Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 6. júna 1996. # Jean Baiwir proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Akt s negatívnymi účinkami - Neprípustnosť - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-391/94.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) zo 14. mája 1997. # Florimex BV a Vereniging van Groothandelaren in Bloemkwekerijprodukten proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž - Odôvodnenie. # Spojené veci T-70/92 a T-71/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 24. apríla 2012.#Servet Kamberaj proti Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES) a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunale di Bolzano.#Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti – Článok 34 Charty základných práv Európskej únie – Smernica 2003/109/ES – Postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom – Nárok na rovnosť zaobchádzania vo vzťahu k sociálnemu zabezpečeniu, sociálnej pomoci a sociálnej ochrane – Výnimka zo zásady rovnosti zaobchádzania pre opatrenia týkajúce sa sociálnej pomoci a sociálnej ochrany – Vylúčenie ‚základnej podpory‘ z pôsobnosti tejto výnimky – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca príspevok na bývanie pre menej majetných nájomcov – Výška prostriedkov vyčlenených pre štátnych príslušníkov tretích krajín na základe rozdielneho váženého priemeru – Zamietnutie žiadosti o príspevok na bývanie z dôvodu vyčerpania prostriedkov určených pre štátnych príslušníkov tretích krajín.#Vec C-571/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 24. apríla 2012 (
            *1
         )
      „Priestor slobody, bezpečnosti a spravodlivosti — Článok 34 Charty základných práv Európskej únie — Smernica 2003/109/ES — Postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom — Nárok na rovnosť zaobchádzania vo vzťahu k sociálnemu zabezpečeniu, sociálnej pomoci a sociálnej ochrane — Výnimka zo zásady rovnosti zaobchádzania pre opatrenia týkajúce sa sociálnej pomoci a sociálnej ochrany — Vylúčenie ‚základnej podpory‘ z pôsobnosti tejto výnimky — Vnútroštátna právna úprava stanovujúca príspevok na bývanie pre menej majetných nájomcov — Výška prostriedkov vyčlenených pre štátnych príslušníkov tretích krajín na základe rozdielneho váženého priemeru — Zamietnutie žiadosti o príspevok na bývanie z dôvodu vyčerpania prostriedkov určených pre štátnych príslušníkov tretích krajín“
      Vo veci C-571/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunale di Bolzano (Taliansko) z 24. novembra 2010 a doručený Súdnemu dvoru 7. decembra 2010, ktorý súvisí s konaním:

         Servet Kamberaj

      proti

         Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (IPES),

         Giunta della Provincia autonoma di Bolzano,

         Provincia autonoma di Bolzano,

      za účasti:

         Associazione Porte Aperte/Offene Türen,

         Human Rights International,

         Associazione Volontarius,

         Fondazione Alexander Langer,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr A. Tizzano, J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J. Malenovský a U. Lõhmus, sudcovia A. Rosas, E. Levits, A. Ó Caoimh (spravodajca), L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: A. Impellizzeri, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. októbra 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               S. Kamberaj, v zastúpení: F. Pinton a D. Simonato, avvocati,

               —

               Provincia autonoma di Bolzano, v zastúpení: R. von Guggenberg, S. Beikircher, C. Bernardi a D. Ambach, Rechtsanwälte,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: J-C. Halleux a C. Pochet, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: E. Belliard, G. de Bergues a B. Beaupère-Manokha, splnomocnení zástupcovia,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Condou-Durande a C. Cattabriga, splnomocnené zástupkyne,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 13. decembra 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 2 ZEÚ, 6 ZEÚ, 18 ZFEÚ, 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ, článkov 21 a 34 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“), ako aj ustanovení smernice Rady 2000/43/ES z 29. júna 2000, ktorou sa zavádza zásada rovnakého zaobchádzania s osobami bez ohľadu na rasový alebo etnický pôvod (Ú. v. ES L 180, s. 22; Mim. vyd. 2/001, s. 23) a smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom (Ú. v. EÚ L 16, 2004, s. 44; Mim. vyd. 19/006, s. 272). Vnútroštátny súd kladie tiež otázky týkajúce sa článku 14 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 1950 (ďalej len „EDĽP“) a článku 1 protokolu č. 12 k Dohovoru o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaného v Ríme 4. novembra 2000 (ďalej len „protokol č. 12“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi pánom Kamberaj a Istituto per l’Edilizia Sociale della Provincia autonoma di Bolzano (Inštitút pre sociálne bývanie autonómnej provincie Bolzano, ďalej len „IPES“), Giunta della Provincia autonoma di Bolzano (vláda autonómnej provincie Bolzano, ďalej len „Giunta“), ako aj Provincia autonoma di Bolzano (autonómna provincia Bolzano) vo veci rozhodnutia IPES, ktorým bola zamietnutá jeho žiadosť o poskytnutie príspevku na bývanie na rok 2009 z dôvodu vyčerpania objemu prostriedkov Provincia autonoma di Bolzano určených na poskytnutie takéhoto príspevku pre štátnych príslušníkov tretích krajín.

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

      Smernica 2000/43

               3

               Podľa jej článku 1 je účelom smernice 2000/43 „ustanovenie rámca boja proti diskriminácii na základe rasy alebo etnického pôvodu, so zámerom uplatniť zásadu rovnakého zaobchádzania v členských štátoch“.

               4

               Článok 2 ods. 1 a 2 tejto smernice stanovuje:
               „1.   Na účely tejto smernice znamená zásada rovnakého zaobchádzania to, že neexistuje žiadna priama alebo nepriama diskriminácia na základe rasy alebo etnickom pôvode.
               2.   Na účely odseku 1:

                        a)

                        za priamu diskrimináciu sa považuje prípad, keď sa s jednou osobou z dôvodu rasy alebo etnického pôvodu zaobchádza, zaobchádzalo, alebo by sa zaobchádzalo v porovnateľnej situácii menej priaznivo ako s inou osobou;

                        b)

                        za nepriamu diskrimináciu sa považuje prípad, ak by v dôsledku navonok neutrálneho predpisu, kritéria alebo zvyklosti bola znevýhodnená osoba určitej rasy alebo etnického pôvodu v porovnaní s inými osobami, iba ak uvedený predpis, kritérium alebo zvyklosť je objektívne odôvodnený legitímnym cieľom a prostriedky na jeho dosiahnutie sú primerané a nevyhnutné.“

               5

               Článok 3 ods. 2 smernice 2000/43 stanovuje, že sa táto smernica „netýka rozdielneho zaobchádzania na základe štátnej príslušnosti a nedotýka sa ustanovení a podmienok, ktoré upravujú vstup a pobyt štátnych príslušníkov z tretích krajín a osôb bez štátnej príslušnosti na území členských štátov, a netýka sa rozdielu v akomkoľvek zaobchádzaní súvisiacom s právnym postavením dotknutých štátnych príslušníkov tretích krajín a osôb bez štátnej príslušnosti“.

               6

               Článok 15 tejto smernice znie:
               „Členské štáty stanovia systém sankcií za porušovanie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa prijali podľa tejto smernice a prijmú všetky opatrenia potrebné na ich vykonávanie. Takto stanovené sankcie, ktoré môžu obsahovať vyplácanie náhrad obetiam, musia byť účinné, primerané a odradzujúce. Členské štáty oznámia bezodkladne Komisii najneskôr do 19. júla 2003 takéto opatrenia a následné zmeny a doplnenia, ktoré ich sa ich týkajú.“

         Smernica 2003/109

               7

               Odôvodnenia 2 až 4, 6, 12 a 13 smernice 2003/109 znejú:

                        „(2)

                        Európska Rada na svojom mimoriadnom zasadnutí v Tampere v dňoch 15. a 16. októbra 1999 vyhlásila, že právne postavenie štátnych príslušníkov tretích krajín by malo byť priblížené k právnemu postaveniu štátnych príslušníkov členských štátov a že osobe, ktorá sa určitú stanovenú dobu oprávnene zdržiava v členskom štáte a ktorá je držiteľom povolenia na dlhodobý pobyt, by mali byť priznané v členskom štáte jednotné práva, ktoré sa čo najviac približujú právam občanov Európskej únie.

                        (3)

                        Táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré uznáva predovšetkým [EDĽP] a [Charta].

                        (4)

                        Integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín s povolením na dlhodobý pobyt v členských štátoch je kľúčovým prvkom v rozvíjaní ekonomickej a sociálnej súdržnosti, základného cieľa spoločenstva, uvedeného v zmluve [ES].

                  …

                        (6)

                        Hlavným kritériom na získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom by mala byť dĺžka pobytu na území členského štátu. Pobyt by mal byť oprávnený a zároveň nepretržitý, aby sa preukázalo, že osoba sa v krajine usadila.…

                  …

                        (12)

                        K vytvoreniu skutočného nástroja pre integráciu osôb s dlhodobým pobytom do spoločnosti v ktorej žijú, osoby s dlhodobým pobytom by mali požívať rovnoprávnosť v prístupe spolu s občanmi členského štátu v širokom rozsahu v ekonomickej a sociálnej oblasti, za podmienok ustanovených touto smernicou.

                        (13)

                        So zreteľom na sociálnu pomoc, sa možnosť obmedzenia výhod pre osoby s dlhodobým pobytom na základné výhody chápe v tom zmysle, že táto koncepcia pokrýva najmenej podporu v rozsahu minimálneho príjmu, pomoc v prípadoch ochorenia, tehotenstva, rodičovskej pomoci a dlhodobej starostlivosti. Spôsoby udeľovania týchto výhod upravuje vnútroštátne právo.“

               8

               Kapitola II smernice 2003/109 sa týka priznania postavenia osoby s dlhodobým pobytom v členskom štáte.

               9

               Podľa článku 4 ods. 1 tej istej smernice, ktorý patrí do uvedenej kapitoly II, členské štáty priznajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa zdržiavajú oprávnene a nepretržite na ich území päť rokov bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti.

               10

               Článok 5 smernice 2003/109 upravuje podmienky na získanie postavenia osoby s dlhodobým pobytom. V zmysle odseku 1 písm. a) a b) tohto článku si členské štáty vyžiadajú od štátnych príslušníkov tretích krajín dôkazy o tom, že oni sami a od nich závislí členovia rodiny majú jednak stabilné a pravidelné zdroje, ktoré sú postačujúce pre nich a členov ich rodiny, bez zaťaženia systému sociálnej pomoci dotknutého členského štátu, a jednak nemocenské poistenie s ohľadom na všetky riziká bežne pokryté v prípade vlastných štátnych príslušníkov v príslušnom členskom štáte.

               11

               Druhý odsek uvedeného článku 5 stanovuje, že členské štáty môžu od štátnych príslušníkov tretích krajín tiež vyžadovať, aby vyhoveli integračným podmienkam v súlade s vnútroštátnym právom.

               12

               Členské štáty síce môžu odmietnuť priznať postavenie osoby s dlhodobým pobytom z dôvodu verejného poriadku alebo bezpečnosti štátu v súlade s článkom 6 ods. 1 smernice 2003/109, druhý odsek tohto článku však stanovuje, že takéto zamietnutie nesmie byť založené na ekonomických dôvodoch.

               13

               Podľa článku 7 ods. 1 smernice 2003/109 k získaniu postavenia osoby s dlhodobým pobytom musí dotknutý štátny príslušník tretej krajiny podať žiadosť na príslušné orgány členského štátu, v ktorom sa zdržiava, spolu s písomnými dôkazmi, ktoré stanovuje vnútroštátne právo, preukazujúcimi, že spĺňa podmienky ustanovené v článkoch 4 a 5 tej istej smernice.

               14

               Článok 11 ods. 1 uvedenej smernice znie takto:
               „Osoby s dlhodobým pobytom majú nárok na rovnaké zaobchádzanie ako štátni príslušníci vo vzťahu k:
               …

                        d)

                        sociálnemu zabezpečeniu, sociálnej pomoci a sociálnej ochrany, ako je vymedzené vo vnútroštátnom práve;

                  …

                        f)

                        prístupu k tovaru a službám a poskytovaniu tovarov a služieb dostupných pre verejnosť a k postupom pre získanie ubytovania;

                  …“

               15

               Článok 11 ods. 4 tej istej smernice ustanovuje, že „členské štáty môžu obmedziť rovnaké zaobchádzanie vo vzťahu k sociálnej pomoci a sociálnej ochrane na základnú podporu“.

               16

               Článok 12 ods. 1 smernice 2003/109 stanovuje, že členské štáty môžu rozhodnúť o vyhostení osoby s dlhodobým pobytom, len ak predstavuje skutočnú a dostatočne vážnu hrozbu pre verejný poriadok alebo bezpečnosť štátu. Druhý odsek toho istého článku spresňuje, že rozhodnutie o vyhostení nesmie byť založené na ekonomických dôvodoch.

               17

               Podľa prvého odseku článku 26 smernice 2003/109 uvedú členské štáty do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 23. januára 2006.

         Vnútroštátna právna úprava

      Talianska ústava

               18

               Na základe článku 117 Costituzione italiana (talianska Ústava) môže štát svoju výlučnú zákonodarnú právomoc uplatniť v oblasti sociálnej pomoci len na účely určenia základných úrovní podpory týkajúcich sa občianskych a sociálnych práv, ktoré sa musia zaručiť na celom území štátu. Nad rámec uvedeného účelu patrí právomoc regiónom.

         Legislatívny dekrét č. 286/1998

               19

               Legislatívnym dekrétom č. 3 z 8. januára 2007, ktorým sa preberá smernica 2003/109/ES o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktoré sú osobami s dlhodobým pobytom (GURI č. 24 z 30. januára 2007, s. 4) boli ustanovenia tejto smernice doplnené do kontextu ustanovení legislatívneho dekrétu č. 286 z 25. júla 1998, ktorým sa kodifikuje právna úprava v oblasti prisťahovalectva a pravidlá týkajúce sa postavenia cudzinca (riadna príloha GURI č. 191 z 18. augusta 1998, ďalej len „legislatívny dekrét č. 286/1998“).

               20

               Článok 9 ods. 1 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 stanovuje:
               „Cudzinec, ktorý je aspoň päť rokov držiteľom platného povolenia na pobyt, ktorý preukáže, že jeho príjem nie je nižší ako ročná sociálna dávka a v prípade žiadosti týkajúcej sa členov jeho rodiny, ako dostatočný príjem… a že má vhodné bývanie, ktoré spĺňa minimálne podmienky stanovené príslušnými ustanoveniami vnútroštátneho práva, môže požiadať policajného riaditeľa o vydanie povolenia na dlhodobý pobyt ES pre seba a členov svojej rodiny…“

               21

               Článok 9 ods. 12 legislatívneho dekrétu č. 286/1998 stanovuje:
               „Okrem ustanovení týkajúcich sa cudzinca, ktorý sa oprávnene zdržiava na štátnom území Talianska, držiteľ povolenia na pobyt ES pre osoby s dlhodobým pobytom môže:
               …

                        c)

                        využívať dávky sociálnej pomoci, sociálneho zabezpečenia a dávky vzťahujúce sa na prostriedky zdravotnej, školskej a sociálnej povahy a na dávky vzťahujúce sa na prístup k tovaru a službám prístupným verejnosti, vrátane prístupu ku konaniu, ktoré vedie k získaniu bývania spravovaného verejnými orgánmi, ak nie je stanovené inak a pod podmienkou, že sa preukáže, že cudzinec má skutočne pobyt na štátnom území…“

         Prezidentský dekrét č. 670/1972

               22

               Na základe tretieho pododseku článku 3 prezidentského dekrétu č. 670 z 31. augusta 1972, ktorým sa prijíma osobitné postavenie regiónu Tridentsko-Južné Tirolsko (GURI č. 301 z 20. novembra 1972, ďalej len „prezidentský dekrét č. 670/1972“), ktorý predstavuje dekrét s právnou silou ústavného zákona, využíva Provincia autonoma di Bolzano z dôvodu osobitného zloženia svojho obyvateľstva rozdeleného na tri jazykové skupiny, konkrétne skupinu hovoriacu po taliansky, po nemecky a po rétorománsky (ďalej len „tri jazykové skupiny“), osobitné podmienky autonómie.

               23

               Na základe článku 8 bodu 25 prezidentského dekrétu č. 670/1972 zahŕňa táto autonómia najmä právomoc vydávať právne predpisy v oblasti verejnej pomoci a podpory.

               24

               Článok 15 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 670/1972 stanovuje, že s výnimkou osobitných prípadov používa Provincia autonoma di Bolzano vlastné rozpočtové prostriedky na asistenčné, ako aj sociálne a kultúrne účely priamoúmerne početnosti každej z troch jazykových skupín a s ohľadom na dôležitosť potrieb týchto skupín.

         Provinciálny zákon

               25

               Príspevok na bývanie je upravený v článku 2 prvom odseku písm. k) provinciálneho zákona č. 13 zo 17. decembra 1998, v znení platnom a účinnom v čase skutkových okolností vo veci samej (ďalej len „provinciálny zákon“). Táto pomoc, ktorú tvorí príspevok na úhradu nájomného pre menej majetných nájomcov s cieľom umožniť týmto osobám zaplatiť nájomné, sa delí medzi tri jazykové skupiny v súlade s článkom 15 ods. 2 prezidentského dekrétu č. 670/1972.

               26

               Článok 5 ods. 1 provinciálneho zákona stanovuje, že zdroje určené na príspevky podľa článku 2 prvého odseku písm. k) toho istého zákona musia byť rozdelené medzi žiadateľov z troch jazykových skupín v pomere k váženému priemeru stanovenému medzi ich početnosťou a potrebami každej zo skupín. Podľa druhého odseku rovnakého článku sa potreby každej jazykovej skupiny stanovujú každoročne na základe žiadostí predkladaných za posledných desať rokov.

               27

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že stanovenie početnosti každej jazykovej skupiny sa uskutočňuje na základe posledného všeobecného sčítania obyvateľstva, ako aj na základe vyhlásení o príslušnosti k jednej z troch jazykových skupín, ktoré sú povinní podať všetci talianski občania starší ako 14 rokov s bydliskom v Provincia autonoma di Bolzano.

               28

               Občania Únie, ktorí sa zdržiavajú na území provincie, vykonávajú tu pracovnú činnosť a spĺňajú ďalšie požiadavky, ktoré sa vzťahujú na poskytnutie príspevku na bývanie podľa článku 5 ods. 5 provinciálneho zákona, musia podať vyhlásenie o príslušnosti alebo o pričlenení k jednej z troch jazykových skupín.

               29

               Podľa článku 5 ods. 7 provinciálneho zákona Giunta každoročne určuje výšku prostriedkov, ktoré sa vyčlenia pre štátnych príslušníkov tretích krajín a pre osoby bez štátnej príslušnosti, ktorí sa v deň podania ich žiadosti nepretržite a riadne zdržiavajú na území provincie najmenej päť rokov a ktorí tu vykonávali pracovnú činnosť najmenej tri roky. Počet prenajímaných bytov, ktoré možno prideliť uvedeným občanom a osobám bez štátnej príslušnosti, sa tiež určuje v pomere k váženému priemeru medzi početnosťou týchto osôb spĺňajúcich vyššie uvedené podmienky na jednej strane a ich potrebami na strane druhej.

         Rozhodnutie č. 1885

               30

               Z rozhodnutia vlády provincie č. 1885 z 20. júla 2009 o určení výšky prostriedkov vyčlenených v roku 2009 pre štátnych príslušníkov tretích krajín a pre osoby bez štátnej príslušnosti (ďalej len „rozhodnutie č. 1885“) vyplýva, že pri váženom priemere bol, pokiaľ ide o početnosť týchto osôb, priradený koeficient 5, pričom ich potrebám bol pridelený koeficient 1.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               31

               Pán Kamberaj je albánsky štátny príslušník, ktorý od roku 1994 býva v Provincia autonoma di Bolzano, kde má aj stabilné zamestnanie. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že je držiteľom povolenia na pobyt na neobmedzený čas.

               32

               Žalobca vo veci samej poberal počas rokov 1998 až 2008 príspevok na bývanie podľa článku 2 prvého odseku písm. k) provinciálneho zákona.

               33

               Listom z 22. marca 2010 IPES žalobcu v konaní vo veci samej informoval, že zamietol jeho žiadosť o príspevok na rok 2009 z dôvodu, že objem prostriedkov vyčlenených pre štátnych príslušníkov tretích krajín určený v súlade s rozhodnutím vlády provincie č. 1885, bol vyčerpaný.

               34

               Žalobca v konaní vo veci samej vo svojom odvolaní z 8. októbra 2010 žiadal, aby Tribunale di Bolzano rozhodol, že uvedené zamietavé rozhodnutie predstavovalo diskrimináciu zo strany žalovaných vo veci samej voči jeho osobe. Podľa jeho názoru taká vnútroštátna právna úprava, akú obsahuje provinciálny zákon a rozhodnutie č. 1885, je nezlučiteľná najmä so smernicami 2000/43 a 2003/109, pretože v oblasti podpory bývania zaobchádza so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom, menej priaznivo ako s občanmi Únie.

               35

               Pred vnútroštátnym súdom Provincia autonoma di Bolzano tvrdí, že je nevyhnutné stanoviť rozdelenie príspevkov pomerne medzi jazykové skupiny, ktoré existujú v tejto provincii s cieľom zachovať sociálny zmier medzi osobami žiadajúcimi o sociálnu pomoc.

               36

               Vnútroštátny súd vysvetľuje, že podľa provinciálneho zákona je obyvateľstvo s bydliskom v Provincia autonoma di Bolzano rozdelené na dve kategórie, a to na občanov Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi, ktorí sú na získanie príspevku na bývanie povinní podať vyhlásenie o príslušnosti k jednej z troch jazykových skupín, a štátnych príslušníkov tretích krajín, od ktorých sa toto vyhlásenie nevyžaduje.

               37

               Uvedený súd uvádza, že v roku 2009 boli na uspokojenie celkových potrieb na prístup k nájomným bytom alebo k bytom vo vlastníctve, schválené príspevky v celkovej výške 90812321,57 eura, z toho 21546197,57 eura na príspevok na bývanie a 69266124 eur na príspevky na kúpu, výstavbu a na obnovu bytov určené na uspokojenie potreby prvého bývania pre prvú z vyššie uvedených kategórií, čiže pre občanov Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi, a príspevky v celkovej výške 11604595 eur, z toho 10200000 eur v rámci príspevku na bývanie a 1 404 595 eur v rámci príspevkov na kúpu, výstavbu a na obnovu bytov určené na uspokojenie potreby prvého bývania pre druhú kategóriu, čiže pre kategóriu tvorenú štátnymi príslušníkmi tretích krajín.

               38

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Tribunale di Bolzano predbežným opatrením priznal žalobcovi vo veci samej požadovaný príspevok na bývanie od októbra 2009 do júna 2010, a to vo výške 453,62 eura mesačne.

               39

               Keďže Tribunale di Bolzano dospel k záveru, že vyriešenie veci, v ktorej koná, závisí od výkladu práva Únie, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ukladá zásada prednosti práva Únie vnútroštátnemu súdu povinnosť zabezpečiť úplné a okamžité vykonanie právnych predpisov Únie, ktoré majú priamy účinok, a neuplatniť tak vnútroštátne právne predpisy, ktoré nie sú v súlade s právom Únie, hoci boli prijaté na vykonanie základných ústavných zásad členského štátu?

                        2.

                        Ukladá odkaz na EDĽP v článku 6 ZEÚ vnútroštátnemu súdu, aby v prípade nesúladu medzi vnútroštátnym právnym predpisom a EDĽP priamo uplatnil článok 14 EDĽP a článok 1 protokolu č. 12 a neuplatnil tak nezlučiteľný vnútroštátny prameň práva bez nutnosti predchádzajúceho vznesenia otázky ústavnosti na ústavnom súde?

                        3.

                        Bráni právo Únie, najmä články 2 ZEÚ a 6 ZEÚ, články 21 a 34 Charty a smernice 2000/43… a 2003/109… vnútroštátnej (alebo presnejšie provinciálnej) právnej úprave obsiahnutej v článku 15 ods. [2] [prezidentského dekrétu č. 670/1972], v článkoch 1 a 5 provinciálneho zákona…, ako aj [v rozhodnutí č. 1885], v časti, v ktorej v súvislosti s poskytovanými výhodami, a najmä s tzv. ‚príspevkom na bývanie‘ prikladá význam štátnej príslušnosti v tom zmysle, že s pracovníkmi s dlhodobým pobytom, ktorí sú občanmi krajín mimo Únie, ako aj s osobami bez štátnej príslušnosti zaobchádza menej priaznivo ako s občanmi rezidentmi Spoločenstva (Talianmi a inými)?
                        V prípade kladnej odpovede na predchádzajúce otázky:

                        4.

                        Má sa v prípade porušenia všeobecných zásad Únie, akými sú zákaz diskriminácie a požiadavka právnej istoty, ak existujú vnútroštátne vykonávacie ustanovenia, ktoré súdu umožňujú ‚nariadiť upustenie od poškodzujúceho správania a podľa okolností zaviesť akékoľvek vhodné opatrenie s cieľom odstrániť následky diskriminácie‘, ukladajú mu povinnosť ‚nariadiť upustenie od diskriminačného správania alebo konania, ak pretrváva, ako aj [odstránenie] následkov‘, a ktoré mu umožňujú stanoviť ‚plán odstránenia zistenej diskriminácie do uplynutia lehoty určenej v opatrení, s cieľom zabrániť jej opakovaniu‘, tá časť článku 15 smernice 2000/43…, ktorá stanovuje, že sankcie musia byť účinné, primerané a odradzujúce, vykladať v tom zmysle, že zahŕňa okrem zistených prípadov diskriminácie a následkov, ktoré je potrebné odstrániť, aj všetky porušenia s vplyvom na diskriminované osoby, aj keď nie sú účastníkmi sporu, s cieľom vyhnúť sa neodôvodnenej obrátenej diskriminácii?
                        V prípade kladnej odpovede na predchádzajúcu otázku:

                        5.

                        Bráni právo Únie, najmä články 2 ZEÚ a 6 ZEÚ, články 21 a 34 Charty a smernice 2000/43… a 2003/109… vnútroštátnej (alebo presnejšie provinciálnej) právnej úprave vyžadujúcej v súvislosti so získaním príspevku na bývanie splnenie podmienky vykonávania pracovnej činnosti počas troch rokov iba od občanov krajín mimo Spoločenstva, a nie aj od občanov Spoločenstva (Talianov a iných), ktorí majú rovnaké postavenie len z hľadiska povinnosti pobytu na území provincie počas obdobia viac ako päť rokov?

                        6.

                        Bráni právo Únie, najmä články 2 ZEÚ a 6 ZEÚ a články 18 ZFEÚ, 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ v spojení článkami 1, 21, 34 Charty vnútroštátnej (alebo presnejšie provinciálnej) právnej úprave, ktorá v súvislosti so získaním príspevku na bývanie občanom Spoločenstva (Talianom a iným) ukladá povinnosť podať vyhlásenie o etnickej príslušnosti alebo väzbe k jednej z troch jazykových skupín v Tridentsku-Južnom Tirolsku?

                        7.

                        Bráni právo Únie, najmä články 2 ZEÚ a 6 ZEÚ a články 18 ZFEÚ, 45 ZFEÚ a 49 ZFEÚ v spojení s článkami 21 a 34 Charty vnútroštátnej (alebo presnejšie provinciálnej) právnej úprave, ktorá v súvislosti so získaním príspevku na bývanie ukladá občanom Spoločenstva (Talianom a iným) povinnosť mať bydlisko alebo vykonávať pracovnú činnosť na území provincie najmenej počas piatich rokov?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prípustnosti prvej, štvrtej a siedmej prejudiciálnej otázky

               40

               V prvom rade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry prináleží v rámci spolupráce Súdneho dvora s vnútroštátnymi súdmi ustanovenej v článku 267 ZFEÚ iba vnútroštátnemu súdu, ktorý koná vo veci a ktorý musí niesť zodpovednosť za prijímané súdne rozhodnutie, posúdiť z hľadiska osobitostí prípadu jednak to, či je na vydanie rozsudku potrebné rozhodnutie o prejudiciálnych otázkach, a jednak to, či sú otázky, ktoré kladie Súdnemu dvoru, relevantné. Preto pokiaľ sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C-212/04, Zb. s. I-6057, bod 41 a citovanú judikatúru).

               41

               Súdnemu dvoru však prináleží preskúmať podmienky, za akých sa vnútroštátny súd naň obrátil s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc. Duch spolupráce, v ktorom má byť prejudiciálne konanie vedené, totiž znamená, že vnútroštátny súd berie ohľad na funkciu zverenú Súdnemu dvoru, ktorou je prispievať k výkonu spravodlivosti v členských štátoch, a nie podávať poradné stanoviská k všeobecným alebo hypotetickým otázkam (pozri rozsudok Adeneler a i., už citovaný, bod 42).

               42

               Z tohto pohľadu je zamietnutie návrhu vnútroštátneho súdu možné len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém, alebo ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové a právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (pozri rozsudok z 23. novembra 2006, Asnef-Equifax a Administración del Estado, C-238/05, Zb. s. I-11125, bod 17).

               43

               Súdny dvor musí preskúmať prípustnosť niektorých otázok položených vnútroštátnym súdom z hľadiska týchto zásad.

         O prvej otázke

               44

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či zásada prednosti práva Únie ukladá vnútroštátnemu súdu povinnosť uplatniť ustanovenia práva Únie, ktoré majú priamy účinok, a neuplatniť tak všetky predpisy vnútroštátneho práva, ktoré sú v rozpore s týmto právom, hoci bol takýto predpis prijatý na vykonanie základných ústavných zásad dotknutého členského štátu.

               45

               Táto otázka sa v podstate týka ochrany jazykových menšín, ktorá podľa vnútroštátneho súdu predstavuje základnú zásadu ústavného systému uvedeného členského štátu. Táto zásada je pritom vo veci samej relevantná, len pokiaľ ide o talianskych štátnych príslušníkov a občanov Únie, ktorí, ako vyplýva z bodov 26 až 28 tohto rozsudku, sú pre získanie príspevku na bývanie povinní podať iba jednoduché vyhlásenie o príslušnosti k jednej z troch jazykových skupín, hoci sa takéto vyhlásenie od štátnych príslušníkov tretích krajín, akým je žalobca vo veci samej, nevyžaduje.

               46

               Keďže prvá otázka vedie v skutočnosti k tomu, aby Súdny dvor podal poradné stanovisko k všeobecnej otázke týkajúcej sa situácie, ktorá nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu, o ktorom sa vedie konanie pred vnútroštátnym súdom, treba rozhodnúť, že táto otázka je neprípustná.

         O štvrtej otázke

               47

               Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 15 smernice 2000/43, ktorý stanovuje, že sankcie za porušenie zásady zákazu diskriminácie na základe rasy alebo etnického pôvodu musia byť účinné, primerané a odradzujúce, ukladá vnútroštátnemu súdu, ak konštatuje takéto porušenie, aby ukončil všetky porušenia, ktoré majú vplyv na obete diskriminácie, aj keď tieto osoby nie sú účastníkmi sporu.

               48

               V prejednávanej veci tak z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj z pripomienok predložených Súdnemu dvoru jednoznačne vyplýva, že rozdielne zaobchádzanie, o ktorom žalobca vo veci samej tvrdí, že v porovnaní s talianskymi štátnymi príslušníkmi je jeho obeťou, vyplýva z jeho postavenia štátneho príslušníka tretej krajiny.

               49

               V súlade s článkom 1 a článkom 2 ods. 1 a 2 smernice 2000/43 sa pritom táto smernica uplatní výlučne na priamu alebo nepriamu diskrimináciu na základe rasy alebo etnického pôvodu. Článok 3 ods. 2 tejto smernice spresňuje, že táto smernica sa netýka rozdielneho zaobchádzania na základe štátnej príslušnosti ani ustanovení a podmienok, ktoré upravujú vstup a tiež pobyt štátnych príslušníkov z tretích krajín a osôb bez štátnej príslušnosti na území členských štátov, a netýka sa rozdielu v akomkoľvek zaobchádzaní súvisiacom s právnym postavením dotknutých štátnych príslušníkov tretích krajín a osôb bez štátnej príslušnosti.

               50

               Z uvedeného vyplýva, že diskriminácia, ktorú tvrdí žalobca vo veci samej, nepatrí do pôsobnosti smernice 2000/43 a že štvrtá otázka je neprípustná.

         O piatej otázke

               51

               Svojou piatou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či ustanovenia práva Únie a najmä smerníc 2000/43 a 2003/109 bránia vnútroštátnej alebo regionálnej právnej úprave, ktorá okrem podmienky založenej na povinnosti mať bydlisko na území Provincia autonoma di Bolzano viac ako päť rokov, ukladá iba štátnym príslušníkom tretích krajín, a nie občanom Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi, dodatočnú podmienku, na základe ktorej sa vyžaduje, aby títo štátni príslušníci v súvislosti so získaním príspevku na bývanie vykonávali pracovnú činnosť počas troch rokov.

               52

               Treba pripomenúť, ako vyplýva aj z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, že spor vo veci samej sa týka diskriminácie tvrdenej žalobcom vo veci samej, ktorá vyplýva z mechanizmu rozdelenia prostriedkov určených na príspevky na bývanie stanoveného provinciálnym zákonom a rozhodnutím č. 1885.

               53

               Vo veci samej nie je spochybňované, že žalobca vo veci samej splnil podmienku stanovenú pre štátnych príslušníkov tretích krajín článkom 5 ods. 7 provinciálneho zákona, čiže podmienku založenú na povinnosti výkonu pracovnej činnosti na území Provincia autonoma di Bolzano najmenej počas troch rokov, a že žiadosť o príspevok na bývanie nebola zamietnutá z dôvodu, že žalobca vo veci samej takúto podmienku nesplnil.

               54

               Za týchto okolností treba konštatovať, že piata otázka, ktorá nemá nijakú súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu, o ktorom sa vedie konanie pred vnútroštátnym súdom, musí byť zamietnutá ako neprípustná.

         O šiestej a siedmej otázke

               55

               Svojou šiestou a siedmou otázkou, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie a najmä články 2 ZEÚ, 6 ZEÚ, 18 ZFEÚ, 45 ZFEÚ, ako aj 49 ZFEÚ v spojení s článkami 1, 21 a 34 Charty treba vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej alebo regionálnej právnej úprave, ktorá v súvislosti so získaním príspevku na bývanie stanoveného touto právnou úpravou ukladá občanom Únie jednak povinnosť mať pobyt alebo vykonávať pracovnú činnosť na území Provincia autonoma di Bolzano najmenej počas piatich rokov a jednak podať vyhlásenie o príslušnosti k jednej z troch jazykových skupín existujúcich na tomto území.

               56

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, ako vyplýva aj z bodov 31 a 52 tohto rozsudku, že žalobca vo veci samej je štátnym príslušníkom tretej krajiny, ktorý má svoje bydlisko už niekoľko rokov na území Provincia autonoma di Bolzano a že spor vo veci samej sa týka zamietnutia jeho žiadosti o príspevok na bývanie z dôvodu vyčerpania prostriedkov určených pre štátnych príslušníkov tretích krajín a z dôvodu, že prostriedky potrebné na poskytnutie takéhoto príspevku uvedeným štátnym príslušníkom už nie sú k dispozícii.

               57

               Vnútroštátny súd nepreukázal dôvod, na základe ktorého by zrušenie podmienok pobytu alebo jazyka stanovených pre občanov Únie v súvislosti so získaním príspevku na bývanie stanoveného právnou úpravou prijatou Provincia autonoma di Bolzano, na základe práva Únie, mohlo mať súvislosť s existenciou a predmetom sporu, o ktorom sa vedie konanie.

               58

               Za týchto okolností treba rozhodnúť, že šiesta a siedma otázka položené uvedeným súdom sú neprípustné.

         O veci samej

      O druhej otázke

               59

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v prípade nesúladu medzi vnútroštátnym právnym predpisom a EDĽP ukladá odkaz na tento dohovor v článku 6 ZEÚ vnútroštátnemu súdu, aby priamo uplatnil ustanovenia tohto dohovoru, v prejednávanej veci článok 14 EDĽP, ako aj článok 1 protokolu č. 12, a teda neuplatnil nezlučiteľný vnútroštátny právny predpis bez nutnosti predchádzajúceho vznesenia otázky ústavnosti na Corte costituzionale.

               60

               Podľa článku 6 ods. 3 ZEÚ sú základné práva, ako ich zaručuje EDĽP a ako vyplývajú z ústavných tradícií spoločných pre členské štáty, súčasťou práva Únie ako jeho všeobecné zásady.

               61

               Toto ustanovenie Zmluvy o EÚ vychádza z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, podľa ktorej základné práva tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor (pozri najmä rozsudok z 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisia, C-521/09 P, Zb. s. I-8947, bod 112).

               62

               Článok 6 ods. 3 ZEÚ však neupravuje vzťah medzi EDĽP a právnymi poriadkami členských štátov a neurčuje dôsledky, ktoré má vnútroštátny súd vyvodiť v prípade rozporu medzi právami zaručenými týmto dohovorom a predpisom vnútroštátneho práva.

               63

               Na druhú otázku preto treba odpovedať tak, že odkaz na EDĽP v článku 6 ods. 3 ZEÚ neukladá vnútroštátnemu súdu, aby v prípade nesúladu medzi vnútroštátnym právnym predpisom a EDĽP priamo uplatnil ustanovenia uvedeného dohovoru, a teda neuplatnil vnútroštátny právny predpis, ktorý s ním nie je zlučiteľný.

         O tretej otázke

               64

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či právo Únie, najmä smernice 2000/43 a 2003/19 treba vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej alebo regionálnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá v súvislosti s poskytnutím príspevku na bývanie stanovuje rozdielne zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi tretích krajín s dlhodobým pobytom v porovnaní s občanmi Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi, ktorí majú svoje bydlisko na území Provincia autonoma di Bolzano.

               65

               Z dôvodov už uvedených v bodoch 48 až 50 tohto rozsudku nepatrí diskriminácia, ktorú tvrdí žalobca vo veci samej, do pôsobnosti smernice 2000/43.

               66

               Pokiaľ ide o smernicu 2003/109, treba v prvom rade pripomenúť, že zo systému zavedeného touto smernicou jasne vyplýva, že získanie právneho postavenia osoby s dlhodobým pobytom priznaného na základe tejto smernice podlieha osobitnému konaniu a okrem toho obligatórnemu splneniu podmienok spresnených v kapitole II uvedenej smernice.

               67

               Článok 4 smernice 2003/109 tiež stanovuje, že členské štáty priznajú postavenie osoby s dlhodobým pobytom štátnym príslušníkom tretích krajín, ktorí sa bezprostredne pred podaním príslušnej žiadosti zdržiavajú oprávnene a nepretržite na ich území päť rokov. Článok 5 tejto smernice podmieňuje získanie tohto postavenia preukázaním, že štátny príslušník tretej krajiny, ktorý uplatňuje nárok na toto postavenie, má k dispozícii dostatočné prostriedky, ako aj zdravotné poistenie. Napokon článok 7 tej istej smernice spresňuje procesné požiadavky pre získanie predmetného postavenia.

               68

               Za týchto okolností prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či má žalobca vo veci samej postavenie osoby s dlhodobým pobytom, a z tohto dôvodu môže na základe tejto smernice žiadať, aby sa s ním zaobchádzalo rovnako, ako so štátnymi príslušníkmi dotknutého členského štátu v súlade s článkom 11 ods. 1 tejto smernice.

               69

               Ďalej treba preskúmať, či mechanizmus rozdelenia prostriedkov určených na príspevky na bývanie, o aký ide vo veci samej, je v súlade so zásadou rovnosti zaobchádzania zaručenou článkom 11 smernice 2003/109.

         – O rozdielnom zaobchádzaní a porovnateľnosti dotknutých situácií

               70

               V prvom rade treba poznamenať, že vo veci samej provinciálny zákon rozdeľuje prostriedky určené na príspevok na bývanie tak pre občanov Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi, ako aj pre príslušníkov tretej krajiny na základe váženého priemeru stanoveného medzi početnosťou každej kategórie a potrebami každej z nich.

               71

               No zatiaľ čo v prípade talianskych štátnych príslušníkov a občanov Únie, ktorí, ako vyplýva z bodov 26 až 28 tohto rozsudku, sú pre získanie príspevku na bývanie povinní bez rozdielu podať vyhlásenie o príslušnosti k jednej z troch jazykových skupín, bol dvom faktorom, ktoré sa zohľadnia pri určení váženého priemeru pridelený rovnaký koeficient, čiže koeficient 1, v prípade štátnych príslušníkov tretích krajín bol faktoru založenému na početnosti týchto osôb priznaný koeficient 5, zatiaľ čo ich potrebám bol pridelený koeficient 1.

               72

               Ako vyplýva aj z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, od roku 2009 bolo určenie podielu prostriedkov poskytovaných v podobe príspevku na bývanie občanom Únie na jednej strane a štátnym príslušníkom tretích krajín na druhej strane predmetom iných spôsobov výpočtu. Uplatnenie rozdielnych koeficientov malo za následok znevýhodnenie kategórie tvorenej štátnymi príslušníkmi tretích krajín, pretože objem finančných prostriedkov, ktoré sú k dispozícii na uspokojenie ich žiadostí o príspevok na bývanie, je menší, a teda existuje riziko, že sa vyčerpá skôr ako objem finančných prostriedkov určených pre uvedených občanov.

               73

               Treba preto pripomenúť, že rozdiel medzi koeficientmi založenými na počte štátnych príslušníkov tretích krajín na jednej strane a občanov Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi, ktorí patria k trom jazykovým skupinám, na strane druhej, zakladá rozdielne zaobchádzanie medzi dvoma kategóriami príjemcov príspevku.

               74

               Pokiaľ ide o porovnanie medzi občanmi Únie bez ohľadu na to, či sú talianskymi občanmi a štátnymi príslušníkmi tretích krajín, Provincia autonoma di Bolzano tvrdí, že použitie rozdielnych mechanizmov pre stanovenie početnosti týchto dvoch kategórií alebo pre kvantifikáciu potrieb týchto osôb preukazuje, že sa nenachádzajú v porovnateľnej situácii.

               75

               Napriek tomu, aj za predpokladu, že pri spracovaní žiadostí o príspevok na bývanie, ktoré pochádzajú predovšetkým od štátnych príslušníkov tretích krajín, existujú štatistické alebo administratívne ťažkosti, ako to tvrdí Provincia autonoma di Bolzano, tieto ťažkosti nepredstavujú dôvod, pre ktorý nie je situácia takýchto štátnych príslušníkov porovnateľná so situáciou občana Únie, ktorý má rovnaké ekonomické potreby, napriek tomu, že títo štátni príslušníci nadobudli postavenie priznané smernicou 2003/109, postupovali v súlade s konaním, vyhoveli podmienkam stanoveným touto smernicou a nemajú dostatočné prostriedky na pokrytie nákladov spojených s bývaním.

         – O rozdielnom zaobchádzaní podľa článku 11 ods. 1 smernice 2003/109

               76

               Po druhé treba preskúmať, či konštatované rozdielne zaobchádzanie, ktoré spochybňuje Provincia autonoma di Bolzano, patrí do pôsobnosti smernice 2003/109, osobitne jej článku 11, ktorého prvý odsek písm. d) priznáva štátnym príslušníkom s dlhodobým pobytom nárok na rovnosť zaobchádzania vo vzťahu k sociálnemu zabezpečeniu, sociálnej pomoci a sociálnej ochrane, ako ich vymedzuje vnútroštátne právo.

               77

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pokiaľ zákonodarca Únie výslovne odkazuje na vnútroštátnu právnu úpravu, ako v prípade článku 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109, Súdnemu dvoru neprináleží poskytnúť dotknutým pojmom autonómny a jednotný význam v zmysle práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. januára 1984, Ekro, 327/82, Zb. s. 107, bod 14). Takýto odkaz v skutočnosti naznačuje, že zákonodarca Únie chcel rešpektovať rozdiely, ktoré naďalej existujú medzi členskými štátmi, pokiaľ ide o definíciu a presný rozsah dotknutých pojmov.

               78

               Z neexistencie autonómneho a jednotného významu pojmov sociálne zabezpečenie, sociálna pomoc a sociálna ochrana v zmysle práva Únie a z odkazu na vnútroštátne právo, ktorý obsahuje článok 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109, ktoré sa týkajú uvedených pojmov, však nemožno vyvodiť, že členské štáty môžu narušiť potrebný účinok smernice 2003/109 pri uplatnení zásady rovnosti zaobchádzania stanovenej týmto článkom.

               79

               Z odôvodnenia 3 smernice 2003/109 vyplýva, že táto smernica rešpektuje základné práva a dodržiava zásady, ktoré uznáva predovšetkým Charta, ktorá má podľa článku 6 ods. 1 prvého pododseku ZEÚ rovnakú právnu silu ako zmluvy. Podľa článku 51 ods. 1 Charty sa jej ustanovenia vzťahujú na členské štáty, ak vykonávajú pravo Únie.

               80

               Z uvedeného vyplýva, že členské štáty sú povinné pri stanovení opatrení sociálneho zabezpečenia, sociálnej pomoci a sociálnej ochrany, ktoré definuje ich vnútroštátna právna úprava a ktoré podliehajú zásade rovnosti zaobchádzania zaručenej článkom 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109, dodržiavať práva a zásady stanovené Chartou, najmä tie uvedené v jej článku 34. Podľa tretieho odseku tohto posledného uvedeného článku s cieľom bojovať proti sociálnemu vylúčeniu a chudobe Únia, a teda členské štáty, ak uplatňujú jej právo, „uznáva a rešpektuje právo na sociálnu pomoc a pomoc pri bývaní s cieľom zabezpečiť dôstojnú existenciu všetkých osôb, ktoré nemajú dostatok prostriedkov, v súlade s právom Únie a vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“.

               81

               Keďže tak článok 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109, ako aj článok 34 ods. 3 Charty odkazujú na vnútroštátne právo, prináleží vnútroštátnemu súdu, aby určil s prihliadnutím na cieľ integrácie sledovaný touto smernicou, či taký príspevok na bývanie, akým je príspevok stanovený provinciálnym zákonom patrí do jednej z kategórií uvedených v predmetnom článku 11 ods. 1 písm. d), čo Provincia autonoma di Bolzano spochybňuje.

         – O článku 11 ods. 4 smernice 2003/109

               82

               Keďže by vnútroštátny súd mohol dospieť k záveru, že dotknutý príspevok na bývanie vo veci samej patrí pod článok 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109, treba po tretie preskúmať, či Provincia autonoma di Bolzano, tak ako tvrdí, mala právomoc obmedziť uplatnenie zásady rovnosti zaobchádzania zaručenej uvedeným článkom 11 ods. 1 na základe uplatnenia odseku 4 rovnakého článku.

               83

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že toto ustanovenie stanovuje, že členské štáty môžu obmedziť uplatnenie uvedenej zásady vo vzťahu k sociálnej pomoci a sociálnej ochrane na základnú podporu. Článok 11 ods. 4 smernice 2003/109 naproti tomu nepripúšťa výnimku z tejto zásady, pokiaľ ide o dávky patriace do oblasti sociálneho zabezpečenia, ako ich definuje vnútroštátna právna úprava.

               84

               Z odôvodnenia 13 uvedenej smernice vyplýva, že pojem výhody alebo základná podpora pokrýva najmenej podporu v rozsahu minimálneho príjmu, pomoc v prípadoch ochorenia, tehotenstva, rodičovskej pomoci a dlhodobej starostlivosti. Spôsoby udeľovania týchto výhod alebo podpory upraví v súlade s týmto odôvodnením vnútroštátne právo.

               85

               Treba najmä poznamenať, že výpočet, ktorý je uvedený v odôvodnení 13 a ktorý definuje pojem „základná podpora“ uvedený v článku 11 ods. 4 smernice 2003/109, nie je vyčerpávajúci, čo potvrdzuje aj použitie výrazu „najmenej“. Skutočnosť, že toto odôvodnenie neobsahuje žiadny výslovný odkaz na príspevok na bývanie, teda neznamená, že tento príspevok nepredstavuje základnú podporu, na ktorú sa musí nevyhnutne uplatniť zásada rovnosti zaobchádzania.

               86

               Napokon treba pripomenúť, že vzhľadom na to, že integrácia štátnych príslušníkov tretích krajín dlhodobo usadených v členských štátoch a nárok týchto štátnych príslušníkov na rovnosť zaobchádzania v oblastiach vymenovaných v článku 11 ods. 1 smernice 2003/109 predstavujú všeobecné pravidlo, výnimku stanovenú v odseku 4 toho istého článku treba vykladať reštriktívne (pozri analogicky rozsudok zo 4. marca 2010, Chakroun, C-578/08, Zb. s. I-1839, bod 43).

               87

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že verejný orgán, či už na národnej, regionálnej alebo komunálnej úrovni, môže výnimku stanovenú v článku 11 ods. 4 smernice 2003/109 uplatniť len v prípade, ak sa zodpovedné orgány dotknutého členského štátu, ktorý je povinný prebrať uvedenú smernicu, výslovne vyjadrili, že túto výnimku zamýšľajú využiť.

               88

               Zo spisu, ktorý má Súdny dvor k dispozícii, nevyplýva, že by Talianska republika prejavila svoj zámer využiť výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania stanovenú v článku 11 ods. 4 smernice 2003/109.

               89

               Napokon treba pripomenúť, že odkaz na vnútroštátne právo, ktorý obsahuje odôvodnenie 13 uvedenej smernice, sa obmedzuje na spôsoby udeľovania dotknutej podpory, čiže na určenie podmienok prístupu k takejto podpore a jej úrovne, ako aj s tým súvisiacich konaní.

               90

               Zmysel a rozsah pojmu „základná podpora“ uvedený v článku 11 ods. 4 smernice 2003/109 preto treba preskúmať s ohľadom na kontext, do ktorého patrí tento článok, a na cieľ sledovaný touto smernicou, čiže integráciu štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí legálne a dlhodobo bývali v členských štátoch.

               91

               Článok 11 ods. 4 smernice 2003/109 treba chápať tak, že oprávňuje členské štáty obmedziť rovnosť zaobchádzania, ktorú požívajú osoby s postavením priznaným smernicou 2003/109, okrem podpory sociálnej pomoci a sociálneho zabezpečenia poskytovaných verejnými orgánmi na národnej, regionálnej alebo komunálnej úrovni, ktoré prispievajú k možnosti jednotlivca uspokojiť svoje základné potreby, akými sú potrava, bývanie a zdravie.

               92

               V tomto ohľade treba pripomenúť, že v súlade s článkom 34 Charty Únia uznáva a rešpektuje právo na sociálnu pomoc a pomoc pri bývaní s cieľom zabezpečiť dôstojnú existenciu všetkých osôb, ktoré nemajú dostatok prostriedkov. Z toho vyplýva, že keďže pomoc, o akú ide vo veci samej, spĺňa cieľ stanovený uvedeným článkom Charty, túto pomoc nemožno v práve Únie považovať za pomoc, ktorá nie je súčasťou základnej podpory v zmysle článku 11 ods. 4 smernice 2003/109. Je úlohou vnútroštátneho súdu, aby uskutočnil nevyhnutné preskúmanie s ohľadom na cieľ tejto pomoci, jej výšku, podmienky jej poskytnutia a jej postavenie v talianskom systéme pomoci.

               93

               S ohľadom na uvedené úvahy treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 11 ods. 1 písm. d) smernice 2003/109 treba vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej alebo regionálnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá v súvislosti s poskytnutím príspevku na bývanie stanovuje pri rozdeľovaní prostriedkov určených na účely uvedenej pomoci rozdielne zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí majú postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ktoré im bolo priznané v súlade s ustanoveniami tejto smernice, v porovnaní s domácimi štátnymi príslušníkmi s bydliskom v rovnakej provincii alebo regióne, ak takýto príspevok patrí do jednej z troch kategórií stanovených týmto ustanovením a ak sa neuplatní odsek 4 toho istého článku.

         O trovách

               94

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Prvá a štvrtá až siedma otázka, ktoré položil Tribunale di Bolzano vo veci C-571/10, sú neprípustné.

                           2.

                           Odkaz na Európsky dohovor o ochrane ľudských práv a základných slobôd podpísaný v Ríme 4. novembra 1950 (EDĽP) v článku 6 ods. 3 ZEÚ neukladá vnútroštátnemu súdu, aby v prípade nesúladu medzi vnútroštátnym právnym predpisom a týmto dohovorom priamo uplatnil ustanovenia uvedeného dohovoru, a teda neuplatnil vnútroštátny právny predpis, ktorý s ním nie je zlučiteľný.

                           3.

                           Článok 11 ods. 1 písm. d) smernice Rady 2003/109/ES z 25. novembra 2003 o právnom postavení štátnych príslušníkov tretích krajín, ktorí sú osobami s dlhodobým pobytom, treba vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej alebo regionálnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorá v súvislosti s poskytnutím príspevku na bývanie stanovuje pri rozdeľovaní prostriedkov určených na účely uvedenej pomoci rozdielne zaobchádzanie so štátnymi príslušníkmi tretích krajín, ktorí majú postavenie osoby s dlhodobým pobytom, ktoré im bolo priznané v súlade s ustanoveniami tejto smernice, v porovnaní s domácimi štátnymi príslušníkmi s bydliskom v rovnakej provincii alebo regióne, ak takýto príspevok patrí do jednej z troch kategórií stanovených týmto ustanovením a ak sa neuplatní odsek 4 toho istého článku.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 13. decembra 2005.#Marks & Spencer plc proti David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division - Spojené kráľovstvo.#Články 43 ES a 48 ES - Daň z príjmov právnických osôb - Skupiny spoločností - Daňová úľava - Príjmy materských spoločností - Odpočet strát, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi - Povolenie - Odpočet strát, ktoré dcérskej spoločnosti nerezidentovi vznikli v inom členskom štáte - Vylúčenie.#Vec C-446/03.

text:
      Vec C‑446/03
      Marks & Spencer plc
      proti
      David Halsey (Her Majesty's Inspector of Taxes)
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division]
      „Články 43 ES a 48 ES – Daň z príjmov právnických osôb – Skupiny spoločností – Daňová úľava – Príjmy materských spoločností – Odpočet strát, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi – Povolenie – Odpočet strát, ktoré dcérskej spoločnosti nerezidentovi vznikli v inom členskom štáte – Vylúčenie“
      Návrhy prednesené 7. apríla 2005 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 13. decembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb osôb – Sloboda usadiť sa – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Daňová úľava – Vnútroštátna
            právna úprava, ktorá vylučuje, aby materská spoločnosť odpočítala straty, ktoré v inom členskom štáte vznikli dcérskej spoločnosti
            usadenej na území tohto iného štátu – Prípustnosť – Obmedzenia
      (Článok 43 ES a článok 48 ES)
      Článkom 43 ES a 48 ES za súčasného stavu práva Spoločenstva neodporujú právne predpisy členského štátu, ktoré všeobecným spôsobom
         vylučujú možnosť materskej spoločnosti rezidenta odpočítať zo svojich zdaniteľných príjmov straty, ktoré v inom členskom štáte
         vznikli dcérskej spoločnosti usadenej na území tohto iného štátu, hoci túto možnosť poskytujú vo vzťahu k stratám, ktoré vznikli
         dcérskej spoločnosti rezidentovi.

      Je však v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES, ak sa takáto možnosť vylúči vo vzťahu k materskej spoločnosti rezidentovi v situácii,
         keď na jednej strane dcérska spoločnosť nerezident vyčerpala možnosti zohľadnenia strát existujúce v členskom štáte, ktorého
         je rezidentom, za zdaňovacie obdobie, vo vzťahu ku ktorému bola podaná žiadosť o daňovú úľavu, ako aj za predchádzajúce zdaňovacie
         obdobia, a na druhej strane neexistujú možnosti, aby sa tieto straty mohli zohľadniť v členskom štáte, ktorého je rezidentom,
         v budúcich zdaňovacích obdobiach, a to ani tak, že by si ich zohľadnila sama, ani treťou osobou najmä v prípade postúpenia
         dcérskej spoločnosti tejto tretej osobe.

      (pozri bod 59 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 13. decembra 2005 (*)

      „Články 43 ES a 48 ES – Daň z príjmov právnických osôb – Skupiny spoločností – Daňová úľava – Príjmy materských spoločností – Odpočet strát, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi – Povolenie – Odpočet strát, ktoré dcérskej spoločnosti nerezidentovi vznikli v inom členskom štáte – Vylúčenie“
      Vo veci C‑446/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím High Court of Justice
         (England & Wales), Chancery Division (Spojené kráľovstvo), zo 16. júla 2003 a doručený Súdnemu dvoru 22. októbra 2003, ktorý
         súvisí s konaním:

      Marks & Spencer plc
      proti
      David Halsey (Her Majesty’s Inspector of Taxes),
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, sudcovia C. Gulmann (spravodajca),
         A. La Pergola, J.‑P. Puissochet, R. Schintgen, N. Colneric, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits a A. Ó Caoimh,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 1. februára 2005,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Marks & Spencer plc, v zastúpení: G. Aaronson, QC, a P. Farmer, barrister,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: M. Bethell, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci R. Plender, QC, a D. Ewart,
         barrister,

      –       nemecká vláda, v zastúpení: W.-D. Plessing a A. Tiemann, splnomocnení zástupcovia,
      –       grécka vláda, v zastúpení: K. Boskovits, V. Kyriazopoulos, I. Pouli a S. Trekli, splnomocnení zástupcovia,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a C. Jurgensen‑Mercier, splnomocnení zástupcovia,
      –       Írsko, v zastúpení: D. J. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci E. Fitzsimons, SC, a G. Clohessy, BL,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, S. Terstal a J. van Bakel, splnomocnené zástupkyne,
      –       fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes-Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,
      –       švédska vláda, v zastúpení: A. Kruse, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. apríla 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 43 ES a 48 ES.
      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Marks & Spencer plc (ďalej len „Marks & Spencer“) a britskou daňovou správou v súvislosti
         s tým, že táto správa zamietla žiadosť o daňovú úľavu, ktorú podal Marks & Spencer s cieľom odpočítať straty, ktoré vznikli
         jeho dcérskym spoločnostiam usadeným v Belgicku, Nemecku a vo Francúzsku, z príjmov zdaniteľných v Spojenom kráľovstve.

       Vnútroštátny právny rámec
      3       Ustanovenia vnútroštátneho práva uplatniteľné vo veci samej sú obsiahnuté v zákone z roku 1988 týkajúcom sa daní z príjmov
         fyzických osôb a daní z príjmov právnických osôb (Income and Corporation Tax Act 1988, ďalej len „ICTA“). Uvedené sú v ďalšom
         texte s prihliadnutím na informácie poskytnuté vnútroštátnym súdom.

       Zdanenie daňou z príjmov právnických osôb
      4       V súlade s článkom 6 ods. 1 a článkom 11 ods. 1 ICTA sa daňou z príjmov právnických osôb zdaňujú príjmy spoločností, ktoré
         sú buď usadené v Spojenom kráľovstve, alebo tam vykonávajú obchodnú činnosť prostredníctvom organizačnej zložky alebo obchodného
         zastúpenia.

      5       Článok 8 ods. 1 ICTA ukladá spoločnostiam rezidentom daň z príjmov právnických osôb z ich celosvetových príjmov. Článok 11
         ods. 1 ukladá spoločnostiam nerezidentom daň z príjmov právnických osôb len z príjmov ich organizačných zložiek alebo obchodných
         zastúpení usadených v Spojenom kráľovstve.

      6       Na základe daňových dohôd, ktoré Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska uzavrelo okrem iného s Belgickým kráľovstvom,
         Spolkovou republikou Nemecko a Francúzskou republikou, sú zahraničné dcérske spoločnosti spoločností rezidentov daňovníkmi
         dane z príjmov právnických osôb v Spojenom kráľovstve ako daňoví nerezidenti len vo vzťahu k obchodným činnostiam vykonávaným
         v tomto členskom štáte prostredníctvom stálej prevádzkarne v zmysle uvedených dohôd.

      7       V Spojenom kráľovstve je na predchádzanie dvojitého zdanenia zavedený systém daňového úveru.
      8       Uvedený systém má najmä tieto aspekty:
      9       V prvom rade spoločnosť usadená v Spojenom kráľovstve, ktorá vykonáva obchodnú činnosť v inom členskom štáte prostredníctvom
         organizačnej zložky usadenej v tomto členskom štáte, má buď v Spojenom kráľovstve daňovú povinnosť z príjmov tejto organizačnej
         zložky, pričom od dane, ktorú má zaplatiť, si odpočítava daň zaplatenú v inom členskom štáte, alebo má možnosť odpočítať daň
         zaplatenú v inom členskom štáte pri určovaní výsledku hospodárenia organizačnej zložky v Spojenom kráľovstve. Príjmy z hospodárenia
         organizačnej zložky sa určujú podľa daňových noriem Spojeného kráľovstva. Stratu z hospodárenia možno odpočítať od príjmov
         spoločnosti usadenej v Spojenom kráľovstve. Neodpočítané straty možno preniesť na nasledujúce zdaňovacie obdobia. Okolnosť,
         že stratu možno v inom členskom štáte odpočítať z budúcich príjmov organizačnej zložky, nebráni tomu, aby sa odpočítala od príjmov
         v Spojenom kráľovstve.

      10     V druhom rade spoločnosť usadená v Spojenom kráľovstve, ktorá vykonáva obchodnú činnosť v inom členskom štáte prostredníctvom
         dcérskej spoločnosti usadenej v tomto členskom štáte, má v Spojenom kráľovstve daňovú povinnosť z dividend vyplácaných touto
         dcérskou spoločnosťou a má nárok na daňový úver zodpovedajúci dani zaplatenej v inom členskom štáte zo zisku, z ktorého sa
         rozdeľujú dividendy, ako aj prípadne akoukoľvek zrážkou pri zdroji. Pokiaľ nie sú uplatniteľné právne predpisy o kontrolovaných
         zahraničných spoločnostiach, materská spoločnosť nemá daňovú povinnosť z príjmov jej dcérskej spoločnosti daňového nerezidenta
         a nemôže odpočítať straty tejto dcérskej spoločnosti od svojich príjmov.

      11     Na základe článku 208 ICTA sa nezdaňujú dividendy vyplácané materskej spoločnosti usadenej v Spojenom kráľovstve dcérskou
         spoločnosťou, ktorá je tiež usadená v tomto členskom štáte, na rozdiel od dividend vyplácaných dcérskou spoločnosťou usadenou
         v inom členskom štáte.

       Osobitný režim strát v rámci skupín spoločností (daňová úľava pre skupinu)
      12     Režim daňových úľav pre skupinu v Spojenom kráľovstve umožňuje spoločnostiam skupiny rezidentom navzájom si kompenzovať svoje
         straty a príjmy.

      13     Článok 402 ICTA stanovuje:
      „1.      Ak ustanovenia tejto hlavy a článok 492 ods. 8 nestanovujú inak, úľavy za obchodné straty a iné sumy odpočítateľné od základu
         dane z príjmov právnických osôb môže spoločnosť (‚postupujúca spoločnosť‘), ktorá patrí do skupiny spoločností, v prípadoch
         upresnených v odsekoch 2 a 3… postúpiť a na žiadosť inej spoločnosti (‚žiadajúca spoločnosť‘) patriacej do tej istej skupiny
         ich možno udeliť žiadajúcej spoločnosti vo forme daňovej úľavy, tzv. ‚daňová úľava pre skupinu‘, poskytnutej v rámci dane
         z príjmov právnických osôb.

      2.      Daňovú úľavu pre skupinu možno získať, ak postupujúca spoločnosť a žiadajúca spoločnosť patria do tej istej skupiny spoločností…“
      14     Článok 403 ICTA uvádza:
      „1.      Ak v priebehu účtovného obdobia (‚rozhodujúce obdobie‘) postupujúcej spoločnosti vzniknú:
      a)      straty z hospodárenia…, výšku straty možno odpočítať na účely dane z príjmov právnických osôb z celkových príjmov žiadajúcej
         spoločnosti za jej zodpovedajúce účtovné obdobie, ak ustanovenia tejto hlavy nestanovujú inak.“

      15     Pokiaľ ide o obdobia ukončené do 1. apríla 2000, článok 413 ods. 5 ICTA spresňuje:
      „V tejto hlave slovo ,spoločnosť‘ označuje len právnické osoby so sídlom v Spojenom kráľovstve…“
      16     Od legislatívnej zmeny prijatej v nadväznosti na rozsudok Súdneho dvora zo 16. júla 1998, ICI (C‑264/96, Zb. s. I‑4695), sa
         režim daňovej úľavy pre skupinu, počnúc obdobím roku 2000, uplatňuje na príjmy a straty, na ktoré sa vzťahuje pôsobnosť daňového
         práva Spojeného kráľovstva.

      17     V dôsledku tejto legislatívnej zmeny:
      –       straty organizačnej zložky usadenej v Spojenom kráľovstve a patriacej spoločnosti, ktorá nie je daňovým rezidentom, možno
         presunúť na inú spoločnosť skupiny, aby sa odpočítali od príjmov tejto spoločnosti zdaniteľného v Spojenom kráľovstve,

      –       straty spoločnosti usadenej v Spojenom kráľovstve patriacej do skupiny možno presunúť na organizačnú zložku, aby sa odpočítali
         z príjmov tejto organizačnej zložky v Spojenom kráľovstve.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      18     Marks & Spencer je spoločnosťou založenou a zapísanou do obchodného registra v Anglicku a Walese. Je materskou spoločnosťou
         spoločností usadených v Spojenom kráľovstve a v iných štátoch. V Spojenom kráľovstve je jedným z najväčších maloobchodných
         predajcov v oblastiach odevnej konfekcie, potravinárskych výrobkov, domácich potrieb a finančných služieb.

      19     Od roku 1975 začala svoje pôsobenie rozširovať do iných štátov otvorením obchodu vo Francúzsku. Ku koncu deväťdesiatych rokov
         mala v rámci siete dcérskych spoločností a franchisingového systému predajné miesta v 36 štátoch.

      20     V polovici deväťdesiatych rokov sa objavil sklon k narastaniu strát.
      21     V marci 2001 Marks & Spencer oznámil ukončenie činnosti na európskom kontinente. K 31. decembru 2001 bola dcérska spoločnosť
         usadená vo Francúzsku postúpená tretím osobám a ostatné dcérske spoločnosti vrátane spoločností usadených v Belgicku a Nemecku
         ukončili všetku obchodnú činnosť.

      22     Marks & Spencer požiadal v Spojenom kráľovstve na základe článku 6 prílohy 17 A ICTA o daňovú úľavu pre skupinu vo vzťahu
         k stratám, ktoré vznikli jeho dcérskym spoločnostiam usadeným v Belgicku, Nemecku a vo Francúzsku v priebehu štyroch období
         ukončených 31. marca 1998, 31. marca 1999, 31. marca 2000 a 31. marca 2001. Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru vyplýva, že
         účastníci konania vo veci samej sa zhodli na skutočnosti, že straty sa musia určiť podľa daňových noriem Spojeného kráľovstva.
         Na žiadosť daňového orgánu preto Marks & Spencer prepočítal straty na tomto základe.

      23     Uvedené dcérske spoločnosti vykonávali svoju hospodársku činnosť v členských štátoch svojho sídla. V Spojenom kráľovstve nemali
         stálu prevádzkareň a nevykonávali tam žiadnu hospodársku činnosť.

      24     Žiadosti o daňovú úľavu boli zamietnuté z dôvodu, že daňovú úľavu pre skupinu možno poskytnúť len vo vzťahu k stratám zaevidovaným
         v Spojenom kráľovstve.

      25     Marks & Spencer napadol toto zamietnutie na Special Commissioners of Income Tax, no ten jeho návrh zamietol.
      26     Marks & Spencer podal proti tomuto rozhodnutiu odvolanie na High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division, ktorý
         rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Za okolností, keď:
      –       také právne predpisy členského štátu, akými sú predpisy Spojeného kráľovstva vzťahujúce sa na daňovú úľavu pre skupinu, zakazujú
         materskej spoločnosti daňovému rezidentovi tohto členského štátu, aby znížila svoje príjmy zdaniteľné v tomto štáte odpočtom
         strát, ktoré v iných štátoch vznikli dcérskym spoločnostiam, daňovým rezidentom týchto členských štátov, kým takýto odpočet
         by bol možný, ak by straty vznikli dcérskym spoločnostiam, ktoré by boli daňovými rezidentmi rovnakého štátu ako materská
         spoločnosť,

      –       členský štát materskej spoločnosti:
      –       ukladá spoločnostiam usadeným na jeho území daň z príjmov právnických osôb z ich celkových príjmov vrátane príjmov organizačných
         zložiek v iných členských štátoch, pričom zabezpečuje možnosť zabránenia dvojitého zdanenia vo vzťahu k daniam zaplateným
         v inom členskom štáte a pri určení uvedených zdaniteľných príjmov zohľadňuje straty týchto organizačných zložiek,

      –       neukladá daň z príjmov právnických osôb z nerozdeleného zisku dcérskych spoločností, rezidentov iných členských štátov,
      –       ukladá materskej spoločnosti daň z príjmov právnických osôb z akéhokoľvek zisku, ktorý prostredníctvom dividend rozdeľujú
         dcérske spoločnosti, rezidenti iných členských štátov, kým zo zisku, ktorý prostredníctvom dividend rozdeľujú dcérske spoločnosti,
         rezidenti rovnakého členského štátu ako materská spoločnosť, materskej spoločnosti, daň z príjmov právnických osôb neukladá,

      –       priznáva materskej spoločnosti daňovú úľavu vo forme daňového úveru za zrážkovú daň z dividend a za zahraničné dane zo zisku,
         z ktorého platia dividendy dcérske spoločnosti, rezidenti iných členských štátov,

      ide o obmedzenie v zmysle článku 43 ES v spojení s článkom 48 ES? Ak je odpoveď kladná, je toto obmedzenie podľa práva Spoločenstva
         odôvodnené?

      2.      a)     Aký vplyv – ak nejaký – má na odpoveď na otázku č. 1 skutočnosť, že v závislosti od právnych predpisov členského štátu dcérskej
         spoločnosti je alebo môže byť za určitých okolností možné odpočítať časť straty alebo celkovú stratu dcérskej spoločnosti
         zo zdaniteľných príjmov tejto dcérskej spoločnosti v jej členskom štáte?

      b)      Ak je odpoveď kladná, akú dôležitosť treba pripísať týmto skutočnostiam:
      –       dcérska spoločnosť, rezident iného členského štátu, ukončila obchodnú činnosť, a hoci v tomto členskom štáte existuje ustanovenie
         umožňujúce za určitých podmienok získať daňovú úľavu za straty, nebol podaný žiaden dôkaz, že za daných okolností bola takáto
         daňová úľava poskytnutá,

      –       dcérska spoločnosť, rezident iného členského štátu, bola postúpená tretím osobám, a hoci podľa práva tohto štátu existuje
         stanovenie umožňujúce za určitých podmienok tretej osobe nadobúdateľovi uplatniť straty, nie je jasné, či si ich za daných
         okolností uplatnil,

      –       ustanovenia, na základe ktorých členský štát materskej spoločnosti zohľadňuje straty spoločností rezidentov Spojeného kráľovstva,
         sa uplatňujú bez ohľadu na to, či bola vo vzťahu k stratám poskytnutá daňová úľava v inom členskom štáte?

      c)      Bola by situácia iná, ak by bol podaný dôkaz, že v členskom štáte, ktorého bola dcérska spoločnosť rezidentom, bola poskytnutá
         daňová úľava vo vzťahu k stratám, a ak áno, mala by význam skutočnosť, že daňovú úľavu následne získala iná skupina spoločností,
         ktorej bola dcérska spoločnosť postúpená?“

       O prvej otázke
      27     Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článkom 43 ES a 48 ES odporujú právne predpisy členského štátu,
         ktoré vylučujú možnosť materskej spoločnosti rezidenta odpočítať zo svojich zdaniteľných príjmov straty, ktoré v inom členskom
         štáte vznikli dcérskej spoločnosti usadenej na území tohto iného štátu, hoci túto možnosť poskytuje vo vzťahu k stratám, ktoré
         vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi.

      28     Inak povedané, bola položená otázka, či takéto právne predpisy predstavujú obmedzenie slobody usadiť sa v rozpore s článkami
         43 ES a 48 ES.

      29     V tejto súvislosti je vhodné pripomenúť, že aj keď priame dane patria do právomoci členských štátov, podľa ustálenej judikatúry
         ich musia členské štáty uplatňovať v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudok z 8. marca 2001, Metallgesellschaft
         a i., C‑397/98 a C‑410/98, Zb. s. I‑1727, bod 37 a citovanú judikatúru).

      30     Sloboda usadiť sa, ktorú článok 43 ES priznáva príslušníkom Spoločenstva a ktorá zahŕňa ich právo prístupu k samostatným zárobkovým
         činnostiam a ich výkonu, ako aj právo založiť a viesť podniky za rovnakých podmienok ako podmienky stanovené pre vlastných
         štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, zahŕňa v súlade s článkom 48 ES aj právo spoločností,
         ktoré sú založené podľa zákonov členského štátu a ktoré majú svoje sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti
         v Európskom spoločenstve, vykonávať ich činnosť v dotknutom členskom štáte prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej
         zložky alebo obchodného zastúpenia (pozri najmä rozsudok z 21. septembra 1999, Saint-Gobain ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161, bod
         35).

      31     Hoci cieľom ustanovení týkajúcich sa slobody usadiť sa je podľa ich znenia zabezpečiť zaobchádzanie v hostiteľskom členskom
         štáte podľa podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov, bránia aj tomu, aby štát pôvodu zasahoval do usadenia
         niektorého z jeho štátnych príslušníkov alebo spoločnosti založenej v súlade s jeho právnymi predpismi v inom členskom štáte
         (pozri najmä rozsudok ICI, už citovaný, bod 21).

      32     Taká daňová úľava pre skupinu, o akú ide vo veci samej, predstavuje pre dotknuté spoločnosti daňovú výhodu. Tým, že urýchľuje
         uzavretie strát stratových spoločností prostredníctvom ich okamžitého odpočítania od príjmov iných spoločností skupiny, poskytuje
         tejto skupine výhodu likvidity.

      33     Vylúčenie takejto výhody, pokiaľ ide o straty, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti, ktorá je usadená v inom členskom štáte
         a v členskom štáte materskej spoločnosti nevykonáva žiadnu hospodársku činnosť, je spôsobilé zasiahnuť do výkonu slobody materskej
         spoločnosti usadiť sa tým, že ju odrádza od vytvorenia dcérskych spoločností v iných členských štátoch.

      34     Toto vylúčenie preto predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa v zmysle článkov 43 ES a 48 ES, keďže zavádza rozdielne daňové
         zaobchádzanie medzi stratami, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi, a stratami, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti
         nerezidentovi.

      35     Takéto obmedzenie by bolo prípustné, iba ak by sledovalo legitímny cieľ zlučiteľný so Zmluvou a bolo odôvodnené naliehavými
         dôvodmi všeobecného záujmu. Navyše by za takéhoto predpokladu muselo byť spôsobilé zaručiť uskutočnenie sledovaného cieľa
         a nesmelo by presahovať rámec toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa potrebné (v tomto zmysle pozri rozsudky z 15. mája 1997,
         Futura Participations a Singer, C‑250/95, Zb. s. I‑2471, bod 26, a z 11. marca 2004, De Lasteyrie du Saillant, C‑9/02, Zb.
         s. I‑2409, bod 49).

      36     Spojené kráľovstvo a iné členské štáty, ktoré predložili pripomienky v rámci tohto konania, tvrdia, že dcérske spoločnosti
         rezidenti a dcérske spoločnosti nerezidenti nie sú z hľadiska takého režimu daňovej úľavy pre skupinu, o aký ide vo veci samej,
         v porovnateľných daňových situáciách. V súlade so zásadou teritoriality, ktorá sa uplatňuje aj v medzinárodnom práve, aj v práve
         Spoločenstva, nemá členský štát usadenia materskej spoločnosti daňovú právomoc voči dcérskym spoločnostiam nerezidentom. Vo
         vzťahu k týmto dcérskym spoločnostiam patrí daňová právomoc v súlade s obvyklým rozdelením právomocí v tejto oblasti v zásade
         štátom, na ktorých území sú usadené a vykonávajú tam hospodársku činnosť.

      37     V tejto súvislosti je vhodné skonštatovať, že v daňovom práve môže bydlisko alebo sídlo daňovníkov predstavovať faktor spôsobilý
         odôvodniť vnútroštátne normy spôsobujúce rozdielne zaobchádzanie s daňovníkmi rezidentmi a daňovníkmi nerezidentmi. Bydlisko
         alebo sídlo však nie je vždy odôvodneným faktorom rozlišovania. Pripustiť, že členský štát usadenia môže slobodne uplatňovať
         rozdielne zaobchádzanie len na základe samotného dôvodu, že sídlo spoločnosti sa nachádza v inom členskom štáte, by totiž
         zbavilo článok 43 ES jeho obsahu (pozri rozsudok z 28. januára 1986, Komisia/Francúzsko, 270/83, Zb. s. 273, bod 18).

      38     V každej konkrétnej situácii je potrebné skúmať, či je obmedzenie uplatňovania daňovej výhody na daňovníkov rezidentov odôvodnené
         relevantnými objektívnymi faktormi spôsobilými odôvodniť rozdielne zaobchádzanie.

      39     V takej situácii ako vo veci samej je potrebné pripustiť, že ak členský štát usadenia materskej spoločnosti zdaňuje spoločnosti
         rezidentov z ich celosvetových príjmov a spoločnosti nerezidentov len z ich príjmov pochádzajúcich z ich činnosti v tomto
         štáte, koná tak v súlade so zásadou teritoriality zakotvenou v medzinárodnom daňovom práve a uznanou právom Spoločenstva (pozri
         najmä rozsudok Futura Participations a Singer, už citovaný, bod 22).

      40     Okolnosť, že tento štát nezdaňuje príjmy dcérskych spoločností materskej spoločnosti usadenej na jeho území, ktoré nie sú
         rezidentmi, však sama osebe neodôvodňuje obmedzenie daňovej úľavy pre skupinu len na straty, ktoré vznikli spoločnostiam rezidentom.

      41     Na posúdenie toho, či je takéto obmedzenie odôvodnené, je potrebné skúmať dôsledky bezpodmienečného rozšírenia takej výhody,
         o akú ide vo veci samej.

      42     V tejto súvislosti Spojené kráľovstvo a ostatné členské štáty, ktoré predložili pripomienky, uvádzajú tri odôvodňujúce prvky.
      43     Po prvé, príjmy a straty sú v daňovej oblasti dvoma stranami tej istej mince, ktoré treba posudzovať v rámci daňového systému
         symetricky, aby sa zachovalo vyrovnané rozdelenie daňovej právomoci medzi rôznymi dotknutými členskými štátmi. Po druhé, ak
         by sa straty zohľadňovali v členskom štáte materskej spoločnosti, existovalo by riziko, že dôjde k ich dvojitému zohľadneniu.
         Po tretie, ak by sa straty nezohľadňovali v členskom štáte usadenia dcérskej spoločnosti, existovalo by riziko daňového úniku.

      44     Pokiaľ ide o prvý odôvodňujúci prvok, treba pripomenúť, že zníženie príjmov z daní sa nemôže považovať za naliehavý dôvod
         všeobecného záujmu, na ktorý by sa bolo možné odvolávať pri odôvodnení opatrenia, ktoré by bolo v zásade v protiklade so základnou
         slobodou (pozri najmä rozsudok zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02, Zb. s. I‑7477, bod 49 a citovanú judikatúru).

      45     Ako však správne zdôrazňuje Spojené kráľovstvo, je možné, že zachovanie rozdelenia daňovej právomoci medzi členskými štátmi
         si bude vyžadovať, aby sa na hospodársku činnosť spoločností usadených v jednom z týchto štátov uplatňovali len daňové normy
         tohto štátu, a to aj v súvislosti s príjmami, aj v súvislosti so stratami.

      46     Keby sa totiž spoločnostiam dala možnosť zvoliť si zohľadnenie ich strát v členskom štáte ich usadenia alebo v inom členskom
         štáte, citeľne by sa tým ohrozilo vyrovnané rozdelenie daňovej právomoci medzi členskými štátmi, keďže v prvom štáte by sa
         daňový základ zvýšil a v druhom znížil o presunuté straty.

      47     Pokiaľ ide o druhý odôvodňujúci prvok týkajúci sa rizika dvojitého zohľadnenia strát, je vhodné pripustiť, že členské štáty
         musia mať možnosť vytvoriť tomu prekážky.

      48     K takémuto riziku skutočne dochádza, ak sa daňová úľava pre skupinu rozšíri na straty dcérskych spoločností nerezidentov.
         Toto riziko sa odstráni pravidlom vylučujúcim daňovú úľavu pre takéto straty.

      49     V súvislosti s tretím odôvodňujúcim prvkom týkajúcim sa rizika daňového úniku je potrebné pripustiť, že možnosť presunúť straty
         dcérskej spoločnosti nerezidenta na spoločnosť rezidenta zahŕňa riziko, že presuny strát sa budú v rámci skupiny spoločností
         organizovať tak, aby smerovali do spoločností usadených v členských štátoch uplatňujúcich najvyššie daňové sadzby, teda do
         štátov, v ktorých je daňová hodnota strát najvyššia.

      50     Vylúčenie daňovej úľavy pre skupinu vo vzťahu k stratám, ktoré vznikli dcérskym spoločnostiam nerezidentom, predstavuje prekážku
         uvedených praktík, ku ktorým by mohla motivovať skutočnosť, že existujú citeľné rozdiely medzi daňovými sadzbami uplatňovanými
         v rôznych členských štátoch.

      51     Vzhľadom na tieto tri odôvodňujúce prvky vnímané vo vzájomnej súvislosti je potrebné uviesť, že taká obmedzujúca úprava, o akú
         ide vo veci samej, na jednej strane sleduje legitímne ciele zlučiteľné so Zmluvou, na ktoré sa vzťahujú naliehavé dôvody všeobecného
         záujmu, a na druhej strane je spôsobilá zabezpečiť uskutočnenie uvedených cieľov.

      52     Na túto analýzu nemajú vplyv údaje obsiahnuté v druhej časti prvej otázky, týkajúce sa režimov, ktoré sa v Spojenom kráľovstve
         vzťahujú na:

      –       príjmy a straty zahraničnej organizačnej zložky spoločnosti usadenej v tomto členskom štáte,
      –       dividendy, ktoré materskej spoločnosti usadenej v tomto členskom štáte rozdeľuje dcérska spoločnosť usadená v inom členskom
         štáte.

      53     Treba však preveriť, či obmedzujúce opatrenie nepresahuje rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaných cieľov.
      54     Marks & Spencer a Komisia totiž tvrdili, že by sa mohlo uvažovať aj o opatreniach, ktoré sú menej obmedzujúce ako všeobecné
         vylúčenie z nároku na daňovú úľavu pre skupinu. Napríklad odkázali na možnosť podmienenia nároku na daňovú úľavu tým, aby
         zahraničná dcérska spoločnosť v plnom rozsahu využila možnosti zohľadnenia strát poskytované v členskom štáte, ktorého je
         rezidentom. Poukázali tiež na možnosť podmieniť nárok na daňovú úľavu tým, že by sa do zdaniteľných príjmov spoločnosti, ktorá
         využila daňovú úľavu pre skupinu, zahrnuli aj neskoršie príjmy dcérskej spoločnosti nerezidenta vo výške strát, ktoré boli
         odpočítané predtým.

      55     V tejto súvislosti Súdny dvor usudzuje, že obmedzujúce opatrenie sporné vo veci samej presahuje rámec toho, čo je potrebné
         na dosiahnutie podstaty sledovaných cieľov, v situácii, keď:

      –       dcérska spoločnosť nerezident vyčerpala možnosti zohľadnenia strát, ktoré existujú v členskom štáte, ktorého je rezidentom,
         za zdaňovacie obdobie, vo vzťahu ku ktorému bola podaná žiadosť o daňovú úľavu, ako aj za predchádzajúce zdaňovacie obdobia,
         a to prípadne prostredníctvom presunu týchto strát tretej osobe alebo odpočítaním týchto strát od príjmov, ktoré vykázala
         dcérska spoločnosť v predchádzajúcich obdobiach, a

      –       neexistuje možnosť, aby sa mohli straty zahraničnej dcérskej spoločnosti zohľadniť v členskom štáte, ktorého je rezidentom,
         v budúcich zdaňovacích obdobiach, a to ani tak, že by si ich zohľadnila sama, ani treťou osobou najmä v prípade postúpenia
         dcérskej spoločnosti tejto tretej osobe.

      56     Ak v členskom štáte materská spoločnosť rezident preukáže daňovým orgánom, že tieto podmienky sú splnené, vylúčenie možnosti
         tejto materskej spoločnosti odpočítať z jej príjmov zdaniteľných v tomto členskom štáte straty, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti
         nerezidentovi, je v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES.

      57     V tejto súvislosti je ešte dôležité spresniť, že členské štáty majú naďalej možnosť prijať alebo zachovať normy, ktorých osobitným
         cieľom je vylúčiť z daňových výhod čisto umelé konštrukcie, ktorých cieľom by bolo obísť pôsobnosť vnútroštátneho daňového
         zákona alebo jej uniknúť (pozri v tomto zmysle rozsudky ICI, už citovaný, bod 26, a de Lasteyrie du Saillant, už citovaný,
         bod 50).

      58     Ďalej, pokiaľ je aj možné identifikovať iné menej obmedzujúce opatrenia, takéto opatrenia si v každom prípade vyžadujú harmonizačné
         pravidlá prijaté zákonodarcom Spoločenstva.

      59     Preto je na prvú otázku potrebné odpovedať, že článkom 43 ES a 48 ES za súčasného stavu práva Spoločenstva neodporujú právne
         predpisy členského štátu, ktoré všeobecným spôsobom vylučujú možnosť materskej spoločnosti rezidenta odpočítať zo svojich
         zdaniteľných príjmov straty, ktoré v inom členskom štáte vznikli dcérskej spoločnosti usadenej na území tohto iného štátu,
         hoci túto možnosť poskytujú vo vzťahu k stratám, ktoré vznikli dcérskej spoločnosti rezidentovi. Je však v rozpore s článkami
         43 ES a 48 ES, ak sa takáto možnosť vylúči vo vzťahu k materskej spoločnosti rezidentovi v situácii, keď na jednej strane
         dcérska spoločnosť nerezident vyčerpala možnosti zohľadnenia strát existujúce v členskom štáte, ktorého je rezidentom, za
         zdaňovacie obdobie, vo vzťahu ku ktorému bola podaná žiadosť o daňovú úľavu, ako aj za predchádzajúce zdaňovacie obdobia,
         a na druhej strane neexistujú možnosti, aby sa tieto straty mohli zohľadniť v členskom štáte, ktorého je rezidentom, v budúcich
         zdaňovacích obdobiach, a to ani tak, že by si ich zohľadnila sama, ani treťou osobou najmä v prípade postúpenia dcérskej spoločnosti
         tejto tretej osobe.

       O druhej otázke
      60     Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
       O trovách
      61     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článkom 43 ES a 48 ES za súčasného stavu práva Spoločenstva neodporujú právne predpisy členského štátu, ktoré všeobecným spôsobom
            vylučujú možnosť materskej spoločnosti rezidenta odpočítať zo svojich zdaniteľných príjmov straty, ktoré v inom členskom štáte
            vznikli dcérskej spoločnosti usadenej na území tohto iného štátu, hoci túto možnosť poskytujú vo vzťahu k stratám, ktoré vznikli
            dcérskej spoločnosti rezidentovi. Je však v rozpore s článkami 43 ES a 48 ES, ak sa takáto možnosť vylúči vo vzťahu k materskej
            spoločnosti rezidentovi v situácii, keď na jednej strane dcérska spoločnosť nerezident vyčerpala možnosti zohľadnenia strát
            existujúce v členskom štáte, ktorého je rezidentom, za zdaňovacie obdobie, vo vzťahu ku ktorému bola podaná žiadosť o daňovú
            úľavu, ako aj za predchádzajúce zdaňovacie obdobia, a na druhej strane neexistujú možnosti, aby sa tieto straty mohli zohľadniť
            v členskom štáte, ktorého je rezidentom, v budúcich zdaňovacích obdobiach, a to ani tak, že by si ich zohľadnila sama, ani
            treťou osobou najmä v prípade postúpenia dcérskej spoločnosti tejto tretej osobe.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 5. decembra 2002. # Paul Edwin Hoyer proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o náhradu škody - Prípustnosť. # Vec T-209/99.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 18. septembra 2002. # Carlos Puente Martín proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-29/01.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 12. novembra 2014. # Volvo Trademark Holding AB proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-525/11.


Rozsudok Všeobecného súdu (prvá komora) z 21. januára 2014. # Bial-Portela & Cª, SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-113/12.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 16. júla 2014. # National Iranian Oil Company proti Rade Európskej únie. # Vec T-578/12.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 24. júna 1993. # Willy Seghers proti Rade Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-69/92.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 6. novembra 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-358/01.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 2. mája 1996. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Vec C-133/94.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 23. februára 1983. # Fromançais SA proti Fonds d'orientation et de régularisation des marchés agricoles (FORMA). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal administratif de Paris - Francúzsko. # Strata peňažnej záruky. # Vec 66/82.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. marca 2000. # Association Eglise de scientologie de Paris a Scientology International Reserves Trust proti Premier ministre. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Conseil d'Etat - Francúzsko. # Vec C-54/99.