title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 1. októbra 2009.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Rade Európskej únie.#Žaloba o neplatnosť - Zaujatie stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou - Povinnosť odôvodnenia - Označenie právneho základu - Štrnásta schôdza konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES).#Vec C-370/07.

text:
      Vec C‑370/07
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Rade Európskej únie
      „Žaloba o neplatnosť – Zaujatie stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou – Povinnosť odôvodnenia – Označenie právneho základu – Štrnásta schôdza konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov
         a rastlín (CITES)“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Odkaz na právny základ aktu
      (Článok 253 ES)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Právna istota – Právna úprava Spoločenstva
      3.        Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah
      (Články 230 ES, 249 ES a 253 ES)
      4.        Európske spoločenstvá – Zverené právomoci – Vnútorné a vonkajšie právomoci – Povinnosť uviesť právny základ aktu
      (Článok 5 prvý odsek ES, články 133 ES a 175 ES)
      5.        Akty inštitúcií – Uvedenie prijatého právneho základu
      (Články 133 ES, 175 ES a článok 300 ods. 2 ES)
      1.        Povinnosť uviesť odôvodnenie vyjadrená v článku 253 ES vyžaduje, aby všetky dotknuté právne akty obsahovali uvedenie dôvodov,
         ktoré viedli príslušnú inštitúciu k ich vydaniu tak, aby mohol Súdny dvor vykonávať svoje preskúmanie a aby členské štáty
         a dotknuté tretie osoby boli oboznámené s podmienkami, za ktorých inštitúcie Spoločenstva uplatnili Zmluvu. Povinnosť označiť
         právny základ aktu vychádza z povinnosti odôvodnenia. Hoci opomenutie odkazu na konkrétne ustanovenie nemusí predstavovať
         podstatnú vadu, ak právny základ aktu môže byť určený na základe iných skutočností, takýto výslovný odkaz je nevyhnutný vtedy,
         ak sú v prípade jeho neexistencie dotknuté osoby a súd Spoločenstva ponechané v neistote, pokiaľ ide o konkrétny právny základ.

      (pozri body 37, 38, 56)
      2.        Požiadavka právnej istoty vyžaduje, aby záväzná povaha akéhokoľvek aktu, ktorý smeruje k vytvoreniu právnych účinkov, bola
         odvodená z ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré stanovuje právnu formu aktu a ktoré v ňom musí byť výslovne uvedené ako právny
         základ.

      (pozri bod 39)
      3.        Povinnosť uviesť odôvodnenie, ktorá je odôvodnená najmä súdnym preskúmaním, ktoré má byť umožnené Súdnemu dvoru vykonať, treba
         uplatňovať na všetky akty, ktoré môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť, to znamená na všetky opatrenia prijímané inštitúciami
         bez ohľadu na ich formu, ktoré majú vyvolávať záväzné právne účinky.

      Rozhodnutie Rady o stanovisku, ktoré sa má zaujať v mene Spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy predložené na štrnástej
         schôdzi konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín,
         vyvoláva záväzné právne účinky v rozsahu, v akom stanovuje stanovisko Spoločenstva, pokiaľ ide o oblasti patriace do jeho
         právomoci, a má záväznú povahu jednak pre Radu a Komisiu, jednak pre členské štáty v rozsahu, v akom im ukladá hájiť uvedené
         stanovisko. Toto rozhodnutie má byť teda odôvodnené a z tohto dôvodu má uvádzať právny základ, na ktorom je založené, najmä
         aby mohol Súdny dvor vykonávať súdne preskúmanie.

      (pozri body 42 – 45)
      4.        Uvedenie právneho základu aktu Spoločenstva je nevyhnutné tiež s ohľadom na zásadu zverených právomocí zakotvenú v článku
         5 prvom odseku ES, podľa ktorého Spoločenstvo koná v medziach právomocí vymedzených touto zmluvou a cieľov, ktoré sú v nej
         zakotvené, čo platí tak pre vnútorné, ako aj medzinárodné akty Spoločenstva. V tejto súvislosti má voľba náležitého právneho
         základu ústavný význam, lebo vzhľadom na to, že Spoločenstvo má len zverené právomoci, musí napojiť uvedené rozhodnutie na
         ustanovenie Zmluvy, ktoré Spoločenstvo oprávňuje, aby takýto akt schválilo.

      Okrem toho uvedenie právneho základu určuje rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty.
      Pokiaľ ide o prijatie rozhodnutia Rady o stanovisku, ktoré sa má zaujať v mene Spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy predložené
         na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov
         a rastlín, uplatnenie samotného článku 175 ES alebo článku 133 ES nemá rovnaký dosah na rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo
         a členské štáty ako prípadné použitie týchto dvoch ustanovení vo vzájomnom spojení, lebo článok 133 ES priznáva Spoločenstvu
         výlučnú právomoc, zatiaľ čo článok 175 ES stanovuje rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty. Neuvedenie právneho
         základu teda môže viesť k nejasnostiam, pokiaľ ide o povahu právomoci Spoločenstva, a môže Spoločenstvo oslabiť pri obhajovaní
         svojho postoja na medzinárodných rokovaniach.

      (pozri body 46, 47, 49)
      5.        Uvedenie právneho základu má tiež osobitný význam, pokiaľ ide o zachovanie práv inštitúcií Spoločenstva, ktorých sa týka postup
         prijatia aktu. Pokiaľ ide o rozhodnutie Rady o stanovisku, ktoré sa má zaujať v mene Spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy
         predložené na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich
         živočíchov a rastlín, takéto uvedenie môže ovplyvniť právomoci Parlamentu vzhľadom na to, že články 133 ES, 175 ES a článok
         300 ods. 2 ES mu nepriznávajú rovnaký stupeň účasti na prijatí aktu. Uvedenie právneho základu je tiež nevyhnutné na určenie
         spôsobu hlasovania v Rade, pretože v tomto ohľade článok 300 ods. 2 prvý pododsek ES stanovuje, že Rada rozhoduje kvalifikovanou
         väčšinou, pokiaľ sa dohoda netýka oblasti, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžaduje jednomyseľnosť, alebo ak
         ide o dohody uvedené v článku 310 ES.

      (pozri bod 48)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 1. októbra 2009 (*)

      „Žaloba o neplatnosť – Zaujatie stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou – Povinnosť odôvodnenia – Označenie právneho základu – Štrnásta schôdza konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov
         a rastlín (CITES)“

      Vo veci C‑370/07,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 230 ES, podaná 2. augusta 2007,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Valero Jordana a C. Zadra, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Rade Európskej únie, v zastúpení: J.‑P. Jacqué, F. Florindo Gijón a K. Michoel, splnomocnení zástupcovia,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporuje:
      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska, v zastúpení: E. Jenkinson a I. Rao, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci D. Wyatt, QC,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑C. Bonichot, J. Makarczyk, L. Bay Larsen (spravodajca)
         a C. Toader,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 4. marca 2009,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 23. apríla 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Svojou žalobou Komisia Európskych spoločenstiev navrhuje zrušenie rozhodnutia Rady Európskej únie z 24. mája 2007 o stanovisku,
         ktoré sa má zaujať v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide o určité návrhy predložené na štrnástej schôdzi konferencie
         zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES), organizovanej
         v Haagu (Holandsko) 3. až 15. júna 2007 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“).

       Právny rámec
      2        Článok 253 ES stanovuje:

      „Nariadenia, smernice a rozhodnutia prijaté spoločne Európskym parlamentom a Radou, ako aj akty prijaté Radou alebo Komisiou
         musia byť odôvodnené a musia obsahovať odkaz na návrhy alebo stanoviská, ktoré im mali byť podľa tejto zmluvy predložené.“

      3        Podľa článku 300 ods. 2 ES, zmeneného a doplneného Zmluvou z Nice:

      „V závislosti na právomociach, ktorými je v tejto oblasti poverená Komisia, o podpise, ktorý môže byť sprevádzaný rozhodnutím
         o predbežnom uplatňovaní pred nadobudnutím platnosti a o uzatvorení dohôd, rozhoduje Rada kvalifikovanou väčšinou na návrh
         Komisie. Rada sa uznáša jednomyseľne, ak sa dohoda týka oblasti, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžaduje jednomyseľnosť,
         alebo ak ide o dohody uvedené v článku 310.

      Bez ohľadu na ustanovenia odseku 3 sa rovnaký postup uplatní aj na rozhodnutie o pozastavení uplatňovania dohody a na účely
         prijímania stanovísk v mene Spoločenstva v orgáne zriadenom dohodou, ak má tento orgán prijímať rozhodnutia s právnymi účinkami,
         s výnimkou rozhodnutí doplňujúcich alebo pozmeňujúcich inštitucionálny rámec príslušnej dohody.

      Európsky parlament je bezprostredne a v plnom rozsahu informovaný o každom rozhodnutí prijatom podľa tohto odseku týkajúcom
         sa predbežného uplatňovania alebo pozastavenia uplatňovania dohôd alebo zaujatí stanoviska Spoločenstva v orgáne zriadenom
         dohodou.“

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      4        Dohovor o medzinárodnom obchode s ohrozenými druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín podpísaný vo Washingtone 3. marca
         1973 (ďalej len „CITES“) nadobudol účinnosť 1. júla 1975. Jeho cieľom je chrániť ohrozené druhy živočíchov a rastlín prostredníctvom
         kontroly medzinárodného obchodu s exemplármi týchto druhov.

      5        Spoločenstvo nie je zmluvnou stranou dohovoru. Má postavenie pozorovateľa na konferencii zmluvných strán. Predsa však od roku
         1982 samostatne prijíma opatrenia na účely vykonania záväzkov členských štátov vyplývajúcich z dohovoru CITES v Spoločenstve.

      6        Nariadenie Rady (ES) č. 338/97 z 9. decembra 1996 o ochrane druhov voľne žijúcich živočíchov a rastlín reguláciou obchodu
         s nimi (Ú. v. ES L 61, 1997, s. 1; Mim. vyd. 15/003, 136) predstavuje najnovšie opatrenie na účely vykonania dohovoru CITES.
         Nariadenie bolo prijaté na základe článku 130 S ods. 1 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 175 ods. 1 ES).

      7        Dňa 4. apríla 2007 Komisia predložila Rade návrh na účely prijatia napadnutého rozhodnutia, ktorého právny základ bol založený
         na jednej strane na článku 175 ods. 1 ES a článku 133 ES a na druhej strane na článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES.

      8        Dňa 24. mája 2007 Rada prijala napadnuté rozhodnutie, ktoré neuvádza právny základ, na ktorom je založené.

      9        Listom zo 14. júna 2007 doručila Rada uvedené rozhodnutie Parlamentu.

      10      Napadnuté rozhodnutie znie takto:

      „Článok 1
      Stanovisko Spoločenstva, pokiaľ ide o oblasti patriace do jeho právomoci, ktoré bude vyjadrené členskými štátmi konajúcimi
         spoločne v záujme Spoločenstva na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán CITES, je určené v prílohách tohto rozhodnutia.

      Článok 2
      Keď môžu nové vedecké a technické informácie prednesené po prijatí tohto rozhodnutia a pred štrnástou schôdzou konferencie
         zmluvných strán alebo počas nej ovplyvniť stanovisko uvedené v článku 1 alebo keď budú počas tejto schôdze prednesené nové
         návrhy k otázkam, ktoré ešte neboli predmetom stanoviska Spoločenstva, stanovisko Spoločenstva, pokiaľ ide o oblasti patriace
         do právomoci Spoločenstva, sa zaujme prostredníctvom koordinácie na mieste predtým, ako bude konferencia zmluvných strán vyzvaná
         hlasovať o týchto návrhoch.“ [neoficiálny preklad]

       Návrhy účastníkov konania a konanie
      11      Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil rozhodnutie
      –        a zaviazal Radu na náhradu trov konania.
      12      Rada navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zamietol žalobu,
      –        subsidiárne, ak by Súdny dvor zrušil napadnuté rozhodnutie, určil, že jeho účinky sú platné,
      –        a zaviazal Komisiu na náhradu trov konania.
      13      Uznesením z 20. novembra 2007 predseda Súdneho dvora povolil vstup Spojeného kráľovstva Veľkej Británie a Severného Írska
         ako vedľajšieho účastníka do konania na podporu návrhov Rady.

       O žalobe
       O prípustnosti
      14      Rada v rámci týchto úvodných pripomienok procesnej povahy tvrdí, že žaloba je bezpredmetná z dôvodu, že napadnuté rozhodnutie
         už vyvolalo všetky svoje právne účinky, pretože stanovisko Spoločenstva už bolo vyjadrené na konferencii zmluvných strán organizovanej
         v Haagu 3. až 15. júna 2007.

      15      Komisia, ktorá spresňuje, že podanie predmetnej žaloby smeruje k tomu, aby Súdny dvor vydal rozsudok, ktorý umožní zabrániť
         tomu, aby v budúcnosti v rámci konferencie zmluvných strán CITES Rada prijímala rozhodnutia neuvádzajúce svoj právny základ,
         tvrdí, že žaloba je prípustná.

      16      V tomto ohľade treba pripomenúť, že Komisia nemusí preukázať záujem na podaní žaloby o neplatnosť proti takémuto rozhodnutiu
         (pozri v tomto rozsudok z 26. marca 1987, Komisia/Rada, 45/86, Zb. s. 1493, bod 3).

      17      Okrem toho treba uviesť, že Súdny dvor už rozhodol o prípustnosti žaloby o neplatnosť aktu, ktorý v čase podania žaloby už
         bol vykonaný alebo sa už neuplatňoval (pozri rozsudky z 24. júna 1986, AKZO Chemie a AKZO Chemie UK/Komisia, 53/85, Zb. s. 1965,
         bod 21, a z 26. apríla 1988, Apesco/Komisia, 207/86, Zb. s. 2151, bod 16).

      18      Z tohto dôvodu je žaloba prípustná.

       O veci samej
       Argumentácia účastníkov konania
      19      Komisia uplatňuje na podporu svojej žaloby jediný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia stanovenej v článku 253 ES
         v rozsahu, v akom napadnuté rozhodnutie neuvádza právny základ, na ktorom je založené.

      20      Komisia tvrdí, že navrhla, aby sa za hmotnoprávny základ napadnutého rozhodnutia považovali spojené ustanovenia článkov 133 ES
         a 175 ES, pretože v rámci CITES je regulácia obchodu s druhmi a ich ochrana rovnako dôležitá. Neuvedením tohto dvojitého právneho
         základu nebola určená právomoc dotknutých orgánov Spoločenstva a členských štátov, a teda ich úloha v rámci konferencie zmluvných
         strán CITES. Okolnosť, že nariadenie č. 338/97 je založené výlučne na článku 175 ES, a nie na spojených ustanoveniach článku
         133 ES a článku 175 ES, nie je relevantná, pretože právny základ aktu treba určiť v závislosti od jeho cieľa a jeho vlastného
         obsahu, a nie s ohľadom na právny základ použitý v súvislosti s prijatím iných podobných aktov Spoločenstva.

      21      Pokiaľ ide o procesnoprávny základ, Komisia tvrdí, že len rozhodnutie Rady založené na článku 300 ods. 2 druhom pododseku
         ES môže predstavovať právny nástroj vhodný na definovanie stanoviska Spoločenstva, ak sa má prijať rozhodnutie konferencie
         zmluvných strán CITES, ktoré má právne účinky, a pokiaľ môže byť v dôsledku tohto prijatia ovplyvnené acquis communautaire. Neuvedenie tohto základu spôsobilo veľkú neistotu, čo sa týka postupu, ktorým sa skutočne Rada riadila, a ovplyvnilo výsady
         Parlamentu.

      22      Komisia s odkazom na už citovaný rozsudok Komisia/Rada tiež poukazuje na to, že právny základ napadnutého rozhodnutia nemožno
         odvodiť zo žiadnych iných skutočností uvedených v tomto rozhodnutí. Rada sa napokon v napadnutom rozhodnutí vyhla akémukoľvek
         odkazu na Zmluvu.

      23      Komisia spochybňuje tvrdenie Rady založené na tom, že napadnuté rozhodnutie nie je rozhodnutím v zmysle článku 249 ES. V tejto
         súvislosti uvádza, že rozlišovanie medzi dvoma druhmi rozhodnutí uskutočnený Radou na základe použitia dvoch rôznych výrazov
         v nemeckom znení Zmluvy („Entscheidung“ a „Beschluss“), ktoré sa vyskytuje len v dvoch ďalších jazykových verziách Zmluvy,
         a síce holandskej („beschikking“ a „besluit“) a slovinskej verzii („odločba“ a „sklep“), nemá základ v Zmluve. Zmluva totiž
         nerozlišuje medzi rozhodnutiami uvedenými v článku 253 ES a ostatnými rozhodnutiami. Komisia zdôrazňuje, že akty uvedené v článku
         300 ods. 2 druhom pododseku ES sú označené výrazmi „rozhodnutia“ a že najmä anglické a francúzske znenie Zmluvy, posudzované
         v tomto kontexte, sú v súlade s touto terminológiou.

      24      Neuvedenie právneho základu napadnutého rozhodnutia nemožno podľa Komisie odôvodniť skutočnosťou, že toto rozhodnutie je určené
         len stranám, ktoré sa zúčastnili na jeho prijatí, pretože je nevyhnutné chrániť výsady inštitúcií a nenarušovať súdne preskúmanie
         vykonávané Súdnym dvorom.

      25      Komisia v predmetnej veci spochybňuje relevantnosť odkazu na rozsudok z 31. marca 1971, Komisia/Rada, nazývaný „AETR“ (22/70,
         Zb. s. 263), ktorý sa týkal niektorých „rokovaní vedených Radou“, lebo v predmetnej veci je napadnuté rozhodnutie Rady prijaté
         na základe článku 300 ods. 2 druhého pododseku ES a výslovne uvedené v článku 253 ES. Komisia spresňuje, že naopak vo veci,
         v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok AETR, šlo o právny akt prijatý v súvislosti s veľmi špeciálnymi okolnosťami veci,
         ktorý Súdny dvor považoval za platný len za týchto okolností a s ktorým Komisia súhlasila.

      26      Komisia tvrdí, že neuvedenie právneho základu napadnutého rozhodnutia nie je len čisto formálnou vadou, pretože podľa Súdneho
         dvora má voľba primeraného právneho základu ústavnoprávny význam (stanovisko 2/00 zo 6. decembra 2001, Zb. s. I‑9713, bod
         5), takže tento nedostatok je nesplnením povinnosti porušujúcej ústavnú rovnováhu stanovenú Zmluvou medzi inštitúciami a medzi
         Spoločenstvom a členskými štátmi. Okrem toho Rada zámerne odstránila uvedenie dotknutého právneho základu, čím naznačila,
         že nesúhlasí s nutnosťou výslovne ho citovať.

      27      Okrem toho nebol dodržaný postup stanovený v článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES, lebo napadnuté rozhodnutie bolo doručené
         Parlamentu až tri týždne po jeho prijatí, teda 14. júna 2007, takže toto oneskorené doručenie narušilo výsady Parlamentu.

      28      Napokon Komisia spochybňuje relevantnosť doplňujúcich pripomienok Rady týkajúcich sa praxe vypracovávania stanovísk Spoločenstva
         a pripomína, že podľa judikatúry samotná prax Rady nemôže byť výnimkou z pravidiel stanovených Zmluvou (rozsudok z 23. februára
         1988, Spojené kráľovstvo/Rada, 68/86, Zb. s. 855, bod 24).

      29      Rada hlavne tvrdí, že v predmetnej veci nebola povinná citovať právny základ napadnutého rozhodnutia, pretože rozhodnutie
         uvedené ako posledné je rozhodnutím sui generis, označeným v nemeckom jazyku výrazom „Beschluss“, prijatým Radou v rámci vonkajších vzťahov Spoločenstva podľa článku 300
         ods. 2 druhého pododseku ES. Toto rozhodnutie treba odlišovať od rozhodnutia označeného nemeckým výrazom „Entscheidung“ uvedeného
         v článkoch 249 ES a 253 ES.

      30      Rada uvádza, že keďže má napadnuté rozhodnutie vplyv len na vzťahy medzi Spoločenstvom a členskými štátmi a na vzťahy medzi
         inštitúciami, a teda nemá nijaký vplyv na zákonné práva a povinnosti tretích osôb, ako sú fyzické osoby alebo spoločnosti,
         povinnosť uviesť odôvodnenie nemá ratio legis, lebo uvedené rozhodnutie je určené len stranám, ktoré sa zúčastnili na jeho prijatí. Tak ako Súdny dvor rozhodol v už citovanom
         rozsudku AETR, ktorý sa týkal „rokovaní vedených Radou“ na účely uzavretia medzinárodnej dohody, je napadnuté rozhodnutie
         „Beschluss“, a preto nie je uvedené v taxatívnom zozname aktov, na ktoré sa vzťahuje povinnosť odôvodnenia.

      31      Subsidiárne Rada s odkazom na rozsudok zo 14. decembra 2004, Swedish Match (C‑210/03, Zb. s. I‑11893, bod 44), tvrdí, že neuvedenie
         právneho základu v určitom akte predstavuje len čisto formálnu vadu. Neuvedenie tohoto odkazu v napadnutom rozhodnutí totiž
         nemá nijaký vplyv na postup uplatniteľný v súvislosti s prijatím tohto rozhodnutia, pretože v predmetnej veci bol postup stanovený
         v článku 300 ods. 2 druhom pododseku dodržaný. Rada v tomto ohľade spresňuje, že toto ustanovenie vyžaduje len informovanie
         Parlamentu o predmetnom rozhodnutí, avšak nestanovuje žiadnu lehotu a Rade neukladá povinnosť podrobiť toto rozhodnutie preskúmaniu
         Parlamentom.

      32      Pokiaľ ide o dvojitý hmotnoprávny základ navrhovaný Komisiou, Rada tvrdí, že vzhľadom na to, že nariadenie č. 338/97 bolo
         prijaté len na základe článku 130 S Zmluvy, nebolo v Rade možné dosiahnuť kvalifikovanú väčšinu, ktorá by umožňovala prijať
         tento navrhovaný právny základ.

      33      Podľa Rady bolo potrebné prijať postoj Spoločenstva v súlade s postupmi stanovenými Zmluvou pred začiatkom štrnástej schôdze
         konferencie zmluvných strán CITES. Neuvedenie právneho základu napadnutého rozhodnutia vôbec neovplyvnilo postup, ktorý viedol
         k prijatiu tohoto rozhodnutia, záväznú povahu tohoto rozhodnutia, samotné rokovania, ktoré prebehli na uvedenej konferencii,
         ani úlohu, ktorú zohrávala Komisia a členské štáty na týchto rokovaniach. Rada spresňuje, že úloha Komisie na týchto rokovaniach
         bola určená – a obmedzená – skutočnosťou, že Spoločenstvo nie je zmluvnou stranou CITES, a nie neuvedením právneho základu
         napadnutého rozhodnutia.

      34      Rada zdôrazňuje, že neuvedenie právneho základu v napadnutom rozhodnutí neovplyvnilo ani prijatie príslušného vnútorného aktu
         Spoločenstva, pretože článok 19 nariadenia č. 338/97 stanovuje, že na prijatie najmä zmien príloh tohto nariadenia v nadväznosti
         na rozhodnutia Konferencie zmluvných strán a rozhodnutí Stáleho výboru CITES sa vzťahujú postupy komitológie.

      35      Rada ďalej uvádza, že prax v oblasti zaujímania stanovísk Spoločenstva je dosť rôznorodá a táto rôznorodosť pretrváva aj po
         nadobudnutí účinnosti Zmluvy z Nice. Existujú jednak rozhodnutia Rady, ktoré uvádzajú buď len hmotnoprávny základ, alebo len
         článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES. Okrem toho nie je neobvyklé, že stanoviská Spoločenstva sú vypracovávané tak, že Rada
         priamo schváli text, ku ktorému má byť zaujaté stanovisko, bez toho, aby bolo toto schválenie spojené s rozhodnutím sui generis. V prípadoch uvedených ako posledné Rada vždy rozhodovala na návrh Komisie, pričom zohľadnila formu, ktorú Komisia navrhla.

      36      Spojené kráľovstvo podporuje v plnom rozsahu argumentáciu Rady a dodáva, že článok 300 ods. 2 druhý pododsek ES neobsahuje
         žiadne ustanovenie, ktoré by viedlo k nahradeniu aktov sui generis v dotknutej oblasti rozhodnutiami uvedenými v článku 249 ES. Okrem toho skutočnosť, že sa Komisia zúčastnila na postupe,
         ktorý viedol k prijatiu napadnutého rozhodnutia, a na rokovaniach týkajúcich sa CITES, poskytla tejto inštitúcii všetky právne
         záruky, ktoré má článok 253 ES za cieľ zaistiť vo vzťahu k tretím osobám. Akty sui generis poskytujú Spoločenstvu nevyhnutnú pružnosť, pokiaľ ide o ich účinnú účasť v orgánoch vytvorených medzinárodnými dohodami,
         a bolo by v rozpore so záujmami Spoločenstva uložiť Rade povinnosť, aby spresnila právny základ každého takého rozhodnutia,
         ako je dotknuté v predmetnej veci.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      37      Na úvod treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry povinnosť uviesť odôvodnenie vyjadrená v článku 253 ES vyžaduje, aby
         všetky dotknuté právne akty obsahovali uvedenie dôvodov, ktoré viedli príslušnú inštitúciu k ich vydaniu tak, aby mohol Súdny
         dvor vykonávať svoje preskúmanie a aby členské štáty a dotknuté tretie osoby boli oboznámené s podmienkami, za ktorých inštitúcie
         Spoločenstva uplatnili Zmluvu (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok zo 17. mája 1994, Francúzsko/Komisia, C‑41/93, Zb. s. I‑1829,
         bod 34).

      38      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že povinnosť označiť právny základ aktu vychádza z povinnosti odôvodnenia (pozri najmä
         rozsudky Komisia/Rada, už citovaný, bod 9, a z 20. septembra 1988, Španielsko/Rada, 203/86, Zb. s. 4563, body 36 až 38).

      39      Súdny dvor tiež rozhodol, že požiadavka právnej istoty vyžaduje, aby záväzná povaha akéhokoľvek aktu, ktorý smeruje k vytvoreniu
         právnych účinkov, bola odvodená z ustanovenia práva Spoločenstva, ktoré stanovuje právnu formu aktu a ktoré v ňom musí byť
         výslovne uvedené ako právny základ (rozsudok zo 16. júna 1993, Francúzsko/Komisia, C‑325/91, Zb. s. I‑3283, bod 26).

      40      Práve s ohľadom na tieto úvahy treba určiť, či napadnuté rozhodnutie mohlo byť platne prijaté bez toho, aby bol uvedený jeho
         právny základ. Na tento účel treba preskúmať, či sa na toto rozhodnutie vzťahuje povinnosť odôvodnenia a či musí z tohto dôvodu
         uvádzať právny základ.

      41      Účastníci konania uvádzajú na podporu svojich téz predovšetkým tvrdenia terminologickej povahy, opierajúc sa pritom o rôzne
         jazykové verzie článku 300 ods. 2 ES. Komisia tvrdí, že napadnuté rozhodnutie je rozhodnutím v zmysle článku 249 ES označeným
         v nemeckom jazyku výrazom „Entscheidung“, a preto má byť odôvodnené. Naopak Rada, podporovaná Spojeným kráľovstvom, sa domnieva,
         že ide o rozhodnutie sui generis označené v nemeckom jazyku výrazom „Beschluss“, ktorého sa článok 253 ES netýka.

      42      V tejto súvislosti treba uviesť, že kvalifikácia napadnutého rozhodnutia ako rozhodnutia v zmysle článku 249 ES alebo ako
         rozhodnutia sui generis nie je v predmetnej veci kľúčová, aby mohlo byť rozhodnuté, či sa na ňu vzťahuje povinnosť odôvodnenia. Túto povinnosť, ktorá
         je odôvodnená najmä súdnym preskúmaním, ktoré má byť umožnené Súdnemu dvoru vykonať, treba uplatňovať na všetky akty, ktoré
         môžu byť predmetom žaloby o neplatnosť. Podľa ustálenej judikatúry sú napadnuteľnými aktmi v zmysle článku 230 ES všetky opatrenia
         prijímané inštitúciami bez ohľadu na ich formu, ktoré majú vyvolávať záväzné právne účinky (pozri najmä rozsudky AETR, už
         citovaný, bod 42, z 11. novembra 1981, IBM/Komisia, 60/81, Zb. s. 2639, bod 9, a zo 17. júla 2008, Athinaïki Techniki/Komisia,
         C‑521/06 P, Zb. s. I‑5829, bod 42). Z toho vyplýva, že v zásade akýkoľvek akt vyvolávajúci právne účinky podlieha povinnosti
         odôvodnenia.

      43      V predmetnej veci napadnuté rozhodnutie podľa svojho článku 1 stanovuje stanovisko Spoločenstva, pokiaľ ide o oblasti patriace
         do jeho právomoci, ktoré vyjadria členské štáty konajúce spoločne v záujme Spoločenstva na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných
         strán CITES.

      44      Napadnuté rozhodnutie je teda akt vyvolávajúci záväzné právne účinky v rozsahu, v akom stanovuje stanovisko Spoločenstva v rámci
         uvedenej štrnástej schôdze, a ktorý má záväznú povahu jednak pre Radu a Komisiu, jednak pre členské štáty v rozsahu, v akom
         im ukladá hájiť uvedené stanovisko.

      45      Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie má byť odôvodnené a z tohto dôvodu má uvádzať právny základ, na ktorom je založené,
         najmä aby mohol Súdny dvor vykonávať súdne preskúmanie.

      46      Uvedenie právneho základu je nevyhnutné tiež s ohľadom na zásadu zverených právomocí zakotvenú v článku 5 prvom odseku ES,
         podľa ktorého Spoločenstvo koná v medziach právomocí vymedzených touto zmluvou a cieľov, ktoré sú v nej zakotvené, čo platí
         tak pre vnútorné, ako aj medzinárodné akty Spoločenstva (pozri stanovisko 2/94 z 28. marca 1996, Zb. s. I‑1759, bod 24).

      47      V tejto súvislosti treba uviesť, že Súdny dvor už rozhodol, že voľba náležitého právneho základu má ústavný význam, lebo vzhľadom
         na to, že Spoločenstvo má len zverené právomoci, musí napojiť napadnuté rozhodnutie na ustanovenie Zmluvy, ktoré Spoločenstvo
         oprávňuje, aby takýto akt schválilo (pozri v tomto zmysle už citované stanovisko 2/00, bod 5).

      48      Uvedenie právneho základu má tiež osobitný význam, pokiaľ ide o zachovanie práv inštitúcií Spoločenstva, ktorých sa týka postup
         prijatia aktu. V predmetnej veci tak môže takéto uvedenie ovplyvniť právomoci Parlamentu vzhľadom na to, že články 133 ES,
         175 ES a článok 300 ods. 2 ES mu nepriznávajú rovnaký stupeň účasti na prijatí aktu. Uvedenie právneho základu je tiež nevyhnutné
         na určenie spôsobu hlasovania v Rade. V tomto ohľade pritom článok 300 ods. 2 prvý pododsek ES stanovuje, že Rada rozhoduje
         kvalifikovanou väčšinou, pokiaľ sa dohoda netýka oblasti, v ktorej sa na prijatie vnútorných predpisov vyžaduje jednomyseľnosť,
         alebo ak ide o dohody uvedené v článku 310 ES.

      49      Okrem toho uvedenie právneho základu určuje rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty. V predmetnej veci totiž
         uplatnenie samotného článku 175 ES alebo článku 133 ES nemá rovnaký dosah na rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo a členské
         štáty ako prípadné použitie týchto dvoch ustanovení vo vzájomnom spojení, lebo článok 133 ES priznáva Spoločenstvu výlučnú
         právomoc, zatiaľ čo článok 175 ES stanovuje rozdelenie právomocí medzi Spoločenstvo a členské štáty. Neuvedenie právneho základu
         teda môže viesť k nejasnostiam, pokiaľ ide o povahu právomoci Spoločenstva, a môže Spoločenstvo oslabiť pri obhajovaní svojho
         postoja na medzinárodných rokovaniach.

      50      Konštatovanie, že napadnuté rozhodnutie malo uvádzať právny základ, na ktorom je založené, nemožno spochybniť tvrdeniami,
         na ktoré sa odvoláva Rada a Spojené kráľovstvo.

      51      Po prvé, pokiaľ ide o tvrdenie Rady vychádzajúce z už citovaného rozsudku AETR, treba poukázať na to, že napadnuté rozhodnutie
         a rozhodnutie, ktorého sa týkal tento rozsudok, neboli prijaté v porovnateľných situáciách. Rozhodnutie uvedené ako posledné
         sa totiž týkalo vhodných spôsobov spolupráce s cieľom čo najúčinnejšie zaistiť obranu záujmov Spoločenstva v rámci rokovaní
         a uzavretia Európskej dohody o práci posádok vozidiel v medzinárodnej cestnej doprave v momente, keď vykonanie nového rozdelenia
         právomocí v rámci Spoločenstva mohlo ohroziť úspešný výsledok rokovaní. Šlo teda o akt prijatý za okolností týkajúcich sa
         tejto veci, v ktorej bol vyhlásený už citovaný rozsudok AETR. Nič také sa v predmetnej veci neobjavuje, pretože Rada prijala
         rozhodnutie v súlade s článkom 300 ods. 2 druhým pododsekom ES.

      52      Po druhé, pokiaľ ide o tvrdenie Spojeného kráľovstva, že nadmerný formalizmus bráni účinnej účasti Spoločenstva v orgánoch
         vytvorených medzinárodnými dohodami, treba jednak poznamenať, že hoci potreba možnosti pružného konania v rámci medzinárodných
         rokovaní môže mať určitú dôležitosť, nič to nemení na tom, že Spoločenstvo má iba zverené právomoci a môže konať len v ich
         medziach. Ďalej podľa ustálenej judikatúry musí byť požiadavka odôvodnenia hodnotená vzhľadom na povahu príslušného aktu a jeho
         kontext (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2008, Régie Networks, C‑333/07, Zb. s. I‑10807, bod 63 a citovanú judikatúru).
         V dôsledku toho môže viac či menej podrobné odôvodnenie tohto aktu v závislosti od prípadu reagovať na prípadné ťažkosti,
         ktoré sa objavili na medzinárodných rokovaniach, avšak uvedenie právneho základu tohto aktu nemá predstavovať nadmerné úsilie
         pri odôvodnení. Uvedenie právneho základu teda treba v zásade považovať za minimálny údaj umožňujúci splniť požiadavku odôvodnenia,
         keďže Spoločenstvo musí prijatý akt napojiť na ustanovenie Zmluvy, ktoré ho k prijatiu oprávňuje.

      53      Po tretie tvrdenie vychádzajúce z časovej tiesne, na ktoré sa Spojené kráľovstvo tiež odvoláva, nemožno prijať. Keďže Spoločenstvo
         má len zverené právomoci, musí byť článok Zmluvy, ktorý mu zveruje jeho príslušnú právomoc, určený predtým, než Spoločenstvo
         koná. Okrem toho, aby bola splnená povinnosť odôvodnenia, nie je dostatočné, na rozdiel od toho, čo tvrdí Rada, ani to, že
         by bol právny základ uvedený neskôr v akte, ktorý vykonáva na úrovni Spoločenstva zmeny CITES, pretože odôvodnenie aktu musí
         byť uvedené v tomto akte (pozri rozsudok zo 16. novembra 2000, Sarrió/Komisia, C‑291/98 P, Zb. s. I‑9991, body 73 a 75, a z 21. januára
         2003, Komisia/Parlament a Rada, C‑378/00, Zb. s. I‑937, bod 66).

      54      Napokon nemožno prijať ani tvrdenie uvedené Radou, podľa ktorého v minulosti podobné rozhodnutia neuvádzali právny základ,
         na ktorom boli založené. V tejto súvislosti stačí pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry samotná prax Rady nemôže byť výnimkou
         z pravidiel stanovených Zmluvou ES, a preto ani nemôže vytvoriť precedens zaväzujúci inštitúciu Spoločenstva, pokiaľ ide o správny
         právny základ (rozsudky Spojené kráľovstvo/Rada, už citovaný, bod 24, a z 26. marca 1996, Parlament/Rada, C‑271/94, Zb. s. I‑1689,
         bod 24).

      55      Z uvedených úvah vyplýva, že napadnuté rozhodnutie by malo uvádzať aspoň právny základ, na ktorom je založené, aby tak splnilo
         povinnosť odôvodnenia.

      56      Treba však pripomenúť, že opomenutie odkazu na konkrétne ustanovenie nemusí predstavovať podstatnú vadu, ak právny základ
         aktu môže byť určený na základe iných skutočností. Takýto výslovný odkaz je nevyhnutný len vtedy, ak sú v prípade jeho neexistencie
         dotknuté osoby a súd Spoločenstva ponechané v neistote, pokiaľ ide o konkrétny právny základ (pozri rozsudok Komisia/Rada,
         už citovaný, bod 9).

      57      V predmetnej veci nemožno určiť právny základ prostredníctvom žiadneho zo znakov napadnutého rozhodnutia. Toto rozhodnutie
         len odkazuje na návrh rozhodnutia Rady, ktorý predložila Komisii. Bod 1 odôvodnenia napadnutého rozhodnutia uvádza, že CITES
         je v Spoločenstve vykonaný nariadením č. 338/97. Body 2 až 4 tohto odôvodnenia len uvádzajú, že určité rozhodnutia konferencie
         zmluvných strán CITES môžu mať vo väčšine prípadov dosah na dotknutú právnu úpravu Spoločenstva, že Spoločenstvo ešte nie
         je zmluvnou stranou CITES a že v prípade stanovenia pravidiel Spoločenstva s cieľom uskutočniť ciele Zmluvy teda členské štáty
         nie sú mimo rámca inštitúcií Spoločenstva oprávnené prevziať záväzky, ktoré by mohli ovplyvniť tieto pravidlá alebo by mohli
         zmeniť ich dosah.

      58      Z vyjadrení predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že výber príslušného právneho základu vyvolal v Rade spor. Rovnako Komisia
         v tejto súvislosti uviedla, bez toho, aby jej niekto v tomto bode odporoval, že niektoré členské štáty vyjadrili výhrady voči
         dvojitému hmotnoprávnemu základu navrhnutému Komisiou, viaceré z nich navrhovali ponechať len článok 175 ES, zatiaľ čo iné
         členské štáty vyjadrili nesúhlas s procesnoprávnym základom spočívajúcim v článku 300 ods. 2 druhom pododseku ES.

      59      Okrem toho Rada uvádza, že keď prijímala napadnuté rozhodnutie, konala v súlade s postupom stanoveným v článku 300 ods. 2
         druhom pododseku ES, ale domnievala sa, že nie je nevyhnutné uvádzať procesnoprávny základ. Spresňuje, že sa nebolo možné
         dohodnúť, pokiaľ ide o hmotnoprávny základ navrhnutý Komisiou.

      60      Z toho vyplýva, že právny základ napadnutého rozhodnutia nemožno jasne odvodiť a že neuvedenie právneho základu sa vysvetľuje
         nezhodami v rámci Rady, aspoň pokiaľ ide o hmotnoprávny základ.

      61      Za týchto podmienok, v rozpore s tým, čo tvrdí Rada a Spojené kráľovstvo, neuvedenie žiadneho právneho základu v napadnutom
         rozhodnutí nemožno považovať za čisto formálnu vadu.

      62      Z toho vyplýva, že napadnuté rozhodnutie sa zrušuje z dôvodu neuvedenia právneho základu, na ktorom je založené.

       O návrhu na zachovanie účinkov napadnutého rozhodnutia
      63      Rada podporovaná v tomto ohľade Spojeným kráľovstvom navrhla, aby Súdny dvor v prípade zrušenia napadnutého rozhodnutia zachoval
         jeho účinky. Komisia nevyjadrila nesúhlas s týmto návrhom.

      64      Podľa znenia článku 231 druhého odseku ES Súdny dvor môže pri vyhlásení nariadenia za neplatné uviesť, ak to považuje za potrebné,
         ktoré účinky nariadenia vyhláseného za neplatné sa považujú za zachované. Takéto ustanovenie sa môže analogicky uplatňovať
         rovnako pri rozhodnutí, ak existujú závažné dôvody právnej istoty, porovnateľné s dôvodmi, ktoré vznikajú v prípade zrušenia
         niektorých nariadení, odôvodňujúce, aby Súdny dvor vykonával právomoc, ktorú mu v tomto kontexte udeľuje článok 231 druhý
         odsek ES (rozsudok zo 6. novembra 2008, Parlament/Rada, C‑155/07, Zb. s. I‑8103, bod 87 a citovaná judikatúra).

      65      Treba uviesť, že napadnuté rozhodnutie sa týkalo stanoviska, ktoré sa má zaujať v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide
         o určité návrhy predložené na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán CITES, ktorá sa konala v Haagu 3. až 15. júna
         2007. V tejto súvislosti je nesporné, že toto stanovisko Spoločenstva už členské štáty v súlade s napadnutým rozhodnutím zaujali.

      66      Za týchto podmienok treba z dôvodu právnej istoty zachovať účinky rozhodnutia, ktoré sa týmto rozsudkom zrušuje.

       O trovách
      67      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Radu na náhradu trov konania a Rada nemala úspech vo svojich
         dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. Na základe článku 4 prvého odseku toho istého článku znáša
         Spojené kráľovstvo, vedľajší účastník tohto konania, svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie Rady Európskej únie z 24. mája 2007 o stanovisku, ktoré sa má zaujať v mene Európskeho spoločenstva, pokiaľ ide
            o určité návrhy predložené na štrnástej schôdzi konferencie zmluvných strán Dohovoru o medzinárodnom obchode s ohrozenými
            druhmi voľne žijúcich živočíchov a rastlín (CITES), organizovanej v Haagu (Holandsko) 3. až 15. júna 2007, sa zrušuje.
      2.      Účinky zrušeného rozhodnutia ostávajú zachované.
      3.      Rada Európskej únie je povinná nahradiť trovy konania.
      4.      Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska znáša svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 22. septembra 2011.#Mesopotamia Broadcast A/S METV (C-244/10) a Roj TV A/S (C-245/10) proti Bundesrepublik Deutschland.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Bundesverwaltungsgericht - Nemecko.#Smernica 89/552/EHS - Činnosti televízneho vysielania - Možnosť členského štátu zakázať na svojom území činnosť prevádzkovateľa televízneho vysielania so sídlom v inom členskom štáte - Dôvod založený na rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi.#Spojené veci C-244/10 a C-245/10.

text:
      Spojené veci C‑244/10 a C‑245/10
      Mesopotamia Broadcast A/S METV
      a
      Roj TV A/S
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Bundesverwaltungsgericht)
      „Smernica 89/552/EHS – Činnosti televízneho vysielania – Možnosť členského štátu zakázať na svojom území činnosť prevádzkovateľa televízneho vysielania so sídlom v inom členskom
         štáte – Dôvod založený na rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi“

      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Činnosti televízneho vysielania – Smernica 89/552 – Kontrola dodržania ustanovení smernice
            – Kontrola prináležiaca členskému štátu, z ktorého sa vysiela – Odchýlky – Podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia,
            náboženstva alebo národnosti – Pojem – Rozpor s myšlienkou porozumenia medzi národmi – Zahrnutie
      (Smernica Rady 89/552, zmenená a doplnená smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/36, článok 22a)
      Článok 22a smernice 89/552 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských
         štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania, zmenenej a doplnenej smernicou 97/36, sa má vykladať v tom
         zmysle, že skutočnosti, ktoré patria pod pravidlo vnútroštátneho práva zakazujúce rozpor s myšlienkou porozumenia medzi národmi,
         sa majú považovať za zahrnuté pod pojem podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti.

      Tento článok nebráni tomu, aby členský štát podľa všeobecnej právnej úpravy, ako je zákon o združeniach, prijal opatrenia
         vo vzťahu k prevádzkovateľovi televízneho vysielania so sídlom v inom členskom štáte z dôvodu, že činnosti a ciele tohto prevádzkovateľa
         vysielania sú v rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi, pokiaľ uvedené opatrenia nebránia samotnej retransmisii televíznych
         vysielaní vykonávaných uvedeným prevádzkovateľom vysielania z iného členského štátu na území prijímajúceho členského štátu,
         čo musí overiť vnútroštátny súd.

      (pozri body 46, 54 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 22. septembra 2011 (*)

      „Smernica 89/552/EHS – Činnosti televízneho vysielania – Možnosť členského štátu zakázať na svojom území činnosť prevádzkovateľa televízneho vysielania so sídlom v inom členskom
         štáte – Dôvod založený na rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi“

      V spojených veciach C‑244/10 a C‑245/10,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Bundesverwaltungsgericht
         (Nemecko) z 24. februára 2010 a doručené Súdnemu dvoru 19. mája 2010, ktoré súvisia s konaním:

      Mesopotamia Broadcast A/S METV (C‑244/10),

      Roj TV A/S (C‑245/10)

      proti
      Spolkovej republike Nemecko,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), G. Arestis, J. Malenovský a T. von
         Danwitz,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. apríla 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Mesopotamia Broadcast A/S METV a Roj TV A/S, v zastúpení: R. Marx, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a S. Menez, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: C. Vrignon, S. La Pergola a G. von Rintelen, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 5. mája 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých
         ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností
         televízneho vysielania (Ú. v. ES L 298, s. 23; Mim. vyd. 06/001, s. 224), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu
         a Rady 97/36/ES z 30. júna 1997 (Ú. v. ES L 202, s. 60; Mim. vyd. 06/002, s. 321, ďalej len „smernica“).

      2        Tieto návrhy boli podané v rámci konania Mesopotamia Broadcast A/S METV (ďalej len „Mesopotamia Broadcast“) na jednej strane
         a Roj TV A/S (ďalej len „Roj TV“) na druhej strane, dvoch dánskych spoločností, voči Spolkovej republike Nemecko, ktoré sa
         týka rozhodnutia o zákaze činnosti z dôvodu povahy vysielania šíreného týmito spoločnosťami.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Podľa článku 1 písm. b) smernice „prevádzkovateľ vysielania znamená fyzickú alebo právnickú osobu, ktorá má edičnú zodpovednosť
         za zostavenie programovej skladby televíznych vysielaní... a ktorá ich prenáša sama alebo prostredníctvom tretích osôb“.

      4        Článok 2 smernice stanovuje:

      „1.      Každý členský štát zabezpečí, aby všetky televízne vysielania prenášané prevádzkovateľmi vysielania spadajúcimi do jeho právomoci
         [prevádzkovateľmi televízneho vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, – neoficiálny preklad] boli v súlade s pravidlami právneho systému uplatniteľného na vysielanie určené pre verejnosť v tomto členskom štáte.

      2.      Na účely tejto smernice sú prevádzkovateľmi vysielania, na ktorých sa vzťahuje právomoc členského štátu:
      –        prevádzkovatelia vysielania usadení v tomto členskom štáte v súlade s odsekom 3,
      –        ...
      3.      Na účely tejto smernice sa za prevádzkovateľa vysielania zriadeného v členskom štáte považuje prevádzkovateľ vysielania v nasledujúcich
         prípadoch:

      a)      ak prevádzkovateľ vysielania má svoje ústredie v tomto členskom štáte a edičné rozhodnutia o programovej skladbe sa uskutočňujú
         [sa prijímajú – neoficiálny preklad] v tomto členskom štáte;

      ...“
      5        Článok 2a smernice uvádza:

      „1.      Členské štáty zabezpečia voľný príjem a neobmedzia retransmisiu televíznych vysielaní z iných členských štátov na ich územie
         z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných touto smernicou.

      2.      Členský štát môže dočasne urobiť výnimku odseku 1 [Členské štáty sa môžu dočasne odchýliť od odseku 1 – neoficiálny preklad], ak sa splnia nasledovné podmienky:

      a)      televízne vysielanie prichádzajúce z iného členského štátu zjavne, závažne a hlboko porušuje článok 22 ods. 1 alebo 2 a/alebo
         článok 22a;

      b)      prevádzkovateľ vysielania počas predchádzajúcich 12 mesiacov najmenej dvakrát porušil ustanovenie (ustanovenia) uvedené v písmene
         a);

      c)      dotknutý členský štát písomne oznámil prevádzkovateľovi vysielania a Komisii údajné porušenia a opatrenia, ktoré zamýšľa podniknúť,
         ak by sa také porušenia znovu vyskytli;

      d)      porady s vysielajúcim členským štátom a s Komisiou nepriniesli priateľské urovnanie sporu [nepriniesli urovnanie sporu zmierom
         – neoficiálny preklad] do 15 dní od oznámenia ustanoveného v písmene c) a uvádzané porušovanie trvá.

      Komisia rozhodne do dvoch mesiacov po oznámení opatrení, ktoré prijal členský štát, o tom, či sú opatrenia zlučiteľné s právnymi
         predpismi spoločenstva. Ak rozhodne, že nie sú, nariadi sa členskému štátu ukončiť príslušné opatrenia ako súrnu záležitosť
         [nariadi sa členskému štátu bezodkladne ukončiť príslušné opatrenia – neoficiálny preklad].

      3.      Odsekom 2 nie je dotknuté uplatňovanie akéhokoľvek postupu, opravného prostriedku alebo sankcie za príslušné porušenia v členskom
         štáte, ktorý má právomoc nad príslušným prevádzkovateľom vysielania.“

      6        Článok 3 ods. 1 a 2 smernice uvádza:

      „1.      Členské štáty majú naďalej možnosť požadovať od prevádzkovateľov televízneho vysielania spadajúcich pod ich právomoc [prevádzkovateľov
         televízneho vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc – neoficiálny preklad], aby vyhoveli podrobnejším a prísnejším pravidlám v oblastiach pôsobnosti tejto smernice.

      2.      Členské štáty zabezpečia vhodnými prostriedkami v rámci svojich právnych predpisov, aby sa prevádzkovatelia televízneho vysielania,
         na ktorých sa vzťahuje právomoc, účinne prispôsobili ustanoveniam tejto smernice.“

      7        Články 22 a 22a smernice sú súčasťou kapitoly V, ktorá je nazvaná „Ochrana maloletých osôb a verejného poriadku“. Článok 22
         ods. 1 a 2 smernice stanovuje:

      „1.      Členské štáty prijmú vhodné opatrenia, aby zabezpečili, že televízne vysielanie spadajúce pod ich právomoc [televízne vysielanie
         prevádzkovateľov vysielania, na ktorých sa vzťahuje ich právomoc, – neoficiálny preklad] nezahŕňa žiadne programy, ktoré by vážne poškodzovali [ktoré by mohli vážne poškodiť – neoficiálny preklad] telesný, duševný alebo mravný vývoj maloletých osôb, a to najmä programy, ktoré obsahujú pornografiu alebo svojvoľné násilie.

      2.      Opatrenia ustanovené v odseku 1 sa rozšíria na iné programy, ktoré pravdepodobne poškodzujú [ktoré by mohli poškodiť – neoficiálny preklad] telesný, duševný alebo mravný vývoj neplnoletých osôb [maloletých osôb, – neoficiálny preklad] okrem prípadov, ak je zabezpečené prostredníctvom výberu času vysielania alebo akýmkoľvek technickým opatrením, že neplnoleté
         osoby [maloleté osoby – neoficiálny preklad] v oblasti prenosu za bežných okolností nebudú takéto vysielania sledovať.“

      8        Článok 22a smernice je formulovaný takto:

      „Členské štáty zabezpečia, že vysielania nebudú obsahovať žiadne podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva
         alebo národnosti.“

       Vnútroštátna právna úprava
      9        Článok 9 Ústavy Spolkovej republiky Nemecko (Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland, ďalej len „ústava“) v odseku
         1 zaručuje slobodu združovania a v odseku 2 definuje okolnosti, za ktorých je združovanie zakázané. Tento odsek 2 je formulovaný
         takto:

      „Združenia, ktorých ciele alebo činnosť odporujú trestnoprávnym predpisom alebo sú namierené proti ústavnému poriadku alebo
         zásadám porozumenia medzi národmi, sú zakázané“.

      10      Zákon o združeniach (Gesetz zur Regelung des öffentlichen Vereinsrechts, BGBl. I 1964, s. 593) z 5. augusta 1964 v znení § 6
         zákona z 21. decembra 2007 (BGBl. I 2007, s. 3198, ďalej len „Vereinsgesetz“) v § 1 stanovuje:

      „1.      Zakladanie združení je slobodné...
      2.      Voči združeniam, ktoré zneužívajú slobodu združovania, nemožno prijať žiadne opatrenie na ochranu bezpečnosti a verejného
         poriadku, ktoré nie je uvedené v tomto zákone.“

      11      Tento zákon v § 2 definuje pojem združenie takto:

      „1.      Združeniami v zmysle tohto zákona sú všetky združenia bez ohľadu na ich právnu formu, v ktorých sa väčší počet fyzických alebo
         právnických osôb dobrovoľne združil na dlhšie obdobie so spoločným cieľom a podriadil sa organizovanému prijímaniu rozhodnutí.

      2.      Združeniami v zmysle tohto zákona nie sú:
      (1)      politické strany...;
      (2)      frakcie Bundestagu a parlamentov spolkových krajín;
      (3)      ...“
      12      Možné zákazy smerujúce proti združeniam formuluje § 3 uvedeného zákona takto:

      „1.      Združenie možno považovať za zakázané..., iba ak orgány príslušné zakázať ho rozhodnutím určili, že jeho ciele alebo činnosť
         odporujú trestnoprávnym predpisom alebo že je namierené proti ústavnému poriadku alebo myšlienke porozumenia medzi národmi;
         rozhodnutie musí nariaďovať rozpustenie združenia... Zákaz prináša v zásade zaistenie a prepadnutie:

      (1)      majetku združenia;
      (2)      pohľadávok voči tretím osobám... a
      (3)      vecí tretích osôb v rozsahu, v akom ich majiteľ ponechaním združeniu úmyselne určil na dosiahnutie protiústavných cieľov alebo
         v akom sú tieto veci určené na dosiahnutie týchto cieľov,

      ...
      3.      Zákaz sa s výnimkou výslovného obmedzenia vzťahuje na všetky organizácie začlenené do združenia, pokiaľ sa vzhľadom na celkové
         udržiavané vzťahy zdajú byť pobočkou združenia (podorganizácie). Zákaz sa vzťahuje na iné než územné podorganizácie s vlastnou
         právnou subjektivitou, iba ak sú výslovne uvedené v rozhodnutí o zákaze.

      ...
      5.      Orgány príslušné rozhodnúť o zákaze môžu zákaz odôvodniť aj konaním členov združenia, ak:
      (1)      existuje spojenie s konaním v združení alebo s jeho cieľom;
      (2)      konanie vychádza z organizovaného rozhodnutia a
      (3)      okolnosti umožňujú prijať záver, že konanie je združením tolerované.“
      13      § 14 Vereinsgesetz stanovuje:

      „1.      Združenia, ktorých členmi alebo vedúcimi činiteľmi sú iba alebo vo veľkej väčšine cudzí štátni príslušníci, možno zakázať...
         s výhradou odseku 2. Združenia, ktorých členovia alebo vedúci činitelia sú iba alebo vo veľkej väčšine štátni príslušníci
         členského štátu Európskej únie, sa nepovažujú za združenia cudzích štátnych príslušníkov...“

      14      § 15 Vereinsgesetz je formulovaný takto:

      „1.      Ustanovenia § 14 sa analogicky uplatňujú na združenia, ktoré majú sídlo v zahraničí (zahraničné združenia) a ktorých organizácia
         alebo činnosť patrí do územnej pôsobnosti tohto zákona. Na ich zakázanie je príslušný spolkový minister vnútra.

      ...“
      15      § 18 Vereinsgesetz stanovuje:

      „Zákazy vzťahujúce sa na združenia, ktorých sídlo nepatrí do územnej pôsobnosti tohto zákona, ale do jeho územnej pôsobnosti
         patria ich pobočky, sa vzťahujú iba na pobočky, ktoré patria do územnej pôsobnosti tohto zákona. Ak združenie nemá pobočku,
         ktorá patrí do územnej pôsobnosti tohto zákona, zákaz sa týka… jeho činnosti, ktorá patrí do územnej pôsobnosti tohto zákona.“

       Konania vo veci samej a prejudiciálna otázka
      16      Mesopotamia Broadcast, holdingová akciová spoločnosť založená podľa dánskeho práva so sídlom v Dánsku, je držiteľkou viacerých
         dánskych televíznych licencií. Prevádzkuje najmä televízny kanál Roj TV, ktorý je takisto dánskou spoločnosťou. Roj TV vysiela
         prostredníctvom satelitu programy prevažne v kurdskom jazyku do celej Európy a na Blízky východ. Výrobu vysielaní si zabezpečuje
         okrem iného prostredníctvom spoločnosti so sídlom v Nemecku.

      17      V rokoch 2006 a 2007 sa turecké orgány obrátili na dánsky výbor pre rozhlasové a televízne vysielanie, ktorý v uvedenom členskom
         štáte zodpovedá za uplatňovanie vnútroštátnych predpisov prijatých na prebratie smernice. Uvedené orgány sa sťažovali na to,
         že Roj TV svojím vysielaním podporuje ciele Strany kurdských pracujúcich (ďalej len „PKK“), ktorú Európska únia označuje za
         teroristickú organizáciu.

      18      Dánsky výbor pre rozhlasové a televízne vysielanie rozhodol o týchto sťažnostiach rozhodnutiami z 3. mája 2007 a 23. apríla
         2008. Konštatoval, že Roj TV neporušila dánske predpisy prijaté na prebratie článkov 22 a 22a smernice. Uvedený výbor najmä
         poznamenal, že programy Roj TV nepodnecujú k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti. Zastával názor,
         že programy tejto spoločnosti sa obmedzujú na sprostredkovanie informácií a názorov a že vysielané násilné scény odrážajú
         násilie, ktoré existuje v Turecku a na kurdských územiach.

      19      Rozhodnutím z 13. júna 2008, adresovaným Mesopotamia Broadcast a Roj TV, nemecké spolkové ministerstvo vnútra zakázalo spoločnosti
         Mesopotamia Broadcast vykonávať prostredníctvom spoločnosti Roj TV akúkoľvek činnosť, na ktorú sa vzťahuje Vereinsgesetz,
         zastávajúc názor, že prevádzkovanie televízneho kanála Roj TV zo strany Mesopotamia Broadcast je v rozpore s „myšlienkou porozumenia
         medzi národmi“ v zmysle Vereinsgesetz v spojení s ústavou. Roj TV bol tiež uložený zákaz činnosti.

      20      Mesopotamia Broadcast a Roj TV sa s cieľom dosiahnuť zrušenie tohto rozhodnutia obrátili 9. júla 2008 na Bundesverwaltungsgericht.

      21      Pred uvedeným súdom žalobkyne uviedli, že ich činnosti v oblasti cezhraničnej televízie patria do pôsobnosti ustanovení smernice.
         Na základe týchto ustanovení môže nad týmito činnosťami vykonávať kontrolu iba Dánske kráľovstvo ako členský štát, na ktorého
         území majú Mesopotamia Broadcast a Roj TV sídlo. Akákoľvek iná kontrola je v zásade zakázaná. Je pravda, že smernica umožňuje
         ako výnimočné opatrenia vykonať sekundárnu kontrolu. Podmienky uplatnenia takýchto opatrení však nie sú v konaniach vo veci
         samej splnené.

      22      Nemecká spolková vláda pred Bundesverwaltungsgericht uviedla, že činnosti televízneho vysielania Mesopotamia Broadcast a Roj
         TV patria do pôsobnosti Vereinsgesetz. Tieto dve spoločnosti treba považovať za spoločnosti, ktoré sa prostredníctvom svojich
         činností venujú podpore PKK v Nemecku.

      23      Nemecká spolková vláda tiež uviedla, že dôvod zákazu, ktorý je predmetom konania vo veci samej, založený na rozpore s „myšlienkou
         porozumenia medzi národmi“, vychádza zo skutočnosti, že programy Roj TV podnecujú k násilnému riešeniu sporov medzi Kurdmi
         a Turkami aj v Nemecku a podporujú úsilie PKK robiť nábor mladých Kurdov do partizánskej vojny proti Tureckej republike.

      24      Okrem toho nemecká spolková vláda zdôraznila, že ustanovenia smernice sa netýkajú všeobecných pravidiel členských štátov v trestnoprávnej
         alebo policajnej oblasti ani v oblasti práva združovania, hoci tieto pravidlá môžu mať vplyv na činnosti televízneho vysielania.

      25      Bundesverwaltungsgericht po tom, ako sa rozhodol prezrieť výber častí televízneho programu Roj TV, konštatoval, že tento program
         je zjavne priaznivo naklonený PKK, vo vzťahu ku ktorej odráža militaristický a násilný prístup, a to so súhlasom vedúcich
         pracovníkov spoločnosti Mesopotamia Broadcast. Uvedená spoločnosť prostredníctvom svojho televízneho kanála Roj TV oslavuje
         ozbrojený boj, ktorý vedie PKK. Predmetný televízny kanál neinformuje o konflikte neutrálne, ale podporuje vedenie boja zo
         strany PKK prostredníctvom partizánskych oddielov a atentátov, pričom preberá názor PKK a vo vzťahu k padlým bojovníkom rozširuje
         kult hrdinov a mučeníkov. Mesopotamia Broadcast a Roj TV tak prispievajú k podnecovaniu násilných stretov medzi osobami pochádzajúcimi
         z tureckého a kurdského etnika v Turecku a k stupňovaniu napätia medzi Turkami a Kurdmi žijúcimi v Nemecku.

      26      Bundesverwaltungsgericht zastával názor, že zákaz v konaní vo veci samej môže byť založený na dôvode vychádzajúcom z rozporu
         s myšlienkou porozumenia medzi národmi v zmysle § 3 ods. 1 Vereinsgesetz v spojení s článkom 9 ods. 2 ústavy. Uvedený súd
         sa preto pýta, či a prípadne za akých podmienok patrí uplatnenie tohto dôvodu zákazu do oblastí koordinovaných smernicou.

      27      Za týchto okolností Bundesverwaltungsgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, ktorá
         je vo veciach C‑244/10 a C‑245/10 zhodná:

      „Patrí uplatňovanie vnútroštátneho právneho predpisu o zákaze združenia pre rozpor s myšlienkou porozumenia medzi národmi
         do oblastí koordinovaných smernicou, prípadne za akých podmienok, a je preto podľa článku 2a smernice vylúčené?“

       O prejudiciálnej otázke
      28      Svojou otázkou sa Bundesverwaltungsgericht v podstate pýta, či sa článok 22a smernice má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu,
         aby členský štát na základe všeobecnej právnej úpravy, akou je Vereinsgesetz, v spojení s ústavou prijal vo vzťahu k prevádzkovateľovi
         televízneho vysielania so sídlom v inom členskom štáte opatrenia z dôvodu, že činnosti a ciele tohto prevádzkovateľa porušujú
         zákaz rozporu s myšlienkou porozumenia medzi národmi.

       Úvodné pripomienky
      29      Z názvu smernice vyplýva, že smernica má za cieľ koordináciu určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych
         opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania s cieľom odstrániť prekážky slobodného
         vysielania v rámci Únie.

      30      Podľa odôvodnenia č. 1 smernice 97/36 predstavuje smernica 89/552 právny rámec pre televízne vysielanie na vnútornom trhu,
         pričom uvedený rámec v zmysle odôvodnenia č. 4 prvej uvedenej smernice má prispievať k voľnému pohybu týchto služieb v rámci
         Únie.

      31      Z odôvodnení č. 9 a 10 smernice 89/552 okrem toho vyplýva, že prekážky, ktoré normotvorca Únie zamýšľal zrušiť, sú prekážky,
         ktoré vyplývajú z rozdielností existujúcich medzi ustanoveniami členských štátov, ktoré sa týkajú vykonávania činností televízneho
         vysielania a distribúcie televíznych programov.

      32      Z toho vyplýva, že oblasti koordinované smernicou sú iba oblasti týkajúce sa samotného televízneho vysielania ako takého,
         tak ako je definované v jej článku 1 písm. a) (pozri rozsudok z 9. júla 1997, De Agostini a TV‑Shop, C‑34/95 až C‑36/95, Zb.
         s. I‑3843, bod 26).

      33      Nakoniec z odôvodnenia č. 8 smernice 89/552 vyplýva, že právo uplatňované na vysielanie a rozširovanie televíznych služieb
         je osobitnou manifestáciou všeobecnejšej zásady, konkrétne slobody prejavu, ako je stanovená v článku 10 ods. 1 Európskeho
         dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd, podpísaného v Ríme 4. novembra 1950. Zo znenia odôvodnenia č. 15 smernice
         97/36 navyše vyplýva, že v zmysle článku F ods. 2 Zmluvy EÚ (teraz článok 6 ods. 2 EÚ) Únia rešpektuje základné práva, slobody
         a zásady stanovené Chartou základných práv Európskej únie, takže akékoľvek opatrenie, ktorého cieľom je obmedzenie príjmu
         a/alebo zastavenie opakovaného prenosu televíznych vysielaní musí byť v súlade s vyššie uvedenými zásadami.

      34      Je potrebné tiež pripomenúť, že smernicou nebola vykonaná úplná harmonizácia pravidiel týkajúcich sa oblastí jej pôsobnosti,
         ale smernica iba stanovuje minimálne požiadavky na vysielania, ktoré majú pôvod v Únii a sú určené na príjem na jej území
         (pozri rozsudok z 5. marca 2009, UTECA, C‑222/07, Zb. s. I‑1407, bod 19 a citovanú judikatúru).

      35      Smernica teda stanovuje zásadu uznávania kontrolnej funkcie, ktorú vykonal členský štát pôvodu vo vzťahu k televíznym vysielaniam
         prevádzkovateľov vysielania, na ktorých sa vzťahuje jeho právomoc, prijímajúcim členským štátom. Článok 2a ods. 1 smernice
         skutočne stanovuje, že členské štáty zabezpečia voľný príjem a neobmedzia retransmisiu televíznych vysielaní z iných členských
         štátov na ich územie z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných touto smernicou.

      36      V tejto súvislosti Súdny dvor zdôraznil, že kontrola uplatňovania práva členského štátu pôvodu uplatniteľného na televízne
         vysielanie a rešpektovanie ustanovení smernice prislúcha iba členskému štátu, z ktorého vysielanie pochádza, a že prijímajúci
         členský štát nemôže vykonávať vlastnú kontrolu z dôvodov, ktoré patria do oblastí koordinovaných smernicou (pozri v tomto
         zmysle rozsudky z 10. septembra 1996, Komisia/Belgicko, C‑11/95, Zb. s. I‑4115, body 34 a 86, ako aj De Agostini a TV‑Shop,
         už citovaný, bod 27).

      37      Z netaxatívnej povahy smernice, pokiaľ ide o oblasti, ktoré patria do verejného poriadku, dobrých mravov alebo verejnej bezpečnosti,
         však vyplýva, že členský štát má pri uplatňovaní všeobecne uplatniteľných pravidiel týkajúcich sa týchto oblastí na činnosti,
         ktoré na jeho území vykonávajú prevádzkovatelia vysielania, voľnosť, pokiaľ tieto všeobecne uplatniteľné pravidlá neobmedzujú
         samotnú retransmisiu televíznych vysielaní pochádzajúcich z iného členského štátu na jeho území a nezavádzajú kontrolu, ktorá
         im predchádza.

       O výklade článku 22a smernice
      38      Vo vzťahu k otázke predloženej Súdnemu dvoru, v prejednávanom prípade k otázke, či sa dôvod zákazu založený na rozpore s myšlienkou
         porozumenia medzi národmi má považovať za zahrnutý do pojmu „podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva
         alebo národnosti“ v zmysle smernice a či je v dôsledku toho súčasťou oblastí koordinovaných smernicou, treba na úvod poznamenať,
         že smernica neobsahuje definíciu pojmov uvedených v jej článku 22a.

      39      Okrem toho, ako bolo poznamenané v bode 63 návrhov generálneho advokáta, prípravné práce na smerniciach 89/552 a 97/36 neobsahujú
         relevantné údaje, pokiaľ ide o význam a pôsobnosť pojmu „podnecovanie k nenávisti“, a potvrdzujú, že normotvorca Únie chcel
         v článku 22a smernice stanoviť dôvod zákazu založený na verejnom poriadku, ktorý by bol odlišný od dôvodov osobitne zameraných
         na ochranu maloletých.

      40      Z toho vyplýva, že pôsobnosť článku 22a smernice musí byť určená na základe obvyklého významu pojmov použitých v tomto článku
         v bežnej reči, pri súčasnom zohľadnení súvislostí, v ktorých sa používajú, a cieľov, ktoré smernica sleduje (pozri rozsudok
         z 10. marca 2005, easyCar, C‑336/03, Zb. s. I‑1947, bod 21 a citovanú judikatúru).

      41      Pokiaľ ide o pojmy „podnecovanie“ a „nenávisť“, treba poznamenať, že označujú na jednej strane činnosť zameranú na ovplyvnenie
         správania a na druhej strane nepriateľskú alebo odmietavú emóciu voči skupine osôb.

      42      Smernica má teda použitím pojmu „podnecovanie k nenávisti“ za cieľ predchádzať akejkoľvek ideológii, ktorá nerešpektuje ľudské
         hodnoty, najmä iniciatívam, ktoré oslavujú násilie prostredníctvom teroristických činov proti určitému spoločenstvu osôb.

      43      Pokiaľ ide o pojem rozpor s „myšlienkou porozumenia medzi národmi“, ako bolo uvedené v bode 25 tohto rozsudku, Mesopotamia
         Broadcast a Roj TV podľa vnútroštátneho súdu prispievajú k podnecovaniu násilných stretov medzi osobami pochádzajúcimi z tureckého
         a kurdského etnika v Turecku a stupňovaniu napätia medzi Turkami a Kurdmi žijúcimi v Nemecku, čím konajú v rozpore s myšlienkou
         porozumenia medzi národmi.

      44      V dôsledku toho treba konštatovať, že na takéto správanie sa vzťahuje pojem „podnecovanie k nenávisti“.

      45      Preto, ako to zdôraznil generálny advokát v bodoch 88 a 89 svojich návrhov, dodržiavanie pravidla verejného poriadku stanoveného
         v článku 22a smernice musia overiť orgány členského štátu, do ktorého právomoci patrí predmetný prevádzkovateľ vysielania,
         bez ohľadu na prítomnosť dotknutých etnických alebo kultúrnych spoločenstiev na území tohto štátu. Uplatňovanie zákazu stanoveného
         v uvedenom článku totiž nezávisí od potenciálneho vplyvu predmetného vysielania v členskom štáte pôvodu alebo v konkrétnom
         členskom štáte, ale len od splnenia dvoch podmienok uvedených v tomto článku, čiže podnecovania k nenávisti a dôvodov na základe
         rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti.

      46      Z vyššie uvedeného teda vyplýva, že článok 22a smernice sa má vykladať v tom zmysle, že skutočnosti, ako sú skutočnosti v konaniach
         vo veci samej, ktoré patria pod pravidlo vnútroštátneho práva zakazujúce rozpor s myšlienkou porozumenia medzi národmi, sa
         majú považovať za zahrnuté pod pojem „podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti“ uvedený
         v tomto článku.

       O rozhodnutí v konaní vo veci samej vzhľadom na rozsudok De Agostini a TV‑Shop
      47      S cieľom umožniť vnútroštátnemu súdu rozhodnúť vo veci, ktorá je pred ním prejednávaná, s prihliadnutím na výklad článku 22a
         smernice uvedeného vyššie, treba odkázať na rozsudok De Agostini a TV‑Shop, už citovaný, vzhľadom na vzťah medzi ustanoveniami
         tejto smernice týkajúcimi sa televíznej reklamy a sponzorovania a iných vnútroštátnych predpisov, než sú predpisy týkajúce
         sa konkrétne vysielania a distribúcie programov.

      48      Súdny dvor v bodoch 33 a 34 uvedeného rozsudku zdôraznil, že hoci smernica stanovuje, že členské štáty zabezpečia slobodu
         príjmu a nebudú brániť retransmisii televízneho vysielania pochádzajúceho z iných členských štátov na ich území z dôvodov
         týkajúcich sa televíznej reklamy a sponzorovania, jej účinkom nie je úplné a automatické vylúčenie uplatnenia takýchto predpisov.
         Smernica v zásade nebráni uplatňovaniu vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá vo všeobecnosti sleduje cieľ ochrany spotrebiteľov,
         bez toho, aby zaviedla druhú kontrolu televíznych vysielaní, ktorá by sa pridávala ku kontrole, ktorú má vykonať vysielajúci
         členský štát.

      49      Súdny dvor v bode 38 toho istého rozsudku tiež spresnil, že smernica nie je prekážkou tomu, aby členský štát podľa všeobecnej
         právnej úpravy týkajúcej sa ochrany spotrebiteľov pred klamlivou reklamou prijal opatrenia vo vzťahu k inzerentovi z dôvodu
         televíznej reklamy vysielanej z iného členského štátu, pokiaľ tieto opatrenia nebránia samotnej retransmisii televíznych vysielaní
         pochádzajúcich z tohto iného členského štátu na jeho území.

      50      Toto odôvodnenie sa uplatňuje rovnako na právne predpisy členského štátu, ktoré sa špecificky netýkajú vysielania a distribúcie
         programov a ktoré všeobecným spôsobom sledujú cieľ verejného poriadku, avšak bez toho, aby bránili samotnej retransmisii televíznych
         vysielaní pochádzajúcich z iného členského štátu na vlastnom území.

      51      V tejto súvislosti zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vnútroštátnym súdom a z vyjadrení nemeckej vlády uvedených na pojednávaní
         pred Súdnym dvorom vyplýva, že Vereinsgesetz sa špecificky netýka prevádzkovateľov televízneho vysielania ani vysielania alebo
         distribúcie televíznych programov ako takých, ale všeobecne sa týka činností združovania. Navyše výrok rozhodnutia spolkového
         ministra vnútra z 13. júna 2008, ktorý vychádza z tohto zákona v spojení s ústavou, obsahuje jedenásť častí. Konkrétne z tohto
         rozhodnutia vyplýva, že prevádzkovanie televízneho vysielateľa Roj TV zo strany Mesopotamia Broadcast je v rozpore s myšlienkou
         porozumenia medzi národmi, že Mesopotamia Broadcast už nemôže pôsobiť v územnej pôsobnosti Vereinsgesetz prostredníctvom vysielateľa
         Roj TV, že činnosť Roj TV je v rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi, že televízny vysielateľ Roj TV už nemôže pôsobiť
         v územnej pôsobnosti Vereinsgesetz a že uvedený vysielateľ bol v územnej pôsobnosti predmetného zákona zakázaný.

      52      Nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach, ako aj vo vyjadreniach pred Súdnym dvorom konkrétne spresnila, že hoci rozhodnutím
         spolkového ministra vnútra z 13. júna 2008 boli všetky činnosti prevádzkovateľa vysielania, ktorého sa týka konanie vo veci
         samej, v Nemecku zakázané, tento členský štát nemohol zabrániť prípadným vplyvom televíznych vysielaní vykonávaných v zahraničí
         v Nemecku. Príjem a súkromné sledovanie programu Roj TV teda neboli zakázané a v praxi zostali možné. Predmetný členský štát
         uviedol, že hoci nebráni retransmisii televíznych vysielaní vykonávaných týmto prevádzkovateľom vysielania pochádzajúcich
         z Dánska na svojom území, napriek tomu je nezákonná akákoľvek činnosť organizovaná zo strany Roj TV alebo v jej prospech vykonávaná
         na území Spolkovej republiky Nemecko z dôvodu zákazu činnosti stanoveného rozhodnutím spolkového ministra vnútra z 13. júna
         2008. V Nemecku je teda zakázaná výroba vysielaní a organizovanie manifestácií spočívajúcich v projekcii vysielaní Roj TV
         na verejnosti, najmä na štadiónoch, ako aj podporných činností vykonávaných na nemeckom území.

      53      Opatrenia, ako sú opatrenia uvedené v predchádzajúcom bode, v zásade nepredstavujú prekážku pre samotnú retransmisiu, ale
         vnútroštátnemu súdu prislúcha určiť konkrétne účinky, ktoré vyplývajú z rozhodnutia o zákaze, ktorý je predmetom konania vo
         veci samej, pokiaľ ide o televízne vysielania vykonávané žalobkyňami v konaní vo veci samej z iného členského štátu, pričom
         preverí, či uvedené rozhodnutie nebráni samotnej retransmisii na území členského štátu prijímajúceho uvedené vysielania.

      54      Vzhľadom na súhrn vyššie uvedených úvah treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 22a smernice sa má vykladať v tom
         zmysle, že skutočnosti, ako sú skutočnosti v konaniach vo veci samej, ktoré patria pod pravidlo vnútroštátneho práva zakazujúce
         rozpor s myšlienkou porozumenia medzi národmi, sa majú považovať za zahrnuté pod pojem „podnecovanie k nenávisti na základe
         rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti“. Tento článok nebráni tomu, aby členský štát podľa všeobecnej právnej úpravy,
         ako je Vereinsgesetz, prijal opatrenia vo vzťahu k prevádzkovateľovi televízneho vysielania so sídlom v inom členskom štáte
         z dôvodu, že činnosti a ciele tohto prevádzkovateľa vysielania sú v rozpore s myšlienkou porozumenia medzi národmi, pokiaľ
         uvedené opatrenia nebránia samotnej retransmisii televíznych vysielaní vykonávaných uvedeným prevádzkovateľom vysielania z iného
         členského štátu na území prijímajúceho členského štátu, čo musí overiť vnútroštátny súd.

       O trovách
      55      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 22a smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov
            alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania, zmenenej a doplnenej
            smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/36/ES z 30. júna 1997, sa má vykladať tak, že skutočnosti, ako sú skutočnosti v konaniach
            vo veci samej, ktoré patria pod pravidlo vnútroštátneho práva zakazujúce rozpor s myšlienkou porozumenia medzi národmi, sa
            majú považovať za zahrnuté pod pojem „podnecovanie k nenávisti na základe rasy, pohlavia, náboženstva alebo národnosti“. Tento
            článok nebráni tomu, aby členský štát podľa všeobecnej právnej úpravy, ako je zákon o združeniach (Gesetz zur Regelung des
            öffentlichen Vereinsrechts) z 5. augusta 1964 v znení § 6 zákona z 21. decembra 2007, prijal opatrenia vo vzťahu k prevádzkovateľovi
            televízneho vysielania so sídlom v inom členskom štáte z dôvodu, že činnosti a ciele tohto prevádzkovateľa vysielania sú v rozpore
            s myšlienkou porozumenia medzi národmi, pokiaľ uvedené opatrenia nebránia samotnej retransmisii televíznych vysielaní vykonávaných
            uvedeným prevádzkovateľom vysielania z iného členského štátu na území prijímajúceho členského štátu, čo musí overiť vnútroštátny
            súd.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 3. septembra 2014.#Johan Deckmyn a Vrijheidsfonds VZW proti Helene Vandersteenovej a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hof van beroep te Brussel.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2001/29/ES – Autorské práva a s nimi súvisiace práva – Právo rozmnožovania – Výnimky a obmedzenia – Pojem ‚paródia‘ – Autonómny pojem práva Únie.#Vec C‑201/13.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑201/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Brussel (Belgicko) z 8. apríla 2013 a doručený Súdnemu dvoru 17. apríla 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Johan Deckmyn,
            Vrijheidsfonds VZW
            proti
            Helene Vandersteenovej,
            Christiane Vandersteenovej,
            Liliane Vandersteenovej,
            Isabelle Vandersteenovej,
            Rite Dupontovej,
            Amoras II CVOH,
            WPG Uitgevers België,
            SÚDNY DVOR (veľká komora),
            v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Borg Barthet a M. Safjan, sudcovia A. Rosas, G. Arestis, D. Šváby, A. Prechal (spravodajkyňa), C. Vajda a S. Rodin,
            generálny advokát: P. Cruz Villalón,
            tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. januára 2014,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – J. Deckmyn, v zastúpení: B. Siffert, advocaat,
            – belgická vláda, v zastúpení: J.‑C. Halleux a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda, F. Wilman a T. van Rijn, splnomocnení zástupcovia,
            po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 22. mája 2014,
            vyhlásil tento

            Odôvodnenie
            Rozsudok
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 3 písm. k) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230).
            2. Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom J. Deckmynom a neziskovým združením Vrijheidsfonds VZW (ďalej len „Vrijheidsfonds“) na jednej strane a viacerými dedičmi pána W. Vandersteena, autora komiksových kreslených príbehov Suske en Wiske (vo francúzskom jazyku Bob a Bobette ), ako aj nositeľmi práv k týmto dielam (ďalej len „Vandersteen a i.“) na druhej strane, ktorého predmetom je distribuovanie kalendára, v ktorom bola zobrazená kresba (ďalej len „sporná kresba“) podobajúca sa na kresbu nachádzajúcu sa na obálke jedného zo zošitov série Suske en Wiske , pánom Deckmynom .
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Odôvodnenie 3 smernice 2001/29 stanovuje:
            „Navrhnutá harmonizácia pomôže uplatňovať štyri slobody vnútorného trhu a zhoduje sa so základnými princípmi zákonnosti, a najmä s vlastníctvom, vrátane duševného vlastníctva a so slobodou vyjadrovania a s verejným záujmom.“
            4. Podľa odôvodnenia 31 tejto smernice:
            „Je potrebné zabezpečiť primeranú rovnováhu práv a záujmov medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv, ako aj medzi rôznymi kategóriami nositeľov práv a používateľmi predmetov ochrany. …“
            5. Článok 5 uvedenej smernice, nazvaný „Výnimky a obmedzenia“, v odseku 3 stanovuje:
            „Členské štáty môžu zabezpečiť výnimky alebo obmedzenia práv poskytnutých podľa článkov 2 a 3 [s názvom ‚Právo rozmnožovania‘, resp. ‚Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti‘] v nasledujúcich prípadoch:
            …
            k) použitie na účel karikatúry, paródie alebo koláže;
            …“
            Belgické právo
            6. Článok 22 ods. 1 zákona z 30. júna 1994 o autorskom práve a o právach s ním súvisiacich ( Belgisch Staatsblad  z 27. júla 1994, s. 19297) stanovuje:
            „Ak sa dielo uverejnilo dovoleným spôsobom, autor nemôže zakázať:
            …
            6º karikatúru, paródiu alebo persifláž, ktoré sú v súlade s dobrými mravmi;
            …“
            Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
            7. Pán Johan Deckmyn je členom politickej strany Vlaams Belang, kým Vrijheidsfonds je združenie s výlučne neziskovým cieľom, ktorým je v zmysle jeho stanov finančná a materiálna podpora tejto politickej strany.
            8. Počas recepcie, ktorú mesto Gent (Belgicko) organizovalo 9. januára 2011 pri príležitosti osláv Nového roka, J. Deckmyn rozdával kalendáre na rok 2011, na ktorých bol on sám uvedený ako zodpovedný vydavateľ. Na titulnej strane týchto kalendárov sa nachádzala sporná kresba.
            9. Táto kresba sa podobala kresbe zobrazenej na obálke zošita komiksových kreslených príbehov Suske en Wiske  s názvom „De Wilde Weldoener“ (Divoký dobrodinec), ktorý v roku 1961 vytvoril W. Vandersteen a ktorý mal vo francúzskom jazyku názov „La tombe hindou“. Na tejto kresbe bola zobrazená jedna z hlavných postáv tohto komiksu oblečená v bielom rúchu a rozhadzujúca mince osobám, ktoré sa snažili ich pozbierať. Na spornej kresbe bola táto postava nahradená primátorom mesta Gent a ľudia zbierajúci peniaze boli nahradení osobami zahalenými v burke a osobami tmavej pleti.
            10. Keďže Vandersteen a i. sa domnievali, že sporná kresba a jej verejné šírenie porušuje ich autorské práva, podali proti J. Deckmynovi a združeniu Vrijheidsfonds žalobu na Rechtbank van eerste aanleg te Brussel (Prvostupňový súd v Bruseli), ktorý žalovaným pod hrozbou uloženia pokút nariadil zdržať sa akéhokoľvek používania tejto kresby.
            11. Pred vnútroštátnym súdom rozhodujúcim o odvolaní proti rozhodnutiu vydanému v prvostupňovom konaní J. Deckmyn a Vrijheidsfonds najmä uviedli, že sporná kresba je politická karikatúra, ktorá patrí pod paródiu dovolenú podľa článku 22 ods. 1 bodu 6 zákona z 30. júna 1994 o autorskom práve a právach s ním súvisiacich.
            12. Vandersteen a i. tento výklad spochybňujú, keďže podľa ich názoru paródia musí spĺňať určité podmienky paródie, ktoré v prejednávanej veci nie sú splnené, a to musí sledovať kritický účel, svedčiť o pôvodnosti, mať humoristický cieľ, snažiť sa o zosmiešnenie pôvodného diela a nepreberať viac obrazových prvkov pôvodného diela, ako je nevyhnutne potrebné na vytvorenie paródie. V tomto kontexte spornej kresbe takisto vytýkajú sprostredkúvanie diskriminačného posolstva, keďže postavy, ktoré v pôvodnom diele zbierajú rozhádzané mince, boli na spornej kresbe nahradené osobami zahalenými v burkách a osobami tmavej pleti.
            13. Za týchto podmienok Hof van beroep te Brussel rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
            „1. Predstavuje pojem ‚paródia‘ autonómny pojem práva Únie?
            2. V prípade kladnej odpovede, musí potom paródia spĺňať tieto podmienky alebo znaky:
            – vyznačovať sa pôvodnou jedinečnosťou (originalitou),
            – a to tak, že paródiu nemožno logicky pripísať autorovi pôvodného diela,
            – zameriavať sa na obveselenie alebo výsmech nezávisle od toho, či sa kritika, ktorá pri tom môže byť prípadne vyjadrená, týka pôvodného diela alebo inej veci či osoby,
            – uvádzať zdroj parodovaného diela?
            3. Musí dielo na to, aby sa mohlo považovať za paródiu, spĺňať ďalšie podmienky a znaky?“
            O prejudiciálnych otázkach
            O prvej otázke
            14. Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora z požiadaviek jednotného uplatňovania práva Únie, ako aj zo zásady rovnosti vyplýva, že znenie ustanovenia práva Únie, ktoré neobsahuje nijaký výslovný odkaz na právo členských štátov s cieľom určiť jeho zmysel a pôsobnosť, si v zásade vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý musí zohľadňovať kontext ustanovenia a cieľ sledovaný príslušnou právnou úpravou (pozri rozsudok Padawan, C‑467/08, EU:C:2010:620, bod 32 a citovanú judikatúru).
            15. Z tejto judikatúry vyplýva, že pojem „paródia“ uvedený v ustanovení smernice, ktoré neobsahuje nijaký odkaz na vnútroštátne právne poriadky, sa musí považovať za autonómny pojem práva Únie a vykladať sa na území Únie jednotne (pozri v tomto zmysle rozsudok Padawan, EU:C:2010:620, bod 33).
            16. Tento výklad nie je spochybnený ani fakultatívnou povahou výnimky uvedenej v článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29. Výklad, podľa ktorého by členské štáty, ktoré túto výnimku zaviedli, mohli voľne neharmonizovaným spôsobom spresniť jej parametre, ktoré by sa mohli v jednotlivých členských štátoch líšiť, by bol totiž v rozpore s cieľom uvedenej smernice (pozri v tomto zmysle rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 36, a ACI Adam a i., C‑435/12, EU:C:2014:254, bod 49).
            17. V dôsledku toho je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „paródia“ nachádzajúci sa v tomto ustanovení je autonómny pojem práva Únie.
            O druhej a tretej otázke
            18. Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd Súdneho dvora pýta, akým spôsobom sa má chápať výnimka týkajúca sa paródie stanovená v článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29. Vnútroštátny súd sa predovšetkým pýta, či pojem paródia závisí od splnenia určitých podmienok, ktoré vymenováva vo svojej druhej otázke.
            19. Treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že v smernici 2001/29 sa nenachádza žiadna definícia pojmu paródia, určenie významu a rozsahu tohto pojmu sa podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí určiť v súlade s jeho obvyklý významom v bežnom jazyku, pričom sa zohľadní kontext, v ktorom sa používa, a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (pozri v tomto zmysle rozsudok Diakité, C‑285/12, EU:C:2014:39, bod 27 a citovanú judikatúru).
            20. Pokiaľ ide o obvyklý význam pojmu „paródia“ v bežnom jazyku, je nesporné, ako uvádza generálny advokát v bode 48 svojich návrhov, že základnými znakmi paródie sú jednak odkaz na existujúce dielo, od ktorého sa paródia musí zjavným spôsobom líšiť, a jednak vyjadrenie humoru alebo výsmechu.
            21. Z obvyklého významu pojmu „paródia“ v bežnom jazyku, ako ani zo znenia článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29, ako správne uvádzajú belgická vláda a Európska komisia, nevyplýva, že by mal tento pojem podliehať podmienkam uvádzaným vnútroštátnym súdom v jeho druhej otázke, podľa ktorých sa paródia musí vyznačovať vlastnou jedinečnosťou, ktorá ide nad rámec zachovania zjavných odlišností vo vzťahu k pôvodnému parodovanému dielu, musí byť logicky pripísateľná inej osobe ako samotnému autorovi pôvodného diela a musí obsahovať odkaz na samotné pôvodné dielo alebo uvedenie zdroja parodovaného diela.
            22. Tento výklad nemôže byť spochybnený kontextom článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29, ktorý stanovuje výnimku z práv priznaných v článkoch 2 a 3 tejto smernice, a preto musí byť vykladaný reštriktívne (pozri v tomto zmysle rozsudok ACI Adam a i., EU:C:2014:254, bod 23).
            23. Výklad pojmu paródia musí totiž v každom prípade umožniť zachovať potrebný účinok takto stanovenej výnimky a rešpektovať jej účel (pozri v tomto zmysle rozsudok Football Association Premier League a i., C‑403/08 a C‑429/08, EU:C:2011:631, bod 163).
            24. Skutočnosť, že článok 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 predstavuje výnimku, teda nemá za následok zúženie rozsahu pôsobnosti tohto ustanovenia prostredníctvom podmienok, akými sú podmienky uvedené v bode 21 tohto rozsudku, ktoré nevyplývajú ani z obvyklého význam pojmu „paródia“ v bežnom jazyku, ani zo znenia tohto ustanovenia.
            25. Pokiaľ ide o cieľ sledovaný článkom 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29, treba poukázať na ciele, ktoré táto smernica vo všeobecnosti sleduje, ku ktorými patrí, ako vyplýva z odôvodnenia 3 tejto smernice, cieľ spočívajúci v uskutočnení harmonizácie, ktorá pomôže uplatňovať štyri slobody vnútorného trhu a bude rešpektovať základné právne zásady, najmä vlastníctva vrátane duševného vlastníctva a slobody prejavu a verejného záujmu. Pritom je nesporné, že paródia predstavuje primeraný prostriedok na vyjadrenie názoru.
            26. Navyše, ako vyplýva z odôvodnenia 31 smernice 2001/29, výnimky z práv uvedených v článkoch 2 a 3 tejto smernice, ktoré stanovuje jej článok 5, majú za cieľ zaistiť „primeranú rovnováhu“ najmä medzi právami a záujmami autorov na jednej strane a právami a záujmami používateľov predmetov ochrany na druhej strane (pozri v tomto zmysle rozsudky Padawan, EU:C:2010:620, bod 43, a Painer, C‑145/10, EU:C:2011:798, bod 132).
            27. Z toho vyplýva, že uplatnenie výnimky týkajúcej sa paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 v konkrétnej situácii musí rešpektovať primeranú rovnováhu medzi jednak právami a záujmami osôb uvedenými v článkoch 2 a 3 tejto smernice a jednak slobodou prejavu používateľa chráneného diela, ktorý sa odvoláva na výnimku týkajúcu sa paródie podľa článku 5 ods. 3 písm. k) tejto smernice.
            28. Na účely overenia, či uplatnenie výnimky paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 v konkrétnej situácii rešpektuje primeranú rovnováhu, je potrebné zohľadniť okolnosti prejednávaného prípadu.
            29. Pokiaľ teda ide o spor, o ktorom rozhoduje vnútroštátny súd, treba zdôrazniť, že podľa Vandersteen a i. vzhľadom na to, že postavy na spornej kresbe, ktoré v pôvodnom diele zbierali rozhádzané mince, boli nahradené osobami zahalenými v burkach a osobami tmavej pleti, táto kresba sprostredkúva diskriminačné posolstvo, pričom vyvoláva asociáciu chráneného diela s takýmto posolstvom.
            30. Ak je to skutočne pravda, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu, je vhodné pripomenúť význam zásady zákazu diskriminácie založenej na rasovom alebo etnickom pôvode v podobe, v akej bola táto zásada konkretizovaná smernicou Rady 2000/43/ES z 29. júna 2000, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod (Ú. v. ES L 180, s. 22; Mim. vyd. 20/001, s. 23), a potvrdená okrem iného v článku 21 ods. 1 Charty základných práv Európskej únie.
            31. Za týchto okolností teda nositelia práv priznaných v článkoch 2 a 3 smernice 2001/29, ktorými sú aj Vandersteen a i., majú v zásade legitímny záujem na tom, aby chránené dielo nebolo asociované s takýmto posolstvom.
            32. Je preto úlohou vnútroštátneho súdu, aby s ohľadom na všetky okolnosti sporu vo veci samej overil, či uplatnenie výnimky týkajúcej sa paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29, pokiaľ sporná kresba spĺňa základné znaky uvedené v bode 20 tohto rozsudku, rešpektuje primeranú rovnováhu, na ktorú odkazuje v bode 27 tohto rozsudku.
            33. V dôsledku toho treba na druhú a tretiu otázkou odpovedať tak, že článok 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že základnými znakmi paródie sú jednak odkaz na existujúce dielo, od ktorého sa paródia musí zjavným spôsobom líšiť, a jednak vyjadrenie humoru alebo výsmechu. Pojem paródia v zmysle tohto ustanovenia nepodlieha podmienkam, podľa ktorých sa paródia musí vyznačovať vlastnou jedinečnosťou, ktorá by išla nad rámec zachovania zjavných odlišností vo vzťahu k pôvodnému parodovanému dielu, musí byť logicky pripísateľná inej osobe ako samotnému autorovi pôvodného diela a musí obsahovať odkaz na samotné pôvodné dielo alebo uvedenie zdroja parodovaného diela.
            34. Uplatnenie výnimky týkajúcej sa paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 v konkrétnej situácii musí rešpektovať primeranú rovnováhu medzi jednak právami a záujmami osôb priznanými článkami 2 a 3 tejto smernice a jednak slobodou prejavu používateľa chráneného diela, ktorý sa odvoláva na výnimku týkajúcu sa paródie podľa článku 5 ods. 3 písm. k) tejto smernice.
            35. Je preto úlohou vnútroštátneho súdu, aby s ohľadom na všetky okolnosti sporu vo veci samej overil, či uplatnenie výnimky týkajúcej sa paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29, pokiaľ sporná kresba spĺňa uvedené základné znaky paródie, rešpektuje túto primeranú rovnováhu.
            O trovách
            36. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
            1. Článok 5 ods. 3 písm. k) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že pojem „paródia“ nachádzajúci sa v tomto ustanovení je autonómny pojem práva Únie.
            2. Článok 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že základnými znakmi paródie sú jednak odkaz na existujúce dielo, od ktorého sa paródia musí zjavným spôsobom líšiť, a jednak vyjadrenie humoru alebo výsmechu. Pojem „paródia“ v zmysle tohto ustanovenia nepodlieha podmienkam, podľa ktorých sa paródia musí vyznačovať vlastnou jedinečnosťou, ktorá by išla nad rámec zachovania zjavných odlišností vo vzťahu k pôvodnému parodovanému dielu, musí byť logicky pripísateľná inej osobe ako samotnému autorovi pôvodného diela a musí obsahovať odkaz na samotné pôvodné dielo alebo uvedenie zdroja parodovaného diela.
            Uplatnenie výnimky týkajúcej sa paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29 v konkrétnej situácii však musí rešpektovať primeranú rovnováhu medzi jednak právami a záujmami osôb priznanými článkami 2 a 3 tejto smernice a jednak slobodou prejavu používateľa chráneného diela, ktorý sa odvoláva na výnimku týkajúcu sa paródie podľa tohto článku 5 ods. 3 písm. k).
            Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby s ohľadom na všetky okolnosti sporu vo veci samej overil, či uplatnenie výnimky týkajúcej sa paródie v zmysle článku 5 ods. 3 písm. k) smernice 2001/29, pokiaľ sporná kresba spĺňa uvedené základné znaky paródie, rešpektuje túto primeranú rovnováhu.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. novembra 1981. # Analog Devices GmbH proti Hauptzollamt München-Mitte a Hauptzollamt München-West. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Vec 122/80.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 25. marca 1999. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-112/97.