title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 11. októbra 2007.#Erika Waltraud Ilse Hollmann proti Fazenda Pública.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko.#Priame dane - Zdanenie ostatných príjmov z nehnuteľností - Voľný pohyb kapitálu - Základ dane - Diskriminácia - Koherencia daňového systému.#Vec C-443/06.

text:
      Vec C‑443/06
      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      proti
      Fazenda Pública
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Supremo Tribunal Administrativo)
      „Priame dane – Zdanenie ostatných príjmov z nehnuteľností – Voľný pohyb kapitálu – Základ dane – Diskriminácia – Koherencia daňového systému“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice
      (Článok 234 ES)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia založená na štátnej príslušnosti
      (Články 7 a 56 ES)
      3.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava
      (Článok 56 ES)
      1.        Aj keď Súdnemu dvoru neprináleží vyjadrovať sa v konaní začatom podľa článku 234 ES k zlučiteľnosti noriem vnútroštátneho
         práva s ustanoveniami práva Spoločenstva, keďže výklad týchto noriem prináleží vnútroštátnym súdom, Súdny dvor má právomoc
         poskytnúť týmto súdom všetky informácie potrebné na výklad práva Spoločenstva, ktoré im umožnia posúdiť zlučiteľnosť týchto
         noriem s právnou úpravou Spoločenstva.

      (pozri bod 18)
      2.        Článok 12 ES sa uplatňuje samostatne len v prípadoch spravujúcich sa právom Spoločenstva, pre ktoré Zmluva nestanovuje osobitné
         pravidlo nediskriminácie. Zmluva však v článku 56 ES uvádza špecifické pravidlo zákazu diskriminácie v oblasti slobody pohybu
         kapitálu.

      (pozri body 28, 29)
      3.        Článok 56 ES sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje ostatné príjmy vyplývajúce z prevodu
         nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v jednom členskom štáte, ak je tento prevod vykonaný rezidentom iného členského štátu, vyššiemu
         daňovému bremenu, než je daňové bremeno uplatňované pri rovnakom type transakcie na ostatné príjmy dosiahnuté rezidentom štátu,
         v ktorom sa nachádza táto nehnuteľnosť.

      Takáto právna úprava predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu, zakázané článkom 56 ES, pretože má za dôsledok to, že pre nerezidentov
         robí prevod kapitálu menej atraktívnym, lebo ich odrádza od vykonávania investícií do nehnuteľností v predmetnom členskom
         štáte, a teda aj od transakcií súvisiacich s týmito investíciami, ako je predaj nehnuteľnosti.

      Keďže sa dotknuté zdanenie týka len jedinej kategórie príjmov daňovníkov bez ohľadu na to, či sú rezidentmi, alebo nerezidentmi,
         a teda sa týka oboch kategórií daňovníkov, a keďže je členským štátom zdroja zdaniteľného príjmu vždy predmetný členský štát,
         objektívne neexistuje žiadny rozdiel v situácii, ktorý by odôvodňoval nerovnosť v daňovom zaobchádzaní medzi týmito dvomi
         kategóriami daňovníkov, pokiaľ ide o zdanenie ostatných príjmov.

      (pozri body 39, 40, 50, 53, 54, 61 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 11. októbra 2007 (*)

      „Priame dane – Zdanenie ostatných príjmov z nehnuteľností – Voľný pohyb kapitálu – Základ dane – Diskriminácia – Koherencia daňového systému“
      Vo veci C‑443/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalsko), z 28. septembra 2006 a doručený Súdnemu dvoru 27. októbra 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Erika Waltraud Ilse Hollmann
      proti
      Fazenda Pública,
      za účasti:
      Ministério Público,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts, sudcovia R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (spravodajca), J. Malenovský a T. von
         Danwitz,

      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 28. júna 2007,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pani Hollmann, v zastúpení: M. A. Torres, advogado,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. I. Fernandes, Â. S. Neves a J. M. Leitão, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a M. Afonso, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu článkov 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Hollmann a Fazenda Pública (portugalskými daňovými orgánmi) týkajúceho sa
         platobného výmeru z jej príjmov za rok 2003.

       Právny rámec
      3        Článok 10 Zákonníka o dani z príjmu fyzických osôb (Código do Imposto sobre o Rendimento das Pessoas Singulares) schváleného
         zákonným dekrétom č. 442/88 z 30. novembra 1988 v znení vyplývajúcom zo zákonného dekrétu č. 198/2001 z 3. júla 2001 (Diário da República I, séria A, č. 152, z 3. júla 2001, ďalej len „CIRS“) stanovuje:

      „1. Ostatným príjmom je nadobudnutý zisk, ktorý bez toho, aby bol považovaný za príjem z podnikania a samostatnej zárobkovej
         činnosti, kapitálu alebo nehnuteľností, pochádza z:

      a)      odplatného prevodu vecných práv k nehnuteľnému majetku a zahrnutia majetku v súkromnom vlastníctve do podnikateľskej a samostatnej
         zárobkovej činnosti vykonávanej samostatne ich vlastníkom;

      …
      4. Príjem podliehajúci IRS [daň z príjmu fyzických osôb] pozostáva:
      a)      z rozdielu medzi čistou hodnotou v čase uskutočnenia a čistou hodnotou v čase nadobudnutia kvalifikovanej časti kapitálového
         zisku alebo v prípadoch stanovených v odseku 1 písm. a), b) a c);

      …“
      4        Podľa článku 13 ods. 1 CIRS fyzické osoby s bydliskom na portugalskom území, ako aj fyzické osoby, ktoré hoci tam bydlisko
         nemajú, ale získavajú tam svoje príjmy, podliehajú dani z príjmu.

      5        Článok 15 ods. 1 a 2 CIRS stanovuje, že osobám s bydliskom na portugalskom území sa zdaňuje súhrn ich príjmov, vrátane príjmov
         získaných v zahraničí, hoci nerezidentom sa zdaňujú iba príjmy získané na portugalskom území.

      6        Z ustanovení článku 18 CIRS vyplýva, že za príjmy získané na portugalskom území sa považujú príjmy týkajúce sa nehnuteľností
         nachádzajúcich sa na portugalskom území, vrátane ostatných príjmov vyplývajúcich z ich prevodu.

      7        Článok 43 ods. 1 a 2 CIRS, v znení vyplývajúcom zo zákona č. 109 B z 27. decembra 2001 (Diário da República I, séria B, č. 298, z 27. decembra 2001) stanovuje:

      „1. Hodnota príjmov kvalifikovaných ako ostatné príjmy zodpovedá rozdielu medzi ziskom a stratou dosiahnutým v tom istom roku,
         ktorý sa vypočíta v súlade s nasledujúcimi článkami.

      2. Rozdiel podľa predchádzajúceho odseku sa bez ohľadu na to, či je kladný alebo záporný, zohľadní len do výšky 50 %, ak ide
         o prevody uvedené v článku 10 ods. 1 písm. a), c) a d), ktoré uskutočnili rezidenti.

      …“
      8        Pokiaľ ide o rezidentov, zdaniteľný príjem vyplýva zo súčtu príjmov rozličných kategórií získaných každý rok, podliehajúcich
         progresívnemu sadzobníku.

      9        Pre nerezidentov článok 72 ods. 1 CIRS stanovuje osobitnú proporcionálnu 25 % sadzbu, ktorá sa týka súhrnu zostatku týkajúceho
         sa ostatných príjmov z nehnuteľností.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      10      Pani Hollmann má od času, keď nastali skutkové okolnosti sporu vo veci samej, bydlisko v Nemecku.

      11      V roku 1998 po úmrtí svojho manžela zdedila pani Hollmann nehnuteľnosť nachádzajúcu sa v Portugalsku. Bola jej vyrubená daň
         z dedičstva a darovania z hodnoty dedičstva tohto majetku.

      12      V roku 2003 pani Hollmann predala predmetnú nehnuteľnosť a dosiahla ostatný príjem 619 757,46 eur zodpovedajúci rozdielu medzi
         sumou za uvedený predaj a hodnotou tohto dedičstva podliehajúcou dani z dedičstva a darovania.

      13      V platobnom výmere dane z príjmu za rok 2003 zobrali príslušné daňové orgány pri určení čistého zdaniteľného príjmu pani Hollmann
         do úvahy celkový ostatný príjem, ktorý získala, a pripočítali túto sumu k jej ďalším zdaniteľným príjmom v Portugalsku.

      14      Podľa daňových orgánov sa žalobkyňa vo veci samej nemôže dovolávať výhodnejších ustanovení článku 43 ods. 2 CIRS z dôvodu
         že má bydlisko v inom členskom štáte Európskej únie než v Portugalsku.

      15      Pani Hollmann pred Tribunal administrativo e fiscal v Loulé napadla vyššie uvedený platobný výmer. Keďže jej žaloba bola zamietnutá,
         pani Hollmann sa voči tomuto rozsudku odvolala.

      16      Za týchto okolností Supremo Tribunal Administrativo rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Porušuje článok 43 ods. 2 [CIRS], ktorý obmedzuje základ dane na 50 % ostatných príjmov, ak sú tieto dosiahnuté osobami s bydliskom
         v Portugalsku, články 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES tým, že z tohto obmedzenia vylučuje ostatné príjmy dosiahnuté osobou,
         ktorá má bydlisko v inom členskom štáte Európskej únie?“

       O prejudiciálnej otázke
       O prípustnosti
      17      Portugalská vláda a Komisia vyjadrili pochybnosti týkajúce sa prípustnosti prejudiciálnej otázky z dôvodu jej formulácie vnútroštátnym
         súdom.

      18      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry, aj keď Súdnemu dvoru neprináleží vyjadrovať sa v konaní
         začatom podľa článku 234 ES k zlučiteľnosti noriem vnútroštátneho práva s ustanoveniami práva Spoločenstva, keďže výklad týchto
         noriem prináleží vnútroštátnym súdom, Súdny dvor má právomoc poskytnúť týmto súdom všetky informácie potrebné na výklad práva
         Spoločenstva, ktoré im umožnia posúdiť zlučiteľnosť týchto noriem s právnou úpravou Spoločenstva (pozri rozsudky zo 6. marca
         2007, Placanica a i., C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, Zb. s. I‑1819, bod 37, a z 19. apríla 2007, Asociación Nacional de Empresas
         Forestales, C‑295/05, Zb. s. I‑2999, bod 29, ako aj citovanú judikatúru).

      19      Okrem toho rovnako podľa ustálenej judikatúry platí, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej
         v článku 234 ES prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie,
         ktoré má byť vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto ak sa otázky položené vnútroštátnymi
         súdmi týkajú výkladu ustanovenia práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudky Asociación
         Nacional de Empresas Forestales, už citovaný, bod 30, a zo 17. apríla 2007, AGM-COS.MET, C‑470/03, Zb. s. I‑2749, bod 44).

      20      V prejednávanej veci doslovný obsah otázky položenej vnútroštátnym súdom vyzýva Súdny dvor, aby sa vyjadril k zlučiteľnosti
         ustanovenia vnútroštátneho práva, akým je článok 43 ods. 2 CIRS, s právom Spoločenstva.

      21      Predsa však, hoci Súdny dvor nemôže odpovedať na otázku tak, ako je formulovaná vnútroštátnym súdom, nič mu nebráni dať odpoveď
         vnútroštátnemu súdu poskytnutím všetkých informácií o výklade práva Spoločenstva, ktoré mu umožnia rozhodnúť o zlučiteľnosti
         predmetných daňových ustanovení s právom Spoločenstva.

      22      Preto je potrebné konštatovať, že vnútroštátny súd sa svojou otázkou Súdneho dvora v podstate pýta, či vnútroštátna právna
         úprava, akou je právna úprava, ktorej sa týka spor vo veci samej, ktorá podriaďuje ostatné príjmy vyplývajúce z prevodu nehnuteľnosti
         nachádzajúcej sa v jednom členskom štáte, ak je tento prevod vykonaný rezidentom iného členského štátu, vyššiemu daňovému
         bremenu, než je daňové bremeno uplatňované pri rovnakom type transakcie na ostatné príjmy dosiahnuté rezidentom štátu, v ktorom
         sa nachádza táto nehnuteľnosť, odporuje článkom 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES.

       O uplatniteľných zásadách a slobodách
      23      Vnútroštátny súd vo svojej otázke odkazuje na články 12 ES, 18 ES, 39 ES, 43 ES a 56 ES.

      24      Vzniká teda otázka, či sa daňovník nerezident, ktorý sa nachádza v situácii porovnateľnej so situáciou pani Hollmann, môže
         dovolávať týchto ustanovení.

      25      Pokiaľ ide o články 39 ES a 43 ES, z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pani Hollmann pristúpila k predaju
         svojej nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Portugalsku, teda k transakcii, ktorá dávala dôvod na vyrubenie dane, ktoré je sporné
         v spore vo veci samej, nie s cieľom vykonávať povolanie na území Spoločenstva, a ani s cieľom usadiť sa v členskom štáte inom
         než Nemecko kvôli výkonu hospodárskej činnosti.

      26      Čo sa týka článku 18 ES, v samotnom návrhu na začatie prejudiciálneho konania nie je nijaký údaj, ktorý by umožňoval prijať
         záver, že žalobkyňa vo veci samej pristúpila k predaju svojej nehnuteľnosti s cieľom uplatnenia práva, ktoré jej priznáva
         toto ustanovenie.

      27      V dôsledku toho sa pani Hollmann, vo svetle skutkového rámca uvedeného vnútroštátnym súdom, nemôže v danej veci dovolávať
         článkov 18 ES, 39 ES a 43 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. októbra 2006, Komisia/Portugalsko, C‑345/05, Zb. s. I‑10633,
         bod 15, a citovanú judikatúru).

      28      Z judikatúry vyplýva, že článok 12 ES sa uplatňuje samostatne len v prípadoch spravujúcich sa právom Spoločenstva, pre ktoré
         Zmluva nestanovuje osobitné pravidlo nediskriminácie (pozri najmä rozsudky z 8. marca 2001, Metallgesellschaft a i., C‑397/98
         a C‑410/98, Zb. s. I‑1727, bod 38, a z 26. júna 2003, Skandia a Ramstedt, C‑422/01, Zb. s. I‑6817, bod 61).

      29      Zmluva však v článku 56 ES uvádza špecifické pravidlo zákazu diskriminácie v oblasti slobody pohybu kapitálu (rozsudok z 10. januára
         2006, Cassa di Risparmio di Firenze, C‑222/04, Zb. s. I‑289, bod 99).

      30      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je teda potrebné určiť, či sa daňovník, akým je pani Hollmann, môže dovolávať ustanovení
         článku 56 ES.

      31      V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že transakcia týkajúca sa speňaženia investície do nehnuteľnosti, akou je transakcia
         v spore vo veci samej, predstavuje pohyb kapitálu (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. marca 1999, Trummer a Mayer, C‑222/97,
         Zb. s. I‑1661, bod 24).

      32      Preto takáto transakcia patrí do pôsobnosti článku 56 ES, a to je teda dôvod, pre ktorý je potrebné skúmať otázku položenú
         vnútroštátnym súdom.

       O voľnom pohybe kapitálu
      33      Na úvod je dôležité pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že hoci priame dane patria do právomoci členských štátov,
         členské štáty ich musia uplatňovať v súlade s právom Spoločenstva (pozri najmä rozsudky zo 7. septembra 2004, Manninen, C‑319/02,
         Zb. s. I‑7477, bod 19; zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203, bod 15, a z 24. mája
         2007, Holböck, C‑157/05, Zb. s. I‑4051, bod 21).

      34      Na druhej strane článok 56 ES zakazuje akékoľvek obmedzenia pohybu kapitálu medzi členskými štátmi, s výhradou dôvodov uvedených
         v článku 58 ES.

      35      V tejto súvislosti je potrebné poznamenať, že spojené ustanovenia CIRS uvádzajú, že v prípade ostatných príjmov získaných
         pri odplatnom prevode nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Portugalsku sa pravidlá zdanenia odlišujú podľa toho, či daňovníci
         majú, alebo nemajú bydlisko v tomto členskom štáte.

      36      Podľa článku 43 ods. 2 CIRS sa suma ostatných príjmov dosiahnutých rezidentmi pri prevode nehnuteľností v Portugalsku zohľadní
         len do výšky 50 % tejto sumy. Naopak, pre nerezidentov CIRS stanovuje, že zdanenie sumy ostatných príjmov získaných v prípade
         prevodu predmetných nehnuteľností sa týka súhrnu tejto sumy.

      37      Z toho vyplýva, že podľa relevantných ustanovení CIRS nie je základ dane pri získaných ostatných príjmoch rovnaký pre rezidentov
         a nerezidentov. Pri predaji tej istej nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Portugalsku, v prípade dosiahnutia ostatných príjmov,
         nerezidenti podliehajú vyššiemu daňovému bremenu, než je bremeno uplatňované na rezidentov, a preto sa nachádzajú v menej
         výhodnej situácii než rezidenti.

      38      Hoci nerezident je postihnutý sadzbou 25 % zo základu dane reprezentujúceho súhrn získaných ostatných príjmov, zohľadnenie
         iba polovice základu dane pri ostatných príjmoch získaných rezidentom umožňuje rezidentovi požívať z tohto dôvodu systematicky
         nižšie daňové bremeno, bez ohľadu na sadzbu zdanenia súhrnu jeho príjmov, keďže podľa pripomienok formulovaných portugalskou
         vládou podlieha zdanenie príjmov rezidentov progresívnemu sadzobníku, podľa ktorého najvyššou sadzbou je 42 %.

      39      V dôsledku toho vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava, ktorej sa týka spor vo veci samej, má za dôsledok to, že
         pre nerezidentov robí prevod kapitálu menej atraktívnym, lebo ich odrádza od vykonávania investícií do nehnuteľností v Portugalsku,
         a teda aj od transakcií súvisiacich s týmito investíciami, ako je predaj nehnuteľnosti.

      40      Za týchto okolností je potrebné konštatovať, že stanovenie základu dane na 50 % pri ostatných príjmoch dosianutých výlučne
         daňovníkmi s bydliskom v Portugalsku a nie daňovníkmi nerezidentmi, predstavuje obmedzenie pohybu kapitálu, zakázané článkom
         56 ES.

      41      Je však potrebné preskúmať, či toto obmedzenie možno odôvodniť dôvodmi uvedenými v článku 58 ods. 1 ES.

      42      Z tohto ustanovenia v spojení s odsekom 3 toho istého článku vyplýva, že členské štáty môžu vo svojich vnútroštátnych právnych
         poriadkoch prijať ustanovenia odlišujúce daňovníkov rezidentov a daňovníkov nerezidentov, pričom toto odlíšenie nesmie byť
         prostriedkom pre svojvoľnú diskrimináciu alebo skryté obmedzovanie voľného pohybu kapitálu.

      43      Ako už bolo konštatované v bodoch 36 až 38 tohto rozsudku, článok 43 ods. 2 CIRS v podstate stanovuje nerovnosť v daňovom
         zaobchádzaní medzi rezidentmi a nerezidentmi, stanovujúc v prípade ostatných príjmov získaných pri prevode nehnuteľnosti nachádzajúcej
         sa v Portugalsku odlišný základ dane.

      44      Pritom však treba rozlišovať medzi nerovnakým zaobchádzaním povoleným na základe článku 58 ods. 1 písm. a) ES a svojvoľnou
         diskrimináciou zakázanou v odseku 3 toho istého článku.

      45      Z judikatúry vyplýva, že na to aby sa mohla vnútroštátna právna úprava, o akú ide v spore vo veci samej, považovať za zlučiteľnú
         s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa voľného pohybu kapitálu, je potrebné, aby sa rozdiel v zaobchádzaní týkal situácií, ktoré
         nie sú navzájom objektívne porovnateľné, alebo bol odôvodnený naliehavou potrebou všeobecného záujmu (pozri rozsudky Manninen,
         už citovaný, body 28 a 29; z 8. septembra 2005, Blanckaert, C‑512/03, Zb. s. I‑7685, bod 42, a z 19. januára 2006, Bouanich,
         C‑265/04, Zb. s. I‑923, bod 38).

      46      Vo svetle judikatúry citovanej v predchádzajúcom bode je potrebné v prvom rade skúmať, či rozdiel v zdanení príjmov, podľa
         toho či sú ostatné príjmy vyplývajúce z prevodu nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v Portugalsku získané rezidentmi alebo nerezidentmi,
         sa týka situácií, ktoré nie sú objektívne porovnateľné.

      47      V tejto súvislosti portugalská vláda uvádza, že existuje rozdiel v situácii dvoch kategórií daňovníkov, ktorý úplne odôvodňuje
         tento rozdiel v zaobchádzaní. Obmedzenie základu dane na 50 % sa môže týkať iba rezidentov, keďže títo podliehajú progresívnemu
         sadzobníku dane z celkového príjmu. Naopak, nerezidenti sú zdaňovaní iba z príjmov získaných na portugalskom území. Inými
         slovami, mechanizmus uvádzaný vnútroštátnou právnou úpravou, akou je právna úprava, ktorej sa týka spor vo veci samej, smeruje
         k tomu, aby nepenalizoval rezidentov, ktorí podliehajú, na rozdiel od nerezidentov, progresívnej dani.

      48      Okrem toho sa portugalská vláda domnieva, že rozdielne daňové zaobchádzanie vyplývajúce z uplatnenia rozdielneho základu dane
         pri nerezidentoch musí byť vnímané v spojení so všeobecným systémom daní z príjmu uplatniteľným na rezidentov a na nerezidentov.

      49      Týmto argumentom portugalská vláda zastáva názor, že zavedenie rozdielneho základu dane pre nerezidentov v prípade získania
         ostatných príjmov je odôvodnené vzhľadom na systém zdanenia príjmov, najmä odlišnú sadzbu zdanenia uplatniteľnú na rezidentov
         a na nerezidentov. V prípade prvých menovaných vyplýva zdaniteľný príjem z akumulácie príjmov rozličných kategórií, teda vrátane
         ostatných príjmov získaných každý rok, podliehajúcich progresívnemu sadzobníku, zatiaľ čo pre nerezidentov CIRS stanovuje
         osobitnú proporcionálnu sadzbu.

      50      Je potrebné poznamenať, že vo veci samej sa po prvé zdanenie ostatných príjmov vyplývajúcich z prevodu nehnuteľnosti týka
         jedinej kategórie príjmov daňovníkov bez ohľadu na to, či sú rezidentmi, alebo nerezidentmi, po druhé sa týka oboch kategórií
         daňovníkov a po tretie členským štátom zdroja zdaniteľného príjmu je vždy Portugalská republika.

      51      V tejto súvislosti je dôležité najmä upresniť, že ako vyplýva z bodu 38 tohto rozsudku, zohľadnenie polovice základu dane
         pri ostatných príjmoch získaných rezidentom, v spojení so skutočnosťou, že zdanenie jeho príjmov podlieha progresívnemu sadzobníku,
         ktorého najvyššia sadzba je 42 % vedie za rovnakých podmienok zdanenia v prípade nerezidenta k významnejšiemu zdaneniu nerezidenta.

      52      Za týchto okolností nie je možné tvrdeniu uvádzanému portugalskou vládou vyhovieť.

      53      Z vyššie uvedeného vyplýva, že objektívne neexistuje žiadny rozdiel v situácii, ktorý by odôvodňoval nerovnosť v daňovom zaobchádzaní
         medzi dvomi kategóriami daňovníkov, pokiaľ ide o zdanenie ostatných príjmov. Preto je situácia, akou je situácia pani Hollmann,
         porovnateľná so situáciou rezidenta.

      54      Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava, ktorej sa týka spor vo veci samej, zavádza nerovnaké
         daňové zaobchádzanie vo vzťahu k nerezidentom, pretože v prípade dosiahnutia ostatných príjmov umožňuje významnejšie zdanenie,
         a teda vyššie daňové bremeno než bremeno znášané v objektívne porovnateľnej situácii rezidentmi.

      55      Pokiaľ ide v druhom rade o odôvodnenia založené na naliehavej potrebe všeobecného záujmu, portugalská vláda sa dovoláva potreby
         zabezpečenia koherencie vnútroštátneho daňového systému.

      56      Z judikatúry vyplýva, že potreba zachovať koherentnosť daňového systému môže odôvodniť obmedzenie výkonu základných slobôd
         zaručených v Zmluve. Aby však tvrdenie založené na uvedenom odôvodnení mohlo uspieť, musí sa preukázať existencia priamej
         spojitosti medzi predmetnou daňovou výhodou a vyrovnaním tejto výhody konkrétnym daňovým odvodom (rozsudky z 23. februára
         2006, Keller Holding, C‑471/04, Zb. s. I‑2107, bod 40, a z 29. marca 2007, Rewe Zentralfinanz, C‑347/04, Zb. s. I‑2647, bod
         62 a citovaná judikatúra).

      57      V prejednávanej veci portugalská vláda uvádza, že je potrebné zohľadniť účel a logiku systému zdanenia pri získaní ostatných
         príjmov vyplývajúcich z prevodu nehnuteľnosti. V tejto súvislosti má predmetný daňový systém za cieľ predísť penalizovaniu
         rezidentov v rámci zdanenia ostatných príjmov z dôvodu uplatňovania progresívnej sadzby vo vzťahu k nim. V podstate pre rezidentov
         existuje priama spojitosť medzi daňovou výhodou vyplývajúcou zo základu dane zníženého o polovicu pri zdanení ostatných príjmov
         a progresívnou sadzbou zdanenia, ktorá sa uplatňuje na súhrn ich príjmov.

      58      Ako vyplýva z bodu 38 tohto rozsudku, daňová výhoda priznaná rezidentom, spočívajúca v znížení základu dane o polovicu pri
         zdanení ostatných príjmov, v každom prípade prevyšuje svoju protiváhu, spočívajúcu v uplatnení progresívnej sadzby dane na
         ich príjmy.

      59      Preto nemôže existovať priama spojitosť medzi predmetnou daňovou výhodou a jej vyrovnaním konkrétnym daňovým odvodom.

      60      V dôsledku toho je potrebné konštatovať, že obmedzenie vyplývajúce z daňovej úpravy spornej vo veci samej nemôže byť odôvodnené
         potrebou zabezpečenia koherencie vnútroštátneho daňového systému.

      61      Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy je na položenú otázku potrebné odpovedať, že článok 56 ES sa má vykladať tak, že mu odporuje
         vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava, ktorej sa týka spor vo veci samej, ktorá podriaďuje ostatné príjmy vyplývajúce
         z prevodu nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v jednom členskom štáte, v danom prípade v Portugalsku, ak je tento prevod vykonaný
         rezidentom iného členského štátu, vyššiemu daňovému bremenu, než je daňové bremeno uplatňované pri rovnakom type transakcie
         na ostatné príjmy dosiahnuté rezidentom štátu, v ktorom sa nachádza táto nehnuteľnosť.

       O trovách
      62      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Článok 56 ES sa má vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava, akou je právna úprava, ktorej sa týka spor vo
            veci samej, ktorá podriaďuje ostatné príjmy vyplývajúce z prevodu nehnuteľnosti nachádzajúcej sa v jednom členskom štáte,
            v danom prípade v Portugalsku, ak je tento prevod vykonaný rezidentom iného členského štátu, vyššiemu daňovému bremenu, než
            je daňové bremeno uplatňované pri rovnakom type transakcie na ostatné príjmy dosiahnuté rezidentom štátu, v ktorom sa nachádza
            táto nehnuteľnosť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


title: Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 22. novembra 2007.#Christos Michail proti Európskej komisii.#Vec F-67/05.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRE VEREJNÚ SLUŽBU (druhá komora)
      z 22. novembra 2007
      Vec F‑67/05
      Christos Michail
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe – Hodnotenie za rok 2003 – Žaloba o neplatnosť – Žaloba o náhradu škody“
      Predmet: Žaloba podaná podľa článku 236 ES a článku 152 AE, ktorou Ch. Michail navrhuje zrušiť správu o jeho služobnom postupe za obdobie
         od 1. apríla do 31. decembra 2003, zrušiť rozhodnutie z 15. apríla 2005, ktorým bola zamietnutá jeho sťažnosť proti správe
         o služobnom postupe za rok 2003, ako aj zaviazať Komisiu na zaplatenie sumy 90 000 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú
         údajne utrpel

      Rozhodnutie: Správa o služobnom postupe žalobcu za obdobie od 1. apríla do 31. decembra 2003 sa zrušuje. V zostávajúcej časti sa žaloba
         zamieta. Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      Úradníci – Hodnotenie – Správa o služobnom postupe
      (Služobný postup úradníkov, článok 43)
      Článok 43 služobného poriadku a článok 1 ods. 2 všeobecných vykonávacích ustanovení článku 43 služobného poriadku prijatých
         Komisiou sa majú vykladať tak, že bránia tomu, aby administratíva priznala hodnotiacu známku úradníkovi, ktorý nebol poverený
         nijakou úlohou. Hoci priznanie hodnotiacej známky, ktoré má ohodnotiť plnenie a osobnú výkonnosť úradníka v závislosti od
         požadovaných výsledkov, je povinnosťou v prípade, keď sú úradníkovi stanovené určité úlohy, takáto známka však naopak nemá
         byť pridelená v prípade, keď dotknutej osobe nie je stanovená nijaká úloha, ktorá by mohla byť hodnotená. Ak teda hodnotenému
         úradníkovi, hoci vykonáva činnú službu, nebola počas referenčného obdobia stanovená nijaká úloha, ktorá by mohla byť hodnotená,
         treba zrušiť správu o jeho služobnom postupe. Toto zrušenie tiež znamená, že administratíva musí použiť akýkoľvek vhodný spôsob
         na napravenie nepridelenia hodnotiacej známky priznaním primeraného počtu bodov.

      (pozri body 30, 31, 33, 34)


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) z 8. júla 2010. # Roberto Sevenier proti Európskej komisii. # Odvolanie - Verejná služba - Úradníci - Lehota na sťažnosť. # Vec T-368/09 P.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. marca 1992. # NMB (Deutschland) GmbH a NMB Italia Srl a NMB (UK) Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Antidumpingové clá. # Vec C-188/88.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 11. marca 1999. # Preussag Stahl AG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-148/94.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. februára 1975. # Adolf Reich proti Hauptzollamt Landau. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Finanzgericht Rheinland-Pfalz - Nemecko. # Vec 64-74.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 15. decembra 1992. # Piera Scaramuzza proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odmena. # Vec T-75/91.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 14. júna 1988. # Wassily Christianos proti Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev. # Opravný koeficient - Rodinné prídavky. # Vec 33/87.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) zo 16. mája 2007. # F proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Verejná služba - Úradníci - Žaloba o neplatnosť - Žaloba o náhradu škody. # Vec T-324/04.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      zo 16. mája 2007
      Vec T‑324/04
      F
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Verejná služba – Úradníci – Príspevok na expatriáciu – Žaloba o neplatnosť – Žaloba o náhradu škody – Článok 4 ods. 1 písm. a) prílohy VII služobného poriadku – Pojem medzinárodná organizácia – Zvyčajné bydlisko a hlavné zamestnanie – Zamietnutie príspevku na expatriáciu so spätnou účinnosťou – Náhrada neoprávnených platieb“
      Predmet: Žaloba, ktorej predmetom je jednak návrh na zrušenie rozhodnutí Komisie, ktorými bol žalobcovi zamietnutý príspevok na expatriáciu
         so spätnou účinnosťou a stanovený spôsob vymáhania neoprávnene vyplatených súm z tohto dôvodu, a jednak návrh na náhradu všetkých
         súm, ktoré boli alebo budú zrazené z platu žalobcu od februára 2004, zvýšené o úroky, ako aj návrh na náhradu škody smerujúci
         k náhrade materiálnej a nemateriálnej ujmy, ktorú údajne utrpel

      Rozhodnutie: Žaloba sa zamieta. Každý z účastníkov konania znáša svoje vlastné trovy konania.

      Abstrakt
      1.      Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha VII, článok 4 ods. 1)
      2.      Úradníci – Odmena – Príspevok na expatriáciu – Podmienky priznania
      [Články 46 UO a 48 UO; Služobný poriadok úradníkov, príloha VII, článok 4 ods.1 písm. a)]
      3.      Úradníci – Zásady – Ochrana legitímnej dôvery – Riadna správa vecí verejných – Povinnosť starostlivosti
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 85; príloha VII, článok 4 ods. 1)
      1.      Postačuje, ak jedno z kritérií stanovených v článku 4 prílohy VII služobného poriadku, teda zvyčajné bydlisko alebo hlavné
         zamestnanie je splnené v mieste výkonu práce úradníka, na to, aby tento úradník nemal nárok na príspevok na expatriáciu.

      Pokiaľ ide o určenie hlavného zamestnania, skutočnosť, že úradník mal v referenčnom období titul advokáta a bol v krajine
         svojho pôvodu zapísaný v komore advokátov, sama osebe nepostačuje na preukázanie, že toto povolanie skutočne vykonával ako
         hlavné a prevažujúce, pokiaľ chýbajú konkrétne údaje o dĺžke tejto činnosti a jej obsahu.

      Pokiaľ ide o určenie zvyčajného bydliska, skutočnosť, že si úradník nechal predĺžiť platnosť svojich oficiálnych preukazov
         totožnosti, zachoval si v krajine svojho pôvodu zdravotné poistenie a má tam daňový domicil, sama osebe nepreukazuje, že trvalé
         centrum jeho životných záujmov sa tam ešte stále nachádza. Keď niektorý z týchto prvkov môže nasvedčovať, že úradník mal trvalé
         vzťahy k svojej krajine pôvodu, ide o čisto formálne prvky, ktoré neumožňujú preukázať jeho skutočné bydlisko. Pokiaľ ide
         konkrétne o platbu daní v krajine pôvodu na základe dohovoru o zamedzení dvojitého zdanenia medzi touto krajinou a krajinou
         výkonu práce úradníka, daňové priznania z krajiny pôvodu bez toho, aby bolo doložené, aké rozhodnutie by prijali orgány oboch
         krajín voči úradníkovi na základe uvedenej dohody, sama osebe nepostačuje na preukázanie zvyčajného bydliska úradníka v krajine
         pôvodu, pretože tieto priznania môžu byť výsledkom jednostranného rozhodnutia zaplatiť dane v tejto krajine.

      (pozri body 54, 65, 76 a 77)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 13. apríla 2000, Reichert/Parlament, T‑18/98, Zb. VS s. I‑A‑73, II‑309, bod 30; Súd prvého stupňa,
         3. mája 2001, Liaskou/Rada, T‑60/00, Zb. VS s. I‑A‑107, II‑489, bod 63

      2.      Aby na účely uplatnenia článku 4 ods. 1 písm. a) druhej zarážky poslednej vety prílohy VII služobného poriadku bola organizácia
         považovaná za „medzinárodnú organizáciu“, musí byť identifikovaná a formálne uznaná štátmi alebo medzinárodnými organizáciami
         vytvorenými štátmi. Toto uznanie sa musí uskutočniť formálnym vyhlásením, aktom pozitívneho práva, dohodou alebo zmluvou,
         z ktorej výslovne vyplýva, že táto organizácia je skutočne uznaná štátmi alebo medzinárodnými organizáciami vytvorenými štátmi.

      V tejto súvislosti články 46 a 48 Zmluvy ESUO, ktoré upravujú spoluprácu podnikov a združení s Komisiou na účely uľahčenia
         plnenia ich úloh, nie je formálnym uznaním týchto podnikov a združení; tieto články skôr stanovujú práva a povinnosti, ktoré
         na základe tejto zmluvy majú právne subjekty, na ktoré sa vzťahuje.

      Okrem toho skutočnosť, že Komisia mohla s týmito podnikmi a združeniami konzultovať a že sa tieto zúčastňovali poradných a prípravných
         schôdzí, nemožno považovať za úlohu vo verejnom záujme, ktorých plnením Spoločenstvo poverilo predmetné subjekty.

      Napokon na posúdenie medzinárodného charakteru určitej organizácie je potrebné vziať do úvahy výlučne jej vlastné zloženie
         a nie jej príslušnosť k iným organizáciám s medzinárodným zložením.

      (pozri body 113, 115, 117, 121 a 122)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 30. marca 1993, Vardakas/Komisia, T‑4/92, Zb. s. II‑357; Súd prvého stupňa, 13. septembra 2005,
         Atienza Morales/Komisia, T‑99/03, Zb. VS s. I‑A‑225, II‑1029, bod 35

      3.      Skutočnosť, že administratíva pri dôkladnom skúmaní spisu úradníka neodhalila nesprávnosť vyplácania príspevku na expatriáciu
         tomuto úradníkovi, nemožno považovať za konkrétne správanie administratívy, ktoré by mohlo v úradníkovi vyvolať legitímnu
         dôveru, že neskôr nie je možné vymáhať náhradu neoprávnených platieb, keďže táto okolnosť iba potvrdzuje trvanie omylu administratívy,
         čo je predpokladom uplatnenia článku 85 služobného poriadku.

      Pokiaľ nesprávnosť vyplácania tohto príspevku bola taká zjavná, že úradník náležite starostlivý so skúsenosťami a v platovej
         triede žalobcu o nej musel vedieť, neoznámením administratíve prípadnej neoprávnenej platby týkajúcej sa jeho finančných práv
         sa úradník vlastným správaním dostal do protiprávnej situácie, takže sa nemôže dovolávať svojej dobrej viery na účely oslobodenia
         od povinnosti nahradiť neoprávnené platby. V takom prípade nie je možné administratíve vytýkať porušenie povinnosti riadnej
         starostlivosti alebo zásady riadnej správy vecí verejných, lebo správne uplatnila článok 85 služobného poriadku.

      (pozri body 159, 164 – 166 a 170)
      Odkaz: Súd prvého stupňa, 1. apríla 2004, Gussetti/Komisia, T‑312/02, Zb. VS s. I‑A‑125, II‑547, bod 106 a tam citovaná judikatúra


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 25. mája 1993. # Laboratoire de prothèses oculaires proti Union nationale des syndicats d'opticiens de France a Groupement d'opticiens lunetiers détaillants a Syndicat des opticiens français indépendants a Syndicat national des adapteurs d'optique de contact. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour de cassation - Francúzsko. # Vec C-271/92.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. decembra 1990. # Josef Pastätter proti Hauptzollamt Bad Reichenhall. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-217/89.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 15. júla 2004. # Georgios Gouvras proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Priradenie - Vrátenie súm zaplatených bez právneho dôvodu. # Spojené veci T-180/02 a T-113/03.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (tretia komora)
      z 15. júla 2004
      Spojené veci T-180/02 a T-113/03
      Georgios Gouvras
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Miesto pôsobenia – Dočasné preloženie v záujme služby – Zmena miesta pôsobenia so spätnou účinnosťou a s tým súvisiace finančné nároky – Náhrada neoprávnených platieb – Príspevok na usídlenie a diéty – Prevedenie časti funkčných požitkov mimo miesta pôsobenia“
      Úplné znenie vo francúzštine  II - 0000
      Predmet:         Vec T-180/02, žaloba o neplatnosť rozhodnutia Komisie, ktorým bolo stanovené ako miesto pôsobenia žalobcu Atény so spätnou
         účinnosťou k 1. novembru 2000 na celé obdobie dočasného preloženia žalobcu v záujme služby, ktorým bolo odoprené žalobcovi
         právo na príspevok na expatriáciu a cestovné výdavky, a ktoré upravilo výšku jeho platu o opravný koeficient platný pre Grécko,
         ako i rozhodnutia o náhrade neoprávnených platieb, a vec T-113/03, žaloba o neplatnosť rozhodnutia Komisie, ktorým sa žalobcovi
         odmieta priznanie príspevku na usídlenie a diét za obdobie jeho dočasného preloženia v záujme služby v Aténach a priznanie
         príspevku na usídlenie pri jeho opätovnom preložení do Luxemburgu, ako aj rozhodnutia, ktorým sa obmedzuje výška časti jeho
         odmeny, ktorá je prevoditeľná do miesta jeho pôsobenia v Luxemburgu na 35 % počas doby trvania jeho dočasného preloženia.

      Rozhodnutie:         Rozhodnutie Komisie z 30. apríla 2002 sa ruší v časti, v ktorej žalobcovi zamieta priznanie príspevku na usídlenie pri príležitosti
         jeho dočasného preloženia do Atén. V zostávajúcich častiach sa návrhy na zrušenie predložené vo veciach T-180/02 a T-113/03
         zamietajú. Komisia znáša svoje vlastné trovy konania a nahradí tretinu trov konania žalobcu v obidvoch veciach. Žalobca znáša
         dve tretiny svojich vlastných trov konania v týchto veciach.

      Abstrakt
      1.     Úradníci ─ Dočasné preloženie v záujme služby ─ Právo dotknutého úradníka byť vypočutý ─ Dodržanie práva na obhajobu ─ Rozsah
      [Služobný poriadok úradníkov, článok 38 písm. a)]
      2.     Úradníci ─ Dočasné preloženie v záujme služby ─ Miesto pôsobenia ─ Určenie
      [Služobný poriadok úradníkov, článok 38 písm. d), f) a g)]
      3.     Úradníci ─ Náhrada neoprávnených platieb ─ Podmienky ─ Zjavná nezrovnalosť platby ─ Úradník dočasne preložený v záujme služby
            do svojej krajiny pôvodu ─ Platba príspevku na expatriáciu a prospech z opravného koeficientu z miesta predchádzajúceho pôsobenia
      [Služobný poriadok úradníkov, článok 38 písm. d), a 85]
      4.     Úradníci ─ Povinnosť správnych orgánov konať starostlivo ─ Rozsah ─ Hranica
      5.     Úradníci ─ Zásady ─ Ochrana legitímnej dôvery ─ Úradníci dočasne preložení v záujme služby do svojej krajiny pôvodu ─ Platba
            odmeny vrátane príspevku na expatriáciu v mieste jeho predchádzajúceho pôsobenia ─ Situácia nevytvárajúca legitímnu dôveru,
            pokiaľ ide o zachovanie miesta pôsobenia
      6.     Úradníci ─ Náhrada výdavkov ─ Príspevok na usídlenie ─ Zmena miesta pôsobenia ─ Úradníci dočasne preložení v záujme služby,
            ktorí museli zmeniť bydlisko, ale nesprevádzala ich rodina ─ Právo na príspevok ─ Návrat k rodine do predchádzajúceho miesta
            pôsobenia ─ Neoprávnený príspevok
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 20; príloha VII článok 5)
      7.     Úradníci ─ Náhrada výdavkov ─ Diéty ─ Predmet ─ Podmienky priznania
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 20; príloha VII článok 10)
      8.     Úradníci ─ Dočasné preloženie v záujme služby ─ Dodatočné výdavky spojené s jeho dočasným preložením ─ Pojem
      [Služobný poriadok úradníkov, článok 38 písm. d)]
      9.     Úradníci ─ Odmena ─ Pravidelné prevody mimo krajiny pôsobenia ─ Stanovenie maximálnej výšky inštitúciami ─ Zákonnosť stanovenia
            maximálnej výšky na 35 % čistej odmeny
      (Služobný poriadok úradníkov, príloha VII článok 17)
      10.   Úradníci ─ Odmena ─ Prevody mimo krajiny pôsobenia ─ Článok 17 ods. 2 písm. c) prílohy VII služobného poriadku ─ Mimoriadny
            prevod ─ Odôvodnenie ─ Pokrytie všetkých pravidelných výdavkov ─ Vylúčenie ─ Správna úvaha správneho orgánu
      [Služobný poriadok úradníkov, príloha VII článok 17 ods. 2 písm. c)]
      1.     V prípade dočasného preloženia v záujme služby, o ktorom na rozdiel od dočasného preloženia na vlastnú žiadosť rozhoduje orgán
         poverený menovaním a ku ktorému môže dôjsť proti vôli dotknutého úradníka, správny orgán musí úradníka o tom informovať a vypočuť
         ho pred tým, ako prijme rozhodnutie, v súlade so zásadou dodržiavania práva na obhajobu. V tomto smere si správny orgán splní
         svoje povinnosti, ak úradníkovi, od ktorého je vzhľadom na jeho platovú triedu dôvodné očakávať vysoký stupeň znalostí správnych
         a zákonných postupov a ktorý má vždy právo žiadať spresnenia, oznámi hlavné charakteristické črty plánovaného dočasného preloženia.

      (pozri body 74 a 76)
      Odkaz na: rozsudok Súdu prvého stupňa z 28. februára 1996, do Paço Quesado/Komisia, T-15/95, Zb. VS s. I-A-57 a II-171, bod
         30; rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. mája 2001, Barth/Komisia, T-348/00, Zb. VS s. I-A-119 a II-557, bod 33

      2.     Miesto pôsobenia úradníka dočasne preloženého v záujme služby sa nachádza v mieste dočasného preloženia, pričom dochádza k
         uplatneniu všetkých dôsledkov, ktoré z toho vyplývajú, pokiaľ ide o právo na príspevok na expatriáciu a uplatňovanie opravných
         koeficientov. V tejto súvislosti ustanovenia článku 38 služobného poriadku týkajúce sa zachovania pracovného miesta a celkovej
         odmeny úradníka v jeho pôvodnej inštitúcii neupravujú určenie miesta pôsobenia dočasne preloženého úradníka, pretože ich cieľom
         je len zachovanie jeho práv. Pracovné miesto má teda funkčný a nie geografický charakter.

      (pozri body 81 a 82)
      3.     Podmienkou vzniku povinnosti nahradenia neoprávnených platieb podľa článku 85 služobného poriadku je skutočnosť, že príjemca
         vedel, že neexistuje dostatočný dôvod pre platbu alebo že neoprávnenosť platby bola taká zjavná, že o nej musel vedieť.

      Pokiaľ ide o existenciu nezrovnalosti, nesprávna platba môže byť dôsledkom nečinnosti alebo administratívnej nedbalosti a môže
         sa týkať dlhého obdobia. V tomto zmysle je v prípade úradníka dočasne preloženého v záujme služby do krajiny, ktorej je štátnym
         príslušníkom, takouto nesprávnou platbou zachovanie finančných práv patriacich k chybne určenému miestu pôsobenia, teda výplata
         príspevku na expatriáciu, ako aj uplatňovanie opravného koeficientu z predchádzajúceho miesta pôsobenia na odmenu tohto úradníka,
         a to počas viacerých mesiacov. Zásada zachovania celkovej odmeny stanovená v článku 38 služobného poriadku stanovuje kompenzáciu
         pre prípad, keď je celková odmena úradníka, ktorý bol dočasne preložený, za prácu na mieste, na ktoré bol dočasne preložený,
         menšia ako odmena, ktorá mu bola poskytovaná v rámci jeho platovej triedy a platového stupňa v pôvodnej inštitúcii, a nemôže
         viesť správny orgán k tomu, aby vyplácal príspevky a výhody, na ktoré dočasne pridelený úradník nemá právo.

      Nesprávnosť platby neznamená, že by sa ňou dotknutá osoba nemala zaoberať alebo ju skontrolovať, a nemôže uniknúť pozornosti
         úradníka, ktorý je zvyčajne obozretný a vo vzťahu ku ktorému existuje dôvodná domnienka, že pozná predpisy upravujúce záležitosti
         týkajúce sa úradníkov. Aj keď stanovisko správneho orgánu nie je jasné a trvá mu viac mesiacov, kým rozhodne o právach dotknutej
         osoby, úradník, ktorý je zvyčajne obozretný, má rozsiahle skúsenosti a je zaradený vo vysokej platovej triedy, nemôže nevedieť,
         že vyplácanie príspevku na expatriáciu je spojené s expatriáciou v zmysle článku 4 prílohy VII služobného poriadku.

      (pozri body 102, 104, 106, 107, 110 a 111)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora z 24. júna 1976, Elz/Komisia, 56/75, Zb. s. 1097, body 19 a 20; rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 10. februára 1994, White/Komisia, T-107/92, Zb. VS s. I-A-41 a II-143, bod 33

      4.     Povinnosť správneho orgánu konať starostlivo voči osobám v služobnom pomere znamená, že tento orgán má vziať do úvahy celok
         prvkov, ktoré majú určujúci význam pre rozhodnutie tohto orgánu, a má pri tom vziať do úvahy nielen záujem služby, ale aj
         záujem daného úradníka. Táto povinnosť však nemôže viesť správny orgán k tomu, aby nedodržiaval podmienku, že ochrana práv
         a záujmov úradníkov je vždy obmedzená dodržiavaním platných noriem.

      (pozri bod 123)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora z 31. marca 1992, Burban/Parlament, C-255/90 P, Zb. s. I-2253, bod 7; rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 27. marca 1990, Chomel/Komisia, T-123/89, Zb. s. II-131, bod 32; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. marca 1993, Blackman/Parlament,
         T-33/89 a T-74/89, Zb. s. II-249, bod 96

      5.     Žiadny úradník nemôže odkazovať na porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery v prípade, keď správny orgán neposkytol podrobné
         informácie.

      V tomto smere v prípade úradníka dočasne preloženého v záujme služby do členského štátu, ktorého je štátnym príslušníkom,
         dočasné zachovanie vyplácania jeho odmeny vrátane príspevku na expatriáciu v krajine, kde je jeho predchádzajúce miesto pôsobenia,
         si nevyžaduje implicitné rozhodnutie zo strany správneho orgánu, ktoré by sa týkalo zachovania jeho miesta pôsobenia v uvedenej
         krajine a ktoré by vytváralo právo v prospech dotknutej osoby.

      (pozri body 127, 130 a 132)
      Odkaz na: rozsudok Chomel/Komisia, už citovaný, bod 26; rozsudok Súdu prvého stupňa z 30. novembra 1994, Dornonville de la
         Cour/Komisia, T-498/93, Zb. VS s. I-A-257 a II-813, bod 46

      6.     Podľa článku 5 ods. 1 prílohy VII služobného poriadku príspevok na usídlenie sa vypláca úradníkovi, ktorý predloží dôkaz,
         že musel zmeniť bydlisko, aby splnil požiadavky článku 20 služobného poriadku. Preto teda úradník dočasne preložený v záujme
         služby, ktorý sa musel usadiť v inom mieste, ako je jeho predchádzajúce miesto pôsobenia, pričom jeho rodina tam naďalej býva,
         má právo na tento príspevok, pokiaľ ide o jeho usadenie sa v mieste dočasného preloženia. Nemá však právo na tento príspevok
         na konci svojho dočasného preloženia pri návrate do predchádzajúceho miesta pôsobenia, kde ešte stále býva jeho rodina.

      (pozri body 156, 157 a 161)
      7.     Účelom diét upravených v článku 10 prílohy VII služobného poriadku je kompenzovať výdavky a ťažkosti úradníka, ktoré mu vznikli
         v dôsledku nutnosti sa premiestniť alebo sa dočasne usadiť v mieste jeho pôsobenia, zachovávajúc si, hoci aj dočasne, svoje
         bydlisko v mieste prijatia do zamestnania alebo v predchádzajúcom mieste pôsobenia. Neposkytujú sa úradníkovi, ktorý nepreukáže,
         že mu vznikli výdavky spojené s dočasným usadením sa.

      (pozri body 163 a 165)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora z 5. februára 1987, Mouzourakis/Parlament, 280/85, Zb. s. 589, bod 9; rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 10. júla 1992, Benzler/Komisia, T-63/91, Zb. s. II-2095, bod 20; rozsudok Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1997,
         Costantini/Komisia, T-57/96, Zb. VS s. I-A-495 a II-1293, bod 40

      8.     Účelom náhrady dodatočných výdavkov úradníka dočasne preloženého v záujme služby, aby dočasne pôsobil na pracovnom mieste
         mimo svojej inštitúcie, ktorú upravuje článok 38 písm. d) služobného poriadku, nie je kompenzácia uplatňovania ostatných ustanovení
         služobného poriadku. Neposkytovanie príspevku na expatriáciu a uplatňovanie opravného koeficientu stanoveného pre krajinu,
         kde sa nachádza miesto pôsobenia, nemôže v dôsledku toho predstavovať výdavok v zmysle tohto ustanovenia. Iba výdavky je možné
         považovať za dodatočné výdavky vzniknuté dočasným preložením.

      (pozri bod 195)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora zo 14. januára 1982, Novi/Komisia, 56/81, Zb. s. 1, bod 7
      9.     Článok 17 prílohy VII služobného poriadku, ktorý umožňuje úradníkovi vykonávať prevody odmeny, poveruje inštitúcie Spoločenstva
         určiť podmienky takýchto prevodov, pričom im ponecháva veľkú mieru voľného uváženia. Stanovenie maximálnej výšky, ktorú neupravuje
         služobný poriadok, nie je teda samo osebe nezákonné, a to z toho dôvodu, že ho upravuje norma vyššej právnej sily.

      V tomto smere stanovenie maximálnej výšky 35 % čistej odmeny pre pravidelné prevody neprekračuje hranice tejto právomoci voľného
         uváženia. Táto hranica sa v skutočnosti nezdá byť zjavne neproporcionálna, keďže ide o výnimku z pravidla, podľa ktorého čiastky
         dlžné úradníkovi sa platia v mieste a v mene tej krajiny, v ktorej je úradník zamestnaný a vo vzťahu ku ktorej sa predpokladá,
         že úradníkovi tam vznikajú výdavky.

      (pozri body 201 až 203)
      Odkaz na: už citovaný rozsudok Elz/Komisia, body 11 až 15; rozsudok Súdu prvého stupňa z 15. decembra 1992, Scaramuzza/Komisia,
         T-75/91, Zb. s. II-2557, bod 44; rozsudok Súdu prvého stupňa z 26. októbra 1993, Reinarz/Komisia, T-6/92 a T-52/92, Zb. s.
         II-1047, body 71 až 74

      10.   Článok 17 ods. 2 písm. c) prílohy VII služobného poriadku neuvádza pravidelné prevody v maximálnej výške 35 % čistej odmeny,
         ale prevody v mimoriadnych prípadoch, ktoré sú podložené dôkazmi. V dôsledku toho sa na toto ustanovenie nemožno odvolávať
         na účel povolenia pokrytia všetkých pravidelných výdavkov, ktoré vzniknú úradníkovi v inej krajine, odlišnej od krajiny, v ktorej
         sa nachádza jeho miesto pôsobenia. Toto ustanovenie je zjavne reštriktívnej povahy, má výnimočný charakter a z definičného
         hľadiska poskytuje správnemu orgánu širokú právomoc voľného uváženia pri jeho uplatňovaní.

      (pozri body 206 až 209)


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 30. marca 2017.#VG Čistoća d.o.o. proti Đurovi Vladikovi a Ljubici Vladikovej.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Općinski sud u Velikoj Gorici.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Životné prostredie – Odpad – Smernica 2008/98/ES – Získanie nákladov určených na nakladanie s odpadom – Zásada znečisťovateľ platí – Pojem ‚držitelia odpadu‘ – Cena požadovaná za nakladanie s odpadom – Osobitný poplatok určený na financovanie kapitálových investícií.#Vec C-335/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 30. marca 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Životné prostredie — Odpad — Smernica 2008/98/ES — Získanie nákladov určených na nakladanie s odpadom — Zásada znečisťovateľ platí — Pojem ‚držitelia odpadu‘ — Cena požadovaná za nakladanie s odpadom — Osobitný poplatok určený na financovanie kapitálových investícií“
      Vo veci C‑335/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Općinski sud u Velikoj Gorici (Mestský súd vo Veľkej Gorici, Chorvátsko) z 3. júna 2016 a doručený Súdnemu dvoru 15. júna 2016, ktorý súvisí s konaním:

         VG Čistoća d.o.o.

      proti

         Đurovi Vladikovi,

         Ljubici Vladikovej,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory E. Regan, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca) a S. Rodin,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               VG Čistoća d.o.o., v zastúpení: Ž. Galeković, direktor,

               —

               chorvátska vláda, v zastúpení: T. Galli, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: E. Sanfrutos Cano a M. Mataija, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu zásady znečisťovateľ platí a článku 14 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/98/ES z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení určitých smerníc (Ú. v. EÚ L 312, 2008, s. 3).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu, v ktorom proti sebe stoja VG Čistoća d.o.o., mestský podnik na nakladanie s odpadom, a pán Đuro Vladika a pani Ljubica Vladika, užívatelia služby nakladania s odpadom, a týka sa platby faktúr súvisiacich so zberom komunálneho odpadu a nakladaním s ním v období od októbra 2013 do septembra 2014.

         Právny rámec

         Právo Európskej únie

               3

               Odôvodnenie 1 smernice 2008/98 znie:
               „V smernici Európskeho parlamentu a Rady 2006/12/ES z 5. apríla 2006 o odpadoch [(Ú. v. EÚ L 114, 2006, s. 9)] sa ustanovuje právny rámec pre odpadové hospodárstvo v Spoločenstve. Vymedzujú sa v nej kľúčové pojmy ako odpad, zhodnocovanie a zneškodňovanie odpadu a stanovujú sa základné požiadavky pre odpadové hospodárstvo, najmä povinnosť zariadení a podnikov, ktoré vykonávajú činnosti nakladania s odpadom, mať povolenie alebo byť registrované a povinnosť členských štátov vypracovať programy odpadového hospodárstva. V smernici sa zároveň ustanovujú hlavné zásady, ako napríklad povinnosť nakladať s odpadom tak, aby to nemalo negatívny vplyv na životné prostredie a zdravie ľudí, podpora uplatňovania hierarchie odpadového hospodárstva, a to v súlade so zásadou ‚znečisťovateľ platí‘, čo je požiadavka, podľa ktorej musí náklady na zneškodnenie odpadu znášať jeho držiteľ, predchádzajúci držitelia alebo výrobcovia výrobku, z ktorého odpad vznikol.“

               4

               Odôvodnenie 8 smernice 2008/98 stanovuje:
               „Je preto potrebné zrevidovať smernicu [2006/12], aby sa objasnili kľúčové pojmy, ako napríklad odpad, zhodnocovanie a zneškodňovanie, aby sa posilnili opatrenia, ktoré sa musia prijať v rámci predchádzania vzniku odpadu, aby sa zaviedol prístup, ktorý zohľadní celý životný cyklus výrobkov a materiálov, a nie len odpadovú fázu, a aby sa sústredila pozornosť na zníženie vplyvov vzniku odpadu a nakladania s ním na životné prostredie, čím sa zvýši hospodárska hodnota odpadu. Okrem toho by sa malo podporovať zhodnocovanie odpadu a používanie zhodnotených materiálov s cieľom šetriť prírodné zdroje. V záujme jasnosti a zrozumiteľnosti by sa preto smernica [2006/12] mala zrušiť a nahradiť novou smernicou.“

               5

               Odôvodnenia 25 a 26 smernice 2008/98 uvádzajú:

                        „(25)

                        Náklady by sa mali vykazovať tak, aby odrážali skutočné náklady pre životné prostredie v dôsledku vzniku odpadu a nakladania s ním.

                        (26)

                        Zásada ‚znečisťovateľ platí‘ je základnou zásadou na európskej a medzinárodnej úrovni. Pôvodca odpadu a držiteľ odpadu by mali s odpadom nakladať takým spôsobom, ktorý zaručuje vysokú úroveň ochrany životného prostredia a zdravia ľudí.“

               6

               Článok 3 tej istej smernice stanovuje:
               „Na účely tejto smernice sa používajú tieto definície:
               …

                        5.

                        ‚pôvodca odpadu‘ je každý, koho činnosťou vzniká odpad (pôvodný pôvodca odpadu), alebo každý, kto vykonáva predbežnú úpravu, zmiešavanie alebo iné činnosti, ktorých výsledkom je zmena povahy alebo zloženia tohto odpadu;

                        6.

                        ‚držiteľ odpadu‘ je pôvodca odpadu alebo fyzická osoba alebo právnická osoba, u ktorej sa odpad nachádza;

                  …

                        9.

                        ‚nakladanie s odpadom‘ je zber, preprava, zhodnocovanie a zneškodňovanie odpadu vrátane dohľadu nad takýmito činnosťami a nasledujúcej starostlivosti o miesta zneškodňovania [, ktoré boli uzavreté, – neoficiálny preklad] a zahŕňa konanie vo funkcii obchodníka alebo sprostredkovateľa;

                        10.

                        ‚zber‘ je zhromažďovanie odpadu vrátane predbežného triedenia a dočasného uloženia odpadu na účely prepravy do zariadenia na spracovanie odpadov;

                        11.

                        ‚triedený zber‘ je zber, pri ktorom sa tok odpadu delí podľa typu a charakteru odpadu, aby sa uľahčilo špecifické spracovanie;

                  …

                        14.

                        ‚spracovanie‘ sú činnosti zhodnocovania alebo zneškodňovania vrátane prípravy pred zhodnocovaním alebo zneškodňovaním;

                  …

                        17.

                        ‚recyklácia‘ je každá činnosť zhodnocovania, ktorou sa odpadové materiály opätovne spracujú na výrobky, materiály alebo látky určené na pôvodný účel alebo na iné účely. Zahŕňa opätovné spracovanie organického materiálu, ale nezahŕňa energetické zhodnocovanie a opätovné spracovanie na materiály, ktoré sa majú použiť ako palivo alebo na činnosti spätného zasypávania;

                  …“

               7

               Článok 11 ods. 1 smernice 2008/98 stanovuje:
               „Členské štáty prijmú vhodné opatrenia na podporu opätovného použitia výrobkov a na prípravu činností súvisiacich s opätovným využitím, najmä prostredníctvom vytvárania a podpory sietí opätovného využívania a opravy, využívania hospodárskych nástrojov, kritérií na obstarávanie, kvantitatívnych cieľov alebo iných opatrení.
               Členské štáty prijmú opatrenia na podporu recyklácie vysokej kvality a s týmto cieľom zriadia systémy triedeného zberu podľa toho, kde to bude technicky, environmentálne a hospodársky praktické a vhodné, aby sa splnili potrebné kvalitatívne normy pre príslušné oblasti recyklácie.
               …“

               8

               Článok 14 tejto smernice uvádza:
               „1.   V súlade so zásadou ‚znečisťovateľ platí‘, znáša náklady na nakladanie s odpadom pôvodca odpadu alebo súčasní alebo predchádzajúci držitelia odpadu.
               2.   Členské štáty môžu rozhodnúť, že náklady na nakladanie s odpadom čiastočne alebo úplne znáša výrobca výrobku, z ktorého odpad vznikol, a že distribútori takéhoto výrobku sa môžu na nákladoch podieľať.“

               9

               Článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 stanovuje:
               „Členské štáty prijmú potrebné opatrenia, aby zabezpečili, že každý pôvodný pôvodca odpadu alebo iný držiteľ odpadu vykoná spracovanie odpadu sám, alebo prenechá spracovanie obchodníkovi alebo zariadeniu alebo podniku, ktorí vykonávajú činnosti spracovania odpadu, alebo zabezpečí, aby spracovanie zariadilo verejné alebo súkromné zariadenie na zber odpadu v súlade s článkami 4 a 13.“

         Chorvátske právo

               10

               Článok 20 ods. 1 Zakon o komunalnom gospodarstvu (zákon o komunálnom hospodárení) v znení platnom v čase okolností vo veci samej stanovuje:
               „Cena komunálnych služieb umožňuje financovať nasledujúce komunálne činnosti:
               …

                        4.

                        udržiavanie čistoty, pokiaľ ide o zber a odvoz komunálneho odpadu;

                        5.

                        ukladanie komunálneho odpadu na skládku;
                        …“

               11

               Článok 4 Zakon o održivom gospodarenju otpadom (zákon o udržateľnom nakladaní s odpadom) stanovuje:
               „1.   V zmysle tohto zákona znamená:
               …

                        10.

                        ‚zber odpadu‘: bežný alebo naliehavý zber odpadu, ako aj zber odpadu v recyklačnom stredisku;

                  …

                        39.

                        ‚držiteľ odpadu‘: pôvodca odpadu alebo fyzická osoba, alebo právnická osoba, u ktorej sa odpad nachádza;

                  …

                        48.

                        ‚pôvodca odpadu‘: každý, koho činnosťou vzniká odpad, a/alebo každý, kto vykonáva predbežnú úpravu, miešanie alebo iné činnosti, ktorých výsledkom je zmena zloženia alebo povahy tohto odpadu;
                        …“

               12

               Článok 6 ods. 1 tohto zákona stanovuje, že nakladanie s odpadom je založené na dodržiavaní zásad vyplývajúcich z vnútroštátneho práva, acquis Únie a medzinárodného práva v oblasti ochrany životného prostredia, a najmä na zásade znečisťovateľ platí, podľa ktorej „náklady na opatrenia na nakladanie s odpadom znášajú pôvodca odpadu, predchádzajúci držiteľ odpadu alebo držiteľ odpadu, ktorí sú finančne zodpovední za zavedenie opatrení určených na nápravu škôd, ktoré spôsobili alebo mohli spôsobiť“.

               13

               Článok 6 ods. 2 uvedeného zákona stanovuje:
               „Náklady spojené s nakladaním s odpadom znáša výrobca výrobku, z ktorého odpad pochádza, alebo pôvodca odpadu.“

               14

               Podľa článku 28 toho istého zákona:
                  „Miestna správa je na svojom území povinná zabezpečiť:
               …

                        2.

                        Separovaný zber papierového, železného, skleneného a plastového odpadu, zber použitého textilu, ako aj zber nadrozmerného (objemného) komunálneho odpadu.
                        …“

               15

               Článok 30 zákona o udržateľnom nakladaní s odpadom nazvaný „Zber komunálneho odpadu, ktorý je zmiešaný, a komunálneho odpadu, ktorý možno biologicky rozložiť“, stanovuje:
               „1.   Verejná služba zberu komunálneho odpadu, ktorý je zmiešaný, a komunálneho odpadu, ktorý možno biologicky rozložiť, zahŕňa zber tohto odpadu u rôznych užívateľov, a to prostredníctvom kontajnerov, na území poskytovania dotknutých služieb, ako aj prepravu odpadu k osobe poverenej jeho spracovaním.
               …
               6.   Užívateľ služby uvedenej v odseku 4 tohto článku je povinný:
               …

                        (3)

                        niesť náklady určené na nakladanie s komunálnym odpadom pomerne k množstvu odpadu odovzdaného poskytovateľovi služby.“

               16

               Článok 33 tohto zákona stanovuje:
               „1.   Poskytovateľ služby je povinný vypočítať cenu verejnej služby uvedenej v článku 30 ods. 1 tohto zákona spôsobom, ktorý zabezpečí uplatnenie zásady ‚znečisťovateľ platí‘, ekonomicky udržateľnú prevádzku, ako aj bezpečnosť, regulárnosť a kvalitu služby poskytovanej podľa ustanovení tohto zákona…
               2.   Poskytovateľ služieb je povinný účtovať užívateľovi za používanie verejnej služby uvedenej v článku 30 ods. 1 tohto zákona poplatok pomerne k množstvu odovzdaného odpadu počas účtovného obdobia, pričom toto kritérium kvantity spočíva na množstve odovzdaného odpadu alebo na obsahu kontajnerov a frekvencii ich vyprázdňovania podľa rozhodnutia uvedeného v článku 30 ods. 7 tohto zákona.
               …
               4.   Poskytovateľ služby je povinný zahrnúť do ceny verejnej služby uvedenej v článku 30 ods. 1 tohto zákona nasledujúce náklady: náklady na nadobudnutie a údržbu zariadení na zber odpadu, náklady na prepravu odpadu, náklady na spracovanie odpadu a ďalšie náklady stanovené v nariadení uvedenom v článku 29 ods. 10 tohto zákona.
               …“

         Spor v konaní vo veci samej a prejudiciálna otázka

               17

               Spor v konaní vo veci samej sa týka zaplatenia faktúr, ktoré požaduje od pána a pani Vladikovcov mestský podnik VG Čistoća, pričom tieto faktúry sa vzťahujú na nakladanie s domácim odpadom za október 2013 až september 2014 a vyplýva z nich suma 78,61 chorvátskych kún (HRK) (približne 10,54 eura) za mesiac.

               18

               Žalovaní vo veci samej spochybňujú zaplatenie časti faktúr zodpovedajúcej oddelenému zberu, recyklácii a skládkovania odpadu, ktorý bol nelegálne ponechaný v prírode, ako aj časti faktúr zodpovedajúcej osobitnému poplatku určenému na financovanie kapitálových investícií realizovaných podnikom na nakladanie s odpadom s cieľom recyklácie. Nespochybňujú však platbu časti faktúr, ktorá sa týka odvozu a skládkovania reálne vyprodukovaného a odvezeného odpadu.

               19

               VG Čistoća podal návrh na Općinski sud u Velikoj Gorici (Mestský súd vo Veľkej Gorici), v ktorom sa domáhal, aby pán a pani Vladikovci zaplatili dlžné sumy.

               20

               Vnútroštátny súd spresňuje, že žalovaní majú k dispozícii len kontajner s objemom 120 litrov a že VG Čistoća stanovil na účely fakturácie služieb nakladania s odpadom mesačný poplatok za odvoz odpadu na základe veľkosti používaných kontajnerov. Tento podnik teda účtuje poplatky na základe objemu vyprázdnených kontajnerov, a nie na základe hmotnosti odpadu, ktorý žalovaní vo veci samej skutočne vyprodukovali.

               21

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že v záujme zabezpečenia zásady rovnosti by žalobca vo veci samej mal zabezpečiť zberné zariadenie, ktoré umožní účtovať poplatok len za odpad, ktorý užívatelia skutočne vyprodukujú. Okrem toho vnútroštátny súd usúdil, že uvedení užívatelia by mali mať k dispozícii osobitné kontajnery na odpad, ktorý sa zbiera osobitným spôsobom (papier, plasty, zmiešaný odpad). Dodáva, že užívatelia by za zneškodňovanie odpadu recykláciou nemali byť povinní nič platiť. Tento súd si teda kladie otázku, či užívatelia musia zaplatiť za všetky položky, ktoré sú uvedené vo faktúrach vystavených za nakladanie s komunálnym odpadom.

               22

               Za týchto okolností Općinski sud u Velikoj Gorici (Mestský súd vo Veľkej Gorici) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
               „Ako sa podľa práva Únie stanovuje poplatok za zber a odvoz domového odpadu? Platia občania Únie faktúry za zber a odvoz komunálneho odpadu podľa objemu prázdnych nádob alebo kontajnerov, alebo podľa objemu odvezeného odpadu, a je súčasťou poplatku aj nejaká iná položka?“

         O prejudiciálnej otázke

               23

               Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 14 a článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je tá vo veci samej, ktorá jednak stanovuje, že užívatelia služby spracovania odpadu platia cenu vypočítanú podľa objemu kontajnera, ktorý majú k dispozícii, a nie podľa hmotnosti skutočne odvezeného odpadu, a jednak vyžaduje, aby títo užívatelia zaplatili dodatočný poplatok, ktorý má financovať nevyhnutné investície do spracovania vyzbieraného odpadu.

               24

               Podľa článku 14 smernice 2008/98 a v súlade so zásadou znečisťovateľ platí znáša náklady na nakladanie s odpadom pôvodca odpadu alebo súčasní, alebo predchádzajúci držitelia odpadu. Uvedení držitelia majú túto finančnú povinnosť z dôvodu ich účasti na produkovaní odpadu (pozri analogicky rozsudky z 24. júna 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, bod 77, ako aj zo 16. júla 2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 45).

               25

               Pokiaľ ide o financovanie nákladov určených na nakladanie s komunálnym odpadom a jeho zneškodňovanie, členské štáty sú vzhľadom na to, že ide o službu poskytovanú hromadne skupine „držiteľov“, povinné v súlade s článkom 15 smernice 2008/98 zaistiť, aby v zásade všetci užívatelia tejto služby ako „držitelia“ v zmysle článku 3 tej istej smernice spoločne znášali celkové náklady na zneškodňovanie tohto odpadu (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 46).

               26

               Za súčasného stavu práva Únie neexistuje žiadna právna úprava prijatá na základe článku 192 ZFEÚ, ktorá by členským štátom nariaďovala presnú metódu, pokiaľ ide o financovanie nákladov na zneškodňovanie komunálneho odpadu, takže toto financovanie môže byť podľa voľby dotknutého členského štátu zabezpečené rôzne prostredníctvom dane, poplatku alebo akýmkoľvek iným spôsobom. Za týchto podmienok môže použitie kritérií fakturovania založených na objeme kontajnera, ktorý majú užívatelia k dispozícii, v závislosti od plochy nehnuteľností, ktoré užívajú, a od účelu ich využitia, umožniť výpočet nákladov na zneškodňovanie tohto odpadu a ich rozdelenie medzi jednotlivých držiteľov, keďže tieto parametre môžu priamo ovplyvniť výšku uvedených nákladov (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 16. júla 2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, EU:C:2009:479, body 48 a 50).

               27

               Z toho vyplýva, že na vnútroštátnu právnu úpravu, ako je tá vo veci samej, ktorá na financovanie nakladania s komunálnym odpadom a jeho zneškodňovania stanovuje cenu, ktorej výška sa určuje na základe odhadu objemu vzniknutého odpadu, a nie na základe hmotnosti odpadu skutočne vyprodukovaného a odovzdaného na zber, nemožno hľadieť za súčasného stavu práva Únie tak, že je v rozpore s článkom 14 a článkom 15 ods. 1 smernice 2008/98 (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 51).

               28

               To isté platí, pokiaľ ide o zavedenie dodatočného poplatku, ktorý má financovať investície potrebné na spracovanie odpadu vrátane jeho recyklácie.

               29

               Členské štáty sú podľa článku 15 ods. 1 smernice 2008/98 povinné prijať opatrenia potrebné na to, aby sa pôvodcovia odpadu spoločne podieľali na investíciách, ktoré sú nevyhnutné na naplnenie cieľov stanovených v článku 11 ods. 1, článku 14 a článku 15 ods. 1 smernice 2008/98 vzhľadom na ich účasť na vzniku odpadu (pozri analogicky rozsudky z 24. júna 2008, Commune de Mesquer, C‑188/07, EU:C:2008:359, bod 77, ako aj zo 16. júla 2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, EU:C:2009:479, bod 46).

               30

               V tejto oblasti a za súčasného stavu práva Únie síce majú príslušné vnútroštátne orgány širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o určenie spôsobov výpočtu ceny, akú v prejednávanej veci predstavujú jednak náklady určené na nakladanie s odpadmi a jednak dodatočný poplatok, vnútroštátny súd však musí na základe skutkových a právnych okolností, ktoré mu boli predložené, overiť, či požadovaná suma, ako aj uvedený dodatočný poplatok nevedú k tomu, že niektorým „držiteľom“ sa uloží povinnosť niesť zjavne neprimerané náklady v pomere k objemu alebo povahe odpadu, ktorý môžu vyprodukovať (pozri analogicky rozsudok zo 16. júla 2009, Futura Immobiliare a i., C‑254/08, EU:C:2009:479, body 55 a 56).

               31

               Na tento účel je najmä potrebné zohľadniť kritériá týkajúce sa druhu nehnuteľností, ktoré užívatelia užívajú, rozlohy a účelu týchto nehnuteľností, rozsahu, v akom „držitelia“ produkujú odpad, objemu kontajnerov, ktoré majú užívatelia k dispozícii, ako aj frekvencie zberu odpadu, keďže uvedené parametre môžu priamo ovplyvniť výšku nákladov určených na nakladanie s odpadom a na jeho zneškodňovanie.

               32

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy je na položenú otázku potrebné odpovedať v tom zmysle, že článok 14 a článok 15 ods. 1 smernice 2008/98 sa majú vykladať v tom zmysle, že za súčasného stavu práva Únie nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je tá vo veci samej, ktorá na účely financovania služby nakladania s komunálnym odpadom a jeho zneškodňovania jednak stanovuje cenu vypočítanú na základe odhadu objemu odpadu vyprodukovaného užívateľmi tejto služby, a nie na základe množstva odpadu, ktorí títo užívatelia skutočne vyprodukovali a odovzdali na zber, a jednak vyžaduje dodatočný poplatok zo strany užívateľov ako držiteľov odpadu, prostredníctvom ktorého sa majú financovať kapitálové investície nevyhnutné na spracovanie odpadu vrátane jeho recyklácie. Vnútroštátny súd však musí na základe skutkových a právnych okolností, ktoré mu boli predložené, overiť, či to nevedie k tomu, že niektorým „držiteľom“ sa uložia zjavne neprimerané náklady v pomere k objemu alebo povahe odpadu, ktorý môžu vyprodukovať. S týmto cieľom môže vnútroštátny súd najmä zohľadniť kritériá týkajúce sa druhu nehnuteľností, ktoré užívatelia užívajú, rozlohy a účelu týchto nehnuteľností, rozsahu, v akom „držitelia“ produkujú odpad, objemu kontajnerov, ktoré majú užívatelia k dispozícii, ako aj frekvencie zberu odpadu, keďže uvedené parametre môžu priamo ovplyvniť výšku nákladov určených na nakladanie s odpadom.

         O trovách

               33

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                     Článok 14 a článok 15 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/98/ES z 19. novembra 2008 o odpade a o zrušení určitých smerníc sa majú vykladať v tom zmysle, že za súčasného stavu práva Únie nebránia vnútroštátnej právnej úprave, ako je tá vo veci samej, ktorá na účely financovania služby nakladania s komunálnym odpadom a jeho zneškodňovania jednak stanovuje cenu vypočítanú na základe odhadu objemu odpadu vyprodukovaného užívateľmi tejto služby, a nie na základe množstva odpadu, ktorí títo užívatelia skutočne vyprodukovali a odovzdali na zber, a jednak vyžaduje dodatočný poplatok zo strany užívateľov ako držiteľov odpadu, prostredníctvom ktorého sa majú financovať kapitálové investície nevyhnutné na spracovanie odpadu, vrátane jeho recyklácie. Vnútroštátny súd však musí na základe skutkových a právnych okolností, ktoré mu boli predložené, overiť, či to nevedie k tomu, že niektorým „držiteľom“ sa uložia zjavne neprimerané náklady v pomere k objemu alebo povahe odpadu, ktorý môžu vyprodukovať. S týmto cieľom môže vnútroštátny súd najmä zohľadniť kritériá týkajúce sa druhu nehnuteľností, ktoré užívatelia užívajú, rozlohy a účelu týchto nehnuteľností, rozsahu, v akom „držitelia“ produkujú odpad, objemu kontajnerov, ktoré majú užívatelia k dispozícii, ako aj frekvencie zberu odpadu, keďže uvedené parametre môžu priamo ovplyvniť výšku nákladov určených na nakladanie s odpadom.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: chorvátčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 9. septembra 2010. # Axis AB proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ETRAX - Skoršie národné obrazové ochranné známky obsahujúce slovné prvky ETRA I+D - Relatívny dôvod zamietnutia zápisu - Prípustnosť odvolania podaného na odvolací senát - Pravidlo 49 ods. 1 nariadenia (ES) č. 2868/95 a článok 59 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 60 nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-70/08.

text:
      Vec T‑70/08
      Axis AB
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ETRAX – Skoršie národné obrazové ochranné známky obsahujúce slovné prvky ETRA I+D – Relatívny dôvod zamietnutia – Prípustnosť odvolania podaného na odvolací senát – Pravidlo 49 ods. 1 nariadenia (ES) č. 2868/95 a článok 59 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 60 nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Lehota a náležitosti odvolania – Podanie písomnou formou a v lehote do
            dvoch mesiacov – Prevod sumy zodpovedajúcej poplatku za odvolanie – Akt sám osebe nedostatočný
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 59)
      2.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Procesné postavenie Úradu
      (Rokovací poriadok Všeobecného súdu, článok 134 ods. 3)
      3.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky – Žaloba pred súdom Spoločenstva – Právomoc Všeobecného súdu – Preskúmanie
            zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov
      (Nariadenie Rady č. 40/94, článok 63 ods. 3)
      1.      Podľa článku 59 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva musí byť odvolanie proti rozhodnutiu oddelení Úradu pre
         harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) podané na Úrad v písomnej forme v lehote dvoch mesiacov odo dňa oznámenia
         rozhodnutia.

      Hoci sa v zmysle tohto článku odvolanie považuje za podané až po zaplatení poplatku za odvolanie, samotný prevod príslušnej
         sumy nemožno považovať za rovnocenný úkonu vyžadovanému uvedeným článkom.

      (pozri body 22, 23)
      2.      Keďže článok 134 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že vedľajší účastník konania môže vo svojom vyjadrení
         k žalobe navrhnúť zrušenie alebo zmenu rozhodnutia odvolacieho senátu v časti, ktorá nie je uvedená v žalobe, z uvedeného
         ustanovenia a contrario vyplýva, že Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) nemôže podávať takéto návrhy.

      (pozri bod 27)
      3.      Všeobecný súd preskúmava zákonnosť rozhodnutí orgánov Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory). Ak
         dospeje k záveru, že pri rozhodnutí, ktoré bolo v konaní pred ním napadnuté žalobou, došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu,
         musí ho zrušiť. Nemôže žalobu zamietnuť a svojím odôvodnením nahradiť odôvodnenie príslušného orgánu Úradu, ktorý napadnutý
         právny akt vydal.

      (pozri bod 29)
ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (piata komora)
      z 9. septembra 2010 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva ETRAX – Skoršie národné obrazové ochranné známky obsahujúce slovné prvky ETRA I+D – Relatívny dôvod zamietnutia – Prípustnosť odvolania podaného na odvolací senát – Pravidlo 49 ods. 1 nariadenia (ES) č. 2868/95 a článok 59 nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 60 nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Vo veci T‑70/08,
      Axis AB, so sídlom v Lunde (Švédsko), v zastúpení: J. Norderyd, advokátka,

      žalobkyňa,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: A. Folliard‑Monguiral, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT:
      Etra Investigación y Desarrollo, SA, so sídlom vo Valencii (Španielsko),

      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 27. novembra 2007 (vec R 334/2007‑2),
         týkajúcemu sa námietkového konania medzi spoločnosťami Etra Investigación y Desarrollo, SA, a Axis AB,

      VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora),
      v zložení: predseda komory M. Vilaras, sudcovia M. Prek a V. M. Ciucă (spravodajca),
      tajomník: N. Rosner, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 12. februára 2008,
      so zreteľom na vyjadrenie k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 9. júna 2008,
      po pojednávaní z 29. apríla 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Dňa 17. júna 2004 žalobkyňa Axis AB podala na Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) prihlášku
         ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. ES
         L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [ktoré bolo nahradené nariadením Rady (ES) č. 207/2009
         z 26. februára 2009 o ochrannej známke Spoločenstva (Ú. v. EÚ L 78, s. 1)].

      2        Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovnej ochrannej známky ETRAX.

      3        Výrobky a služby, pre ktoré bol zápis požadovaný, patria po zúžení vykonanom v priebehu konania pred ÚHVT do tried 9 a 42
         v zmysle usporiadania Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb na účely zápisu ochranných známok z 15. júna
         1957 v revidovanom a doplnenom znení.

      4        Prihláška ochrannej známky Spoločenstva bola uverejnená vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 31/2005 z 1. augusta 2005.

      5        Dňa 14. októbra 2005 podala spoločnosť Etra Investigación y Desarrollo, SA, námietku na základe článku 42 nariadenia č. 40/94
         (teraz článok 41 nariadenia č. 207/2009) proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky pre výrobky a služby uvedené v bode 3
         vyššie.

      6        Námietka bola založená na existencii týchto skorších ochranných známok:

      –        španielska obrazová ochranná známka č. 2194122 prihlásená 5. novembra 1998 a zapísaná 22. novembra 1999 pre výrobky patriace
         do triedy 9 [„prístroje a nástroje na vedecké, námorné, geodetické, elektrické, fotografické, kinematografické, optické, signalizačné,
         kontrolné (inšpekcia), záchranné, vzdelávacie účely a prístroje a nástroje na meranie a váženie; prístroje na nahrávanie,
         prenos a reprodukciu zvuku alebo obrazu; magnetické nosiče údajov, záznamové disky; predajné automaty a mechanizmy pre prístroje
         uvádzané do činnosti vhodením mince; registračné pokladne, počítacie stroje, zariadenia na spracovanie údajov a počítače;
         hasiace prístroje“], ktorá je zobrazená nižšie:

      –        španielska obrazová ochranná známka č. 2413572 prihlásená 9. júla 2001 a zapísaná 8. januára 2002 pre výrobky patriace do
         triedy 9 [„prístroje a nástroje na vedecké, námorné, geodetické, elektrické, fotografické, kinematografické, optické, signalizačné,
         kontrolné (inšpekcia), záchranné, vzdelávacie účely a prístroje a nástroje na meranie a váženie; prístroje na nahrávanie,
         prenos a reprodukciu zvuku alebo obrazu; magnetické nosiče údajov, záznamové disky; predajné automaty a mechanizmy pre prístroje
         uvádzané do činnosti vhodením mince; registračné pokladne, počítacie stroje, zariadenia na spracovanie údajov a počítače;
         hasiace prístroje“], ktorá je zobrazená nižšie:

      –        španielska obrazová ochranná známka č. 2413574 prihlásená 9. júla 2001 a zapísaná 22. apríla 2002 pre služby patriace do triedy 42
         („inžinierske služby; priemyselné, elektrické a elektronické analýzy a výskum“), ktorá je zobrazená nižšie:

      7        Dôvodom uvedeným na podporu námietky bola pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 [teraz
         článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009].

      8        Dňa 11. decembra 2006 námietkové oddelenie zamietlo námietku v celom rozsahu, keďže usúdilo, že rozdiely medzi uvedenými označeniami
         sú takej povahy, že existencia nebezpečenstva zámeny medzi skoršími ochrannými známkami a prihlasovanou ochrannou známkou
         je vylúčená.

      9        Proti rozhodnutiu námietkového oddelenia bolo na ÚHVT podané 21. februára 2007 nedatované odvolanie.

      10      Rozhodnutím z 27. novembra 2007 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) druhý odvolací senát ÚHVT vyhovel odvolaniu, zrušil rozhodnutie
         námietkového oddelenia a zamietol návrh na zápis v celom rozsahu.

      11      Odvolací senát konkrétne najprv posudzoval otázku prípustnosti a rozhodol, že aj keď bolo nedatované odvolanie prijaté ÚHVT
         21. februára 2007, čiže po uplynutí lehoty na odvolanie, ktorá uplynula 12. februára 2007, zaplatenie poplatku za odvolanie
         bankovým prevodom „splnilo úlohu odvolania na účely prípustnosti“, pretože sa uskutočnilo včas a obsahovalo podrobné informácie
         vyžadované pravidlom 48 ods. 1 nariadenia Komisie (ES) č. 2868/95 z 13. decembra 1995, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 40/94
         (Ú. v. ES L 303, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 189).

       Návrhy účastníkov konania
      12      Žalobca navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      13      ÚHVT navrhuje, aby Všeobecný súd:

      –        zamietol žalobu,
      –        zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.
      14      ÚHVT na pojednávaní na otázku Všeobecného súdu uviedol, že navrhuje buď zamietnuť žalobu vo veci samej, alebo zmeniť napadnuté
         rozhodnutie na základe správy o faxovom prenose od ďalšieho účastníka konania pred odvolacím senátom.

       Právny stav
      15      Na podporu svojej žaloby uvádza žalobca v podstate dva dôvody, z ktorých prvý je založený na porušení pravidla 49 ods. 1 a 2
         nariadenia č. 2868/95 a druhý na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

      16      Najprv je namieste preskúmať prvý dôvod založený na porušení pravidla 49 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2868/95.

       Tvrdenia účastníkov konania
      17      Žalobca vytýka odvolaciemu senátu, že porušil pravidlo 49 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2868/95. Konkrétne tvrdí, že odvolací senát
         usúdil nesprávne, že odvolanie bolo prípustné v súlade s pravidlom 49 ods. 1 nariadenia č. 2868/95, hoci potvrdenie o bankovom
         prevode, ktorým bol zaplatený poplatok za odvolanie, bolo napísané v španielčine, čo je v rozpore ustanovením pravidla 48
         ods. 2 nariadenia č. 2868/95, podľa ktorého musí byť odvolanie podané v jazyku konania, v ktorom bolo vydané napadnuté rozhodnutie,
         v danom prípade v angličtine.

      18      ÚHVT uznáva, že odvolací senát porušil pravidlo 49 ods. 1 a 2 nariadenia č. 2868/95. Tvrdí však, že podľa zásady práva Európskej
         únie pochybenie odvolacieho senátu nie je dostatočným dôvodom na zrušenie napadnutého rozhodnutia, pretože tento „procesný
         nedostatok“ nemohol mať „rozhodujúci vplyv“ na prípustnosť odvolania pred odvolacím senátom.

      19      Podľa ÚHVT bolo odvolanie pred odvolacím senátom prípustné, pretože odvolateľ predložil 21. februára 2007 správu o faxovom
         prenose preukazujúcu, že 8. februára 2007 bolo zaslané odvolanie, ktoré bolo plne v súlade s podmienkami stanovenými pravidlom
         48 nariadenia č. 2868/95. Hoci ÚHVT nenašiel záznam o prijatí uvedeného faxu, podľa judikatúry [rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 19. apríla 2005, Success‑Marketing/ÚHVT – Chipita (PAN & CO), T‑380/02 a T‑128/03, Zb. s. II‑1233] môže byť dátum prijatia
         dokumentu určený na základe správy o faxovom prenose.

       Posúdenie Všeobecným súdom
      20      Najprv je potrebné preskúmať časť týkajúcu sa porušenia pravidla 49 ods. 1 nariadenia č. 2868/95.

      21      Z pravidla 49 ods. 1 nariadenia č. 2868/95 vyplýva, že ak odvolanie nie je v súlade, okrem iného, s podmienkami stanovenými
         v článku 59 nariadenia č. 40/94 (teraz článok 60 nariadenia č. 207/2009), odvolací senát musí odvolanie zamietnuť ako neprípustné,
         pokiaľ neboli tieto nedostatky odstránené pred uplynutím lehoty uvedenej v poslednom uvedenom článku, t. j. dva mesiace odo
         dňa doručenia napadnutého rozhodnutia.

      22      Podľa článku 59 nariadenia č. 40/94 musí byť odvolanie podané na ÚHVT v písomnej forme v lehote dvoch mesiacov odo dňa oznámenia
         rozhodnutia a považuje sa za podané iba vtedy, ak bol uhradený požadovaný poplatok za odvolanie.

      23      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že z judikatúry Súdu prvého stupňa vyplýva, že hoci sa v zmysle článku 59 nariadenia
         č. 40/94 odvolanie považuje za podané až po zaplatení poplatku za odvolanie, samotný prevod príslušnej sumy nemožno považovať
         za rovnocenný úkonu vyžadovanému uvedeným článkom [rozsudok Súdu prvého stupňa z 31. mája 2005, Solo Italia/ÚHVT – Nuova Sala
         (PARMITALIA), T‑373/03, Zb. s. II‑1881, bod 58].

      24      V danom prípade odvolací senát rozhodol, že aj keď bolo nedatované odvolanie prijaté ÚHVT 21. februára 2007, t. j. po lehote
         na odvolanie, ktorá uplynula 12. februára 2007, zaplatenie poplatku za odvolanie bankovým prevodom „splnilo úlohu odvolania
         na účely prípustnosti“, pretože bolo uskutočnené včas a obsahovalo podrobné informácie vyžadované pravidlom 48 ods. 1 nariadenia
         č. 2868/95.

      25      Odvolací senát tak nesprávne posúdil podmienku týkajúcu sa odvolania v zmysle článku 59 nariadenia č. 40/94, ako je vykladaná
         v už citovanej judikatúre, a teda nerešpektoval pravidlo 49 ods. 1 nariadenia č. 2868/95.

      26      Pokiaľ ide o tvrdenia ÚHVT, že toto pochybenie odvolacieho senátu sa musí považovať za nedostatok, ktorý nevedie k zrušeniu
         napadnutého rozhodnutia, pretože aj pri jeho absencii by nemalo napadnuté rozhodnutie odlišný obsah, je namieste pripomenúť,
         že ÚHVT vo svojom vyjadrení k žalobe navrhol len zamietnutie žaloby žalobcu. Až na pojednávaní ÚHVT uviedol, že navrhuje Všeobecnému
         súdu buď zamietnuť žalobu vo veci samej, alebo zmeniť napadnuté rozhodnutie na základe správy o faxovom prenose od ďalšieho
         účastníka konania pred odvolacím senátom.

      27      Ak má byť toto vyhlásenie považované za predloženie návrhu na zmenu rozhodnutia, ktorý bol prvýkrát predložený na pojednávaní,
         takýto návrh musí byť, aj bez ohľadu na jeho prípadné oneskorené podanie, zamietnutý ako neprípustný. Keďže článok 134 ods. 3
         Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu stanovuje, že „vedľajší účastník konania… môže vo svojom vyjadrení k žalobe… navrhnúť
         zrušenie alebo zmenu rozhodnutia odvolacieho senátu v časti, ktorá nie je uvedená v žalobe“, z uvedeného ustanovenia a contrario vyplýva, že ÚHVT nemôže podávať takéto návrhy (rozsudok Súdneho dvora z 12. októbra 2004, Vedial/ÚHVT, C‑106/03 P, Zb. s. I‑9573,
         bod 34).

      28      Pokiaľ touto argumentáciou ÚHVT navrhuje Všeobecnému súdu, aby zamietol žalobu a potvrdil napadnuté rozhodnutie, pričom súčasne
         má byť zmenené jeho odôvodnenie, táto argumentácia nemôže byť úspešná.

      29      Je namieste pripomenúť, že Všeobecný súd preskúmava zákonnosť rozhodnutí orgánov ÚHVT. Ak dospeje k záveru, že pri rozhodnutí,
         ktoré bolo v konaní pred ním napadnuté žalobou, došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, musí ho zrušiť. Nemôže žalobu zamietnuť
         a svojím odôvodnením nahradiť odôvodnenie príslušného orgánu ÚHVT, ktorý napadnutý právny akt vydal [rozsudok Súdu prvého
         stupňa z 25. marca 2009, Kaul/ÚHVT – Bayer (ARCOL), T‑402/07, Zb. s II‑737, bod 49].

      30      V predmetnom prípade už bolo uvedené, že záver odvolacieho senátu, pokiaľ ide o prípustnosť odvolania, o ktorom mal rozhodnúť,
         bol založený výlučne na potvrdení o bankovom prevode, ktoré považoval za odvolanie. Rovnako bolo uvedené, že tento záver odvolacieho
         senátu v napadnutom rozhodnutí je postihnutý nesprávnym právnym posúdením (pozri bod 25 vyššie).

      31      Odvolací senát naopak vôbec nevychádzal zo správy o faxovom prenose, na ktorú sa odvoláva ÚHVT so svojej argumentácii. V tomto
         ohľade sa v bode 9 napadnutého rozhodnutia odvolací senát obmedzil iba na nasledujúce:

      „Odvolateľ uvádza, že odvolanie bolo podané 8. februára 2007, pred uplynutím lehoty na jeho podanie, a na podporu tohto tvrdenia
         predkladá správu o faxovom prenose. No ÚHVT nenašiel záznam o tom, že by bol v uvedený deň prijal takýto dokument.“

      32      Za uvedených podmienok musí byť napadnuté rozhodnutie zrušené. Odvolaciemu senátu prislúcha zaoberať sa prípadne tým, či a za
         akých podmienok je uvedený dokument, na ktorý sa odvoláva ÚHVT v rámci svojej argumentácie, spôsobilý mať vplyv na prípustnosť
         odvolania namietateľa v konaní pred ÚHVT.

      33      Vo svetle predchádzajúcich úvah je namieste vyhovieť prvému žalobnému dôvodu žalobcu a na tomto základe zrušiť napadnuté rozhodnutie
         bez toho, aby bolo nevyhnutné skúmať časť založenú na porušení pravidla 49 ods. 2 nariadenia č. 2868/95 alebo druhý žalobný
         dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

       O trovách
      34      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže ÚHVT nemal vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania
         v súlade s návrhom žalobcu.

      Z týchto dôvodov
      VŠEOBECNÝ SÚD (piata komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozhodnutie druhého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ÚHVT) (ochranné známky a vzory) z 27. novembra
            2007 (vec R 334/2007‑2) týkajúce sa námietkového konania medzi spoločnosťami Etra Investigación y Desarrollo, SA, a Axis AB
            sa zrušuje.
      2.      ÚHVT znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vznikli spoločnosti Axis AB.

               Vilaras

               Prek

               Ciucă

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 9. septembra 2010.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.