title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 4. júna 2009.#T-Mobile Netherlands BV, KPN Mobile NV, Orange Nederland NV a Vodafone Libertel NV proti Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Článok 81 ods. 1 ES - Pojem ‚zosúladený postup‘ - Príčinná súvislosť medzi zosúladeným postupom a správaním podniku na trhu - Posúdenie podľa predpisov vnútroštátneho práva - Dostatočnosť jedného stretnutia alebo nevyhnutnosť dlhodobého a pravidelného zosúlaďovania.#Vec C-8/08.

text:
      Vec C‑8/08
      T‑Mobile Netherlands BV a i.
      proti
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 81 ods. 1 ES – Pojem ‚zosúladený postup‘ – Príčinná súvislosť medzi zosúladeným postupom a konaním podnikov na trhu – Posúdenie podľa predpisov vnútroštátneho práva – Dostatočnosť jedného stretnutia alebo nevyhnutnosť dlhodobého a pravidelného zosúlaďovania“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Protisúťažný predmet alebo účinok – Kritériá posúdenia – Uplatňovanie
            rovnakých kritérií na dohodu, rozhodnutie alebo zosúladený postup
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      2.        Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Narušenie hospodárskej súťaže – Kritériá posúdenia – Protisúťažný predmet
            – Dostatočné zistenie
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      3.        Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Protisúťažný predmet – Kritériá posúdenia
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      4.        Hospodárska súťaž – Pravidlá Spoločenstva – Kogentný charakter – Uplatnenie vnútroštátnymi súdmi ex offo
      (Článok 81 ES)
      5.        Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Nevyhnutnosť príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním
            podnikov na trhu – Domnienka existencie tejto príčinnej súvislosti – Povinnosť vnútroštátnych súdov uplatniť túto domnienku
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      6.        Hospodárska súťaž – Kartely – Zosúladený postup – Pojem – Nevyhnutnosť príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním
            podnikov na trhu – Domnienka existencie tejto príčinnej súvislosti
      (Článok 81 ods. 1 ES)
      1.        Pojmy dohoda, rozhodnutia združení podnikov a zosúladený postup zahŕňajú, zo subjektívneho hľadiska, podoby zosúladeného konania,
         ktoré majú rovnakú podstatu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v ktorých sa prejavujú. Preto kritériá na účely
         posúdenia, či cieľom alebo následkom konania je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže, sú uplatniteľné,
         či ide o dohodu, rozhodnutie alebo zosúladený postup.

      (pozri body 23, 24)
      2.        Na účely posúdenia toho, či je zosúladený postup zakázaný článkom 81 ods. 1 ES, je zbytočné zohľadňovať jeho konkrétne následky,
         pokiaľ sa preukáže, že cieľom tohto postupu je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného
         trhu. Rozlišovanie medzi porušeniami na základe cieľa a porušeniami na základe následku spočíva v tom, že určité formy zosúladených
         konaní medzi podnikmi možno považovať za škodlivé pre dobré fungovanie hospodárskej súťaže už z dôvodu ich povahy. Nie je
         teda nevyhnutné skúmať následky zosúladeného postupu, pokiaľ je preukázaný jeho protisúťažný cieľ.

      (pozri body 29, 30)
      3.        Zosúladený postup má protisúťažný cieľ v zmysle článku 81 ods. 1 ES, pokiaľ z dôvodu jeho obsahu a účelu, ako aj vzhľadom
         na právny a hospodársky kontext, v ktorom sa nachádza, je tento postup konkrétne spôsobilý vylučovať, obmedzovať alebo skresľovať
         hospodársku súťaž v rámci spoločného trhu. Nie je nevyhnutné, aby bola hospodárska súťaž skutočne vylúčená, obmedzená alebo
         skreslená, ani aby existovala priama súvislosť medzi týmto zosúladeným postupom a spotrebiteľskými cenami.

      Výmena informácií medzi konkurentmi má protisúťažný cieľ, ak je spôsobilá odstrániť neistotu týkajúcu sa konania, ktoré majú
         v úmysle dotknuté podniky, najmä pokiaľ ide o presný dátum, rozsah a spôsoby prispôsobenia, ktoré musia dotknuté podniky zaviesť,
         vrátane prípadu, kde sa prispôsobenie týka zníženia provízie zmluvných predajcov, a nie spotrebiteľských cien.

      (pozri body 27, 28, 30, 31, 35, 36, 39, 41, 43, bod 1 výroku)
      4.        Článok 81 ES spôsobuje priame účinky vo vzťahoch medzi jednotlivcami a zakladá dotknutým osobám práva, ktoré sú vnútroštátne
         súdy povinné ochraňovať. Predstavuje ustanovenie na ochranu verejného poriadku nevyhnutné na splnenie úloh zverených Európskemu
         spoločenstvu, ktoré musí byť vnútroštátnymi súdmi uplatňované ex offo.
      Preto sú pri uplatnení článku 81 ES všetky vnútroštátne súdy členských štátov viazané výkladom, ktorý Súdny dvor podal v súvislosti
         s týmto článkom.

      (pozri body 49, 50)
      5.        V rámci preskúmania príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním podnikov zúčastnených na tomto postupe na trhu,
         ktorá sa vyžaduje na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, je vnútroštátny súd povinný,
         s výhradou dôkazu opaku, ktorý zaťažuje dotknuté podniky, uplatňovať domnienku príčinnej súvislosti, podľa ktorej tieto podniky,
         pokiaľ sú naďalej aktívne na trhu, zohľadňujú informácie vymenené so svojimi konkurentmi. Táto domnienka je neoddeliteľnou
         súčasťou uplatniteľného práva Spoločenstva.

      (pozri body 51 – 53, bod 2 výroku)
      6.        Na účely uplatnenia článku 81 ods. 1 ES, pokiaľ podnik zúčastnený na zosúladenom postupe pokračuje v aktívnej činnosti na
         predmetnom trhu, domnienka príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním tohto podniku na trhu sa uplatní aj vtedy,
         ak je zosúladený postup založený len na jednom stretnutí dotknutých podnikov.

      Dôležitý totiž nie je ani tak počet stretnutí medzi dotknutými podnikmi, ako skôr skutočnosť, či jeden alebo viac kontaktov,
         ktoré sa uskutočnili, umožnili podnikom zohľadniť informácie vymenené s ich konkurentmi na účely určenia ich konania na danom
         trhu a vedome nahradiť praktickú spoluprácu medzi nimi na úkor hospodárskej súťaže. Pokiaľ možno preukázať, že tieto podniky
         dospeli k zosúladeniu a zostali aktívne na trhu, je odôvodnené vyžadovať, aby poskytli dôkaz o tom, že dané zosúladenie nemalo
         vplyv na ich konanie na uvedenom trhu.

      (pozri body 61, 62, bod 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 4. júna 2009 (*)

      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 81 ods. 1 ES – Pojem ‚zosúladený postup‘ – Príčinná súvislosť medzi zosúladeným postupom a konaním podniku na trhu – Posúdenie podľa predpisov vnútroštátneho práva – Dostatočnosť jedného stretnutia alebo nevyhnutnosť dlhodobého a pravidelného zosúlaďovania“
      Vo veci C‑8/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) z 31. decembra 2007 a doručený Súdnemu dvoru 9. januára 2008, ktorý súvisí s konaním:

      T‑Mobile Netherlands BV,
      KPN Mobile NV,
      Orange Nederland NV,
      Vodafone Libertel NV
      proti
      Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Ó Caoimh, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka (spravodajca) a U. Lõhmus,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 15. januára 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        T‑Mobile Netherlands BV, v zastúpení: I. VerLoren van Themaat a V. H. Affourtit, advocaten,
      –        KPN Mobile NV, v zastúpení: B. J. H. Braeken a P. Glazener, advocaten,
      –        Vodafone Libertel BV, v zastúpení: G. van der Klis, advocaat,
      –        Raad van bestuur van de Nederlandse Mededingingsautoriteit, v zastúpení: A. Prompers, splnomocnená zástupkyňa,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels, Y. de Vries a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: A. Bouquet a S. Noë, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 19. februára 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 81 ods. 1 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi T‑Mobile Netherlands BV (ďalej len „T‑Mobile“), KPN Mobile NV (ďalej len „KPN“),
         Orange Nederland NV (ďalej len „Orange“) a Vodafone Libertel NV (ďalej len „Vodafone“) na jednej strane, a Raad van bestuur
         van de Nederlandse Mededingingsautoriteit (holandský úrad pre hospodársku súťaž, ďalej len „NMa“) na druhej strane, vo veci
         pokút, ktoré tento úrad uložil uvedeným podnikom za porušenie článku 81 ES a článku 6 ods. 1 zákona o hospodárskej súťaži
         (Mededingingswet) v znení vyplývajúcom zo zákona, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o hospodárskej súťaži (Wet houdende wijziging
         van de Mededingingswet) z 9. decembra 2004 (ďalej len „Mw“).

      I –  Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Odôvodnenie č. 5 nariadenia Rady (ES) č. 1/2003 zo 16. decembra 2002 o vykonávaní pravidiel hospodárskej súťaže stanovených
         v článkoch 81 a 82 Zmluvy (Ú. v. ES L 1, s. 1; Mim. vyd. 08/002, s. 205) stanovuje:

      „Na účinné presadzovanie súťažných pravidiel spoločenstva a súčasné rešpektovanie základných práv obhajoby by toto nariadenie
         malo upravovať dôkazné bremená podľa článkov 81 a 82 [ES]… Toto nariadenie nemá vplyv ani na vnútroštátne predpisy o miere
         dokazovania, ani na povinnosti orgánov hospodárskej súťaže a súdov členských štátov súvisiacich so zisťovaním príslušných
         faktov týkajúcich sa prípadu za predpokladu, že také predpisy a povinnosti sú kompatibilné so základnými zásadami práva spoločenstva.“

      4        Článok 2 uvedeného nariadenia nazvaný „Dôkazné bremeno“ znie:

      „Vo všetkých vnútroštátnych konaniach alebo konaniach spoločenstva, ktoré sa týkajú uplatňovania článkov 81 a 82 Zmluvy, bremeno
         dokazovania porušenia článku 81 ods. 1 alebo článku 82 Zmluvy znáša strana alebo orgán, ktorý túto námietku vzniesol…“

      5        Článok 3 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia uvádza:

      „1.      Ak orgány hospodárskej súťaže členských štátov alebo vnútroštátne súdy uplatňujú vnútroštátne súťažné právo na dohody, rozhodnutia
         združení podnikov alebo zosúladené postupy v zmysle článku 81 ods. 1 Zmluvy, ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi
         v zmysle uvedeného ustanovenia, uplatnia aj článok 81 Zmluvy na také dohody, rozhodnutia alebo zosúladené postupy…

      2.      Uplatňovanie vnútroštátneho súťažného práva nemôže viesť k zákazu dohôd, rozhodnutí združení podnikov alebo zosúladených postupov,
         ktoré môžu ovplyvniť obchod medzi členskými štátmi, ale ktoré neobmedzujú hospodársku súťaž v zmysle článku 81 ods. 1 Zmluvy…“

       Vnútroštátna právna úprava
      6        Podľa článku 1 písm. h) Mw „zosúladený postup“ znamená akýkoľvek zosúladený postup v zmysle článku 81 ods. 1 ES.

      7        Na základe článku 6 ods. 1 Mw sú zakázané všetky dohody medzi podnikmi, rozhodnutia združení podnikov a zosúladené postupy,
         ktoré majú za cieľ alebo následok vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci holandského trhu
         alebo jeho časti.

      8        V súlade s článkom 88 Mw má NMa právomoc uplatňovať článok 81 ES.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
       Skutkové okolnosti vo veci samej
      9        Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že zástupcovia operátorov, ktorí ponúkajú mobilné telekomunikačné služby na holandskom
         trhu, sa stretli 13. júna 2001.

      10      V období relevantnom pre toto konanie disponovalo v Holandsku vlastnou mobilnou telefónnou sieťou päť operátorov, a to Ben
         Nederland BV (ďalej len „Ben“, teraz T‑Mobile), KPN, Dutchtone NV (ďalej len „Dutchtone“, teraz Orange), Libertel‑Vodafone NV
         (ďalej len „Libertel‑Vodafone“, teraz Vodafone), ako aj Telfort Mobiel BV [neskôr O2 (Netherlands) BV, ďalej len „O2 (Netherlands)“,
         teraz Telfort]. V roku 2001 podiely na trhu týchto piatich operátorov dosahovali výšku 10,6 % pre Ben, 42,1 % pre KPN, 9,7 %
         pre Dutchtone, 26,1 % pre Libertel‑Vodafone a 11,4 % pre Telfort. Zriadenie šiestej mobilnej telefónnej siete bolo len ťažko
         predstaviteľné, pretože sa už neudeľovali žiadne povolenia. Prístup na trh mobilných telekomunikačných služieb bol teda možný
         len uzavretím dohody s jedným alebo viacerými z uvedených piatich operátorov.

      11      Ponuka mobilných telekomunikačných služieb pozostáva z programov predplatených kariet a programov fixných služieb. Pre balíčky
         predplatených kariet je charakteristické, že zákazník platí cenu komunikácie vopred. Zakúpením predplatenej karty alebo jej
         dobitím totiž nadobúda kredit na čas hovorov, v rozsahu ktorého môže telefonovať. Naopak charakteristickou črtou programov
         fixných služieb je to, že minúty hovorov v určenom období sa fakturujú dodatočne zákazníkovi, ktorý platí okrem iného pevný
         základný poplatok, ktorý sám môže zahŕňať kredit na určitý počet minút hovorov.

      12      Dňa 13. júna 2001 sa konala schôdza zástupcov operátorov ponúkajúcich mobilné telekomunikačné služby na holandskom trhu. Toto
         stretnutie sa týkalo najmä zníženia štandardných provízií zmluvným predajcom za zmluvy o fixných službách od 1. septembra
         2001 alebo približne od tohto dňa. Ako vyplýva z uznesenia o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, účastníci tohto stretnutia
         si na ňom vymenili aj určité množstvo dôverných informácií.

      13      Rozhodnutím z 30. decembra 2002 NMa konštatoval, že spoločnosti Ben, Dutchtone, KPN, O2 (Netherlands) a Libertel‑Vodafone
         medzi sebou uzavreli dohodu alebo zosúladili svoje postupy. Domnievajúc sa, že predmetná dohoda alebo postupy značne obmedzili
         hospodársku súťaž a sú v dôsledku toho zakázané článkom 6 ods. 1 Mw, NMa udelil dotknutým podnikom pokuty.

      14      Uvedené podniky proti tomuto rozhodnutiu NMa podali sťažnosť.

      15      Rozhodnutím z 27. septembra 2004 NMa uznal dôvody, ktoré predložili T‑Mobile, KPN, Orange, Libertel‑Vodafone a O2 (Netherlands)
         za čiastočne odôvodnené a konštatoval, že postupy uvedené v rozhodnutí z 30. decembra 2002 predstavovali porušenie nielen
         článku 6 Mw, ale aj článku 81 ods. 1 ES. V dôsledku toho NMa ponechal všetky pokuty uložené uvedeným spoločnostiam, pričom
         znížil ich výšku.

      16      T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone a Telfort podali proti rozhodnutiu z 27. septembra 2004 žalobu na Rechtbank te Rotterdam.
         Tento súd rozsudkom z 13. júla 2006 zrušil dané rozhodnutie a vrátil vec NMa na nové rozhodnutie.

      17      T‑Mobile, KPN, Orange, Vodafone (spolu ďalej len „dotknutí operátori“) a NMa podali proti uvedenému rozsudku odvolanie na
         College van Beroep voor het bedrijfsleven, ktorý je povinný posúdiť, či výklad pojmu zosúladený postup bol správny vzhľadom
         na ustálenú judikatúru Súdneho dvora v tejto oblasti.

       Stanovisko vnútroštátneho súdu
      18      College van Beroep voor het bedrijfsleven sa domnieva, že musí stanoviť, na jednej strane, či cieľom oznámenia informácií
         o fixných službách počas stretnutia z 13. júna 2001 bolo obmedziť hospodársku súťaž a či NMa mal právo nepreskúmať účinky
         zosúladeného konania, a na druhej strane, či existuje príčinná súvislosť medzi týmto zosúladeným postupom a konaním dotknutých
         operátorov na trhu.

      19      Vnútroštátny súd najskôr spresňuje, že zosúladený postup sporný vo veci samej sa netýka ani spotrebiteľských cien, ktoré majú
         dotknutí operátori uplatniť, ani taríf fixných služieb, ktoré majú uvedení operátori fakturovať konečným spotrebiteľom. V skutočnosti
         sa týka provízie, ktorú títo operátori zamýšľajú zaplatiť za služby, ktoré im poskytujú zmluvní predajcovia. Následne uvedený
         súd zdôrazňuje, že sa nemožno domnievať, že priamym cieľom zosúladeného postupu bolo stanoviť ceny za fixné služby na maloobchodnom
         trhu.

      20      College van Beroep voor het bedrijfsleven ďalej uvádza, že má pochybnosti o tom, či zosúladený postup dotknutých operátorov
         týkajúci sa provízií priznaných zmluvným predajcom za uzavretie zmlúv o fixných službách možno považovať za postup, ktorého
         cieľom je vylučovať, obmedzovať alebo skresľovať hospodársku súťaž v zmysle článku 81 ods. 1 ES. Tvrdí totiž, že judikatúru
         Súdneho dvora v oblasti hospodárskej súťaže možno vykladať tak, že dohoda alebo zosúladený postup majú za cieľ obmedziť hospodársku
         súťaž, ak prax preukazuje, že účinkom uvedenej dohody alebo uvedeného postupu je vždy alebo skoro vždy vylučovanie, obmedzovanie
         alebo skresľovanie hospodárskej súťaže bez ohľadu na to, aké sú hospodárske okolnosti. Takým je podľa vnútroštátneho súdu
         prípad, v ktorom sú nepopierateľné skutočne škodlivé dôsledky a nastanú bez ohľadu na to, aké sú charakteristické vlastnosti
         dotknutého trhu. Podľa tohto súdu treba vždy preskúmať účinky zosúladeného postupu, aby sa predišlo tomu, že určité konanie
         bude považované za konanie, ktoré má cieľ obmedzujúci hospodársku súťaž, hoci je zjavné, že nemá obmedzujúce účinky.

      21      Napokon, pokiaľ ide o príčinnú súvislosť medzi zosúladeným postupom a konaním dotknutých operátorov na trhu, vnútroštátny
         súd má pochybnosti o relevantnosti domnienky uvedenej v rozsudkoch z 8. júla 1999, Komisia/Anic Partecipazioni (C‑49/92 P,
         Zb. s. I‑4125), a Hüls/Komisia (C‑199/92 P, Zb. s. I‑4287), podľa ktorej s výhradou dôkazu opaku zaťažujúceho hospodárske
         subjekty majúce záujem ho využiť, podniky podieľajúce sa na zosúladenom postupe a aktívne pôsobiace na trhu pri určovaní svojho
         konania na tomto trhu zohľadňujú informácie, ktoré si vymenili so svojimi konkurentmi. Tým viac by to platilo v prípade, ak
         by sa zosúlaďovanie uskutočňovalo pravidelne počas dlhého obdobia. Uvedený súd sa pýta, či na základe práva Spoločenstva musí
         uplatňovať túto domnienku, hoci existujú odlišné vnútroštátne ustanovenia v oblasti vykonávania dôkazov, a či je táto domnienka
         uplatniteľná na situácie, v ktorých je základom zosúladeného postupu len jedno stretnutie.

      22      Z týchto dôvodov sa College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Aké kritériá sa majú použiť pri uplatnení článku 81 ods. 1 ES na posúdenie, či cieľom zosúladeného postupu je vylučovanie,
         obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu?

      2.      Má sa článok 81 ES vykladať v tom zmysle, že pri uplatnení tohto ustanovenia vnútroštátnym súdom sa dôkaz príčinnej súvislosti
         medzi zosúladeným postupom a konaním na trhu má poskytnúť a vyhodnotiť podľa ustanovení vnútroštátneho práva, pokiaľ tieto
         ustanovenia nie sú menej výhodné ako ustanovenia vzťahujúce sa na obdobné žaloby vnútroštátnej povahy a nevedú k praktickej
         nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu práv priznaných právom Spoločenstva?

      3.      Platí pri uplatnení pojmu zosúladený postup podľa článku 81 ES domnienka príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním
         na trhu aj v prípade, že k zosúladenému postupu došlo len raz a podnik, ktorý sa na zosúladení podieľa, je naďalej činný na
         trhu, alebo iba v prípadoch, keď sa zosúlaďovanie uskutočňovalo v priebehu dlhého obdobia a s určitou pravidelnosťou?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      23      Na úvod je potrebné uviesť, že pojmy „dohoda“, „rozhodnutia združení podnikov“ a „zosúladený postup“ zahŕňajú, zo subjektívneho
         hľadiska, podoby zosúladeného konania, ktoré majú rovnakú podstatu a odlišujú sa len svojou intenzitou a formami, v ktorých
         sa prejavujú (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Anic Partecipazioni, už citovaný, bod 131).

      24      Preto, ako v podstate uviedla generálna advokátka v bode 38 svojich návrhov, kritériá vyplývajúce z judikatúry Súdneho dvora
         na účely posúdenia, či cieľom alebo následkom konania je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie hospodárskej súťaže
         v rámci spoločného trhu, sú uplatniteľné, či ide o dohodu, rozhodnutie alebo zosúladený postup.

      25      V tomto ohľade je opodstatnené uviesť, že Súdny dvor už poskytol určitý počet kritérií, ktoré umožňujú posúdiť, či dohoda,
         rozhodnutie alebo zosúladený postup majú protisúťažnú povahu.

      26      Pokiaľ ide o definíciu zosúladeného postupu, Súdny dvor rozhodol, že takýto postup predstavuje formu koordinácie medzi podnikmi,
         ktorá bez toho, aby podniky dospeli k uskutočneniu dohody v pravom zmysle slova, vedome nahrádza riziká hospodárskej súťaže
         praktickou spoluprácou medzi nimi (pozri rozsudky zo 16. decembra 1975, Suiker Unie a i./Komisia, 40/73 až 48/73, 50/73, 54/73
         až 56/73, 111/73, 113/73 a 114/73, Zb. s. 1663, bod 26, ako aj z 31. marca 1993, Ahlström Osakeyhtiö a i./Komisia, C‑89/85,
         C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 a C‑125/85 až C‑129/85, Zb. s. I‑1307, bod 63).

      27      Čo sa týka posúdenia protisúťažnej povahy zosúladeného postupu, je potrebné sústrediť sa na objektívne ciele, ktoré má dosiahnuť,
         ako aj na hospodársky a právny kontext tohto postupu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 8. novembra 1983, IAZ International
         Belgium a i./Komisia, 96/82 až 102/82, 104/82, 105/82, 108/82 a 110/82, Zb. s. 3369, bod 25, ako aj z 20. novembra 2008, Beef
         Industry Development Society a Barry Brothers, C‑209/07, Zb. s. I‑8637, body 16 a 21). Okrem toho, hoci úmysel účastníkov
         nie je nevyhnutý na určenie toho, či má zosúladený postup obmedzujúcu povahu, nič nezakazuje Komisii Európskych spoločenstiev
         alebo súdom Spoločenstva, aby tento úmysel zohľadnili (pozri v tomto zmysle rozsudok IAZ International Belgium a i./Komisia,
         už citovaný, body 23 až 25).

      28      Pokiaľ ide o rozlišovanie medzi zosúladenými postupmi, ktoré majú protisúťažný cieľ, a tými, ktoré majú protisúťažný následok,
         je potrebné pripomenúť, že protisúťažný cieľ a protisúťažný následok nie sú kumulatívnymi, ale alternatívnymi podmienkami
         na účely posúdenia, či sa na zosúladený postup vzťahuje zákaz uvedený v článku 81 ods. 1 ES. Podľa ustálenej judikatúry od
         vyhlásenia rozsudku z 30. júna 1966, LTM (56/65, Zb. s. 337, 359), alternatívna povaha tejto podmienky označená spojkou „alebo“
         vedie najskôr k nevyhnutnosti preskúmať samotný cieľ zosúladeného postupu vzhľadom na hospodársky kontext, v ktorom sa uplatňuje.
         V prípade, že analýza obsahu zosúladeného postupu neodhalí dostatočný stupeň škodlivosti vo vzťahu k hospodárskej súťaži,
         bude však potrebné skúmať jeho následky a aby sa mohol zakázať, požadovať zhromaždenie dôkazov preukazujúcich, že hospodárska
         súťaž bola skutočne citeľným spôsobom vylúčená, obmedzená alebo skreslená (pozri v tomto zmysle rozsudok Beef Industry Development
         Society a Barry Brothers, už citovaný, bod 15).

      29      Okrem toho treba zdôrazniť, že na účely posúdenia toho, či je zosúladený postup zakázaný článkom 81 ods. 1 ES, je zbytočné
         zohľadňovať jeho konkrétne následky, pokiaľ sa preukáže, že cieľom tohto postupu je vylučovanie, obmedzovanie alebo skresľovanie
         hospodárskej súťaže v rámci spoločného trhu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 13. júla 1966, Consten a Grundig/Komisia, 56/64
         a 58/64, Zb. s. 429, 496; z 21. septembra 2006, Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch
         Gebied/Komisia, C‑105/04 P, Zb. s. I‑8725, bod 125, ako aj Beef Industry Development Society a Barry Brothers, už citovaný,
         bod 16). Rozlišovanie medzi „porušeniami na základe cieľa“ a „porušeniami na základe následku“ spočíva v tom, že určité formy
         zosúladených konaní medzi podnikmi možno považovať za škodlivé pre dobré fungovanie hospodárskej súťaže už z dôvodu ich povahy
         (pozri rozsudok Beef Industry Development Society a Barry Brothers, už citovaný, bod 17).

      30      Za týchto podmienok, na rozdiel od toho, čo tvrdí vnútroštátny súd, nie je nevyhnutné skúmať následky zosúladeného postupu,
         pokiaľ je preukázaný jeho protisúťažný cieľ.

      31      Čo sa týka posúdenia protisúťažného cieľa takého zosúladeného postupu, akým je postup sporný vo veci samej, je dôležité pripomenúť,
         po prvé, ako uviedla aj generálna advokátka v bode 46 svojich návrhov, že na to, aby zosúladený postup mal protisúťažný cieľ,
         stačí, aby tento postup mohol vyvolať negatívne následky pre hospodársku súťaž. Inak povedané, uvedený postup musí byť konkrétne
         spôsobilý, vzhľadom na právny a hospodársky kontext, v ktorom sa nachádza, vylučovať, obmedzovať, alebo skresľovať hospodársku
         súťaž v rámci spoločného trhu. Skutočnosť, či a v akom rozsahu tento následok skutočne vznikne, môže byť rozhodujúca len pre
         výpočet výšky pokút a posúdenie práva na náhradu škody.

      32      Po druhé, pokiaľ ide o výmenu informácií medzi konkurentmi, je opodstatnené pripomenúť, že kritériá koordinácie a spolupráce,
         ktoré zakladajú zosúladený postup, musia byť vnímané vo svetle vlastného znenia ustanovení Zmluvy týkajúcich sa hospodárskej
         súťaže, podľa ktorých si každý hospodársky subjekt musí autonómne určiť politiku, ktorú na spoločnom trhu mieni sledovať (pozri
         rozsudky Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný, bod 173; zo 14. júla 1981, Züchner, 172/80, Zb. s. 2021, bod 13; Ahlström
         Osakeyhtiö a i./Komisia, už citovaný, bod 63, a z 28. mája 1998, Deere/Komisia, C‑7/95 P, Zb. s. I‑3111, bod 86).

      33      Hoci táto požiadavka autonómie nevylučuje právo hospodárskych subjektov rozumne sa prispôsobovať existujúcemu alebo očakávanému
         konaniu ich konkurentov, zásadne bráni uskutočneniu priameho alebo nepriameho kontaktu medzi týmito subjektmi, ktorý by mohol
         buď ovplyvniť konanie skutočného alebo potenciálneho konkurenta na trhu, alebo by mohol tomuto konkurentovi odhaliť konanie,
         ktoré sa daný podnik rozhodol uskutočňovať na uvedenom trhu alebo ktoré zamýšľa na tomto trhu uskutočňovať, pokiaľ cieľom
         alebo následkom týchto kontaktov je vytvorenie podmienok hospodárskej súťaže, ktoré nezodpovedajú obvyklým podmienkam dotknutého
         trhu vzhľadom na povahu dodávaných výrobkov alebo poskytovaných služieb, veľkosť a počet podnikov a objem uvedeného trhu (pozri
         v tomto zmysle rozsudky Suiker Unie a i./Komisia, už citovaný, bod 174; Züchner, už citovaný, bod 14, a Deere/Komisia, už
         citovaný, bod 87).

      34      V bodoch 88 a nasl. už citovaného rozsudku Deere/Komisia Súdny dvor rozhodol, že na silne koncentrovanom oligopolistickom
         trhu, akým je trh dotknutý vo veci samej, môže výmena informácií umožniť podnikom spoznať postavenie na trhu, ako aj obchodnú
         stratégiu svojich konkurentov, a z toho dôvodu podstatne ovplyvniť hospodársku súťaž, ktorá pretrváva medzi hospodárskymi
         subjektmi.

      35      Z toho vyplýva, že výmena informácií medzi konkurentmi môže byť v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže, pokiaľ zmierňuje
         alebo odstraňuje stupeň neistoty o fungovaní dotknutého trhu, čo vedie k obmedzeniu hospodárskej súťaže medzi podnikmi (pozri
         rozsudky Deere/Komisia, už citovaný, bod 90, a z 2. októbra 2003, Thyssen Stahl/Komisia, C‑194/99 P, Zb. s. I‑10821, bod 81).

      36      Po tretie, pokiaľ ide o možnosť považovať zosúladený postup za postup s protisúťažným cieľom, hoci daný postup nemá priamu
         súvislosť so spotrebiteľskými cenami, je potrebné uviesť, že zo znenia článku 81 ods. 1 ES nevyplýva, že zakázané sú len zosúladené
         postupy, ktoré majú priamy vplyv na ceny zaplatené konečnými spotrebiteľmi.

      37      Naopak, z uvedeného článku 81 ods. 1 písm. a) ES vyplýva, že zosúladené postupy môžu mať protisúťažný cieľ, pokiaľ „priamo
         alebo nepriamo určujú nákupné alebo predajné ceny alebo iné obchodné podmienky“. Ako to vo svojich písomných pripomienkach
         tvrdí holandská vláda, vo veci samej sa zdá, že pokiaľ ide o fixné služby, odmeny zmluvných predajcov sú rozhodujúcim prvkom
         pre stanovenie ceny, ktorú zaplatí konečný spotrebiteľ.

      38      V každom prípade, ako uvádza generálna advokátka v bode 58 svojich návrhov, článok 81 ES smeruje, podobne ako iné pravidlá
         hospodárskej súťaže uvedené v Zmluve, nielen k ochrane priamych záujmov účastníkov hospodárskej súťaže alebo spotrebiteľov,
         ale aj k ochrane štruktúry trhu a tým hospodárskej súťaže ako takej.

      39      Preto konštatovanie existencie protisúťažného cieľa zosúladeného postupu, na rozdiel od toho, čo zjavne tvrdí vnútroštátny
         súd, nemožno podmieňovať existenciou priamej súvislosti tohto postupu so spotrebiteľskými cenami.

      40      Po štvrté, pokiaľ ide o tvrdenie Vodafone, podľa ktorého zosúladený postup sporný vo veci samej nemôže mať za cieľ obmedzenie
         hospodárskej súťaže, pretože štandardné odmeny zmluvných predajcov museli byť v každom prípade znížené z dôvodu podmienok
         trhu, z bodu 33 tohto rozsudku vyplýva, že požiadavka autonómie hospodárskych subjektov nevylučuje ich právo rozumne sa prispôsobovať
         existujúcemu alebo očakávanému konaniu ich konkurentov.

      41      V každom prípade, ako uviedla generálna advokátka v bodoch 66 až 68 svojich návrhov, hoci je pravda, že zhodné konanie konkurenčných
         podnikov nemusí vždy znamenať zosúladený postup odporujúci hospodárskej súťaži, protisúťažný cieľ treba pripísať výmene informácií
         spôsobilej vylúčiť neistotu v mysli dotknutých subjektov, pokiaľ ide o presný dátum, rozsah a spôsoby prispôsobenia, ktoré
         musí podnik zaviesť, vrátane prípadu, akým je ten vo veci samej, kde sa prispôsobenie týka zníženia štandardnej provízie zmluvných
         predajcov.

      42      Je úlohou vnútroštátneho súdu overiť, či v spore vo veci samej informácie, ktoré si zástupcovia vymenili na stretnutí 13.
         júna 2001, boli spôsobilé vylúčiť takúto neistotu.

      43      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je potrebné odpovedať na prvú otázku, že zosúladený postup má protisúťažný cieľ v zmysle
         článku 81 ods. 1 ES, pokiaľ z dôvodu jeho obsahu a účelu, ako aj vzhľadom na právny a hospodársky kontext, v ktorom sa nachádza,
         je tento postup konkrétne spôsobilý vylučovať, obmedzovať alebo skresľovať hospodársku súťaž v rámci spoločného trhu. Nie
         je nevyhnutné, aby bola hospodárska súťaž skutočne vylúčená, obmedzená alebo skreslená, ani aby existovala priama súvislosť
         medzi týmto zosúladeným postupom a spotrebiteľskými cenami. Výmena informácií medzi konkurentmi má protisúťažný cieľ, ak je
         spôsobilá odstrániť neistotu týkajúcu sa konania, ktoré majú v úmysle dotknuté podniky.

       O druhej otázke
      44      Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či v rámci preskúmania príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom
         a konaním na trhu podnikov zúčastnených na tomto postupe, ktorá sa vyžaduje na preukázanie existencie zosúladeného postupu
         v zmysle článku 81 ods. 1 ES, musí vnútroštátny súd uplatňovať domnienku príčinnej súvislosti uvedenú v judikatúre Súdneho
         dvora, podľa ktorej tieto podniky, pokiaľ sú ďalej aktívne na trhu, zohľadňujú informácie vymenené so svojimi konkurentmi,
         alebo či môže uplatniť pravidlá vnútroštátneho práva týkajúce sa dôkazného bremena.

      45      Ako uviedla generálna advokátka v bode 76 svojich návrhov, táto otázka smeruje k zisteniu, či aj vnútroštátne súdy a orgány
         sú pri uplatnení článku 81 ES povinné uplatňovať domnienku príčinnej súvislosti používanú súdmi Spoločenstva.

      46      Podľa vnútroštátneho súdu, ak je uvedená domnienka obsiahnutá v pojme zosúladeného postupu podľa článku 81 ods. 1 ES, vnútroštátny
         súd je povinný ju uplatniť. Naopak tvrdí, že ak táto podmienka má byť považovaná za procesné pravidlo, vnútroštátny súd ju
         môže neuplatniť na základe zásady procesnej autonómie členských štátov.

      47      T‑Mobile, KPN a Vodafone uvádzajú, že žiadna skutočnosť vychádzajúca z článku 81 ES alebo z judikatúry Súdneho dvora nemôže
         podporovať záver, podľa ktorého je domnienka príčinnej súvislosti neoddeliteľnou súčasťou pojmu zosúladený postup v zmysle
         uvedeného článku 81 ods. 1 ES. Domnievajú sa teda, že v súlade s ustálenou judikatúrou, v prípade neexistencie právnej úpravy
         Spoločenstva v danej oblasti prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého členského štátu, aby určil príslušné súdy
         a upravil procesné podmienky žalôb určených na zabezpečenie ochrany práv, ktoré osobám podliehajúcim súdnej právomoci vyplývajú
         z práva Spoločenstva, za predpokladu, že takéto podmienky jednak nie sú menej výhodné ako podmienky vzťahujúce sa na obdobné
         žaloby vnútroštátnej povahy (zásada ekvivalencie) a jednak nevedú k praktickej nemožnosti alebo nadmernému sťaženiu výkonu
         práv priznaných právom Spoločenstva (zásada efektivity).

      48      Holandská vláda a Komisia naopak zastávajú názor, že domnienka príčinnej súvislosti bola zavedená ako súčasť pojmu zosúladeného
         postupu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, a nie ako procesné pravidlo nezávislé od tohto pojmu, a preto je táto domnienka povinná
         pre vnútroštátne súdy.

      49      V tomto ohľade treba najskôr pripomenúť, že článok 81 ES na jednej strane spôsobuje priame účinky vo vzťahoch medzi jednotlivcami
         a zakladá dotknutým osobám práva, ktoré sú vnútroštátne súdy povinné ochraňovať, a na druhej strane predstavuje ustanovenie
         na ochranu verejného poriadku, nevyhnutné na splnenie úloh zverených Európskemu spoločenstvu, ktoré musí byť vnútroštátnymi
         súdmi uplatňované ex offo (pozri v tomto zmysle rozsudky z 1. júna 1999, Eco Swiss, C‑126/97, Zb. s. I‑3055, body 36 a 39, ako aj z 13. júla 2006,
         Manfredi a i., C‑295/04 až C‑298/04, Zb. s. I‑6619, body 31 a 39).

      50      Preto sú pri uplatnení článku 81 ES všetky vnútroštátne súdy členských štátov viazané výkladom, ktorý Súdny dvor podal v súvislosti
         s týmto článkom.

      51      Pokiaľ ide o domnienku príčinnej súvislosti, ktorú Súdny dvor formuloval v rámci výkladu článku 81 ods. 1 ES, je vhodné najskôr
         pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že pojem zosúladený postup, ako vyplýva zo samotného znenia tohto ustanovenia, zahŕňa
         okrem zosúlaďovania postupu medzi dotknutými podnikmi konanie na trhu vyplývajúce z tohto zosúlaďovania a vzťah príčiny a následku
         medzi týmito dvoma skutočnosťami. Súdny dvor sa však ďalej domnieval, že s výhradou dôkazu opaku, ktorý zaťažuje dotknuté
         hospodárske subjekty, je potrebné predpokladať, že podniky zúčastňujúce sa na zosúlaďovaní postupu a naďalej pôsobiace na
         trhu pri určovaní svojho konania na tomto trhu zohľadňujú informácie, ktoré si vymenili so svojimi konkurentmi. Tým viac to
         platí v prípade, ak sa zosúlaďovanie uskutočňuje pravidelne a počas dlhého obdobia. Súdny dvor napokon vyvodil záver, že taký
         zosúladený postup patrí do pôsobnosti článku 81 ods. 1 ES bez ohľadu na to, či má protisúťažný vplyv na trh (pozri rozsudok
         Hüls/Komisia, už citovaný, body 161 až 163).

      52      Za týchto podmienok je opodstatnené konštatovať, že domnienka príčinnej súvislosti vyplýva z článku 81 ods. 1 ES, tak ako
         ho vykladá Súdny dvor, a v dôsledku toho je neoddeliteľnou súčasťou uplatniteľného práva Spoločenstva.

      53      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať na druhú otázku, že v rámci preskúmania príčinnej súvislosti medzi zosúladeným
         postupom a konaním podnikov zúčastnených na tomto postupe na trhu, ktorá sa vyžaduje na preukázanie existencie zosúladeného
         postupu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, je vnútroštátny súd povinný, s výhradou dôkazu opaku, ktorý zaťažuje dotknuté podniky,
         uplatňovať domnienku príčinnej súvislosti uvedenú v judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorej tieto podniky, pokiaľ sú naďalej
         aktívne na trhu, zohľadňujú informácie vymenené so svojimi konkurentmi.

       O tretej otázke
      54      Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či pri uplatnení pojmu zosúladené postupy podľa článku 81 ES platí
         domnienka príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním dotknutých podnikov na trhu aj vtedy, ak je zosúladený
         postup založený len na jednom stretnutí.

      55      T‑Mobile, KPN a Vodafone sa v podstate domnievajú, že z už citovaných rozsudkov Komisia/Anic Partecipazioni a Hüls/Komisia
         nemožno vyvodiť, že domnienka príčinnej súvislosti je uplatniteľná vo všetkých prípadoch. Podľa nich uplatnenie tejto domnienky
         musí zostať obmedzené na prípady, kde skutkový stav a okolnosti sú identické ako v uvedených rozsudkoch. V podstate tvrdia,
         že len v prípade, ak sa podniky stretávajú pravidelne a s vedomím, že pri predchádzajúcich stretnutiach boli vymenené dôverné
         informácie, možno predpokladať, že tieto podniky upravili svoje konanie na trhu na základe zosúladenia. Okrem toho sa domnievajú,
         že by nebolo rozumné predpokladať, že podnik môže založiť svoje konanie na trhu na informáciách vymenených počas jediného
         stretnutia, o to viac, že toto stretnutie malo legálny cieľ, ako je to aj vo veci samej.

      56      Holandská vláda a Komisia naopak tvrdia, že z judikatúry, najmä z už citovaných rozsudkov Komisia/Anic Partecipazioni a Hüls/Komisia,
         jasne vyplýva, že domnienka príčinnej súvislosti nezávisí od počtu stretnutí, ktoré boli základom zosúladenia. Uvádzajú, že
         táto domnienka je odôvodnená, ak kontakty, ktoré sa uskutočnili, vzhľadom na ich kontext, obsah a frekvenciu, postačujú na
         zosúladenie konania na trhu, ktoré je spôsobilé vylúčiť, obmedziť alebo skresliť hospodársku súťaž v zmysle článku 81 ods. 1 ES,
         a okrem tohto dotknuté podniky sú naďalej aktívne na trhu.

      57      Podľa holandskej vlády je spor vo veci samej dobrým príkladom skutočnosti, že na to, aby došlo k zosúladeniu, stačí jediné
         stretnutie. Na jednej strane stretnutie z 13. júna 2001 umožnilo dotknutým operátorom dohodnúť sa na znížení odmien zmluvných
         predajcov. Na druhej strane toto stretnutie takisto umožnilo odstrániť neistotu v tom, ktorý operátor zníži svoje náklady
         na získavanie nových zákazníkov, kedy a v akom rozsahu tak urobí, ako aj vzhľadom na obdobie, v akom ostatní operátori zareagujú
         rovnako.

      58      V tomto ohľade je potrebné uviesť, že z bodu 121 už citovaného rozsudku Komisia/Anic Partecipazioni a z bodu 162 už citovaného
         rozsudku Hüls/Komisia vyplýva, že Súdny dvor spojil uplatnenie uvedenej domnienky len s existenciou zosúladenia a so skutočnosťou,
         že podnik pokračuje v aktívnej činnosti na trhu. Doplnenie časti „tým viac by to platilo v prípade, ak by sa zosúlaďovanie
         uskutočňovalo pravidelne počas dlhého obdobia“, ktorá ani zďaleka nepodporuje tvrdenie, že domnienka príčinnej súvislosti
         sa uplatní len prípade, ak sa podniky stretávajú pravidelne, je potrebné vykladať v tom zmysle, že táto domnienka je silnejšia,
         pokiaľ podniky zosúlaďujú svoje konanie pravidelne a počas dlhého obdobia.

      59      Akýkoľvek iný výklad by v podstate viedol k tomu, že jediná výmena informácií medzi podnikmi nemôže v žiadnom prípade viesť
         k zosúladeniu, ktoré je v rozpore s pravidlami hospodárskej súťaže uvedenými v Zmluve. Nie je však vylúčené, v závislosti
         od štruktúry trhu, aby jediný kontakt, akým je ten v spore vo veci samej, v podstate stačil na to, aby dotknuté podniky zosúladili
         svoje konanie na trhu a dospeli tak k praktickej spolupráci, ktorá nahradí hospodársku súťaž a riziká s ňou spojené.

      60      Ako správne uviedla holandská vláda a generálna advokátka v bodoch 104 a 105 svojich návrhov, je to tak predmet zosúlaďovania,
         ako aj okolnosti vlastné trhu, ktoré určujú, s akou frekvenciou, v akých intervaloch a akým spôsobom musia konkurenti nadviazať
         vzájomný kontakt na to, aby dospeli k zosúladeniu svojho konania na trhu. Ak totiž dotknuté podniky vytvárajú dohodu so zložitým
         systémom o zosúladení postupov vo veľkom množstve aspektov ich konania na trhu, môžu mať potrebu pravidelných kontaktov v priebehu
         dlhého obdobia. Naopak, ako je to v tomto prípade, ak je zosúladenie jednorázové a týka sa jednorázovej harmonizácie konania
         na trhu pri izolovanom parametri hospodárskej súťaže, môže stačiť jediný kontakt na to, aby sa uskutočnil protisúťažný cieľ
         zamýšľaný dotknutými podnikmi.

      61      Za týchto podmienok je potrebné sa domnievať, že dôležitý nie je ani tak počet stretnutí medzi dotknutými podnikmi, ako skôr
         skutočnosť, či jeden alebo viac kontaktov, ktoré sa uskutočnili, umožnili podnikom zohľadniť informácie vymenené s ich konkurentmi
         na účely určenia ich konania na danom trhu a vedome nahradiť praktickú spoluprácu medzi nimi na úkor hospodárskej súťaže.
         Pokiaľ možno preukázať, že tieto podniky dospeli k zosúladeniu a zostali aktívne na trhu, je odôvodnené vyžadovať, aby poskytli
         dôkaz o tom, že dané zosúladenie nemalo vplyv na ich konanie na uvedenom trhu.

      62      Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba odpovedať na tretiu otázku, že pokiaľ podnik zúčastnený na zosúladenom postupe pokračuje
         v aktívnej činnosti na predmetnom trhu, domnienka príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním tohto podniku
         na trhu sa uplatní aj vtedy, ak je zosúladený postup založený len na jednom stretnutí dotknutých podnikov.

       O trovách
      63      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Zosúladený postup má protisúťažný cieľ v zmysle článku 81 ods. 1 ES, pokiaľ z dôvodu jeho obsahu a účelu, ako aj vzhľadom
            na právny a hospodársky kontext, v ktorom sa nachádza, je tento postup konkrétne spôsobilý vylučovať, obmedzovať alebo skresľovať
            hospodársku súťaž v rámci spoločného trhu. Nie je nevyhnutné, aby bola hospodárska súťaž skutočne vylúčená, obmedzená alebo
            skreslená, ani aby existovala priama súvislosť medzi týmto zosúladeným postupom a spotrebiteľskými cenami. Výmena informácií
            medzi konkurentmi má protisúťažný cieľ, ak je spôsobilá odstrániť neistotu týkajúcu sa konania, ktoré majú v úmysle dotknuté
            podniky.
      2.      V rámci preskúmania príčinnej súvislosti medzi zosúladeným postupom a konaním podnikov zúčastnených na tomto postupe na trhu,
            ktorá sa vyžaduje na preukázanie existencie zosúladeného postupu v zmysle článku 81 ods. 1 ES, je vnútroštátny súd povinný,
            s výhradou dôkazu opaku, ktorý zaťažuje dotknuté podniky, uplatňovať domnienku príčinnej súvislosti uvedenú v judikatúre Súdneho
            dvora, podľa ktorej tieto podniky, pokiaľ sú naďalej aktívne na trhu, zohľadňujú informácie vymenené so svojimi konkurentmi.
      3.      Pokiaľ podnik zúčastnený na zosúladenom postupe pokračuje v aktívnej činnosti na predmetnom trhu, domnienka príčinnej súvislosti
            medzi zosúladeným postupom a konaním tohto podniku na trhu sa uplatní aj vtedy, ak je zosúladený postup založený len na jednom
            stretnutí dotknutých podnikov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 13. januára 2004. # JCB Service proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-67/01.


Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 25. októbra 2013. # Biotronik SE & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-416/11.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 17. marca 2011.#Manuel Carvalho Ferreira Santos proti Companhia Europeia de Seguros SA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal da Relação do Porto - Portugalsko.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania - Smernica 72/166/EHS - Článok 3 ods. 1 - Smernica 84/5/EHS - Článok 2 ods. 1 - Smernica 90/232/EHS - Článok 1 - Nárok na náhradu škody vyplývajúci z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel - Podmienky obmedzenia - Účasť na vzniku škody - Nemožnosť pripísať zavinenie žiadnemu z vodičov - Zodpovednosť za nebezpečenstvo.#Vec C-484/09.

text:
      Vec C‑484/09
      Manuel Carvalho Ferreira Santos
      proti
      Companhia Europeia de Seguros SA
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal da Relação do Porto)
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 72/166/EHS – Článok 3 ods. 1 – Smernica 84/5/EHS – Článok 2 ods. 1 – Smernica 90/232/EHS – Článok 1 – Nárok na náhradu škody vyplývajúci z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
         – Podmienky obmedzenia – Účasť na vzniku škody – Nemožnosť pripísať zavinenie ani jednému z vodičov – Zodpovednosť za nebezpečenstvo“

      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Poistenie zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel – Smernice 72/166,
            84/5 a 90/232 – Určenie úpravy zodpovednosti za škodu uplatniteľnú na nehody vyplývajúce z prevádzky motorových vozidiel
      (Smernica Rady 72/166, článok 3 ods. 1; smernica Rady 84/5, článok 2 ods. 1, a smernica Rady 90/232, článok 1)
      Článok 3 ods. 1 smernice 72/166 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za
         škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti, článok 2 ods. 1 druhej smernice
         84/5 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou
         motorových vozidiel a článok 1 tretej smernice 90/232 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia
         zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel sa majú vykladať v tom zmysle, že im neodporuje vnútroštátna
         právna úprava, podľa ktorej v prípade, ak zrážkou dvoch vozidiel bola spôsobená škoda a zavinenie tejto zrážky nemožno pripísať
         ani jednému z vodičov, sa zodpovednosť za uvedenú škodu rozdelí pomerne podľa miery, akou každé z vozidiel prispelo k jej
         vzniku, a v prípade pochybností v tomto smere sa miera tejto účasti určí v rovnakom pomere.

      Keďže totiž dotknutá vnútroštátna právna úprava nemá za následok automatické vylúčenie ani neprimerané zníženie nároku vodiča
         motorového vozidla, ktorému bola spôsobená ujma na zdraví v dôsledku zrážky s iným motorovým vozidlom, na náhradu škody z povinného
         poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ale iba stanovuje, že zodpovednosť za škodu sa rozdeľuje
         pomerne podľa miery, akou každé z vozidiel prispelo k vzniku škody, čo má následne vplyv na výšku náhrady škody, toto ustanovenie
         sa nedotýka záruky zakotvenej v práve Únie, v ktorej zmysle režim zodpovednosti za škodu, uplatniteľný podľa vnútroštátneho
         práva, musí byť krytý poistením v súlade s ustanoveniami troch uvedených smerníc.

      (pozri body 43, 44, 46 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 17. marca 2011 (*)

      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 72/166/EHS – Článok 3 ods. 1 – Smernica 84/5/EHS – Článok 2 ods. 1 – Smernica 90/232/EHS – Článok 1 – Nárok na náhradu škody vyplývajúci z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel
         – Podmienky obmedzenia – Účasť na vzniku škody – Nemožnosť pripísať zavinenie ani jednému z vodičov – Zodpovednosť za nebezpečenstvo“

      Vo veci C‑484/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Tribunal da Relação do
         Porto (Portugalsko) z 24. novembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 30. novembra 2009, ktorý súvisí s konaním:

      Manuel Carvalho Ferreira Santos
      proti
      Companhia Europeia de Seguros SA,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadjiev (spravodajca), A. Rosas, A. Ó Caoimh a P. Lindh,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci L. Ventrella, avvocato dello Stato,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: N. Yerrell a M. Telles Romão, splnomocnené zástupkyne,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 7. decembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly
         plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (Ú. v. ES L 103, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 10; ďalej len „prvá smernica“),
         článku 2 ods. 1 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich
         sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. ES L 8, 1984, s. 17; Mim. vyd. 06/007,
         s. 3, ďalej len „druhá smernica“), ako aj článku 1 tretej smernice Rady 90/232/EHS zo 14. mája 1990 o aproximácii právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel (Ú. v. ES
         L 129, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 249, ďalej len „tretia smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Manuelom Carvalhom Ferreirom Santosom (ďalej len „Manuel Carvalho“) a spoločnosťou
         Companhia Europeia de Seguros SA (ďalej len „Europeia de Seguros“), ktorého predmetom je náhrada škody touto spoločnosťou
         z titulu zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktorá bola spôsobená pánovi Manuelovi Carvalhovi
         pri zrážke jeho vozidla s vozidlom, ktorého zodpovednosť za škodu je krytá poistením v spoločnosti Europeia de Seguros.

       Právny rámec
       Právo Únie
      3        Podľa článku 3 ods. 1 prvej smernice:

      „Každý členský štát prijme… všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel
         obvykle sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením. Rozsah krytia zodpovednosti a podmienky tohto krytia sa určia
         na základe týchto opatrení.“

      4        Článok 2 ods. 1 druhej smernice stanovuje:

      „Každý členský štát prijme vhodné opatrenia, aby sa zabezpečilo, že všetky právne predpisy alebo zmluvné ustanovenia obsiahnuté
         v poistnej zmluve vydanej v súlade s článkom 3 ods. 1 [prvej smernice], ktorá vylučuje z poistenia používanie alebo riadenie
         vozidla:

      –        osobami, ktoré nie sú výslovne alebo nevýslovne oprávnené,
      alebo
      –        osobami, ktoré nevlastnia preukaz umožňujúci im viesť príslušné vozidlo,
      alebo
      –        osobami, ktoré nespĺňajú zákonné technické požiadavky týkajúce sa stavu a bezpečnosti príslušného vozidla,
      sa považujú pre účely článku 3 ods. 1 [prvej smernice] za neplatné, pokiaľ ide o nároky tretích osôb, poškodených nehodou.
      Avšak právne predpisy alebo ustanovenia uvedené v prvej zarážke sa môžu uplatniť voči osobám, ktoré dobrovoľne vstúpili do
         vozidla, ktoré spôsobilo škodu alebo ujmu, v prípade keď poisťovateľ môže preukázať, že vedeli, že vozidlo bolo odcudzené.

      Členské štáty majú možnosť – v prípade, ak došlo k nehodám na ich území – neuplatniť ustanovenie v prvom pododseku, ak môže
         poškodený získať náhradu za utrpené škody od orgánu sociálneho zabezpečenia.“

      5        Článok 1 tretej smernice stanovuje:

      „Bez toho, aby bol dotknutý druhý pododsek článku 2 ods. 1 [druhej smernice], poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 [prvej smernice]
         bude pokrývať zodpovednosť za ujmu na zdraví spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča vyplývajúce z prevádzky vozidla.

      …“
      6        Článok 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/14/ES z 11. mája 2005, ktorou sa menia a dopĺňajú smernice Rady 72/166/EHS,
         84/5/EHS, 88/357/EHS a 90/232/EHS a smernica Európskeho parlamentu a Rady 2000/26/ES (Ú. v. EÚ L 149, s. 14), nazvaný „Zmeny
         a doplnenia smernice 90/232/EHS“, stanovuje:

      „Smernica 90/232/EHS sa týmto mení a dopĺňa takto:
      …
      2.      Vkladá sa tento článok:
      ‚Článok 1a
      Poistenie uvedené v článku 3 ods. 1 [prvej smernice] pokrýva ujmu na zdraví a škodu na majetku, ktorú utrpia chodci, cyklisti
         a iní nemotorizovaní užívatelia ciest, ktorí sú v následku nehody s účasťou motorového vozidla oprávnení na náhradu škody
         v súlade s vnútroštátnym občianskym právom. Tento článok sa nedotýka zodpovednosti za škodu, ani sumy škody.‘

      …“
      7        Článok 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/103/ES zo 16. septembra 2009 o poistení zodpovednosti za škodu spôsobenú
         prevádzkou motorových vozidiel a o kontrole plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti (Ú. v. EÚ L 263, s. 11), nazvaný
         „Osobitné skupiny poškodených“, stanovuje:

      „1.      Bez toho, aby bol dotknutý článok 13 ods. 1 druhý pododsek, poistenie uvedené v článku 3 bude pokrývať zodpovednosť za ujmu
         na zdraví, ktorá je dôsledkom prevádzky vozidla, spôsobenú všetkým cestujúcim okrem vodiča.

      …
      3.      Poistenie uvedené v článku 3 pokrýva ujmu na zdraví a škodu na majetku, ktorú utrpia chodci, cyklisti a iní nemotorizovaní
         užívatelia ciest, ktorí sú v dôsledku nehody s účasťou motorového vozidla oprávnení na náhradu škody v súlade s vnútroštátnym
         občianskym právom.

      Tento článok sa nedotýka zodpovednosti za škodu, ani výšky náhrady škody.“
       Vnútroštátne právo
      8        Podľa článku 503 ods. 1 portugalského občianskeho zákonníka:

      „Každý kto riadi a pre vlastnú potrebu používa motorové vozidlo na pozemných komunikáciách, a to aj v prípade, ak by jeho
         používanie zveril inej osobe, zodpovedá za škodu spôsobenú týmto vozidlom bez ohľadu na to, či vozidlo je, alebo nie je súčasťou
         premávky.“

      9        Podľa článku 504 ods. 1 tohto zákonníka:

      „Zodpovednosť za škodu spôsobenú vozidlami sa priznáva v prospech tretích osôb, ako aj prepravovaných osôb.“
      10      Článok 506 portugalského občianskeho zákonníka stanovuje:

      „1.      Ak v dôsledku zrážky dvoch vozidiel vznikne škoda obom alebo jednému z nich bez toho, aby bolo možné zavinenie nehody pripísať
         jednému z vodičov, zodpovednosť sa rozdelí pomerne v závislosti od miery nebezpečenstva, ktorou každé vozidlo prispelo k vzniku
         škody; ak škodu spôsobilo iba jedno z vozidiel bez toho, aby zavinenie bolo možné pripísať niektorému z vodičov, povinnosť
         nahradiť škodu vznikne iba osobe, ktorá je za škodu zodpovedná.

      2.      V prípade pochybnosti sa predpokladá, že každé z vozidiel a každý z vodičov prispeli k vzniku škody v rovnakej miere.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      11      Dňa 5. augusta 2000 došlo k zrážke medzi motocyklom, ktoré riadil Manuel Carvalho, a osobným motorovým vozidlom, ktoré riadil
         Nogueira Teixeira. Manuel Carvalho, ktorý utrpel úraz hlavy, bol hospitalizovaný v nemocnici a pripútaný na lôžko niekoľko
         mesiacov. Odvtedy je práceneschopný.

      12      Manuel Carvalho podal v súvislosti s touto dopravnou nehodou žalobu proti poisťovni Nogueiru Teixeiru, spoločnosti Europeia
         de Seguros, z titulu zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel. Touto žalobou sa Manuel Carvalho domáha
         náhrady škody vo výške 154 456,36 eura z titulu majetkovej a nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel pri tejto dopravnej nehode.

      13      Vnútroštátny súd konštatoval, že zavinenie nehody nie je možné pripísať ani jednému z vodičov. Keďže pretrvávali pochybnosti
         o miere zavinenia vodičov, účastníkov dopravnej nehody, na vzniku škody, uplatní sa článok 506 ods. 2 portugalského občianskeho
         zákonníka, ktorý stanovuje, že každý z vodičov nesie päťdesiatpercentnú zodpovednosť za vzniknutú škodu.

      14      Podľa názoru tohto súdu zodpovednosť vodiča vozidla, ktoré spôsobilo škodu, je pomerná a závisí od miery, ktorou prispelo
         vozidlo poškodeného k vzniku uvedenej škody. Obmedzenie tejto zodpovednosti bude mať za následok pomerné obmedzenie náhrady
         škody poškodenému zo strany spoločnosti Europeia de Seguros z titulu poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou
         motorových vozidiel.

      15      Vnútroštátny súd sa domnieva, že skutočnosť, že samotný poškodený vodič pri zrážke prispel k vzniku škody, ho nezbavuje jeho
         postavenia poškodeného v zmysle článku 1 ods. 2 prvej smernice. Preto sa na poškodeného vodiča, pokiaľ ide o náhradu za spôsobenú
         ujmu na zdraví, vzťahuje zásada ochrany osôb poškodených v dôsledku dopravných nehôd, zakotvená Súdnym dvorom v rozsudku z 30. júna
         2005, Candoline a i. (C‑537/03, Zb. s. I‑5745).

      16      Na základe tejto zásady Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátna právna úprava, ktorá umožňuje znížiť alebo obmedziť náhradu škody
         poškodeným pri dopravných nehodách z dôvodu, že prispeli k vzniku škody, ktorá im bola spôsobená, je v rozpore s právom Únie,
         keďže zbavuje článok 3 ods. 1 prvej smernice, článok 2 ods. 1 druhej smernice a článok 1 tretej smernice ich potrebného účinku.

      17      Vnútroštátny súd, ktorý priznáva, že zodpovednosť za škodu je oblasťou, ktorá patrí do právomoci členských štátov, predovšetkým
         poukazuje na to, že Súdny dvor spresnil, že členské štáty musia pri výkone tejto právomoci dodržiavať právo Únie, ktoré dovoľuje
         znížiť náhradu škody poškodenému z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel iba
         vo výnimočných prípadoch a na základe individuálneho posúdenia prípadu.

      18      S ohľadom na túto judikatúru Súdneho dvora má vnútroštátny súd naďalej pochybnosti o zlučiteľnosti režimu zodpovednosti za
         škodu uplatniteľného v prejednávanej veci s uvedenými ustanoveniami práva Únie.

      19      Za týchto okolností Tribunal da Relação do Porto rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „V prípade zrážky medzi vozidlami, keď zavinenie nehody, pri ktorej jeden z vodičov utrpel telesné zranenia a majetkovú škodu
         (poškodený, ktorý žiada o náhradu škody), nie je možné pripísať ani jednému z vodičov, je v rozpore s právom Spoločenstva,
         konkrétne s článkom 3 ods. 1 [prvej smernice], článkom 2 ods. 1 [druhej smernice] a článkom 1 [tretej smernice], tak ako tieto
         ustanovenia vykladá Súdny dvor, možnosť stanoviť rozdelenie zodpovednosti za vzniknutú škodu (článok 506 ods. 1 a 2 občianskeho
         zákonníka), ktoré sa priamo odráža v stanovení výšky náhrady škody, ktorá má byť priznaná poškodenému za majetkovú a nemajetkovú
         ujmu vyplývajúcu z utrpeného zranenia, keďže má za následok zníženie výšky náhrady v rovnakom pomere?“

       O prejudiciálnej otázke
      20      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 3 ods. 1 prvej smernice, článok 2 ods. 1 druhej smernice a článok
         1 tretej smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že im odporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej v prípade, ak zrážkou
         dvoch vozidiel bola spôsobená škoda a zavinenie tejto zrážky nemožno pripísať ani jednému z vodičov, sa zodpovednosť za uvedenú
         škodu rozdelí pomerne podľa miery, akou každé z vozidiel prispelo k jej vzniku, a v prípade pochybností v tomto smere sa miera
         tejto účasti určí v rovnakom pomere.

      21      Portugalská vláda spresňuje, že nárok na náhradu škody poškodeného podľa článkov 483 a 499 portugalského občianskeho zákonníka
         priamo a pomerne závisí od miery zodpovednosti za škodu zistenú na základe článku 506 uvedeného zákonníka.

      22      Nemecká vláda, talianska vláda a rakúska vláda tvrdia, že tak z cieľa, ako aj zo znenia prvej a druhej smernice vyplýva, že
         tieto smernice nesledujú harmonizáciu režimov zodpovednosti za škodu v členských štátoch. Cieľom zákonodarcu Únie bolo upraviť
         rozsah povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, a nie režim zodpovednosti za škodu
         uplatniteľný v prípade dopravnej nehody spôsobenej uvedenými vozidlami.

      23      Z toho vyplýva, že zlučiteľnosť kritérií zavinenia škody vymedzených vnútroštátnymi predpismi v oblasti zodpovednosti za škodu
         s právom Únie nespadá do pôsobnosti prvej ani druhej smernice. Uplatniteľnosť týchto smerníc navyše predpokladá, že otázka
         určenia rozsahu hradenej škody už bola vyriešená právnou úpravou zodpovednosti za škodu.

      24      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z preambuly prvej a druhej smernice vyplýva, že tieto smernice smerujú na jednej
         strane k zabezpečeniu voľného pohybu tak vozidiel bežne sa nachádzajúcich na území Únie, ako aj osôb na ich palube a na druhej
         strane k zabezpečeniu porovnateľného zaobchádzania s poškodenými účastníkmi nehôd spôsobených týmito vozidlami bez ohľadu
         na to, kde presne na území Únie došlo k nehode (pozri rozsudky z 28. marca 1996, Ruiz Bernáldez, C‑129/94, Zb. s. I‑1829,
         bod 13, ako aj zo 14. septembra 2000, Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, C‑348/98, Zb. s. I‑6711, bod 24).

      25      S takýmto zámerom prvá smernica, ako vyplýva z jej ôsmeho odôvodnenia, zaviedla systém založený na predpoklade, že motorové
         vozidlá, ktoré sa obvykle nachádzajú na území Únie, sú poistené. Článok 3 ods. 1 tejto smernice navyše stanovuje, že každý
         členský štát prijme všetky primerané opatrenia, aby zabezpečil, že zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou vozidiel obvykle
         sa nachádzajúcich na jeho území je pokrytá poistením (rozsudok Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, už citovaný, bod
         25).

      26      Vo svojom pôvodnom znení však tento článok ponechával členským štátom právo určiť, aká škoda bude krytá a aké budú podmienky
         povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel. S cieľom znížiť rozdiely medzi právnymi
         predpismi členských štátov týkajúce sa rozsahu povinnosti poistného krytia, ktorý je zdôraznený v treťom odôvodnení druhej
         smernice, článok 1 tejto smernice stanovuje v oblasti zodpovednosti za škodu povinné krytie škody na majetku a aj ujmy na
         zdraví vo výške určených súm a článok 1 tretej smernice rozšíril túto povinnosť na krytie ujmy na zdraví spôsobenej všetkým
         cestujúcim okrem vodiča (rozsudok Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, už citovaný, bod 26).

      27      Článok 3 ods. 1 prvej smernice, spresnený a doplnený druhou a treťou smernicou, ukladá členským štátom povinnosť zabezpečiť,
         aby zodpovednosť za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ktoré sa obvykle nachádzajú na ich území, bola krytá poistením,
         a spresňuje najmä druhy škôd a okruh tretích osôb ako poškodených, na ktorých sa toto poistenie musí vzťahovať (pozri rozsudok
         Mendes Ferreira a Delgado Correia Ferreira, už citovaný, bod 27).

      28      Súdny dvor už rozhodol o dôsledkoch, ktoré majú byť vyvodené z tejto povinnosti nahradiť škodu prostredníctvom povinného poistenia
         zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel tretím osobám ako poškodeným z dôvodu zodpovednosti za škodu
         poistenej osoby.

      29      S ohľadom na cieľ ochrany poškodených, ktorý bol neustále deklarovaný v dotknutých smerniciach, Súdny dvor rozhodol, že článok
         3 ods. 1 prvej smernice bráni poisťovateľovi zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, aby sa mohol
         odvolávať na právne predpisy alebo zmluvné ustanovenia s cieľom odmietnuť odškodnenie tretích osôb poškodených pri dopravnej
         nehode spôsobenej poisteným vozidlom (pozri v tomto zmysle rozsudky Ruiz Bernáldez, už citovaný, bod 20, ako aj Candolin a i.,
         už citovaný, bod 18).

      30      Súdny dvor rovnako rozhodol, že článok 2 ods. 1 prvý pododsek druhej smernice iba pripomína túto povinnosť vo vzťahu k právnym
         predpisom alebo zmluvným ustanoveniam obsiahnutým v poistnej zmluve, ktorá vylučuje z poistného krytia zodpovednosti za škodu
         spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel škody spôsobené tretím osobám používaním alebo riadením poistených vozidiel osobami,
         ktoré nie sú oprávnené viesť motorové vozidlo, osobami, ktoré nemajú vodičský preukaz, alebo osobami, ktoré si nespĺňajú zákonné
         technické požiadavky týkajúce sa stavu a bezpečnosti vozidla (rozsudky Ruiz Bernáldez, už citovaný, bod 21, ako aj Candolin
         a i., už citovaný, bod 19).

      31      Treba však pripomenúť, že povinnosť poistného krytia zodpovednosti za škodu spôsobenú tretím osobám motorovými vozidlami sa
         odlišuje od rozsahu náhrady škody v prospech týchto osôb z dôvodu zodpovednosti za škodu poistenej osoby. Zatiaľ čo povinnosť
         poistného krytia je totiž zabezpečená a definovaná právnou úpravou Únie, náhrada škody je v zásade upravená vnútroštátnym
         právom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. apríla 2007, Farrell, C‑356/05, Zb. s. I‑3067, bod 32).

      32      V tomto smere už Súdny dvor rozhodol, že z cieľa, ako aj zo znenia prvej, druhej a tretej smernice vyplýva, že ich zámerom
         nie je harmonizácia režimov zodpovednosti za škodu v členských štátov a že podľa súčasného stavu právneho poriadku Únie sú
         členské štáty stále oprávnené upraviť režim zodpovednosti za škodu uplatniteľnú na dopravné nehody spôsobené prevádzkou motorových
         vozidiel (rozsudky Candolin a i., už citovaný, bod 24, ako aj Farrell, už citovaný, bod 33).

      33      Zo znenia článku 3 ods. 1 prvej smernice totiž vyplýva, že zákonodarca Únie si neželal spresniť druh zodpovednosti za škodu,
         za zavinenie alebo za nebezpečenstvo, ktoré má byť kryté povinným poistením.

      34      Členské štáty sú však povinné zabezpečiť, aby zodpovednosť za škodu uplatniteľnú podľa ich vnútroštátneho práva bola krytá
         poistením v súlade s ustanoveniami všetkých troch vyššie uvedených smerníc (rozsudok Farrell, už citovaný, bod 33).

      35      Okrem toho, pokiaľ ide o právo zodpovednosti za škodu, Súdny dvor takisto rozhodol, že členské štáty musia vykonávať svoje
         právomoci v tejto oblasti v súlade s právom Spoločenstva a najmä s článkom 3 ods. 1 prvej smernice, s článkom 2 ods. 1 druhej
         smernice a s článkom 1 tretej smernice (rozsudky Candolin a i., už citovaný, bod 27, ako aj Farrell, už citovaný, bod 34).

      36      Vnútroštátne ustanovenia v oblasti práva zodpovednosti za škodu, ktoré upravujú náhradu škody pri dopravných nehodách spôsobených
         prevádzkou motorových vozidiel, teda nemôžu odňať uvedeným článkom ich potrebný účinok (rozsudky Candolin a i., už citovaný,
         bod 28, ako aj Farrell, už citovaný, bod 34).

      37      Tak by to bolo v prípade, ak by zodpovednosť poškodeného v súvislosti so škodou, ktorá mu bola spôsobená, ako podľa vnútroštátneho
         práva v oblasti zodpovednosti za škodu vyplýva z posúdenia miery účasti na vzniku uvedenej škody, mala za následok automatické
         vylúčenie alebo neprimerané obmedzenie jeho nároku na náhradu škody z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú
         prevádzkou motorových vozidiel, za ktorú je poistená osoba zodpovedná.

      38      Súdny dvor v tejto súvislosti konštatoval, že vnútroštátna právna úprava definovaná na základe všeobecných a abstraktných
         kritérií nemôže odmietať ani neprimerane obmedzovať nárok cestujúceho na náhradu škody z povinného poistenia zodpovednosti
         za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel iba z dôvodu, že prispel k vzniku škody. Rozsah tohto nároku môže byť obmedzený
         iba vo výnimočných prípadoch na základe individuálneho posúdenia a pri rešpektovaní práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudky
         Candolin a i., už citovaný, bod 30, ako aj Farrell, už citovaný, bod 35).

      39      V prejednávanej veci sa spor vo veci samej týka náhrady škody z dôvodu zodpovednosti za škodu spôsobenú vodičovi motorového
         vozidla pri zrážke jeho vozidla s iným motorovým vozidlom, keď zavinenie nebolo možné pripísať ani jednému z vodičov. Na rozdiel
         od okolností, z ktorých vychádzali citované rozsudky Candolin a i. a Farrell, zníženie náhrady škody spôsobenej vodičovi nevyplýva
         z obmedzenia poistného krytia zodpovednosti, ale vyplýva z obmedzenia zodpovednosti poistenej osoby za škodu podľa platného
         režimu zodpovednosti za škodu.

      40      Podľa článku 506 ods. 1 portugalského občianskeho zákonníka, ak totiž v dôsledku zrážky dvoch vozidiel vznikne škoda bez toho,
         aby zavinenie nehody bolo možné pripísať niektorému z vodičov, zodpovednosť za škodu sa rozdelí pomerne v závislosti od miery
         nebezpečenstva, ktorou každé vozidlo prispelo k vzniku škody. V prípade pochybnosti o miere, ktorou vozidlá prispeli k vzniku
         škody, odsek 2 tohto článku stanovuje, že uvedená miera účasti sa určí v rovnakom pomere.

      41      Povedané inými slovami, vnútroštátna právna úprava uplatniteľná v spore vo veci samej smeruje k rozdeleniu zodpovednosti za
         škodu spôsobenú zrážkou dvoch motorových vozidiel v prípadoch, keď zavinenie nehody nie je možné pripísať ani jednému z vodičov.

      42      Ako zdôraznila portugalská vláda, toto rozdelenie zodpovednosti je rozhodujúce pre povinnosť nahradiť škodu zo strany každého
         z vodičov z dôvodu ich zodpovednosti za škodu spôsobenú pri zrážke ich vozidiel.

      43      Je pravda, že článok 506 portugalského občianskeho zákonníka v právnych kontextoch, v ktorých boli vydané citované rozsudky
         Candolin a i. a Farrell, nemá za následok automatické vylúčenie ani neprimerané zníženie nároku poškodených, v prejednávanej
         veci nároku vodiča motorového vozidla, ktorému bola spôsobená ujma na zdraví v dôsledku zrážky s iným motorovým vozidlom,
         na náhradu škody z povinného poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel. Toto ustanovenie totiž
         iba stanovuje, že zodpovednosť za škodu sa rozdeľuje pomerne podľa miery, akou každé z vozidiel prispelo k vzniku škody, čo
         má následne vplyv na výšku náhrady škody.

      44      Preto treba konštatovať, že toto ustanovenie sa nedotýka záruky zakotvenej v práve Únie, v ktorej zmysle režim zodpovednosti
         za škodu, uplatniteľný podľa vnútroštátneho práva, musí byť krytý poistením v súlade s ustanoveniami troch uvedených smerníc.

      45      Takýto záver navyše potvrdzuje článok 1a tretej smernice, vložený do tejto smernice smernicou 2005/14, ktorý obsahuje odkaz,
         pokiaľ ide o poistenie ujmy na zdraví a škody na majetku, ktorú utrpia chodci, cyklisti a iní nemotorizovaní užívatelia ciest,
         na vnútroštátne občianske právo. Keďže toto ustanovenie stanovuje, že uvedené škody sú kryté povinným poistením zodpovednosti
         za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel, ak je poškodený oprávnený na náhradu škody v súlade s vnútroštátnym právom,
         nemôže to byť inak ani v prípade vodiča motorového vozidla, ktorý je súčasne poškodený aj spoluzodpovedný za ujmu na zdraví,
         ktorá mu bola spôsobená pri dopravnej nehode s účasťou iného vozidla. V tejto súvislosti z článku 12 smernice 2009/103 navyše
         vyplýva, že povinné poistené krytie škody spôsobenej osobitným kategóriám poškodených, najmä nemotorizovaným účastníkom cestnej
         premávky a cestujúcim, sa nedotýka zodpovednosti za škodu ani výšky náhrady tejto škody.

      46      So zreteľom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 3 ods. 1 prvej smernice, článok 2 ods. 1
         druhej smernice a článok 1 tretej smernice sa majú vykladať v tom zmysle, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava, podľa
         ktorej v prípade, ak zrážkou dvoch vozidiel bola spôsobená škoda a zavinenie tejto zrážky nemožno pripísať ani jednému z vodičov,
         sa zodpovednosť za uvedenú škodu rozdelí pomerne podľa miery, akou každé z vozidiel prispelo k jej vzniku, a v prípade pochybností
         v tomto smere sa miera tejto účasti určí v rovnakom pomere.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 3 ods. 1 smernice Rady 72/166/EHS z 24. apríla 1972 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa
            poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú motorovými vozidlami a kontroly plnenia povinnosti poistenia tejto zodpovednosti,
            článok 2 ods. 1 druhej smernice Rady 84/5/EHS z 30. decembra 1983 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich
            sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou motorových vozidiel a článok 1 tretej smernice Rady 90/232/EHS zo
            14. mája 1990 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa poistenia zodpovednosti za škodu spôsobenú prevádzkou
            motorových vozidiel sa majú vykladať v tom zmysle, že im neodporuje vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej v prípade, ak
            zrážkou dvoch vozidiel bola spôsobená škoda a zavinenie tejto zrážky nemožno pripísať ani jednému z vodičov, sa zodpovednosť
            za uvedenú škodu rozdelí pomerne podľa miery, akou každé z vozidiel prispelo k jej vzniku, a v prípade pochybností v tomto
            smere sa miera tejto účasti určí v rovnakom pomere.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.