title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) z 5. júla 2011. # V proti Európskemu parlamentu. # Verejná služba. # Vec F-46/09.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (prvá komora)
      z 5. júla 2011
      Vec F-46/09
      V
      proti
      Európskemu parlamentu
      „Verejná služba – Zmluvný zamestnanec – Podmienky prijatia do zamestnania – Fyzická spôsobilosť – Vstupná lekárska prehliadka – Ochrana fyzických osôb pri spracovaní osobných údajov – Lekárske tajomstvo – Presun lekárskych údajov medzi inštitúciami – Právo na ochranu súkromia“
      Predmet:      Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou V navrhuje hlavne zrušenie jednak rozhodnutia z 19. decembra 2008,
         ktorým riaditeľ pre administratívne riadenie personálu Parlamentu z dôvodu nespôsobilosti na výkon práce odvolal svoju ponuku
         pracovného miesta, ktorá jej bola predložená 10. decembra 2008, a jednak lekárskeho posudku povereného lekára Parlamentu z 18. decembra
         2008, ako aj náhradu ujmy, ktorá jej údajne vznikla

      Rozhodnutie:      Rozhodnutie z 19. decembra 2008, ktorým Parlament odvolal ponuku pracovného miesta, ktorú predložil žalujúcej strane, sa zrušuje.
         Parlament je povinný uhradiť žalujúcej strane sumu 25 000 eur. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta. Parlament znáša svoje
         vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania žalujúcej strany. Vedľajší účastník konania, Európsky dozorný úradník
         pre ochranu údajov, znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Prijímanie – Odmietnutie prijatia pre fyzickú nespôsobilosť – Súdne preskúmanie – Rozsah
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 33)
      2.      Úradníci – Prijímanie – Fyzická spôsobilosť – Lekárska komisia – Rešpektovanie práva na obranu
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 33 ods. 2; podmienky zamestnávania ostatných zamestnancov, článok 83)
      3.      Základné práva – Rešpektovanie súkromného a rodinného života – Presun osobných lekárskych údajov tretej osobe – Zásah v zmysle
            článku 8 Európskeho dohovoru o ľudských právach – Odôvodnenie
      4.      Úradníci – Žaloba – Uplatnenie dôvodu, ktorý mohol zákonným spôsobom odôvodniť sporné rozhodnutie počas konania – Prekážka
            pre zrušenie rozhodnutia – Neexistencia s výnimkou prípadu presne vymedzenej právomoci administratívy v danej oblasti
      5.      Úradníci – Mimozmluvná zodpovednosť inštitúcií – Podmienky – Protiprávnosť – Ujma – Príčinná súvislosť – Pojem – Uplatnenie
            v služobných sporoch – Kritériá
      6.      Úradníci – Žaloba – Žaloba o náhradu škody – Zrušenie napadnutého nezákonného aktu – Primeraná náhrada nemajetkovej ujmy –
            Hranice
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 91)
      1.      Súd Únie síce nemôže v rámci posudzovania zákonnosti odmietnutia prijatia do zamestnania z dôvodu fyzickej nespôsobilosti
         nahradiť špecifický lekársky posudok vlastným posúdením, prináleží mu však overiť, či sa náborové konanie uskutočnilo zákonným
         spôsobom, a najmä preskúmať, či sa odmietnutie prijatia do zamestnania zakladá na odôvodnenom lekárskom posudku, ktorý preukázal
         zrozumiteľnú súvislosť medzi lekárskymi zisteniami, ktoré obsahuje, a závermi, ku ktorým dospel.

      Lekár inštitúcie nemusí svoj posudok o fyzickej nespôsobilosti založiť len na aktuálnej existencii fyzických alebo psychických
         ťažkostí, ale aj na lekársky podloženej prognóze budúcich problémov, ktoré môžu v dohľadnej budúcnosti ohroziť riadne plnenie
         povinností.

      Právomoc voľnej úvahy v zdravotnej oblasti priznaná lekárovi súdu nezakazuje nielen preveriť vecnú presnosť predložených dôkazov,
         ich spoľahlivosť a súlad, ale ani preskúmať, či tieto dôkazy predstavujú celok relevantných údajov, ktoré musia byť zohľadnené
         pri posúdení komplexnej situácie, a či sú spôsobilé opodstatniť závery, ktoré sa z nich vyvodili.

      (pozri body 72, 73 a 81)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 14. apríla 1994, A/Komisia, T-10/93, body 61a 62; 12. mája 2004, Hecq/Komisia, T-191/01, bod 63
      2.      Článok 33 druhý odsek služobného poriadku stanovuje interné odvolacie konanie v prípade negatívneho posudku vydaného lekárom
         inštitúcie. Zriadením odvolacieho lekárskeho konzília v tomto ustanovení mal normotvorca za cieľ vytvoriť dodatočnú záruku
         pre uchádzačov a zlepšiť tak ochranu ich práv. Táto záruka, ktorá súvisí so zásadou dodržiavania práva na obranu, predstavuje
         podstatnú formálnu náležitosť.

      Túto záruku treba okrem toho nevyhnutne dodržať pred prijatím rozhodnutia o odmietnutí prijatia do zamestnania, a nie v neskoršej
         fáze, lebo vtedy by stratila svoje opodstatnenie, teda zabezpečiť, aby sa dodržalo právo uchádzačov o pracovné miesto na obranu.
         Znenie článku 33 druhého odseku služobného poriadku je v tomto smere jasné: uchádzač o pracovné miesto sa môže na lekárske
         konzílium obrátiť v lehote 20 dní, ktorá nezačína plynúť dňom oznámenia rozhodnutia o zamietnutí žiadosti o prijatie do zamestnania,
         ale dňom oznámenia stanoviska lekára inštitúcie.

      (pozri body 92 – 94)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 8. júla 1999, Hercules Chemicals/Komisia, C-51/92 P, body 75 až 78
      Súd prvého stupňa: A/Komisia, už citovaný, bod 23; 8. júla 2008, Franchet a Byk/Komisia, T-48/05, bod 151
      Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, N/Komisia, F-95/05, body 69 a 76
      3.      Právo na rešpektovanie súkromného života zakotvené v článku 8 Európskeho dohovoru o ľudských právach a vyplývajúce zo spoločných
         ústavných tradícií členských štátov predstavuje jedno zo základných práv chránených právnym poriadkom Únie. Zahŕňa najmä právo
         osoby na utajenie jej zdravotného stavu.

      Presun osobných údajov týkajúcich sa zdravotného stavu osoby zozbieraných inštitúciou tretej osobe vrátane inej inštitúcie
         predstavuje sám osebe zásah do súkromia dotknutej osoby bez ohľadu na to, ako sú takto oznámené informácie neskôr použité.

      Podľa článku 8 ods. 2 dohovoru však môže byť zásah štátneho orgánu do súkromia odôvodnený za predpokladu, že je „v súlade
         so zákonom“, že sleduje jeden alebo viac taxatívne vymedzených cieľov a že je „nevyhnutný“ na dosiahnutie týchto cieľov.

      Vzhľadom na mimoriadne intímnu a citlivú povahu lekárskych údajov si možnosť poskytnúť alebo oznámiť takéto informácie tretej
         osobe, aj keby išlo o inú inštitúciu alebo iný orgán Únie, bez súhlasu dotknutej osoby vyžaduje mimoriadne dôkladné preskúmanie.

      (pozri body 111 – 113 a 123)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 8 apríla 1992, Komisia/Nemecko, C-62/90, bod 23; 5. októbra 1994, X/Komisia, C-404/92 P, body 17 a 18; 20. mája
         2003, Österreichischer Rundfunk a i., C-465/00, C-138/01 a C-139/01, body 73 až 75

      4.      V prípade žaloby úradníka uplatnenie takéhoto dôvodu, ktorý by mohol zákonným spôsobom odôvodniť sporné rozhodnutie, počas
         konania nemôže byť prekážkou zrušenia tohto rozhodnutia s výnimkou prípadov presne vymedzenej právomoci administratívy v danej
         oblasti.

      Pri odmietnutí prijatia do zamestnania založenom na fyzickej nespôsobilosti osoby však inštitúcia nemôže tvrdiť, že sa nachádzala
         v takejto situácii presne vymedzenej právomoci, lebo pokiaľ ide o dôvod súvisiaci s narušením vzťahu dôvery, uvádzaný v konaní,
         má širokú mieru voľnej úvahy.

      (pozri body 147 a 148)
      Odkaz:
      Súd prvého stupňa: 10. decembra 2003, Tomarchio/Komisia, T-173/02, bod 86; 15. marca 2006, Leite Mateus/Komisia, T-10/04,
         bod 43

      Súd pre verejnú službu: 15. decembra 2010, Angulo Sánchez/Rada, F-67/09, body 76 až 78
      5.      Vznik zodpovednosti administratívy predpokladá splnenie súhrnu podmienok, pokiaľ ide o protiprávnosť konania vytýkaného inštitúciám,
         skutočnú škodu a existenciu príčinnej súvislosti medzi konaním a uvádzanou škodou. Tieto tri podmienky sú kumulatívne. Neexistencia
         jednej z nich postačuje na zamietnutie návrhu na náhradu škody.

      Pokiaľ ide o príčinnú súvislosť, v zásade je potrebné, aby žalobca predložil dôkaz o priamej a určitej príčinnej súvislosti
         medzi pochybením, ktorého sa dopustila inštitúcia, a uvádzanou škodou.

      Miera istoty príčinnej súvislosti je však dosiahnutá, ak nezákonnosť, ktorej sa dopustila inštitúcia Únie, s určitosťou zbavila
         osobu nie nevyhnutne samotného prijatia, o ktorom dotknutá osoba nemôže nikdy preukázať, že naň mala právo, ale veľkej šance
         byť prijatá ako úradník alebo zamestnanec, pričom to má pre dotknutú osobu dôsledok, ktorý spočíva v majetkovej škode predstavujúcej
         stratu príjmu. Ak sa za okolností prejednávanej veci zdá veľmi pravdepodobné, že inštitúcia by pri zákonnom postupe zamestnanca
         prijala, teoretická neistota týkajúca sa výsledku riadne uskutočneného prijímania do zamestnania nemôže vylučovať náhradu
         skutočnej majetkovej škody, ktorá vznikla dotknutej osobe zamietnutím žiadosti o prijatie na pracovné miesto, ktoré mohla
         reálne získať.

      (pozri body 157 – 159)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 1. júna 1994, Komisia/Brazzelli Lualdi a i., C-136/92 P, bod 42; 21. februára 2008, Komisia/Girardot, C-348/06 P,
         bod 52

      Súd prvého stupňa: 28. septembra 1999, Hautem/EIB, T-140/97, bod 85; 5. októbra 2004, Sanders a i./Komisia, T-45/01, bod 150
      Súd pre verejnú službu: 22. októbra 2008, Tzirani/Komisia, F-46/07, bod 218
      6.      Samotné zrušenie protiprávneho aktu administratívy môže predstavovať vhodnú a v zásade dostatočnú náhradu nemajetkovej ujmy,
         ktorá úradníkovi mohla vzniknúť.

      Zrušenie takéhoto aktu však nemôže predstavovať úplnú náhradu nemajetkovej ujmy, ak tento akt obsahuje hodnotenie schopností
         alebo správania dotknutej osoby, ktoré by jej mohlo ublížiť, ak je zbavené akéhokoľvek potrebného účinku alebo ak je protiprávne
         konanie, ku ktorému došlo, zvlášť závažné. Porušenie práva na rešpektovanie súkromného života a nariadenia č. 45/2001 o ochrane
         jednotlivcov so zreteľom na spracovanie osobných údajov inštitúciami a orgánmi Spoločenstva a o voľnom pohybe takýchto údajov
         je mimoriadne závažné, čo je dôvod na priznanie náhrady nemajetkovej ujmy v peniazoch.

      (pozri body 167, 169 a 171 – 173)
      Odkaz:
      Súdny dvor: 7. februára 1990, Culin/Komisia, C-343/87, body 25 až 29
      Súd prvého stupňa: 26. januára 1995, Pierrat/Súdny dvor, T-60/94, bod 62; 21. januára 2004, Robinson/Parlament, T-328/01,
         bod 79; 30. septembra 2004, Ferrer de Moncada/Komisia, T-16/03, bod 68

      Súd pre verejnú službu: 13. decembra 2007, Sundholm/Komisia, F-42/06, bod 44; Tzirani/Komisia, už citovaný, bod 223; 7. júla
         2009, Bernard/Europol, F-99/07 a F-45/08, bod 106


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 26. februára 2013.#Åklagaren proti Hansovi Åkerbergovi Franssonovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Haparanda tingsrätt.#Charta základných práv Európskej únie – Pôsobnosť – Článok 51 – Uplatňovanie práva Únie – Penalizácia konaní ohrozujúcich vlastný zdroj Únie – Článok 50 – Zásada ne bis in idem – Vnútroštátny systém, ktorý stanovuje dve samostatné konania, správne a trestné, na sankcionovanie toho istého protiprávneho konania – Zlučiteľnosť.#Vec C‑617/10.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-617/10,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Haparanda tingsrätt (Švédsko) z 23. decembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 27. decembra 2010, ktorý súvisí s konaním:
            Åklagaren
            proti
            Hansovi Åkerbergovi Franssonovi,
            SÚDNY DVOR (veľká komora),
            v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr A. Tizzano, M. Ilešič, G. Arestis, J. Malenovský, sudcovia A. Borg Barthet, J.-C. Bonichot, C. Toader, J.-J. Kasel a M. Safjan (spravodajca),
            generálny advokát: P. Cruz Villalón,
            tajomník: C. Strömholm, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. januára 2012,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Hans Åkerberg Fransson, v zastúpení: J. Sterner, advokat, a U. Bernitz, professor,
            – švédska vláda, v zastúpení: A. Falk a S. Johannesson, splnomocnené zástupkyne,
            – česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,
            – dánska vláda, v zastúpení: C. Vang, splnomocnený zástupca,
            – nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, splnomocnený zástupca,
            – Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci M. McDowell, SC,
            – grécka vláda, v zastúpení: K. Paraskevopoulou a Z. Chatzipavlou, splnomocnené zástupkyne,
            – francúzska vláda, v zastúpení: N. Rouam, splnomocnená zástupkyňa,
            – holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,
            – rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
            – Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a J. Enegren, splnomocnení zástupcovia,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. júna 2012,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásady ne bis in idem  v práve Únie.
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Åklagaren (prokuratúra) a H. Åkerbergom Franssonom vo veci stíhania vedeného prokuratúrou za závažný daňový delikt.
            Právny rámec
            Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd
            3. Článok 4 protokolu č. 7 k Európskemu dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaný v Štrasburgu 22. novembra 1984 (ďalej len „protokol č. 7 k EDĽP“), nazvaný „Právo nebyť opakovane súdený alebo trestaný“, stanovuje:
            „1. Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní podliehajúcom právomoci toho istého štátu za trestný čin, za ktorý už bol oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom podľa zákona a trestného poriadku tohto štátu.
            2. Ustanovenia predchádzajúceho odseku nie sú na prekážku obnove konania podľa zákona a trestného poriadku príslušného štátu, ak nové alebo novoodhalené skutočnosti alebo podstatná chyba v predchádzajúcom konaní mohli ovplyvniť rozhodnutie vo veci.
            3. Od tohto článku nemožno odstúpiť podľa článku 15 [Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len ‚EDĽP‘)].“
            Právo Únie
            Charta základných práv Európskej únie
            4. Článok 50 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), nazvaný „Právo nebyť stíhaný alebo potrestaný v trestnom konaní dvakrát za ten istý trestný čin“, znie:
            „Nikoho nemožno stíhať alebo potrestať v trestnom konaní za trestný čin, za ktorý už bol v rámci Únie oslobodený alebo odsúdený konečným rozsudkom v súlade so zákonom.“
            5. Článok 51 Charty definuje rozsah jej pôsobnosti takto:
            „1. Ustanovenia tejto charty sú pri dodržaní zásady subsidiarity určené pre inštitúcie, orgány, úrady a agentúry Únie, a tiež pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie. V dôsledku toho rešpektujú práva, dodržiavajú zásady a podporujú ich uplatňovanie v súlade so svojimi príslušnými právomocami a pri zachovaní obmedzení právomocí Únie, ktoré boli na ňu prenesené zmluvami.
            2. Táto charta nerozširuje rozsah pôsobnosti práva Únie nad rámec právomocí Únie, ani nezakladá žiadnu novú právomoc ani úlohu pre Úniu, ani nemení právomoci a úlohy vymedzené v zmluvách.“
            Šiesta smernica 77/388/EHS
            6. Článok 22 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 9/001, s. 23) v znení vyplývajúcom z článku 28h tejto smernice stanovuje:
            „…
            4. a)	Každá zdaniteľná osoba musí predložiť daňové priznanie v rámci intervalu, ktorý si stanoví každý členský štát osobitne. …
            …
            8. Členské štáty môžu uložiť povinnosti, ktoré považujú za nevyhnutné pre správne vyrubenie a výber dane a predchádzanie daňovým podvodom…“
            …
            Švédske právo
            7. § 2 zákona 1971:69 o daňových deliktoch [skattebrottslagen (1971:69), ďalej len „skattebrottslagen“] znie:
            „Kto inak ako ústne úmyselne poskytne úradom nepravdivé údaje alebo neposkytne úradom daňové priznania, vyhlásenia o príjme alebo iné požadované údaje a tým spôsobí nebezpečenstvo skrátenia dane vo vzťahu k štátu, neoprávneného priznania daňového úveru alebo vrátenia dane sebe alebo tretej osobe, potrestá sa odňatím slobody za daňové delikty až na dva roky.“
            8. Podľa článku 4 skattebrottslagen:
            „Ak treba delikt v zmysle § 2 považovať za závažný, páchateľ sa potrestá odňatím slobody za závažné daňové delikty na šesť mesiacov až šesť rokov.
            Pri určovaní, či ide o závažný delikt, sa osobitne prihliada na to, či sa týka veľmi veľkých súm, či páchateľ použil sfalšované listiny alebo nesprávne účtovné záznamy, alebo či bol skutok spáchaný v rámci sústavnej trestnej činnosti alebo vo veľkom rozsahu, alebo bol inak obzvlášť nebezpečný.“
            9. Zákon 1990:324 o dani z príjmov [taxeringslagen (1990:324), ďalej len „taxeringslagen“] v § 1 kapitoly 5 stanovuje:
            „Ak počas konania zdaniteľná osoba inak ako ústne poskytla nepravdivé údaje na účely vyrubenia dane, uloží sa jej daňová sankcia (zvýšenie dane). To platí aj v prípade, ak zdaniteľná osoba poskytla takéto údaje v súdnom konaní týkajúcom sa vyrubenia dane a tieto údaje po vecnom preskúmaní neboli uznané.
            Údaje sa považujú za nepravdivé, ak je zrejmé, že údaje, ktoré poskytla zdaniteľná osoba, sú nepresné alebo že zdaniteľná osoba na účely vyrubenia dane neposkytla údaje, ktoré bola povinná poskytnúť. Údaje však nemožno považovať za nepravdivé, ak tieto údaje spolu s ostatnými poskytnutými údajmi predstavujú dostatočný základ pre správne rozhodnutie. Údaje tiež nemožno považovať za nepravdivé, ak sú natoľko zjavne nesprávne, že nemôžu byť podkladom pre rozhodnutie.“
            10. § 4 kapitoly 5 taxeringslagen stanovuje:
            „V prípade poskytnutia nepravdivých údajov daňová sankcia predstavuje štyridsať percent dane uvedenej v kapitole 1 § 1 prvom odseku bodoch 1 až 5, ktorá by v prípade uznania nepravdivých údajov nebola vyrubená zdaniteľnej osobe alebo jej manželovi. Pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty, daňový doplatok predstavuje dvadsať percent dane, ktorá by bola neoprávnene priznaná zdaniteľnej osobe.
            Daňová sankcia sa vypočíta vo výške desať percent alebo, pokiaľ ide o daň z pridanej hodnoty, vo výške päť percent, ak nepravdivé údaje boli opravené alebo mohli byť opravené s pomocou potvrdzujúcich listín, ktoré má skatteverket [(daňová správa)] bežne k dispozícii a ktoré mal skatteverket k dispozícii pred koncom novembra predmetného účtovného roka.“
            11. Podľa § 14 kapitoly 5 taxeringslagen:
            „Zdaniteľná osoba je úplne alebo čiastočne oslobodená od daňovej sankcie, ak vyjdú najavo omyly alebo opomenutia, ktoré sú ospravedlniteľné, alebo ak by bolo inak neprimerané vyrubiť túto sankciu v plnej výške. Ak je zdaniteľná osoba čiastočne oslobodená od sankcie, sankcia sa zníži na polovicu alebo štvrtinu.
            …
            Pri posudzovaní, či by bolo inak neprimerané vyrubiť daňovú sankciu v plnej výške, sa prihliada najmä na to, či
            …
            3. chyby alebo opomenutia tiež viedli k vzniku zodpovednosti zdaniteľnej osoby za delikty podľa skattebrottslagen alebo k prepadnutiu príjmov z trestnej činnosti v zmysle § 1b kapitoly 36 trestného zákonníka [(brottsbalken)].“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            12. Hans Åkerberg Fransson bol 9. júna 2009 predvolaný na Haparanda tingsrätt (Okresný súd v Haparanda), aby sa zodpovedal najmä zo závažného daňového deliktu. Bol obvinený z toho, že vo svojich daňových priznaniach za zdaňovacie obdobia rokov 2004 a 2005 uviedol nepravdivé údaje, čo viedlo k strate príjmov štátneho rozpočtu v súvislosti s výberom dane z príjmu a dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) vo výške 319 143 SEK za zdaňovacie obdobie roku 2004, z toho 60 000 SEK za DPH, a 307 633 SEK za zdaňovacie obdobie roku 2005, z toho 87 550 SEK tiež za DPH. H. Åkerberg Fransson bol tiež stíhaný za nepodanie daňového priznania v súvislosti so zamestnávateľskými príspevkami za účtovné obdobia október 2004 a október 2005, čo spôsobilo orgánom sociálneho zabezpečenia stratu príjmov vo výške 35 690 SEK, resp. 35 862 SEK. Podľa obvinenia sa protiprávne konania mali považovať za závažné, lebo sa týkali veľmi vysokých súm a boli súčasťou sústavnej trestnej činnosti veľkého rozsahu.
            13. Rozhodnutím z 24. mája 2007 skatteverket uložil H. Åkerbergovi Franssonovi za zdaňovacie obdobie roku 2004 daňovú sankciu vo výške 35 542 SEK za príjmy z podnikateľskej činnosti, 4 872 SEK za DPH a 7 138 SEK za zamestnávateľské príspevky. Tým istým rozhodnutím mu rovnako uložil, aby za zdaňovacie obdobie roku 2005 zaplatil daňovú sankciu vo výške 54 240 SEK za príjmy z jeho podnikateľskej činnosti, 3 255 SEK za DPH a 7 172 SEK za zamestnávateľské príspevky. Tieto sankcie podliehajú úrokovej sadzbe. Proti uvedeným daňovým sankciám nebolo podané odvolanie na správny súd a lehota stanovená na tento účel uplynula 31. decembra 2010, pokiaľ ide o zdaňovacie obdobie roku 2004 a 31. decembra 2011, pokiaľ ide o zdaňovacie obdobie roku 2005. Rozhodnutie ukladajúce daňové sankcie je odôvodnené tými istými skutkami spočívajúcimi v poskytnutí nepravdivých údajov, z ktorých vychádza prokuratúra v trestnom konaní vo veci samej.
            14. Pred vnútroštátnym súdom vzniká otázka, či má byť H. Åkerberg Fransson oslobodený spod obžaloby na základe toho, že bol potrestaný za ten istý trestný čin v inom konaní, a to v súlade so zákazom dvojitého trestu za ten istý trestný čin podľa článku 4 protokolu č. 7 k EDĽP a článku 50 Charty.
            15. Za týchto podmienok Haparanda tingsrätt rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
            „1. Podľa švédskeho práva musí existovať jednoznačná opora v EDĽP alebo v judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva, aby mohol vnútroštátny súd upustiť od uplatnenia vnútroštátnych predpisov, ktoré môžu byť v rozpore so zásadou ne bis in idem  podľa článku 4 protokolu č. 7 k [EDĽP], a preto môžu byť v rozpore aj s článkom 50 [Charty]. Je takáto podmienka neuplatnenia vnútroštátnych predpisov podľa vnútroštátneho práva zlučiteľná s právom Únie, a najmä s jeho všeobecnými zásadami, vrátane zásady prednosti a zásady priameho účinku práva Únie?
            2. Vzťahuje sa na prípustnosť obžaloby za daňové delikty zásada ne bis in idem  podľa článku 4 protokolu č. 7 k EDĽP a článku 50 Charty, ak obžalovanému v správnom konaní už bola uložená určitá peňažná sankcia (daňová sankcia) za ten istý skutok poskytnutia nepravdivých údajov?
            3. Závisí odpoveď na druhú otázku od skutočnosti, že tieto sankcie musia byť koordinované tak, aby boli všeobecné súdy schopné znížiť trest v trestnom konaní, pretože obžalovanému bola v správnom konaní uložená za ten istý skutok poskytnutia nepravdivých údajov aj daňová sankcia?
            4. Za určitých okolností možno v rámci pôsobnosti zásady ne bis in idem … uložiť ďalšie sankcie v novom konaní za to isté konanie, ktoré bolo posudzované a ktoré viedlo k rozhodnutiu o uložení sankcií jednotlivcovi. Sú v prípade kladnej odpovede na druhú otázku splnené podmienky podľa zásady ne bis in idem  na uloženie viacerých sankcií v samostatných konaniach, ak sa v neskoršom konaní skúmajú okolnosti veci, pričom ide o nové skúmanie, ktoré je nezávislé od skoršieho konania?
            5. Švédsky systém ukladania daňových sankcií a skúmania zodpovednosti za daňové delikty v samostatných konaniach je odôvodnený viacerými dôvodmi všeobecného záujmu…. Je v prípade kladnej odpovede na druhú otázku systém, akým je švédsky systém, zlučiteľný so zásadou ne bis in idem , ak by bolo možné vytvoriť systém, na ktorý by sa nevzťahovala zásada ne bis in idem , bez toho, aby bolo potrebné v prípade, ak je zodpovednosť za daňové delikty relevantná, upustiť buď od uloženia daňových sankcií, alebo od rozhodnutia o zodpovednosti za daňové delikty, prenesením právomoci rozhodnúť o uložení daňových sankcií zo skatteverket a prípadne zo správnych súdov na všeobecné súdy v súvislosti s ich skúmaním obžaloby za daňové delikty?“
            O právomoci Súdneho dvora
            16. Švédska, česká a dánska vláda, Írsko a holandská vláda, ako aj Európska komisia spochybňujú prípustnosť prejudiciálnych otázok. Súdny dvor by mal právomoc na ne odpovedať len vtedy, ak by daňové sankcie uložené H. Åkerbergovi Franssonovi, ako aj voči nemu začaté trestné stíhania, ktoré sú predmetom konania vo veci samej, vyplývali z uplatňovania práva Únie. Nie je to tak ani v prípade vnútroštátneho predpisu, na základe ktorého bolo rozhodnuté o daňových sankciách, ani v prípade predpisu, na ktorom je založené trestné stíhanie. V súlade s článkom 51 ods. 1 Charty sa teda zásada ne bis in idem , ktorá je zaručená článkom 50 Charty, na vyššie uvedené sankcie a stíhania nevzťahuje.
            17. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že rozsah pôsobnosti Charty je vzhľadom na konanie členských štátov vymedzený v jej článku 51 ods. 1, podľa ktorého ustanovenia Charty sú určené pre členské štáty výlučne vtedy, ak vykonávajú právo Únie.
            18. Tento článok Charty tak potvrdzuje judikatúru Súdneho dvora týkajúcu sa miery, v akej musí konanie členských štátov splňovať požiadavky vyplývajúce zo základných práv zaručených v právnom poriadku Únie.
            19. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora totiž v podstate vyplýva, že základné práva zaručené v právnom poriadku Únie sa uplatnia vo všetkých situáciách, ktoré upravuje právo Únie, avšak nie mimo týchto situácií. V rámci toho už Súdny dvor pripomenul, že z hľadiska Charty nemôže posúdiť vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá nespadá do rámca práva Únie. Naopak, pokiaľ takáto právna úprava spadá do pôsobnosti tohto práva, Súdny dvor, ktorý rozhoduje o prejudiciálnej otázke, musí poskytnúť všetky výkladové prvky, ktoré sú nevyhnutné na to, aby vnútroštátny súd posúdil súlad tejto právnej úpravy so základnými právami, ktorých dodržovanie zabezpečuje (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 18. júna 1991, ERT, C-260/89, Zb. s. I-2925, bod 42; z 29. mája 1997, Kremzow, C-299/95, Zb. s. I-2629, bod 15; z 18. decembra 1997, Annibaldi, C-309/96, Zb. s. I-7493, bod 13; z 22. októbra 2002, Roquette Frères, C-94/00, Zb. s. I-9011, bod 25; z 18. decembra 2008, Sopropé, C-349/07, Zb. s. I-10369, bod 34; z 15. novembra 2011, Dereci a i., C-256/11, Zb. s. I-11315, bod 72, ako aj zo 7. júna 2012, Vinkov, C-27/11, bod 58).
            20. Toto vymedzenie rozsahu pôsobnosti základných práv Únie má oporu vo vysvetleniach k článku 51 Charty, ktoré sa v súlade s článkom 6 ods. 1 tretím pododsekom ZEÚ a článkom 52 ods. 7 Charty musia zohľadniť pri jej výklade (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2010, DEB, C-279/09, Zb. s. I-13849, bod 32). Podľa uvedených vysvetlení „povinnosť rešpektovať základné práva vymedzené v rámci Únie je pre členské štáty záväzná výlučne vtedy, ak konajú v rámci rozsahu pôsobnosti práva Únie“.
            21. Keďže teda základné práva zaručené Chartou musia byť dodržané v prípade, ak vnútroštátna právna úprava patrí do pôsobnosti práva Únie, nemôže nastať prípad, ktorý by spadal pod právo Únie a neuplatnili by sa uvedené základné práva. Z uplatniteľnosti práva Únie vyplýva uplatniteľnosť základných práv zaručených Chartou.
            22. Pokiaľ naopak právna situácia nespadá do pôsobnosti práva Únie, Súdny dvor nemá právomoc o nej rozhodnúť a prípadne uvádzané ustanovenia Charty nemôžu samy osebe túto právomoc založiť (pozri v tomto zmysle uznesenie z 12. júla 2012, Currà a i., C-466/11, bod 26).
            23. Tieto úvahy zodpovedajú úvahám, z ktorých vychádza článok 6 ods. 1 ZEÚ, podľa ktorého ustanovenia Charty žiadnym spôsobom nerozširujú právomoci Únie, ktoré sú vymedzené v Zmluvách. Rovnako Charta podľa svojho článku 51 ods. 2 nerozširuje rozsah pôsobnosti práva Únie nad rámec právomocí Únie, ani nezakladá žiadnu novú právomoc, ani úlohu pre Úniu a ani nemení právomoci a úlohy vymedzené v Zmluvách (pozri rozsudok Dereci a i., už citovaný, bod 71).
            24. V prejednávanej veci treba v prvom rade uviesť, že daňové sankcie uložené H. Åkerbergovi Franssonovi a voči nemu vedené trestné stíhanie čiastočne súvisia s nesplnením jeho povinnosti podať priznanie k DPH.
            25. V oblasti DPH pritom jednak z článku 2, článku 250 ods. 1 a článku 273 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1), ktoré preberajú najmä ustanovenia článku 2 šiestej smernice a článku 22 ods. 4 a 8 tejto smernice, a jednak z článku 4 ods. 3 ZEÚ vyplýva, že každý členský štát musí prijať všetky legislatívne a správne opatrenia, aby zabezpečil, že splatná DPH bude na jeho území vyberaná v plnej výške a bude bojovať proti podvodom (pozri rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Taliansko, C-132/06, Zb. s. I-5457, body 37 a 46).
            26. Okrem toho článok 325 ZFEÚ ukladá členským štátom povinnosť bojovať proti protiprávnym konaniam poškodzujúcim finančné záujmy Únie prostredníctvom odstrašujúcich a účinných opatrení a osobitne im ukladá povinnosť prijať rovnaké opatrenia na zamedzenie podvodov poškodzujúcich finančné záujmy Únie, aké prijímajú na zamedzenie podvodov poškodzujúcich ich vlastné finančné záujmy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 2010, SGS Belgium a i., C-367/09, Zb. s. I-10761, body 40 až 42). Vzhľadom na to, že vlastné zdroje Únie podľa článku 2 ods. 1 rozhodnutia Rady 2007/436/ES, Euratom zo 7. júna 2007 o systéme vlastných zdrojov Európskych spoločenstiev (Ú. v. EÚ L 163, s. 17) zahŕňajú okrem iného príjmy pochádzajúce z uplatnenia jednotnej sadzby na harmonizovaný vymeriavací základ DPH stanovený v súlade s pravidlami Únie, existuje tak priama súvislosť medzi výberom príjmov z DPH v súlade s uplatniteľným právom Únie na jednej strane a dostupnosťou zodpovedajúceho zdroja založeného na DPH v rozpočte Únie na strane druhej, lebo akýkoľvek výpadok vo výbere týchto príjmov spôsobuje potenciálne zníženie tohto druhu zdroja finančných prostriedkov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. novembra 2011, Komisia/Nemecko, C-539/09, Zb. s. I-11235, bod 72).
            27. Z toho vyplýva, že také daňové sankcie a trestné stíhania pre daňový delikt, ktorých predmetom bol alebo je obžalovaný, o ktorého ide vo veci samej, a to z dôvodu nesprávnosti údajov poskytnutých v oblasti DPH, predstavujú vykonanie článku 2, článku 250 ods. 1 a článku 273 smernice 2006/112 (predtým články 2 a 22 šiestej smernice) a článku 325 ZFEÚ, a teda práva Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty.
            28. Skutočnosť, že vnútroštátne právne predpisy, ktoré slúžia ako základ pre uvedené daňové sankcie a trestné stíhania, neboli prijaté na prebratie smernice 2006/112, nemôže tento záver spochybniť, lebo ich uplatnením sa má sankcionovať porušenie ustanovení uvedenej smernice, a teda splniť povinnosť spočívajúca v účinnom sankcionovaní konaní poškodzujúcich finančné záujmy Únie, ktorú Zmluva ukladá členským štátom.
            29. V prípade, ak má súd členského štátu preskúmať súlad so základnými právami v prípade vnútroštátneho ustanovenia alebo opatrenia vykonávajúceho právo Únie v zmysle článku 51 ods. 1 Charty – v situácii, keď postup členských štátov nie je úplne upravený právom Únie – vnútroštátne orgány a súdy môžu uplatniť vnútroštátne štandardy ochrany základných práv, ak toto uplatnenie neohrozí úroveň ochrany stanovenú Chartou, ako ju vykladá Súdny dvor, ani prednosť, jednotnosť a účinnosť práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. februára 2013, Melloni, C-399/11, bod 60).
            30. Pokiaľ majú vnútroštátne súdy vyložiť ustanovenia Charty, majú na tento účel možnosť a prípadne povinnosť predložiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku v súlade s článkom 267 ZFEÚ.
            31. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na položené otázky a poskytnúť všetky výkladové prvky nevyhnutné na to, aby vnútroštátny súd posúdil súlad vnútroštátnej právnej úpravy so zásadou ne bis in idem uvedenou v článku 50 Charty.
            O prejudiciálnych otázkach
            O druhej, tretej a štvrtej otázke
            32. Týmito otázkami, na ktoré treba odpovedať spoločne, sa Haparanda tingsrätt Súdneho dvora v podstate pýta, či zásadu ne bis in idem uvedenú v článku 50 Charty treba vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby bolo proti obžalovanému vedené trestné stíhanie za daňový delikt, vzhľadom na to, že za to isté konanie spočívajúce v poskytnutí nepravdivých údajov mu už bola uložená daňová sankcia.
            33. Pokiaľ ide o uplatnenie zásady ne bis in idem uvedenej v článku 50 Charty na také trestné stíhanie za daňový delikt, o ktoré ide vo veci samej, táto zásada predpokladá, že opatrenia, ktoré už boli voči obžalovanému prijaté prostredníctvom rozhodnutia, ktoré nadobudlo právoplatnosť, majú trestnú povahu.
            34. V tejto súvislosti treba najskôr uviesť, že článok 50 Charty nebráni tomu, aby členský štát za to isté konanie spočívajúce v nesplnení povinností podať priznanie k DPH uložil kombináciu daňových a trestných sankcií. Na účely zabezpečenia výberu príjmov z DPH v plnom rozsahu a tým ochrany finančných záujmov Únie majú totiž členské štáty voľnosť pri výbere uplatniteľných sankcií (pozri v tomto zmysle rozsudky z 21. septembra 1989, Komisia/Grécko, 68/88, Zb. s. 2965, bod 24; zo 7. decembra 2000, de Andrade, C-213/99, Zb. s. I-11083, bod 19, a zo 16. októbra 2003, Hannl-Hofstetter, C-91/02, Zb. s. I-12077, bod 17). Tieto sankcie tak môžu mať formu správnych sankcií, trestných sankcií alebo môže ísť o kombináciu oboch sankcií. Článok 50 Charty bráni tomu, aby proti tej istej osobe bolo vedené trestné stíhanie za tie isté činy len vtedy, ak daňová sankcia má trestnú povahu v zmysle uvedeného ustanovenia a je konečná.
            35. Ďalej treba pripomenúť, že na účely posúdenia trestnej povahy daňových sankcií sú relevantné tri kritériá. Prvým kritériom je právna kvalifikácia porušenia vo vnútroštátnom práve, druhým je samotná povaha porušenia a tretím povaha a stupeň prísnosti sankcie, ktorá hrozí dotknutej osobe (rozsudok z 5. júna 2012, Bonda, C-489/10, bod 37).
            36. Vnútroštátny súd musí z hľadiska týchto kritérií posúdiť, či treba preskúmať kumuláciu daňových a trestných sankcií stanovenú vnútroštátnou právnou úpravou vzhľadom na vnútroštátne štandardy v zmysle bodu 29 tohto rozsudku, a prípadne môže dospieť k záveru, že táto kumulácia je v rozpore s uvedenými štandardmi pod podmienkou, že zostávajúce sankcie sú účinné, primerané a odstrašujúce (v tomto zmysle pozri najmä rozsudky Komisia/Grécko, už citovaný, bod 24; z 10. júla 1990, Hansen, C-326/88, Zb. s. I-2911, bod 17; z 30. septembra 2003, Inspire Art, C-167/01, Zb. s. I-10155, bod 62; z 15. januára 2004, Penycoed, C-230/01, Zb. s. I-937, bod 36, ako aj z 3. mája 2005, Berlusconi a i., C-387/02, C-391/02 a C-403/02, Zb. s. I-3565 bod 65).
            37. Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na druhú, tretiu a štvrtú otázku treba odpovedať tak, že zásada ne bis in idem uvedená v článku 50 Charty nebráni tomu, aby členský štát za to isté konanie spočívajúce v nesplnení povinnosti podať priznanie k DPH uložil daňovú a následne trestnú sankciu, pokiaľ prvá sankcia nemá trestnú povahu, čo musí overiť vnútroštátny súd.
            O piatej otázke
            38. Svojou piatou otázkou sa Haparanda tingsrätt Súdneho dvora v podstate pýta na zlučiteľnosť vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá v prípade daňového deliktu umožňuje kumuláciu daňových a trestných sankcií uložených tým istým súdom, so zásadou ne bis in idem zaručenou článkom 50 Charty.
            39. V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že v rámci konania zavedeného článkom 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za rozhodnutie sporu, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie svojho rozhodnutia, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 8. septembra 2011, Paint Graphos a i., C-78/08 až C-80/08, Zb. s. I-7611, bod 30 a citovanú judikatúru).
            40. Prezumpciu relevantnosti, ktorá sa vzťahuje na prejudiciálne otázky položené vnútroštátnym súdom, možno vyvrátiť len výnimočne, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok Paint Graphos a i., už citovaný, bod 31 a citovanú judikatúru).
            41. V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, na ktorú odkazuje vnútroštátny súd, sa neuplatňuje na spor vo veci samej a v súčasnosti v švédskom právnom poriadku neexistuje.
            42. Piatu otázku treba teda vyhlásiť za neprípustnú, lebo funkciou zverenou Súdnemu dvoru v rámci článku 267 ZFEÚ je prispievať k výkonu spravodlivosti v členských štátoch, a nie podávať poradné stanoviská k všeobecným alebo hypotetickým otázkam (pozri najmä rozsudok Paint Graphos a i., už citovaný, bod 32 a citovanú judikatúru).
            O prvej otázke
            43. Svojou prvou otázkou sa Haparanda tingsrätt Súdneho dvora v podstate pýta, či je s právom Únie zlučiteľná vnútroštátna súdna prax, ktorá povinnosť vnútroštátneho súdu upustiť od uplatnenia akéhokoľvek ustanovenia odporujúceho základnému právu zaručenému EDĽP a Chartou, podmieňuje tým, že uvedený rozpor jednoznačne vyplýva z predmetných predpisov alebo z príslušnej judikatúry.
            44. Pokiaľ ide najskôr o dôsledky, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť z rozporu medzi vnútroštátnym právom a EDĽP, treba pripomenúť, že hoci – ako potvrdzuje článok 6 ods. 3 ZEÚ – základné práva zaručené EDĽP sú ako všeobecné zásady súčasťou práva Únie a hoci článok 52 ods. 3 Charty vyžaduje, aby práva obsiahnuté v Charte, ktoré zodpovedajú právam zaručeným EDĽP, mali rovnaký zmysel a rozsah, ako majú práva priznané uvedeným dohovorom, tento dohovor nepredstavuje, kým k nemu Únia nepristúpi, právny nástroj formálne začlenený do právneho poriadku Únie. Právo Únie teda neupravuje vzťahy medzi EDĽP a právnymi poriadkami členských štátov a ani nestanovuje dôsledky, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť v prípade rozporu medzi právami zaručenými týmto dohovorom a vnútroštátnou právnou normou (pozri v tomto zmysle rozsudok z 24. apríla 2012, Kamberaj, C-571/10, bod 62).
            45. Pokiaľ ide následne o dôsledky, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť z rozporu medzi ustanoveniami jeho vnútroštátneho práva a právami zaručenými Chartou, z ustálenej judikatúry vyplýva, že vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatňovať ustanovenia práva Únie, má povinnosť zabezpečiť plný účinok týchto noriem, pričom v prípade potreby z vlastnej iniciatívy neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, aj keby bolo prijaté neskôr, bez toho, aby musel požadovať alebo čakať na ich predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom (rozsudky z 9. marca 1978, Simmenthal, 106/77, Zb. s. 629, body 21 a 24; z 19. novembra 2009, Filipiak, C-314/08, Zb. s. I-11049, bod 81, ako aj z 22. júna 2010, Melki a Abdeli, C-188/10 a C-189/10, Zb. s. I-5667, bod 43).
            46. S požiadavkami vyplývajúcimi zo samotnej podstaty práva Únie je totiž nezlučiteľné akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho právneho poriadku alebo akákoľvek legislatívna, správna alebo súdna prax, ktoré by viedli k zníženiu účinnosti práva Únie v dôsledku skutočnosti, že by súdu príslušnému uplatňovať toto právo bola odopretá právomoc vykonať v samotnom okamihu jeho uplatnenia všetko, čo je potrebné na vylúčenie uplatnenia ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré prípadne predstavujú prekážku plnej účinnosti noriem Únie (rozsudok Melki a Abdeli, už citovaný, bod 44 a citovaná judikatúra).
            47. Okrem toho na základe článku 267 ZFEÚ sa vnútroštátny súd, ktorý prejednáva spor týkajúci sa práva Únie, ktorého zmysel a dosah mu nie je jasný, môže alebo prípadne musí obrátiť na Súdny dvor s otázkami o výklade predmetného ustanovenia práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 1982, Cilfit a i., 283/81, Zb. s. 3415).
            48. Z toho vyplýva, že právo Únie bráni súdnej praxi, ktorá povinnosť vnútroštátneho súdu upustiť od uplatnenia akéhokoľvek ustanovenia odporujúceho základnému právu zaručenému Chartou podmieňuje tým, že uvedený rozpor jednoznačne vyplýva z textu tejto Charty alebo z príslušnej judikatúry, lebo vnútroštátny súd zbavuje možnosti celkovo posúdiť, a to prípadne v spolupráci so Súdnym dvorom, zlučiteľnosť uvedeného ustanovenia s Chartou.
            49. Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že:
            – právo Únie neupravuje vzťahy medzi EDĽP a právnymi poriadkami členských štátov a ani nestanovuje dôsledky, ktoré musí vnútroštátny súd vyvodiť v prípade rozporu medzi právami zaručenými týmto dohovorom a vnútroštátnou právnou normou,
            – právo Únie bráni súdnej praxi, ktorá povinnosť vnútroštátneho súdu upustiť od akéhokoľvek ustanovenia odporujúceho základnému právu zaručenému Chartou podmieňuje tým, že uvedený rozpor jednoznačne vyplýva z textu tejto Charty alebo z príslušnej judikatúry, lebo vnútroštátny súd zbavuje možnosti, a to prípadne v spolupráci so Súdnym dvorom, celkovo posúdiť zlučiteľnosť uvedeného ustanovenia s Chartou.
            O trovách
            50. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnú troštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
            1. Zásada ne bis in idem  uvedená v článku 50 Charty základných práv Európskej únie nebráni tomu, aby členský štát za to isté konanie spočívajúce v nesplnení povinnosti podať priznanie k dani z pridanej hodnoty uložil daňovú a následne trestnú sankciu, pokiaľ prvá sankcia nemá trestnú povahu, čo musí overiť vnútroštátny súd.
            2. Právo Únie neupravuje vzťahy medzi Európskym dohovorom o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaným v Ríme 4. novembra 1950 a právnymi poriadkami členských štátov a ani nestanovuje dôsledky, ktoré musí vnútroštátny súd vyvodiť v prípade rozporu medzi právami zaručenými týmto dohovorom a vnútroštátnou právnou normou.
            Právo Únie bráni súdnej praxi, ktorá povinnosť vnútroštátneho súdu upustiť od akéhokoľvek ustanovenia odporujúceho základnému právu zaručenému Chartou základných práv Európskej únie podmieňuje tým, že uvedený rozpor jednoznačne vyplýva z textu tejto Charty alebo z príslušnej judikatúry, lebo vnútroštátny súd zbavuje možnosti, a to prípadne v spolupráci so Súdnym dvorom, celkovo posúdiť zlučiteľnosť uvedeného ustanovenia s Chartou.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. apríla 2003. # Linde AG (C-53/01), Winward Industries Inc. (C-54/01) a Rado Uhren AG (C-55/01). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof - Nemecko. # Aproximácia právnych predpisov. # Spojené veci C-53/01 až C-55/01.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. septembra 1985. # Ford - Werke AG a Ford of Europe Inc. proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Spojené veci 25 a 26/84.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. februára 2006.#Plumex proti Young Sports NV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hof van Cassatie - Belgicko.#Súdna spolupráca - Nariadenie (ES) č. 1348/2000 - Články 4 až 11 a 14 - Doručenia súdnych písomností - Doručenie prostredníctvom orgánov - Doručenie poštou - Vzťahy medzi spôsobmi odoslania a doručenia - Prednosť - Odvolacia lehota.#Vec C-473/04.

text:
      Vec C‑473/04
      Plumex
      proti
      Young Sports NV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Hof van Cassatie)
      „Súdna spolupráca – Nariadenie (ES) č. 1348/2000 – Články 4 až 11 a 14 – Doručovanie súdnych písomností – Doručenie prostredníctvom orgánov – Doručenie poštou – Vzťahy medzi spôsobmi odoslania a doručenia – Prednosť – Lehota na podanie odvolania“
      Návrhy prednesené 17. novembra 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 9. februára 2006
      Abstrakt rozsudku
      Súdna spolupráca v občianskych veciach – Doručovanie súdnych a mimosúdnych písomností – Nariadenie č. 1348/2000
      (Nariadenie Rady č. 1348/2000, články 4 až 11 a 14)
      Nariadenie Rady č. 1348/2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských
         štátoch sa má vykladať v tom zmysle, že nezavádza žiadnu hierarchiu medzi odoslaním a doručením prostredníctvom orgánov uvedeným
         v článkoch 4 až 11 tohto nariadenia a doručením poštou uvedeným v článku 14 a že v dôsledku toho je možné doručiť súdnu písomnosť
         jedným alebo druhým z týchto dvoch spôsobov alebo oboma súčasne. Na jednej strane totiž ani odôvodnenia, ani ustanovenia nariadenia
         neuvádzajú, že spôsob odoslania a doručenia použitý v súlade so spôsobmi doručovania stanovenými nariadením má podradenejšie
         postavenie vo vzťahu k spôsobu doručenia prostredníctvom orgánov. Na druhej strane vzhľadom na zmysel a účelnosť nariadenia,
         ktoré sa zameriava na zaručenie efektívneho vykonania doručenia súdnych písomností s ohľadom na legitímne záujmy jeho adresáta,
         a vzhľadom na to, že všetky spôsoby doručovania stanovené nariadením môžu v zásade zabezpečiť zohľadnenie týchto záujmov,
         musí byť možné využiť jeden alebo druhý spôsob, ba dokonca súčasne oba alebo viacej týchto spôsobov doručovania, ktoré sa
         ukazujú vzhľadom na okolnosti danej veci ako najvhodnejšie a najprimeranejšie.

      V prípade kumulácie doručenia prostredníctvom orgánov a doručenia poštou je teda potrebné vziať do úvahy dátum prvého platne
         vykonaného doručenia, a to s cieľom určiť deň, keď adresátovi začína plynúť procesná lehota súvisiaca s doručením. Na to,
         aby ustanovenia nariadenia upravujúce spôsoby doručovania neboli zbavené svojej podstaty, musia sa všetky právne účinky, ktoré
         sa spájajú s platným vykonaním jedného zo spôsobov doručenia, vziať do úvahy nezávisle od neskoršieho výsledku inej formy
         doručenia. Okrem toho nariadenie sa zameriava na urýchlenie odosielania súdnych písomností s cieľom ich doručenia, a teda
         na priebeh súdnych konaní. Ak sa však s cieľom zistiť procesnú lehotu zoberie do úvahy prvé doručenie predmetnej písomnosti,
         jeho adresát je povinný urobiť zodpovedajúci procesný právny úkon na súd skôr, čo umožňuje príslušnému súdu rozhodnúť v čo
         najkratších lehotách.

      (pozri body 20, 21, 28 – 32 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 9. februára 2006 (*)

      „Súdna spolupráca – Nariadenie (ES) č. 1348/2000 – Články 4 až 11 a 14 – Doručovanie súdnych písomností – Doručenie prostredníctvom orgánov – Doručenie poštou – Vzťahy medzi spôsobmi odoslania a doručenia – Prednosť – Lehota na podanie odvolania“
      Vo veci C‑473/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článkov 68 ES a 234 ES, podaný rozhodnutím Hof van Cassatie
         (Belgicko) z 22. októbra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 9. novembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Plumex
      proti
      Young Sports NV,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Malenovský (spravodajca), A. La Pergola, S. von Bahr a A. Borg Barthet,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –       fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä, splnomocnená zástupkyňa,
      –       švédska vláda, v zastúpení: A. Falk, splnomocnená zástupkyňa,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: E. O’Neill, splnomocnená zástupkyňa,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A.‑M. Rouchaud-Joët a R. Troosters, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní zo 17. novembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 4 až 11 a 14 nariadenia Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája
         2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných veciach v členských štátoch (Ú. v. ES L 160,
         s. 37; Mim. vyd. 19/001, s. 227, ďalej len „nariadenie“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci konania o dovolaní podanom spoločnosťou Plumex proti zamietnutiu Hof van beroep te Gent z dôvodu
         uplynutia lehoty odvolania proti rozsudku prvostupňového súdu vydaného v spore medzi spoločnosťou Plumex a spoločnosťou Young
         Sports NV.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       V zmysle odôvodnenia č. 2 nariadenia správne fungovanie vnútorného trhu vyžaduje potrebu zlepšiť a zrýchliť odosielanie súdnych
         a mimosúdnych písomností určených na doručenie v občianskych alebo obchodných veciach medzi členskými štátmi.

      4       Cieľom nariadenia je zlepšiť efektívnosť a rýchlosť súdnych konaní vytvorením zásady priameho odosielania súdnych a mimosúdnych
         písomností.

      5       Nariadenie je uplatniteľné podľa jeho článku 1 ods. 1 v občianskych a obchodných veciach, keď sa má zaslať súdna alebo mimosúdna
         písomnosť z jedného členského štátu do iného, aby sa tam doručila.

      6       Kapitola II nariadenia obsahuje ustanovenia, ktoré stanovujú rôzne prostriedky doručovania súdnych písomností. Delí sa na
         dva oddiely.

      7       Oddiel 1 tejto kapitoly obsahuje články 4 až 11 a jeho predmetom je prvý spôsob odosielania a doručovania (ďalej len „doručovanie
         prostredníctvom orgánov“), v rámci ktorého súdna písomnosť, ktorá sa má doručiť, je zasielaná v prvej fáze priamo a bezodkladne
         medzi orgánmi označenými členskými štátmi, nazývanými „odosielajúci orgán“ a „prijímajúci orgán“. Následne prijímajúci orgán
         doručí alebo zabezpečí doručenie písomnosti buď podľa právneho poriadku prijímajúceho členského štátu, alebo osobitnou formou,
         o ktorú požiadal odosielajúci orgán, pokiaľ táto forma je zlučiteľná s právnym poriadkom tohto členského štátu.

      8       Podľa článku 7 nariadenia všetky kroky potrebné na doručenie písomnosti sa urobia bezodkladne.
      9       Oddiel 2 kapitoly II nariadenia určuje „iné spôsoby zasielania a doručovania súdnych písomností“, to znamená zasielanie konzulárnou
         alebo diplomatickou cestou (článok 12), doručovanie diplomatickými zástupcami alebo konzulárnymi úradníkmi (článok 13), doručovanie
         poštou (článok 14) a priame doručovanie (článok 15).

      10     Presnejšie, pokiaľ ide o doručovanie poštou, článok 14 nariadenia stanovuje:
      „1. Každý členský štát môže doručovať súdne písomnosti osobám bývajúcim v inom členskom štáte priamo poštou.
      2. Každý členský štát môže podľa článku 23 ods. 1 určiť podmienky, za ktorých doručovanie súdnych písomností poštou prijíma.“
      11     Z oznámení členských štátov v súlade s článkom 23 nariadenia (Ú. v. ES C 151, 2001, s. 4) v znení najmä ich prvej aktualizácie
         (Ú. v. ES C 202, 2001, s. 10) vyplýva, že Portugalská republika prijala doručovanie poštou, pokiaľ je vykonávané prostredníctvom
         doporučeného listu s potvrdením doručenia a pokiaľ je priložený preklad doručovanej písomnosti.

       Vnútroštátna právna úprava
      12     Z článku 1051 belgického súdneho poriadku vyplýva, že lehota na podanie odvolania je jeden mesiac a začína plynúť odo dňa
         doručenia rozsudku.

      13     Podľa tohto istého ustanovenia v spojení s článkom 55 uvedeného poriadku, keď jeden z účastníkov konania, ktorému má byť rozsudok
         doručený, nemá v Belgicku ani bydlisko, ani trvalý pobyt, ani adresu na doručovanie, lehota na podanie odvolania sa predĺži
         o 30 dní, keď sa zdržiava v inej krajine Európy, ktorá nie je susediacou krajinou a Spojeným kráľovstvom.

      14     Článok 40 prvý odsek tohto poriadku stanovuje, že tým, ktorí nemajú v Belgicku ani bydlisko, ani trvalý pobyt, ani adresu
         na doručovanie, ktoré sú známe, je kópia písomnosti zaslaná súdnym doručovateľom a exekútorom doporučene poštou na adresu
         ich bydliska alebo trvalého pobytu v zahraničí a doručenie sa považuje za vykonané odovzdaním písomnosti na poštovú prepravu
         súčasne s potvrdením zaslania spôsobom určeným v tomto článku.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      15     Plumex-u, spoločnosti založenej podľa portugalského práva so sídlom v Portugalsku, bol doručený na jeho adresu v tomto členskom
         štáte rozsudok belgického súdu prvého stupňa, ktorým sa rozhodlo vo veci – v spore medzi touto spoločnosťou a Young Sports
         NV. Toto doručenie bolo vykonané súčasne poštou a prostredníctvom orgánov.

      16     Dňa 17. decembra 2001 Plumex podal odvolanie proti tomuto rozsudku na Hof van beroep. Odvolací súd zamietol odvolanie z dôvodu
         uplynutia lehoty, pričom bol toho názoru, že lehota na podanie odvolania upravená v článku 1051 belgického súdneho zákonníka
         uplynula 11. decembra 2001, keďže lehota začala plynúť v deň prvého platne vykonaného doručenia, v danom prípade v deň doručenia
         prostredníctvom pošty.

      17     Plumex napadol dovolaním rozhodnutie o zamietnutí na Hof van Cassatie a tvrdil, že nariadenie sa malo vykladať v tom zmysle,
         že doručenie prostredníctvom orgánov predstavovalo hlavný spôsob doručenia, ktorý prevláda nad doručením prostredníctvom pošty.
         Takto sa lehota na podanie odvolania mala počítať odo dňa, keď bolo vykonané toto hlavné doručenie – ktoré nastalo po doručení
         poštou – pretože doručenie poštou malo len vedľajší charakter.

      18     Za týchto okolností Hof van Cassatie rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      Je doručenie uvedené v článkoch 4 až 11 hlavným prostriedkom doručenia a doručenie vykonané priamo poštou uvedené v článku
         14 je podporným v tom zmysle, že prvý spôsob doručenia prevládne nad druhým spôsobom, keď obidva sú vykonané podľa zákonných
         ustanovení?

      2.      V prípade kumulácie doručení vykonaných na jednej strane v súlade s článkami 4 až 11 a na strane druhej priamo poštou v súlade
         s článkom 14 začína lehota na podanie odvolania plynúť adresátovi doručenia dňom doručenia vykonaného v súlade s článkom 4
         až 11 a nie dňom doručenia vykonaného v súlade s článkom 14?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      19     Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či existuje hierarchický vzťah medzi spôsobom doručenia prostredníctvom
         orgánov a spôsobom doručenia poštou tak, že prvý spôsob prevláda nad druhým, keď sú oba platne vykonané.

      20     Úvodom treba zdôrazniť, že z textu nariadenia vôbec nevyplýva, že toto nariadenie zavádza hierarchiu medzi týmito spôsobmi
         doručenia. Ani jeho odôvodnenia, ani jeho ustanovenia neuvádzajú, že spôsob odoslania a doručenia použitý v súlade so spôsobmi
         doručovania zakotvenými v nariadení má podradenejšie postavenie vo vzťahu k spôsobu doručenia prostredníctvom orgánov.

      21     Navyše vyplýva zo zmyslu a z účelnosti nariadenia, že sa zameriava na zaručenie efektívneho vykonania doručenia súdnych písomností
         s ohľadom na legitímne záujmy jeho adresáta. Ak však všetky spôsoby doručovania stanovené nariadením môžu v zásade zabezpečiť
         zohľadnenie týchto záujmov, musí byť možné so zreteľom na uvedenú účelnosť využiť jeden alebo druhý spôsob, ba dokonca súčasne
         oba alebo viacej týchto spôsobov doručovania, ktoré sa ukazujú vzhľadom na okolnosti danej veci ako najvhodnejšie a najprimeranejšie.

      22     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať na prvú otázku tak, že nariadenie nezavádza žiadnu hierarchiu medzi doručením
         prostredníctvom orgánov a doručením poštou a že v dôsledku toho je možné doručiť súdnu písomnosť jedným alebo druhým z týchto
         dvoch spôsobov alebo oboma súčasne.

       O druhej otázke
      23     Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, kedy je doručenie vykonané s cieľom určiť deň, keď adresátovi začína
         plynúť procesná lehota súvisiaca s doručením, a to v prípade kumulácie doručenia prostredníctvom orgánu a doručenia poštou.

      24     V pripomienkach, ktoré predložili Súdnemu dvoru, rakúska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev vyjadrili pochybnosti týkajúce
         sa právomoci Súdneho dvora odpovedať na túto otázku, keďže predmetom otázky je výklad vnútroštátneho práva. Ak členský štát
         totiž umožní doručenie súdneho rozhodnutia rôznymi spôsobmi, lehota na podanie odvolania v belgickom práve začína v zásade
         plynúť od prvého platného doručenia. Tento časový okamih sa určuje podľa práva prijímajúceho členského štátu a v každom prípade
         podľa vnútroštátneho práva.

      25     V tejto súvislosti však treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry prináleží výlučne vnútroštátnym súdom, ktoré rozhodujú
         o spore a ktoré musia niesť zodpovednosť za prijatie súdneho rozhodnutia, posúdiť s ohľadom na osobitosť každej veci tak nevyhnutnosť
         rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vyhlásenie ich rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré položili Súdnemu dvoru.
         V dôsledku toho, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Spoločenstva, je Súdny dvor v zásade povinný rozhodnúť (pozri
         najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38, a z 22. mája 2003, Korhonen a i., C‑18/01,
         Zb. s. I‑5321, bod 19).

      26     Druhá otázka však súvisí so vzťahmi medzi rôznymi spôsobmi doručovania stanovenými nariadením, a teda sa týka výkladu práva
         Spoločenstva.

      27     Preto Súdny dvor musí rozhodnúť.
      28     Čo sa týka predmetu prejudiciálneho konania, najskôr z odpovede na prvú otázku vyplýva, že neexistuje hierarchia medzi doručením
         prostredníctvom orgánov a doručením poštou.

      29     Ďalej treba zdôrazniť, že na to, aby ustanovenia nariadenia upravujúce spôsoby doručovania neboli zbavené svojej podstaty,
         všetky právne účinky, ktoré sa spájajú s platným vykonaním jedného zo spôsobov doručenia, sa musia vziať do úvahy nezávisle
         od neskoršieho výsledku inej formy doručenia.

      30     Nakoniec treba zdôrazniť, že v súlade so svojím odôvodnením č. 2 sa nariadenie zameriava na urýchlenie odosielania súdnych
         písomností s cieľom ich doručenia, a teda na priebeh súdnych konaní. Ak sa však s cieľom zistiť procesnú lehotu zoberie do
         úvahy prvé doručenie predmetnej písomnosti, jeho adresát – na ktorého sa uplatňuje takáto lehota – je povinný urobiť zodpovedajúci
         procesný právny úkon na súd skôr, čo umožňuje príslušnému súdu rozhodnúť v čo najkratších lehotách.

      31     Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že v prípade kumulácie viacerých doručení vykonaných v súlade s nariadením treba
         vziať do úvahy doručenie, ktoré bolo vykonané ako prvé. Nijaké ustanovenie v nariadení nebráni tomu, aby taký prístup bol
         uplatnený na vzťahy medzi doručením prostredníctvom orgánov a doručením poštou. Takto v prípade kumulácie týchto dvoch prostriedkov
         doručenia je potrebné vziať do úvahy dátum doručenia poštou, ak toto doručenie bolo vykonané ako prvé, a to s cieľom určiť
         deň, keď adresátovi začína plynúť procesná lehota súvisiaca s doručením.

      32     Tento záver nemá vôbec dosah na záujmy adresáta súdnej písomnosti, pokiaľ prvé platné doručenie mu umožňuje účinne sa oboznámiť
         s touto písomnosťou a má dostatočnú lehotu na urobenie procesného právneho úkonu na súde. Okolnosť však, že neskôr mu je doručená
         tá istá súdna písomnosť iným spôsobom, nemení nič na skutočnosti, že tieto požiadavky už boli dodržané na základe skoršieho
         doručenia.

      33     Preto treba odpovedať na druhú otázku tak, že v prípade kumulácie doručenia prostredníctvom orgánov a doručenia poštou, je
         potrebné vziať do úvahy dátum prvého platne vykonaného doručenia, a to s cieľom určiť deň, keď adresátovi začína plynúť procesná
         lehota súvisiaca s doručením.

       O trovách
      34     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Nariadenie Rady (ES) č. 1348/2000 z 29. mája 2000 o doručovaní súdnych a mimosúdnych písomností v občianskych a obchodných
            veciach v členských štátoch sa má vykladať v tom zmysle, že nezavádza žiadnu hierarchiu medzi spôsobom odoslania a doručenia
            uvedeným v článkoch 4 až 11 tohto nariadenia a spôsobom uvedeným v článku 14 a že v dôsledku toho je možné doručiť súdnu písomnosť
            jedným alebo druhým z týchto dvoch spôsobov alebo oboma súčasne.
      2.      Nariadenie č. 1348/2000 sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade kumulácie spôsobu odoslania a doručenia uvedeného v článku
            4 až 11 tohto nariadenia a spôsobu uvedeného v článku 14 je potrebné vziať do úvahy dátum prvého platne vykonaného doručenia,
            a to s cieľom určiť deň, keď adresátovi začína plynúť procesná lehota súvisiaca s doručením.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 20. marca 2002. # DaimlerChrysler AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Absolútne dôvody zamietnutia - Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 40/94. # Vec T-358/00.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata rozšírená komora) z 30. apríla 1998. # Cityflyer Express Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Odôvodnenie. # Vec T-16/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1977. # Carlo Fossi proti Bundesknappschaft. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundessozialgericht - Nemecko. # Vec 79-76.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 28. júla 2016.#Milena Tomášová proti Slovenská republika – Ministerstvo spravodlivosti SR a Pohotovosť s.r.o.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Okresný súd Prešov.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Ochrana spotrebiteľa – Smernica 93/13/EHS – Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách – Zmluva o úvere obsahujúca nekalú zmluvnú podmienku – Nútený výkon rozhodcovského rozhodnutia vydaného na základe tejto podmienky – Zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom v dôsledku porušenia práva Únie pripísateľného vnútroštátnemu súdu – Podmienky vzniku – Existencia dostatočne závažného porušenia práva Únie.#Vec C-168/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 28. júla 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Ochrana spotrebiteľa — Smernica 93/13/EHS — Nekalé podmienky v spotrebiteľských zmluvách — Zmluva o úvere obsahujúca nekalú zmluvnú podmienku — Nútený výkon rozhodcovského rozhodnutia vydaného na základe tejto podmienky — Zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom v dôsledku porušenia práva Únie pripísateľného vnútroštátnemu súdu — Podmienky vzniku — Existencia dostatočne závažného porušenia práva Únie“
      Vo veci C‑168/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Okresného súdu Prešov (Slovenská republika) z 12. marca 2015 a doručený Súdnemu dvoru 14. apríla 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Milena Tomášová

      proti

         Slovenskej republike – Ministerstvu spravodlivosti SR,

         Pohotovosti s.r.o.,

      za účasti:

         Združenia na ochranu občana spotrebiteľa HOOS,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund, S. Rodin a E. Regan,
      generálny advokát: N. Wahl,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               slovenská vláda, v zastúpení: B. Ricziová, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, J. Vláčil a S. Šindelková, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Tokár, D. Roussanov a M. Konstantinidis, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. apríla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka podmienok vzniku zodpovednosti členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom v dôsledku porušenia práva Únie pripísateľného vnútroštátnemu súdu.

               2

               Tento návrh bol predložený v spore medzi na jednej strane pani Milenou Tomášovou a na druhej strane Slovenskou republikou – Ministerstvom spravodlivosti SR (ďalej len „Slovenská republika“) a spoločnosťou Pohotovosť s.r.o. vo veci výkonu exekúcie rozhodcovského rozsudku zaväzujúceho pani Milenu Tomášovú zaplatiť peňažné sumy súvisiace s uzavretím zmluvy o spotrebiteľskom úvere.

         Právny rámec

               3

               Článok 3 smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách (Ú. v. ES L 95, 1993, s. 29; Mim. vyd. 15/002, s. 288) stanovuje:
               „1.   Zmluvná podmienka, ktorá nebola individuálne dohodnutá sa považuje za nekalú, ak napriek požiadavke dôvery spôsobí značnú nerovnováhu v právach a povinnostiach strán vzniknutých na základe zmluvy, ku škode spotrebiteľa.
               2.   Podmienka sa nepovažuje za individuálne dohodnutú, ak bola navrhnutá vopred a spotrebiteľ preto nebol schopný ovplyvniť podstatu podmienky [jej obsah – neoficiálny preklad], najmä v súvislosti s predbežne formulovanou štandardnou zmluvou.
               Skutočnosť, že určité aspekty podmienky alebo jedna konkrétna podmienka boli individuálne dohodnuté, nevylučuje uplatňovanie tohto článku na zvyšok zmluvy, ak celkové hodnotenie zmluvy naznačuje, že aj napriek tomu ide o predbežne formulovanú štandardnú zmluvu.
               Keď predajca alebo dodávateľ vznesie námietku, že štandardná podmienka bola individuálne dohodnutá, musí o tom podať dôkaz.
               3.   Príloha obsahuje indikatívny a nevyčerpávajúci zoznam podmienok, ktoré sa môžu považovať za nekalé.“

               4

               Článok 6 ods. 1 tejto smernice stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia, aby nekalé podmienky použité v zmluvách uzatvorených so spotrebiteľom zo strany predajcu alebo dodávateľa podľa ich vnútroštátneho práva, neboli záväzné pre spotrebiteľa a aby zmluva bola podľa týchto podmienok naďalej záväzná pre strany, ak je jej ďalšia existencia možná bez nekalých podmienok.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               5

               Pani Milena Tomášová je dôchodkyňa, ktorej jediný príjem predstavuje dôchodok v sume 347 eur. V roku 2007 uzavrela zmluvu o spotrebiteľskom úvere so spoločnosťou Pohotovosť, v ktorej si zobrala úver 232 eur.

               6

               Táto zmluva mala podobu formulárovej zmluvy obsahujúcej rozhodcovskú doložku, ktorá priznala rozhodcovskému súdu so sídlom vzdialeným viac ako 400 km od bydliska pani Mileny Tomášovej výlučnú právomoc rozhodovať o sporoch týkajúcich sa tejto zmluvy. Okrem toho podľa uvedenej zmluvy boli stanovené úroky z omeškania vo výške 91,25 % ročne. V predmetnej zmluve navyše nebola uvedená uplatniteľná ročná percentuálna miera nákladov.

               7

               Vzhľadom na to, že sa pani Milena Tomášová dostala do omeškania so splatením úveru a nemohla zaplatiť splatné úroky z omeškania, zobrala si v spoločnosti Pohotovosť ďalší úver vo výške 232,36 eura.

               8

               Rozhodnutiami Stáleho rozhodcovského súdu z 9. apríla a 15. mája 2008 bola pani Milena Tomášová zaviazaná zaplatiť spoločnosti Pohotovosť viaceré sumy z titulu nesplatenia predmetných úverov, úrokov z omeškania a náhrady trov konania.

               9

               Pohotovosť po nadobudnutí právoplatnosti a vykonateľnosti týchto rozhodnutí podala 13. a 27. októbra 2008 návrhy na vykonanie exekúcie na Okresný súd Prešov, ktorý týmto návrhom vyhovel rozhodnutiami z 15. a zo 16. decembra 2008.

               10

               Podľa rozhodnutia vnútroštátneho súdu v čase podania tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania predmetné exekučné konania stále prebiehali.

               11

               Dňa 9. júla 2010 podala pani Milena Tomášová proti Slovenskej republike žalobu o náhradu škody vo výške 2000 eur z titulu škody, ktorá podľa jej názoru vznikla v dôsledku porušenia práva Únie zo strany Okresného súdu Prešov, a to z dôvodu, že tento súd v rámci uvedených konaní vyhovel návrhom na vykonanie exekúcie, ktoré boli založené na nekalej rozhodcovskej doložke a ktorých cieľom bolo vymoženie pohľadávok stanovených pomocou uplatnenia nekalej podmienky.

               12

               Rozsudkom z 22. októbra 2010 Okresný súd Prešov zamietol žalobu pani Mileny Tomášovej ako nedôvodnú z dôvodu, že nevyužila všetky dostupné právne prostriedky nápravy, predmetné exekučné konania ešte neboli právoplatne skončené a v dôsledku uvedeného tak ešte k vzniku škody nedošlo, takže táto žaloba bola podaná predčasne.

               13

               Pani Milena Tomášová sa proti tomuto rozsudku odvolala.

               14

               Krajský súd v Prešove rozhodnutím z 31. januára 2012 uvedený rozsudok zrušil a vrátil vec na nové prejednanie Okresnému súdu Prešov.

               15

               Za týchto podmienok Okresný súd Prešov rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Či ide o závažné porušenie práva Európskej únie, ak sa vymôže v exekúcii vedenej na základe rozhodcovského rozsudku plnenie z neprijateľnej podmienky v rozpore s judikatúrou Súdneho dvora Európskej únie?

                        2.

                        Môže vzniknúť zodpovednosť členského štátu za porušenie práva Únie pred tým, ako účastník konania využije všetky právne prostriedky prislúchajúce mu podľa právneho poriadku členského štátu v konaní o výkone rozhodnutia; vzhľadom na skutkový stav veci, môže v tomto prípade vzniknúť táto zodpovednosť členského štátu pred samotným ukončením konania o výkon rozhodnutia a pred vyčerpaním možnosti žalobkyne požadovať vydanie bezdôvodného obohatenia?

                        3.

                        V prípade, ak áno, je dostatočne jasným a závažným porušením práva Únie konanie orgánu, ktoré opisuje žalobkyňa, vzhľadom na daný skutkový stav, najmä vzhľadom na absolútnu nečinnosť žalobkyne a vzhľadom na nevyčerpanie všetkých právnych prostriedkov nápravy umožnených právom členského štátu?

                        4.

                        Ak ide v tomto prípade o dostatočne závažné porušenie práva Únie, je žalobkyňou uplatňovaná suma škodou, za ktorú má zodpovednosť členský štát; možno škodu v tomto poňatí stotožňovať s vymoženou pohľadávkou, ktorá je bezdôvodným obohatením?

                        5.

                        Má vydanie bezdôvodného obohatenia, ako právny prostriedok nápravy, prednosť pred náhradou škody?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej až tretej otázke

               16

               Svojou prvou až treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či a za akých podmienok porušenie práva Únie vyplývajúce zo súdneho rozhodnutia vydanom v rámci exekučného konania o rozhodcovskom rozsudku, ktorým sa vyhovelo žalobe o zaplatenie pohľadávok na základe zmluvnej podmienky, ktorá sa má považovať za nekalú, predstavuje „dostatočne závažné“ porušenie pravidla práva Únie umožňujúce založiť vznik mimozmluvnej zodpovednosti dotknutého členského štátu.

               17

               V tomto kontexte sa uvedený súd pýta, či je v tejto súvislosti relevantná skutočnosť, že exekučné konanie nebolo skončené a osoba, proti ktorej sa toto exekučné konanie vedie, bola absolútne nečinná a nevyužila všetky právne prostriedky nápravy, ktoré sú jej dostupné v danom právnom poriadku, ako napríklad žaloba o vydanie bezdôvodného obohatenia.

               18

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora zásada zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom porušením práva Únie, ktoré je mu pripísateľné, je súčasťou systému Zmlúv, na ktorých je Únia založená (pozri rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 35; z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 31, ako aj zo 14. marca 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, bod 40).

               19

               Táto zásada platí v prípade každého porušenia práva Únie členským štátom, a to bez ohľadu na verejný orgán, ktorý sa tohto porušenia dopustil (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 32; z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 31; z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 30, ako aj z 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 46).

               20

               Uvedená zásada sa tiež uplatní za určitých podmienok v prípade, ak dotknuté porušenie vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni. Vzhľadom na rozhodujúcu úlohu, ktorú má súdna moc pri ochrane práv, ktoré jednotlivcom vyplývajú z pravidiel práva Únie, a na skutočnosť, že súd rozhodujúci v poslednom stupni je z hľadiska svojej definície posledným súdnym orgánom, pred ktorým jednotlivci môžu uplatňovať práva, ktoré im zverujú tieto pravidlá, Súdny dvor dospel k záveru, že úplná účinnosť týchto pravidiel by bola spochybnená a ochrana týchto práv by bola oslabená, ak by sa vylúčila možnosť jednotlivcov za určitých podmienok získať náhradu škody, ktorá im bola spôsobená porušením práva Únie, ktoré je pripísateľné rozhodnutiu vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, body 32 až 36 a 59; z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, bod 31, ako aj z 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito a i., C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 47).

               21

               Vnútroštátnemu súdu prináleží overiť, či pri rozhodnutiach z 15. a zo 16. decembra 2008, o ktoré ide v konaní vo veci samej, ide o tento prípad.

               22

               Vzhľadom na uvedené treba pripomenúť, že pokiaľ ide o podmienky vzniku zodpovednosti štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom porušeniami práva Únie, ktoré sú tomuto štátu pripísateľné, Súdny dvor opakovane rozhodol, že poškodení jednotlivci majú právo na náhradu, keď sú splnené tri podmienky, t. j. že porušená právna norma Únie má za cieľ priznať jednotlivcom práva, porušenie tejto normy je dostatočne závažné a medzi týmto porušením a škodou spôsobenou jednotlivcom existuje priama príčinná súvislosť (pozri najmä rozsudky z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 51; z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 51, ako aj zo 14. marca 2013, Leth, C‑420/11, EU:C:2013:166, bod 41).

               23

               To platí aj pre zodpovednosť členského štátu za škody, ktoré vznikli v dôsledku rozhodnutia súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, ktoré porušuje právnu normu Únie (pozri rozsudok z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 52).

               24

               Pokiaľ ide konkrétne o druhú z podmienok uvedených v bode 22 tohto rozsudku, táto zodpovednosť môže vzniknúť iba vo výnimočnom prípade, keď vnútroštátny súd rozhodujúci v poslednom stupni porušil zjavným spôsobom uplatniteľné právne predpisy (pozri rozsudky z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 53, ako aj z 13. júna 2006, Traghetti del Mediterraneo, C‑173/03, EU:C:2006:391, body 32 a 42).

               25

               Pri určení, či je porušenie práva Únie dostatočne závažné, je potrebné zohľadniť všetky skutočnosti charakterizujúce situáciu, ktorá je vnútroštátnemu súdu predložená. Podľa judikatúry Súdneho dvora k skutočnostiam, ktoré možno v tejto súvislosti zohľadniť, patrí najmä stupeň jasnosti a presnosti porušeného pravidla, rozsah voľnej úvahy, ktorý porušené pravidlo prenecháva vnútroštátnym orgánom, úmyselná alebo neúmyselná povaha nesplnenia povinnosti alebo spôsobenej škody, ospravedlniteľnosť alebo neospravedlniteľnosť prípadného právneho pochybenia, skutočnosť, že postoj zaujatý inštitúciou Únie mohol prispieť k prijatiu alebo zachovaniu opatrení alebo vnútroštátnej praxe, ktoré sú v rozpore s právom Únie, ako aj nesplnenie povinnosti daného súdu predložiť návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudky z 5. marca 1996, Brasserie du pêcheur a Factortame, C‑46/93 a C‑48/93, EU:C:1996:79, bod 56; z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, body 54 a 55, ako aj z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 213).

               26

               V každom prípade porušenie práva Únie je dostatočne závažné vtedy, ak je v zjavnom rozpore s judikatúrou Súdneho dvora v danej oblasti (pozri rozsudky z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 56; z 12. decembra 2006, Test Claimants in the FII Group Litigation, C‑446/04, EU:C:2006:774, bod 214, a z 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 52).

               27

               Pokiaľ ide o spor vo veci samej, na to, aby sa Okresný súd v Prešove, ktorý za predpokladu, že o rozhodnutiach z 15. a zo 16. decembra 2008 konal v poslednom stupni, dopustil dostatočne závažného porušenia práva Únie, by bolo potrebné, aby týmito rozhodnutiami zjavne porušil ustanovenia smernice 93/13 alebo zjavne nerešpektoval judikatúru Súdneho dvora vzťahujúcu sa na túto smernicu.

               28

               V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa judikatúry Súdneho dvora, systém ochrany spotrebiteľov stanovený smernicou 93/13 priznáva vnútroštátnemu súdu možnosť skúmať nekalú povahu podmienky aj bez návrhu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. júna 2000, Océano Grupo Editorial a Salvat Editores, C‑240/98 až C‑244/98, EU:C:2000:346, body 26, 28 a 29; z 21. novembra 2002, Cofidis, C‑473/00, EU:C:2002:705, body 32 a 33, ako aj z 26. októbra 2006, Mostaza Claro, C‑168/05, EU:C:2006:675, body 27 a 28).

               29

               Je pravda, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 26. októbra 2006, Mostaza Claro (C‑168/05, EU:C:2006:675) v bode 38 uznal, že povaha a význam verejného záujmu, z ktorého vychádza ochrana, ktorú smernica 93/13 zaisťuje spotrebiteľom, môže v zásade dokonca odôvodniť to, že vnútroštátny súd má posudzovať ex offo nekalú povahu zmluvnej podmienky, a tým vyrovnávať nerovnováhu, ktorá existuje medzi spotrebiteľom a predajcom alebo dodávateľom. V tomto rozsudku však Súdny dvor nevyvodil z tejto úvahy nijaké dôsledky, pretože rozhodoval o otázke, či spotrebiteľ môže namietať neplatnosť rozhodcovskej zmluvy po prvýkrát pred vnútroštátnym súdom konajúcim o žalobe o neplatnosť rozhodcovského rozhodnutia.

               30

               Až v rozsudku zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350, bod 32), Súdny dvor jasne uviedol, že úloha, ktorú vnútroštátnemu súdu udeľuje právo Únie, nie je vymedzená len možnosťou vysloviť sa k prípadnej nekalej povahe zmluvnej podmienky, na ktorú sa vzťahuje pôsobnosť uvedenej smernice, ale zahŕňa taktiež povinnosť preskúmať ex offo túto otázku hneď po tom, ako je súd oboznámený s právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel.

               31

               Od uvedeného rozsudku Súdny dvor opakovane pripomínal túto povinnosť, ktorá prináleží vnútroštátnemu súdu (pozri najmä rozsudky zo 14. júna 2012, Banco Español de Crédito, C‑618/10, EU:C:2012:349, body 42 a 43; z 21. februára 2013, Banif Plus Bank, C‑472/11, EU:C:2013:88, bod 22, ako aj z 1. októbra 2015, ERSTE Bank Hungary, C‑32/14, EU:C:2015:637, bod 41).

               32

               Konkrétne Súdny dvor rozhodol, že hneď po tom, ako je vnútroštátny súd rozhodujúci o návrhu na vykonanie exekúcie právoplatného rozhodcovského rozsudku oboznámený s potrebnými právnymi a skutkovými okolnosťami, je povinný ex offo vykonať preskúmanie nekalej povahy zmluvných podmienok, na ktorých je založená pohľadávka konštatovaná v rozhodcovskom rozsudku z hľadiska ustanovení smernice 93/13, pokiaľ má podľa vnútroštátnych procesných pravidiel povinnosť v rámci obdobného exekučného konania preskúmať ex offo rozpor týchto podmienok s vnútroštátnymi predpismi v oblasti verejného poriadku (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. októbra 2009, Asturcom Telecomunicaciones, C‑40/08, EU:C:2009:615, bod 53; uznesenie zo 16. novembra 2010, Pohotovosť, C‑76/10, EU:C:2010:685, body 51, 53 a 54, ako aj rozsudok z 27. februára 2014, Pohotovosť, C‑470/12, EU:C:2014:101, bod 42).

               33

               V dôsledku toho sa nemožno domnievať, že vnútroštátny súd, ktorý pred rozsudkom zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), nepreskúmal ex offo nekalý charakter zmluvnej podmienky, na ktorú sa vzťahuje pôsobnosť smernice 93/13, hoci disponoval právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel, zjavne nerešpektoval judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti, a preto sa dopustil dostatočne závažného porušenia práva Únie.

               34

               Je potrebné konštatovať, že predmetné rozhodnutia z 15. a zo 16. decembra 2008 vo veci samej boli vydané pred týmto rozsudkom.

               35

               Preto sa nezdá potrebné preskúmať, či skutočnosť, že exekučné konanie vo veci samej nebolo skončené a osoba, proti ktorej sa toto exekučné konanie vedie, bola absolútne nečinná alebo že nevyužila všetky právne prostriedky nápravy, ktoré sú jej dostupné v danom právnom poriadku, ako napríklad žaloba o vydanie bezdôvodného obohatenia, je relevantná pre vznik zodpovednosti dotknutého členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom z dôvodu porušenia práva Únie takými rozhodnutiami súdu, ako sú rozhodnutia z 15. a zo 16. decembra 2008 vo veci samej.

               36

               Za daných okolností je potrebné odpovedať na prvú až tretiu otázku takto:

                        —

                        Zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom z dôvodu porušenia práva Únie rozhodnutím vnútroštátneho súdu môže vzniknúť iba vtedy, ak toto rozhodnutie vydáva súd tohto členského štátu rozhodujúci v poslednom stupni, čo v prípade sporu vo veci samej prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. Ak ide o tento prípad, rozhodnutie tohto vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni môže založiť dostatočne závažné porušenie práva Únie umožňujúce vznik uvedenej zodpovednosti len vtedy, ak uvedený súd zjavne porušil uplatniteľné právo, alebo ak k tomuto porušeniu došlo napriek existencii riadne ustálenej judikatúry Súdneho dvora v danej oblasti.

                        —

                        Nemožno sa domnievať, že vnútroštátny súd, ktorý pred rozsudkom zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), v rámci exekučného konania o rozhodcovskom rozsudku, ktorým sa vyhovelo žalobe o zaplatenie pohľadávok na základe zmluvnej podmienky, ktorá sa má považovať za nekalú v zmysle smernice 93/13, nepreskúmal ex offo nekalý charakter tejto podmienky, hoci disponoval právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel, zjavne nerešpektoval judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti, a preto sa dopustil dostatočne závažného porušenia práva Únie.

         O štvrtej a piatej otázke

               37

               Svojou štvrtou a piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či suma škody spôsobenej v dôsledku prípadného porušenia práva Únie, o aké ide vo veci samej, zodpovedá sume náhrady škody, ktorú požaduje pani Milena Tomášová, pokiaľ možno túto sumu stotožňovať so sumou skutočne vymoženej pohľadávky, t. j. sumou bezdôvodného obohatenia osoby, v prospech ktorej bol vydaný rozhodcovský rozsudok, a či žaloba o náhradu tejto škody je subsidiárna vo vzťahu k žalobe o vydanie bezdôvodného obohatenia.

               38

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ak sú splnené podmienky týkajúce sa vzniku zodpovednosti štátu, čo prináleží posúdiť vnútroštátnym súdom, je úlohou štátu napraviť následky spôsobenej škody v rámci vnútroštátneho práva zodpovednosti za škodu, pričom predpoklady zodpovednosti za škodu stanovené vnútroštátnym právom, nemôžu byť nepriaznivejšie ako pri podobných právnych prostriedkoch týkajúcich sa výlučne len vnútroštátneho práva (zásada ekvivalencie) a nesmú byť ani formulované tak, aby získanie náhrady škody robili prakticky nemožným alebo neúmerne ťažkým (zásada efektivity) (pozri rozsudky z 19. novembra 1991, Francovich a i., C‑6/90 a C‑9/90, EU:C:1991:428, bod 42; z 30. septembra 2003, Köbler, C‑224/01, EU:C:2003:513, bod 58; z 24. marca 2009, Danske Slagterier, C‑445/06, EU:C:2009:178, bod 31; z 25. novembra 2010, Fuß, C‑429/09, EU:C:2010:717, bod 62, ako aj z 9. septembra 2015, Ferreira da Silva e Brito a i., C‑160/14, EU:C:2015:565, bod 50).

               39

               Z uvedeného vyplýva, že pravidlá týkajúce sa ohodnotenia škody spôsobenej v dôsledku porušenia práva Únie určuje vnútroštátne právo každého členského štátu, pričom vnútroštátne právne úpravy, ktoré tieto pravidlá stanovujú, musia dodržiavať zásady ekvivalencie a efektivity.

               40

               To isté platí vo vzťahu medzi žalobou o náhradu takej škody a ostatnými prostriedkami nápravy, ktoré sú prípadne upravené v právnom poriadku dotknutého členského štátu, akými je žaloba o vydanie bezdôvodného obohatenia.

               41

               Za daných okolností je potrebné na štvrtú a piatu otázku odpovedať tak, že pravidlá o náhrade škody spôsobenej porušením práva Únie, ako sú pravidlá týkajúce sa ohodnotenia takej škody alebo vzťahu medzi žalobou o náhradu tejto škody a ostatnými prípadne dostupnými prostriedkami nápravy, upravuje právny poriadok každého členského štátu pri rešpektovaní zásad ekvivalencie a efektivity.

         O trovách

               42

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Zodpovednosť členského štátu za škodu spôsobenú jednotlivcom z dôvodu porušenia práva Únie rozhodnutím vnútroštátneho súdu môže vzniknúť iba vtedy, ak toto rozhodnutie vydáva súd tohto členského štátu rozhodujúci v poslednom stupni, čo v prípade sporu vo veci samej prináleží overiť vnútroštátnemu súdu. Ak ide o tento prípad, rozhodnutie tohto vnútroštátneho súdu rozhodujúceho v poslednom stupni môže založiť dostatočne závažné porušenie práva Únie umožňujúce vznik uvedenej zodpovednosti len vtedy, ak uvedený súd zjavne porušil uplatniteľné právo, alebo ak k tomuto porušeniu došlo napriek existencii riadne ustálenej judikatúry Súdneho dvora v danej oblasti.

                           Nemožno sa domnievať, že vnútroštátny súd, ktorý pred rozsudkom zo 4. júna 2009, Pannon GSM (C‑243/08, EU:C:2009:350), v rámci exekučného konania o rozhodcovskom rozsudku, ktorým sa vyhovelo žalobe o zaplatenie pohľadávok na základe zmluvnej podmienky, ktorá sa má považovať za nekalú v zmysle smernice Rady 93/13/EHS z 5. apríla 1993 o nekalých podmienkach v spotrebiteľských zmluvách, nepreskúmal ex offo nekalý charakter tejto podmienky, hoci disponoval právnymi a skutkovými okolnosťami potrebnými na tento účel, zjavne nerešpektoval judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti, a preto sa dopustil dostatočne závažného porušenia práva Únie.

                           2.

                           Pravidlá o náhrade škody spôsobenej porušením práva Únie, ako sú pravidlá týkajúce sa ohodnotenia takej škody alebo vzťahu medzi žalobou o náhradu tejto škody a ostatnými prípadne dostupnými prostriedkami nápravy, upravuje právny poriadok každého členského štátu pri rešpektovaní zásad ekvivalencie a efektivity.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: slovenčina.