85 dB(A), si nesplní povinnosti vyplývajúce z tejto smernice len tým, že zamestnancom dá k dispozícii osobné chrániče sluchu,
         ktoré umožňujú znížiť denné vystavenie hluku pod hodnotu 80 dB(A), lebo tento zamestnávateľ má povinnosť vykonať program technických
         alebo organizačných opatrení s cieľom znížiť túto hladinu vystavenia hluku meranú bez ohľadu na účinky osobných chráničov
         sluchu, pod 85 dB(A).

       O tretej otázke
      35      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 2003/10 vykladať v tom zmysle, že vyžaduje, aby
         zamestnávateľ, ktorý nevykonal program technických alebo organizačných opatrení na účely zníženia dennej hladiny vystavenia
         hluku, vyplatil mzdový príplatok pracovníkom, ktorí sú vystavení hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na
         účinok osobných chráničov sluchu, hoci dal pracovníkom k dispozícii chrániče sluchu, ktorých tlmiaci účinok znižuje denné
         vystavenie pod hodnotu 80 dB(A).

      36      V súvislosti s touto otázkou treba pripomenúť, že podľa kolektívnej zmluvy majú na mzdový príplatok nárok osoby, ktoré pracujú
         vo výnimočne sťažených podmienkach, pričom takéto sťaženie môže vyplývať aj z ich vystavenia hluku.

      37      V tejto súvislosti vnútroštátny súd uvádza, že podľa najnovšej judikatúry Tribunal Supremo k takémuto sťaženiu nedochádza,
         ak osobný chránič sluchu umožňuje znížiť hluk prenikajúci do ucha pod hodnotu 80 dB(A). Podľa vnútroštátneho súdu táto judikatúra
         vychádza z výkladu smernice 2003/10, podľa ktorého cieľom tejto smernice je ochrana zamestnanca pred zdravotnými rizikami
         súvisiacimi so skutočným vystavením hluku. Takýto reštriktívny výklad by však bol v rozpore s potrebným účinkom danej smernice.
         Zamestnávateľ by sa tak mohol vyhnúť povinnosti vyplatiť uvedený mzdový príplatok iba na základe skutočnosti, že svojim zamestnancom
         dal k dispozícii osobné chrániče sluchu, hoci nedodržal požiadavky uvedenej smernice týkajúce sa preventívnych povinností,
         ktoré stanovuje.

      38      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, ako uvádza Európska komisia, že smernica 2003/10 sama osebe neupravuje ani poskytnutie
         mzdového príplatku z dôvodu sťažených pracovných podmienok vyplývajúcich z vystavenia hluku, ani či sa na účely určenia hodnoty
         vystavenia hluku, po ktorej prekročení vzniká povinnosť takýto mzdový príplatok poskytnúť, má alebo nemá zohľadniť účinok
         osobných chráničov sluchu.

      39      Smernica 2003/10 teda nevyžaduje, aby nedodržanie preventívnych povinností stanovených touto smernicou zo strany zamestnávateľa
         bolo potrestané povinnosťou vyplatiť mzdový príplatok.

      40      V súvislosti s otázkami vnútroštátneho súdu však treba spresniť, že uvedené preventívne povinnosti, ktorých cieľom je čo najviac
         znížiť vystavenie hluku pri zdroji vykonaním programu technických alebo organizačných opatrení, sú súčasťou cieľa smernice
         2003/10 chrániť zdravie pracovníkov.

      41      Okrem toho je potrebné pripomenúť ustálenú judikatúru, podľa ktorej sloboda výberu spôsobov a prostriedkov určených na zabezpečenie
         vykonania smernice nemá žiadny dosah na povinnosť uloženú všetkým členským štátom, ktorým je určená, prijať všetky potrebné
         opatrenia na zabezpečenie plného účinku dotknutej smernice v súlade s cieľom sledovaným touto smernicou (rozsudok z 15. apríla
         2008, Impact, C‑268/06, Zb. s. I‑2483, bod 40 a citovaná judikatúra) a zabezpečiť, aby v prípade, že cieľom predmetnej smernice
         je vytvoriť práva jednotlivcom, aby sa nositelia týchto práv mohli na ne odvolávať pred vnútroštátnymi súdmi (rozsudok z 30. mája
         1991, Komisia/Nemecko, C‑361/88, Zb. s. I‑2567, bod 15).

      42      Z toho vyplýva, že vnútroštátne právo treba vykladať spôsobom, ktorý umožní zamestnancom požadovať, aby ich zamestnávateľ
         dodržiaval preventívne povinnosti zavedené smernicou 2003/10, ktorá má konkrétne za cieľ, ako vyplýva z jej odôvodnenia č. 10,
         prispieť k ochrane zamestnancov.

      43      Vzhľadom na uvedené treba na tretiu otázku odpovedať tak, že smernica 2003/10 sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje,
         aby zamestnávateľ vyplatil mzdový príplatok zamestnancom, ktorí sú vystavení hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez
         ohľadu na účinok osobných chráničov sluchu, len z toho dôvodu, že nevykonal program technických alebo organizačných opatrení
         určených na zníženie dennej hladiny vystavenia hluku. Vnútroštátne právo však musí upravovať príslušné mechanizmy, ktoré zaistia,
         že zamestnanec vystavený hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok osobných chráničov sluchu bude môcť
         požadovať, aby zamestnávateľ dodržal preventívne povinnosti stanovené v článku 5 ods. 2 tejto smernice.

       O trovách
      44      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
      1.      Smernica 2003/10/ES Európskeho parlamentu a Rady zo 6. februára 2003 o minimálnych zdravotných a bezpečnostných požiadavkách,
            pokiaľ ide o vystavenie pracovníkov rizikám vyplývajúcim z fyzikálnych faktorov (hluk) (sedemnásta samostatná smernica v zmysle
            článku 16 ods. 1 smernice 89/391/EHS), zmenená a doplnená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/30/ES z 20. júna 2007,
            sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ v podniku, kde denná hladina hluku, ktorej sú vystavení pracovníci, meraná bez
            ohľadu na použitie osobných chráničov sluchu prekračuje 85 dB(A), si nesplní povinnosti vyplývajúce z tejto smernice len tým,
            že zamestnancom dá k dispozícii osobné chrániče sluchu, ktoré umožňujú znížiť denné vystavenie hluku pod hodnotu 80 dB(A),
            lebo tento zamestnávateľ má povinnosť vykonať program technických alebo organizačných opatrení s cieľom znížiť túto hladinu
            vystavenia hluku meranú bez ohľadu na účinky osobných chráničov sluchu pod 85 dB(A).
      2.      Smernica 2003/10, zmenená a doplnená smernicou 2007/30, sa má vykladať v tom zmysle, že nevyžaduje, aby zamestnávateľ vyplatil
            mzdový príplatok zamestnancom, ktorí sú vystavení hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok osobných
            chráničov sluchu len z toho dôvodu, že nezaviedol program technických alebo organizačných opatrení určených na zníženie dennej
            hladiny vystavenia hluku. Vnútroštátne právo však musí upravovať príslušné mechanizmy, ktoré zaistia, že zamestnanec vystavený
            hladine hluku presahujúcej 85 dB(A) meranej bez ohľadu na účinok osobných chráničov sluchu bude môcť požadovať, aby zamestnávateľ
            dodržal preventívne povinnosti stanovené v článku 5 ods. 2 tejto smernice.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 10. októbra 2012. # Bimbo, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva BIMBO DOUGHNUTS - Skoršia slovná národná ochranná známka DOGHNUTS - Relatívny dôvod zamietnutia - Článok 75 nariadenia (ES) č. 207/2009 - Článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 - Návrh na zmenu rozhodnutia - Prípustnosť. # Vec T-569/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 10. októbra 2012 – Bimbo/ÚHVT – Panrico (BIMBO DOUGHNUTS)
      (vec T-569/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva BIMBO DOUGHNUTS – Skoršia národná slovná ochranná známka DOGHNUTS – Relatívny dôvod zamietnutia – Článok 75 nariadenia (ES) č. 207/2009 – Článok 76 ods. 2 nariadenia č. 207/2009 – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 – Návrh na zmenu rozhodnutia – Prípustnosť“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Slovné ochranné známky BIMBO DOUGHNUTS a DOGHNUTS [nariadenie Rady č. 207/2009, článok
            8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 53, 97 – 100)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou – Posúdenie pravdepodobnosti zámeny [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)]
            (pozri body 50 – 52, 55, 69, 90, 96)
      3.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Podobnosť
            medzi dotknutými ochrannými známkami – Kritériá posúdenia – Kombinovaná ochranná známka [nariadenie Rady č. 207/2009, článok
            8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 56, 77, 78)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT zo 7. októbra 2010 (vec R 838/2009-4) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Panrico, SA, a Bimbo, SA

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Bimbo, SA, znáša okrem vlastných trov konania aj trovy konania, ktoré vznikli ÚHVT.

                  3.

                  	Panrico, SA, znáša vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. mája 2005.#António Jorge Ldª proti Fazenda Pública.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko.#DPH - Článok 19 Šiestej smernice o DPH - Odpočet dane zaplatenej na vstupe - Činnosť v oblasti nehnuteľností - Tovary a služby používané tak pri plneniach podliehajúcich dani, ako aj pri plneniach oslobodených od dane - Odpočítateľná čiastka.#Vec C-536/03.

text:
      Vec C‑536/03
      António Jorge Lda
      proti
      Fazenda Pública
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Supremo Tribunal Administrativo)
      „DPH – Článok 19 šiestej smernice o DPH – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Činnosť v oblasti nehnuteľností – Tovary a služby používané tak pri plneniach podliehajúcich dani, ako aj pri plneniach oslobodených od dane – Pomerné odpočítanie dane“
      Návrhy prednesené 16. decembra 2004 – generálna advokátka C. Stix-Hackl
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. mája 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Obmedzenia – Určenie predmetu otázky
      (Článok 234 ES)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Odpočet dane
            zaplatenej na vstupe – Platiteľ dane vykonávajúci tak plnenia majúce právo na odpočet, ako aj plnenia, ktoré nemajú takéto
            právo – Pomerné odpočítanie dane – Výpočet – Hodnota ešte neuskutočnených plnení – Vylúčenie
      (Smernica Rady 77/388, článok 19)
      1.     Aj keď Súdny dvor nemá v zmysle článku 234 ES právomoc použiť predpis Spoločenstva na konkrétny prípad, a teda vykladať ustanovenie
         vnútroštátneho práva vo vzťahu k tomuto predpisu, môže napriek tomu v rámci súdnej spolupráce stanovenej v tomto článku, na
         základe podkladov v spise, vykladať právo Spoločenstva v takej miere, v akej je to užitočné pre vnútroštátny súd pre posúdenie
         účinkov ustanovenia.

      V tejto súvislosti je úlohou Súdneho dvora, v prípade nejasne formulovaných otázok alebo otázok prekračujúcich rámec jeho
         právomocí stanovených článkom 234 ES, vybrať z celého spisu predloženého vnútroštátnym súdom, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia
         vnútroštátneho súdu, tie prvky práva Spoločenstva, ktoré vyžadujú výklad vzhľadom na predmet sporu.

      (pozri body 15 – 16)
      2.     Článok 19 smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, týkajúci sa výpočtu
         pomerne odpočítanej dane, keď platiteľ dane uskutočňuje tak plnenia majúce právo na odpočet, ako aj plnenia, ktoré nemajú
         takéto právo, odporuje tomu, aby menovateľ vzorca pre takýto výpočet zahrňoval hodnotu prebiehajúcich prác uskutočňovaných
         platiteľom dane v rámci stavebnej činnosti podliehajúcej dani, keď táto hodnota nezodpovedá dodávkam tovarov alebo poskytnutiam
         služieb, ktoré už boli uskutočnené, alebo ktoré boli dôvodom vyúčtovania prác a/alebo vyhotovenia prijatia splátok.

      Je totiž v rozpore so systémom šiestej smernice povoliť, aby určenie oblasti odpočtu mohlo zahŕňať ešte neuskutočnené plnenia,
         pri ktorých budúcu realizáciu nemožno konkretizovať, zatiaľ čo zdaniteľná skutočnosť v tomto systéme a následne právo na odpočet
         závisia od naozajstného uskutočnenia plnenia.

      (pozri body 26 – 27 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 26. mája 2005 (*)

      „DPH – Článok 19 šiestej smernice o DPH – Odpočet dane zaplatenej na vstupe – Činnosť v oblasti nehnuteľností – Tovary a služby používané tak pri plneniach podliehajúcich dani, ako aj pri plneniach oslobodených od dane – Pomerné odpočítanie dane“
      Vo veci C‑536/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalsko) z 26. novembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 22. decembra 2003, ktorý súvisí s konaním:

      António Jorge Lda
      proti
      Fazenda Pública,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), J. Makarczyk, P. Kūris
         a G. Arestis,

      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Portugalská republika, v zastúpení: L. Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a A. M. Alves Vieira, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 16. decembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 19 smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
         jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“) v súvislosti s určením práva na
         odpočet dane uloženej na vstupe pri výkone stavebnej činnosti.

      2       Tento návrh bol predložený v rámci žaloby podanej spoločnosťou António Jorge Lda na Supremo Tribunal Administrativo (Najvyšší správny súd) Portugalskej republiky proti portugalským orgánom, ktorej predmetom
         je rozhodnutie o dodatočnom platobnom výmere, ktorým bola vyrubená daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) a úroky z omeškania
         za roky 1994 až 1997.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 10 šiestej smernice znie takto:
      „1. a) Pojem ‚zdaniteľný prípad‘ predstavuje udalosť, na základe ktorej sú splnené právne podmienky potrebné na vznik daňového
         nároku.

      b) ‚Daňový nárok‘ vzniká, keď sa daňový úrad podľa zákona stane v danom momente oprávneným požadovať daň od osoby povinnej
         túto daň zaplatiť, odhliadnuc od toho, že čas platby sa môže odsunúť.

      2. Zdaniteľný prípad a daňový nárok vzniknú, keď sa dodá tovar alebo poskytnú služby. ...
      Ak sa však má platba uskutočniť na účet pred dodaním tovaru alebo pred poskytnutím služieb, daňový nárok vznikne po prevzatí
         platby.“

      4       Článok 17 šiestej smernice s názvom „Vznik a rozsah práva na odpočet“ stanovuje:
      „1.      Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia [splatnosti – neoficiálny preklad] odpočítateľnej dane.

      ...
      5.      V prípade tovarov a služieb pre potreby daňovníka [platiteľa dane – neoficiálny preklad] obe plnenia zahrnuté v odsekoch 2 a 3, kde ide o odpočítateľnú daň z pridanej hodnoty a pri plneniach, kde daň z pridanej
         hodnoty nie je odpočítateľná, je povolené odrátať iba tú časť dane z pridanej hodnoty, ktorá sa týka prvých plnení.

      Táto časť sa určí v súlade s článkom 19 za všetky plnenia realizované daňovníkom [platiteľom dane – neoficiálny preklad].“

      5       Uvedený článok 17 ods. 5 tretí pododsek povoľuje členským štátom splnomocniť alebo zaviazať platiteľov dane použiť iné kritériá,
         ako sú stanovené v článku 19.

      6       Článok 19 šiestej smernice s názvom „Výpočet odpočítateľnej čiastky [Výpočet pomerného odpočítania dane – neoficiálny preklad]“ stanovuje:

      „1.      Čiastka odpočítateľná [Pomerná výška odpočítateľnej dane – neoficiálny preklad] podľa prvého pododseku článku 17 (5) sa vypočíta podľa vzorca, kde:

      –       ako čitateľ sa uvádza celková suma obratu bez dane z pridanej hodnoty za rok za plnenia, pri ktorých možno daň z pridanej
         hodnoty znížiť [odpočítať – neoficiálny preklad] podľa článku 17 (2) a (3),

      –       ako menovateľ sa uvádza celková suma obratu, bez dane z pridanej hodnoty, za rok za plnenia zahrnuté do čitateľa a za plnenia,
         kde sa daň z pridanej hodnoty neznižuje [pri ktorých nie je daň odpočítateľná – neoficiálny preklad]. Členské štáty môžu do menovateľa zahrnúť aj sumu podpory (subvencie), ktorá nie je uvedená v článku 11 A (1) a).

      Táto časť sa určí z ročného základu ako percento so zaokrúhlením na číslicu neprevyšujúcu ďalšiu jednotku.
      2. Odchylne od ustanovenia odseku 1 budú z výpočtu odpočítateľnej čiastky [pomerného odpočítania dane – neoficiálny preklad] vylúčené sumy obratu pri dodávkach investičných tovarov používaných zdaniteľnou osobou [platiteľom dane – neoficiálny preklad] v rámci jeho podnikateľskej činnosti. Sumy obratov súvisiacich s plneniami, ktoré definuje článok 13 B d), pokiaľ ide o náhodilé
         [príležitostné – neoficiálny preklad] plnenia a taktiež náhodilé [príležitostné – neoficiálny preklad] plnenia s nehnuteľnosťami a finančné plnenia, tieto budú vylúčené. ...“

       Vnútroštátna právna úprava
      7       DPH je v Portugalsku upravená zákonom o DPH (Código do Imposto sobre o Valor Acrescentado, ďalej len „CIVA“) prijatým zákonným
         dekrétom č. 394B/84 z 26. decembra 1984 (Diário da República,  séria A, č. 297).

      8       Článok 23 CIVA znie:
      „1.      Ak pri výkone svojej činnosti platiteľ dane uskutočňuje dodávky tovarov a poskytuje služby, pri časti ktorých nevzniká právo
         na odpočet, daň zaplatenú pri nadobudnutí si môže odpočítať len v percentuálnom pomere zodpovedajúcom ročnej sume plnení,
         pri ktorých vzniká právo na odpočet.

      2.      Bez ohľadu na znenie predchádzajúceho odseku môže platiteľ dane urobiť odpočet podľa skutočného nadobudnutia všetkých alebo
         časti tovarov alebo využitých služieb bez ohľadu na skutočnosť, že generálne daňové riaditeľstvo mu stanovilo osobitné podmienky
         alebo pozastaví tento postup v prípade zistenia značných odchýlok pri zdaňovaní.

      3.      Daňový úrad môže uložiť platiteľovi dane povinnosť postupovať podľa predchádzajúceho odseku:
      a)      ak uskutočňuje rôzne hospodárske činnosti;
      b)      ak použitie postupu uvedeného v odseku 1 sa vyznačuje značnými odchýlkami pri zdaňovaní.
      4.      Percentuálny pomer odpočtu stanovený v odseku 1 sa vypočíta podľa vzorca, kde v čitateli sa uvádza celková suma ročného obratu
         bez dane dodávok tovarov a poskytnutých služieb, pri ktorých je právo na odpočet podľa článku 19 a článku 20 ods. 1, a v menovateli
         sa uvádza celková suma ročného obratu bez dane všetkých plnení uskutočnených platiteľom dane vrátane plnení oslobodených od
         dane alebo nepodliehajúcich dani, zvlášť dotácií nepodliehajúcich iným ako podporám na vybavenie.

      5.      Na účely výpočtu uvedeného v predchádzajúcom odseku však presuny imobilizovaných aktív, ktoré boli použité v rámci podnikania,
         a finančné plnenia a plnenia s nehnuteľnosťami, ktoré majú vedľajší charakter vzhľadom k činnosti uskutočňovanej platiteľom
         dane, nie sú zahrnuté...“

      9       Zákonný dekrét č. 241/86 z 20. augusta 1986 (Diário da República,  séria A, č. 190) neskoršie doplnil režim obsiahnutý v CIVA, pokiaľ ide o realizáciu dodávky investičných tovarov.

      10     Článok 5 tohto zákonného dekrétu znie takto:
      „1.      Odpočet dane týkajúcej sa celej nehnuteľnosti alebo samostatnej časti sa uskutočňuje podľa metódy skutočného odpočtu všetkých
         dodaných tovarov a poskytnutých služieb podľa ustanovení článku 23 ods. 2 [CIVA].

      2.      Ak generálne riaditeľstvo priamych a nepriamych daní považuje kritériá odpočítania použité pri skutočnom odpočte za neadekvátne,
         stanoví odlišné kritériá a informuje o tom platiteľa dane v rozhodnutí s odôvodnením.“

      Spor pred vnútroštátnym súdom a prejudiciálna otázka
      11     Spoločnosť António Jorge Lda (ďalej len „António Jorge“) so sídlom v Santarém (Portugalsko) sa odvolala na Supremo Tribunal Administrativo proti rozsudku
         Tribunal Tributário de Primeira Instância de Santarém (Finančný súd prvého stupňa v Santarém), ktorý rozhodoval o žalobe proti
         dodatočnému platobnému výmeru, ktorým bola vyrubená DPH a úroky z omeškania za roky 1994 až 1997.

      12     V rozsudku súdu prvého stupňa sa uvádzajú tieto skutočnosti:
      „1.      Za obdobie rokov 1994 až 1997, ... [António Jorge] podliehala dani z právnických osôb (všeobecný režim) a na účely DPH patrila
         do všeobecného režimu...

      2.      Na základe služobného poriadku č. 9097 z 5. septembra 1996, ... [António Jorge] bola predmetom daňovej kontroly, na konci
         ktorej bola vyhotovená správa z 26. júna 1997, ktorá je doložená... [v spise vnútroštátneho súdu].

      3.      Na záver tejto správy pracoviská daňovej kontroly obvodu Santarém uviedli, že čo sa týka DPH:
      –       [že] je ťažké presne určiť výšku dane, ktorá bola protiprávne odpočítaná na základe ‚všeobecných výdavkov‘, pretože navrhovateľka
         ich odpočítala ako celok, hoci jej nákupy boli sčasti oslobodené od dane a sčasti podliehajúce dani;

      –       [že] pri kúpe nehnuteľností, posúdených ako podliehajúce DPH (odpočítateľnej), časť hodnoty odpisov týchto aktív bola na konci
         rozpočtového roka rozdelená alebo pripočítaná k aktivitám oslobodeným od dane.

      ...
      4.      V súvislosti s tým, čo bolo uvedené a vysvetlené v bode 3, odborník uskutočňujúci kontrolu určil... výšku DPH, ktorú [António
         Jorge] podľa jeho výpočtu protiprávne odpočítala... na základe článku 23 [CIVA] a na základe ‚dokumentov, ktoré nezodpovedajú
         zákonným predpisom‘, ako aj výšku dane, ktorá nebola zaplatená.

      ...
      8.      Počas rokov 1994 až 1997... [António Jorge] poskytovala služby (stavebné práce), ktoré ju oprávňovali na odpočet DPH pri kúpe
         a výstavbách v súvislosti s predajmi podliehajúcimi sisa [daň pri nadobudnutí nehnuteľností, v súčasnosti zrušená], pri ktorých
         odpočet nebol možný.

      9.      Počas týchto rokov približne 50 % jej obratov týkajúcich sa stavebných prác pri výstavbe nehnuteľností pre bytové družstvá
         a regionálne samosprávy, pri ktorých zaplatila 5 % DPH a odpočítala 17 % (16 % roku 1994), zatiaľ čo pre približne 20 % jej
         obratov zaplatila DPH vo výške 17 % (16 % roku 1994), zvyšok sa týka činností podliehajúcich dani z prevodu nehnuteľností
         oslobodených od DPH a bez možnosti odpočtu.“

      13     Na podporu svojej žaloby pred vnútroštátnym súdom položila António Jorge otázku výkladu článku 19 šiestej smernice.
      14     Za týchto podmienok Supremo Tribunal Administrativo rozhodol konanie prerušiť a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Ako treba vykladať článok 19 šiestej smernice Rady zo 17. mája 1977 (77/388/EHS)?
      2.      Je článok 23 ods. 4 [CIVA] v súlade s uvedeným ustanovením, ak je vykladaný takým spôsobom, že ak platiteľom dane je podnik,
         ktorý sa venuje činnosti v oblasti nehnuteľností a v jej rámci uskutočňuje činnosť v dvoch oblastiach, a to po prvé vo výstavbe
         nehnuteľností na účely predaja (oslobodenej od DPH) a po druhé v stavebných prácach (podliehajúcich DPH), musí pri výpočte
         percentuálneho pomeru odpočtu DPH alebo pomerného odpočítania dane týmto platiteľom dane pri nadobudnutí príslušných tovarov
         a služieb jednej alebo druhej činnosti zahrnúť do menovateľa vzorca nielen ročný obrat, ale aj hodnotu prác, ktoré nie sú
         na konci každého roka ešte ukončené a ktorých hodnota celkom alebo sčasti nebola zaplatená?

      3.      Alebo ho treba vykladať tak, že daný menovateľ zahŕňa výlučne obraty?“
       O prejudiciálnych otázkach
       O formulácii otázok
      15     S ohľadom na znenie otázok položených vnútroštátnym súdom treba najskôr zdôrazniť že, aj keď Súdny dvor nemá v zmysle článku
         234 ES právomoc použiť predpis Spoločenstva na konkrétny prípad, a teda vykladať ustanovenie vnútroštátneho práva vo vzťahu
         k tomuto predpisu, môže napriek tomu v rámci súdnej spolupráce stanovenej v tomto článku, na základe podkladov v spise, vykladať
         právo Spoločenstva v takej miere, v akej je to užitočné pre vnútroštátny súd pre posúdenie účinkov ustanovenia (pozri rozsudok
         z 20. apríla 1988, Bekaert, 204/87, Zb. s. 2029, bod 5).

      16     V tejto súvislosti je úlohou Súdneho dvora, v prípade nejasne formulovaných otázok alebo otázok prekračujúcich rámec jeho
         právomocí stanovených článkom 234 ES, vybrať z celého spisu predloženého vnútroštátnym súdom, a najmä z odôvodnenia rozhodnutia
         vnútroštátneho súdu, tie prvky práva Spoločenstva, ktoré vyžadujú výklad vzhľadom na predmet sporu (pozri rozsudok zo 17. júna
         1997, Codiesel, C‑105/96, Zb. s. I‑3465, bod 13).

      17     Z odôvodnenia rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Supremo Tribunal Administrativo žiada Súdny dvor o výklad článku
         19 ods. 1 šiestej smernice a konkrétnejšie sa pýta „že, ak platiteľom dane je podnik, ktorý sa venuje činnosti v oblasti nehnuteľností
         a v jej rámci uskutočňuje činnosť v dvoch oblastiach, a to po prvé vo výstavbe nehnuteľností na účely predaja (oslobodenej
         od DPH) a po druhé v stavebných prácach (podliehajúcich DPH), musí pri výpočte percentuálneho pomeru odpočtu DPH alebo pomerného
         odpočítania dane týmto platiteľom dane pri nadobudnutí príslušných tovarov a služieb jednej alebo druhej činnosti zahrnúť
         do menovateľa vzorca nielen ročný obrat, ale aj hodnotu prác, ktoré nie sú na konci každého roka ešte ukončené a ktorých hodnota
         celkom alebo sčasti nebola zaplatená“.

      18     Vnútroštátny súd chce vedieť, či pre použitie článku 19 šiestej smernice a predovšetkým pre výpočet pomerného odpočítania
         dane podľa vzorca stanoveného v článku 17 tejto smernice je alebo nie je potrebné zahrnúť do menovateľa hodnotu prác, ktoré
         neboli na konci každého roka ešte ukončené a protihodnota nebola platiteľom dane celkom alebo sčasti zaplatená.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      19     Komisia Európskych spoločenstiev a portugalská vláda tvrdia, že výklad predpisu vnútroštátneho práva, ktorý nariaďuje zahrnúť
         do menovateľa vzorca pre výpočet pomerného odpočítania dane hodnotu prebiehajúcich prác uskutočňovaných platiteľom dane počas
         rozpočtového roka v rámci stavebnej činnosti, nie je v súlade s článkom 19 šiestej smernice v rozsahu, v akom tieto práce
         nezodpovedajú dodávkam tovarov alebo poskytnutiam služieb už vykonaných platiteľom dane alebo iným situáciám určujúcim existenciu
         zdaniteľného plnenia alebo daňového nároku.

      20     Portugalská vláda však upresňuje, že prijatie kritéria vnútroštátnymi orgánmi, ktoré dovoľuje určiť rozsah činnosti podniku
         so zreteľom na zmenu výroby alebo hodnotu prebiehajúcich prác podľa ich skutočného určenia, by bolo možné na základe článku
         17 ods. 5 tretieho pododseku uvedenej smernice. Komisia za svoju stranu pripomína možnosť neskoršieho vyrovnania v súlade
         s článkom 20 uvedenej smernice.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      21     Na úvod treba pripomenúť, že, ako Súdny dvor už rozhodol, systém odpočtu má podnikateľa úplne oslobodiť od dlžnej alebo zaplatenej
         DPH v rámci všetkých jeho hospodárskych činností. Spoločný systém DPH zabezpečuje úplnú neutralitu v súvislosti s daňovým
         zaťažením všetkých hospodárskych činností bez ohľadu na ciele alebo výsledky týchto činností pod podmienkou, že činnosti ako
         také v zásade podliehajú DPH (rozsudky z 8. júna 2000, Midland Bank, C‑98/98, Zb. s. I‑4177, bod 19, a z 22. februára 2001,
         Abbey National, C‑408/98, Zb. s. I‑1361, bod 24).

      22     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že António Jorge v rámci svojej hospodárskej činnosti poskytuje služby týkajúce
         sa zákaziek v oblasti stavebných prác podliehajúcich DPH na základe článku 2 ods. 1 a článku 6 šiestej smernice. Táto spoločnosť
         sa zaoberá aj prevodom nehnuteľností, ktoré podliehajú DPH na základe článku 2 ods. 1 a článku 5 tejto smernice, ale sú od
         nej oslobodené na základe článku 28 ods. 3 písm. b) a prílohy F bodu 16 tejto smernice.

      23     V rozsahu, v akom nejde o príslušné príležitostné plnenia uvedené v článku 19 ods. 2 druhej vete šiestej smernice, odhliadnuc
         od výpočtu pomerne odpočítanej dane stanovenej v článku 17 ods. 5 prvom pododseku tejto smernice, je potrebné určiť, ktoré
         plnenia musia byť brané do úvahy pri výpočte tejto pomerne odpočítanej dane.

      24     Článok 17 ods. 1 šiestej smernice stanovuje, že právo na odpočítanie dane vzniká v čase splatnosti odpočítateľnej dane. Článok
         10 ods. 2 tejto smernice stanovuje, že daný okamih nastane, keď sa dodá tovar alebo poskytnú služby (rozsudok z 8. júna 2000,
         Breitsohl, C‑400/98, Zb. s. I‑4321, bod 36). Treba pripomenúť, že článok 10 ods. 1 písm. b) šiestej smernice definuje daňový
         nárok ako „právo daňového úradu podľa zákona v danom momente požadovať daň od osoby povinnej túto daň zaplatiť, odhliadnuc
         od toho, že čas platby sa môže odsunúť“.

      25     Z vyššie uvedeného vyplýva, že v systéme šiestej smernice zdaniteľné plnenie, jeho splatnosť a možnosť odpočtu sú spojené
         so skutočnou realizáciou dodávky alebo poskytnutím služieb, s výnimkou prípadu platby na účet, keď daňový nárok vznikne v okamihu
         prevzatia platby. Článok 19 ods. 1 neobsahuje zmienku o vylúčení použitia tohto všeobecného pravidla pre výpočet pomerne odpočítanej
         dane a zo znenia tohto ustanovenia nemožno vyvodiť, že tento systém zahŕňa výnimku, pri ktorej sa pri výpočte pomerného odpočítania
         dane do menovateľa vzorca zahŕňajú neukončené činnosti, iné než tie, ktoré sú dôvodom pre platbu na účet alebo k vyúčtovaniu
         prác.

      26     Za týchto okolností odporuje tomuto systému povoliť, aby určenie oblasti odpočtu mohlo zahŕňať ešte neuskutočnené plnenia,
         pri ktorých budúcu realizáciu nemožno konkretizovať, zatiaľ čo zdaniteľná skutočnosť a následne právo na odpočet závisia od
         naozajstného uskutočnenia plnenia. Teda, v rozsahu, v akom prebiehajúce práce nie sú predmetom faktúry vystavenej platiteľom
         dane alebo predmetom vyúčtovania prác, ani platby na účet, nespôsobujú dodávky tovarov alebo poskytnutia služieb už ukončené
         posledne uvedeným, ani iná situácia, vznik daňového nároku na zaplatenie dane. Nemusia byť teda zahrnuté do menovateľa vzorca
         stanoveného v článku 19 ods. 1 šiestej smernice pre výpočet pomerne odpočítanej dane.

      27     Na otázky položené vnútroštátnym súdom je potrebné odpovedať tak, že článok 19 ods. 1 šiestej smernice odporuje tomu, aby
         menovateľ vzorca pre výpočet pomerne odpočítanej dane zahrňoval hodnotu prebiehajúcich prác uskutočňovaných platiteľom dane
         v rámci stavebnej činnosti, keď táto hodnota nezodpovedá dodávkam tovarov alebo poskytnutiam služieb, ktoré už boli uskutočnené,
         alebo ktoré boli dôvodom vyúčtovania prác a/alebo vyhotovenia prijatia splátok.

       O trovách
      28     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 19 smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
            – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia –, odporuje tomu, aby menovateľ vzorca pre výpočet
            pomerne odpočítanej dane zahrňoval hodnotu prebiehajúcich prác uskutočňovaných platiteľom dane v rámci stavebnej činnosti,
            keď táto hodnota nezodpovedá dodávkam tovarov alebo poskytnutiam služieb, ktoré už boli uskutočnené, alebo ktoré boli dôvodom
            vyúčtovania prác a/alebo vyhotovenia prijatia splátok.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 29. septembra 1999. # Modelo SGPS SA proti Director-Geral dos Registos e Notariado. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko. # Vec C-56/98.