title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. septembra 2006.#Georgios Agorastoudis a i. (C-187/05), Ioannis Pannou a i. (C-188/05), Kostandinos Kotsabougioukis a i. (C-189/05) a Georgios Akritopoulos a i. (C-190/05) proti Goodyear Hellas ABEE.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Areios Pagos - Grécko.#Hromadné prepúšťanie - Smernica 75/129/EHS - Článok 1 ods. 2 písm. d) - Skončenie činnosti podniku vyplývajúce zo súdneho rozhodnutia - Skončenie činnosti podniku len na základe rozhodnutia z vlastnej vôle zamestnávateľa.#Spojené veci C-187/05 až C-190/05.

text:
      Spojené veci C‑187/05 až C‑190/05
      Georgios Agorastoudis a i.
      proti
      Goodyear Hellas ABEE
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Areios Pagos)
      „Hromadné prepúšťanie – Smernica 75/129/EHS – Článok 1 ods. 2 písm. d) – Skončenie činnosti podniku vyplývajúce zo súdneho rozhodnutia – Skončenie činnosti podniku len na základe rozhodnutia zamestnávateľa“
      Abstrakt rozsudku
      Sociálna politika – Aproximácia právnych predpisov – Hromadné prepúšťanie – Smernica 75/129
      [Smernica Rady 75/129, článok 1 ods. 2 písm. d)]
      Smernica 75/129 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania sa má vykladať v tom
         zmysle, že je uplatniteľná na prípady hromadného prepúšťania v dôsledku definitívneho skončenia činnosti podniku alebo prevádzky,
         o ktorom rozhodol len zamestnávateľ z vlastnej iniciatívy bez predchádzajúceho súdneho rozhodnutia, bez toho, aby výnimka
         stanovená v článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice mohla vylúčiť jej uplatnenie.

      (pozri bod 45 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 7. septembra 2006 (*)

      „Hromadné prepúšťanie – Smernica 75/129/EHS – Článok 1 ods. 2 písm. d) – Skončenie činnosti podniku vyplývajúce zo súdneho rozhodnutia – Skončenie činnosti podniku len na základe rozhodnutia zamestnávateľa“
      V spojených veciach C‑187/05 až C‑190/05,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Areios Pagos (Grécko)
         zo 17. marca 2005 a doručené Súdnemu dvoru 27. apríla 2005, ktoré súvisia s konaniami:

      Georgios Agorastoudis a i. (C‑187/05),

      Ioannis Pannou a i. (C‑188/05),

      Kostandinos Kotsabougioukis a i. (C‑189/05),

      Georgios Akritopoulos a i. (C‑190/05),

      proti
      Goodyear Hellas ABEE,
      za účasti:
      Geniki Synomospondia Ergaton Elladas (GSEE),
      Ergatoypalliliko kentro Thessalonikis (C‑187/05 a C‑189/05),

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann, N. Colneric, E. Juhász (spravodajca) a E. Levits,
      generálny advokát: D. Ruiz‑Jarabo Colomer,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 27. apríla 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pán Agorastoudis a i., v zastúpení: A. Kazakos, dikigoros,
      –        pán Pannou a i., v zastúpení: A. Kazakos, dikigoros,
      –        pán Kotsabougioukis a i., v zastúpení: A. Kazakos, dikigoros,
      –        pán Akritopoulos a i., v zastúpení: A. Kazakos, dikigoros,
      –        Goodyear Hellas ABEE, v zastúpení: K. Kremalis a I.‑D. Filiotis, dikigori,
      –        Geniki Synomospondia Ergaton Elládas (GSEE), v zastúpení: A. Kazakos, dikigoros,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M. Condou‑Durande a G. Rozet, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Predmetom návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad článku 1 ods. 2 písm. d) smernice Rady 75/129/EHS zo 17. februára
         1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 48 s. 29).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi prepustenými zamestnancami a ich bývalým zamestnávateľom o platnosti ich hromadného
         prepustenia uskutočneného v dôsledku skončenia činnosti podniku na základe rozhodnutia z vlastnej vôle tohto zamestnávateľa.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Smernica 75/129, ktorá je založená na článku 100 Zmluvy EHS (zmenený na článok 100 Zmluvy ES, teraz článok 94 ES), stanovuje
         v súlade s jej odôvodnením č. 1, že jej účelom je „posilniť ochranu pracujúcich v prípade hromadného prepúšťania, zohľadňujúc
         potrebu rovnovážneho hospodárskeho a sociálneho rozvoja v rámci Spoločenstva“ [neoficiálny preklad]. V odôvodnení č. 2 sa hovorí, že „napriek vzrastajúcemu zbližovaniu stále pretrvávajú rozdiely medzi platnými ustanoveniami
         členských štátov o praktickej úprave a postupoch takýchto prepúšťaní a opatreniami zameranými na zmiernenie dôsledkov prepustenia“
         [neoficiálny preklad]. Z tohto dôvodu sa v odôvodnení č. 5 uvádza, že je nevyhnutné podporovať túto aproximáciu platných právnych predpisov pri
         súčasnom udržaní rozvoja v zmysle článku 117 Zmluvy EHS [zmenený na článok 117 Zmluvy ES (články 117 až 120 Zmluvy ES boli
         nahradené článkami 136 ES až 143 ES)].

      4        Článok 1 smernice 75/129 určuje jej rozsah pôsobnosti takto:

      „1.      Na účely tejto smernice:
      a)      hromadné prepúšťanie znamená prepúšťanie vyvolané zamestnávateľom z jedného alebo viacerých dôvodov, ktoré nesúvisia s osobou
         zamestnanca, ak počet nadbytočných pracovných miest je podľa voľby v členských štátoch:

      –        buď počas obdobia 30 dní:
      1.      aspoň 10 v podnikoch, ktoré zamestnávajú viac ako 20 a menej ako 100 zamestnancov;
      2.      aspoň 10 % z počtu pracujúcich v podnikoch, ktoré zvyčajne zamestnávajú aspoň 100, ale nie viac ako 300 zamestnancov;
      3.      aspoň 30 v podnikoch, ktoré zamestnávajú 300 alebo viac zamestnancov,
      –        alebo počas obdobia 90 dní, aspoň 20 bez závislosti na počte zamestnancov zvyčajne zamestnaných v danom podniku;
      …
      2.      Táto smernica sa nevzťahuje na:
      a)      hromadné prepúšťanie vyplývajúce zo zmlúv o dočasnom pracovnoprávnom vzťahu a zo zmlúv pre špecifické úlohy s výnimkou toho,
         ak sa takéto prepustenie uskutoční pred dátumom uplynutia alebo splnenia týchto zmlúv;

      b)      zamestnancov verejnej správy alebo zariadení spravovaných verejným právom (alebo zodpovedajúcich orgánov v členských štátoch,
         kde podobná koncepcia nie je zaužívaná);

      c)      posádky námorných plavidiel;
      d)      zamestnancov dotknutých skončením činnosti podniku, pokiaľ skončenie činnosti podniku vyplýva zo súdneho rozhodnutia.“ [neoficiálny preklad]

      5        Smernica 75/129 stanovuje vo svojom článku 2 určité povinnosti pre zamestnávateľa, ktorý má v úmysle uskutočniť hromadné prepúšťanie.
         Tento musí v prvom rade začať s poradami so zástupcami zamestnancov, ktorých predmetom je aspoň možnosť, ako zabrániť alebo
         obmedziť hromadné prepúšťanie, ako aj zmierniť jeho následky. Aby zástupcovia zamestnancov mohli predkladať konštruktívne
         návrhy, zamestnávateľ je povinný poskytnúť všetky príslušné informácie a v každom prípade písomne upovedomiť o dôvodoch prepúšťania,
         o počte zamestnancov, ktorí majú byť prepustení, o počte bežne zamestnávaných pracovníkoch a o období, v ktorom sa má uskutočniť
         plánované prepúšťanie.

      6        Článok 3 ods. 1 tejto smernice stanovuje:

      „Zamestnávateľ je povinný písomne upovedomiť príslušný verejný orgán o každom uvažovanom hromadnom prepúšťaní.
      Toto oznámenie musí obsahovať všetky dôležité informácie, ktoré sa týkajú plánovaného hromadného prepúšťania a porád so zástupcami
         zamestnancov podľa článku 2, a najmä dôvody prepúšťania, počet pracovníkov, ktorí majú byť prepustení, počet bežne zamestnaných
         pracovníkov a obdobie, za ktoré sa prepustenie má uskutočniť.“ [neoficiálny preklad]

      7        Článok 4 ods. 1 uvedenej smernice znie:

      „K plánovanému hromadnému prepúšťaniu oznámenému príslušnému verejnému orgánu môže dôjsť najskôr 30 dní po oznámení uvedenom
         v článku 3 ods. 1…

      …“ [neoficiálny preklad]

      8        Článok 5 tej istej smernice stanovuje, že „smernica sa nedotýka práva členských štátov uplatňovať a prijať zákony, iné právne
         predpisy alebo správne opatrenia, ktoré sú výhodnejšie pre zamestnancov“ [neoficiálny preklad].

      9        Smernica 75/129 bola v dôsledku prijatia Charty základných sociálnych práv pracovníkov Spoločenstva 9. decembra 1989 na stretnutí
         Európskej rady v Štrasburgu zmenená a doplnená smernicou Rady 92/56/EHS z 24. júna 1992 (Ú. v. ES L 245 s. 3). Táto zmena
         priniesla v podstate rozšírenie povinností pre zamestnávateľa v oblasti informovania zástupcov zamestnancov a porád s nimi
         stanovených v článku 2 smernice 75/129, ako aj vložením článku 5 a do tejto smernice povinnosť pre členské štáty stanoviť,
         že zástupcovia zamestnancov a/alebo zamestnanci môžu na zabezpečenie splnenia povinností podľa smernice 75/129 využiť správne
         a/alebo súdne konanie.

      10      V rámci týchto zmien bolo zrušené písmeno d) článku 1 ods. 2 smernice 75/129.

      11      V tej istej súvislosti bol do článku 3 ods. 1 smernice 75/129 po prvom pododseku vložený tento pododsek:

      „Členské štáty však môžu stanoviť, že v prípade plánovaného hromadného prepúšťania v dôsledku skončenia činnosti podniku vyplývajúceho
         zo súdneho rozhodnutia je zamestnávateľ povinný písomne upovedomiť príslušný verejný orgán, ak ho tento o to požiada.“ [neoficiálny preklad]

      12      Smernica 92/56 taktiež stanovila, že do článku 4 smernice 75/129 sa vkladá odsek 4, ktorý znie:

      „Členské štáty nemusia uplatniť tento článok na hromadné prepúšťanie v dôsledku skončenia činnosti podniku vyplývajúceho zo
         súdneho rozhodnutia.“ [neoficiálny preklad]

       Vnútroštátna právna úprava
      13      Smernica 75/129 bola prebratá do gréckeho práva zákonom č. 1387/1983.

      14      Tento zákon vo svojom článku 3 stanovuje, že zamestnávateľ musí zamestnancov úplne informovať o plánovanom hromadnom prepúšťaní
         a o jeho dôvodoch a ukladá zamestnávateľovi povinnosť začať porady so zástupcami zamestnancov a poskytnúť im všetky informácie,
         aby mohli predložiť konštruktívne návrhy. Ďalej stanovuje povinnosť zamestnávateľa oznámiť tieto informácie príslušnému orgánu
         verejnej správy. Vo svojom článku 5 ods. 3 tento zákon okrem iného obsahuje ustanovenie výhodné pre zamestnancov, podľa ktorého,
         pokiaľ sa strany nedohodnú, môže prefekt alebo minister práce v závislosti od situácie na trhu a dotknutého podniku predĺžiť
         porady o ďalších dvadsať dní alebo plánované prepúšťanie celkom či čiastočne neschváliť.

      15      Článok 1 ods. 2 písm. d) smernice 75/129 bol prebratý do vnútroštátneho práva článkom 2 ods. 2 písm. c) zákona č. 1387/1983,
         podľa ktorého:

      „Ustanovenia tohto zákona sa neuplatňujú na zamestnancov prepustených z dôvodu skončenia činnosti podniku alebo prevádzky
         vyplývajúceho zo súdneho prvostupňového rozhodnutia.“

      16      Zmeny uskutočnené smernicou 92/56 boli do vnútroštátneho práva prebraté zákonmi č. 2736/1999 a č. 2874/2000, teda potom, ako
         v júli 1996 nastali skutkové okolnosti vo veci samej. Lehota na prebratie uvedených zmien do vnútroštátneho práva stanovená
         v článku 2 smernice 92/56 uplynula 24. júla 1994, teda pred vznikom týchto skutkových okolností.

       Spory vo veci samej a prejudiciálna otázka
      17      Z návrhov na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že žalobcovia vo veciach samých pracovali na základe pracovných zmlúv
         na dobu neurčitú na výrobnom úseku spoločnosti Goodyear Hellas SA, ktorá sa nachádza v priemyselnej zóne Solúnu. Činnosť tejto
         prevádzky spočívala predovšetkým vo výrobe pneumatík a duší do pneumatík pre motorové vozidlá, ako aj materiálov pre opravu
         a protektorovanie pneumatík. Uvedená prevádzkareň, ktorú tvoril organizovaný celok ľudských a technologických prostriedkov,
         predstavovala výrobný úsek dotknutého podniku, bola odlišná od obchodného úseku tohto podniku so sídlom v Aténach a hospodársky
         bola od neho nezávislá.

      18      Dňa 19. júla 1996 valné zhromaždenie akcionárov materskej spoločnosti Goodyear, so sídlom v Spojených štátoch amerických,
         rozhodlo o prerušení priemyselnej činnosti a definitívnom skončení činnosti prevádzky v Solúne k 22. júlu 1996. Pracovné zmluvy
         zamestnancov zamestnaných na výrobnom úseku podniku, teda približne 340 osôb, boli vypovedané k tomuto dňu bez toho, aby boli
         dodržané podmienky a postup pri hromadnom prepúšťaní stanovený v zákone č. 1387/1983, ktorý bol vtedy platný. Likvidovanie
         tohto priemyselného odboru začalo v októbri 1996.

      19      Žaloby podané prepustenými zamestnancami proti rozhodnutiam prijatým po tomto ukončení činnosti boli zamietnuté na prvom stupni,
         ako aj v odvolacom konaní na Efeteio (odvolací súd v Aténach). Tento súd zastával názor, že v súlade s ustálenou judikatúrou
         gréckych súdov, keďže grécke právo nestanovuje, že v prípade definitívneho skončenia činnosti podniku len na základe rozhodnutia
         z vlastnej vôle zamestnávateľa má byť vydané súdne rozhodnutie, tento zamestnávateľ nepodlieha povinnostiam stanoveným smernicou
         75/129 a vnútroštátnemu zákonu, ktorý ju prebral.

      20      Za týchto podmienok Areios Pagos, na ktorý boli podané opravné prostriedky, rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru
         v štyroch sporoch vo veci samej túto prejudiciálnu otázku:

      „Vzhľadom na to, že grécke právo nestanovuje, že má byť vydané súdne rozhodnutie pred definitívnym skončením činnosti podniku
         alebo prevádzky uskutočnené len z vlastnej vôle zamestnávateľa, majú sa uplatniť ustanovenia smernice 75/129 podľa článku
         1 ods. 2 písm. d) tejto smernice na hromadné prepúšťanie v dôsledku definitívneho skončenia činnosti podniku alebo prevádzky,
         o ktorom rozhodol len zamestnávateľ z vlastnej iniciatívy, bez toho, aby bolo vydané predchádzajúce súdne rozhodnutie?“

      21      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 9. júla 2005 boli prejednávané veci spojené na účely písomnej a ústnej časti konania, ako
         aj na účely vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnej otázke
      22      Podstatou otázky vnútroštátneho súdu je, či v prípade hromadného prepúšťania v dôsledku definitívneho skončenia činnosti podniku
         alebo prevádzky, o ktorom rozhodol zamestnávateľ len z vlastnej iniciatívy bez predchádzajúceho súdneho rozhodnutia, je alebo
         nie je uplatniteľná smernica 75/129 a najmä, či výnimka stanovená v článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice môže alebo nemôže
         odôvodniť neuplatnenie tejto smernice.

      23      Otázka položená Súdnemu dvoru pramení z ustálenej judikatúry gréckych súdov v oblasti uplatňovania smernice 75/129 a vnútroštátneho
         zákona, ktorý prebral túto smernicu.

      24      V súlade s touto judikatúrou, pokiaľ o definitívnom skončení činnosti podniku rozhodol len zamestnávateľ z vlastnej vôle na
         základe jemu ústavne zaručenej a priznanej hospodárskej a finančnej slobody, bez ohľadu na vydanie súdneho rozhodnutia, nie
         je smernica 75/129 uplatniteľná. Uplatnenie tejto smernice je totiž podmienené zachovaním činnosti dotknutého podniku.

      25      Tento výklad nemá oporu ani v znení smernice 75/129, ani v jej predmete alebo cieli, ktorý sleduje, a ani v judikatúre Súdneho
         dvora týkajúcej sa tejto smernice.

      26      Po prvé, znenie smernice 75/129, najmä článku 1 ods. 1 písm. a) a článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice, je jasné a nevyvoláva
         žiadne rozumné pochybnosti o pôsobnosti uvedenej smernice alebo podmienkach jej uplatnenia.

      27      Podľa článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 75/129 „hromadné prepúšťanie znamená prepúšťanie vyvolané zamestnávateľom z jedného
         alebo viacerých dôvodov, ktoré nesúvisia s osobou zamestnanca…“ [neoficiálny preklad]. Táto definícia je sama osebe dostatočne presná a neobsahuje žiadnu nejasnosť.

      28      Súdny dvor upresnil pojem „prepúšťanie“, keď konštatoval, že tento pojem má komunitárny rozmer a má byť vykladaný v tom zmysle,
         že zahŕňa každé skončenie pracovnej zmluvy, ktoré zamestnanec nechcel, teda bez jeho súhlasu (rozsudok z 12. októbra 2004,
         Komisia/Portugalsko, C‑55/02, Zb. s. I‑9387, body 49 a 50).

      29      So zreteľom na pravidlo stanovené v článku 1 ods. 1 písm. a) smernice 75/129 treba štyri prípady neuplatňovania tejto smernice
         uvedené v článku 1 ods. 2 tejto smernice považovať za taxatívne stanovené. Okrem toho ako výnimky z uvedeného pravidla musia
         byť vykladané úzko (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 17. decembra 1998, Lauge a i., C‑250/97, Zb. s. I‑8737, bod 19).

      30      Štvrtá z týchto výnimiek, teda výnimka stanovená v článku 1 ods. 2 písm. d) smernice 75/129, na ktorú sa vzťahuje otázka položená
         vnútroštátnym súdom, sa týka neuplatnenia spomenutej smernice na prepúšťania spôsobené skončením činnosti podniku, „pokiaľ
         skončenie činnosti podniku vyplýva zo súdneho rozhodnutia“.

      31      Toto ustanovenie sa môže vykladať len v tom zmysle, že neuplatnenie spomenutej smernice je dovolené výlučne v prípade, keď
         skončenie činnosti podniku vyplýva zo súdneho rozhodnutia, napríklad na základe rozsudkov, ktoré vyhlasujú konkurz alebo likvidáciu
         podniku.

      32      Vo všetkých ostatných prípadoch, najmä pokiaľ k definitívnemu skončeniu činnosti dotknutého podniku došlo len v dôsledku rozhodnutia
         zamestnávateľa z vlastnej vôle a pokiaľ toto skončenie spočíva na úvahách hospodárskej alebo inej povahy, povinnosti tohto
         zamestnávateľa vyplývajúce zo smernice 75/129 ostávajú nedotknuté. Skutočnosť, že ustanovenia vnútroštátneho práva, na ktoré
         poukazuje vnútroštátny súd nestanovujú, že pred definitívnym skončením činnosti podniku alebo prevádzky len na základe rozhodnutia
         z vlastnej vôle zamestnávateľa, má byť vydané súdne rozhodnutie, je v tomto ohľade irelevantná.

      33      Je potrebné pripomenúť, že ustanovenie o výnimke stanovenej v článku 1 ods. 2 písm. d) smernice 75/129 bolo zrušené s účinnosťou
         od 24. júna 1994 smernicou 92/56, ktorá takto posilnila sledovaný cieľ. Preto v dobe rozhodujúcej z hľadiska skutkových okolností
         vo veci samej mal zamestnávateľ vo všetkých prípadoch hromadného prepúšťania, ku ktorému došlo v dôsledku skončenia činnosti
         podniku, aj keby vyplývalo zo súdneho rozhodnutia, povinnosť informovať zamestnancov a začať s nimi porady.

      34      Po druhé, pokiaľ ide o cieľ sledovaný smernicou 75/129, treba poukázať na to, že táto smernica má podľa odôvodnenia č. 1 za
         cieľ posilniť ochranu zamestnancov v prípade hromadného prepúšťania. Tento cieľ ochrany zamestnancov Súdny dvor opakovane
         pripomínal (pozri rozsudky zo 7. decembra 1995, Rockfon, C‑449/93, Zb. s. I‑4291, bod 29, a Lauge a i., už citovaný, bod 19).

      35      Súdny dvor zdôraznil, že smernica 75/129 nezasahuje do slobody zamestnávateľa uskutočniť alebo neuskutočniť hromadné prepúšťanie
         a že jej jediným cieľom je, aby tomuto prepúšťaniu predchádzali porady s odbormi a informovanie príslušného verejného orgánu
         (rozsudok z 12. februára 1985, Nielsen & Søn, 284/83, Zb. s. 553, bod 10).

      36      Tak je to nepochybne aj v prípade, keď zamestnávateľ uvažuje ukončiť činnosť svojho podniku z dôvodov týkajúcich sa len jeho.
         Okrem toho, ako správne uvádza Komisia Európskych spoločenstiev, smernica 75/129 neharmonizuje podmienky definitívneho skončenia
         činnosti podniku, teda situácie, v ktorých je alebo nie je nutné súdne rozhodnutie, ale postup, ktorý je potrebné dodržať
         pri hromadnom prepúšťaní.

      37      So zreteľom na cieľ sledovaný smernicou 75/129 Súdny dvor podal veľmi širokú definíciu pojmu „podnik“, ktorý obsahuje táto
         smernica, aby sa v čo najväčšom možnom rozsahu obmedzili prípady hromadného prepúšťania, na ktoré sa táto smernica nevzťahuje
         z dôvodu právnej kvalifikácie tohto pojmu na vnútroštátnej úrovni (pozri rozsudok Rockfon, už citovaný, body 31 a 32).

      38      Súdny dvor rovnako poukázal na to, že smernica 75/129 bola prijatá na základe článkov 100 a 117 Zmluvy EHS, pričom posledne
         uvedené ustanovenie sa týka nevyhnutnosti, aby členské štáty podporovali zlepšovanie životných a pracovných podmienok pracovníkov
         tak, aby sa dosiahlo ich zosúladenie pri zachovaní rozvoja (pozri rozsudok Rockfon, už citovaný, bod 29).

      39      Po tretie, treba zdôrazniť, že výklad uvedený vyššie a úvahy s ním súvisiace už vyplývajú z judikatúry Súdneho dvora.

      40      Vo svojom rozsudku z 28. marca 1985, Komisia/Belgicko (215/83, Zb. s. 1039, body 13 až 19), Súdny dvor presne určil, že dotknutý
         členský štát si nesplnil svoje povinnosti tým, že nezabezpečil ochranu stanovenú smernicou 75/129 vo všetkých prípadoch hromadného
         prepúšťania v dôsledku uzatvorenia podnikov nevyplývajúce zo súdneho rozhodnutia. Najneskôr odo dňa vydania tohto rozsudku
         bol zmysel ustanovenia o výnimke v článku 1 ods. 2 písm. d) smernice 75/129 nepochybný.

      41      Ustanovenie o výnimke uvedené v článku 3 ods. 1 druhom pododseku a v článku 4 ods. 4 smernice 75/129 vložené smernicou 92/56
         Súdny dvor objasnil v už citovanom rozsudku Lauge a i., (bod 18), podľa ktorého na to, aby predmetné výnimky boli uplatniteľné,
         sa skončenie činnosti podniku a hromadné prepúšťanie nesmie uskutočniť pred vydaním súdneho rozhodnutia o vyhlásení konkurzu.

      42      Súdny dvor v už citovanom rozsudku Komisia/Portugalsko (bod 66 a výrok), okrem iného konštatoval, že dotknutý členský štát
         si nesplnil povinnosti, ktoré mu vyplývajú zo smernice 75/129 tým, že obmedzil pojem hromadného prepúšťania zo štrukturálnych,
         ekonomických alebo konjunkturálnych dôvodov a nerozšíril tento pojem na prepúšťanie z akýchkoľvek dôvodov, ktoré nesúvisia
         s osobou zamestnanca.

      43      Nakoniec je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry povinnosť členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený smernicou,
         aby sa dodržal článok 249 tretí odsek ES, je uložená všetkým vnútroštátnym orgánom, vrátane súdnych orgánov. Tieto orgány,
         ktoré sú povolané vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo, sú povinné v čo najväčšej možnej miere so zreteľom na znenie a účel
         príslušnej smernice konať tak, aby sa dosiahol v nej stanovený výsledok (pozri v tomto zmysle nakoniec rozsudok z 5. októbra
         2004, Pfeiffer a i., C‑397/01 až C‑403/01, Zb. s. I‑8835, bod 113, a tam citovaná judikatúra).

      44      Prístup gréckych súdov však vyníma z ochrany požadovanej smernicou 75/129 veľa prípadov skončenia činnosti podnikov, ktorých
         dôsledkom je masívne prepúšťanie zamestnancov, práve pri ktorých je ochrana zamestnancov zvlášť dôležitá, a tým popreli cieľ
         sledovaný uvedenou smernicou. Taký prístup, ktorý zasahuje tiež do požiadavky jednotného uplatňovania smernice 75/129, môže
         vo veľkej miere zbaviť túto smernicu jej významu.

      45      Z uvedeného vyplýva, že na prejudiciálnu otázku je potrebné odpovedať tak, že smernica 75/129 sa má vykladať v tom zmysle,
         že je uplatniteľná na prípady hromadného prepúšťania v dôsledku definitívneho skončenia činnosti podniku alebo prevádzky,
         o ktorom rozhodol len zamestnávateľ z vlastnej iniciatívy bez predchádzajúceho súdneho rozhodnutia, bez toho, aby výnimka
         stanovená v článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice mohla vylúčiť jej uplatnenie.

       O trovách
      46      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Smernica Rady 75/129/EHS zo 17. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa hromadného prepúšťania
            [neoficiálny preklad] sa má vykladať v tom zmysle, že je uplatniteľná na prípady hromadného prepúšťania v dôsledku definitívneho skončenia činnosti
            podniku alebo prevádzky, o ktorom rozhodol len zamestnávateľ z vlastnej iniciatívy bez predchádzajúceho súdneho rozhodnutia,
            bez toho, aby výnimka stanovená v článku 1 ods. 2 písm. d) tejto smernice mohla vylúčiť jej uplatnenie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 8. novembra 2001. # Adria-Wien Pipeline GmbH a Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke GmbH proti Finanzlandesdirektion für Kärnten. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verfassungsgerichtshof - Rakúsko. # Štátna pomoc. # Vec C-143/99.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 2. októbra 2003. # Weber's Wine World Handels-GmbH a iní proti Abgabenberufungskommission Wien. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgerichtshof - Rakúsko. # Vec C-147/01.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 12. mája 2011.#Luxemburské veľkovojvodstvo proti Európskemu parlamentu a Rada Európskej únie.#Žaloba o neplatnosť - Smernica 2009/12/ES - Letiskové poplatky - Pôsobnosť - Letisko, ktoré prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a letisko s najväčším počtom prepravených cestujúcich v každom členskom štáte - Platnosť - Zásady rovnosti zaobchádzania, proporcionality a subsidiarity.#Vec C-176/09.

text:
      Vec C‑176/09
      Luxemburské veľkovojvodstvo
      proti
      Európskemu parlamentu
      a
      Rade Európskej únie
      „Žaloba o neplatnosť – Smernica 2009/12/ES – Letiskové poplatky – Pôsobnosť – Letisko, ktoré prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a letisko s najväčším počtom prepravených cestujúcich v každom
         členskom štáte – Platnosť – Zásady rovnosti zaobchádzania, proporcionality a subsidiarity“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Doprava – Letecká doprava – Smernica 2009/12 – Letiskové poplatky – Pôsobnosť – Porušenie zásady rovnosti zaobchádzania –
            Neexistencia
      (Článok 80 ods. 2 ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/12)
      2.        Doprava – Letecká doprava – Smernica 2009/12 – Letiskové poplatky – Pôsobnosť – Porušenie zásady proporcionality – Neexistencia
      (Článok 5 tretí odsek ES; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2009/12)
      3.        Právo Spoločenstva – Zásady – Zásada subsidiarity – Uplatnenie v oblasti leteckej dopravy
      (Článok 5 druhý odsek ES a článok 80 ES)
      1.        Porovnateľná povaha rozdielnych situácií sa posudzuje s ohľadom na všetky prvky, ktoré tieto situácie charakterizujú. Tieto
         prvky treba určiť a posúdiť najmä s ohľadom na predmet a cieľ aktu Únie, ktorý vytvára predmetný rozdiel. Okrem toho treba
         zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej patrí predmetný akt.

      Smernica 2009/12 o letiskových poplatkoch sa zakladá na článku 80 ods. 2 ES, ktorý stanovuje, že Rada môže rozhodnúť o tom,
         či, do akej miery a akým postupom možno stanoviť vhodné pravidlá pre námornú a leteckú dopravu. Splnomocnením Rady na rozhodnutie
         o momente, ako aj obsahu a miere jej normatívneho zásahu v oblasti námornej a leteckej dopravy jej bola Zmluvou priznaná široká
         normatívna právomoc pre prijatie vhodných spoločných pravidiel. Pokiaľ ide o súdne preskúmanie výkonu tejto právomoci, súd
         Únie nemôže svojím posúdením nahradiť posúdenie normotvorcu Únie, ale sa musí obmedziť na preskúmanie toho, či pri výkone
         normatívnej právomoci nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo zneužitiu právomoci alebo či dotknutá inštitúcia zjavne
         neprekročila mieru svojej normatívnej právomoci.

      V každom prípade môže uvedený normotvorca uplatniť kategorizáciu podľa objektívnych kritérií a všeobecných zistení, aby na
         základe toho zaviedol všeobecnú a abstraktnú právnu úpravu. Uvedené platí tým skôr, ak uskutočňovanie určitej spoločnej politiky
         normotvorcom Únie zahŕňa potrebu hodnotiť komplexnú hospodársku situáciu, ktorú vo všeobecnosti treba hodnotiť v oblasti leteckej
         dopravy.

      Vzhľadom na tieto zásady sa normotvorca Únie pri prijatí smernice 2009/12 nedopustil pri výkone svojich právomocí zjavne nesprávneho
         posúdenia alebo zneužitia právomoci ani zjavne neprekročil širokú mieru svojej normatívnej právomoci, ktorou v tejto oblasti
         disponuje, keď dospel k záveru, že sekundárne letiská členských štátov sa nenachádzajú voči užívateľom letísk v rovnakom postavení
         ako hlavné letiská. V členských štátoch, v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú smernicou 2009/12,
         je letisko, ktoré prepraví najviac cestujúcich ročne, potrebné považovať za miesto vstupu do príslušného členského štátu a stavia
         toto letisko do privilegovaného postavania voči jeho užívateľom. Naopak, letiská, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2009/12,
         nemožno, bez ohľadu na konkrétny počet prepravených cestujúcich ročne, považovať za hlavné letiská členských štátov, v ktorých
         sa nachádzajú. Také letiská môžu byť považované za sekundárne letiská členských štátov, ktoré v zásade majú pre letecké spoločnosti
         inú strategickú dôležitosť ako hlavné letiská, čo tieto sekundárne letiská stavia do rozdielneho postavenia voči užívateľom
         letísk pri stanovovaní letiskových poplatkov.

      (pozri body 32 – 35, 47, 48, 50)
      2.        Pokiaľ ide o súdne preskúmanie dodržiavania požiadaviek vyplývajúcich zo zásady proporcionality v oblastiach, v ktorých normotvorca
         Únie disponuje širokou normatívnou právomocou, akou je oblasť leteckej dopravy, iba zjavne neprimeraná povaha opatrenia prijatého
         v niektorej takejto oblasti vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušné inštitúcie sledujú, môže ovplyvniť zákonnosť takého opatrenia.
         Hoci normotvorca Únie disponuje takou právomocou, je povinný zakladať svoj výber na objektívnych kritériách. Navyše v rámci
         posúdenia obmedzení spojených s rôznymi možnými opatreniami musí preskúmať, či ciele sledované prijatým opatrením môžu odôvodniť
         negatívne, ba aj značné hospodárske dôsledky, ktoré môžu byť spôsobené niektorým hospodárskym subjektom.

      Smernica 2009/12 o letiskových poplatkoch neporušuje zásadu proporcionality tým, že zahŕňa do svojej pôsobnosti letiská, ktoré
         sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú touto smernicou, a ktoré
         prepravia najviac cestujúcich ročne bez ohľadu na konkrétny počet takto prepravených cestujúcich.

      Pokiaľ ide o otázku, či prijatie rámca zavádzajúceho dodržiavanie spoločných zásad pri stanovovaní letiskových poplatkov na
         vnútroštátnej úrovni, je vhodné na dosiahnutie cieľa danej smernice, medzi účastníkmi konania je nesporné, že ak existuje
         nebezpečenstvo, že riadiace orgány letísk sa ocitnú v privilegovanom postavení voči užívateľom letísk, čiže nebezpečenstvo
         zneužitia tohto postavenia pri stanovovaní výšky letiskových poplatkov, môže taký rámec tomu v zásade zabrániť.

      Čo sa týka primeranej povahy uvedenej smernice, neexistuje nič, na základe čoho by bolo možné konštatovať, že by záťaž vyplývajúca
         z režimu zavedeného smernicou 2009/12 pre príslušné letiská alebo členské štáty bola zjavne neprimeraná v porovnaní s výhodami,
         ktoré z nej vyplývajú.

      (pozri body 62 – 64, 66, 68, 69)
      3.        Zásada subsidiarity sa uplatní v prípade, že normotvorca Únie použije článok 80 ES ako právny základ, keďže toto ustanovenie
         mu nepriznáva výlučnú právomoc na prijatie právnych predpisov v oblasti leteckej dopravy.

      (pozri bod 79)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 12. mája 2011 (*)

      „Žaloba o neplatnosť – Smernica 2009/12/ES – Letiskové poplatky – Pôsobnosť – Letisko, ktoré prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a letisko s najväčším počtom prepravených cestujúcich v každom
         členskom štáte – Platnosť – Zásady rovnosti zaobchádzania, proporcionality a subsidiarity“

      Vo veci C‑176/09,
      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť podľa článku 230 prvého odseku ES, podaná 15. mája 2009,
      Luxemburské veľkovojvodstvo, v zastúpení: C. Schiltz, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. Kinsch, avocat,

      žalobca,
      ktorého v konaní podporuje:
      Slovenská republika, v zastúpení: B. Ricziová, splnomocnená zástupkyňa,

      vedľajší účastník konania,
      proti
      Európskemu parlamentu, v zastúpení: A. Troupiotis a A. Neergaard, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Rade Európskej únie, v zastúpení: E. Karlsson a M. Moore, splnomocnení zástupcovia,

      žalovaným,
      ktorých v konaní podporuje:
      Európska komisia, v zastúpení: K. Simonsson a C. Vrignon, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastník konania,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, G. Arestis, J. Malenovský a T. von Danwitz (spravodajca),
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 21. októbra 2010,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. decembra 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Luxemburské veľkovojvodstvo vo svojej žalobe navrhuje, aby Súdny dvor zrušil smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2009/12/ES
         z 11. marca 2009 o letiskových poplatkoch (Ú. v. EÚ L 70, s. 11) z dôvodu, že táto smernica porušuje zásady rovnosti zaobchádzania,
         proporcionality a subsidiarity.

       Právny rámec
      2        Smernica 2009/12 bola prijatá na základe článku 80 ods. 2 ES.

      3        Tretia veta odôvodnenia č. 1 tejto smernice stanovuje, že „riadiace orgány letísk, ktoré poskytujú zariadenia a služby, za
         ktoré sa vyberajú letiskové poplatky, by sa mali usilovať o nákladovo efektívnu prevádzku“.

      4        Podľa prvej vety odôvodnenia č. 2 danej smernice „je potrebné ustanoviť spoločný rámec na reguláciu základných prvkov letiskových
         poplatkov a spôsobu, akým sa určujú, pretože ak takýto rámec bude chýbať, môže to mať za následok nesplnenie základných požiadaviek
         vo vzťahu medzi riadiacimi orgánmi letísk a užívateľmi letísk“.

      5        Pokiaľ ide o pôsobnosť smernice 2009/12, jej odôvodnenia č. 3 a 4 stanovujú:

      „(3)      Táto smernica by sa mala vzťahovať na letiská, ktoré… presahujú určitú minimálnu veľkosť, pretože riadenie a financovanie
         malých letísk si nevyžaduje uplatňovanie rámca Spoločenstva.

      (4)      Okrem toho, v členskom štáte, kde nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť na uplatňovanie tejto smernice, letisko s najvyšším
         počtom prepravených cestujúcich má ako miesto vstupu na územie tohto členského štátu také privilegované postavenie, že na
         toto letisko treba uplatňovať túto smernicu, aby sa zaručilo dodržiavanie určitých hlavných zásad vo vzťahu medzi riadiacim
         orgánom letiska a užívateľmi letiska, najmä s ohľadom na transparentnosť poplatkov a nediskriminovanie užívateľov letiska.“

      6        Odôvodnenie č. 15 smernice 2009/12 znie takto:

      „Riadiace orgány letísk by mali mať možnosť uplatňovať letiskové poplatky zodpovedajúce infraštruktúre a/alebo úrovni poskytovaných
         služieb, keďže leteckí dopravcovia majú oprávnený záujem požadovať od riadiaceho orgánu letiska služby, ktoré zodpovedajú
         pomeru ceny a kvality. Prístup k diferencovanej úrovni infraštruktúry alebo služieb by však mali mať všetci leteckí dopravcovia,
         ktorí ich chcú využívať, a to bez akejkoľvek diskriminácie. Ak je dopyt vyšší ako ponuka, prístup by sa mal určiť na základe
         objektívnych a nediskriminačných kritérií, ktoré vypracuje riadiaci orgán letiska. Akákoľvek diferenciácia letiskových poplatkov
         by mala byť transparentná, objektívna a mala by sa zakladať na jasných kritériách.“

      7        Podľa odôvodnenia č. 19 uvedenej smernice:

      „Keďže cieľ tejto smernice, a to stanovenie spoločných zásad pre ukladanie letiskových poplatkov na letiskách Spoločenstva,
         nie je možné uspokojivo dosiahnuť na úrovni členských štátov, pretože systémy letiskových poplatkov sa na národnej úrovni
         nedajú jednotne zaviesť v celom Spoločenstve, ale z dôvodov jeho rozsahu a dôsledkov ho možno lepšie dosiahnuť na úrovni Spoločenstva,
         môže Spoločenstvo prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity podľa článku 5 zmluvy. V súlade so zásadou proporcionality
         podľa uvedeného článku táto smernica neprekračuje rámec nevyhnutný na dosiahnutie tohto cieľa.“

      8        Podľa článku 1 ods. 1 a 2 sa touto smernicou „ustanovujú spoločné zásady ukladania letiskových poplatkov na letiskách Spoločenstva“
         a smernica sa vzťahuje „na každé letisko nachádzajúce sa na území, ktoré podlieha zmluve [ES], a umožňujúce komerčnú dopravu,
         ktoré ročne prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich, a na letisko s najväčším počtom prepravených cestujúcich v každom členskom
         štáte“.

      9        Podľa článku 2 ods. 4 smernice 2009/12 sa za letiskový poplatok považuje „poplatok vyberaný v prospech riadiaceho orgánu letiska,
         ktorý platia užívatelia letiska za použitie zariadení a za služby, ktoré poskytuje výlučne riadiaci orgán letiska a ktoré
         sa týkajú pristávania, vzlietnutia, osvetlenia a parkovania lietadiel, ako aj odbavovania cestujúcich a nákladu.“

      10      Článok 3 prvá veta tej istej smernice stanovuje, že „členské štáty v súlade s právom Spoločenstva zabezpečia, aby letiskové
         poplatky nediskriminovali užívateľov letiska“.

      11      Smernica 2009/12 na tento účel zavádza povinný postup konzultácií medzi užívateľmi letiska alebo zástupcami užívateľov letiska
         alebo združeniami užívateľov letiska a príslušným riadiacim orgánom letiska, ako aj odvolacie konanie. V súvislosti s týmito
         konaniami článok 6 uvedenej smernice stanovuje:

      „1.      Členské štáty zabezpečia, aby sa zaviedol postup pre povinné a pravidelné konzultácie medzi riadiacim orgánom letiska a užívateľmi
         letiska alebo zástupcami užívateľov letiska alebo združeniami užívateľov letiska, ktoré sa budú týkať fungovania systému letiskových
         poplatkov, výšky letiskových poplatkov a v prípade potreby kvality poskytovaných služieb. Tieto konzultácie sa konajú najmenej
         raz za rok, ak sa na posledných konzultáciách nedohodne inak. Ak existuje viacročná dohoda medzi riadiacim orgánom letiska
         a užívateľmi letiska či predstaviteľmi užívateľov letiska, potom sa konzultácie uskutočňujú v súlade s ustanoveniami tejto
         dohody. Členské štáty majú právo žiadať, aby sa konzultácie konali častejšie.

      2.      Ak je to možné, členské štáty zabezpečia, aby sa zmeny v systéme alebo výške letiskových poplatkov uskutočnili na základe
         dohody medzi riadiacim orgánom letiska a užívateľmi letiska. Riadiaci orgán letiska na tento účel predloží užívateľom letiska
         každý návrh na zmenu v systéme alebo výške letiskových poplatkov spolu s odôvodnením navrhovaných zmien najneskôr štyri mesiace
         pred tým, ako zmeny nadobudnú účinnosť, pokiaľ mu v tom nebránia výnimočné okolnosti, ktoré je potrebné zdôvodniť užívateľom
         letiska. Riadiaci orgán letiska konzultuje navrhované zmeny s užívateľmi letiska a zohľadní ich stanoviská skôr, ako rozhodnutie
         prijme. Riadiaci orgán letiska svoje rozhodnutie alebo odporúčanie zvyčajne uverejní, a to najneskôr do dvoch mesiacov pred nadobudnutím
         jeho účinnosti. V prípade, že riadiaci orgán letiska a užívatelia letiska nedospeli k dohode o navrhovaných zmenách, riadiaci
         orgán letiska odôvodní svoje rozhodnutie vzhľadom na názory užívateľov letiska.

      3.      Členské štáty zabezpečia, aby sa v prípade sporu o rozhodnutie o letiskových poplatkoch prijaté riadiacim orgánom letiska
         mohla každá strana obrátiť na nezávislý dozorný orgán uvedený v článku 11, ktorý preskúma dôvody na úpravu systému alebo výšky
         letiskových poplatkov.

      4.      Ak sa rozhodnutie riadiaceho orgánu letiska o úprave systému alebo výšky letiskových poplatkov predloží nezávislému dozornému
         orgánu, rozhodnutie nenadobudne účinnosť, kým dozorný orgán záležitosť nepreskúma. Nezávislý dozorný orgán do štyroch týždňov
         od vtedy, ako dostal vec na preskúmanie, prijme predbežné rozhodnutie o nadobudnutí účinnosti úpravy letiskových poplatkov,
         ak konečné rozhodnutie nie je možné prijať v rovnakej lehote.

      5.      Členský štát môže rozhodnúť, že neuplatní odseky 3 a 4 v súvislosti so zmenami výšky alebo štruktúry letiskových poplatkov
         na letiskách, pre ktoré:

      a)      existuje povinný postup podľa vnútroštátneho práva, podľa ktorého letiskové poplatky alebo ich maximálnu výšku určuje alebo
         schvaľuje nezávislý dozorný orgán, alebo

      b)      existuje povinný postup podľa vnútroštátneho práva, podľa ktorého nezávislý dozorný orgán pravidelne alebo na základe žiadosti
         zainteresovaných strán preskúma, či medzi takýmito letiskami existuje účinná hospodárska súťaž. Ak sa na základe preskúmania
         zistí, že účinná hospodárska súťaž je narušená, členský štát rozhodne o tom, že letiskové poplatky alebo ich maximálnu výšku
         určuje alebo schvaľuje nezávislý dozorný orgán. Toto rozhodnutie sa uplatňuje tak dlho, ako je to potrebné na základe preskúmania,
         ktoré uskutočnil ten istý orgán.

      …“
      12      Pred uskutočnením konzultácií musí riadiaci orgán letiska v súlade s článkom 7 ods. 1 smernice 2009/12 poskytnúť každému užívateľovi
         letiska alebo zástupcom letiska alebo združeniam užívateľov letiska informácie o zložkách, ktoré slúžia ako základ na určovanie
         systému alebo výšky všetkých poplatkov, ktoré na letisku vyberá riadiaci orgán letiska.

      13      Pokiaľ ide o zriadenie a fungovanie nezávislého dozorného orgánu, článok 11 ods. 1 až 3 a 5 smernice 2009/12 stanovuje:

      „1.      Členské štáty vymenujú alebo zriadia nezávislý orgán, ktorý vykonáva funkciu ich vnútroštátneho nezávislého dozorného orgánu,
         s cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie opatrení prijatých na dosiahnutie súladu s touto smernicou a splniť prinajmenšom
         úlohy uvedené v článku 6. Tento orgán môže byť totožný so subjektom, ktorý členský štát poveril uplatňovaním dodatočných regulačných
         opatrení uvedených v článku 1 ods. 5 vrátane schvaľovania systému spoplatňovania a/alebo výšky letiskových poplatkov, pod
         podmienkou, že spĺňa požiadavky odseku 3 tohto článku.

      2.      V súlade s vnútroštátnym právom táto smernica nebráni nezávislému dozornému orgánu, aby pod jeho dohľadom a pri zachovaní
         jeho zodpovednosti delegoval vykonávanie tejto smernice na iné nezávislé dozorné orgány za predpokladu, že vykonávanie sa
         uskutočňuje v súlade s rovnakými normami.

      3.      Členské štáty zaručia nezávislosť nezávislého dozorného orgánu tak, že zabezpečia jeho právnu odlišnosť a funkčnú nezávislosť
         od všetkých riadiacich orgánov letiska a leteckých dopravcov. Členské štáty, ktoré si zachovajú vo vlastníctve letiská, riadiace
         orgány letísk alebo leteckých dopravcov alebo kontrolu riadiacich orgánov letísk alebo leteckých dopravcov, zabezpečia, aby sa nezávislému
         dozorného orgánu neudelili funkcie, ktoré súvisia s týmto vlastníctvom alebo kontrolou. Členské štáty zabezpečia, aby nezávislý
         dozorný orgán vykonával svoje právomoci nestranne a transparentne.

      …
      5.      Členské štáty môžu stanoviť mechanizmus financovania nezávislého dozorného orgánu, ktorý môže zahŕňať vyberanie poplatkov
         od užívateľov letiska a riadiacich orgánov letísk.“

      14      V súlade s článkom 12 ods. 1 smernice 2009/12 Európska komisia predloží do 15. marca 2013 Európskemu parlamentu a Rade Európskej
         únie správu o uplatňovaní tejto smernice, v ktorej zhodnotí pokrok pri dosahovaní jej cieľov.

      15      V súlade s článkom 13 ods. 1 prvého pododseku tej istej smernice sú členské štáty povinné prijať nevyhnutné zákony, iné právne
         predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 15. marca 2011.

       Návrhy účastníkov konania a konanie pred Súdnym dvorom
      16      Luxemburské veľkovojvodstvo navrhuje, aby Súdny dvor:

      –        zrušil článok 1 ods. 2 smernice 2009/12 v rozsahu, v akom stanovuje, že sa vzťahuje na letisko s najväčším počtom prepravených
         cestujúcich v každom členskom štáte,

      –        subsidiárne zrušil smernicu 2009/12 v celom jej rozsahu a
      –        zaviazal Európsky parlament a Radu na náhradu trov konania.
      17      Parlament a Rada navrhujú, aby Súdny dvor:

      –        zamietol žalobu ako nedôvodnú,
      –        zaviazal Luxemburské veľkovojvodstvo na náhradu trov konania,
      –        subsidiárne, ak by Súdny dvor zrušil smernicu 2009/12, zachoval jej účinky až do prijatia nového predpisu.
      18      Uznesením predsedu Súdneho dvora zo 14. októbra 2009 sa vyhovelo návrhu na vstup Slovenskej republiky ako vedľajšieho účastníka
         konania na podporu návrhov Luxemburského veľkovojvodstva, ako aj návrhu na vstup Komisie ako vedľajšieho účastníka konania
         na podporu návrhov Parlamentu a Rady.

       O žalobe
       O prvom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady rovnosti zaobchádzania
       Argumentácia účastníkov konania
      19      Prvý žalobný dôvod, založený na porušení zásady rovnosti zaobchádzania, sa skladá z dvoch samostatných častí. V prvej časti
         tohto žalobného dôvodu Luxemburské veľkovojvodstvo, podporované Slovenskou republikou, tvrdí, že sa s ním zaobchádza inak
         než s členskými štátmi, v ktorých sa na veľké regionálne letiská, ktoré prepravia od 1 až 5 miliónov cestujúcich ročne, nevzťahuje
         pôsobnosť smernice 2009/12, hoci sú v rovnakej situácii ako jediné luxemburské komerčné letisko, a to Luxemburg-Findel, ktoré
         prepraví 1,7 milióna cestujúcich ročne. Ide o letisko Hahn (Nemecko), ktoré prepraví približne 4 milióny cestujúcich ročne,
         a letisko Charleroi (Belgicko), ktoré prepraví 2,9 milióna, pričom sú to letiská, ktoré sa nachádzajú v rovnakej spádovej
         oblasti ako luxemburské letisko, t. j. vo vzdialenosti do 200 kilometrov po ceste, a sú priamymi konkurentmi tohto letiska.
         Okrem toho sa to týka aj veľkých regionálnych letísk nachádzajúcich sa v blízkosti mestských centier určitej veľkosti alebo
         s určitou úrovňou hospodárskeho významu, akými sú letiská Turín (Taliansko) s 3,5 miliónom cestujúcich alebo Bordeaux (Francúzsko)
         s 3,4 miliónom cestujúcich.

      20      V druhej časti prvého žalobného dôvodu Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že sa s ním zaobchádza rovnako ako s členskými štátmi,
         na ktorých území sa nachádzajú letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, akými sú napríklad Spolková
         republika Nemecko a Belgické kráľovstvo.

      21      Luxemburské veľkovojvodstvo uvádza, že v tejto súvislosti treba poukázať na kategorizáciu, ktorá vyplýva z oznámenia Komisie
         z 9. decembra 2005 o usmerneniach Spoločenstva týkajúcich sa financovania letísk a štátnej pomoci na začatie činnosti pre
         letecké spoločnosti s odletom z regionálnych letísk (Ú. v. EÚ C 312, s. 1), a obmedziť pôsobnosť smernice 2009/12 na tie kategórie
         letísk, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne.

      22      Podľa jeho tvrdenia nie je dôvodné rozdielne zaobchádzanie v porovnaní s veľkými regionálnymi letiskami, ktoré sú vylúčené
         z pôsobnosti smernice 2009/12, ani rovnaké zaobchádzanie s letiskom Luxemburg‑Findel ako s letiskami, ktoré prepravia viac
         ako 5 miliónov cestujúcich ročne. Riadenie a financovanie malých a stredne veľkých letísk, ktoré prepravia menej ako 5 miliónov
         cestujúcich ročne, si nevyžaduje, ako vyplýva z odôvodnenia č. 3 tejto smernice, uplatňovanie právneho rámca Spoločenstva.
         Naopak, ustanovenie uvedené v štvrtom odôvodnení tejto smernice, podľa ktorého letisko „s najvyšším počtom prepravených cestujúcich
         má ako miesto vstupu na územie tohto členského štátu také privilegované postavenie, že na toto letisko treba uplatňovať [smernicu
         2009/12]“, nemá podľa jeho tvrdenia nijakú relevantnosť v súvislosti s cieľom smernice, ktorým je predchádzať zneužívaniu
         dominantného postavenia zo strany niektorých letísk. O „privilegované postavenie“ môže ísť len v prípade, že v porovnaní s ostatnými
         hospodárskymi subjektmi skutočne vytvára výhodu rovnakej povahy, ako je výhoda, že prepraví 5 miliónov cestujúcich ročne.
         To však nemusí byť automaticky prípad najväčšieho letiska v každom členskom štáte.

      23      Pokiaľ ide predovšetkým o letisko Luxemburg‑Findel, toto letisko nemá postavenie privilegovaného miesta vstupu na územie Luxemburska
         a neexistuje nijaké riziko zneužitia dominantného postavenia voči hospodárskym subjektom vzhľadom na podmienky hospodárskej
         súťaže, akým je toto letisko vystavené v porovnaní s viacerými letiskami, ktoré využívajú nízkonákladové spoločnosti a ktoré
         sa nachádzajú v blízkosti tohto letiska, ako aj s letiskami slúžiacimi ako prestupné uzly („hubs“), akými sú letisko Frankfurt
         (Nemecko) či Brusel (Belgicko). Navyše z hospodárskeho hľadiska nemôže luxemburské letisko patriť podľa tvrdenia Luxemburského
         veľkovojvodstva do podobnej kategórie ako letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, hoci predá väčší
         podiel leteniek v cestovnej triede biznis, ako predajú tieto letiská. V dôsledku toho silné postavenie jeho riadiaceho orgánu
         nemožno považovať za rovnocenné s postavením riadiaceho orgánu letiska, ktoré prepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich.

      24      V súlade s tvrdeniami Luxemburského veľkovojvodstva sa riziko zneužitia dominantného postavenia týka skôr iných dôležitejších
         regionálnych letísk, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2009/12 a ktoré sa nachádzajú v blízkosti mestských centier určitej
         veľkosti alebo s určitou úrovňou hospodárskeho významu, akými sú letiská Turín a Bordeaux.

      25      Hoci je pravda, že v oblastiach, v ktorých musí normotvorca Únie vykonať komplexné ekonomické posúdenie, iba zjavne nesprávne
         posúdenie z jeho strany môže ovplyvniť zákonnosť jeho konania. Táto zásada teda predpokladá, že normotvorca skutočne vykonal
         v sporných prípadoch komplexné posúdenie, k čomu ale v tomto prípade nedošlo. Aj keby platila domnienka, že normotvorca viackrát
         vykonal posúdenie komplexných situácií, posúdenie týkajúce sa letiska Luxemburg‑Findel, ktorého spádová oblasť je mimoriadne
         malá, nebolo komplexné. Podľa jeho tvrdení je teda zrejmé, že zahrnutím tohto letiska, ktoré ročne prepraví nanajvýš tretinu
         cestujúcich z takého počtu cestujúcich, ako by malo prepraviť, aby ho bolo potrebné považovať za letisko, na ktoré sa má riadne
         uplatniť rámec Spoločenstva, sa daný normotvorca dopustil zjavne nesprávneho posúdenia.

      26      Slovenská republika dodáva, že údaje týkajúce sa situácie letiska Bratislava (Slovensko), ktoré sa nachádza v spoločnej geografickej
         oblasti s letiskom Viedeň (Rakúsko), spochybňujú domnienku, že najväčšie letisko členského štátu je „miestom vstupu“, ktoré
         bude vždy využívať väčšina cestujúcich. Skutočnosť, že letisko je najväčšie v rámci členského štátu, teda údajne nemôže byť
         pre posúdenie postavenia letiska v rámci hospodárskej súťaže na danom trhu určujúca.

      27      Podľa Rady normotvorca Únie v súvislosti s cieľom smernice 2009/12 skutočne považoval za zjavné, že hlavné letiská, čiže letiská,
         akými sú Luxemburg‑Findel, ktoré prepravia najväčší počet cestujúcich v členskom štáte ročne, majú privilegované postavenie
         v členskom štáte, na ktorého území sa nachádzajú, v tom zmysle, že sú porovnateľné s letiskami prekračujúcimi minimálnu veľkosť
         5 miliónov prepravených cestujúcich ročne.

      28      Veľké regionálne letiská, akými sú Charleroi a Hahn, by nemali mať privilegované postavenie, ako majú najväčšie letiská v príslušných
         členských štátoch. Tieto letiská nepredstavujú hlavné miesto vstupu do príslušného štátu rovnakým spôsobom ako letisko s najväčším
         počtom prepravených cestujúcich v príslušnom členskom štáte ročne, akým je Luxemburg-Findel.

      29      Parlament tvrdí, že cieľmi smernice 2009/12, ako vyplýva z jej odôvodnení č. 1 a 2, je zabezpečiť, že riadiace orgány letísk
         by sa mali usilovať o nákladovo efektívnu prevádzku a ustanoviť spoločný rámec na reguláciu základných prvkov letiskových
         poplatkov. Uvedená smernica má teda zabezpečiť, aby užívatelia mali prístup k letiskovým službám za poplatky, ktoré dodržiavajú
         podmienky stanovené touto smernicou, čím sa dosiahne odstránenie diskriminácie a transparentnosť.

      30      Komisia odkazuje na návrh smernice Európskeho parlamentu a Rady z 24. januára 2007 o letiskových poplatkoch [KOM(2006) 820
         v konečnom znení, ďalej len „návrh smernice“], pričom tvrdí, že cieľom uvedeného spoločného rámca je uľahčiť rokovania o letiskových
         poplatkoch medzi letiskami a leteckými spoločnosťami. Smernica 2009/12 sa údajne snažila zabezpečiť, aby sa zabránilo tomu,
         že riadiaci orgán letiska sa ocitne v silnom postavení voči leteckým dopravcom pri stanovaní letiskových poplatkov na základe
         toho, že príslušné letisko má „privilegované postavenie“. V takom postavení sa môžu nachádzať dve kategórie letísk, a to hlavné
         letisko v každom členskom štáte, ktoré sa väčšinou nachádza v blízkosti hlavných miest a predstavuje „miesto vstupu“ do príslušného
         členského štátu, a letiská, ktoré sa pre svoju veľkosť nachádzajú v porovnateľnej situácii ako letiská z prvej kategórie.
         Letiská z prvej kategórie sú zjavne zvýhodnené najmä z dôvodu ich umiestnenia priamo na okraji husto obývaných mestských centier,
         kvality infraštruktúry týchto centier a existencii klientely využívajúcej cestovnú triedu biznis, ktorá je len minimálne citlivá
         na zmenu cien leteniek, ale veľmi neochotná strácať čas cestovaním na letiská nachádzajúce sa viac než sto kilometrov od daných
         mestských centier.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      31      Všeobecná zásada rovnosti zaobchádzania ako všeobecná zásada práva Únie vyžaduje, aby sa v porovnateľných situáciách nepostupovalo
         rozdielne a v rozdielnych rovnako, ak takýto postup nie je objektívne odôvodnený (pozri najmä rozsudky z 13. decembra 1984,
         Sermide, 106/83, Zb. s. 4209, bod 28; z 5. októbra 1994, Crispoltoni a i., C‑133/93, C‑300/93 a C‑362/93, Zb. s. I‑4863, body
         50 a 51; z 11. júla 2006, Franz Egenberger, C‑313/04, Zb. s. I‑6331, bod 33, ako aj zo 16. decembra 2008, Arcelor Atlantique
         a Lorraine a i., C‑127/07, Zb. s. I‑9895, bod 23).

      32      Porovnateľná povaha rozdielnych situácií sa posudzuje s ohľadom na všetky prvky, ktoré tieto situácie charakterizujú. Tieto
         prvky treba určiť a posúdiť najmä s ohľadom na predmet a cieľ aktu Únie, ktorý vytvára predmetný rozdiel. Okrem toho treba
         zohľadniť zásady a ciele oblasti, do ktorej patrí predmetný akt (pozri v tomto zmysle rozsudok Arcelor Atlantique a Lorraine
         a i., už citovaný, body 25 a 26, ako aj citovanú judikatúru).

      33      V tejto súvislosti treba uviesť, že smernica 2009/12 sa zakladá na článku 80 ods. 2 ES, ktorý stanovuje, že Rada môže rozhodnúť
         o tom, či, do akej miery a akým postupom možno stanoviť vhodné pravidlá pre námornú a leteckú dopravu.

      34      Splnomocnením Rady na rozhodnutie o momente, ako aj obsahu a miere jej normatívneho zásahu v oblasti námornej a leteckej dopravy
         jej bola Zmluvou priznaná široká normatívna právomoc pre prijatie vhodných spoločných pravidiel (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 23. októbra 2007, Komisia/Rada, C‑440/05, Zb. s. I‑9097, bod 58; pozri tiež, čo sa týka normatívnej právomoci Rady v oblasti
         spoločnej dopravnej politiky dopravy, rozsudky z 28. novembra 1978, Schumalla, 97/78, Zb. s. 2311, bod 4, ako aj zo 17. júla
         1997, SAM Schiffahrt a Stapf, C‑248/95 a C‑249/95, Zb. s. I‑4475, bod 23).

      35      Pokiaľ ide o súdne preskúmanie výkonu tejto právomoci, súd Únie nemôže svojím posúdením nahradiť posúdenie normotvorcu Únie,
         ale sa musí obmedziť na preskúmanie toho, či pri výkone normatívnej právomoci nedošlo k zjavne nesprávnemu posúdeniu alebo
         zneužitiu právomoci alebo či dotknutá inštitúcia zjavne neprekročila mieru svojej normatívnej právomoci (pozri v tomto zmysle
         najmä rozsudky z 29. februára 1996, Komisia/Rada, C‑122/94, Zb. s. I‑881, bod 18; z 12. novembra 1996, Spojené kráľovstvo/Rada,
         C‑84/94, Zb. s. I‑5755, bod 58; SAM Schiffahrt a Stapf, už citovaný, bod 24, ako aj z 12. marca 2002, Omega Air a i., C‑27/00
         a C‑122/00, Zb. s. I‑2569, bod 64).

      36      Prvý žalobný dôvod Luxemburského veľkovojvodstva, ktoré v prvej časti tohto dôvodu tvrdí, že s porovnateľnými situáciami sa
         zaobchádza rozdielne, a v druhej časti daného dôvodu tvrdí, že sa s rozdielnymi situáciami sa zaobchádza rovnako, preto treba
         preskúmať vzhľadom na kritériá pripomenuté v bodoch 31 až 35 tohto rozsudku.

       O prvej časti prvého žalobného dôvodu založenej na rozdielnom zaobchádzaní s porovnateľnými situáciami
      37      Pokiaľ ide o rozdielne zaobchádzanie s porovnateľnými situáciami, Luxemburské veľkovojvodstvo v podstate tvrdí, že s letiskom
         Luxemburg-Findel sa zaobchádza rozdielne než s letiskami, ktoré sú vylúčené z pôsobnosti smernice 2009/12, ale prepravia 1
         až 5 miliónov cestujúcich ročne a sú podľa usmernení uvedených v oznámení Komisie z 9. decembra 2005 rovnako ako luxemburské
         letisko zaradené do kategórie veľkých regionálnych letísk. Údajne ide o rozdielne zaobchádzanie v porovnaní s letiskami Charleroi
         a Hahn, ako aj v porovnaní s letiskami nachádzajúcimi sa v blízkosti mestských centier, ktoré majú značnú veľkosť alebo vysokú
         úroveň hospodárskej činnosti, akými sú letiská Turín či Bordeaux.

      38      V tejto súvislosti z odôvodnenia č. 3 a 4 smernice 2009/12 vyplýva, že pri jej prijatí sa normotvorca Únie domnieval, že do
         jej pôsobnosti netreba zahrnúť všetky letiská Únie, ale že do nej majú patriť len dve kategórie letísk, a to letiská prevyšujúce
         určitú minimálnu veľkosť a letiská tých členských štátov, v ktorých ani jedno letisko nemá uvedenú minimálnu veľkosť, pričom
         ním bude letisko daného členského štátu s najvyšším počtom prepravených cestujúcich ročne, akým je Luxemburg‑Findel.

      39      V súlade s článkom 1 ods. 1 tejto smernice sa „ustanovujú spoločné zásady ukladania letiskových poplatkov“ na letiskách. Jej
         cieľom teda je upraviť vzťah medzi riadiacimi orgánmi letísk a užívateľmi týchto letísk pri stanovovaní letiskových poplatkov.

      40      Ako vyplýva z odôvodnení č. 2, 4 a 15 smernice 2009/12, normotvorca Spoločenstva sa prijatím spoločného rámca snažil zlepšiť
         vzťah medzi riadiacimi orgánmi letísk a užívateľmi týchto letísk a zamedziť nedodržiavaniu určitých základných požiadaviek
         týkajúcich sa tohto vzťahu, akými sú transparentnosť poplatkov, konzultácia s užívateľmi letiska a nediskriminácia užívateľov.

      41      Porovnateľnosť letísk uvedených v bode 37 tohto rozsudku treba preto posúdiť najmä s ohľadom na ich postavenie voči užívateľom
         týchto letísk, teda leteckým spoločnostiam.

      42      Ako vyplýva z odôvodnenia č. 4 smernice 2009/12, normotvorca sa domnieval, že letiská, ktoré sa nachádzajú v členských štátoch,
         v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú touto smernicou, a ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne,
         akým je Luxemburg‑Findel, majú privilegované postavenie voči užívateľom letísk tým, že predstavujú miesto vstupu do týchto
         členských štátov. Domnieval sa, ako uviedli predovšetkým Rada a Komisia, že v prípade uvedených letísk existuje nebezpečenstvo,
         že ich riadiace orgány sa ocitnú v silnom postavení voči užívateľom, čiže aj nebezpečenstvo zneužitia tohto postavenia pri
         stanovovaní výšky poplatkov.

      43      Uvedené letiská možno považovať za hlavné letiská členských štátov, v ktorých sa nachádzajú. Ako uviedla Komisia, tieto letiská
         sa všeobecne nachádzajú v blízkosti veľkých politických alebo ekonomických centier členských štátov a priťahujú prevažne obchodnú
         klientelu, pre ktorú je cena leteniek len jedným z viacerých kritérií, pričom mimoriadne dôležité sú pre ňu umiestnenie letiska,
         možnosti dopravného spojenia s inými spôsobmi dopravy, ako aj kvalita poskytovaných služieb.

      44      Ako však uviedol generálny advokát v bode 64 svojich návrhov, najmä čo sa týka obchodnej klientely, ako aj stredného a horného
         segmentu trhu, letecké spoločnosti členských a tretích štátov majú mimoriadny strategický záujem ponúkať lety s odletom a príletom
         z hlavného letiska, ako je Luxemburg‑Findel, bez toho, aby sa výška letiskových poplatkov alebo celkové množstvo prepravených
         cestujúcich ročne považovali za rozhodujúce kritéria pre tieto spoločnosti.

      45      Okrem toho, ak má letecká spoločnosť strategický záujem ponúkať letecké spojenie s určitým členským štátom, hlavné letisko
         je jej jedinou možnou destináciou v tých členských štátoch, ktoré majú len jedno letisko, čo je najmä prípad Luxemburského
         veľkovojvodstva. S ohľadom na členské štáty, v ktorých existujú viaceré letiská, sa navyše javí rozumné predpokladať, že letecká
         spoločnosť, ktorá má záujem zabezpečovať z určitého členského štátu letecké spojenie len z jednej destinácie, uprednostní
         letisko, ktoré prepraví najviac cestujúcich ročne.

      46      Hoci celkový počet prepravených cestujúcich ročne, ako aj výška letiskových poplatkov môžu byť dôležitými kritériami pre letecké
         spoločnosti ponúkajúce lety len z jednej destinácie v príslušnom členskom štáte, vo všeobecnosti existuje strategický záujem
         týchto leteckých spoločností ponúkať také lety, takže uvedené kritériá nemožno považovať za kritériá, ktoré by boli rozhodujúce
         pre tieto spoločnosti pri výbere letísk, z ktorých budú lietať.

      47      Za týchto okolností a s ohľadom na širokú normatívnu právomoc, ktorou disponuje normotvorca Únie v oblasti politiky leteckej
         dopravy, nemožno spochybniť jeho posúdenie, podľa ktorého v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu
         veľkosť stanovenú smernicou 2009/12, je letisko, ktoré prepraví najviac cestujúcich ročne, potrebné považovať za miesto vstupu
         do príslušného členského štátu a stavia toto letisko do privilegovaného postavania voči jeho užívateľom.

      48      Naopak, letiská, ktoré nepatria do pôsobnosti smernice 2009/12, nemožno, bez ohľadu na konkrétny počet prepravených cestujúcich
         ročne, považovať za hlavné letiská členských štátov, v ktorých sa nachádzajú. Ako uviedol generálny advokát v bodoch 65, 74
         a 77 svojich návrhov, také letiská môžu byť považované za sekundárne letiská členských štátov, ktoré v zásade majú pre letecké
         spoločnosti inú strategickú dôležitosť ako hlavné letiská, čo tieto sekundárne letiská stavia do rozdielneho postavenia voči
         užívateľom letísk pri stanovovaní letiskových poplatkov.

      49      Sekundárne letisko v zásade najmä nemožno, vzhľadom na úvahy uvedené v bode 45 tohto rozsudku, považovať v zmysle uvedenej
         smernice za miesto vstupu do členského štátu, v ktorom sa nachádza, a to aj napriek tomu, že by šlo o veľké regionálne letisko,
         ktoré sa nachádza v blízkosti mestského centra ako letisko Turín či Bordeaux. Okrem toho tieto sekundárne letiská, a najmä
         tie, ktoré sa nachádzajú v blízkosti niektorého mestského centra, sa môžu ukázať ako príťažlivejšie pre tzv. nízkonákladové
         spoločnosti. Tieto letecké spoločnosti sa totiž orientujú na klientelu, ktorej požiadavky sú v zásade odlišné od požiadaviek
         obchodnej klientely, a je citlivejšia na ceny leteniek, ale zase ochotnejšia dlhšie cestovať medzi príslušným mestom a letiskom.
         V prípade takých spoločností, pre ktoré sú výšky letiskových poplatkov rozhodujúce, možno predpokladať, že majú možnosť vyvinúť
         určitý tlak, na základe čoho môžu ovplyvniť stanovenie výšky týchto poplatkov.

      50      Za uvedených okolností sa normotvorca Únie nedopustil pri výkone svojich právomocí zjavne nesprávneho posúdenia alebo zneužitia
         právomoci ani zjavne neprekročil širokú mieru svojej normatívnej právomoci, ktorou v tejto oblasti disponuje, keď dospel k záveru,
         že sekundárne letiská členských štátov sa nenachádzajú voči užívateľom letísk v rovnakom postavení ako hlavné letiská. V každom
         prípade môže uvedený normotvorca uplatniť kategorizáciu podľa objektívnych kritérií a všeobecných zistení, aby na základe
         toho zaviedol všeobecnú a abstraktnú právnu úpravu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 15. apríla 2010, Gualtieri/Komisia, C‑485/08 P,
         Zb. s. I‑3009, bod 81). Uvedené platí tým skôr, ak uskutočňovanie určitej spoločnej politiky normotvorcom Únie zahŕňa potrebu
         hodnotiť komplexnú hospodársku situáciu, ktorú vo všeobecnosti treba hodnotiť v oblasti leteckej dopravy (pozri v tomto zmysle
         rozsudky SAM Schiffahrt a Stapf, už citovaný, bod 25 a citovanú judikatúru, ako aj Omega Air a i., už citovaný, bod 65).

      51      Za týchto podmienok treba zamietnuť prvú časť prvého žalobného dôvodu založenú na rozdielnom zaobchádzaní s porovnateľnými
         situáciami.

       O druhej časti prvého žalobného dôvodu založenej na rovnakom zaobchádzaní s rozdielnymi situáciami
      52      Čo sa týka druhej časti prvého žalobného dôvodu, založenej na rovnakom zaobchádzaní s rozdielnymi situáciami, Luxemburské
         veľkovojvodstvo v podstate tvrdí, že s letiskami, ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne a nachádzajú sa v členských štátoch,
         v ktorých nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich, sa zaobchádza rovnako ako s letiskami, ktoré prepravia
         viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, hoci letiská uvedené ako prvé nemajú voči užívateľom letísk rovnako silné postavenie
         ani rovnakú ekonomickú silu ako letiská prepravujúce viac ako 5 miliónov cestujúcich.

      53      V tejto súvislosti je medzi účastníkmi konania nesporné, že letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne,
         majú práve z dôvodu počtu prepravených cestujúcich privilegované postavenie voči užívateľom a že zahrnutie tejto kategórie
         letísk do pôsobnosti smernice 2009/12 bolo dôvodné, tak s ohľadom na jej predmet, ako aj cieľ.

      54      Okolnosť, že postavenie týchto letísk nie je rovnaké ako postavenie letísk, ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne a ktoré
         sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich, neznamená, ako uviedol
         generálny advokát v bode 82 svojich návrhov, že zahrnutie týchto letísk do pôsobnosti smernice 2009/12 je v rozpore so zásadou
         rovnosti zaobchádzania. Obe kategórie letísk sa totiž správne považujú, ako bolo konštatované v bodoch 47 a 53 tohto rozsudku,
         za letiská, ktoré majú privilegované postavenie voči užívateľom týchto letísk, a nachádzajú sa tak v porovnateľných situáciách.
         Okolnosť, že predmetné letiská nadobudli toto postavenie v prvom prípade na základe svojho strategického postavenia a v druhom
         prípade na základe počtu prepravených cestujúcich ročne, nemôže s ohľadom na predmet a cieľ uvedenej smernice predstavovať
         nesprávne posúdenie normotvorcu Únie.

      55      Za týchto podmienok treba zamietnuť druhú časť prvého žalobného dôvodu založenú na rovnakom zaobchádzaní s rozdielnymi situáciami,
         a teda zamietnuť tento žalobný dôvod v celom rozsahu.

       O druhom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady proporcionality
       Argumentácia účastníkov konania
      56      Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že článok 1 ods. 2 smernice 2009/12 predstavuje porušenie zásady proporcionality, pretože
         kritérium, ktoré stanovuje rozsah pôsobnosti tejto smernice, nie je relevantné vzhľadom na jej ciele. Okrem toho uvádza, že
         hoci uplatňovanie zásad relevantnosti nákladov, nediskriminácie a transparentnosti prirodzene nespôsobuje letisku Luxemburg‑Findel
         problémy, administratívne postupy a záťaž, ako aj formálne mechanizmy, ktoré z tejto smernice vyplývajú, sú zbytočné a neprimerané
         vzhľadom na veľkosť tohto letiska. Mechanizmy konzultácie a dozoru spôsobujú náklady tak letisku Luxemburg‑Findel, ako aj
         Luxembursku. Náklady na uplatňovanie uvedenej smernice v súvislosti s letiskovými poplatkami sa odhadujú vo výške 839 500
         eur, čo sa prenesie na cestujúcich, a teda spôsobí zvýšenie o 16 % súčasného poplatku za služby cestujúcim.

      57      Podľa Slovenskej republiky sa Parlamentu a Rade nepodarilo objektívnymi a primeranými kritériami vo vzťahu k cieľu sledovanému
         smernicou 2009/12 odôvodniť, prečo boli do jej pôsobnosti zahrnuté letiská, ktoré sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých
         nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a ktoré v takom štáte prepravia najviac cestujúcich. Zahrnutie
         takých letísk do pôsobnosti napadnutej smernice len z dôvodu, že sú v danom členskom štáte najväčšie, teda podľa jej slov
         nijako neprispieva k dosiahnutiu hlavného cieľa napadnutej smernice, ktorým je zlepšiť hospodársku súťaž medzi letiskami a zamedziť
         zneužitiu ich dominantného postavenia. K dosiahnutiu tohto cieľa údajne nijako neprispieva ani zabezpečenie toho, aby sa napadnutá
         smernica uplatňovala v každom štáte aspoň na jedno letisko, bez ohľadu na skutočnosť, či toto letisko má na trhu dominantné
         postavenie, alebo je jeho postavenie úplne bezvýznamné.

      58      Rada pripomína judikatúru, podľa ktorej opatrenie prijaté vo vzťahu k cieľu môže byť nezákonné iba vtedy, ak je zjavne neprimerané
         na dosiahnutie cieľa, ktorý príslušná inštitúcia sleduje. Podľa nej sa v žalobe nepodarilo preukázať, že smernica 2009/12
         je zjavne neprimeraná vo vzťahu k cieľu, ktorý sleduje.

      59      Podľa Parlamentu treba zohľadniť skutočnosť, že normotvorca Únie prijal len minimálne pravidlá a členským štátom poskytol
         nástroj na ich flexibilné uplatňovanie. Okrem toho okolnosť, že sa smernica 2009/12 neuplatňuje na všetky letiská, nie je
         dôkazom toho, že systém stanovený touto smernicou nie je potrebný.

      60      Komisia spresňuje, že pri príprave smernice 2009/12 sa zvažovali viaceré možnosti. Z návrhu smernice, ako aj z analýzy [SEC(2006) 1688]
         vyplýva, že z preskúmaných možností sa zamietla možnosť, ktorá ukladala najviac povinností, a to najmä preto, lebo by viedla
         k nezanedbateľnému zvýšeniu administratívnych nákladov. Možnosť, ktorá bola napokon zvolená, stanovovala len spoločné zásady,
         a hoci bola menej účinná, uprednostnila sa z dôvodu, že z nej vyplýval menší finančný dosah.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      61      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že zásada proporcionality je jednou zo všeobecných zásad práva Únie a vyžaduje, aby prostriedky
         stanovené v ustanovení práva Únie boli vhodné na dosiahnutie legitímnych cieľov sledovaných dotknutou právnou úpravou a nešli
         nad rámec toho, čo je nevyhnutné na ich dosiahnutie (rozsudok z 8. júna 2010, Vodafone a i., C‑58/08, Zb. s. I‑4999, bod 51
         a citovaná judikatúra).

      62      Pokiaľ ide o súdne preskúmanie dodržiavania týchto podmienok v oblastiach, v ktorých normotvorca Únie disponuje širokou normatívnou
         právomocou, akou je oblasť leteckej dopravy (pozri rozsudok Komisia/Rada, už citovaný, bod 58), iba zjavne neprimeraná povaha
         opatrenia prijatého v niektorej takejto oblasti vo vzťahu k cieľu, ktorý príslušné inštitúcie sledujú, môže ovplyvniť zákonnosť
         takého opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Omega Air a i., už citovaný, bod 64).

      63      Hoci normotvorca Únie disponuje takou právomocou, je povinný zakladať svoj výber na objektívnych kritériách. Navyše v rámci
         posúdenia obmedzení spojených s rôznymi možnými opatreniami musí preskúmať, či ciele sledované prijatým opatrením môžu odôvodniť
         negatívne, ba aj značné hospodárske dôsledky, ktoré môžu byť spôsobené niektorým hospodárskym subjektom (rozsudky Arcelor
         Atlantique a Lorraine a i., už citovaný, bod 58, a Vodafone a i., už citovaný, bod 53 a citovanú judikatúru).

      64      Súdnemu dvoru teda prináleží, aby na základe kritérií uvedených v troch predchádzajúcich bodoch preskúmal, či predovšetkým
         v súlade s tvrdením Luxemburského veľkovojvodstva porušuje smernica 2009/12 zásadu proporcionality tým, že zahŕňa do svojej
         pôsobnosti letiská, ktoré sa nachádzajú v členských štátoch, v ktorých nijaké letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú
         touto smernicou, a ktoré prepravia najviac cestujúcich ročne bez ohľadu na konkrétny počet takto prepravených cestujúcich.

      65      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Komisia vykonala pred vypracovaním návrhu smernice analýzu, ktorej jednotlivé preskúmané
         možnosti zhrnula do návrhu predmetnej smernice. Z tohto návrhu vyplýva, že preskúmala rôzne možnosti v tejto oblasti, medzi
         inými predovšetkým možnosť hospodárskych subjektov v odvetví leteckej dopravy vypracovať a prijať opatrenia dobrovoľnej samoregulácie,
         prijať právny rámec zavádzajúci dodržiavanie spoločných zásad pri stanovovaní letiskových poplatkov na vnútroštátnej úrovni,
         ako aj prijať právny rámec zavádzajúci vyberanie a stanovovanie poplatkov na základe jednotného spôsobu výpočtu.

      66      Pokiaľ ide o otázku, či prijatie rámca zavádzajúceho dodržiavanie spoločných zásad pri stanovovaní letiskových poplatkov na
         vnútroštátnej úrovni, čo je riešenie, ktoré sa napokon uplatnilo v smernici 2009/12, je vhodné na dosiahnutie cieľa danej
         smernice, medzi účastníkmi konania je nesporné, že ak existuje nebezpečenstvo, že riadiace orgány letísk sa ocitnú v privilegovanom
         postavení voči užívateľom letísk, čiže nebezpečenstvo zneužitia tohto postavenia pri stanovovaní výšky letiskových poplatkov,
         môže taký rámec tomu v zásade zabrániť. Tento záver sa vzťahuje aj na letiská nachádzajúce sa v členských štátoch, v ktorých
         nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a ktoré v takom štáte prepravia najviac cestujúcich.

      67      Pokiaľ ide o nevyhnutnú potrebu takéhoto rámca, treba konštatovať, že Luxemburské veľkovojvodstvo nepredložilo návrh menej
         obmedzujúcich opatrení, ktoré by umožňovali dosiahnuť tento cieľ rovnako efektívne ako rámec stanovujúci spoločné zásady v oblasti
         letiskových poplatkov.

      68      Čo sa týka primeranej povahy smernice 2009/12, je spochybňovaná tým, že uvedená smernica stanovuje administratívne postupy
         a záťaž, ktoré sú údajne nadmerné a neprimerané v porovnaní s veľkosťou letísk nachádzajúcich sa v členských štátoch, v ktorých
         nijaké letisko neprepraví viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, a ktoré prepravia najviac cestujúcich, ako je to v prípade
         letiska Luxemburg‑Findel.

      69      V tejto súvislosti neexistuje nič, na základe čoho by bolo možné konštatovať, že by záťaž vyplývajúca z režimu zavedeného
         smernicou 2009/12 pre príslušné letiská alebo členské štáty bola zjavne neprimeraná v porovnaní s výhodami, ktoré z nej vyplývajú.

      70      Pokiaľ ide o vplyv smernice 2009/12 na fungovanie dotknutých letísk, treba uviesť, že článok 6 tejto smernice len stanovuje,
         že členské štáty musia zabezpečiť, aby riadiace orgány letísk zaviedli postup pre pravidelné konzultácie medzi týmito orgánmi
         a užívateľmi, ktorý sa v zásade uskutoční len raz za rok, pričom v tomto článku neboli spresnené nijaké konkrétne spôsoby
         výkonu tohto postupu. Letiská si teda môžu v zásade voľne upraviť tento postup podľa svojej veľkosti, finančných prostriedkov
         a personálu, ktoré majú k dispozícii. Ten istý článok v odseku 5 stanovuje, že členské štáty môžu za určitých podmienok rozhodnúť,
         že neupravia možnosť obrátiť sa na nezávislý dozorný orgán vymenovaný v súlade s článkom 11 uvedenej smernice.

      71      Čo sa týka tohto orgánu, uvedený článok 11 len stanovuje členským štátom povinnosť vymenovať alebo zriadiť taký orgán a neukladá
         im prijatie konkrétnych organizačných opatrení, z ktorých by vyplývalo, že tento orgán musí mať určitú veľkosť. Podľa odseku
         2 toho istého článku možno vykonávanie tejto smernice navyše delegovať na iné nezávislé dozorné orgány. Napokon, ako uviedol
         generálny advokát v bode 103 svojich návrhov, nezdá sa byť reálne, že by náklady, ktoré budú spôsobené zavedením smernice
         2009/12, mohli viesť k odchodu leteckých spoločností z takého letiska, akým je Luxemburg‑Findel.

      72      Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhý žalobný dôvod predložený Luxemburským veľkovojvodstvom na podporu svojej žaloby, založený
         na porušení zásady proporcionality, musí byť zamietnutý ako nedôvodný.

       O treťom žalobnom dôvode založenom na porušení zásady subsidiarity
       Argumentácia účastníkov konania
      73      Svojím tretím žalobným dôvodom Luxemburské veľkovojvodstvo tvrdí, že okolnosť, že je na úrovni Únie upravená situácia, ktorú
         možno upraviť na vnútroštátnej úrovni, keďže minimálna veľkosť 5 miliónov prepravených cestujúcich nie je dosiahnutá, je nezlučiteľná
         so zásadou subsidiarity. Túto nezlučiteľnosť údajne preukazuje aj skutočnosť, že letiská, ktoré sú väčšie ako letisko Luxemburg‑Findel,
         sú oslobodené od povinnosti dodržiavať povinnosti vyplývajúce zo smernice 2009/12.

      74      V tejto súvislosti Rada tvrdí, že v žalobe nebolo vysvetlené, v čom spočívalo údajné porušenie zásady subsidiarity. Podľa
         Rady treba preskúmať, či cieľ sledovaný článkom 1 ods. 2 smernice 2009/12 možno lepšie dosiahnuť na úrovni Únie. Základné
         zásady tejto smernice, najmä transparentnosť, nediskriminácia a konzultácie s užívateľmi letísk, totiž priamo uľahčujú leteckým
         spoločnostiam výkon ich činností. Platí to aj pre letiská, ktorých postavenie sa voči najväčším leteckým spoločnostiam zosilňuje,
         pretože tieto letecké spoločnosti už nemôžu požadovať pre seba zvýhodnené tarify. Vzhľadom na uvedené skutočnosti, ako aj
         medzinárodnú povahu, ktorá je typická pre trh leteckej dopravy, sa Rada domnievala, že ciele danej smernice je možné dosiahnuť
         len na úrovni Únie.

      75      Parlament tvrdí, že zo žaloby nevyplýva, že by bol napadnutý samotný zásah normotvorcu Únie. Nie je teda ľahké pochopiť, na
         základe čoho sa môže zakladať porušenie zásady subsidiarity. Ak by však Luxemburské veľkovojvodstvo chápalo subsidiaritu ako
         mieru konania ponechanú na členských štátoch, Parlament tvrdí, že táto miera bola z veľkej časti zachovaná, pretože smernica
         2009/12 nestanovuje spôsob výpočtu poplatkov ani neukladá príjmy, ktoré treba pri výpočte zohľadniť. Okrem toho sú požiadavky
         vzťahujúce sa na činnosť dozorného orgánu údajne relatívne obmedzené.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      76      V tejto súvislosti treba konštatovať, že zásada subsidiarity je uvedená v článku 5 druhom odseku ES a spresnená v protokole
         o uplatňovaní zásad subsidiarity a proporcionality pripojenom k Zmluve, ktorý stanovuje, že Spoločenstvo vyvíja činnosť v oblastiach,
         ktoré nepatria do jeho výlučnej kompetencie len vtedy a len takom rozsahu, pokiaľ ciele navrhované touto činnosťou nemôžu
         byť uspokojivo dosiahnuté členskými štátmi a z dôvodov rozsahu alebo dôsledkov navrhovanej činnosti ich možno lepšie dosiahnuť
         na úrovni Spoločenstva. Tento protokol vo svojom odseku 5 taktiež stanovuje usmernenia na určenie toho, či sú tieto podmienky
         splnené (rozsudok Vodafone a i., už citovaný, bod 72).

      77      Pokiaľ ide o právne predpisy, uvedený protokol vo svojich odsekoch 6 a 7 spresňuje, že Spoločenstvo má vydávať právne predpisy
         iba v nevyhnutnom rozsahu a že opatrenia Spoločenstva majú ponechať čo najväčší priestor pre vnútroštátne rozhodnutie, a to
         v súlade s cieľom opatrenia a dodržiavaním požiadaviek Zmluvy (rozsudok Vodafone a i., už citovaný, bod 73).

      78      Protokol okrem toho vo svojom odseku 3 spresňuje, že zásada subsidiarity nespochybňuje právomoci udelené Spoločenstvu Zmluvou,
         tak ako ich vykladá Súdny dvor.

      79      Zásada subsidiarity sa uplatní v prípade, že normotvorca Únie použije článok 80 ES ako právny základ, keďže toto ustanovenie
         mu nepriznáva výlučnú právomoc na prijatie právnych predpisov v oblasti leteckej dopravy.

      80      V prejednávanej veci Luxemburské veľkovojvodstvo dostatočne podrobne nevysvetlilo svoj tretí žalobný dôvod, aby sa dalo súdne
         preskúmať, do akej miery by vnútroštátna právna úprava mohla uspokojivo dosiahnuť cieľ sledovaný smernicou 2009/12 v členskom
         štáte, v ktorom hlavné letisko nedosahuje minimálnu veľkosť stanovenú v článku 1 ods. 2 tejto smernice.

      81      Okrem toho ani tvrdenie predložené týmto členským štátom na podporu svojho tretieho žalobného dôvodu, podľa ktorého spoločný
         rámec nie je potrebný v prípade letísk, ktoré prepravia menej ako 5 miliónov cestujúcich ročne, nemožno prijať, a to najmä
         vzhľadom na konštatovania v bodoch 47, 48 a 53 až 55 tohto rozsudku. Z nich totiž vyplýva, že za letiská s privilegovaným
         postavením možno považovať nielen letiská, ktoré prepravia viac ako 5 miliónov cestujúcich ročne, ale aj letiská, ktoré predstavujú
         hlavné letisko vo svojom členskom štáte bez ohľadu na konkrétny počet prepravených cestujúcich ročne.

      82      Okolnosť, že určitá časť letísk, ktoré prepravia menej ako 5 miliónov cestujúcich ročne, nepatrí do pôsobnosti smernice 2009/12,
         nemožno úspešne uplatňovať na preukázanie porušenia zásady subsidiarity, ale môže preukázať len to, že normotvorca Únie správne
         predpokladal vzhľadom na konštatovania uvedené v bodoch 38 a 48 tohto rozsudku, že také letiská nie je potrebné zahrnúť do
         danej pôsobnosti, pokiaľ nie sú hlavnými letiskami v príslušnom členskom štáte.

      83      Za týchto podmienok musí byť tretí žalobný dôvod Luxemburského veľkovojvodstva na podporu svojej žaloby, založený na porušení
         zásady subsidiarity, zamietnutý ako nedôvodný.

      84      Keďže žiadny zo žalobných dôvodov predložených Luxemburským veľkovojvodstvom na podporu svojej žaloby nemožno prijať, treba
         túto žalobu zamietnuť.

       O trovách
      85      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Parlament a Rada navrhli zaviazať Luxemburské veľkovojvodstvo na náhradu trov konania
         a Luxemburské veľkovojvodstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania. V súlade
         s odsekom 4 prvým pododsekom toho istého článku vedľajší účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Luxemburské veľkovojvodstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      3.      Slovenská republika a Európska komisia znášajú svoje vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 19. mája 1999. # Bernard Connolly proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Odvolanie. # Spojené veci T-34/96 a T-163/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. decembra 1961. # Société Fives Lille Cail a iní proti Vysokému úradu ESUO. # Spojené veci 19-60, 21-60, 2-61 a 3-61.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 23. novembra 1993. # Henrik Schumacher proti Bezirksregierung Hannover. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Hannover - Nemecko. # Vec C-365/92.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 5. decembra 2002. # Romuald Stevens proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-277/01.