Rozsudok Súdneho dvora z 25. mája 1982. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 97/81.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 2. septembra 2009.#Mohamed El Morabit proti Rade Európskej únie.#Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika - Obmedzujúce opatrenia v rámci boja proti terorizmu - Zmrazenie finančných prostriedkov - Zoznam osôb, skupín a subjektov - Žaloba o neplatnosť.#Spojené veci T-37/07 a T-323/07.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 2. septembra 2009 – El Morabit/Rada
      (spojené veci T‑37/07 a T‑323/07)
      „Spoločná zahraničná a bezpečnostná politika – Obmedzujúce opatrenia v rámci boja proti terorizmu – Zmrazenie finančných prostriedkov – Zoznam osôb, skupín a subjektov – Žaloba o neplatnosť“
      1.                     Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Prezumpcia neviny – Rozhodnutie o preventívnom zmrazení finančných prostriedkov
            prijaté proti osobe podozrivej z teroristickej činnosti – Zlučiteľnosť s touto zásadou – Podmienky (spoločná pozícia Rady
            2001/931, článok 1 ods. 4; nariadenie Rady č. 2580/2001, článok 2 ods. 3) (pozri body 40 – 47)
      2.                     Právo Spoločenstva – Zásady – Základné práva – Obmedzenia vo výkone základných práv odôvodnené všeobecným záujmom – Boj proti
            ohrozeniu medzinárodného mieru a bezpečnosti (spoločná pozícia Rady 2001/931, článok 1 ods. 4; nariadenie Rady č. 2580/2001)
            (pozri body 52, 59 – 63)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie jednak rozhodnutia Rady 2007/445/ES z 28. júna 2007, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia
                  (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu
                  a ktorým sa zrušujú rozhodnutia 2006/379/ES a 2006/1008/ES (Ú. v. EÚ L 169, s. 58), a jednak rozhodnutia Rady 2006/1008/ES
                  z 21. decembra 2006, ktorým sa vykonáva článok 2 ods. 3 nariadenia (ES) č. 2580/2001 o určitých obmedzujúcich opatreniach
                  zameraných proti určitým osobám a subjektom s cieľom boja proti terorizmu (Ú. v. EÚ L 379, s. 123), v rozsahu, v akom sa meno
                  žalobcu uvádza na zozname osôb, skupín a subjektov, na ktoré sa uplatňujú tieto ustanovenia

            Výrok

                  1.

                  	Žaloby sa zamietajú.

                  2.

                  	Mohamed El Morabit znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Rady.

                  3.

                  	Komisia Európskych spoločenstiev a Holandské kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 8. júla 2009. # Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Slovná ochranná známka Spoločenstva Alaska - Absolútny dôvod zamietnutia - Neexistencia opisného charakteru - Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-226/08.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (ôsma komora) z 8. júla 2009 – Mineralbrunnen Rhön‑Sprudel Egon Schindel/ÚHVT – Schwarzbräu (Alaska)
      (vec T‑226/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Slovná ochranná známka Spoločenstva Alaska – Absolútny dôvod zamietnutia – Neexistencia opisného charakteru – Článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 7 ods. 1 písm. c) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Vzdanie sa, výmaz a neplatnosť – Absolútne dôvody neplatnosti [nariadenie Rady č. 40/94, článok 7 ods. 1 písm. c) a článok 51 ods. 1 písm. a)] (pozri body
         22, 36, 38)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 8. apríla 2008 (vec R 1124/2004‑4), týkajúcemu sa konania
                  o vyhlásení neplatnosti medzi Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH a Schwarzbräu GmbH

            Údaje týkajúce sa veci

               Zapísaná ochranná známka Spoločenstva, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti:

               slovná ochranná známka „Alaska“ pre tovary triedy 32 – ochranná známka Spoločenstva č. 505 503

               Majiteľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Schwarzbräu GmbH

               Účastník, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti:

               Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH

               Rozhodnutie výmazového oddelenia:

               čiastočné vyhovenie návrhu na vyhlásenie neplatnosti dotknutej ochrannej známky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie napadnutého rozhodnutia a zamietnutie návrhu na vyhlásenie neplatnosti dotknutej ochrannej známky

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Mineralbrunnen Rhön-Sprudel Egon Schindel GmbH znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania Úradu
                     pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).

                  3.

                  	Schwarzbräu GmbH znáša svoje vlastné trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. novembra 2011.#Norma-A SIA a Dekom SIA proti Latgales plānošanas reģions.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Augstākās tiesas Senāts - Lotyšsko.#Verejné zákazky - Smernica 2004/17/ES - Článok 1 ods. 3 písm. b) - Smernica 92/13/EHS - Článok 2d ods. 1 písm. b) - Pojem ‚koncesia na služby‘ - Poskytovanie služieb verejnej autobusovej dopravy - Právo prevádzkovať službu a zaplatenie kompenzácie strát poskytovateľovi služieb - Riziko spojené s prevádzkou, ktoré je obmedzené podľa vnútroštátnej právnej úpravy a zmluvy - Postupy preskúmavania vo veciach obstarávania - Priama uplatniteľnosť článku 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13/EHS na zmluvy uzavreté pred lehotou na prebratie smernice 2007/66/ES.#Vec C-348/10.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. novembra 2011 (*)

      „Verejné zákazky – Smernica 2004/17/ES – Článok 1 ods. 3 písm. b) – Smernica 92/13/EHS – Článok 2d ods. 1 písm. b) – Pojem ‚koncesia na služby‘ – Poskytovanie služieb verejnej autobusovej dopravy – Právo prevádzkovať službu a zaplatenie kompenzácie strát poskytovateľovi služieb – Riziko spojené s prevádzkou, ktoré je obmedzené podľa vnútroštátnej právnej úpravy a zmluvy – Postupy preskúmavania vo veciach obstarávania – Priama uplatniteľnosť článku 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13/EHS na zmluvy uzavreté pred lehotou na prebratie smernice
         2007/66/ES“

      Vo veci C‑348/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Augstākās tiesas Senāts
         (Lotyšsko) z 2. júla 2010 a doručený Súdnemu dvoru 9. júla 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Norma‑A SIA,
      Dekom SIA
      proti
      Latgales plānošanas reģions, právnej nástupkyni Ludzas novada dome,

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues (spravodajca), sudcovia U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh a A. Arabadžiev,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. mája 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Norma‑A SIA, v zastúpení: L. Krastiņa a I. Azanda, advokāte,
      –        Latgales plānošanas reģions, právna nástupkyňa Ludzas novada dome, v zastúpení: J. Pļuta,
      –        lotyšská vláda, v zastúpení: M. Borkoveca a K. Krasovska, splnomocnené zástupkyne,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: M. Fruhmann, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: C. Zadra a A. Sauka, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. júla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 3 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES
         z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky,
         dopravy a poštových služieb (Ú. v. EÚ L 134, s. 1; Mim. vyd. 06/007, s. 19) a článku 2d ods. 1 písm. b) smernice Rady 92/13/EHS
         z 25. februára 1992, ktorou sa koordinujú zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia o uplatňovaní právnych predpisov
         spoločenstva, o postupoch verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom, energetickom, dopravnom a telekomunikačnom
         sektore (Ú. v. ES L 76, s. 14; Mim. vyd. 06/001, s. 315), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES
         z 11. decembra 2007 (Ú. v. EÚ L 335, s. 31, ďalej len „smernica 92/13“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Norma-A SIA a Dekom SIA na jednej strane a Latgales plānošanas reģions, právnou
         nástupkyňou Ludzas novada dome [Regionálna rada v Ludzi (Lotyšsko)], vo veci týkajúcej sa toho, že Ludzas autotransporta uzņēmums
         SIA bola udelená „koncesia“ na služby verejnej autobusovej dopravy v meste a okrese Ludza.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Článok 1 ods. 2 písm. a) a d) a článok 1 ods. 3 písm. b) smernice 2004/17 stanovuje:

      „2.      a)     ‚Zákazky na dodávky tovaru, na práce a na služby‘ sa uskutočňujú na základe zmlúv s peňažným plnením uzatvorených písomne
         medzi jedným alebo viacerými obstarávateľmi uvedenými v článku 2 ods. 2 a jedným alebo viacerými zhotoviteľmi, dodávateľmi
         alebo poskytovateľmi služieb.

      …
      d)      ‚Zákazky na služby‘ sú iné zákazky ako zákazky na práce alebo na dodávku tovaru, ktorých predmetom je poskytnutie služieb
         uvedených v prílohe XVII.

      …
      3.      …
      b)      ‚Koncesia na služby‘ je zákazka rovnakého druhu ako zákazka na služby s tým rozdielom, že protiplnením za poskytovanie služieb
         je buď len právo na využívanie služby, alebo toto právo spojené s peňažným plnením.“

      4        Článok 2 uvedenej smernice uvádza:

      „1.      Na účely tejto smernice
      a)      ‚Verejní obstarávatelia‘ sú štátne, regionálne alebo miestne orgány, inštitúcie, ktoré sa spravujú verejným právom, združenia vytvorené jedným alebo
         niekoľkými takýmito orgánmi alebo jednou alebo viacerými takýmito inštitúciami, ktoré sa spravujú verejným právom.

      …
      2.      Táto smernica sa vzťahuje na obstarávateľov:
      a)      ktorí sú verejnými obstarávateľmi alebo verejnými podnikmi a ktorí vykonávajú jednu z činností uvedených v článkoch 3 až 7;
      …“
      5        Článok 5 smernice 2004/17 stanovuje:

      „1.      Táto smernica sa vzťahuje na činnosti týkajúce sa prevádzkovania a poskytovania prístupu do sietí slúžiacich verejnosti v oblasti
         železničnej dopravy, automatizovaných systémov, električkovej, trolejbusovej, autobusovej alebo lanovej dopravy.

      …
      2.      Táto smernica sa nevzťahuje na subjekty, ktoré verejnosti poskytujú služby autobusovej dopravy, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti
         smernice 93/38/EHS podľa jej článku 2 ods. 4.“

      6        Článok 1 ods. 2 písm. a) a článok 1 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii
         postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ
         L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132) uvádza:

      „2.      a)     ‚Verejné zákazky‘ sú zmluvy s peňažným plnením, uzavreté písomne medzi jedným alebo viacerými hospodárskymi subjektmi a jedným
         alebo viacerými verejnými obstarávateľmi, ktorých predmetom je vykonanie prác, dodávka výrobkov alebo poskytnutie služieb
         v zmysle tejto smernice.

      …
      4.      ‚Verejná koncesia na služby‘ je zákazka rovnakého druhu ako verejná zákazka na služby s tým rozdielom, že protiplnením za
         poskytovanie služieb je buď len právo na využívanie služby, alebo toto právo spojené s peňažným plnením.“

      7        V súlade s článkom 1 ods. 1 smernice 92/13:

      „Táto smernica sa vzťahuje na zákazky uvedené v smernici… 2004/17…, pokiaľ tieto zákazky nie sú vyňaté z rozsahu pôsobnosti
         v súlade s článkom 5 ods. 2, článkami 18 až 26, článkami 29 a 30 alebo článkom 62 uvedenej smernice.

      ...“
      8        Článok 2d ods. 1 smernice 92/13 uvádza:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby orgán zodpovedný za preskúmanie, ktorý je nezávislý od obstarávateľa, považoval zmluvu za neplatnú
         alebo aby tento orgán rozhodol o neplatnosti zmluvy v týchto prípadoch:

      …
      b)      v prípade porušenia článku 1 ods. 5, článku 2 ods. 3 alebo článku 2a ods. 2 tejto smernice, ak takéto porušenie neumožnilo
         uchádzačovi, ktorý žiada o preskúmanie, využiť opravné prostriedky pred zadaním zákazky; v prípade porušenia spojeného s porušením
         smernice 2004/17…, ak takéto porušenie ovplyvnilo príležitosť uchádzača žiadajúceho o preskúmanie dostať zákazku;

      …“
      9        Podľa článku 2f ods. 1 písm. b) smernice 92/13:

      „1.      Členské štáty môžu ustanoviť, že žiadosť o preskúmanie v súlade s článkom 2d ods. 1 sa musí predložiť:
      …
      b)      a v každom prípade pred uplynutím lehoty najmenej 6 mesiacov, ktorá začína plynúť dňom nasledujúcim po dni uzavretia zmluvy.“
      10      Článok 3 ods. 1 smernice 2007/66, prostredníctvom ktorej boli ustanovenia uvedené v bodoch 7 až 9 tohto rozsudku vložené do
         smernice 92/13, stanovuje:

      „Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou
         najskôr do 20. decembra 2009. …“

       Vnútroštátna právna úprava
      11      Podľa článku 1 ods. 7 zákona o verejno-súkromných partnerstvách (Publiskās un privātās partnerības likums, Latvijas Vēstnesis, 2009, č. 107, s. 4093), ktorý nadobudol účinnosť 1. októbra 2009, zmluva o koncesii na služby je zmluva, na základe ktorej
         súkromný partner na žiadosť verejného partnera poskytuje služby uvedené v prílohe 2 zákona o verejných zákazkách (Publisko
         iepirkumu likums) a získava ako protiplnenie alebo podstatnú časť protiplnenia právo na využívanie týchto služieb a zároveň
         na seba preberá riziko alebo podstatnú časť rizika spojeného s týmto využívaním.

      12      Podľa tohto článku 1 ods. 8 sa právom na využívanie diela alebo služby rozumie právo vyberať poplatok od užívateľov diela
         alebo príjemcov služby alebo právo poberať od verejného partnera protiplnenie, ktorého výška závisí od dopytu užívateľov diela
         alebo príjemcov služby, alebo právo súčasne vyberať poplatok od užívateľov diela alebo príjemcov služby a poberať protiplnenie
         od verejného partnera.

      13      Podľa uvedeného článku 1 ods. 9 existujú riziká spojené s využívaním diela alebo služieb (hospodárske riziká), ak príjmy súkromného
         partnera závisia od dopytu po diele alebo službách zo strany užívateľov diela alebo príjemcov služieb (riziko spojené s dopytom)
         a/alebo od okolnosti, že služba, ktorá bola poskytnutá príjemcom, je v súlade s požiadavkami stanovenými v koncesnej zmluve
         (riziko dostupnosti), alebo tiež ak príjmy závisia od rizika spojeného s dopytom, ako aj od rizika spojeného s dostupnosťou.

      14      Článok 6 ods. 3 zákona o službách hromadnej dopravy (sabiedriskā transporta pakalpojumu likums, Latvijas Vēstnesis, 2007, č. 106, s. 3682) predovšetkým stanovuje, že služby hromadnej dopravy sú organizované v závislosti od dopytu po takých
         službách, pričom sa zohľadní potrebná hustota a pravidelnosť dopravy v rámci siete, rozsah a kvalita služieb, ekonomická životaschopnosť
         dopravy a určí sa spôsob organizácie prepravy cestujúcich.

      15      V článku 10 ods. 1 tohto zákona sa uvádza, že straty, ktoré vzniknú poskytovateľovi, a jeho výdavky spojené s poskytovaním
         týchto služieb sa nahrádzajú za podmienok stanovených v článkoch 11 a 12 uvedeného zákona.

      16      Podľa článku 11 ods. 1 toho istého zákona:

      „… poskytovateľovi sa nahrádzajú straty spojené s poskytovaním služieb hromadnej dopravy:
      1.      v celom rozsahu z prostriedkov určených na tento účel v štátnom rozpočte, pokiaľ ide o medzimestské linky regionálnej dopravnej
         siete;

      11.      z prostriedkov určených na tento účel v štátnom rozpočte, pokiaľ ide o linky regionálnej dopravnej siete miestneho významu;

      12.      z prostriedkov rozpočtov jednotiek územnej samosprávy, pokiaľ ide o časť zákaziek na služby regionálnej dopravnej siete miestneho
         významu, ktorá prevyšuje prostriedky určené v štátnom rozpočte na zabezpečenie týchto služieb;

      ...“
      17      V súlade s článkom 12 zákona o službách hromadnej dopravy:

      „1.      Ak štát stanoví poskytovateľovi dopravy minimálne kvalitatívne normy, ktoré by poskytovateľ v rámci podnikania neuplatňoval
         a ktorých vykonanie si vyžaduje dodatočné výdavky, poskytovateľ je oprávnený požiadať štát o náhradu všetkých týchto dodatočných
         výdavkov.

      2.      Poskytovateľom, ktorí poskytujú služby hromadnej dopravy v rámci verejnej zákazky, sa poskytne náhrada výdavkov uvedených
         v odseku 1, ak dôjde k stanoveniu minimálnych kvalitatívnych noriem až po začatí poskytovania týchto služieb.

      3.      Rada ministrov stanoví pravidlá upravujúce vymedzenie, výpočet a náhradu výdavkov uvedených v odseku 1, príspevok jednotkám
         územnej samosprávy z prostriedkov štátneho rozpočtu určených na pokrytie týchto výdavkov, ako aj kontrolu zákonnosti a riadneho
         využívania týchto prostriedkov.“

      18      Dekrét Rady ministrov č. 672 z 2. októbra 2007 o systéme kompenzácie strát a výdavkov súvisiacich s poskytovaním služieb hromadnej
         dopravy a o systéme stanovenia taríf (sabiedriskā transporta pakalpojumu sniegšanā radušos zaudējumu un izdevumu kompensēšanas
         un sabiedriskā transporta pakalpojuma tarifa noteikšanas kārtība, Latvijas Vēstnesis, 2007, č. 175, s. 3751), ktorý bol v platnosti až do 20. novembra 2009, a dekrét Rady ministrov č. 1226 z 26. októbra 2009
         (Latvijas Vēstnesis, 2009, č. 183, s. 4169, ďalej len „dekrét 2009/1226“), ktorý dekrét č. 672 nahradil od 21. novembra 2009, boli prijaté na
         základe zákona o službách hromadnej dopravy.

      19      Článok 2 dekrétu 2009/1226 stanovuje:

      „… poskytovateľovi sa poskytuje náhrada za tieto straty spojené s vykonávaním verejnej zákazky na služby dopravy:
      2.1      časť nevyhnutných nákladov spojených s vykonávaním verejnej zákazky na služby hromadnej dopravy, ktorá prevyšuje dosiahnuté
         príjmy;

      2.2      náklady na uplatňovanie taríf stanovených zadávateľom;
      2.3      strata príjmov spôsobená stanovením tarifných zliav pre rôzne kategórie cestujúcich zo strany zadávateľa.“
      20      Článok 3 tohto dekrétu stanovuje, že v prípade, ak poskytovateľ už začal poskytovať službu hromadnej dopravy, má právo požiadať
         o náhradu za výdavky spôsobené dodržiavaním kvalitatívnych noriem stanovených zadávateľom alebo právnymi predpismi od okamihu,
         keď tieto normy začnú spôsobovať dodatočné výdavky.

      21      Článok 38 dekrétu 2009/1226 stanovuje, že zadávateľ určí rozsah strát, ktoré musia byť dopravcovi nahradené, a to na základe
         správy uvedenej v bode 32.2 tohto dekrétu a informácií uvedených v jeho bodoch 32.3 a 32.4, pričom zohľadní takisto skutočnosť,
         že stanovil alebo nestanovil tarify (cestovné lístky).

      22      Podľa článku 39 tohto dekrétu zadávateľ určí skutočné straty na základe celkových príjmov z vykonávania verejnej zákazky na
         služby hromadnej dopravy po odpočítaní odôvodnených výdavkov na poskytovanie služieb hromadnej dopravy. V zmysle toho istého
         dekrétu sa za príjmy považujú príjmy z predaja cestovných lístkov a predplatených cestovných lístkov a ostatné príjmy z vykonávania
         verejnej zákazky na služby hromadnej dopravy.

      23      Článok 40 dekrétu 2009/1226 stanovuje, že zadávateľ určí sumu, ktorú je povinný zaplatiť ako náhradu za straty, tak, že k celkovej
         výške týchto strát, ktoré sú vymedzené v článku 39 tohto dekrétu, pripočíta zisk. Výška tohto zisku sa určí vynásobením príjmov
         percentuálnou sadzbou zisku, ktorá sa vypočíta tak, že k priemernej úrokovej sadzbe na európskom medzibankovom trhu (EURIBOR)
         za dvanásť mesiacov referenčného roka sa pripočíta 2,5 %.

      24      Vnútroštátny súd uvádza, že v súlade s článkom 49 uvedeného dekrétu rozsah náhrady za straty neprekročí sumu skutočných vyčíslených
         strát, ak poskytovateľ dodržiaval tarify stanovené zadávateľom (cestovné).

      25      Podľa článku 50 toho istého dekrétu sa výška náhrady určí ako rozdiel medzi zmluvnou cenou služby hromadnej dopravy a skutočnými
         príjmami v prípade, že bolo právo poskytovať služby hromadnej dopravy udelené na základe zákona o verejných zákazkách.

      26      Podľa článku 57 dekrétu 2009/1226:

      „... po skončení verejnej zákazky na služby hromadnej dopravy:
      1.      poskytovateľ nahradí zadávateľovi prostriedky, ktoré mu boli poskytnuté a na ktoré nemá nárok, ak výška náhrady za straty
         počas obdobia poskytovania dopravných služieb prekročila sumu náhrady, na ktorú má skutočne nárok, a zadávateľ vyčlení uvedené
         prostriedky na náhradu strát vzniknutých iným poskytovateľom;

      2.      zadávateľ zaplatí poskytovateľovi náhradu, ak bola náhrada za straty počas obdobia poskytovania dopravných služieb nižšia
         ako suma náhrady, na ktorú má poskytovateľ skutočne nárok.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      27      Ludzas rajona padome (Okresná rada v meste Ludza) uverejnila 17. júna 2009 oznámenie o vyhlásení verejnej súťaže na právo
         poskytovať služby hromadnej autobusovej dopravy v meste a okrese Ludza. Dovolateľky v konaní vo veci samej predložili svoju
         ponuku 6. augusta 2009.

      28      Dňa 31. augusta 2009 získala predmetnú zákazku spoločnosť Ludzas autotransporta uzņēmums SIA, a preto 2. septembra 2009 Ludzas
         novada dome rozhodla o uzavretí koncesnej zmluvy na služby hromadnej dopravy s touto spoločnosťou.

      29      Odvolateľky vo veci samej sa 16. septembra 2009 obrátili na Administratīvā rajona tiesa (okresný správny súd) so žalobou o neplatnosť
         uvedeného rozhodnutia Ludzas novada dome z 2. septembra 2009 a domáhali sa pozastavenia výkonu tohto rozhodnutia. Rozhodnutím
         zo 16. októbra 2009 tento súdny orgán vyhovel návrhu, pričom rozhodnutie 14. decembra 2009 potvrdil Administratīvā apgabaltiesa
         (odvolací správny súd).

      30      Vnútroštátny súd uvádza, že platná vnútroštátna právna úprava priznáva dovolateľkám vo veci samej právo napadnúť rozhodnutie
         Ludzas novada dome z 2. septembra 2009 na Úrade pre dohľad nad verejným obstarávaním, pričom toto napadnutie verejnému obstarávateľovi
         bráni uzavrieť zmluvu skôr, než o tom uvedený úrad rozhodne.

      31      Dňa 9. októbra 2009 Ludzas rajona padome a Ludzas autotransporta uzņēmums SIA uzavreli „koncesnú“ zmluvu o poskytovaní predmetných
         služieb dopravy.

      32      Dovolateľky vo veci samej sa preto obrátili na Administratīvā rajona tiesa so žalobou na určenie neplatnosti tejto zmluvy.
         Dňa 3. decembra 2009 bola táto žaloba zamietnutá z dôvodu, že uvedená zmluva bola upravená súkromným právom, a preto správne
         súdy v takej žalobe nemali právomoc rozhodovať.

      33      Administratīva apgabaltiesa zrušil toto prvostupňové rozhodnutie 11. mája 2010, pričom žalobu o neplatnosť zamietol ako neprípustnú
         z dôvodu, že dovolateľky vo veci samej nemali subjektívne právo obrátiť sa s takou žalobou na súdy, keďže zmluva bola uzavretá
         pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2007/66.

      34      Dňa 21. mája 2010 uvedené dovolateľky podali proti rozhodnutiu Administratīva apgabaltiesa dovolanie na vnútroštátny súd.
         Uviedli, že smernica 2007/66 im priznáva subjektívne právo domáhať sa zrušenia spornej zmluvy, ktoré vyplýva z cieľa tejto
         smernice spočívajúceho v tom, že tretím osobám sa priznáva právo domáhať sa, aby zákazky, ktoré zadali štátne orgány alebo
         orgány jednotiek územnej samosprávy, boli vyhlásené za neúčinné.

      35      Za týchto okolností Augstākās tiesas Senāts rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 1 ods. 3 písm. b) smernice 2004/17... vykladať v tom zmysle, že zmluva, ktorou sa poskytovateľovi udeľuje právo
         poskytovať služby hromadnej autobusovej dopravy, pričom protiplnenie spočíva čiastočne v práve využívať predmetné služby,
         obstarávateľ poskytuje poskytovateľovi náhradu za straty súvisiace s poskytovaním služieb a navyše normy verejného práva,
         ako aj ustanovenia zmluvy, ktoré upravujú poskytovanie týchto služieb, obmedzujú riziko súvisiace s poskytovaním týchto služieb,
         sa má považovať za verejnú koncesiu na služby?

      2.      V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, je článok 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13... priamo uplatniteľný v Lotyšskej
         republike od 21. decembra 2009?

      3.      V prípade kladnej odpovede na druhú otázku, má sa článok 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13... vykladať v tom zmysle, že sa
         vzťahuje na zákazky zadané pred uplynutím lehoty stanovenej na prebratie smernice 2007/66... do vnútroštátneho práva?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      36      V prvom rade je potrebné uviesť, že podľa článku 2 ods. 2 písm. a) smernice 2004/17 sa táto smernica vzťahuje na obstarávateľov,
         ktorí sú „verejnými obstarávateľmi“ v zmysle článku 2 ods. 1 písm. a) tejto smernice, patria medzi nich „regionálne alebo
         miestne orgány“ a „vykonávajú jednu z činností uvedených v článkoch 3 až 7“ uvedenej smernice.

      37      Vnútroštátny súd zastáva názor, že na prejednávanú vec sa uplatní smernica 2004/17, keďže dotknutý obstarávateľ vykonáva činnosť
         v oblasti autobusovej dopravy v zmysle článku 5 ods. 1 tejto smernice.

      38      Naopak, lotyšská vláda sa domnieva, že vzhľadom na to, že uvedený obstarávateľ sám osebe neposkytuje obyvateľom služby hromadnej
         dopravy, v prejednávanej veci sa uplatní smernica 2004/18.

      39      V tejto súvislosti stačí uviesť, že smernica 2004/18 obsahuje v článku 1 ods. 2 písm. a) a článku 1 ods. 4 definíciu pojmu
         „verejná zákazka“ a definíciu pojmu „koncesia na služby“, ktoré sú v podstate podobné ako príslušné definície nachádzajúce
         sa v článku 1 ods. 2 písm. a) a článku 1 ods. 3 písm. b) smernice 2004/17. Táto podobnosť vyžaduje, aby boli na účely výkladu
         pojmov zákazka na služby a koncesia na služby v rozsahu pôsobnosti oboch uvedených smerníc použité tie isté úvahy (rozsudok
         z 10. septembra 2009, Eurawasser, C‑206/08, Zb. s. I‑8377, body 42 a 43). Z tohto dôvodu je výklad článku 1 ods. 2 písm. a)
         a článku 1 ods. 3 písm. b) smernice 2004/17 priamo uplatniteľný na príslušné ustanovenia smernice 2004/18, tak ako to navyše
         priznáva lotyšská vláda.

      40      Otázku, či sa činnosť má považovať za koncesiu na služby, alebo verejnú zákazku na služby, je potrebné skúmať výlučne na základe
         práva Únie (pozri najmä rozsudok z 10. marca 2011, Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, C‑274/09, Zb. s. I‑1335,
         bod 23 a citovanú judikatúru).

      41      Z pojmu verejná zákazka na služby vymedzeného v článku 1 ods. 2 písm. a) a d) smernice 2004/17 a z pojmu koncesia na služby
         vymedzeného v článku 1 ods. 3 uvedenej smernice vyplýva, že rozdiel medzi zákazkou na služby a koncesiou na služby spočíva
         v protiplnení za poskytnutie služieb. Zákazka na služby zahŕňa odmenu, ktorá je poskytovateľovi služieb vyplatená priamo verejným
         obstarávateľom, zatiaľ čo v prípade koncesie na služby odmena za poskytnutie služieb spočíva buď v samotnom práve prevádzkovať
         služby, alebo je toto právo spojené s peňažným plnením (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Eurawasser, už citovaný, bod 51).

      42      Pokiaľ ide o zmluvu o poskytovaní služieb, skutočnosť, že zmluvný partner nie je odmeňovaný priamo verejným obstarávateľom,
         ale má právo vyberať poplatky od tretích osôb, zodpovedá požiadavke protiplnenia stanovenej v článku 1 ods. 3 písm. b) smernice
         2004/17 (pozri najmä rozsudok Eurawasser, už citovaný, bod 57).

      43      To platí v prípade, ak – rovnako ako vo veci samej – bolo poskytovateľovi služieb hromadnej autobusovej dopravy udelené právo
         prevádzkovať služby za protiplnenie, ktoré mu poskytujú príjemcovia uvedených služieb v súlade so stanovenou tarifou.

      44      Hoci je spôsob odmeny jedným z rozhodujúcich prvkov na účely posúdenia zmluvy ako koncesie na služby, z judikatúry tiež vyplýva,
         že koncesia na služby zahŕňa, že koncesionár nesie riziko spojené s prevádzkovaním predmetných služieb. Neexistencia prevodu
         rizika spojeného s poskytovaním služieb na poskytovateľa znamená, že predmetná zmluva predstavuje verejnú zákazku na služby,
         a nie koncesiu na služby (pozri najmä rozsudok Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, už citovaný, bod 26).

      45      Je preto potrebné overiť, či poskytovateľ preberá riziko spojené s prevádzkou služby. Hoci môže byť toto riziko určite od
         začiatku veľmi obmedzené, posúdenie zmluvy ako koncesie na služby vyžaduje, aby obstarávateľ na koncesionára preniesol hospodárske
         riziko prevádzky, ktoré znáša, v celom rozsahu, alebo aspoň jeho významnú časť (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Privater
         Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, už citovaný, bod 29).

      46      Je totiž bežné, že niektoré odvetvia činností, predovšetkým odvetvia týkajúce sa činností vo verejnom záujme, akou je činnosť,
         o ktorú ide vo veci samej, sú predmetom právnej úpravy, ktorej účinkom môže byť obmedzenie hospodárskych rizík, ktorým sú
         vystavené. Na jednej strane podmienky vyplývajúce z verejného práva, ktoré sa vzťahujú na hospodárske a finančné využitie
         služieb, uľahčujú dohľad nad ich využitím a znižujú faktory, ktoré by mohli ohroziť transparentnosť a narušiť hospodársku
         súťaž. Na druhej strane verejný obstarávateľ, ktorý koná v dobrej viere, môže zabezpečiť poskytnutie služieb na základe koncesie,
         pokiaľ sa domnieva, že ide o najlepší spôsob zabezpečenia predmetných služieb vo verejnom záujme, a to aj vtedy, ak je riziko
         spojené s prevádzkou veľmi obmedzené (rozsudok Eurawasser, už citovaný, body 72 až 74).

      47      Keďže verejný obstarávateľ nemá nijaký vplyv na podmienky vyplývajúce z verejného práva, ktoré sa uplatňujú na fungovanie
         služieb, je v takej situácii preňho nemožné, aby zaviedol a v dôsledku toho prenášal rizikové faktory, ktoré tieto podmienky
         vylučujú. Navyše nie je namieste žiadať od orgánu verejnej moci, ktorý udeľuje koncesiu, aby vytváral náročnejšie podmienky
         hospodárskej súťaže a hospodárskeho rizika než tie, ktoré v dotknutom odvetví existujú v dôsledku existencie právnej úpravy,
         ktorá sa na toto odvetvie uplatňuje (pozri rozsudok Eurawasser, už citovaný, body 75 a 76).

      48      Riziko spojené s prevádzkovaním je potrebné vnímať ako riziko vystavenia sa nebezpečenstvu trhu (pozri v tomto zmysle rozsudok
         Eurawasser, už citovaný, bod 67), ktoré sa môže prejaviť ako riziko hospodárskej súťaže zo strany iných prevádzkovateľov,
         riziko nerovnováhy medzi ponukou služieb a dopytom po nich, riziko nesolventnosti dlžníkov poplatku za poskytnuté služby,
         riziko, že prevádzkové náklady nebudú v plnom rozsahu pokryté príjmami, alebo aj riziko zodpovednosti za škodu spojenú s nesplnením
         si povinnosti v rámci služby (pozri v tomto zmysle rozsudok Privater Rettungsdienst und Krankentransport Stadler, už citovaný,
         bod 37).

      49      Naopak, také riziká, akými sú riziká spojené so zlým riadením alebo s nesprávnym posúdením prevádzkovateľa, nie sú rozhodujúce
         na účely posúdenia zmluvy ako verejnej zákazky na služby alebo koncesie na služby, keďže takéto riziká sú inherentné akejkoľvek
         zmluve, či už zodpovedá verejnej zákazke na služby, alebo koncesii na služby (rozsudok Privater Rettungsdienst und Krankentransport
         Stadler, už citovaný, bod 38).

      50      Ako už bolo uvedené v bode 45 tohto rozsudku, hoci hospodárske riziko spojené s prevádzkou môže byť od začiatku veľmi obmedzené
         z dôvodu podmienok fungovania služby vyplývajúcich z verejného práva, posúdenie zmluvy ako koncesie na služby predsa vyžaduje,
         aby obstarávateľ na koncesionára preniesol riziko spojené s prevádzkou, ktoré znáša, v celom rozsahu, alebo aspoň jeho významnú
         časť.

      51      Podľa údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom však právna úprava uplatniteľná vo veci samej stanovuje, že obstarávateľ poskytne
         poskytovateľovi služieb náhradu prevádzkových strát, a navyše na základe noriem verejného práva a ustanovení zmluvy, ktoré
         upravujú poskytovanie týchto služieb, poskytovateľ neznáša „významnú časť rizika spojeného s prevádzkou“.

      52      Vnútroštátny súd v tejto súvislosti predovšetkým uvádza, že na základe ustanovení zmluvy zadávateľ nahradí do výšky prostriedkov
         vyčlenených v štátnom rozpočte straty spojené s poskytovaním služieb dopravy, straty vyplývajúce z poskytovania týchto služieb
         a súvisiace náklady po odpočítaní príjmov z využívania služieb dopravy.

      53      Navyše podľa článkov 2 a 3 dekrétu 2009/1226 sa poskytovateľovi poskytne náhrada za straty spojené s vykonávaním zákazky,
         pokiaľ ide o nevyhnutné náklady spojené s vykonávaním verejnej zákazky na služby dopravy, ktoré prevyšujú dosiahnuté príjmy,
         náklady na uplatňovanie taríf stanovených zadávateľom, stratu príjmov spôsobenú stanovením tarifných zliav pre rôzne kategórie
         cestujúcich zo strany zadávateľa a výdavky spôsobené dodržiavaním kvalitatívnych noriem, ktoré boli stanovené po tom, čo sa
         začalo s poskytovaním služieb, pretože v porovnaní s predchádzajúcimi podmienkami kvality tieto normy spôsobujú dodatočné
         výdavky.

      54      K tomu treba dodať, že článok 40 dekrétu 2009/1226 stanovuje, že úspešnému uchádzačovi sa vyplatí suma, ktorá má predstavovať
         zisk a určí sa vynásobením príjmov percentuálnou sadzbou zisku, ktorá sa vypočíta tak, že k priemernej úrokovej sadzbe na
         európskom medzibankovom trhu (EURIBOR) za dvanásť mesiacov referenčného roka sa pripočíta 2,5 %.

      55      Na základe uvedených zmluvných ustanovení a ustanovení vnútroštátneho práva nemožno dospieť k záveru, že by významnú časť
         rizika vystavenia sa nebezpečenstvu trhu znášal úspešný uchádzač. Preto by taká zmluva mala byť posúdená ako „zákazka na služby“
         v zmysle článku 1 ods. 2 písm. d) smernice 2004/17, a nie ako „koncesia na služby“ v zmysle článku 1 ods. 3 písm. b) tejto
         smernice.

      56      Počas pojednávania na Súdnom dvore sa účastníci konania síce nezhodli, pokiaľ ide o rozsah rizika, ktoré konkrétne znáša úspešný
         uchádzač. Lotyšská vláda a odporkyňa vo veci samej na rozdiel od dovolateliek vo veci samej a Európskej komisie tvrdia, že
         rôzne faktory, ako zmenšovanie verejných zdrojov určených na pokrytie prípadných strát, neexistencia krytia niektorých druhov
         výdavkov a strát, ktoré sú spojené najmä so zmenou cestovných poriadkov a plánov liniek, alebo aj neistota, pokiaľ ide o dopyt
         príjemcov, zvyšujú riziko takým spôsobom, že podstatnú časť tohto rizika by v skutočnosti znášal úspešný uchádzač, a to najmä
         preto, že dĺžka trvania zmluvy je osem rokov. Z tohto dôvodu by tak malo ísť o koncesiu na služby.

      57      Súdnemu dvoru neprináleží posúdiť konkrétnu zmluvu, o ktorú ide vo veci samej, keďže takéto posúdenie patrí do výlučnej právomoci
         vnútroštátneho súdu. Úlohou Súdneho dvora je iba poskytnúť vnútroštátnemu súdu výklad práva Únie potrebný pre rozhodnutie,
         ktoré má vnútroštátny súd prijať v rámci sporu, o ktorom rozhoduje (pozri najmä rozsudok z 13. októbra 2005, Parking Brixen,
         C‑458/03, Zb. s. I‑8585, bod 32).

      58      Jedine vnútroštátny súd môže jednak poskytovať výklad ustanovení vnútroštátneho práva a jednak posúdiť časť rizika, ktorú
         na základe tohto práva a predmetných ustanovení zmluvy konkrétne preberá poskytovateľ. Skúmanie spornej zmluvy vzhľadom na
         ustanovenia právnych predpisov a ustanovenia zmluvy, tak ako boli uvedené v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, na
         prvý pohľad vedie k záveru, že uvedená zmluva má povahu zákazky na služby.

      59      Vzhľadom na uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že smernica 2004/17 sa má vykladať v tom zmysle, že „zákazkou
         na služby“ podľa článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice je zmluva, na základe ktorej poskytovateľ podľa noriem verejného
         práva a ustanovení zmluvy, ktoré upravujú poskytovanie týchto služieb, nepreberá významnú časť rizika, ktoré znáša obstarávateľ.
         Vnútroštátnemu súdu prináleží posúdiť, či sa predmetná zmluva, o ktorú ide vo veci samej, má považovať za koncesiu na služby,
         alebo zákazku na služby, pričom zohľadní všetky vlastnosti uvedenej zmluvy.

       O druhej a tretej otázke
      60      Týmito otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta, či za predpokladu, že by zmluva, o ktorú ide vo veci
         samej, mala byť posúdená ako „verejná zákazka na služby“ v zmysle smernice 2004/17, je článok 2d ods. 1 písm. b) smernice
         92/13, ktorý sa podľa článku 1 tejto smernice vzťahuje na zákazky uvedené v smernici 2004/17, uplatniteľný na túto zmluvu,
         hoci bola uzavretá pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2007/66, prostredníctvom ktorej bol do smernice 92/13 vložený
         článok 2d ods. 1 písm. b), a či je v prípade kladnej odpovede toto ustanovenie priamo uplatniteľné.

      61      Ako tvrdí lotyšská vláda, v prípade, že by smernica 2004/18 bola uplatniteľná, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, treba
         uviesť, že článkom 1 smernice 2007/66 boli do smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych
         predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác
         (Ú. v. ES L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 (Ú. v. ES
         L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322), vložené ustanovenia, ktoré sú identické s ustanoveniami článkov 2d a 2f smernice 92/13,
         takže výklad týchto ustanovení je priamo uplatniteľný na príslušné ustanovenia takto zmenenej smernice 89/665.

      62      V súlade s článkom 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13 členské štáty zabezpečia, aby orgán zodpovedný za preskúmanie, ktorý
         je nezávislý od obstarávateľa, považoval zmluvu za neplatnú alebo aby tento orgán rozhodol o neplatnosti zmluvy, najmä ak
         bola zmluva uzavretá, zatiaľ čo v súlade s článkom 2 ods. 3 tejto smernice orgán prvého stupňa, ktorý je nezávislý od verejného
         obstarávateľa, preskúmal rozhodnutie o zadaní zákazky, alebo ak bola zmluva uzavretá bez toho, aby bola dodržaná odkladná
         lehota stanovená v článku 2a ods. 2 uvedenej smernice.

      63      Bez toho, aby bolo potrebné skúmať otázku, či sa jednotlivec môže po uplynutí lehoty stanovenej na prebratie smernice 2007/66
         domáhať na vnútroštátnom súde uplatnenia článku 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13 voči verejnému obstarávateľovi, akým je
         odporkyňa vo veci samej, stačí uviesť, že uvedené ustanovenie nie je v žiadnom prípade uplatniteľné na zmluvy, ktoré, tak
         ako zmluva, o ktorú ide vo veci samej, boli uzavreté pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2007/66, t. j. pred 20. decembrom
         2009, keďže k prebratiu tejto smernice nedošlo pred uplynutím tejto lehoty.

      64      Je nesporné, že rozhodnutie o zadaní spornej zákazky bolo prijaté 2. septembra 2009 a že sporná zmluva bola uzavretá 9. októbra
         2009.

      65      Okolnosť, že v súlade s článkom 2f ods. 1 písm. b) smernice 92/13 členské štáty môžu stanoviť, že žiadosť o preskúmanie v súlade
         s článkom 2d ods. 1 tejto smernice sa musí predložiť v každom prípade pred uplynutím „lehoty najmenej 6 mesiacov, ktorá začína
         plynúť dňom nasledujúcim po dni uzavretia zmluvy“, neumožňuje dospieť k záveru, že zákazky, ktoré boli, rovnako ako v prejednávanej
         veci, uzavreté v období šiestich mesiacov pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2007/66, by mohli patriť do pôsobnosti
         tohto článku 2d ods. 1 písm. b).

      66      Vzhľadom na to, že v smernici 2007/66 sa nenachádza zmienka o retroaktivite predmetného ustanovenia, bolo by v rozpore so
         zásadou právnej istoty považovať uvedené ustanovenia za uplatniteľné na zákazky, ktoré boli uzavreté pred dátumom uplynutia
         lehoty na prebratie uvedenej smernice.

      67      Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné na druhú a tretiu otázku odpovedať tak, že článok 2d ods. 1 písm. b) smernice 92/13
         nie je uplatniteľný na verejné zákazky uzavreté pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2007/66.

       O trovách
      68      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/17/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov obstarávania subjektov pôsobiacich
            v odvetviach vodného hospodárstva, energetiky, dopravy a poštových služieb sa má vykladať v tom zmysle, že „zákazkou na služby“
            podľa článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice je zmluva, na základe ktorej poskytovateľ podľa noriem verejného práva a ustanovení
            zmluvy, ktoré upravujú poskytovanie týchto služieb, nepreberá významnú časť rizika, ktoré znáša obstarávateľ. Vnútroštátnemu
            súdu prináleží posúdiť, či sa predmetná zmluva, o ktorú ide vo veci samej, má považovať za koncesiu na služby, alebo zákazku
            na služby, pričom zohľadní všetky vlastnosti uvedenej zmluvy.
      2.      Článok 2d ods. 1 písm. b) smernice Rady 92/13/EHS z 25. februára 1992, ktorou sa koordinujú zákony, iné právne predpisy a správne
            opatrenia o uplatňovaní právnych predpisov spoločenstva, o postupoch verejného obstarávania subjektov pôsobiacich vo vodnom,
            energetickom, dopravnom a telekomunikačnom sektore, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES
            z 11. decembra 2007, nie je uplatniteľný na verejné zákazky uzavreté pred uplynutím lehoty na prebratie smernice 2007/66.
      Podpisy
      * Jazyk konania: lotyština.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. júla 2015.#InnoLux Corp. proti Európskej komisii.#Odvolanie – Hospodárska súťaž – Kartely – Článok 101 ZFEÚ – Článok 53 Dohody o EHP – Svetový trh s displejmi z tekutých kryštálov (LCD) – Určenie cien – Pokuty – Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút (2006) – Bod 13 – Určenie hodnoty predaja, s ktorým porušenie súvisí – Vnútorný predaj dotknutého výrobku mimo územia EHP – Zohľadnenie predaja hotových výrobkov, v ktorých je integrovaný dotknutý výrobok, tretím osobám v EHP.#Vec C-231/14 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 9. júla 2015 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Hospodárska súťaž — Kartely — Článok 101 ZFEÚ — Článok 53 Dohody o EHP — Svetový trh s displejmi z tekutých kryštálov (LCD) — Určenie cien — Pokuty — Usmernenia k metóde stanovovania výšky pokút (2006) — Bod 13 — Určenie hodnoty predaja, s ktorým porušenie súvisí — Vnútorný predaj dotknutého výrobku mimo územia EHP — Zohľadnenie predaja hotových výrobkov, v ktorých je integrovaný dotknutý výrobok, tretím osobám v EHP“
      Vo veci C‑231/14 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 8. mája 2014,

         InnoLux Corp., predtým Chimei InnoLux Corp., so sídlom v Miaoli County (Taiwan), v zastúpení: J.‑F. Bellis, avocat, a R. Burton, solicitor,
      odvolateľka,
      ďalší účastník konania:

         Európska komisia, v zastúpení: A. Biolan, F. Ronkes Agerbeek a P. Van Nuffel, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, sudcovia A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Toader, E. Jarašiūnas a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. februára 2015,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 30. apríla 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               InnoLux Corp., predtým Chimei InnoLux Corp. (ďalej len „InnoLux“) svojím odvolaním navrhuje čiastočné zrušenie rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie vo veci InnoLux/Komisia (T‑91/11, EU:T:2014:92, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým uvedený súd jednak zmenil rozhodnutie Komisie K(2010) 8761 v konečnom znení z 8. decembra 2010 týkajúce sa konania podľa článku 101 [ZFEÚ] a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore (vec COMP/39.309 – LCD), ktorého zhrnutie je uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie zo 7. októbra 2011 (Ú. v. EÚ C 295, s. 8, ďalej len „napadnuté rozhodnutie“), pričom výšku pokuty, ktorá jej bola uložená v článku 2 tohto rozhodnutia, stanovil na 288 miliónov eur, a jednak v zostávajúcej časti zamietol jej žalobu smerujúcu k čiastočnému zrušeniu tohto rozhodnutia v rozsahu, v akom sa jej týka, ako aj k zníženiu výšky uvedenej pokuty.

         Právny rámec

               2

               Nariadenie Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v článkoch [101 ZFEÚ] a [102 ZFEÚ] (Ú. v. ES L 1, 2003, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) v článku 23 ods. 2 a 3 stanovuje:
               „2.   Komisia môže rozhodnutím uložiť podnikom alebo združeniam podnikov pokuty, keď úmyselne alebo z nedbalosti:

                        a)

                        porušujú článok [101 ZFEÚ] alebo [článok 102 ZFEÚ] …

                  …
               Pokuta uložená každému podniku [podieľajúcemu sa na porušovaní – neoficiálny preklad] … nepresiahne 10 % jeho celkového obratu v predchádzajúcom obchodnom roku.
               …
               3.   Pri stanovení čiastky pokuty sa zohľadní závažnosť a doba trvania porušovania.“

               3

               Bod 13 usmernení k metóde stanovovania pokút uložených podľa článku 23 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1/2003 (Ú. v. EÚ C 210, 2006, s. 2, ďalej len „usmernenia k metóde stanovovania pokút“) v oddiele nazvanom „Určenie hodnoty predaja“ stanovuje:
               „Pri stanovení základnej výšky uloženej pokuty bude Komisia vychádzať z hodnoty predaja tovaru alebo služieb podniku, s ktorými porušenie priamo alebo nepriamo … súvisí v príslušnej geografickej oblasti v rámci [Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP)]…“

         Okolnosti predchádzajúce sporu a napadnuté rozhodnutie

               4

               Okolnosti predchádzajúce sporu a spornému rozhodnutiu, ako vyplývajú z bodov 1 až 27 napadnutého rozsudku, možno zhrnúť takto.

               5

               Chi Mei Optoelectronics Corp. (ďalej len „CMO“), spoločnosť podľa taiwanského práva, kontrolovala skupinu spoločností usadených po celom svete a pôsobiacich v oblasti výroby obrazoviek z tekutých kryštálov s aktívnou maticou („Liquid Crystal Displays“, ďalej len „LCD“).

               6

               CMO uzatvorila 20. novembra 2009 so spoločnosťami InnoLux Display Corp. a TPO Displays Corp. zmluvu o fúzii. Podľa tejto zmluvy prestali spoločnosti TPO Displays a CMO k 18. marcu 2010 existovať. Nástupnícka právnická osoba zmenila dvakrát svoj názov, najprv z InnoLux Displays Corp na Chimei InnoLux Corp. a nakoniec na InnoLux Corp., ktorá je odvolateľkou v tomto konaní [ďalej len „odvolateľka“].

               7

               Na jar roku 2006 Samsung Electronics Co. Ltd (ďalej len „Samsung“), spoločnosť založená podľa kórejského práva, podala na Európsku komisiu žiadosť smerujúcu k získaniu oslobodenia od pokuty na základe oznámenia Komisie o oslobodení od pokút a znížení pokút v prípadoch kartelov (Ú. v. ES C 45, 2002, s. 3; Mim. vyd. 08/002, s. 155). Pri tejto príležitosti Samsung oznámila existenciu kartelu týkajúceho sa niektorých typov LCD medzi viacerými podnikmi, medzi ktorými bola aj odvolateľka.

               8

               Komisia udelila 23. novembra 2006 spoločnosti Samsung podmienené oslobodenie v súlade s bodom 15 oznámenia o zhovievavosti z roku 2002, pričom inému účastníkovi kartelu, konkrétne spoločnosti LG Display Co. Ltd (ďalej len „LGD“) založenej podľa kórejského práva, ho odmietla udeliť.

               9

               Komisia začala 27. mája 2009 správne konanie a prijala oznámenie o výhradách, ktoré bolo adresované šestnástim spoločnostiam, medzi inými CMO a jej dvom európskym dcérskym spoločnostiam, v ktorých má 100 % podiel, t. j. Chi Mei Optoelectronics BV a Chi Mei Optoelectronics UK Ltd. Toto oznámenie o výhradách vysvetľuje najmä dôvody, na základe ktorých musia byť tieto dve dcérske spoločnosti patriace spoločnosti CMO v zmysle judikatúry Všeobecného súdu zodpovedné spoločne a nerozdielne za porušenia, ktorých sa dopustila CMO.

               10

               Adresáti oznámenia o výhradách písomne oznámili Komisii v stanovej lehote svoje stanovisko k námietkam, ktoré boli voči nim vznesené. Navyše viacerí adresáti, medzi nimi aj odvolateľka, využili svoje právo byť vypočutý na pojednávaní, ktoré sa konalo 22. a 23. septembra 2009.

               11

               Účastníci konania boli žiadosťou o informácie zo 4. marca 2010 a listom zo 6. apríla 2010 vyzvaní na predloženie údajov týkajúcich sa hodnoty predajov, ktoré mali byť zohľadnené na výpočet pokút, a na predloženie svojich pripomienok k tejto otázke. CMO odpovedala na uvedený list 23. apríla 2010.

               12

               Komisia 8. decembra 2010 prijala sporné rozhodnutie. Toto rozhodnutie je určené šiestim zo šestnástich spoločností, ktoré boli adresátmi oznámenia o výhradách, medzi ktoré patrí odvolateľka, LGD a AU Optronics (ďalej len „AUO“). Naopak dcérske spoločnosti odvolateľky sa v ňom už neuvádzajú.

               13

               Komisia v spornom rozhodnutí konštatovala existenciu kartelu medzi šiestimi veľkými medzinárodnými výrobcami LCD, medzi nimi aj odvolateľkou, LGD a AUO, pokiaľ ide o dve kategórie daných výrobkov s veľkosťou rovnajúcou sa alebo väčšou ako dvanásť palcov: LCD pre informačné technológie ako notebooky a monitory počítačov a LCD pre televízory (ďalej spolu len „LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel“).

               14

               Podľa sporného rozhodnutia tento kartel predstavoval jediné a nepretržité porušenie článku 101 ZFEÚ a článku 53 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3 ďalej len „dohoda o EHP“), ku ktorému dochádzalo minimálne v období od 5. októbra 2001 do 1. februára 2006. Počas tohto obdobia sa účastníci kartelu stretávali na mnohých multilaterálnych stretnutiach, ktoré nazývali „stretnutia Kryštál“. Tieto stretnutia mali jasne protisúťažný cieľ, keďže účastníkom umožňovali najmä stanoviť minimálne ceny za LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, prediskutovať plánovanie cien, aby sa tak zabránilo ich zníženiu, a koordinovať zvýšenie cien, ako aj úrovne výroby. Počas obdobia porušovania sa účastníci kartelu stretávali aj bilaterálne a často si vymieňali informácie o záležitostiach, o ktorých sa rokovalo na „stretnutiach Kryštál“. Okrem iného prijali opatrenia na overenie uplatňovania rozhodnutí, ktoré boli prijaté na týchto stretnutiach.

               15

               Komisia použila na určenie výšky pokút uložených sporným rozhodnutím usmernenia k metóde stanovenia pokút. Na ich základe určila uvedená inštitúcia hodnotu predaja LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, ktoré boli priamo alebo nepriamo dotknuté porušením. Na tento účel stanovila tieto tri kategórie predaja uskutočnených účastníkmi kartelu:

                        —

                        kategória „priameho predaja v EHP“ obsahujúca predaj LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, inému podniku v rámci EHP,

                        —

                        kategória „priameho predaja v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“, obsahujúca predaj LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, integrovaných v rámci skupiny, do ktorej patrí výrobca, do hotových výrobkov, ktoré sa predávajú inému podniku v rámci EHP, a

                        —

                        kategória „nepriameho predaja“ obsahujúca predaj LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, inému podniku mimo EHP, ktorý obrazovky následne zabuduje do hotových výrobkov, ktoré predáva v EHP.

               16

               Komisia však usúdila, že stačí zohľadniť iba prvé dve vyššie uvedené kategórie, keďže nie je potrebné zahrnúť tretiu kategóriu na to, aby mohli uložené pokuty dosiahnuť dostatočne odstrašujúcu úroveň.

               17

               Pokiaľ ide o odvolateľku, Komisia zamietla jej námietky týkajúce sa najmä toho, že hodnota relevantného predaja mala byť vypočítaná bez zohľadnenia jej „priameho predaja v rámci EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“.

               18

               Navyše podľa oznámenia Komisie o oslobodení od pokuty a o jej znížení vo veciach týkajúcich sa kartelov Komisia potvrdila úplné oslobodenie od pokuty udelené spoločnosti Samsung. Naproti tomu sa domnievala, že spolupráca, ktorú poskytla odvolateľka, jej nedáva právo na nijaké zníženie pokuty.

               19

               Predovšetkým vzhľadom na tieto úvahy uložila Komisia v článku 2 sporného rozhodnutia odvolateľke povinnosť zaplatiť pokutu vo výške 300000000 eur.

         Napadnutý rozsudok

               20

               Návrhom doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 21. februára 2011 odvolateľka podala žalobu smerujúcu k čiastočnému zrušeniu sporného rozhodnutia a k zníženiu výšky pokuty, ktorá jej bola uložená podľa tohto rozhodnutia.

               21

               Na podporu svojej žaloby odvolateľka uvádza tri žalobné dôvody, pričom prvý je založený najmä na skutočnosti, že Komisia pri stanovení hodnoty relevantného predaja na výpočet pokuty použila právne nesprávny výraz „priamy predaj v rámci EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“, a tretí je založený na skutočnosti, že hodnota relevantného predaja, ktorú Komisia voči nej uplatnila, nesprávne zahŕňala aj iný predaj než predaj týkajúci sa LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel.

               22

               Všeobecný súd v napadnutom rozhodnutí vyhovel tomuto poslednému žalobnému dôvodu a v dôsledku toho, v rámci výkonu svojej neobmedzenej právomoci, znížil pokutu uloženú odvolateľke na 288000000 eur. Všeobecný súd v zostávajúcej časti žalobu zamietol.

         Návrhy účastníkov konania a konanie na Súdnom dvore

               23

               Odvolateľka svojím odvolaním navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        čiastočne zrušil napadnutý rozsudok v rozsahu, v akom zamietol jej návrh na čiastočné zrušenie sporného rozhodnutia,

                        —

                        čiastočne zrušil sporné rozhodnutie a v rámci výkonu svojej neobmedzenej právomoci znížil výšku pokuty, ktorá jej bola uložená, a

                        —

                        uložil Komisii povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené tak v konaní na Všeobecnom súde, ako aj na Súdnom dvore.

               24

               Komisia navrhuje odvolanie zamietnuť a uložiť odvolateľke povinnosť nahradiť trovy konania.

         O návrhu na opätovné otvorenie ústnej časti konania

               25

               Po prednesení návrhov generálneho advokáta Komisia podaním doručeným do kancelárie Súdneho dvora 6. mája 2015 požiadala o opätovné otvorenie ústnej časti konania. Komisia na podporu tohto návrhu v podstate uvádza, že návrhy, ktoré predniesol generálny advokát, skresľujú niektoré jej argumenty a sú založené na častiach odvolania, ktoré sú klamlivé a majú faktické nedostatky.

               26

               Treba pripomenúť, že Štatút Súdneho dvora Európskej únie a jeho rokovací poriadok neupravujú možnosť účastníkov konania podať pripomienky v reakcii na návrhy prednesené generálnym advokátom (pozri rozsudok Vnuk, C‑162/13, EU:C:2014:2146, bod 30 a citovanú judikatúru).

               27

               Podľa článku 252 druhého odseku ZFEÚ povinnosťou generálneho advokáta, konajúceho nestranne a nezávisle, je predkladať na verejných pojednávaniach odôvodnené návrhy v prípadoch, ktoré si v súlade so štatútom Súdneho dvora Európskej únie vyžadujú jeho účasť. Ani návrhy generálneho advokáta, ani odôvodnenie, na základe ktorého k nim dospel, nie sú pre Súdny dvor záväzné (pozri rozsudok Komisia/Parker Hannifin Manufacturing a Parker‑Hannifin, C‑434/13 P, EU:C:2014:2456, bod 29 a citovanú judikatúru).

               28

               V dôsledku toho nesúhlas účastníka konania s návrhmi generálneho advokáta bez ohľadu na otázky, ktoré v nich skúmal, nemôže byť sám osebe dôvodom odôvodňujúcim opätovné otvorenie ústnej časti konania (rozsudok E.ON Energie/Komisia, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 62).

               29

               Súdny dvor však môže kedykoľvek po vypočutí generálneho advokáta nariadiť opätovné otvorenie ústnej časti konania v súlade s článkom 83 svojho rokovacieho poriadku, najmä pokiaľ sa domnieva, že nemá dostatok informácií alebo že vec je potrebné rozhodnúť na základe tvrdenia, ku ktorému sa účastníci konania alebo subjekty oprávnené podľa článku 23 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie nevyjadrili (rozsudok Nordzucker, C‑148/14, EU:C:2015:287, bod 24).

               30

               O takýto prípad však nejde. Komisia totiž, rovnako ako odvolateľka, v písomnej a ústnej časti konania predložila všetky skutkové a právne tvrdenia na podporu svojich návrhov. Súdny dvor sa teda po vypočutí generálneho advokáta domnieva, že má k dispozícii všetky informácie potrebné na rozhodnutie a že tieto boli predmetom diskusie v konaní pred ním.

               31

               S ohľadom na vyššie uvedené úvahy sa Súdny dvor domnieva, že nie je potrebné nariadiť opätovné začatie ústnej časti konania.

         O odvolaní

               32

               Na podporu svojho odvolania uvádza odvolateľka dva dôvody. Prvý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení v súvislosti s tým, že Všeobecný súd pri výpočte výšky pokuty v rozpore s článkom 101 ZFEÚ a článkom 53 Dohody o EHP s odkazom na výraz „priamy predaj v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“ zohľadnil vnútorný predaj výrobkov, na ktoré sa vzťahuje porušovanie, uskutočnený odvolateľkou mimo EHP iba z toho dôvodu, že tieto výrobky boli zabudované do hotových výrobkov určených na predaj nezávislým tretím osobám v EHP. Druhý odvolací dôvod je založený na nesprávnom právnom posúdení týkajúcom sa toho, že Všeobecný súd pri uplatnení uvedeného výrazu na každého vertikálne integrovaného účastníka kartelu porušil zásadu zákazu diskriminácie.

         O prvom odvolacom dôvode týkajúcom sa na účely výpočtu výšky pokuty zohľadnenia predaja hotových výrobkov, v ktorých sú zabudované výrobky dotknuté porušením

      Argumentácia účastníkov konania

               33

               Po prvé odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že do hodnoty predaja zohľadneného pri stanovení pokuty zahrnul jej predaj hotových výrobkov v EHP, a to ako „priamy predaj v rámci EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“, pričom však tento predaj nesúvisí s porušením v zmysle tohto ustanovenia, čím porušil bod 13 usmernení k metóde stanovovania výšky pokút.

               34

               Podľa odvolateľky porušenie konštatované v spornom rozhodnutí sa totiž vzťahuje iba na LCD obrazovky a nie na hotové výrobky, v ktorých sú zabudované, preto iba predaj LCD tretím osobám alebo dodávky zákazníkom prepojeným v rámci skupiny je predajom v EHP, ktorý v zmysle uvedeného bodu 13 súvisí s porušením. Hoci aj keď je LCD súčasťou hotového výrobku, predmetom predaja nie je LCD určený na zabudovanie do hotového výrobku, ale samotný hotový výrobok. Predaj hotových výrobkov sa teda neuskutočnil na trhu dotknutom porušením. Predaj hotových výrobkov v EHP v dôsledku toho nemohol obmedziť hospodársku súťaž na trhu s LCD v EHP. Na tento predaj sa preto nevzťahuje porušenie konštatované v spornom rozhodnutí.

               35

               Odvolateľka sa tiež domnieva, že Všeobecný súd pri vnútorných dodávkach uskutočnených účastníkmi kartelu, ktorí sú vertikálne integrovaní, nesprávne rozlišoval podľa toho, či s kupujúcim, s ktorým sú prepojení, vytvárajú jediný podnik, zodpovedajúci kategórii „priamy predaj v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“, alebo či s takým kupujúcim nevytvárajú uvedený jediný podnik, zodpovedajúci kategórii „priamy predaj v EHP“. Konštatovanie porušenia totiž v žiadnom prípade neodôvodňuje také rozlíšenie, pretože toto konštatovanie zahŕňa všetok predaj v rámci skupiny.

               36

               Odvolateľka v tejto súvislosti tvrdí, že Všeobecný súd v bodoch 48 a 49 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že voľba zohľadniť „priamy predaj v rámci EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“ je o to dôvodnejšia, že z dôkazov vyplýva, že vnútorný predaj LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, medzi spoločnosťami zúčastňujúcimi sa kartelu sa uskutočňoval za ceny ovplyvnené uvedeným kartelom, a že účastníci kartelu vedeli, že cena LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, ovplyvňuje cenu hotových výrobkov, do ktorých sa integrujú. Tieto konštatovania sa totiž vzťahovali na všetkých účastníkov kartelu. Rozlišovanie medzi „skutočným“ vnútorným predajom, ktorý možno sám osebe zohľadniť pri výpočte pokuty, a predajom, ktorý nie je „skutočný“ a možno ho nezohľadniť a nahradiť „skutočným“ predajom obrazoviek LCD integrovaných do hotového výrobku tretím osobám, by v dôsledku toho bolo úplne neprirodzené.

               37

               Odvolateľka po druhé tvrdí, že Komisia nezohľadnila judikatúru Všeobecného súdu vyplývajúcu z rozsudku Europa Carton/Komisia (T‑304/94, EU:T:1998:89) a potvrdenú Súdnym dvorom v rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363), keďže namiesto toho, aby predaj v rámci skupiny posudzovala rovnako ako predaj tretím osobám, uplatnila na niektorých adresátov sporného rozhodnutia odlišné kritérium pri určení miesta ich vnútorného predaja.

               38

               Podľa odvolateľky Komisia v prípade predaja LCD tretím osobám použila kritérium miesta dodania LCD určených na zabudovanie do hotových výrobkov, bez ohľadu na miesto predaja hotových výrobkov. Naopak, pokiaľ ide o vnútorné dodávky LCD uskutočnené spoločnosťou InnoLux, toto kritérium odkazovalo na miesto dodania hotového výrobku, v ktorom je zabudované LCD, bez ohľadu na miesto zabudovania LCD do hotového výrobku. Komisia teda nepriaznivejšie zaobchádzala s interným predajom LCD, ktorý uskutočnili určití vertikálne integrovaní adresáti. V skutočnosti keďže sa kartel rovnako týkal interného predaja, ako aj predaja tretím osobám, správne uplatnenie rozsudku Europa Carton/Komisia (T‑304/94, EU:T:1998:89) by spočívalo v zohľadnení všetkých dodávok LCD uskutočnených akýmkoľvek účastníkom kartelu v rámci EHP, uskutočnených v rámci skupiny alebo v prospech tretích osôb.

               39

               Odvolateľka po tretie tvrdí, že z rozsudku Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120) vyplýva, že právomoc Európskej únie sa nerozširuje na každý predaj uskutočnený v EHP, ale iba na predaj dotknutého výrobku uskutočnený v EHP, na ktorý sa vzťahuje zosúladený postup, ktorý bol predmetom konštatovania porušenia. V prejednávanej veci sa porušenie týkalo iba LCD a nie nadväzujúcich hotových výrobkov, v ktorých sú integrované. Z tohto dôvodu Všeobecný súd v bode 70 napadnutého rozsudku nesprávne rozhodol, že rozsudok Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120) umožňuje zohľadniť vnútorné dodávky LCD uskutočnené odvolateľkou mimo územia EHP z dôvodu ich integrovania spoločnosťami patriacimi do toho istého podniku do hotových výrobkov a tento podnik ich predával v EHP.

               40

               Odvolateľka sa tiež domnieva, že Všeobecný súd svojím konštatovaním v bode 46 napadnutého rozsudku, že predaj hotových výrobkov so zabudovaným LCD „narušuje hospodársku súťaž v EHP“ nevzal do úvahy kritérium uvedené v rozsudku Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120). Tento predaj hotových výrobkov sa totiž neuskutočnil na trhu EHP dotknutého porušením. Per definicionem uvedený predaj teda nemôže obmedziť hospodársku súťaž na tomto trhu. Na preukázanie právomoci Únie podľa kritéria uvedeného v rozsudku Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia (C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120) nestačí označenie „predajov so vzťahom k EHP“. Treba naopak preukázať existenciu predaja výrobku dotknutého porušením, teda LCD, v EHP.

               41

               Odvolateľka sa po štvrté domnieva, že je v rozpore s bodom 33 rozsudku Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents/Komisia (6/73 a 7/73, EU:C:1974:18) usudzovať, že dodávky LCD v rámci skupiny do výrobných zariadení nachádzajúcich sa v EHP, ako je to v prípade spoločnosti Samsung, nie sú predajom v rámci EHP, pokiaľ sú hotové výrobky, v ktorých sú LCD zabudované, predané mimo územia EHP. Je nesprávny názor, podľa ktorého vnútorný predaj LCD v EHP obmedzuje hospodársku súťaž na tomto území iba v prípade, že hotový výrobok, v ktorom je zabudovaný LCD, sa predáva v EHP.

               42

               Odvolateľka po piate tvrdí, že kritérium, ktoré použili Komisia a Všeobecný súd na účely zistenia miesta jej dodávok v rámci skupiny, so sebou prináša riziko súbežných sankcií a konfliktu právomoci s inými orgánmi hospodárskej súťaže, pretože by to mohlo viesť k tomu, že sa jedna a tá istá transakcia bude považovať za porušenie a viacero orgánov hospodárskej súťaže vo svete za ňu uloží sankciu. Ak teda Komisia v prejednávanej veci uloží pokutu za transakciu týkajúcu sa zložky doručenej mimo územia EHP z dôvodu, že sa hotový výrobok, v ktorom je táto zložka zabudovaná, predal v EHP, tá istá transakcia by mohla byť postihnutá sankciou súčasne mimo aj v EHP.

               43

               Komisia sa domnieva, že odôvodnenie, ktoré Všeobecný súd prijal na odmietnutie tvrdení odvolateľky, nebolo postihnuté nesprávnym právnym posúdením. Prvý odvolací dôvod je teda nedôvodný. Navyše je posledné tvrdenie uvedené v rámci tohto odvolacieho dôvodu nové a teda neprípustné, keďže bolo predložené po prvýkrát v rámci tohto odvolania.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               44

               Svojím prvým odvolacím dôvodom odvolateľka v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že do hodnoty predajov zohľadnených na účely výpočtu pokuty, ktorá jej bola uložená, zahrnul ako „priamy predaj v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“ jej predaj hotových výrobkov v EHP, ktorý uskutočnili jej dcérske spoločnosti so sídlom mimo územia EHP, v ktorých má 100 % podiel, po tom, ako sa do týchto výrobkov zabudovali LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, hoci sa na tento predaj nevzťahuje porušenie. Všeobecný súd týmto postupom porušil tak bod 13 usmernení k metóde stanovovania výšky pokút, relevantnú judikatúru Súdneho dvora a Všeobecného súdu, ako aj obmedzenia územnej právomoci Komisie.

               45

               Treba pripomenúť, že článok 23 ods. 2 nariadenia (ES) č. 1/2003 stanovuje, že pre každý podnik a združenie podnikov, ktoré sa podieľali na porušení, pokuta neprevýši 10 % jeho celkového obratu v predchádzajúcom kalendárnom roku.

               46

               Ako už rozhodol Súdny dvor, Komisia musí v každom jednotlivom prípade a vzhľadom na jeho kontext, ako aj ciele, ktoré sleduje systém sankcií zavedený uvedeným nariadením, posúdiť sledovaný dosah na dotknutý podnik, najmä tým, že zohľadní obrat, ktorý odráža jeho skutočnú hospodársku situáciu počas doby, keď dochádzalo k porušeniu (rozsudky Britannia Alloys & Chemicals/Komisia C‑76/06 P, EU:C:2007:326, bod 25; Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 53, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 49).

               47

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora je pri určení výšky pokuty dovolené zohľadniť tak celkový obrat podniku, ktorý je ukazovateľom, i keď iba približným a nepresným, veľkosti podniku a jeho hospodárskej sily, ako aj časť tohto obratu, ktorá pochádza z predaja tovaru, na ktorý sa porušenie vzťahuje, a ktorá je spôsobilá naznačiť rozsah tohto porušenia (rozsudky Musique Diffusion française a i./Komisia, 100/80 až 103/80, EU:C:1983:158, bod 121; Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 54, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 50).

               48

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že hoci článok 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003 ponecháva Komisii mieru voľnej úvahy, obmedzuje jej výkon tým, že zavádza objektívne kritériá, ktoré Komisia musí dodržiavať. Pokuta, ktorá môže byť spoločnosti uložená, tak má na jednej strane vyčísliteľnú a absolútnu hornú hranicu, takže maximálna výška pokuty, ktorú možno danému podniku uložiť, je vopred určiteľná. Výkon tejto voľnej úvahy je na druhej strane obmedzený aj pravidlami správania, ktoré si Komisia sama stanovila, predovšetkým v usmerneniach k metóde stanovovania výšky pokút (rozsudky Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 55, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 51).

               49

               V zmysle bodu 13 uvedených usmernení „pri stanovení základnej výšky uloženej pokuty bude Komisia vychádzať z hodnoty predaja tovaru alebo služieb podniku, s ktorými porušenie priamo alebo nepriamo… súvisí v príslušnej geografickej oblasti v rámci EHP“. V bode 6 tých istých usmernení sa spresňuje, že „kombinácia hodnoty predaja v súvislosti s porušením a trvaním [porušenia] sa považuje za vhodnú hodnotu na vyhodnotenie ekonomického významu porušenia, ako aj relatívneho podielu každého podniku na porušení“.

               50

               Cieľom bodu 13 usmernení k metóde stanovovania výšky pokút je vziať ako východiskový bod na výpočet pokuty uloženej podniku sumu, ktorá odráža ekonomický význam porušenia a relatívnu váhu tohto podniku na tomto porušení (rozsudky Team Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, bod 76; Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 57, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 53).

               51

               V dôsledku toho pojem hodnoty predaja uvedený v tomto bode 13 zahŕňa predaj realizovaný v EHP na trhu dotknutom porušením, bez toho, aby bolo potrebné určiť, či tento predaj bol skutočne ovplyvnený týmto porušením, pričom časť obratu z predaja výrobkov, ktoré sú predmetom porušenia, môže najlepšie odrážať ekonomický význam tohto porušenia (pozri v tomto zmysle rozsudky Team Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, body 75 až 78; Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, body 57 až 59; Dole Food a Dole Fresh Fruit Europe/Komisia, C‑286/13 P, EU:C:2015:184, body 148 a 149, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, body 53 až 58 a 64).

               52

               V prejednávanej veci je nesporné, ako vyplýva predovšetkým z bodov 73 a 90 napadnutého rozsudku, že predaj odvolateľky zohľadnený na účely stanovenia výšky pokuty na základe „priameho predaja v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“ sa neuskutočnil na trhu výrobku dotknutého porušením, v prejednávanej veci na trhu LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, ale na od tohto trhu odlišnom trhu výrobku, a to na trhu na výstupe pri hotových výrobkoch, v ktorých sú zabudované LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, pričom uvedené LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, boli v takom prípade predmetom vnútorného predaja mimo územia EHP medzi odvolateľkou a jej vertikálne integrovanými dcérskymi spoločnosťami.

               53

               Z bodu 45 napadnutého rozsudku však vyplýva, že pri predaji hotových výrobkov integrujúcich LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, sa nezohľadnila celková hodnota predajov, ale len časť tejto hodnoty, ktorá by mohla zodpovedať hodnote LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel a ktoré sú integrované do hotových výrobkov, za predpokladu, že ich odvolateľka predala nezávislým tretím osobám so sídlom v EHP. Toto konštatovanie nebolo napadnuté.

               54

               Na rozdiel od toho, čo tvrdí odvolateľka, sa Všeobecný súd nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď najmä v bode 47 napadnutého rozsudku rozhodol, že Komisia mohla na účely výpočtu výšky pokuty zohľadniť predaj hotových výrobkov.

               55

               Hoci nemožno pojem „hodnota predaja“ uvedený v bode 13 usmernení k metóde stanovovania výšky pokút rozšíriť tak, aby zahŕňal aj predaj uskutočnený predmetným podnikom, ktorý nepatrí do rozsahu pôsobnosti vytýkaného kartelu (pozri rozsudky Team Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, bod 76; Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 57, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 53), bolo by v rozpore s cieľom sledovaným článkom 23 ods. 2 nariadenia č. 1/2003, keby vertikálne integrovaní účastníci kartelu mohli iba z dôvodu, že zabudovali výrobky, ktoré sú predmetom porušenia, do hotových výrobkov mimo územia EHP, z vypočítania pokuty vylúčiť časť hodnoty predaja týchto hotových výrobkov uskutočneného v EHP, ktorá môže zodpovedať hodnote výrobkov, ktoré sú predmetom porušenia.

               56

               Ako totiž v podstate uviedol Všeobecný súd v bode 71 napadnutého rozsudku, a ako už rozhodol aj Súdny dvor, vertikálne integrované podniky môžu mať prospech z dohody o horizontálnom stanovení cien za porušenia článku 101 ZFEÚ nielen pri predaji tretím nezávislým osobám na trhu výrobku, ktorý je predmetom porušenia, ale aj na trhu na výstupe pri spracovaných výrobkoch, do zloženia ktorých vstupujú tieto výrobky, a to dvoma rôznymi spôsobmi. Buď tieto podniky prenesú zvýšenie ceny výrobných vstupov, ktoré vyplýva z predmetu porušenia, na cenu spracovaných výrobkov, alebo ich neprenesú, ale znamená to pre ne výhodu vo vzťahu k nákladom oproti ich konkurentom, ktorí si zabezpečujú tie isté výrobné vstupy na trhu výrobkov, ktorý bol predmetom porušenia (rozsudok Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 60).

               57

               Z toho vyplýva, že Všeobecný súd v bodoch 70 a 71 napadnutého rozsudku správne rozhodol, že ak vertikálne integrovaný podnik zabuduje výrobky, ktoré sú predmetom porušenia, do hotových výrobkov vo svojich výrobných jednotkách nachádzajúcich sa mimo EHP, predaj hotových výrobkov týmto podnikom v EHP nezávislým tretím osobám môže ovplyvniť hospodársku súťaž na trhu týchto výrobkov, a preto možno také porušenie považovať za také, ktoré má účinky v EHP, hoci sa trh predmetných hotových výrobkov líši od trhu dotknutého uvedeným porušením.

               58

               Všeobecný súd v tejto súvislosti v bodoch 48 a 49 napadnutého rozsudku navyše konštatoval, že z dôkazov uvedených predovšetkým v odôvodnení 394 sporného rozhodnutia, ktoré neboli v konaní pred týmto súdom spochybnené, jednak vyplýva, že vnútorný predaj LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, medzi spoločnosťami zúčastňujúcimi sa kartelu sa uskutočňoval za ceny ovplyvnené uvedeným kartelom, a jednak najmä z odôvodnení 92 a 93 tohto rozhodnutia vyplýva, že uvedení účastníci vedeli, že cena LCD, na ktoré sa vzťahuje kartel, ovplyvňuje cenu hotových výrobkov, do ktorých sa integrujú.

               59

               Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora len Všeobecný súd má právomoc konštatovať a zisťovať skutkový stav a v zásade skúmať dôkazy, ktoré uznal na preukázanie tohto skutkového stavu. Pokiaľ totiž boli tieto dôkazy riadne získané a boli rešpektované všeobecné právne zásady a procesné pravidlá uplatniteľné v oblasti dôkazného bremena a dokazovania, jedine Všeobecnému súdu prislúcha posúdiť hodnotu, ktorú treba priznať dôkazom, ktoré mu boli predložené. Toto posúdenie teda, s výnimkou prípadu skreslenia týchto dôkazov, nepredstavuje právnu otázku, ktorá by sama osebe podliehala preskúmaniu Súdnym dvorom (rozsudok E.ON Energie/Komisia, C‑89/11 P, EU:C:2012:738, bod 64 a citovaná judikatúra).

               60

               Odvolateľka na podporu svojho prvého odvolacieho dôvodu tvrdí, že dôkazy uvedené v bodoch 48 a 49 napadnutého rozsudku sa vzťahovali nielen na vertikálne integrované podniky, pri ktorých Komisia vychádzala z výrazu „priamy predaj v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“, ale aj na ďalších, teda všetkých, účastníkov kartelu, pričom Všeobecnému súdu nevytýka skreslenie dôkazov.

               61

               Za týchto podmienok Všeobecný súd v bodoch 46, 70 a 84 napadnutého rozsudku správne konštatoval, že predaj hotových výrobkov, napriek tomu, že sa neuskutočnil na trhu výrobku dotknutého porušením, skreslil hospodársku súťaž v EHP, pričom došlo k porušeniu článku 101 ZFEÚ predovšetkým v neprospech spotrebiteľa. Všeobecný súd sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia tým, že sa konkrétne v bodoch 47 a 87 tohto rozsudku domnieval, že predaj hotových výrobkov súvisel s porušením v EHP v zmysle bodu 13 usmernení k metóde stanovovania výšky pokút.

               62

               Treba navyše poznamenať, že vylúčenie toho predaja by spôsobilo umelú minimalizáciu ekonomického významu porušenia spáchaného daným podnikom, pretože samotná skutočnosť, že by sa vylúčil takýto predaj skutočne dotknutý kartelom v EHP, by viedla k tomu, že by nakoniec bola uložená pokuta bez skutočného vzťahu s pôsobnosťou predmetného kartelu na tomto území (pozri analogicky rozsudky Team Relocations a i./Komisia, C‑444/11 P, EU:C:2013:464, bod 77; Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia, C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 58, ako aj LG Display a LG Display Taiwan/Komisia, C‑227/14 P, EU:C:2015:258, bod 54).

               63

               Ako konkrétne konštatoval Všeobecný súd v bodoch 46, 47, 71 a 74 napadnutého rozsudku, nezohľadnenie hodnoty tohto predaja by nevyhnutne znamenalo bezdôvodne zvýhodniť vertikálne integrované spoločnosti, ktoré tak ako odvolateľka, zabudujú podstatnú časť výrobku, ktorý je predmetom porušenia, vo svojich výrobných jednotkách so sídlom mimo územia EHP, čo im umožní vyhnúť sa sankcii proporcionálnej ich významu na trhu výrobkov a škodlivosti ich správania pre hospodársku súťaž v EHP.

               64

               V tejto súvislosti nemožno Všeobecnému súdu vytýkať, že rozlišoval medzi predajmi uskutočnenými účastníkmi kartelu podľa toho, či účastníci kartelu tvorili jediný podnik so spoločnosťami, ktoré výrobky dotknuté porušením zabudovali do hotových výrobkov.

               65

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, treba v kontexte práva hospodárskej súťaže pod pojmom podnik rozumieť hospodársky subjekt, aj keď je z právneho hľadiska tento hospodársky subjekt zložený z viacerých fyzických alebo právnických osôb (pozri najmä rozsudky Hydrotherm Gerätebau, 170/83, EU:C:1984:271, bod 11, ako aj Arkema/Komisia, C‑520/09 P, EU:C:2011:619, bod 37).

               66

               V dôsledku toho, ako správne konštatoval Všeobecný súd v bode 90 napadnutého rozsudku, účastníci kartelu, ktorí tak ako odvolateľka vytvorili jediný podnik v zmysle článku 101 ZFEÚ, s výrobnými jednotkami, ktoré vykonávajú zabudovanie dotknutých výrobkov do hotových výrobkov, sa nachádzajú v objektívne odlišnej situácii ako účastníci kartelu, ktorí ako odvolateľky v rozsudku vydaného vo veci LG Display a LG Display Taiwan (C‑227/14 P, EU:C:2015:258, body 46 a 47), vytvárajú v zmysle toho ustanovenia odlišný podnik od podniku, ktorý vykonáva uvedené zabudovanie. Zatiaľ čo totiž v prvom prípade má predaj dotknutého výrobku internú povahu, uskutočňuje sa uvedený predaj v druhom prípade v nezávislých tretích podnikoch. Tento rozdiel objektívnej situácie teda odôvodňuje rozdielne zaobchádzanie s predajmi. Odvolateľka však v rámci tohto odvolania nijakým spôsobom nenamietala proti úvahám Všeobecného súdu uvedeným najmä v bodoch 70 a 90 napadnutého rozsudku, ktoré sa týkali otázky jedinosti podnikov podieľajúcich sa na karteli.

               67

               Ako teda uvádza odvolateľka, Súdny dvor v kontexte EHP v rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363, bod 59) rozhodol, že na určenie hodnoty predaja, ktorý treba zohľadniť pri výpočte výšky pokút uložených za porušenie článku 101 ZFEÚ, netreba vykonať rozlíšenie medzi týmito predajmi podľa toho, či bol realizovaný s nezávislými tretími osobami alebo subjektmi patriacimi do toho istého podniku.

               68

               Na rozdiel od toho, čo tvrdila odvolateľka na pojednávaní pred Súdnym dvorom, z tohto rozsudku však nevyplýva, že s vnútorným predajom treba zaobchádzať rovnakým spôsobom ako s predajom nezávislým tretím osobám v tom zmysle, že pri vypočítaní pokuty, ak sa zohľadní iba posledný uvedený predaj uskutočnený v EHP, mal by sa rovnakým spôsobom zohľadniť iba vnútorný predaj uskutočnený v EHP.

               69

               Ako Všeobecný súd v podstate rozhodol v bodoch 73 a 74 napadnutého rozsudku, z rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) iba vyplýva, že hodnota predaja, ktorú treba zohľadniť na účely výpočtu pokuty uloženej vertikálne integrovanému podniku, musí v zásade zahŕňať všetky predaje týkajúce sa výrobku dotknutého porušením v EHP, vrátane vnútorného predaja tohto výrobku uskutočneného v rámci tohto podniku.

               70

               Naopak v prípade, v akom ako v prejednávanej veci, sa vnútorný predaj týkajúci sa výrobku dotknutého porušením uskutočnil mimo územia EHP v rámci vertikálne integrovaného podniku, nič nebráni tomu, aby sa na účely stanovenia výšky pokuty uloženej účastníkovi kartelu, ktorý je súčasťou tohto podniku, zohľadnil predaj hotových výrobkov nezávislým tretím osobám, ktorý tento podnik uskutočnil v EHP. Naopak, ako bolo pripomenuté v bode 56 tohto rozsudku, konkrétne z bodu 60 rozsudku Guardian Industries a Guardian Europe/Komisia (C‑580/12 P, EU:C:2014:2363) vyplýva, že tento predaj treba v zásade zohľadniť, pretože bol nevyhnutne ovplyvnený týmto porušením.

               71

               V tejto súvislosti nie sú relevantné tvrdenia odvolateľky týkajúce sa územnej právomoci Komisie.

               72

               Ako teda pripomenul Všeobecný súd v bode 58 napadnutého rozsudku, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že ak podniky so sídlom mimo EHP, ale vyrábajúce výrobky, ktoré sú predávané tretím osobám v EHP, navzájom konzultujú cenu, ktorú ponúknu svojim zákazníkov usadeným v EHP, a tieto konzultácie aplikujú, keď svoje výrobky skutočne predávajú za cenu, ktorá bola dohodnutá, zúčastňujú sa na dohodách, ktorých cieľom a následkom je obmedziť hospodársku súťaž na vnútornom trhu v zmysle článku 101 ZFEÚ, a že Komisia má územnú právomoc v danej veci konať (pozri v tomto zmysle rozsudok Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, C‑89/85, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, EU:C:1993:120, body 13 a 14).

               73

               V prejednávanej veci je však nesporné, že Komisia bola oprávnená uplatniť článok 101 ZFEÚ na predmetný kartel, pretože, ako vyplýva z bodov 42 a 66 napadnutého rozsudku, jeho účastníci, vrátane odvolateľky, tento kartel vykonávali na celosvetovej úrovni v EHP tým, že na tomto území predávali výrobok dotknutý porušením nezávislým tretím osobám.

               74

               Tento odvolací dôvod sa naopak týka odlišnej otázky, konkrétne výpočtu výšky pokuty uloženej odvolateľke za toto porušenie článku 101 ZFEÚ. V tejto súvislosti treba podľa judikatúry pripomenutej v bodoch 46 až 51 tohto rozsudku určiť hodnotu predaja, ktorý treba zohľadniť, aby výška tejto pokuty odrážala ekonomický význam porušenia a relatívny podiel odvolateľky na tomto porušení. Ako teda vyplýva z bodov 52 až 70 tohto rozsudku, Všeobecný súd správne rozhodol, že Komisia mohla na tento účel zohľadniť predaj hotových výrobkov nezávislým tretím osobám, ktorý odvolateľka uskutočnila v EHP, pokiaľ sa vnútorný predaj výrobku dotknutého porušením uskutočnil mimo územia EHP.

               75

               V tejto súvislosti, pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky, podľa ktorého zohľadnenie uvedeného predaja na účely výpočtu výšky pokuty uloženej na základe porušenia článku 101 ZFEÚ môže viesť k tomu, že za rovnaké správanie v rozpore s hospodárskou súťažou môžu orgány hospodárskej súťaže tretieho štátu uložiť súbežné sankcie, treba poznamenať, že na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, je toto tvrdenie so zreteľom na článok 170 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora prípustné v štádiu tohto odvolania, pretože nijakým spôsobom nemení predmet sporu. Stačí však pripomenúť, ako už rozhodol Súdny dvor, že zásada non bis in idem ani žiadna iná právna zásada nemôže ukladať Komisii povinnosť, aby zohľadnila stíhania a sankcie, ktorých predmetom je podnik v tretích štátoch (pozri rozsudky Showa Denko/Komisia, C‑289/04 P, EU:C:2006:431, body 52 až 58; SGL Carbon/Komisia, C‑308/04 P, EU:C:2006:433, body 28 až 34, a SGL Carbon/Komisia, C‑328/05 P, EU:C:2007:277, body 24 až 35).

               76

               Pokiaľ ide o tvrdenie odvolateľky založené na bode 33 rozsudku Istituto Chemioterapico Italiano a Commercial Solvents/Komisia (6/73 a 7/73, EU:C:1974:18), stačí konštatovať, že tento rozsudok nie je relevantný v rámci tohto odvolacieho dôvodu, ako správne uviedol Všeobecný súd v bode 87 napadnutého rozsudku, pretože sa netýka stanovenia výšky pokút uložených za porušenie pravidiel hospodárskej súťaže stanovených v Zmluve o FEÚ, ale sa týka podmienok uplatnenia zákazu zneužívania dominantného postavenia stanoveného v článku 102 ZFEÚ, konkrétne podmienky týkajúcej sa ovplyvnenia obchodu medzi členskými štátmi.

               77

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je opodstatnené zamietnuť prvý odvolací dôvod ako nedôvodný.

         O druhom odvolacom dôvode týkajúcom sa zásady zákazu diskriminácie

      Argumentácia účastníkov konania

               78

               Po prvé odvolateľka tvrdí, že rozlíšenie vykonané Všeobecným súdom medzi vertikálne integrovanými podnikmi, podľa toho, či tvoria jediný podnik s prepojenými subjektmi, sa nezakladá na relevantnom rozdiele. Všeobecný súd by tak v rozsudku LG Display a LG Display Taiwan/Komisia (T‑128/11, EU:T:2014:88) na účely zamietnutia tvrdenia spoločnosti LGD, podľa ktorého by mal byť vylúčený predaj LCD jej materským spoločnostiam, nepoukázal na skutočnosť, že predmetný predaj bol uskutočnený v rámci jedného podniku. Všeobecný súd sa naopak v bode 89 uvedeného rozsudku domnieval, že predmetný predaj bol v skutočnosti predajom prepojeným subjektom, ktorých sa z tohto dôvodu týkalo konštatovanie porušenia iba z dôvodu, že sa na predaj v rámci skupiny vzťahoval kartel. Z tohto hľadiska však neexistuje nijaký rozdiel medzi dodávkami v rámci skupiny uskutočnenými žalobkyňami vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok LG Display a LG Display Taiwan/Komisia (T‑128/11, EU:T:2014:88), a v tejto veci predmetným predajom uskutočneným odvolateľkou.

               79

               Podľa odvolateľky toto rozlíšenie nie je ani objektívne a ani koherentné. V bode 140 rozsudku LG Display a LG Display Taiwan/Komisia (T‑128/11, EU:T:2014:88) Všeobecný súd spresnil, že „100 % vlastnené dcérske spoločnosti tak boli považované za patriace do toho istého podniku ako účastníci kartelu, zatiaľ čo spoločnosti, ktoré boli akcionárkami v spoločnostiach zúčastňujúcich sa na karteli, neboli považované za materské spoločnosti, keďže sa nepreukázalo, že boli splnené podmienky, ktoré na tento účel stanovuje judikatúra“. Ťažko však možno pochopiť logiku rozlíšenia medzi vertikálne integrovanými spoločnosťami podľa toho, či ide o relevantný predaj prepojeným dcérskym spoločnostiam alebo prepojeným materským spoločnostiam.

               80

               Po druhé sa odvolateľka domnieva, že Všeobecný súd sa v bodoch 93 a 94 napadnutého rozsudku dopustil nesprávneho právneho posúdenia v súvislosti so zásadou zákonnosti, aby odmietol tvrdenia založené na zásade rovnosti zaobchádzania. Z rozsudku Alliance One International a Standard Commercial Tobacco/Komisia a Komisia/Alliance One International a i. (C‑628/10 P a C‑14/11 P, EU:C:2012:479) totiž vyplýva, že iba vtedy, keď účastník konania žiada, aby bola uplatnená nezákonná metóda stanovenia pokuty, je možné na účely nevyhovenia tejto žiadosti uplatniť zásadu zákonnosti. V prejednávanej veci bolo pritom odvolateľke odoprené uplatnenie absolútne zákonnej metódy stanovenia pokuty. Metóda uplatnená na dodávky LCD v rámci skupiny, ktoré uskutočnili spoločnosti LGD a AUO, je totiž tá metóda, ktorej dôvodnosť Všeobecný súd a Súdny dvor potvrdili v rozsudkoch Všeobecného súdu Europa Carton/Komisia (T‑304/94, EU:T:1998:89) a Súdneho dvora KNP BT/Komisia (C‑248/98 P, EU:C:2000:625). Podľa odvolateľky Všeobecný súd opätovne potvrdil zákonnosť tejto metódy v rozsudku LG Display a LG Display Taiwan/Komisia (T‑128/11, EU:T:2014:88), a preto si v napadnutom rozsudku odporuje.

               81

               Komisia sa domnieva, že tento odvolací dôvod je nedôvodný a treba ho teda zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               82

               Druhý odvolací dôvod, ktorý sa v podstate týka spochybnenia rozlíšenia vykonaného Všeobecným súdom medzi účastníkmi kartelu podľa toho, či vytvárajú jediný podnik so spoločnosťami vykonávajúcimi zabudovanie výrobkov dotknutých porušením do hotových výrobkov, treba zamietnuť ako nedôvodný z tých istých dôvodov, ako sú tie uvedené v bodoch 64 až 66 tohto rozsudku v súvislosti s prvým odvolacím dôvodom.

               83

               V rozsahu, v akom sa tento odvolací dôvod vzťahuje na body 93 a 94 napadnutého rozsudku, treba ho v každom prípade zamietnuť ako neúčinný, pretože sa týka nadbytočných dôvodov, ktoré nemôžu viesť k zrušeniu tohto rozsudku (pozri najmä rozsudok Dansk Rørindustri a i./Komisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P, EU:C:2005:408, bod 148 a citovanú judikatúru).

               84

               Všeobecný súd sa totiž v bode 92 napadnutého rozsudku domnieval, že bez toho, aby to bolo spochybnené v rámci tohto odvolania, že za predpokladu, že by sa Komisia nesprávne domnievala, že LGD a AOU tvorili jediný podnik s prepojenými spoločnosťami, nemôže byť táto okolnosť na prospech odvolateľky, pretože tieto údajné pochybenia Komisie aj v prípade ich preukázania nepreukazujú, že samotný výraz „priamy predaj v EHP prostredníctvom spracovaných výrobkov“ je nesprávny, pretože definícia tohto výrazu je nezávislá od prípadov, v ktorých bol či nebol uplatnený. V dôsledku toho, že Všeobecný súd odmietol tvrdenie odvolateľky v tejto súvislosti ako neprípustné z dôvodu nedostatku záujmu na konaní, boli úvahy uvedené v bodoch 93 a 94 napadnutého rozsudku týkajúce sa dôvodnosti tejto argumentácie predložené iba subsidiárne, ako vyplýva okrem iného z použitia výrazu „v každom prípade“ uvedeného pred spomenutými bodmi.

               85

               Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné zamietnuť druhý odvolací dôvod ako čiastočne nedôvodný a čiastočne neúčinný.

               86

               Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie treba zamietnuť v celom rozsahu.

         O trovách

               87

               Podľa článku 138 ods. 1 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               88

               Keďže Komisia navrhla zaviazať InnoLux na náhradu trov konania a InnoLux nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           InnoLux Corp. je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.