title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 12. mája 2005.#RAL (Channel Islands) Ltd a iní proti Commissioners of Customs & Excise.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené kráľovstvo.#DPH - Šiesta smernica - Článok 9 ods. 1 a 2 - Hracie automaty - Zábavné alebo podobné činnosti - Poskytovateľ služieb usadený mimo územia Spoločenstva - Určenie miesta poskytovania služieb.#Vec C-452/03.

text:
      Vec C‑452/03
      RAL (Channel Islands) Ltd a i.
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „DPH – Šiesta smernica – Článok 9 ods. 1 a 2 – Hracie automaty – Zábavné alebo podobné činnosti – Poskytovateľ služieb usadený mimo územia Spoločenstva – Určenie miesta poskytovania služieb“
      Návrhy prednesené 27. januára 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 12. mája 2005
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb – Určenie miesta daňovej povinnosti – Zábavné alebo podobné činnosti – Pojem – Sprístupňovanie hracích automatov umiestnených
            v herniach za odplatu verejnosti – Zahrnutie
      [Smernica Rady 77/388, článok 9 ods. 2 písm. c)]
      Poskytovanie služieb spočívajúcich v umožnení verejnosti používať za odplatu hracie automaty umiestnené v herniach na území
         členského štátu sa má považovať za zábavné alebo podobné činnosti v zmysle článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej
         smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, takže miestom poskytovania týchto
         služieb je miesto, kde sa tieto služby fyzicky realizujú.

      Hlavným cieľom citovanej činnosti je totiž zábava užívateľov hracích automatov, a nie poskytovanie finančných výhier týmto
         užívateľom, keďže neistota v súvislosti s finančnou výhrou je práve zásadným zábavným prvkom, ktorý títo užívatelia hracích
         automatov sledujú. Použitie pravidla o mieste poskytovania služieb uvedeného v článku 9 ods. 2 písm. c) prvá zarážka nemožno
         inak vylúčiť z dôvodu, že príjemcami predmetných služieb sú koneční spotrebitelia, a pretože pôsobnosť tohto ustanovenia nie
         je obmedzená na poskytovanie služieb medzi platiteľmi dane.

      (pozri body 31, 33 – 34 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 12. mája 2005 (*)

      „DPH – Šiesta smernica – Článok 9 ods. 1 a 2 – Hracie automaty – Zábavné alebo podobné činnosti – Poskytovateľ služieb usadený mimo územia Spoločenstva – Určenie miesta poskytovania služieb“
      Vo veci C‑452/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené kráľovstvo), zo 17. októbra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 27. októbra 2003,
         ktorý súvisí s konaním:

      RAL (Channel Islands) Ltd,
      RAL Ltd,
      RAL Services Ltd,
      RAL Machines Ltd
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Lenaerts (spravodajca), N. Colneric, K. Schiemann a E. Juhász,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. novembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       RAL (Channel Islands) Ltd, RAL Ltd, RAL Services Ltd a RAL Machines Ltd, v zastúpení: K. Lasok, QC, a V. Sloane, barrister,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Manji, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci C. Vajda, QC, a M. Angiolini,
         barrister,

      –       írska vláda, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Clohessy, BL, a D. McDonald, SC,
      –       portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes a Â. Seiça Neves, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 27. januára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2, 4 a 9 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977
         o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný
         základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“), ako aj článkov 1 a 2 trinástej
         smernice Rady 86/560/EHS zo 17. novembra 1986 o harmonizácii zákonov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – postup
         vrátenia dane z pridanej hodnoty osobám podliehajúcim zdaneniu, ktoré nesídlia na území Spoločenstva (Ú. v. ES L 326, s. 40;
         Mim. vyd. 09/001, s. 129, ďalej len „trinásta smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi RAL (Channel Islands) Ltd (ďalej len „CI“), RAL Ltd (ďalej len „RAL“), RAL Services
         Ltd (ďalej len „Services“) a RAL Machines Ltd (ďalej len „Machines“) a Commissioners of Customs & Excise (ďalej len „Commissioners“),
         orgánom Spojeného kráľovstva príslušným pre daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“), v súvislosti s určením miesta, ktoré
         sa považuje za miesto poskytovania služieb prevádzkovania hracích automatov.

       Právny rámec
      3       Podľa článku 2 bodu 1 šiestej smernice podlieha DPH „dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu osobou podliehajúcou dani [platiteľom dane – neoficiálny preklad]“.

      4       Článok 3 ods. 1 šiestej smernice uvádza:
      „Na účely tejto smernice pojem ‚územie štátu‘ predstavuje oblasť pôsobnosti Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva,
         ako ho vzhľadom na každý členský štát vymedzuje článok 227.“

      5       Podľa článku 4 ods. 1 šiestej smernice „osoba podliehajúca dani [platiteľ dane – neoficiálny preklad] predstavuje osobu, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva hospodársku činnosť bližšie určenú v odseku 2, odhliadajúc
         od účelu a výsledkov tejto činnosti“.

      6       Pokiaľ ide o určenie miesta, ktoré sa považuje za miesto poskytovania služieb, článok 9 šiestej smernice uvádza:
      „1.      Za miesto, kde sa služba poskytuje, sa považuje miesto, kde má dodávateľ založený svoj podnik [sídlo – neoficiálny preklad] alebo kde má trvalé pôsobisko [stálu prevádzkareň – neoficiálny preklad], z ktorého poskytuje služby, alebo v prípade neexistencie žiadneho z uvedených miest, miesto, kde má trvalé bydlisko alebo
         kde sa väčšinou zdržiava.

      2.      Ale:
      …
      c)      miestom poskytovania služieb týkajúcich sa:
      –       kultúrnych, umeleckých, športových, vedeckých, vzdelávacích, zábavných alebo podobných aktivít, vrátane aktivít organizátorov
         týchto aktivít, a prípadne aj poskytovanie doplnkových služieb,

      –       …
      je miesto, kde sa tieto služby fyzicky realizujú,
      …“
      7       Článok 1 trinástej smernice je formulovaný takto:
      „Na účely tejto smernice:
      1.      pojem ‚osoba podliehajúca zdaneniu [platiteľ dane – neoficiálny preklad], ktorá nesídli na území spoločenstva‘ predstavuje osobu podliehajúcu zdaneniu [platiteľa dane – neoficiálny preklad] podľa článku 4 ods. 1 smernice 77/388/EHS, ktorá v priebehu obdobia uvedeného v článku 3 ods. 1 tejto smernice nemala na
         uvedenom území ani pracovisko [sídlo – neoficiálny preklad] ani trvalé sídlo [stálu prevádzkáreň – neoficiálny preklad], z ktorého sa uskutočňovali obchodné operácie, a ak takéto pracovisko [sídlo – neoficiálny preklad] ani trvalé sídlo [stála prevádzkáreň – neoficiálny preklad] neexistovalo, ani trvalú adresu [bydlisko – neoficiálny preklad] alebo zvyčajné miesto pobytu, a ktorá počas uvedeného obdobia neposkytla žiadny tovar ani služby, ktoré sa považujú za dodané
         v členskom štáte podľa článku 2…“

      8       Článok 2 ods. 1 trinástej smernice uvádza:
      „... vráti každý členský štát všetkým osobám podliehajúcim zdaneniu [platiteľom dane – neoficiálny preklad], ktoré nesídlia na území spoločenstva, na základe podmienok stanovených v nasledujúcom texte daň z pridanej hodnoty, ktorou
         sú zaťažené poskytnuté služby alebo hnuteľný majetok dodané týmto osobám na príslušnom území alebo v príslušnej krajine inými
         osobami podliehajúcimi zdaneniu [platiteľmi dane – neoficiálny preklad], alebo ktorou je zaťažený dovoz tovaru do tejto krajiny, pokiaľ sa tento tovar a služby použijú na účely plnení uvedených
         v článku 17 ods. 3 písm. a) a b) smernice 77/388/EHS alebo na zabezpečenie služieb uvedených v článku 1 bode 1 písm. b) tejto
         smernice.“

        Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9       CI je spoločnosť založená na Guernesey (Normanské ostrovy). RAL, Services a Machines sú spoločnosťami založenými v Spojenom
         kráľovstve. Tieto štyri spoločnosti sú dcérskymi spoločnosťami RAL Holdings Ltd (ďalej len „Holdings“), ktorá je spoločnosťou
         taktiež založenou v Spojenom kráľovstve. Spoločnosti CI, RAL, Services, Machines a Holdings spolu tvoria skupinu RAL.

      10     Do konca roka 2000 spoločnosť RAL prevádzkovala hracie automaty v Spojenom kráľovstve v priestoroch, ktoré vlastnila alebo
         mala prenajaté. Vlastnila automaty umiestnené v týchto priestoroch a zamestnávala vlastný personál. Mala potrebné povolenia
         na prevádzku herní, ako aj hracích automatov.

      11     Spoločnosť Holdings bola ako typický zástupca skupiny platiteľov DPH zodpovedná za platenie tejto dane z príjmov z prevádzkovania
         hracích automatov.

      12     Neskôr vznikol plán na reštrukturalizáciu skupiny RAL. Jeho cieľom bolo podľa informácií vnútroštátneho súdu založiť dcérsku
         offshore spoločnosť na prevádzku hracích automatov a oddeliť túto funkciu od vlastníctva automatov a prevádzkovania miestností
         tak, aby skupina RAL nebola platiteľom DPH z prevádzkovania hracích automatov a mohla získať späť daň zaplatenú na vstupe.

      13     Z tohto dôvodu bola na Guernesey, ktorý je jedným z Normanských ostrovov nachádzajúcich sa mimo územia Spoločenstva, založená
         spoločnosť CI. V rámci tohto plánu boli v Spojenom kráľovstve založené spoločnosti Machines a Services.

      14     Spoločnosť RAL je nájomcom miestností, v ktorých sú umiestnené hracie automaty, a je držiteľom povolení na prevádzku herní.
         Spoločnosť RAL poskytla CI povolenie na umiestnenie a prevádzku automatov v uvedených miestnostiach.

      15     Spoločnosť Machines vlastní všetky hracie automaty používané skupinou RAL a povolenia na ich používanie. Na základe nájomnej
         zmluvy uzatvorenej s CI sa Machines zaviazala poskytnúť CI hracie automaty a zabezpečiť ich údržbu.

      16     Činnosť spoločnosti CI spočíva v umožnení verejnosti používať hracie automaty poskytnuté spoločnosťou Machines v miestnostiach
         poskytnutých spoločnosťou RAL. Túto činnosť však CI vykonáva prostredníctvom subdodávateľa, spoločnosti Services, ktorý zabezpečuje
         každodennú prevádzku automatov. Táto naposledy menovaná spoločnosť zamestnáva skoro všetok personál skupiny RAL, teda približne
         600 osôb. Spoločnosť CI nemá vlastný personál v Spojenom kráľovstve.

      17     Po uvedenej reštrukturalizácii skupiny RAL zastávala spoločnosť CI na základe článkov 2, 4 a 9 šiestej smernice názor, že
         miestom poskytovania služieb prevádzkovania hracích automatov je Guernesey. Keďže tieto služby podľa jej názoru poskytovala
         mimo územia Spoločenstva, domnievala sa, že nie je povinná platiť DPH zo služieb poskytovaných svojim zákazníkom v Spojenom
         kráľovstve. V súlade s článkami 1 a 2 trinástej smernice požiadala tiež o vrátenie DPH zaplatenej na vstupe.

      18     Commissioners rozhodnutím z 28. augusta 2001 zamietli žiadosti spoločnosti CI. Zaujali stanovisko, že CI je platiteľom DPH
         v Spojenom kráľovstve. Subsidiárne konštatovali, že nie je potrebné zohľadniť reštrukturalizáciu skupiny RAL, pretože rovnako
         ako pred reštrukturalizáciou predmetné služby poskytovala spoločnosť Holdings naďalej v Spojenom kráľovstve. Podľa Commissioners
         bolo treba žiadosti CI v každom prípade zamietnuť, lebo boli zneužitím práva.

      19     Spoločnosti CI, RAL, Machines a Services napadli toto rozhodnutie o zamietnutí na VAT and Duties Tribunal, Londýn. Tento vo
         svojom rozsudku z 3. decembra 2002 rozhodol, že predmetné služby poskytovala CI zo stálej prevádzkarne umiestnenej v Spojenom
         kráľovstve v zmysle článku 9 ods. 1 šiestej smernice. Tento súd tak konštatoval, že CI poskytovala službu prevádzkovania hracích
         automatov v Spojenom kráľovstve a že tieto činnosti podliehajú DPH v tomto členskom štáte. Napriek tomu vyhovel žalobe uvedených
         spoločností v rozsahu, v ktorom smerovala proti subsidiárnym návrhom Commissioners, týkajúcich sa toho, že služby boli v skutočnosti
         poskytované spoločnosťou CI, a nie Holdings, a že zásada zákazu zneužitia práva sa na tento prípad nevzťahovala.

      20     Spoločnosť CI podala odvolanie proti uvedenému rozsudku na vnútroštátny súd podávajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania.
         Commissioners podal tiež odvolanie proti tomu istému rozsudku v rozsahu, v ktorom tento zamietol jeho subsidiárne návrhy.

      21     Za týchto okolností High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu
         dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „Za okolností daného prípadu a vzhľadom na šiestu smernicu..., konkrétne na jej články 2, 4 a 9, a trinástu smernicu..., konkrétne
         na jej články 1 a 2, a na všeobecné zásady práva Spoločenstva:

      1.      Ako treba vykladať výraz ‚stála prevádzkareň‘ uvedený v článku 9 šiestej smernice?
      2.      Aké okolnosti treba zohľadniť pri určení, či je služba prevádzkovania hracích automatov poskytovaná v obchodných priestoroch
         spoločnosti, akou je CI, alebo vo všetkých stálych prevádzkarniach, ktoré by spoločnosť, akou je CI, mohla mať?

      3.      Konkrétne:
      a)      Ak je činnosť spoločnosti (‚A‘) členená ako v predmetnom prípade tak, že prepojená spoločnosť (‚B‘), ktorej sídlo sa nachádza
         mimo Spoločenstva, poskytuje službu prevádzkovania hracích automatov, a pokiaľ je jediným cieľom takejto štruktúry vyhnúť
         sa povinnosti A platiť DPH v štáte, v ktorom má sídlo:

      i)      možno považovať prevádzku hracích automatov za službu poskytovanú v stálej prevádzkarni v tomto členskom štáte a v prípade
         kladnej odpovede;

      ii)      treba službu prevádzkovania hracích automatov považovať za poskytovanú v stálej prevádzkarni alebo v sídle B?
      b)      Ak je činnosť spoločnosti (‚A‘) členená tak, že na účely predpisov týkajúcich sa miesta poskytovania služieb prepojená spoločnosť
         (‚B‘), za okolností, aké sú v tomto prípade, poskytuje službu prevádzkovania hracích automatov zo sídla mimo územia Spoločenstva
         a nemá stálu prevádzkareň, v ktorej by tieto služby poskytovala, v členskom štáte, v ktorom má A sídlo, a že jediným cieľom
         takejto štruktúry je vyhnúť sa povinnosti A platiť DPH z týchto služieb v danom štáte:

      i)      spĺňajú transakcie medzi B a prepojenými spoločnosťami v rámci členského štátu (‚A‘, ‚C‘ a ‚D‘) podmienky týkajúce sa DPH,
         aby mohli byť kvalifikované ako poskytnutie služieb uskutočnené týmito alebo pre tieto spoločnosti v rámci ich hospodárskej
         činnosti, v prípade zápornej odpovede;

      ii)      aké okolnosti treba zohľadniť na určenie totožnosti poskytovateľa služby prevádzkovania hracích automatov?
      4.      a)     Existuje zásada zákazu zneužitia práva, ktorá je (nezávisle na výklade smerníc týkajúcich sa DPH) spôsobilá zabrániť takému
         starostlivo vypracovanému zvýhodneniu, ako je to v danom prípade?

      b)      V prípade kladnej odpovede, ako sa táto zásada prejaví za okolností, aké sú v danom prípade?
      5.      a)     Ako závažná je prípadne okolnosť, že A, C a D nie sú dcérskymi spoločnosťami B a že B nekontroluje A, C alebo D z právneho
         ani hospodárskeho hľadiska?

      b)      Líšili by sa odpovede na uvedené otázky, ak by bol spôsob riadenia podniku B z jeho sídla mimo územia Spoločenstva potrebný
         pre poskytovanie služby prevádzkovania hracích automatov zákazníkom a ani A, ani C a ani D by tieto činnosti nevykonávali?“

       O prejudiciálnych otázkach
       Úvodné poznámky
      22     Činnosť, o ktorú ide v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, teda sprístupňovanie hracích automatov umiestnených v herniach
         za odplatu verejnosti, je poskytovaním služieb v zmysle článku 6 ods. 1 šiestej smernice. Svojimi otázkami sa vnútroštátny
         súd snaží v podstate určiť miesto, ktoré sa považuje za miesto poskytovania týchto služieb.

      23     Článok 9 šiestej smernice obsahuje pravidlá pre určenie miesta poskytovania služieb na daňové účely. Zatiaľ čo odsek 1 tohto
         ustanovenia určuje všeobecné pravidlo, jeho odsek 2 uvádza rad špecifických príkladov. Cieľom týchto ustanovení je predísť
         po prvé konfliktu právomocí, ktorý by mohol viesť k dvojitému zdaneniu a po druhé nezdaneniu príjmov (pozri rozsudky zo 4. júla
         1985, Berkholz, 168/84, Zb. s. 2251, bod 14; z 26. septembra 1996, Dudda, C‑327/94, Zb. s. I‑4595, bod 20, a zo 6. marca 1997,
         Linthorst, Pouwels en Scheres, C‑167/95, Zb. s. I‑1195, bod 10).

      24     Pokiaľ ide o vzťah medzi prvými dvomi odsekmi článku 9 šiestej smernice, Súdny dvor už rozhodol, že odsek 1 nemá prednosť
         pred odsekom 2 tohto ustanovenia. V každom jednotlivom prípade vzniká otázka, či ide o jeden z prípadov uvedených v článku
         9 ods. 2, ak nie, tak platí odsek 1 (pozri už citované rozsudky Dudda, bod 21, a Linthorst, Pouwels en Scheres, bod 11).

      25     Treba teda najprv preskúmať, či činnosť, o ktorú ide v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako uvádza írska a portugalská
         vláda, patrí do pôsobnosti článku 9 ods. 2 písm. c) šiestej smernice, ktorý určuje miesto poskytovania „zábavných alebo podobných
         aktivít“ na daňové účely. V tomto ohľade treba pripomenúť, že do kompetencie Súdneho dvora patrí poskytnúť vnútroštátnemu
         súdu všetky skutočnosti pre výklad práva Spoločenstva, ktoré môžu byť užitočné pri rozhodovaní veci, ktorá je mu predložená,
         bez ohľadu na to, či sa na ne vnútroštátny súd výslovne odvolával vo svojich otázkach alebo nie (pozri rozsudky z 12. decembra
         1990, SARPP, C‑241/89, Zb. s. I‑4695, bod 8; z 2. februára 1994, Verband Sozialer Wettbewerb, nazývaný „Clinique“, C‑315/92,
         Zb. s. I‑317, bod 7; zo 4. marca 1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Zb. s. I‑1301, bod 16, a zo
         7. septembra 2004, Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573, bod 38).

       O výklade článku 9 ods. 2 písm. c) šiestej smernice
      26     Írska a portugalská vláda uvádzajú, že činnosť, ktorú vykonáva spoločnosť CI, patrí do pôsobnosti článku 9 ods. 2 písm. c)
         šiestej smernice, lebo spočíva v poskytovaní služieb priamo spojených so zábavou. Miestom tejto činnosti je teda miesto, kde
         sa tieto služby fyzicky realizujú, v prípade, o ktorý ide v konaní pred vnútroštátnym súdom, je to teda územie Spojeného kráľovstva.

      27     Vláda Spojeného kráľovstva a spoločnosti patriace do skupiny RAL naopak tvrdia, že poskytovanie služieb, o ktoré ide v návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania, nepatrí do pôsobnosti článku 9 ods. 2 písm. c) šiestej smernice. K tomu poznamenávajú,
         že hlavným cieľom, ktorý sleduje príjemca služby, je získanie finančnej výhry a nie zábava. Uvedené spoločnosti dodávajú,
         že použitie uvedeného ustanovenia zahŕňa v každom prípade umeleckú činnosť poskytovateľa služieb. Skutočnosť, že použitie
         hracieho automatu môže mať zábavný aspekt, rovnako ako použitie mobilného telefónu, nemení predmetné poskytovanie služieb
         na zábavnú činnosť v zmysle článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky.

      28     Komisia zastáva názor, že cieľom článku 9 ods. 2 písm. c) šiestej smernice je zaviesť osobitnú úpravu pre poskytovanie určitých
         druhov služieb, ktoré sú uskutočňované medzi platiteľmi dane a ktorých náklady sú súčasťou ceny tovaru alebo služieb (pozri
         rozsudok Dudda, už citovaný, body 23 a 24). Konanie pred vnútroštátnym súdom sa však týka poskytovania služieb prevádzkovania
         hracích automatov konečnému spotrebiteľovi, takže možno použiť len odsek 1 uvedeného článku.

      29     V tomto ohľade treba pripomenúť, že v súlade s článkom 9 ods. 2 písm. c) šiestej smernice je miestom poskytovania služieb,
         ktorých predmetom sú zábavné alebo podobné činnosti, miesto, kde sa tieto služby fyzicky realizujú.

      30     Pokiaľ ide o otázku, či poskytovanie služieb, o ktoré ide v konaní pred vnútroštátnym súdom, je zábavnou alebo podobnou činnosťou,
         treba pripomenúť že CI sprístupňuje hracie automaty verejnosti za odplatu v herniach zariadených špeciálne pre tento účel.

      31     V danom prípade je hlavným cieľom činnosti, ktorá je predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, zábava užívateľov
         hracích automatov, a nie poskytovanie finančných výhier týmto užívateľom. Ako okrem toho uviedol generálny advokát v bode
         29 svojich návrhov, neistota v súvislosti s finančnou výhrou je práve zásadným zábavným prvkom, ktorý užívatelia hracích automatov
         sledujú.

      32     Zábavné alebo podobné činnosti v zmysle článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej smernice nevyžadujú podávanie umeleckých
         výkonov poskytovateľom služieb. Činnosť, ktorej hlavným cieľom sledovaným poskytovateľom je zábava zákazníkov – ku ktorej
         patrí aj poskytnutie automatov –, je zábavnou alebo podobnou činnosťou v zmysle tohto ustanovenia.

      33     Ako tiež uviedol generálny advokát v bode 33 svojich návrhov, nemožno vylúčiť použitie pravidla o mieste poskytovania služieb
         uvedeného v spomenutom ustanovení na situáciu, o akú ide v konaní pred vnútroštátnym súdom, z dôvodu, že príjemcami predmetných
         služieb sú koneční spotrebitelia. Pôsobnosť tohto ustanovenia nie je obmedzená na poskytovanie služieb medzi platiteľmi dane.
         Okrem toho je potrebné konštatovať, že použitie uvedeného pravidla určenia miesta poskytovania služieb na takúto situáciu
         nevyvoláva žiadne praktické ťažkosti. Miesto, kde sú predmetné činnosti vykonávané, sa dá totiž ľahko určiť. Nakoniec vedie
         použitie takéhoto pravidla k rozumnému riešeniu z hľadiska daní, lebo predmetné služby podliehajú úprave DPH členského štátu,
         na území ktorého sú usadení príjemcovia týchto služieb.

      34     Na otázku vnútroštátneho súdu treba odpovedať tak, že poskytovanie služieb spočívajúcich v umožnení verejnosti používať za
         odplatu hracie automaty umiestnené v herniach na území členského štátu sa má považovať za zábavné alebo podobné činnosti v zmysle
         článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej smernice, takže miestom poskytovania týchto služieb je miesto, kde sa tieto
         služby fyzicky realizujú.

       O trovách
      35     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Poskytovanie služieb spočívajúcich v umožnení verejnosti používať za odplatu hracie automaty umiestnené v herniach na území
            členského štátu sa má považovať za zábavné alebo podobné činnosti v zmysle článku 9 ods. 2 písm. c) prvej zarážky šiestej
            smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
            systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, takže miestom poskytovania týchto služieb je miesto, kde sa
            tieto služby fyzicky realizujú.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 24. novembra 2015.#Intervog proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška obrazovej ochrannej známky meet me – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-190/15.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 7. septembra 2006. # Alexander Jehle a Weinhaus Kiderlen proti Land Baden-Württemberg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Sigmaringen - Nemecko. # Nariadenie (ES) č. 1019/2002 - Článok 2 prvý odsek - Olivový olej a olej z olivových výliskov - Obchodné normy - Maloobchodná úroveň - Ponuka konečnému spotrebiteľovi - Metóda nazývaná "bag in the box". # Vec C-489/04.

text:
      Vec C‑489/04
      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      proti
      Spolkovej krajine Bádensko-Württembersko
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Verwaltungsgericht Sigmaringen)
      „Nariadenie (ES) č. 1019/2002 – Článok 2 prvý odsek – Olivový olej a olej z olivových výliskov – Obchodné normy – Maloobchodný predaj – Ponuka konečnému spotrebiteľovi – Metóda nazývaná ‚bag in the box‘“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Oleje a tuky – Olivový olej – Obchodné normy
      (Nariadenie Komisie č. 1019/2002, zmenené a doplnené nariadením č. 1176/2003, článok 2 prvý odsek)
      2.        Poľnohospodárstvo – Spoločná organizácia trhov – Oleje a tuky – Olivový olej – Obchodné normy
      (Nariadenie Komisie č. 1019/2002, zmenené a doplnené nariadením č. 1176/2003, článok 2 prvý odsek)
      1.        Nariadenie č. 1019/2002 o obchodných normách na olivový olej, zmenené a doplnené nariadením č. 1176/2003, a predovšetkým jeho
         článok 2 prvý odsek, ktorý stanovuje, že olivové oleje a oleje z olivových výliskov sú ponúkané konečnému spotrebiteľovi balené
         v objeme maximálne päť litrov vybavené otváracím systémom, ktorý sa po prvom otvorení už nedá uzatvoriť a ktoré sú označené
         v súlade so stanovenými osobitnými predpismi vzťahujúcimi sa na takéto výrobky, treba vykladať v tom zmysle, že podľa predpisov
         v tomto ustanovení olivové oleje a oleje z olivových výliskov môžu byť ponúkané konečnému spotrebiteľovi len balené.

      (pozri bod 33, bod 1 výroku)
      2.        Článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002 o obchodných normách na olivový olej, zmeneného a doplneného nariadením č. 1176/2003,
         ktorý stanovuje, že olivové oleje a oleje z olivových výliskov sú ponúkané konečnému spotrebiteľovi balené v objeme maximálne
         päť litrov vybavené otváracím systémom, ktorý sa po prvom otvorení už nedá uzatvoriť, a ktoré sú označené v súlade so stanovenými
         osobitnými predpismi vzťahujúcimi sa na takéto výrobky, treba vykladať v tom zmysle, že zakazuje taký spôsob obchodovania,
         akým je spôsob nazývaný „bag in the box“, ktorý nespĺňa požiadavky stanovené v tomto ustanovení. Z dôvodu potreby prelievania
         olivového oleja a oleja z olivových výliskov v mieste predaja z otvorenej nádoby alebo z nádoby, ktorá sa následne otvorí,
         do nádoby, ktorú si kúpil, resp. doniesol konečný spotrebiteľ, tento spôsob obchodovania neumožňuje spĺňať požiadavku stanovenú
         v článku 2 prvom odseku týkajúcu sa adekvátneho otváracieho systému, ktorého cieľom je garantovať pravosť olivového oleja
         tým, že balenie môže otvoriť len samotný konečný spotrebiteľ.

      (pozri body 40 – 42, 45, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      „Nariadenie (ES) č. 1019/2002 – Článok 2 prvý odsek – Olivový olej a olej z olivových výliskov – Obchodné normy – Maloobchodný predaj – Ponuka konečnému spotrebiteľovi – Metóda nazývaná ‚bag in the box‘“
      Vo veci C‑489/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Verwaltungsgericht Sigmaringen
         (Nemecko) z 28. septembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 29. novembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen
      proti
      Spolkovej krajine Bádensko‑Württembersko,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Schiemann, sudcovia E. Juhász a E. Levits (spravodajca),
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. decembra 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Alexander Jehle, Weinhaus Kiderlen, v zastúpení: A. H. Meyer a B. Klaus, Rechtsanwälte,
      –        grécka vláda, v zastúpení: V. Kontolaimos a K. Marinou, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci D. Del Gaizo, avvocato dello Stato,
      –        cyperská vláda, v zastúpení: C. Likourgos a A. Markoulli, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Nolin a F. Erlbacher, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu nariadenia Komisie (ES) č. 1019/2002 z 13. júna 2002 o obchodných
         normách na olivový olej (Ú. v. ES L 155, s. 27; Mim. vyd. 03/036, s. 44) zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1176/2003
         z 1. júla 2003 (Ú. v. ES L 164, s. 12; Mim. vyd. 03/039, s. 211, ďalej len „nariadenie č. 1019/2002“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Jehle, Weinhaus Kiderlen (ďalej len „žalobca vo veci samej“) a spolkovou
         krajinou Bádensko-Württembersko týkajúceho sa práva žalobcu vo veci samej obchodovať s olivovým olejom metódou nazývanou „bag
         in the box“.

       Právny rámec
      3        Nariadenie Rady č. 136/66/EHS z 22. septembra 1966 o vytvorení spoločnej organizácie trhu s olejmi a tukmi (Ú. v. ES 1966,
         172, s. 3025; Mim. vyd. 03/001, s. 77), zmenené a doplnené nariadením Rady (ES) č. 1513/2001 z 23. júla 2001 (Ú. v. ES L 201,
         s. 4; Mim. vyd. 03/033, s. 197, ďalej len „nariadenie č. 136/66“), vo svojom článku 1 ods. 1 stanovuje, že sa musí vytvoriť
         spoločná organizácia trhu s olejnatými semenami, olejnatými plodmi, rastlinnými olejmi a tukmi a olejmi a tukmi z rýb alebo
         morských cicavcov. Odsek 2 tohto článku obsahuje zoznam produktov, na ktoré sa vzťahuje nariadenie č. 136/66, medzi ne patrí
         aj olivový olej.

      4        Článok 35 ods. 1 nariadenia č. 136/66 stanovuje pre obchodovanie s olivovými olejmi a olejmi z olivových výliskov používanie
         označení a definícií uvedených v prílohe tohto nariadenia. Jeho odsek 2 upresňuje, že v štádiu maloobchodu sa bude môcť obchodovať
         iba s olejmi uvedenými v bode 1 písm. a) a b) a bodoch 3 a 6 prílohy.

      5        Článok 35a ods. 1 nariadenia č. 136/66 znie:

      „Obchodné normy týkajúce sa najmä kvalitatívneho triedenia, balenia a ponuky sa môžu stanoviť vzhľadom na výrobky uvedené
         v článku 1.

      Pokiaľ sú takéto normy stanovené, potom výrobky na ktoré sa vzťahujú, sa môžu predávať iba v súlade s uvedenými normami.“
      6        Príloha k nariadeniu č. 136/66 s názvom „Označenie a definície olivových olejov a olejov z olivových výliskov uvedené v článku
         35“ znie takto:

      „1. Panenské olivové oleje
      Oleje získané z plodov olivových stromov výlučne mechanickými alebo inými fyzikálnymi spôsobmi, ktoré nemajú za následok zmenu
         oleja, ktoré nepodliehali žiadnej inej technologickej operácii okrem opláchnutia, dekantácie, odstredenia alebo filtrácie,
         s vylúčením olejov získaných s použitím rozpúšťadiel alebo s použitím adjuvansov vyznačujúcich sa chemickou alebo biochemickou
         aktivitou alebo procesov reesterifikácie a akýchkoľvek zmesí s olejmi iných druhov.

      Panenské olivové oleje sa klasifikujú a označujú takto:
      a) Extra panenský olivový olej
      Panenský olivový olej s maximálnou voľnou kyslosťou vyjadrenou ako kyselina olejová 0,8 g na 100 g, ktorého ostatné vlastnosti
         musia byť v súlade s vlastnosťami stanovenými pre túto kategóriu.

      b) Panenský olivový olej
      Panenský olivový olej s maximálnou voľnou kyslosťou vyjadrenou ako kyselina olejová 2 g na 100 g, ktorého ostatné vlastnosti
         musia byť v súlade s vlastnosťami stanovenými pre túto kategóriu.

      …
      3. Olivový olej – Zložený z rafinovaných olivových olejov a panenských olivových olejov
      Olivový olej získaný zmiešavaním rafinovaného olivového oleja a panenského olivového oleja okrem lampantového olivového oleja
         s obsahom voľnej kyslosti vyjadreným ako kyselina olejová najviac 1 g na 100 g, ktorého ostatné vlastnosti musia byť v súlade
         s vlastnosťami stanovenými pre túto kategóriu.

      …
      6. Olej z olivových výliskov
      Olej získaný zmiešavaním rafinovaného oleja z olivových výliskov a panenského olivového oleja okrem lampantového olivového
         oleja s obsahom voľnej kyslosti vyjadreným ako kyselina olejová najviac 1 g na 100 g, ktorého ostatné vlastnosti musia byť
         v súlade s vlastnosťami stanovenými pre túto kategóriu.“

      7        Článok 1 nariadenia č. 1019/2002 stanovuje:

      „1. Bez toho, aby tým bola dotknutá smernica 2000/13/ES, toto nariadenie stanovuje špecifické normy na obchodovanie s olivovými
         olejmi a s olejmi z olivových výliskov uvedenými v bode 1 písm. a) a písm. b), v bodoch 3 a 6 prílohy k nariadeniu č. 136/66/EHS
         na maloobchodnej úrovni.

      2. Na účely tohto nariadenia „maloobchodná úroveň“ znamená predaj konečnému spotrebiteľovi oleja, tak ako je uvedené v odseku
         1, ponúkaného v prirodzenom stave alebo nachádzajúceho sa v potravinách.“

      8        Článok 2 nariadenia č. 1019/2002 znie:

      „Oleje uvedené v článku 1 ods. 1 sa budú konečnému spotrebiteľovi ponúkať v obaloch s objemom maximálne päť litrov. Takéto
         obaly musia byť opatrené otváracím systémom, ktorý sa po prvom otvorení už nedá uzatvoriť, a musia byť označené v súlade s článkami
         3 až 6.

      V prípade olejov určených na spotrebu v reštauráciách, nemocniciach, závodných jedálňach a ostatných podobných zariadeniach
         spoločného stravovania môžu však členské štáty stanoviť pre obaly aj maximálny objem, ktorý bude vyšší ako päť litrov, a to
         v závislosti od typu zariadenia.“

      9        Články 3 až 7 nariadenia č. 1019/2002 sa týkajú etikiet na baleniach a články 8 až 10 upravujú kontroly uplatňovania tohto
         nariadenia, ako aj nevyhnutné opatrenia na zabezpečenie jeho dodržiavania.

      10      Články 11 a 12 nariadenia č. 1019/2002 stanovujú viaceré časové odchýlky zamerané na prispôsobenie sa novým predpisom zavedeným
         týmto nariadením v prechodnom období a umožňujú uplatnenie opatrení potrebných na ich aplikáciu.

      11      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/13/ES z 20. marca 2000 o aproximácii právnych predpisov členských štátov, týkajúcich
         sa označovania, prezentácie a reklamy potravín (Ú. v. ES L 109, s. 29; Mim. vyd. 15/005, s. 75) zmenená a doplnená smernicou
         Európskeho parlamentu a Rady 2003/89/ES z 10. novembra 2003 o označovaní zložiek prítomných v potravinách (Ú. v. ES L 308,
         s. 15; Mim. vyd. 015/007, s. 661, ďalej len „smernica 2000/13“) má podľa odôvodnenia č. 4 za cieľ stanovenie pravidiel Spoločenstva
         všeobecnej povahy uplatňujúcich sa horizontálne na všetky výrobky uvádzané na trh.

      12      Táto smernica zakotvuje zásady, ktoré sa musia dodržiavať pri používaných označeniach a metódach (článok 2), ako aj zoznam
         údajov, ktoré musia byť povinne uvedené na označeniach všetkých potravín, ako napríklad názov, pod ktorým sa výrobok predáva,
         zoznam zložiek a doba minimálnej trvanlivosti (článok 3). Podmienky a výnimky v súvislosti s týmito údajmi obsahujú články 4
         až 17.

      13      Článok 14 smernice 2000/13 stanovuje, že ak sa potraviny ponúkajú na predaj konečnému spotrebiteľovi alebo hromadnému stravovaciemu
         zariadeniu bez predbalenia, alebo keď sa potraviny balia na žiadosť spotrebiteľa v priestoroch predajne, alebo sa predbalia
         s cieľom priameho predaja, prijmú členské štáty podrobné pravidlá týkajúce sa spôsobov uvádzania údajov, ktoré sú povinné
         a môžu rozhodnúť o tom, aby sa všetky alebo niektoré z týchto údajov nevyžadovali za predpokladu, že je zabezpečená dostatočná
         informovanosť zákazníka.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      14      Žalobca vo veci samej predáva olivový olej na úrovni maloobchodu metódou nazývanou „bag in the box“. Touto metódou sa olej
         nalieva cez plničku do dvojvrstvového plastikového vreca („bag“) s objemom 5 litrov s údajom o pôvode a s pečiatkou o kontrole.
         Vrece má špeciálny jednorazový uzáver, ktorého membrána musí byť pred vylievaním oleja prepichnutá. Toto plastové vrece je
         umiestnené v nádobe z pálenej hliny („box“), z ktorej je vyvedená hadica na nalievanie oleja. Z tejto súpravy („bag in the
         box“) zákazník obdrží požadované množstvo oleja do nádoby, ktorú si sám donesie alebo ktorú si zakúpi priamo v obchode. Údaje
         o pôvode, kvalite a cene oleja môže zákazník zistiť z etikety prilepenej žalobcom vo veci samej na nádobu z pálenej hliny.

      15      Vo februári 2004 Landratsamt Ravensburg, Amt für Veterinärwesen und Verbraucherschutz (úrad veterinárstva a ochrany spotrebiteľa
         pre správnu oblasť Ravensburg, ďalej len „Landratsamt Ravensburg“) nariadil žalobcovi skončiť s obchodovaním s olivovým olejom
         metódou popísanou vyššie. Landratsamt Ravensburg uviedol, že z článku 2 prvého odseku nariadenia č. 1019/2002 vyplýva, že
         olivový olej môže byť predávaný spotrebiteľom len predbalený v baleniach s objemom maximálne päť litrov.

      16      Žalobca vo veci samej následne podal na Verwaltungsgericht Sigmaringen určovaciu žalobu, v ktorej žiada rozhodnúť o tom, že
         nariadenie č. 1019/2002 mu nezakazuje pokračovať v predaji olivového oleja pomocou metódy nazývanej „bag in the box“. Predovšetkým
         tvrdí, že nariadenie č. 1019/2002 neupravuje predaj nebaleného oleja, ale len predaj baleného olivového oleja, a teda neobsahuje
         zákaz predaja nebaleného olivového oleja, ale len predpisy o obchodovaní s baleným olivovým olejom.

      17      Nariadenie č. 1019/2002 bolo prijaté na doplnenie smernice 2000/13, ktorá sa naďalej uplatňuje v oblastiach, ktoré nie sú
         osobitne upravené týmto nariadením. Článok 14 smernice 2000/13 umožňuje ponúkať konečnému spotrebiteľovi na predaj potraviny
         bez predbalenia a splnomocňuje členské štáty rozhodnúť o podmienkach, za ktorých musia byť povinné údaje uvádzané.

      18      Okrem toho žalobca vo veci samej uviedol, že spotrebiteľovi je formou predaja nazývanou „bag in the box“ zabezpečená porovnateľná
         ochrana, ako pri ponuke olivového oleja na predaj obmedzenej len na predaj baleného oleja. Táto forma predaja predovšetkým
         zabezpečuje, že sa nebude predávať olej nízkej kvality v dôsledku prímesí alebo s falošnými dokladmi o pôvode.

      19      Vnútroštátny súd si však v tejto súvislosti nie je istý najmä tým, či je možné bez väčšej námahy opakovane plniť plastikové
         vrece a ešte tým, že spotrebiteľ nevidí etiketu umiestnenú na tomto vreci, ale len kópiu tejto etikety umiestnenú na nádobe,
         v ktorej sa vrece nachádza.

      20      Landratsamt Ravensburg nesúhlasí s výkladom, ktorý predložil žalobca vo veci samej. Landratsamt Ravensburg tvrdí, že článok
         2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002 obsahuje zákaz ponúkať konečnému spotrebiteľovi nebalený olivový olej.

      21      Za týchto okolností Verwaltungsgericht Sigmaringen rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Majú sa články 1 až 12 nariadenia (ES) č. 1019/2002… vykladať v tom zmysle, že tieto ustanovenia upravujú aj ponuku nebalených
         olivových olejov a olejov z olivových výliskov konečnému spotrebiteľovi?

      2.      Má sa článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002… vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie obsahuje zákaz ponuky nebalených
         olivových olejov a olejov z olivových výliskov konečnému spotrebiteľovi?

      3.      Subsidiárne, má sa článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002… vykladať reštriktívne v tom zmysle, že toto ustanovenie obsahuje
         zákaz ponuky nebalených olivových olejov a olejov z olivových výliskov konečnému spotrebiteľovi, ale tento zákaz sa nevzťahuje
         na predaj olivových olejov a olejov z olivových výliskov metódou ‚bag in the box‘?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej a druhej otázke
      22      Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či nariadenie č. 1019/2002
         a predovšetkým jeho článok 2 prvý odsek sa majú vykladať v tom zmysle, že podľa predpisov v tomto ustanovení olivové oleje
         a oleje z olivových výliskov môžu byť ponúkané konečnému spotrebiteľovi len balené.

      23      Treba konštatovať, že tvrdenie obhajované žalobcom vo veci samej, podľa ktorého predaj nebaleného olivového oleja a oleja
         z olivových výliskov je predsa len dovolený, pretože cieľom nariadenia č. 1019/2002 je prijať len obchodné normy pre balený
         olivový olej a olej z olivových výliskov, pričom do rozsahu pôsobnosti nepatrí obchodovanie s uvedenými nebalenými olejmi.

      24      Právnym základom nariadenia č. 1019/2002 je totiž článok 35a nariadenia č. 136/66, ktorého odsek 1 prvý pododsek stanovuje,
         že obchodné normy týkajúce sa najmä kvalitatívneho triedenia, balenia a ponuky sa môžu stanoviť vzhľadom na výrobky uvedené
         v článku 1 tohto nariadenia. Všetky výrobky uvedené v tomto článku 1, medzi ktoré patrí aj olivový olej a olej z olivových
         výliskov, sú identifikované pomocou opisu tovarov a čísiel položiek spoločného colného sadzobníka v rámci kombinovanej nomenklatúry.
         Tieto výrobky nie sú ani definované, ani rozlišované podľa hľadísk spojených s ich balením.

      25      Výrobky, na ktoré sa podrobnejšie vzťahuje nariadenie č. 1019/2002, sú vymenované v článku 1 prvom odseku tohto nariadenia.
         Tu sú v bode 1 písm. a) a b) a bodoch 3 a 6 prílohy k nariadeniu č. 136/66 uvedené olivové oleje a oleje z olivových výliskov
         triedené podľa kvalitatívnych vlastností a bez ohľadu na spôsob obchodovania s nimi, t. j. či sú balené alebo nie sú balené.

      26      Nariadenie č. 1019/2002 stanovuje obchodné normy týkajúce sa balenia týchto olejov predovšetkým s cieľom zabezpečiť autentickosť
         olivových olejov. Článok 2 prvý odsek tohto nariadenia stanovuje, že oleje sú konečnému spotrebiteľovi ponúkané v obaloch
         s objemom maximálne päť litrov a takéto obaly musia byť opatrené otváracím systémom, ktorý sa po prvom otvorení už nedá uzatvoriť.
         Tieto balenia navyše musia byť označené v súlade s článkami 3 až 6 nariadenia č. 1019/2002.

      27      Tieto normy sa uplatňujú na všetky oleje uvedené v článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1019/2002 a stanovujú len jedinú výnimku
         výslovne uvedenú v článku 2 druhom odseku tohto nariadenia. Táto výnimka, ktorá sa nevzťahuje na povinnosť ponúkať balený
         olej, ale sa vzťahuje len na kapacitu týchto balení, splnomocňuje členské štáty stanoviť pre oleje určené na spotrebu v zariadeniach
         spoločného stravovania aj maximálny objem týchto balení väčší ako päť litrov, a to v závislosti od typu príslušného zariadenia.

      28      Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že okrem výnimky uvedenej v predchádzajúcom bode olivové oleje a oleje z olivových výliskov
         môžu byť ponúkané konečným spotrebiteľom len vtedy, ak sú v súlade s normami uvedenými v článku 2 prvom odseku nariadenia
         č. 1019/2002 a najmä s požiadavkou balenia, na ktorú sa toto ustanovenie odvoláva. Podľa článku 35a ods. 1 druhého pododseku
         nariadenia č. 136/66 totiž v prípade, že obchodné normy sú stanovené, potom výrobky na ktoré sa vzťahujú, sa môžu predávať
         iba v súlade s uvedenými normami.

      29      Takýto výklad nie je vyvrátený podmienkou uvedenou v článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1019/2002, podľa ktorej sa stanovujú obchodné
         normy pre olivové oleje a oleje z olivových výliskov „bez toho, aby tým bola dotknutá smernica 2000/13/ES“.

      30      Podľa odôvodnenia č. 1 nariadenia č. 1019/2002 osobitné pravidlá označovania uvedené v tomto nariadení dopĺňajú pravidlá stanovené
         v smernici 2000/13, ktoré sú ustanoveniami všeobecnej povahy uplatňujúce sa horizontálne na všetky potraviny uvádzané na trh.
         To znamená, že odkaz v článku 1 ods. 1 nariadenia č. 1019/2002 na smernicu 2000/13 nemožno chápať v tom zmysle, že stanovuje
         odchýlku alebo výnimku od špecifických noriem tohto nariadenia v oblasti označovania olivových olejov a olejov z olivových
         výliskov, ale v tom zmysle, že má za cieľ zabezpečiť okrem dodržiavania týchto špecifických noriem aj zachovávanie všeobecnejších
         noriem zakotvených v smernici 2000/13.

      31      V oblasti označovania olivových olejov a olejov z olivových výliskov sa teda ustanovenia smernice 2000/13, ktoré napríklad
         stanovujú povinnosť uvádzať čistú hmotnosť alebo dátum spotreby, súčasne uplatňujú aj na špecifické normy uvedené v nariadení
         č. 1019/2002, predovšetkým v článkoch 3 až 6.

      32      Naopak článok 14 smernice 2000/13, na ktorý sa odvoláva žalobca vo veci samej a ktorý oprávňuje členské štáty prijať podrobné
         pravidlá, podľa ktorých sa nevyžaduje uvádzať údaje uvedené v článkoch 3 a 4 ods. 2 tejto smernice na dotknutých vopred nebalených
         potravinách, sa nepoužije, pretože po prvé článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002 zakazuje takúto ponuku olivových olejov
         a olejov z olivových výliskov a po druhé členské štáty sú splnomocnené len výlučne pokiaľ ide o maximálny objem balení určených
         pre hromadné stravovanie.

      33      Na prvú a druhú otázku teda treba odpovedať tak, že nariadenie č. 1019/2002 a predovšetkým jeho článok 2 prvý odsek treba
         vykladať v tom zmysle, že podľa predpisov v tomto ustanovení olivové oleje a oleje z olivových výliskov môžu byť ponúkané
         konečnému spotrebiteľovi len balené.

       O tretej otázke
      34      Treťou otázkou položenou subsidiárne sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002 možno
         vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie nezakazuje obchodovanie takým spôsobom, ktorý používa žalobca vo veci samej (metóda
         nazývaná „bag in the box“).

      35      Žalobca vo veci samej uviedol, že postup nazývaný „bag in the box“ je schopný zabezpečiť spotrebiteľovi obdobnú ochranu ako
         ponuka olivového oleja na predaj obmedzená len na predaj vopred baleného olivového oleja. Z tohto dôvodu sa vnútroštátny súd
         pýta, či osobitosti tohto spôsobu obchodovania by mohli byť v rozpore s týmto zákazom.

      36      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v konaní podľa článku 234 ES, ktoré je založené na jasnom rozdelení úloh medzi vnútroštátnymi
         súdmi a Súdnym dvorom, je pre každé posúdenie konkrétneho skutkového stavu príslušný vnútroštátny súd. Teda Súdny dvor nie
         je oprávnený rozhodovať o skutkovom stave vo veci samej alebo použiť ním vykladané predpisy Spoločenstva na vnútroštátne opatrenia
         alebo situácie, lebo tieto otázky patria výlučne do príslušnosti vnútroštátneho súdu (rozsudok z 9. júna 2005, HLH Warenvertrieb
         a Orthica, C‑211/03, C‑299/03 a C‑316/03 až C‑318/03, Zb. s. I‑5141, bod 96).

      37      Súdny dvor však môže vnútroštátnym súdom poskytnúť spôsoby výkladu práva Spoločenstva, ktoré im môžu pomôcť v uplatňovaní
         predpisu Spoločenstva (rozsudok z 23. októbra 1975, Matisa Maschinen, 35/75, Zb. s. 1205, bod 3).

      38      Ako už bolo uvedené v bode 28 tohto rozsudku článok 35a ods. 1 druhý pododsek nariadenia č. 136/66 stanovuje, že ak sú obchodné
         normy stanovené, potom výrobky, na ktoré sa vzťahujú, sa môžu predávať iba v súlade s uvedenými normami.

      39      Z uvedeného vyplýva, že spôsob obchodovania s olivovými olejmi a olejmi z olivových výliskov sa musí posudzovať s ohľadom
         na požiadavky zakotvené v článku 2 prvom odseku nariadenia č. 1019/2002 a v prípade, že tieto požiadavky nie sú splnené, musí
         sa považovať za v rozpore s týmto nariadením.

      40      V predmetnom prípade treba konštatovať, že pri spôsobe obchodovania, aký používa žalobca vo veci samej, predaj olivového oleja
         a oleja z olivových výliskov konečnému spotrebiteľovi spočíva v tom, že sa oleje prelievajú v mieste predaja z otvorenej nádoby
         alebo z nádoby, ktorá sa následne otvorí, do nádoby, ktorú si kúpil, resp. doniesol tento konečný spotrebiteľ.

      41      Vzhľadom na potrebu takéhoto prelievania tento spôsob obchodovania neumožňuje spĺňať požiadavku stanovenú v článku 2 prvom
         odseku nariadenia č. 1019/2002, podľa ktorej olivový olej sa musí ponúkať konečnému spotrebiteľovi, t. j. predávať, v balení
         opatrenom otváracím systémom, ktorý sa po prvom otvorení už nedá uzatvoriť.

      42      Za týchto podmienok sa nemožno odvolávať, ako žalobca vo veci samej, na eventuálny súlad balenia, z ktorého sa prelieva olivový
         olej a olej z olivových výliskov s požiadavkami na maximálny objem, otvárací systém a označovanie, ktoré sú uvedené v článku
         2 prvom odseku nariadenia č. 1019/2002. Požiadavka vybavenia vhodným otváracím systémom totiž má podľa odôvodnenia č. 2 nariadenia
         č. 1019/2002 za cieľ garantovať pravosť olivového oleja a zahŕňa aj skutočnosť, že balenie môže otvoriť len samotný konečný
         spotrebiteľ.

      43      Rovnako nemožno tvrdiť, to čo Komisia Európskych spoločenstiev, že taký spôsob obchodovania, o aký ide vo veci samej, sa musí
         považovať za povolený v prípade, ak nádoby, do ktorých sa prelieva olej, spĺňajú požiadavky stanovené v článku 2 prvom odseku
         nariadenia č. 1019/2002 pokiaľ ide o maximálny objem, otvárací systém a označovanie. Upevnenie adekvátneho otváracieho systému
         na samotnú nádobu až v čase odovzdania tovaru konečnému spotrebiteľovi nie je vhodné, lebo neumožňuje dosiahnuť cieľ sledovaný
         vybavením týmto systémom v rozsahu, v akom existuje riziko porušenia pôvodu olivového oleja a oleja z olivových výliskov v čase
         pred odovzdaním tovaru.

      44      Okrem toho, ak posudzujeme prípustnosť spôsobu obchodovania skúmaním nádob, ktoré vo veci samej prinášajú spotrebitelia a do
         ktorých sa olivový olej a olej z olivových výliskov prelieva v mieste predaja, bol by spôsob obchodovania v niektorých prípadoch
         povolený a v iných nepovolený napriek tomu, že neexistuje rozdiel v podstate. Takéto riešenie by spôsobovali ťažkosti pri
         každej kontrole dodržiavania nariadenia č. 1019/2002.

      45      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať, že článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002 treba vykladať
         v tom zmysle, že zakazuje taký spôsob obchodovania, aký používa žalobca vo veci samej, ktorý nespĺňa požiadavky stanovené
         v tomto ustanovení.

       O trovách
      46      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      1.      Nariadenie Komisie (ES) č. 1019/2002 z 13. júna 2002 o obchodných normách na olivový olej, zmenené a doplnené nariadením Komisie
            (ES) č. 1176/2003 z 1. júla 2003, a predovšetkým jeho článok 2 prvý odsek treba vykladať v tom zmysle, že podľa predpisov
            v tomto ustanovení olivové oleje a oleje z olivových výliskov môžu byť ponúkané konečnému spotrebiteľovi len balené.
      2.      Článok 2 prvý odsek nariadenia č. 1019/2002 zmeneného a doplneného nariadením (ES) č. 1176/2003 treba vykladať v tom zmysle,
            že zakazuje taký spôsob obchodovania, aký používa žalobca vo veci samej, ktorý nespĺňa požiadavky stanovené v tomto ustanovení.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. septembra 2005. # Antje Köhler proti Finanzamt Düsseldorf-Nord. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Šiesta smernica o DPH - Miesto plnenia podliehajúceho dani - Dodávka tovaru uskutočnená na palube námornej výletnej lode pre okružné plavby - Preprava uskutočnená vo vnútri Spoločenstva - Vylúčenie zdanenia v prípade zastávky mimo Spoločenstva - Rozsah vylúčenia. # Vec C-58/04.

text:
      Vec C‑58/04
      Antje Köhler
      proti
      Finanzamt Düsseldorf-Nord
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Šiesta smernica o DPH – Miesto zdaniteľných plnení – Dodávka tovaru uskutočnená na palube námornej výletnej lode – Preprava uskutočnená vo vnútri Spoločenstva – Vylúčenie zdanenia v prípade zastávky mimo Spoločenstva – Rozsah vylúčenia“
      Návrhy prednesené 7. apríla 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 15. septembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Dodávky tovaru
            – Určenie miesta daňovej povinnosti – „Zastávka mimo Spoločenstva“ v zmysle šiestej smernice – Pojem – Zastavenia lode v prístavoch
            tretích krajín umožňujúce cestujúcim opustiť loď – Zahrnutie
      [Smernica Rady 77/388,článok 8 ods. 1 písm. c)]
      Zastavenia lode v prístavoch tretích krajín, počas ktorých cestujúci môžu opustiť loď čo i len na krátky čas, predstavujú
         „zastávky mimo Spoločenstva“ v zmysle článku 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice Rady 77/388 o zosúladení právnych predpisov
         členských štátov týkajúcich sa daní z obratu v jeho znení vyplývajúcom zo smernice 92/111; toto ustanovenie v prípade dodávky
         tovaru na palubu lode, lietadla alebo do vlaku a počas časti prepravy cestujúcich uskutočňovanej vo vnútri Spoločenstva určuje
         ako miesto daňovej povinnosti miesto začatia prepravy, pokiaľ sa časť prepravy uskutočňuje bez zastávky mimo Spoločenstva
         medzi miestom začatia a miestom skončenia prepravy.

      (pozri bod 27 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 15. septembra 2005 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Miesto zdaniteľných plnení – Dodávka tovaru uskutočnená na palube námornej výletnej lode – Preprava uskutočnená vo vnútri Spoločenstva – Vylúčenie zdanenia v prípade zastávky mimo Spoločenstva – Rozsah vylúčenia“
      Vo veci C‑58/04,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 23. októbra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 11. februára 2004, ktorý súvisí s konaním:

      Antje Köhler
      proti
      Finanzamt Düsseldorf-Nord,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia N. Colneric, K. Schiemann (spravodajca), E. Juhász a E. Levits,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 17. februára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pani Köhler, v zastúpení: G. Sinfield, solicitor, H.-W. Schneiders, Steuerberater, a C. Küppers, Rechtsanwalt,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: C.‑D. Quassowski, M. Lumma a W.‑D. Plessing, splnomocnení zástupcovia,
      –       grécka vláda, v zastúpení: V. Kyriazopoulos, S. Chala a I. Bakopoulos, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou a K. Gross, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. apríla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu pojmu „zástavka mimo Spoločenstva“ v zmysle článku 8 ods. 1 písm. c)
         šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný
         systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23) v jeho znení
         vyplývajúcom zo smernice Rady 92/111/EHS zo 14. decembra 1992, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 77/388 a zavádzajú sa zjednodušujúce
         opatrenia k dani z pridanej hodnoty (Ú. v. ES L 384, s. 47; Mim. vyd. 09/001, s. 224, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pani Köhler a Finanzamt (daňové riaditeľstvo) týkajúceho sa zdaniteľnosti predajov
         uskutočnených pani Köhler v jej butiku na námornej výletnej lodi.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Článok 8 šiestej smernice stanovuje:
      „1.      Za miesto dodávky tovaru sa považuje:
      ...
      b)      v prípade nezaslaného alebo nedopraveného tovaru: miesto, kde sa tovar nachádza v čase uskutočnenia dodávky,
      c)      v prípade tovaru dodaného na palubu lodí, lietadiel alebo vlakov počas časti dopravy cestujúcich uskutočnenej v Spoločenstve:
         v mieste začatia prepravy cestujúcich.

      Na účely použitia tohto opatrenia:
      –       ,časťou prepravy cestujúcich uskutočnenou v Spoločenstve‘ sa rozumie tá časť prepravy, ktorá sa uskutočňuje bez zastávky na treťom území medzi bodom začatia a bodom skončenia prepravy
         cestujúcich,

      –       ,miesto začatia prepravy cestujúcich‘ je prvé miesto vnútri Spoločenstva, na ktorom môžu cestujúci nastúpiť do dopravného prostriedku, prípadne po pobyte [zastávke
         – neoficiálny preklad] mimo Spoločenstva,

      –       ,miesto ukončenia prepravy cestujúcich‘ je posledné miesto vnútri Spoločenstva, na ktorom môžu z dopravného prostriedku vystúpiť cestujúci, ktorí pristúpili v Spoločenstve,
         prípadne pred pobytom [zastávkou – neoficiálny preklad] mimo Spoločenstva.

      ...“
       Vnútroštátna právna úprava
      4       Podľa § 1 ods. 1 bodu 1 prvej vety zákona z roku 1993 o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz, ďalej len „UStG“) dani z obratu
         podliehajú dodávky tovaru a iné poskytnutia služieb uskutočnené za odplatu vo vnútri krajiny podnikateľom v rámci jeho podniku.

      5       § 3 ods. 6 UStG uvádza:
      „Dodávka tovaru sa považuje za vykonanú v mieste, kde sa tovar nachádza v čase prevodu dispozičných práv k nemu.“
      6       § 3e ods. 1 UStG stanovuje:
      „Ak je tovar, ktorý nie je určený na okamžitú spotrebu, dodaný na palubu lode, lietadla alebo do vlaku v priebehu prepravy
         cestujúcich na území Spoločenstva, za miesto dodávky sa považuje miesto odchodu predmetného dopravného prostriedku na území
         Spoločenstva.“

      7       § 3e ods. 2 UStG uvádza:
      „Prepravou cestujúcich uskutočnenou v Spoločenstve v zmysle odseku 1 je preprava alebo časť prepravy uskutočnená bez zastávky
         mimo územia Spoločenstva medzi miestom začatia a miestom skončenia prepravy cestujúcich na území Spoločenstva. Miesto začatia
         prepravy cestujúcich v zmysle prvej vety je prvé miesto vnútri Spoločenstva, kde môžu cestujúci nastúpiť do dopravného prostriedku.
         Miesto ukončenia prepravy cestujúcich v zmysle prvej vety je posledné miesto vnútri Spoločenstva, kde môžu cestujúci z dopravného
         prostriedku vystúpiť. Cesta tam a cesta späť sa považujú za dve samostatné prepravy.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      8       Pani Köhler v priebehu roka 1994 prevádzkovala butik na námornej lodi, ktorá uskutočňovala okružné plavby z Kielu, Bremerhavenu
         alebo Travemünde (miest v Nemecku) smerujúce do prístavov mimo územia Spoločenstva (Nórsko, Estónsko, Rusko a Maroko) s konečným
         pristátím v Kieli, Bremerhavene alebo Janove (Taliansko). Tieto plavby sa dali rezervovať len ako celková okružná plavba bez
         možnosti pristúpenia či konečného vystúpenia v jej priebehu. Krátkodobé vystúpenia z lode na niekoľko hodín alebo na jeden
         deň z dôvodu turistickej prehliadky však boli možné.

      9       Finanzamt rozhodol predaje uskutočnené v butiku pani Köhler posudzovať ako zdaniteľné plnenia z dôvodu, že miesta začatia
         prepravy a miesta ukončenia prepravy sa nachádzajú na území Spoločenstva. Pani Köhler podala proti tomuto rozhodnutiu žalobu
         na Finanzgericht tvrdiac, že z dôvodu zástavok mimo územia Spoločenstva predmetné predaje nemajú podliehať dani v Nemecku.

      10     Finanzgericht jej žalobu zamietol. Podľa neho skutočnosť, že preprava bola prerušená medzi miestami jej začatia a ukončenia
         zastaveniami mimo územia Spoločenstva, neznamená, že plnenia boli uskutočňované mimo vnútroštátneho územia. Navyše len zastavenia
         určené na pristúpenie nových cestujúcich a na konečné vystúpenie z lode sa môžu považovať za „zastávky“ v zmysle § 3 UStG.

      11     Pani Köhler namietajúc tento výklad podala odvolanie „Revision“ na Bundesfinanzhof.
      12     Keďže Bundesfinanzhof považoval výklad pojmu „zastávka mimo Spoločenstva“ za rozhodujúci pre rozhodnutie sporu, rozhodol konanie
         prerušiť a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Predstavujú zastavenia lode v prístavoch tretích krajín, počas ktorých cestujúci môžu loď opustiť len na krátky čas, napríklad
         na turistické prehliadky, bez možnosti začať alebo ukončiť túto plavbu, ‚zastávky mimo Spoločenstva‘ v zmysle článku 8 ods. 1
         písm. c) [šiestej smernice]?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      13     Nemecká vláda navrhuje odpovedať záporne na prejudiciálnu otázku. Podľa nej pojem „zastávka“ sa nemá vykladať doslovne a úzko
         ako vzťahujúci sa na individuálneho cestujúceho, ktorý si urobil niekde krátku zastávku predtým, než pokračoval vo svojej
         ceste.

      14     „Zastávka“ znamená možnosť pre cestujúcich nastúpiť alebo vystúpiť z dopravného prostriedku na účely začatia prepravy alebo
         jej ukončenia. Kvalifikovanie „zastávky“ ako zastavenia, počas ktorého môžu cestujúci opustiť dopravný prostriedok len na
         krátky čas, by bolo v rozpore so zmyslom a cieľom predmetného ustanovenia. Ak by sa prijala definícia pojmu „zastávka“ navrhovaná
         žalobkyňou, ľahko by bolo možné obísť nadväzné pravidlo stanovené v článku 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice, a teda fiškálny
         účel tohto ustanovenia (zdanenie dodávok tovaru na palube lodí počas dopravy cestujúcich v rámci Spoločenstva na území Spoločenstva).
         Stačilo by zvoliť si dopravný prostriedok a trasu spôsobom umožňujúcim zastavenia na území tretích krajín, počas ktorých by
         cestujúci mohli nakrátko opustiť dopravný prostriedok bez toho, že by tak mali možnosť svoju prepravu ukončiť.

      15     Žalobkyňa, Komisia Európskych spoločenstiev, ako aj grécka vláda sa domnievajú, že je opodstatnené odpovedať kladne na prejudiciálnu
         otázku.

      16     Žalobkyňa tvrdí, že zastávka neznamená nevyhnutne nastúpenie alebo vystúpenie z dopravného prostriedku. Ak by to bol zámer
         zákonodarcu Spoločenstva, bol by výslovne použil výrazy „nastúpenie“ alebo „vystúpenie“, ako to urobil pri definovaní „miesta
         začatia prepravy“ a „miesta ukončenia prepravy“. Pojem „zastávka“ sa má vykladať v zmysle prestávky v preprave, prerušenia
         prepravy alebo zastavenia.

      17     Komisia tvrdí, že pravidlo uvedené v článku 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice sa nemôže uplatniť, pokiaľ sa dostáva do rozporu
         s právom tretej krajiny. Komisia sa domnieva, že krátke zastávky mimo Spoločenstva majú za následok narušenie charakteru prepravy
         ako prepravy vykonávanej v rámci Spoločenstva. Zakaždým keď majú cestujúci možnosť vykonať v tretích krajinách riadne zdanené
         nákupy, právomoc členského štátu miesta začatia prepravy cestujúcich sa má prerušiť, aby sa nedostala do konfliktu s územným
         uplatnením práva tretích krajín na zdanenie.

      18     Podľa gréckej vlády zastávkou v tretej krajine alebo na území, ktoré z daňového hľadiska nie je súčasťou Spoločenstva, loď
         vstupuje do tretej krajiny a aj ju opúšťa. Na tovary predané v obchodoch na palubách týchto lodí sa teda musí vzťahovať oslobodenie
         od dane uplatňované na cestujúcich tretích krajín. Takéto riešenie predpokladá, že cestujúci majú možnosť počas zastávky v tretej
         krajine vystúpiť z lode a zakúpiť tam tovary oslobodené od dane z dôvodu, že ich vyvážajú, nezávisle na dĺžke ich pobytu v tejto
         krajine a bez povinnosti ukončenia prepravy.

       Odpoveď Súdneho dvora
      19     Z dôvodu, že v šiestej smernici nie je presná definícia pojmu „zastávka“, treba hľadať jeho výklad v kontexte štruktúry a účelu
         článku 8 ods. 1 písm. c) tejto smernice.

      20     Tento článok je zaradený medzi ustanovenia šiestej smernice venované určeniu miesta zdaniteľných plnení a stanovuje v oblasti
         dodávky tovarov vo svojom odseku 1 písm. b) všeobecné pravidlo, podľa ktorého v prípade nezaslaného alebo nedopraveného tovaru
         sa za miesto dodávky tovaru považuje miesto, kde sa tovar nachádza v čase uskutočnenia dodávky.

      21     Odsek 1 písm. c) uvedeného článku obsahuje výnimku z tejto zásady teritoriality. Stanovuje, že v prípade tovaru dodaného na
         palubu lodí, lietadiel alebo do vlakov počas časti dopravy cestujúcich uskutočnenej v Spoločenstve sa za miesto dodávky tovaru
         považuje miesto začatia prepravy cestujúcich.

      22     Cieľom článku 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice teda je jednotným spôsobom určiť miesto daňovej povinnosti v prípade dodávok
         tovaru uskutočňovaných na palube lode, lietadla alebo vo vlaku v rámci prepravy, ktorá sa začína a aj končí na území Spoločenstva,
         a vymedzuje zdanenie počas časti prepravy cestujúcich uskutočňovanej vo vnútri Spoločenstva na miesto odchodu dopravného prostriedku.
         Výsledkom je zjednodušený režim zdanenia, podľa ktorého počas celej prepravy v rámci Spoločenstva nie je potrebné ďalšie uplatňovanie
         každého z vnútroštátnych režimov DPH členských štátov, ktoré sú prekračované pri takejto preprave, a ktorý umožňuje vyhnúť
         sa sporom o daňové právomoci medzi členskými štátmi.

      23     Okrem toho treba uviesť, že článok 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice presne stanovuje, že „časťou prepravy cestujúcich uskutočnenou
         v Spoločenstve“ sa rozumie tá časť prepravy, ktorá sa uskutočňuje bez zastávky na treťom území medzi miestom začatia a miestom
         skončenia prepravy cestujúcich.

      24     Týmto spôsobom v prípade zastávky mimo Spoločenstva vylučuje článok 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice existenciu „časti prepravy
         cestujúcich uskutočnenej v Spoločenstve“ a sleduje tiež cieľ spočívajúci vo vyhnutí sa rizikám kompetenčných sporov s daňovými
         režimami tretích krajín, ktoré by nastali v prípade dodávky tovaru počas prerušenia prepravy v rámci Spoločenstva v dôsledku
         zastávky mimo Spoločenstva.

      25     V tomto ohľade treba pripomenúť, že pokiaľ ide o zdanenie poskytovania služieb na palube lode, Súdny dvor už pripustil, že
         šiestej smernici neodporuje, ak členské štáty rozširujú rozsah pôsobnosti ich daňovej právnej úpravy aj za ich územné hranice,
         pokiaľ nezasahujú do právomocí iných štátov (rozsudky z 23. januára 1986, Trans Tirreno Express, 283/84, Zb. s. 231, a z 13. marca
         1990, Komisia/Francúzsko, C‑30/89, Zb. s. I‑691, bod 18). Takéto úvahy teda rovnako platia v kontexte zdanenia dodávok tovarov.

      26     Z pohľadu štruktúry a účelu článku 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice je opodstatnené určiť, že akákoľvek dodávka tovaru uskutočnená
         na lodi počas zastávky mimo Spoločenstva sa považuje za uskutočnenú mimo rozsahu pôsobnosti šiestej smernice, pričom zdanenie
         dodávky tovaru patrí v takomto prípade do daňovej právomoci štátu, v ktorom sa zastávka vykonáva.

      27     Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať na položenú otázku tak, že zastavenia lode v prístavoch tretej krajiny, počas
         ktorých cestujúci môžu opustiť loď čo i len na krátky čas, predstavujú „zastávky mimo Spoločenstva“ v zmysle článku 8 ods. 1
         písm. c) šiestej smernice.

       O trovách
      28     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      Zastavenia lode v prístavoch tretích krajín, počas ktorých cestujúci môžu opustiť loď čo i len na krátky čas, predstavujú
            „zastávky mimo Spoločenstva“ v zmysle článku 8 ods. 1 písm. c) šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
            právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
            jej stanovenia v jeho znení vyplývajúcom zo smernice Rady 92/111/EHS zo 14. decembra 1992, ktorou sa mení a dopĺňa smernica
            77/388 a zavádzajú sa zjednodušujúce opatrenia k dani z pridanej hodnoty.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 14. júna 2016.#Loops, LLC proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Medzinárodný zápis, v ktorom je vyznačená Európska únia – Trojrozmerná ochranná známka – Tvar zubnej kefky – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-385/15.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 8. októbra 2002. # Métropole Télévision SA (M6) (T-185/00), Antena 3 de Televisión, SA (T-216/00), Gestevisión Telecinco, SA (T-299/00) a SIC - Sociedade Independente de Comunicação, SA (T-300/00) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Spojené veci T-185/00, T-216/00, T-299/00 a T-300/00.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 30. mája 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-323/01.