title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 14. júna 2017.#Stichting Brein proti Ziggo BV a XS4All Internet BV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hoge Raad der Nederlanden.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Duševné a priemyselné vlastníctvo – Smernica 2001/29/ES – Zosúladenie niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv – Článok 3 ods. 1 – Verejný prenos – Pojem – Platforma vzájomného poskytovania online – Vzájomné poskytovanie chránených súborov bez súhlasu nositeľa práv.#Vec C-610/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 14. júna 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Duševné a priemyselné vlastníctvo — Smernica 2001/29/ES — Zosúladenie niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv — Článok 3 ods. 1 — Verejný prenos — Pojem — Platforma vzájomného poskytovania online — Vzájomné poskytovanie chránených súborov bez súhlasu nositeľa práv“
      Vo veci C‑610/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd, Holandsko) z 13. novembra 2015 a doručený Súdnemu dvoru 18. novembra 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Stichting Brein

      proti

         Ziggo BV,

         XS4ALL Internet BV,

      SÚDNY DVOR (druhá komora)
      v zložení: predseda druhej komory M. Ilešič (spravodajca), sudcovia A. Prechal, A. Rosas, C. Toader a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomníčka: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 27. októbra 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Stichting Brein, v zastúpení: J. C. H. van Manen, advocaat,

               —

               Ziggo BV, v zastúpení: F. E. Vermeulen a E. A. de Groot, advocaten,

               —

               XS4ALL Internet BV, v zastúpení: C. Alberdingk Thijm a C. F. M. de Vries, advocaten,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: V. Ester Casas a A. Gavela Llopis, splnomocnené zástupkyne,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Segoin, splnomocnený zástupca,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci F. Di Matteo, avvocato dello Stato,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a M. Figueiredo, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci T. Rendas, právny poradca,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: G. Brown a J. Kraehling, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci N. Saunders, barrister,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Samnadda, T. Scharf a F. Wilman, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní z 8. februára 2017,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka jednak výkladu článku 3 ods. 1 a článku 8 ods. 3 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti (Ú. v. ES L 167, 2001, s. 10; Mim. vyd. 17/001, s. 230) a jednak článku 11 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/48/ES z 29. apríla 2004 o vymožiteľnosti práv duševného vlastníctva (Ú. v. EÚ L 157, 2004, s. 45; Mim. vyd. 17/002, s. 32).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Stichting Brein, nadáciou zameranou na ochranu záujmov nositeľov autorského práva, a spoločnosťami Ziggo BV a XS4ALL Internet BV (ďalej len „XS4ALL“), poskytovateľmi prístupu na internet, vo veci návrhov predložených nadáciou Stichting Brein na nariadenie týmto poskytovateľom, aby blokovali názvy domény a IP adresy platformy vzájomného poskytovania online „The Pirate Bay“ (ďalej len „platforma vzájomného poskytovania online TPB“).

         Právny rámec

               3

               Odôvodnenia 9, 10, 23 a 27 smernice 2001/29 stanovujú:

                        „(9)

                        Akákoľvek harmonizácia autorských práv a s nimi súvisiacich práv musí byť založená na vysokej úrovni ochrany, pretože tieto práva sú podstatou pre duševnú tvorbu. Ich ochrana pomáha zaistiť udržiavanie a rozvoj tvorivosti v záujme autorov, interpretov, producentov, spotrebiteľov, kultúry, priemyslu a verejnosti ako celku. Duševné vlastníctvo sa preto považuje za integrálnu súčasť vlastníctva.

                        (10)

                        Ak majú autori alebo výkonní umelci pokračovať vo svojej tvorivej a umeleckej práci, musia za používanie svojej práce dostávať primeranú odmenu, rovnako ako producenti, aby boli schopní financovať túto prácu. Investície potrebné na výrobu produktov, ako sú zvukové záznamy, filmy alebo multimediálne produkty a služby, ako sú služby ‚na požiadanie‘ sú značné. Primeraná právna ochrana práv duševného vlastníctva je nevyhnutná na zaručenie dostupnosti takejto odmeny a na zaistenie uspokojivej návratnosti týchto investícií.

                  …

                        (23)

                        Táto smernica ďalej harmonizuje práva autorov na verejný prenos. Pod týmto právom sa v širokom zmysle slova chápe každý verejný prenos pre verejnosť, ktorá nie je prítomná na mieste, kde tento prenos vzniká. Toto právo zahŕňa všetky transmisie a retransmisie diel smerom k verejnosti drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane vysielania. Toto právo nezahŕňa žiadne iné činnosti.

                  …

                        (27)

                        Samotné zabezpečenie fyzických zariadení umožňujúcich alebo uskutočňujúcich prenos rozhlasových a televíznych programov sa samo osebe nerovná prenosu v zmysle tejto smernice.“

               4

               Článok 3 tejto smernice, nazvaný „Právo verejného prenosu diel a právo sprístupňovania predmetov ochrany verejnosti“, v odseku 1 stanovuje:
               „Členské štáty poskytnú autorom výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos ich diel, či po drôte alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane sprístupňovania ich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.“

               5

               Článok 8 uvedenej smernice s názvom „Sankcie a opravné prostriedky“ vo svojom odseku 3 stanovuje:
               „Členské štáty zabezpečia, aby nositelia práv mali možnosť žiadať o súdny zákaz proti sprostredkovateľom, ktorých služby využívajú tretie strany na porušovanie autorského práva alebo s ním súvisiaceho práva.“

               6

               Odôvodnenie 23 smernice 2004/48 znie:
               „Bez toho, aby boli dotknuté akékoľvek iné opatrenia, postupy a dostupné prostriedky právnej nápravy, držitelia práv by mali mať možnosť podať návrh, aby súd vydal rozhodnutie proti sprostredkovateľovi, ktorého služby využíva tretia strana na porušovanie práv držiteľa práv priemyselného vlastníctva. Podmienky a postupy súvisiace s takými súdnymi prípadmi [príkazmi – neoficiálny preklad] by mali byť ponechané na vnútroštátne právo členských štátov. Čo sa týka porušení autorského práva a jemu príbuzných práv, rozsiahla úroveň zosúladenia je už stanovená v smernici 2001/29/ES. Touto smernicou by preto nemal byť dotknutý článok 8 ods. 3 smernice 2001/29/ES.“

               7

               Podľa článku 11 smernice 2004/48, nazvaného „Súdne príkazy“:
               „Členské štáty zabezpečia, aby v prípade, ak bolo prijaté súdne rozhodnutie vyslovujúce porušenia práva duševného vlastníctva, mohli súdne orgány vydať proti porušovateľovi súdny príkaz zakazujúci ďalšie porušovanie. Ak to umožňuje vnútroštátne právo, za nedodržanie príkazu možno v prípade… potreby opakovane uložiť pokutu, aby sa zabezpečilo jeho dodržiavanie. Členské štáty tiež zabezpečia, aby vlastníci práv mali možnosť navrhnúť vydanie súdneho príkazu proti sprostredkovateľom, ktorých služby využíva tretia strana na porušovanie práva duševného vlastníctva; tým nie je dotknutý článok 8 ods. 3 smernice 2001/29/ES.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               8

               Stichting Brein je holandská nadácia zameraná na ochranu záujmov nositeľov autorského práva.

               9

               Spoločnosti Ziggo a XS4ALL sú poskytovateľmi prístupu na internet. Veľká časť predplatiteľov týchto služieb používa platformu vzájomného poskytovania online TPB, na ktorej sa nachádzajú odkazy na súbory BitTorrent. BitTorrent je protokol, ktorým si používatelia (nazvaní „partneri“ alebo peers) môžu vzájomne poskytovať súbory. Základnou charakteristikou BitTorrentu je, že vzájomne poskytované súbory sa rozdelia na malé fragmenty, čo umožňuje, aby sa tieto súbory neuchovávali na jednom centrálnom serveri, pričom počas procesu vzájomného poskytovania sa tak odľahčuje záťaž individuálnych serverov. Aby si používatelia mohli vzájomne poskytovať súbory, musia najskôr stiahnuť určitý softvér, nazvaný „BitTorrent klient“, ktorý platforma vzájomného poskytovania online TPB neposkytuje. Tento „BitTorrent klient“ je softvér, pomocou ktorého možno vytvárať torrentové súbory.

               10

               Používatelia nazvaní „seeders“, ktorí chcú iným používateľom nazvaným „leechers“ poskytnúť súbor nachádzajúci sa v ich počítači, musia pomocou svojho BitTorrent klienta vytvoriť torrentový súbor. Torrentové súbory odkazujú na centrálny server nazvaný tracker, ktorý sleduje, ktorí používatelia majú jednak osobitný torrentový súbor, ako aj mediálny súbor, na ktorý tento torrentový súbor odkazuje. Seederi tieto torrentové súbory uložia do časti (upload) na platforme vzájomného poskytovania online, akou je TPB, ktorá ich následne indexuje, aby ich mohli používatelia platformy vzájomného poskytovania online nájsť a aby diela, na ktoré tieto torrentové súbory odkazujú, mohli títo používatelia stiahnuť (download) do svojich počítačov po viacerých fragmentoch prostredníctvom BitTorrent klienta.

               11

               „Magnet odkazy“ sa často používajú namiesto torrentových súborov. Tieto odkazy identifikujú obsah torrentového súboru a odkazujú naň kontrolnou sumou hash.

               12

               Torrentové súbory ponúkané na platforme vzájomného poskytovania online TPB odkazujú zväčša na diela chránené autorským právom, pričom nositelia práv však neudelili administrátorom a používateľom tejto platformy súhlas na vykonávanie úkonov týkajúcich sa vzájomného poskytovania.

               13

               V konaní vo veci samej nadácia Stichting Brein navrhuje, aby sa spoločnostiam Ziggo a XS4ALL uložila povinnosť zablokovať názvy domén a IP adresy platformy vzájomného poskytovania online TPB a zabrániť tak tomu, aby bolo možné služby týchto poskytovateľov prístupu na internet využívať na porušovanie autorského práva a práv súvisiacich s autorským právom nositeľov práv, ktorých záujmy Stichting Brein zastupuje.

               14

               Prvostupňový súd vyhovel návrhom nadácie Stichting Brein. V odvolacom konaní boli však zamietnuté.

               15

               Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd, Holandsko) uviedol, že v tejto veci sa preukázalo, že využívaním platformy vzájomného poskytovania online TPB sa chránené diela sprístupňujú verejnosti bez súhlasu nositeľov týchto práv. Tiež sa preukázalo, že predplatitelia Ziggo a XS4ALL sprístupňujú prostredníctvom tejto platformy chránené diela bez povolenia nositeľov týchto práv a porušujú tak autorské právo a práva súvisiace s autorským právom daných nositeľov.

               16

               Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd, Holandsko) však uviedol, že na základe judikatúry Súdneho dvora nemožno s určitosťou odpovedať na otázku, či platforma vzájomného poskytovania online TPB predstavuje zároveň aj verejný prenos diel v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, predovšetkým tým, že:

                        —

                        vytvára a prevádzkuje systém, v rámci ktorého sa používatelia internetu spájajú, aby si mohli vzájomne poskytovať fragmenty diel nachádzajúcich sa na ich osobných počítačoch,

                        —

                        prevádzkuje internetovú stránku, na ktorej môžu používatelia sprístupniť online torrentové súbory odkazujúce na fragmenty týchto diel, a

                        —

                        indexuje torrentové súbory, ktoré sú sprístupnené online na tejto internetovej stránke, tým, že ich kategorizuje tak, aby fragmenty týchto diel, na ktoré odkazujú, bolo možné nájsť a aby používatelia mohli tieto diela (ako celok) stiahnuť do svojich počítačov.

               17

               Za týchto podmienok Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd, Holandsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ide o verejný prenos v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 prevádzkovateľom internetovej stránky v prípade, ak táto internetová stránka neobsahuje nijaké chránené diela, ale existuje systém…, prostredníctvom ktorého sa indexujú a kategorizujú metaúdaje o chránených dielach, ktoré sa nachádzajú v počítačoch používateľov, aby následne používatelia na základe týchto informácií dokázali nájsť chránené diela a sprístupniť ich online, ako aj stiahnuť si ich do svojich počítačov?

                        2.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
                        Možno na základe článku 8 ods. 3 smernice 2001/29 a článku 11 smernice 2004/48 vydať súdny príkaz proti sprostredkovateľovi v zmysle týchto ustanovení, ktorý spôsobom uvedeným v prvej otázke uľahčuje tretím osobám protiprávne konanie?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               18

               Vnútroštátny súd sa svojou prvou otázkou v podstate pýta, či sa má pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej zahŕňa sprístupnenie a správu platformy vzájomného poskytovania na internete, ktorá tým, že indexuje metaúdaje týkajúce sa chránených diel a poskytuje vyhľadávač, umožňuje používateľom tejto platformy nájsť dané diela a vzájomne si ich poskytovať v rámci siete výmeny údajov medzi používateľmi (peer‑to‑peer).

               19

               Z článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 vyplýva, že členské štáty majú povinnosť dohliadať, aby autori mali výlučné právo udeliť súhlas alebo zakázať akýkoľvek verejný prenos svojich diel, či po drôte, alebo bezdrôtovými prostriedkami, vrátane sprístupňovania svojich diel verejnosti takým spôsobom, aby verejnosť k nim mala prístup z miesta a v čase, ktoré si sama zvolí.

               20

               Podľa tohto ustanovenia autori teda disponujú právom preventívnej povahy, ktoré im umožňuje postaviť sa medzi prípadných používateľov ich diela a verejný prenos, ktorý títo používatelia zamýšľajú uskutočniť, a na tento účel zakázať tento prenos (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 25 a citovaná judikatúra).

               21

               Keďže článok 3 ods. 1 smernice 2001/29 nespresňuje pojem „verejný prenos“, je potrebné vymedziť zmysel a rozsah tohto pojmu z hľadiska cieľov sledovaných touto smernicou a kontextu, do ktorého vykladané ustanovenie spadá (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 26 a citovaná judikatúra).

               22

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že z odôvodnení 9 a 10 smernice 2001/29 vyplýva, že hlavným cieľom tejto smernice je zavedenie vysokej úrovne ochrany autorov, ktorá im umožní získať zodpovedajúcu odmenu za používanie ich diel, najmä v súvislosti s ich verejným prenosom. Z toho vyplýva, že pojem „verejný prenos“ treba chápať v širšom zmysle, ako to výslovne uvádza odôvodnenie 23 tejto smernice (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 27 a citovaná judikatúra).

               23

               Súdny dvor, pokiaľ ide o pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, tiež zdôraznil, že tento pojem si vyžaduje individuálne posúdenie (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 28 a citovaná judikatúra).

               24

               Z článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 vyplýva, že pojem „verejný prenos“ zahŕňa dva kumulatívne prvky, a to samotný „prenos“ diela a „verejný“ prenos tohto diela (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 29 a citovaná judikatúra).

               25

               Na účely posúdenia, či používateľ uskutočňuje „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, sa musí zohľadniť viacero dodatočných kritérií, ktoré nie sú samostatné a sú navzájom závislé. Treba ich preto uplatňovať tak jednotlivo, ako aj vo vzájomnej súvislosti, keďže je zrejmé, že v rôznych konkrétnych situáciách môžu mať veľmi premenlivú intenzitu (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 30 a citovaná judikatúra).

               26

               Spomedzi týchto kritérií Súdny dvor zdôraznil v prvom rade nezastupiteľnú úlohu, ktorú zohráva používateľ, a vedomú povahu jeho konania. Tento používateľ totiž uskutočňuje prenos, ak s vedomím dôsledkov svojho konania sprostredkúva svojim zákazníkom prístup k chránenému dielu, a to najmä vtedy, ak by bez tohto zásahu nemohli mať, alebo mohli mať len ťažko prístup k zverejnenému dielu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 31 a citovanú judikatúru).

               27

               Súdny dvor ďalej spresnil, že pojem „verejnosť“ sa týka neurčitého počtu potenciálnych adresátov a navyše zahŕňa relatívne vysoký počet osôb (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 32 a citovaná judikatúra).

               28

               Súdny dvor tiež pripomenul, že podľa ustálenej judikatúry na to, aby bolo možné prenos kvalifikovať ako „verejný prenos“, musí sa prenos chráneného diela uskutočniť podľa špecifickej technológie, odlišnej od technológií, ktoré sa doteraz používali, alebo v prípade, že taká technológia neexistuje, musí byť sprístupnené „novej verejnosti“, t. j. verejnosti, ktorú nositelia autorského práva pri udelení súhlasu na pôvodný verejný prenos svojho diela ešte nezohľadnili (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 33 a citovaná judikatúra).

               29

               Napokon Súdny dvor viackrát zdôraznil, že odplatná povaha prenosu v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 nie je irelevantná (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 34 a citovaná judikatúra).

               30

               V prvom rade, pokiaľ ide o otázku, či sprístupnenie a správa platformy vzájomného poskytovania online ako vo veci samej predstavuje „prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, treba uviesť, ako vyplýva aj z odôvodnenia 23 smernice 2001/29, že právo autora na verejný prenos uvedený v danom článku 3 ods. 1 zahŕňa všetky transmisie alebo retransmisie diela verejnosti, ktorá nie je prítomná na mieste, kde tento prenos vzniká, drôtovými alebo bezdrôtovými prostriedkami vrátane vysielania.

               31

               Okrem toho, ako vyplýva z článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, na to, aby išlo o „prenos“, najmä postačuje, aby bolo dielo verejnosti sprístupnené takým spôsobom, že osoby, ktoré ju tvoria, môžu mať k tomuto dielu prístup z miesta a v čase, ktoré si samy zvolia, a nie je rozhodujúce, či využijú, alebo nevyužijú túto možnosť (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 36 a citovanú judikatúru).

               32

               Súdny dvor už v tejto súvislosti rozhodol, že ak sa na jednej stránke poskytnú hypertextové odkazy na chránené diela, ktoré sú bez akéhokoľvek obmedzenia prístupu uverejnené na inej stránke, ponúka sa tým používateľom prvej stránky priamy prístup k uvedeným dielam (rozsudok z 13. februára 2014, Svensson a i., C‑466/12, EU:C:2014:76, bod 18; pozri tiež v tomto zmysle uznesenie z 21. októbra 2014, BestWater International, C‑348/13, EU:C:2014:2315, bod 15, a rozsudok z 8. septembra 2016, GS Media, C‑160/15, EU:C:2016:644, bod 43).

               33

               Súdny dvor tiež už rozhodol, že tak je to v prípade predaja multimediálneho prehrávača, na ktorý boli vopred nainštalované doplnky, ktoré sú dostupné na internete a ktoré obsahujú hypertextové odkazy na internetové stránky, ktoré sú voľne dostupné verejnosti a na ktorých boli verejnosti sprístupnené diela chránené autorským právom bez súhlasov nositeľov tohto práva (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, body 38 a 53).

               34

               Z tejto judikatúry možno vyvodiť, že v zásade každý akt, ktorým používateľ poskytne pri plnej znalosti veci prístup svojim zákazníkom k chráneným dielam, môže predstavovať „prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

               35

               V prejednávanom prípade treba najskôr konštatovať, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 45 svojich návrhov, že je nesporné, že prostredníctvom platformy vzájomného poskytovania online TPB sa diela chránené autorským právom sprístupňujú používateľom tejto platformy takým spôsobom, že títo používatelia môžu mať k týmto dielam prístup z miesta a v čase, ktoré si sami zvolia.

               36

               Okrem toho, ako zdôraznil vnútroštátny súd, takto sprístupnené diela používateľom platformy vzájomného poskytovania online TPB neboli sprístupnené online na tejto platforme jej administrátormi, ale jej používateľmi. Nič to nemení na skutočnosti, že títo administrátori sprístupnením a správou platformy vzájomného poskytovania online ako vo veci samej poskytovali s vedomím dôsledkov svojho konania prístup k chráneným dielam tým, že indexovali torrentové súbory a zostavovali ich zoznamy na uvedenej platforme, pričom tieto súbory umožňovali jej používateľom nájsť tieto diela a vzájomne si ich poskytovať v rámci siete výmeny údajov medzi používateľmi (peer‑to‑peer). V tejto súvislosti, ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 50 svojich návrhov, keby uvedení administrátori nevykonávali uvedené sprístupňovanie a správu, používatelia by si nemohli uvedené diela vzájomne poskytovať, alebo by bola táto činnosť na internete oveľa zložitejšia.

               37

               Preto treba konštatovať, že sprístupňovaním a správou platformy vzájomného poskytovania online TPB administrátori tejto platformy ponúkajú svojim používateľom prístup k dotknutým dielam. Možno ich teda považovať za zohrávajúcich kľúčovú úlohu v sprístupňovaní predmetných diel.

               38

               Napokon administrátorov platformy vzájomného poskytovania online TPB nemožno považovať za poskytujúcich „samotné zabezpečenie“ fyzických zariadení umožňujúcich alebo uskutočňujúcich prenos v zmysle odôvodnenia 27 smernice 2001/29. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž vyplýva, že na tejto platforme sa torrentové súbory indexujú tak, aby diela, na ktoré tieto súbory odkazujú, mohli používatelia danej platformy vzájomného poskytovania ľahko nájsť a stiahnuť. Z pripomienok predložených Súdnemu dvoru navyše vyplýva, že platforma vzájomného poskytovania online TPB ponúka okrem vyhľadávača aj register, v ktorom sú diela zaradené do rôznych kategórií zoradených podľa povahy, druhu alebo obľúbenosti, pričom dodržiavanie zaradenia diela do náležitej kategórie overujú administrátori tejto platformy. Uvedení administrátori navyše zmažú neaktuálne alebo nesprávne torrentové súbory a aktívne filtrujú určitý obsah.

               39

               So zreteľom na tieto úvahy treba poskytnutie a správu platformy vzájomného poskytovania online ako vo veci samej považovať za prenos v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

               40

               Po druhé, aby bol zahrnutý pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29, je ešte potrebné, aby chránené diela boli predmetom prenosu verejnosti (rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 43 a citovaná judikatúra).

               41

               Súdny dvor v tejto súvislosti spresnil na jednej strane, že pojem „verejný“ obsahuje určitú prahovú hodnotu, čo z tohto pojmu vylučuje skupinu osôb, ktorá je príliš malá, či dokonca úplne zanedbateľná. Na druhej strane je nutné zohľadniť kumulatívne účinky vyplývajúce zo sprístupňovania chránených diel potenciálnym adresátom. Preto treba zistiť nielen to, koľko osôb má paralelne prístup k dielu, ale takisto koľko z týchto osôb má prístup k tomuto dielu postupne (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 44 a citovanú judikatúru).

               42

               V prejednávanej veci z vnútroštátneho rozhodnutia vyplýva, že veľká časť predplatiteľov spoločností Ziggo a XS4ALL si stiahla mediálne súbory prostredníctvom platformy vzájomného poskytovania online TPB. Z pripomienok predložených Súdnemu dvoru tiež vyplýva, že túto platformu použil veľký počet osôb, pričom administrátori TPB počítali, že na ich platforme vzájomného poskytovania online bolo vykonaných viacero desiatok miliónov „partnerov“. V tejto súvislosti prenos ako vo veci samej sa týka minimálne všetkých používateľov tejto platformy. Títo používatelia môžu mať kedykoľvek a súčasne prístup k chráneným dielam, ktoré si používatelia navzájom poskytujú prostredníctvom danej platformy. Uvedený prenos je teda určený neurčitému počtu potenciálnych adresátov a zahŕňa vysoký počet osôb (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 45, ako aj citovanú judikatúru).

               43

               Z toho vyplýva, že prenosom ako vo veci samej skutočne dochádza k „verejnému“ prenosu chránených diel v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

               44

               Navyše, pokiaľ ide o otázku, či boli tieto diela sprístupnené „novej“ verejnosti v zmysle judikatúry citovanej v bode 28 tohto rozsudku, treba uviesť, že Súdny dvor vo svojom rozsudku z 13. februára 2014, Svensson a i. (C‑466/12, EU:C:2014:76, body 24 a 31), ako aj v uznesení z 21. októbra 2014, BestWater International (C‑348/13, EU:C:2014:2315, bod 14), rozhodol, že taká verejnosť predstavuje verejnosť, ktorú nositelia autorského práva nezohľadnili, keď udeľovali súhlas na pôvodný prenos.

               45

               V prejednávanej veci z pripomienok predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že jednak administrátorom platformy vzájomného poskytovania online TPB bolo oznámené, že táto platforma, ktorú sprístupňujú používateľom a spravujú, poskytuje prístup k dielam zverejneným bez súhlasu nositeľov autorských práv, a jednak, že tí istí administrátori výslovne uvádzali na blogoch alebo fórach nachádzajúcich sa na uvedenej platforme svoj cieľ, ktorým bolo sprístupňovanie chránených diel používateľom, a podnecovali týchto používateľov, aby si vyhotovovali kópie týchto diel. V každom prípade so zreteľom na okolnosť, ktorú výslovne zdôraznil vnútroštátny súd, že veľmi veľká časť torrentových súborov nachádzajúcich sa na platforme vzájomného poskytovania online TPB odkazovala na diela zverejnené bez súhlasu nositeľov týchto práv, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že administrátori platformy vzájomného poskytovania online TPB nemohli nevedieť, že touto platformou sa poskytuje prístup k dielam zverejneným bez súhlasu nositeľov autorských práv. Za týchto okolností treba dospieť k záveru, že ide o prenos „novej verejnosti“ (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. apríla 2017, Stichting Brein, C‑527/15, EU:C:2017:300, bod 50).

               46

               Okrem toho nemožno spochybniť, že cieľom sprístupnenia a správy platformy vzájomného poskytovania online ako vo veci samej je dosiahnutie zisku, pretože ako vyplýva z pripomienok predložených Súdnemu dvoru, táto platforma generuje značné zisky z reklamy.

               47

               Preto treba dospieť k záveru, že sprístupnenie a správa platformy vzájomného poskytovania online ako vo veci samej predstavuje „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29.

               48

               So zreteľom na všetky predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať, že pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice 2001/29 sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej zahŕňa sprístupnenie a správu platformy vzájomného poskytovania na internete, ktorá tým, že indexuje metaúdaje týkajúce sa chránených diel a poskytuje vyhľadávač, umožňuje používateľom tejto platformy nájsť dané diela a vzájomne si ich poskytovať v rámci siete výmeny údajov medzi používateľmi (peer‑to‑peer).

         O druhej otázke

               49

               Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú položenú otázku.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                     Pojem „verejný prenos“ v zmysle článku 3 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2001/29/ES z 22. mája 2001 o zosúladení niektorých aspektov autorských práv a s nimi súvisiacich práv v informačnej spoločnosti sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností ako vo veci samej zahŕňa sprístupnenie a správu platformy vzájomného poskytovania na internete, ktorá tým, že indexuje metaúdaje týkajúce sa chránených diel a poskytuje vyhľadávač, umožňuje používateľom tejto platformy nájsť dané diela a vzájomne si ich poskytovať v rámci siete výmeny údajov medzi používateľmi (peer‑to‑peer).

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 7. júna 2005.#Vereniging voor Energie, Milieu en Water a iní proti Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania College van Beroep voor het bedrijfsleven - Holandsko.#Vnútorný trh s elektrickou energiou - Zvýhodnený prístup k cezhraničnej prenosovej sústave elektrickej energie - Podnik prednostne poverený poskytovaním služieb vo všeobecnom hospodárskom záujme - Dlhodobé zmluvy uzavrené pred liberalizáciou trhu - Smernica 96/92/ES - Zásada zákazu diskriminácie - Zásady ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty.#Vec C-17/03.

text:
      Vec C‑17/03
      Vereniging voor Energie, Milieu en Water a i.
      proti
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      College van Beroep voor het bedrijfsleven)
      „Vnútorný trh s elektrickou energiou – Zvýhodnený prístup k cezhraničnej elektrickej prenosovej sústave – Podnik predtým poverený poskytovaním služieb vo všeobecnom hospodárskom záujme – Dlhodobé zmluvy uzavreté pred liberalizáciou trhu – Smernica 96/92/ES – Zásada zákazu diskriminácie – Zásada ochrany legitímnej dôvery a zásada právnej istoty“
      Návrhy prednesené 28. októbra 2004 – generálna advokátka C. Stix-Hackl
      Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) zo 7. júna 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Zjavne nerelevantné otázky a hypotetické otázky položené v kontexte
            vylučujúcom užitočnú odpoveď
      (Článok 234 ES)
      2.     Aproximácia právnych predpisov – Opatrenia určené na vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu s elektrickou energiou – Smernica
            96/92 – Pravidlo nediskriminačného prístupu do elektrickej prenosovej sústavy – Dosah článku 7 ods. 5 a článku 16 – Uplatnenie
            na každú diskrimináciu – Možnosť získať výnimočné opatrenia postupom stanoveným v článku 24
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady č. 96/92, článok 7 ods. 5, články 16 a 24)
      3.     Právo Spoločenstva – Zásady – Ochrana legitímnej dôvery – Hranice – Opatrný a obozretný subjekt
      4.     Právo Spoločenstva – Zásady – Právna istota – Pojem – Právna úprava nepriaznivá pre jednotlivcov – Požiadavka jasnosti a presnosti
            – Legislatívne zmeny – Prípustnosť – Zohľadnenie osobitných situácií
      1.     V rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, stanovenej v článku 234 ES, je výlučne vecou vnútroštátneho
         súdu posúdiť vzhľadom na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vydanie
         rozsudku, ako aj relevanciu otázok, ktoré dáva Súdnemu dvoru. Súdny dvor môže zamietnuť návrh podaný vnútroštátnym súdom iba
         vtedy, ak je zjavne zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nesúvisí so skutočnosťou alebo s predmetom sporu vo veci
         samej, alebo pokiaľ ide o všeobecnú alebo hypotetickú otázku.

      (pozri bod 34)
      2.     Článok 7 ods. 5 a článok 16 smernice 96/92 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou, ktoré vyžadujú,
         aby činnosť prevádzkovateľa sústavy a činnosť štátu pri uskutočňovaní prístupu do sústavy nebola diskriminačná, sa nevzťahujú
         iba na technické predpisy, ale uplatňujú sa pri každej diskriminácii.

      Týmto článkom odporujú vnútroštátne opatrenia, ktoré prideľujú podniku z dôvodu záväzkov vzniknutých pred nadobudnutím účinnosti
         smernice prednostne kapacitu cezhraničného prenosu elektrickej energie, bez ohľadu na to, či tieto opatrenia pochádzajú od
         prevádzkovateľa sústavy, od kontrolóra prevádzky sústavy alebo zákonodarcu, pokiaľ tieto opatrenia nie sú schválené v rámci
         postupu stanoveného v článku 24 uvedenej smernice, upravujúceho možnosť použitia prechodného režimu za určitých okolností
         na účely oslabenia určitých následkov liberalizácie.

      (pozri body 45 – 47, 57, 71, body 1 – 2 výroku)
      3.     Zásada ochrany legitímnej dôvery patrí medzi základné zásady Spoločenstva. Možnosť jej dovolania sa je prístupná každému hospodárskemu
         subjektu, v ktorom inštitúcia vzbudila odôvodnené očakávania. Ak však mohol opatrný a obozretný hospodársky subjekt predvídať
         prijatie opatrenia Spoločenstva, ktoré sa týka jeho záujmov, nemôže sa po jeho prijatí odvolávať na uvedenú zásadu.

      (pozri body 73 – 74)
      4.     Zásada právnej istoty vyžaduje, aby právna úprava, ktorá má nepriaznivé dôsledky pre jednotlivcov, bola jasná a presná a jej
         uplatnenie bolo predvídateľné pre tých, ktorí jej podliehajú.

      Nemožno však veriť v absolútnu nemennosť legislatívy, je možné len spochybniť spôsob uplatnenia takejto zmeny. Rovnako zásada
         právnej istoty nevyžaduje neexistenciu legislatívnej zmeny, ale skôr vyžaduje, aby zákonodarca zohľadnil osobitnú situáciu
         hospodárskych subjektov a v prípade potreby prispôsobil uplatňovanie nových právnych predpisov.

      (pozri body 80 – 81)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 7. júna 2005 (*)

      „Vnútorný trh s elektrickou energiou – Zvýhodnený prístup k cezhraničnej elektrickej prenosovej sústave – Podnik predtým poverený poskytovaním služieb vo všeobecnom hospodárskom záujme – Dlhodobé zmluvy uzavreté pred liberalizáciou trhu – Smernica 96/92/ES – Zásada zákazu diskriminácie – Zásada ochrany legitímnej dôvery a zásada právnej istoty“
      Vo veci C‑17/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím College van Beroep voor
         het bedrijfsleven (Holandsko) z 13. novembra 2002 a doručený Súdnemu dvoru 16. januára 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Vereniging voor Energie, Milieu en Water,

      Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV,

      Eneco NV,

      proti
      Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie,

      za účasti:
      Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV,  predtým Samenwerkende ElektriciteitsProduktiebedrijven NV,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas (spravodajca), sudcovia J.‑P. Puissochet,
         R. Schintgen, N. Colneric, S. von Bahr, M. Ilešič, J. Malenovský a U. Lõhmus,

      generálna advokátka: C. Stix-Hackl,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. júna 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Vereniging voor Energie, Milieu en Water, v zastúpení: I. VerLoren van Themaat a M. het Lam, advocaten,
      –       Amsterdam Power Exchange Spotmarket BV, v zastúpení: P. W. A. Goes, advocaat,
      –       Eneco NV, v zastúpení: J. J. Feenstra, advocaat,
      –       Nederlands Elektriciteit Administratiekantoor BV, v zastúpení: J. de Pree a Y. de Vries, advocaten,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster, splnomocnená zástupkyňa,
      –       francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a C. Lemaire, splnomocnení zástupcovia,
      –       fínska vláda, v zastúpení: T. Pynnä a A. Guimaraes-Purokoski, splnomocnené zástupkyne,
      –       nórska vláda, v zastúpení: K. B. Moen a I. Djupvik, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Støvlbæk, M. van Beek a A. Bouquet, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 28. októbra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie konania o prejudiciálnej otázke sa týka výkladu jednak článku 86 ods. 2 ES, jednak článku 7 ods. 5 smernice
         Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou
         (Ú. v. ES L 27, 1997, s. 20; Mim. vyd. 12/002, s. 3, ďalej len „smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi podnikmi Vereniging voor Energie, Milieu en Water, Amsterdam Power Exchange Spotmarket
         BV a Eneco NV na jednej strane a Directeur van de Dienst uitvoering en toezicht energie (riaditeľ správy pre výkon a kontrolu
         v odvetví energetiky, ďalej len „DTE“ alebo „kontrolór prevádzky sústavy“) na druhej strane vo veci rozhodnutia DTE vyhradiť
         prednostne časť kapacity cezhraničnej prenosovej sústavy pre dovoz elektrickej energie do Holandska pre Nederlands Elektriciteit
         Administratiekantoor BV (ďalej len „NEA“), predtým v čase, keď došlo k sporu v konaní vo veci samej, Samenwerkende ElektriciteitsProductiebedrijven
         NV (ďalej len „SEP“).

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3       Smernica stanovuje druhú fázu liberalizácie trhu s elektrickou energiou v Európskom spoločenstve. Podľa svojho odôvodnenia
         č. 2 smeruje k vytvoreniu konkurenčného vnútorného trhu s elektrickou energiou.

      4       Podľa odôvodnenia č. 4 smernice „vytvorenie vnútorného trhu s elektrickou energiou je osobitne dôležité na to, aby sa zvýšila
         efektívnosť výroby, prenosu a rozvodu tohto produktu, pričom by sa posilnila bezpečnosť dodávok a konkurencieschopnosť európskeho
         hospodárstva…“

      5       Podľa odôvodnenia č. 5 smernice „vnútorný trh s elektrickou energiou je potrebné vytvárať postupne, aby sa priemysel mohol
         pružne a organizovane prispôsobiť svojmu novému prostrediu, a aby sa zohľadnili rôzne spôsoby, akými sú v súčasnej dobe organizované
         elektroenergetické sústavy“.

      6       V odôvodnení č. 25 smernice je upresnené, že „každý prenosový systém musí podliehať centrálnemu riadeniu a kontrole, aby sa
         zabezpečila bezpečnosť, spoľahlivosť a výkonnosť systému v záujme výrobcov a ich zákazníkov;... mal by byť menovaný prevádzkovateľ
         prenosového systému a mal by byť poverený prevádzkovaním, údržbou a, ak je to potrebné, rozvojom systému;... prevádzkovateľ
         prenosového systému sa musí správať objektívne, transparentne a nediskriminačne.“

      7       V poslednom odôvodnení tejto smernice sa uvádza: „táto smernica predstavuje ďalší stupeň liberalizácie;... aj potom, čo nadobudne
         účinnosť, pretrvajú určité prekážky v obchode s elektrickou energiou medzi členskými štátmi; ... na základe získaných skúseností
         bude možné podať návrhy na zlepšenie fungovania vnútorného trhu s elektrickou energiou. …“

      8       Článok 7, ktorý je zahrnutý v kapitole IV smernice s názvom „Prevádzkovanie prenosovej sústavy“, stanovuje:
      „1.      Členské štáty vymenujú alebo požiadajú podniky s vlastnými prenosovými sústavami, aby vymenovali – na obdobie, ktoré stanoví
         príslušný členský štát s prihliadnutím na efektívnosť a ekonomickú rovnováhu – prevádzkovateľa sústavy, ktorý bude zodpovedný
         za prevádzkovanie, zabezpečenie údržby, a ak to bude potrebné, aj za rozvoj prenosovej sústavy v danej oblasti a za jej prepojenie
         s inými sústavami tak, aby sa zabezpečila spoľahlivosť dodávok.

      2.      Členské štáty zabezpečia prípravu a uverejnenie technických pravidiel, ktoré stanovia minimálne technické, konštrukčné a prevádzkové
         požiadavky na pripojenie výrobných zariadení, rozvodných systémov, priamo pripojených zariadení odberateľov, prepájacích obvodov
         a priamych vedení k sústave. Tieto požiadavky zabezpečia vzájomnú spoluprácu sústav a sú objektívne a nediskriminačné. ...

      3.      Prevádzkovateľ systému zodpovedá za riadenie energetických tokov v sústave, so zohľadnením výmeny energie s ostatnými prepojenými
         sústavami. Zodpovedá za bezpečnosť, spoľahlivosť a výkonnosť energetickej sústavy a v tejto súvislosti aj za zabezpečenie
         dostupnosti všetkých potrebných pomocných služieb.

      ...
      5.      Prevádzkovateľ systému nediskriminuje žiadnych užívateľov ani skupiny užívateľov systému, najmä nie v prospech svojich dcérskych
         spoločností alebo účastinárov.

      ...“
      9       Prvá veta článku 16 smernice, zahrnutého do kapitoly VII tejto smernice s názvom „Organizácia prístupu do sústavy“ upravuje,
         že pre takúto organizáciu si členské štáty môžu vybrať medzi zmluvným prístupom do sústavy a postupom jediného kupujúceho.
         Podľa druhej vety toho istého článku sa „oba typy postupov riadia objektívnymi, transparentnými a nediskriminačnými kritériami“.

      10     Článok 24 ods. 1 a 2 smernice upravuje:
      „1.      Členské štáty, v ktorých s ohľadom na ustanovenia tejto smernice nebude možné plniť záväzky alebo záruky prevádzky vydané
         pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice, môžu požiadať o prechodný režim, ktorý môže Komisia povoliť, pričom okrem iného
         zoberie do úvahy veľkosť sústavy, ktorej sa to týka, úroveň vzájomného prepojenia sústavy a štruktúru elektroenergetiky tejto
         krajiny. Komisia informuje členské štáty o takýchto žiadostiach predtým, než prijme rozhodnutie, pričom zoberie ohľad na zachovávanie
         mlčanlivosti. Rozhodnutie sa uverejní v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev.

      2.      Prechodný režim bude mať obmedzenú dobu trvania a bude viazaný na dobu skončenia platnosti záväzkov alebo záruk spomínaných
         v odseku 1. Na prechodný režim sa môžu vzťahovať výnimky z kapitol IV, VI a VII tejto smernice. Žiadosti o prechodný režim
         musia byť oznámené Komisii najneskôr jeden rok od nadobudnutia účinnosti tejto smernice.“

       Vnútroštátna právna úprava
      11     Na základe článku 2 zákona o úprave výroby, dovozu, prenosu a predaja elektrickej energie (Elektriciteitswet) zo 16. novembra
         1989 (Staatsblad  1989, s. 535, ďalej len „EW 1989“) spoločnosť určená na tento účel (ďalej len „určená spoločnosť“) bola poverená v spojení
         s koncesionármi dbať na spoľahlivé a účinné fungovanie verejného rozvodu elektrickej energie za čo najnižšie možné náklady
         zdôvodnené s ohľadom na spoločnosť.

      12     Na základe článku 34 EW 1989 mala iba určená spoločnosť povolenie dovážať do Holandska elektrickú energiu určenú pre verejný
         rozvod.

      13     Na základe článku 35 EW 1989 táto spoločnosť nemala právo uzatvárať zmluvy o dovoze elektrickej energie určenej pre verejný
         rozvod bez súhlasu príslušného ministra. Tento minister mohol odmietnuť dať svoj súhlas, iba ak si to vyžadoval záujem na
         riadnom zásobovaní elektrinou a elektrickou energiou.

      14     Určenou spoločnosťou v zmysle článkov 2, 34 a 35 EW 1989 bola spoločnosť SEP, ktorej právnym nástupcom sa stala od 1. januára
         2001 spoločnosť NEA.

      15     Zákon o úprave výroby, prenosu a dodávky elektrickej energie (Elektriciteitswet) z 2. júla 1998 (Staatsblad 1998, s. 427, ďalej len „EW 1998“) prebral smernicu a zrušil EW 1989 s účinnosťou od 1. júla 1999.

      16     Po nadobudnutí účinnosti EW 1998 previedla SEP prevádzku sústavy vysokého napätia na svoju dcérsku spoločnosť TenneT BV (ďalej
         len „TenneT“). Vlastníctvo tejto sústavy bolo v roku 2001 prevedené na Saranne BV (ďalej len „Saranne“), tiež dcérsku spoločnosť
         SEP. V priebehu toho istého roku sa štát stal postupne vlastníkom TenneT a potom Saranne.

      17     Na základe článku 16 EW 1998 má TenneT za úlohu najmä zriadiť a udržovať uvedenú sústavu, zaistiť jej spoľahlivosť a bezpečnosť,
         zaistiť dostatočnú rezervnú kapacitu a dodať tretím osobám elektrickú energiu dovážanú do Holandska a vyvážanú z Holandska
         do zahraničia.

      18     Na základe článku 24 EW 1998 musí prevádzkovateľ sústavy zabezpečiť výrobcom, sprostredkovateľom, poskytovateľom a kupujúcim
         prístup k elektrickej energii za rovnakých podmienok.

      19     Kontrola nad prevádzkou sústavy a nad prevádzkovateľom sústavy bola zverená na základe EW 1998 riaditeľovi DTE. Ten podlieha
         z pohľadu služobnej hierarchie ministrovi hospodárstva, ktorý mu môže dávať tak individuálne, ako aj všeobecné pokyny.

      20     Najmä na základe článku 36 EW 1998 vyhlásil DTE na návrh prevádzkovateľa systému podmienky prístupu do sústavy.
      21     Na tento účel prijal DTE rozhodnutím z 12. novembra 1999 podmienky prevádzkovania cezhraničnej prenosovej sústavy (ďalej „kódex
         sústavy“).

      22     Najmä na základe bodov 5.6.4 a 5.6.7 kapitoly 5 kódexu sústavy na rok 2000 bolo z 3 200 MW dovoznej kapacity elektrickej energie
         dodávanej cez medzinárodné sústavy 1 500 MW rezervovaných prednostne pre SEP na prenos elektrickej energie, ktorá bola predmetom
         kúpnych zmlúv podpísaných SEP v súlade s článkom 35 EW 1989.

      23     Ide o tri kúpne zmluvy na elektrickú energiu, ktoré SEP uzavrela s cieľom splniť svoju úlohu upravenú v článku 2 EW 1989.
      24     Tieto zmluvy boli uzavreté:
      –       v roku 1989 s Électricité de France na nákup 600 MW ročne do 31. marca 2002 a 750 MW ročne od 1. apríla 2002 do 31. marca
         2009,

      –       v roku 1989 s Preussen Elektra AG na nákup 300 MW ročne do 31. decembra 2005,
      –       v roku 1990 s Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG na nákup 600 MW ročne do 31. marca 2003 (ďalej len všetky tri zmluvy
         „medzinárodné zmluvy SEP“).

      25     Neskôr bolo prednostné pridelenie ročnej kapacity cezhraničného prenosu elektrickej energie na obdobie nasledujúce po roku
         2000 v prospech SEP vyslovene upravené prechodným zákonom o odvetví výroby elektrickej energie (Overgangswet elektriciteitsproduktiesector)
         z 21. decembra 2000 (Staatsblad 2000, s. 607, ďalej len „Overgangswet 2000“).

      26     Tento zákon vo svojom článku 13 ods. 1 stanovuje:
      „Prevádzkovateľ vnútroštátnej sústavy vysokého napätia pridelí na žiadosť spoločnosti určenej na prenos elektrickej energie
         maximálne 900 MW do 31. marca 2005 vrátane a maximálne 750 MW od 1. apríla 2005 až do 31. marca 2009 vrátane, pokiaľ cieľom
         tohto prenosu je realizácia zmlúv uzavretých roku 1989 a 1990 medzi určenou spoločnosťou na strane jednej a Électricité de
         France, Preussen Elektra AG a Vereinigte Elektrizitätswerke Westfalen AG na strane druhej, v znení platnom k 1. augustu 1998,
         pokiaľ sú tieto zmluvy ešte platné. …“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      27     Žalobkyne v konaní vo veci samej podali sťažnosť proti 5. kapitole kódexu sústavy, ktorú prijal DTE.
      28     Rozhodnutím zo 17. júla 2000 DTE zamietol uvedenú sťažnosť. Uznal, že privilégiá priznané spoločnosti SEP predstavujú prekážky
         pre dobré fungovanie trhu s elektrickou energiou. Zároveň uviedol, že efektívna hospodárska súťaž na trhu výroby elektrickej
         energie v Holandsku je ešte značne obmedzená, takže hospodárska súťaž sa môže prakticky rozvíjať iba vo vzťahu k elektrickej
         energii vyrobenej v zahraničí. V tejto súvislosti pripomenul, že kapacita cezhraničného prenosu, ktorá je k dispozícii, je
         3 200 MW a že jej zvýšenie by bolo nákladné. Na základe toho dospel k záveru, že prednostné pridelenie pre spoločnosť SEP
         na zostávajúce obdobie platnosti medzinárodných zmlúv so sebou naďalej nesie závažné obmedzenia dovozných možností, a teda
         obchodu s elektrickou energiou pre iné podniky na trhu.

      29     Napriek tomu DTE zdôvodnil svoje zamietavé rozhodnutie tým, že sa domnieva, že ide o platné dlhodobé zmluvy uzavreté spoločnosťou
         SEP v súlade s právnymi predpismi platnými v rozhodujúcom období a na výkon služby vo všeobecnom hospodárskom záujme v zmysle
         článku 86 ES. Okrem toho EW 1998 neobsahoval žiadne ustanovenie spôsobilé spochybniť platnosť týchto zmlúv, takže tieto zmluvy
         museli byť v zásade realizované. Rozviazanie existujúcich zmlúv by so sebou prinieslo neprípustný zásah do právnej istoty
         zmluvných strán, ako aj značnú finančnú škodu. Na strane druhej realizácia týchto zmlúv nezaťažuje celkovú kapacitu medzinárodného
         prenosu.

      30     Žalobkyne v konaní vo veci samej podali voči tomuto rozhodnutiu DTE žalobu na College van Beroep voor het bedrijfsleven. Tvrdia,
         že toto rozhodnutie porušuje články 28 ES, 81 ES, 82 ES a 86 ES, porušuje zásadu zákazu diskriminácie uvedenú v článku 7 ods. 5
         smernice a v článku 24 EW 1998, ako aj zásady nediskriminácie a objektivity. Toto rozhodnutie takisto neberie do úvahy záujem
         podporiť rozvoj obchodu na trhu s elektrickou energiou v zmysle článku 36 tohto zákona. Tieto žalobkyne okrem toho tvrdia,
         že metóda prideľovania podľa kódexu sústavy musí byť kvalifikovaná ako „technické predpisy“, a teda že mala byť o nich Komisia
         informovaná v súlade so smernicou Rady 83/189/EHS z 28. marca 1983 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických
         noriem a predpisov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 109, s. 8).

      31     V tejto súvislosti sa College van Beroep voor het bedrijfsleven rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto
         prejudiciálne otázky:

      „1.      a) Možno sa odvolávať na článok 86 ods. 2 ES na odôvodnenie, že sa podniku, ktorý bol predtým poverený poskytovaním služby
         vo všeobecnom hospodárskom záujme a ktorý z tohto titulu prijal určité záväzky, po ukončení tejto zvláštnej úlohy, ktorá mu
         bolo zverená, priznalo ešte osobitné právo s cieľom splniť tieto záväzky?

      b) V prípade kladnej odpovede na túto otázku je režim, ktorý stanovuje prednostné prideľovanie (zostupným spôsobom) polovice
         až štvrtiny kapacity cezhraničného prenosu elektrickej energie predmetnému podniku počas obdobia desiatich rokov, napriek
         tomu neplatný, pretože:

      –      nie je primeraný – verejnému – záujmu, ktorému slúži,
      –      ovplyvňuje obchod v rozsahu, ktorý je v rozpore so záujmom Spoločenstva?
      2.      a) Má sa článok 7 ods. 5 [smernice] vykladať tom zmysle, že zásada zákazu diskriminácie, ktorá je v ňom obsiahnutá, sa obmedzuje
         na uloženie povinnosti prevádzkovateľovi sústavy zdržať sa akejkoľvek diskriminácie pri prístupe do sústavy prostredníctvom
         technických predpisov?

      Je v prípade kladnej odpovede na túto otázku potrebné kvalifikovať metódu prideľovania týkajúcu sa kapacity cezhraničného
         prenosu elektrickej energie ako technický predpis v zmysle uvedeného ustanovenia?

      b) Pokiaľ musí byť metóda prideľovania kvalifikovaná ako technický predpis alebo pokiaľ sa článok 7 ods. 5 smernice neobmedzuje
         na technické predpisy, je režim prideľujúci prednostne kapacitu cezhraničného prenosu na základe zmlúv uzavretých v rámci
         osobitnej verejnej úlohy v súlade so zásadou zákazu diskriminácie uvedenou v tomto článku?“

       O druhej otázke
      32     Podstatou druhej otázky vnútroštátneho súdu, ktorú je potrebné preskúmať najskôr, je, či zásade zákazu diskriminácie upravenej
         v článku 7 ods. 5 smernice odporujú opatrenia, aké sú v bodoch 5.6.4 a 5.6.7 kódexu sústavy, ako aj v článku 13 ods. 1 Overgangswet
         2000 (ďalej len „sporné opatrenia“), ktoré prideľujú prednostne v prospech SEP časť kapacity dovozu elektrickej energie, aby
         bola schopná plniť povinnosti vyplývajúce z medzinárodných zmlúv ňou uzavretých, keď bola poverená úlohou dohliadnuť na spoľahlivé
         a účinné fungovanie verejného rozvodu elektrickej energie za čo najnižšie možné náklady a s ohľadom na spoločnosť.

      33     Najprv je potrebné konštatovať, že článok 7 ods. 5 smernice sa vzťahuje na prevádzkovateľa vnútroštátnej elektrickej prenosovej
         sústavy (rozsudok zo 14. apríla 2005, AEM a AEM Torino, C‑128/03 a C‑129/03, Zb. s. I-2861, bod 56). Aj keď podľa všetkého
         kódex sústavy vydaný DTE nemôže byť pripísaný holandskému prevádzkovateľovi elektrickej sústavy TenneT, nič to nemení na tom,
         že vnútroštátny súd sa pýta Súdneho dvora na dosah tohto ustanovenia.

      34     V rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, stanovenej v článku 234 ES, je výlučne vecou vnútroštátneho
         súdu posúdiť vzhľadom na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke, ako aj
         relevanciu otázok, ktoré dáva Súdnemu dvoru. Súdny dvor môže zamietnuť návrh podaný vnútroštátnym súdom iba vtedy, ak je zjavne
         zrejmé, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nesúvisí so skutočnosťou alebo s predmetom sporu vo veci samej, alebo pokiaľ
         ide o všeobecnú alebo hypotetickú otázku (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, body
         59 až 61; z 27. novembra 1997, Somalfruit a Camar, C‑369/95, Zb. s. I‑6619, body 40 až 41, a z 13. júla 2000, Idéal tourisme,
         C‑36/99, Zb. s. I‑6049, bod 20).

      35     Vo veci samej sa zdá, že prevádzkovateľ sústavy prijal konkrétne opatrenia, ktoré znemožnili prístup do sústavy najmenej jednej
         zo žalobkýň v konaní vo veci samej, spoločnosti Eneco NV, podľa bodov 5.6.4 alebo 5.6.7 kódexu sústavy. Vnútroštátny súd mal
         preto dôvod predpokladať, že výklad článku 7 ods. 5 smernice je nevyhnutný pre rozhodnutie sporu vo veci samej. Je teda potrebné
         vykladať toto ustanovenie vzhľadom na body 5.6.4 alebo 5.6.7.

      36     V rozsahu, v akom sa spor vo veci samej týka štátnych opatrení, ktoré nemožno pripísať prevádzkovateľovi siete, je potrebné
         sa rovnako odvolať na článok 16 smernice. Z tohto ustanovenia totiž vyplýva, že pokiaľ pre organizáciu prístupu do sústavy
         môžu členské štáty zvoliť medzi formou zmluvného prístupu alebo formou jediného kupujúceho, obe formy musia byť uskutočnené
         v súlade s objektívnymi, transparentnými a nediskriminačnými kritériami (rozsudok AEM a AEM Torino, už citovaný, bod 57).
         Tento článok 16 tak zakazuje členským štátom organizovať prístup do sústavy diskriminačným spôsobom.

      37     Článok 13 ods. 1 Overgangswet 2000, podľa ktorého na rok 2001 a nasledujúce roky prevádzkovateľ sústavy priznáva spoločnosti
         SEP prednostný prístup k cezhraničnej prenosovej sústave elektrickej energie, bol prijatý po podaní žaloby vo veci samej.
         Je preto potrebné skúmať toto ustanovenie z pohľadu zásady zákazu diskriminácie upravenej článkom 16 smernice.

      38     Pokiaľ ide o rozsah pôsobnosti článku 7 ods. 5 smernice, toto ustanovenie sa neobmedzuje podľa žalobkýň v konaní vo veci samej
         na technické predpisy, ale zakazuje aj opatrenia, akými sú dotknuté opatrenia.

      39     Holandská, francúzska, fínska a nórska vláda, ako aj Komisia zhodne tvrdia, že článok 7 ods. 5 smernice sa neuplatňuje len
         na technické predpisy. Myslia si však, že dotknuté opatrenia nepredstavujú diskrimináciu zakázanú uvedeným ustanovením.

      40     Naopak podľa názoru NEA, keďže sa ostatné odseky článku 7 smernice týkajú uvedených technických predpisov, je potrebné z toho
         odvodiť, že jeho odsek 5 sa tiež týka výlučne technických predpisov. Z dôvodu, že sporné opatrenia nemôžu byť kvalifikované
         ako technické predpisy, nespadajú do rozsahu pôsobnosti článku 7 ods. 5 smernice.

      41     Pri výklade ustanovenia práva Spoločenstva je nutné vziať do úvahy nielen jeho doslovné znenie, ale aj vzájomný kontext a ciele,
         ktoré Spoločenstvo sleduje právnou úpravou, ku ktorej patrí (pozri najmä rozsudky zo 17. novembra 1983 vo veci 292/82, Merck,
         Zb. s. 3781, bod 12; z 21. februára 1984 vo veci 337/82, St. Nikolaus Brennerei, Zb. s. 1051, bod 10, a zo 14. októbra 1999,
         Adidas, C‑223/98, Zb. s. I‑7081, bod 23).

      42     Po prvé, článok 7 ods. 5 smernice je vyjadrený všeobecným spôsobom, keď stanovuje, že „[prevádzkovateľ systému] nediskriminuje
         žiadnych užívateľov ani skupiny užívateľov systému“. Znenie tohto ustanovenia neobsahuje žiadny údaj svedčiaci v prospech
         reštriktívneho výkladu obmedzeného na technické predpisy.

      43     Po druhé, z kontextu článku 7 smernice vyplýva, že jeho odsek 5 nemôže byť obmedzený na technické predpisy. Odsek 2 toho istého
         článku totiž už upravuje, že technické predpisy nesmú byť diskriminačné. Pokiaľ by zásada zákazu diskriminácie, ktorá je upravená
         v odseku 5, bola obmedzená na technické predpisy, zásada upravená v odseku 2 by nemala žiadny význam.

      44     Po tretie, pokiaľ ide o ciele smernice, odôvodnenie č. 25 smernice upravuje bez toho, aby stanovilo akékoľvek obmedzenie na
         technické predpisy, že prevádzkovateľ systému „sa musí správať objektívne, transparentne a nediskriminačne“.

      45     Na základe už uvedeného je potrebné dospieť k záveru, že článok 7 ods. 5 smernice sa neobmedzuje na technické predpisy, ale
         musí byť vykladaný v tom zmysle, že sa uplatní pri každej diskriminácii.

      46     Rovnaký záver je jedine možný v prípade článku 16 smernice. Zásada zákazu diskriminácie, ktorá je v ňom upravená, je totiž
         vyjadrená všeobecným spôsobom a musí byť vykladaná v spojení s článkom 3 ods. 1 tejto smernice, podľa ktorého sa členské štáty
         zdržia akejkoľvek diskriminácie, pokiaľ ide o práva a povinnosti energetických podnikov.

      47     Pokiaľ ide o otázku, či sporné opatrenia predstavujú diskrimináciu porušujúcu smernicu, je potrebné pripomenúť, že ustanovenia
         tejto smernice, ktoré vyžadujú, aby činnosť prevádzkovateľa sústavy a činnosť štátu pri uskutočňovaní prístupu do sústavy
         nebola diskriminačná, sú konkrétnym vyjadrením všeobecnej zásady rovnosti [pozri rozsudok AEM a AEM Torino, už citovaný, bod
         58, ako aj analogicky v rozsahu, v akom sa týka článku 40 ods. 3 druhého pododseku Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 34 ES
         ods. 2, druhý pododsek ES), rozsudok z 5. októbra 1994, Nemecko/Rada, C‑280/93, Zb. s. I‑4973, bod 67, a v oblasti obrany
         proti dampingovým dovozom zo strany tretích štátov rozsudok z 27. januára 2005, Europe Chemi-Con (Nemecko)/Rada, C‑422/02
         P, Zb. s. I‑791, bod 33].

      48     Zákaz diskriminácie, ktorý patrí medzi základné zásady práva Spoločenstva, vyžaduje, aby sa v rovnakých situáciách nepostupovalo
         odlišným spôsobom, pokiaľ taká odlišnosť nie je objektívne odôvodnená (pozri najmä rozsudok Nemecko/Rada, už citovaný, bod
         67).

      49     Na základe sporných opatrení bolo roku 2000 spoločnosti SEP prednostne pridelených 1 500 MW z 3 200 MW kapacity cezhraničného
         prenosu elektrickej energie, čo zodpovedá 47 % disponibilnej kapacity. Maximálna kapacita vyhradená prednostne pre NEA od
         roku 2001 až do 31. marca 2009 je 750 MW v súlade s článkom 13 ods. 1 Overgangswet 2000, čo zodpovedá 23,4 % disponibilnej
         kapacity. Ako tvrdí spoločnosť Eneco NV, bez toho, že by jej bolo v tomto bode odporované, jej žiadosť o pridelenie kapacít
         na dovoz elektrickej energie bola podľa sporných opatrení TenneT odmietnutá a spoločnosť následkom toho nemohla uskutočniť
         dodávku elektrickej energie, ktorú sa zaviazala dodať svojim zákazníkom po liberalizácii trhu. Konkurenti SEP boli teda v značnom
         rozsahu ekonomicky znevýhodnení, o to viac, že, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, hospodárska súťaž
         vo veci dodávok elektrickej energie do Holandska sa môže prakticky rozvíjať iba vo vzťahu k elektrickej energii vyrobenej
         v zahraničí.

      50     Treba konštatovať, že prednostný prístup do sústavy cezhraničného prenosu elektrickej energie priznaný SEP a následne NEA
         predstavuje v zmysle sporných opatrení odlišné zaobchádzanie.

      51     NEA, ktorú v podstate v konaní podporuje holandská a francúzska vláda, však tvrdí, že jej situácia nie je porovnateľná so
         situáciou iných podnikov. Nakoniec, medzinárodné zmluvy boli uzavreté so SEP v čase, keď bola vlastníkom sústavy vysokého
         napätia a rozvodní. Tieto zmluvy boli uzavreté v rámci plnenia úloh všeobecného hospodárskeho záujmu na základe EW 1989, ktorých
         predmetom bolo zabezpečiť zásobovanie Holandska elektrickou energiou ďalej predávanou za rozumné ceny.

      52     Pred liberalizáciou trhu s elektrickou energiou v Holandsku bola SEP fakticky jedinou spoločnosťou, ktorá sa zaoberala dovozom
         elektrickej energie a ktorá bola poverená úlohou všeobecného hospodárskeho záujmu dbať na spoľahlivé a efektívne fungovanie
         verejného rozvodu elektrickej energie za čo najnižšie možné náklady a s ohľadom na záujmy spoločnosti.

      53     Na základe postupnej liberalizácie trhu však prebraním smernice SEP stratila monopol na dovoz. Trh dovozu sa otvoril iným
         konkurenčným podnikom. V tom istom čase, odo dňa nadobudnutia účinnosti EW 1998, SEP nebola poverená plnením príslušnej úlohy.

      54     Preto je dôležité zistiť, či odlišné zaobchádzanie, ktoré spočíva v udelení prednostného prístupu do cezhraničnej prenosovej
         sústavy elektrickej energie SEP a následne NEA, je v zmysle sporných opatrení odôvodnené s ohľadom na smernicu.

      55     NEA, a ako v podstate aj holandská a nórska vláda tvrdia, že také odlišné zaobchádzanie je odôvodnené na základe okolnosti,
         že SEP bola zaviazaná v súvislosti s plnením svojich úloh vyplývajúcich z uzavretých dlhodobých zmlúv. Tieto zmluvy sú charakteristické
         vysokými fixnými nákladmi a relatívne nízkymi cenami za MW a mohli by viesť k značnej penalizácii spoločnosti NEA, pokiaľ
         by nemohla doviezť predpokladané množstvo elektrickej energie pre neexistenciu dostatočnej kapacity cezhraničnej prenosovej
         sústavy. Táto okolnosť odôvodňuje prednostné zaistenie určitej kapacity tejto sústavy spoločnosti NEA.

      56     Toto tvrdenie je neprijateľné.
      57     Na účely oslabenia určitých následkov liberalizácie upravuje smernica v článku 24 možnosť použitia prechodného režimu za určitých
         okolností. V zmysle tohto ustanovenia sa členské štáty môžu domáhať udelenia výnimiek, najmä z kapitol IV a VII smernice,
         ktoré zahŕňajú články 7 a 16, keď záväzky alebo záruky prevádzky priznané pred nadobudnutím účinnosti tejto smernice nemožno
         splniť s ohľadom na ustanovenia tejto smernice.

      58     Vzhľadom na uvedené osobitné ustanovenie regulujúce mimoriadne situácie, ktoré vyplývajú z právneho stavu, ktorý existoval
         pred nadobudnutím účinnosti smernice, existencia diskriminácie v zmysle článku 7 ods. 5 a článku 16 tejto smernice sa musí
         posudzovať bez ohľadu na tieto mimoriadne situácie.

      59     V súlade s článkom 24 smernice musia žiadosti o výnimku podať členské štáty najneskôr do jedného roka od nadobudnutia účinnosti
         tejto smernice. V zmysle toho istého ustanovenia rozhodnutie prijíma Komisia, ktorá je povinná vziať do úvahy okrem iného
         veľkosť a úroveň prepojenia sústavy, a takisto štruktúru elektroenergetického priemyslu príslušného štátu. Okrem toho pred
         prijatím rozhodnutia musí Komisia informovať o týchto žiadostiach členské štáty, ktoré tak majú možnosť sa k nim vyjadriť.
         Prechodný režim musí byť časovo a miestne obmedzený zaniknutím predmetných záväzkov alebo záruk.

      60     Holandské kráľovstvo sa mohlo vo vhodnom čase odvolať na článok 24 smernice pri žiadosti o dočasnú výnimku z článku 7 ods. 5
         a článku 16 smernice v prospech SEP, a to formou žiadosti o možnosť prednostného pridelenia časti kapacity cezhraničného prenosu
         elektrickej energie pre tento podnik. Holandské kráľovstvo však tak neurobilo a až po uplynutí stanovenej lehoty podalo žiadosť
         o kompenzáciu časti finančných strát, ktoré vznikli SEP pri plnení medzinárodných zmlúv uzavretých s cieľom plniť úlohy v rámci
         skoršieho výkonu služby vo verejnom záujme (pozri rozhodnutie Komisie 1999/796/ES z 8. júla 1999 týkajúce sa žiadosti Holandského
         kráľovstva o prechodný režim v súlade s článkom 24 smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES o spoločnej právnej úprave
         vnútorného trhu s elektrickou energiou [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 319, s. 34, bod 44). Holandské kráľovstvo sa nedomáhalo povolenia sporných opatrení a Komisia nemohla povoliť
         plánované opatrenie, pretože bolo oznámené po uplynutí lehoty.

      61     Postup, kritériá a hranice upravené v článku 24 smernice by sa však stali bezpredmetnými, ak by bolo uznané, že členský štát
         môže jednostranne a bez zachovania predmetného postupu uplatniť odlišné zaobchádzanie s dovozcom elektrickej energie na základe
         úvah, ktorými je schopný odôvodniť v zmysle článku 24 smernice výnimku z článku 7 ods. 5 a článku 16 tejto smernice.

      62     Na jednej strane totiž odlišný výklad by ohrozil dosiahnutie cieľa smernice, ktorým je prechod od uzatvoreného, monopolného
         trhu s elektrickou energiou k otvorenému a konkurencieschopnému trhu. Následkom sporných opatrení by bol prístup nových podnikov
         na trh vážne ohrozený, dokonca znemožnený, a postavenie bývalého holandského monopolu by mohlo byť naďalej chránené pred konkurenciou
         iných podnikov nad rámec možností, ktoré zákonodarca Spoločenstva upravil v smernici pre zosúladenie vytvorenia trhu s elektrickou
         energiou so zachovaním záväzkov, ktoré boli prijaté podľa skoršej právnej úpravy.

      63     Na strane druhej systém výnimky, ktorý je upravený v článku 24 smernice, slúži najmä na zabezpečenie rovnakého zaobchádzania
         s bývalými vnútroštátnymi monopolnými podnikmi, ktoré sa nachádzajú v podobnej situácii ako NEA. Toto rovnaké zaobchádzanie
         by mohlo byť ohrozené, ak by sa pripustilo, že každý členský štát by mohol nad rámec postupu a podmienok upravených v článku
         24 smernice zvýhodniť svoj bývalý monopolný podnik, aby sa zaručila realizácia dlhodobých zmlúv, ktoré bývalý monopolný podnik
         uzavrel pred liberalizáciou trhu. Tým by sa porušil cieľ smernice uvedený v odôvodnení smernice č. 12, podľa ktorého „bez
         ohľadu na povahu organizácie trhu musí byť prístup do systému otvorený v súlade s touto smernicou a musí viesť k rovnocenným
         hospodárskym výsledkom v jednotlivých štátoch, a teda k priamo porovnateľnej úrovni otvárania trhov a priamo porovnateľnej
         miere prístupu na trhy s elektrickou energiou“.

      64     Holandská vláda však tvrdí, že ustanovenia článku 3 ods. 3 a článku 17 ods. 5 smernice, ktoré povoľujú prevádzkovateľovi sústavy
         za určitých okolností odmietnuť prístup do sústavy, ukazujú, že rezervácia určitej kapacity cezhraničného prenosu elektrickej
         energie nie je nevyhnutne v rozpore so zásadou zákazu diskriminácie. Podobné úvahy rozvíjajú fínska vláda, ktorá sa odvoláva
         na článok 8 ods. 2 a článok 17 ods. 5 smernice, rovnako ako aj nórska vláda, a Komisia, ktorá sa tiež opiera o ustanovenia
         článku 17 ods. 5 a článku 3 ods. 3 tej istej smernice.

      65     Článok 3 ods. 3 smernice povoľuje členským štátom za určitých okolností odchýlky od článkov 5, 6, 17, 18 a 21 smernice. Neuvádza
         sa však ani článok 7, ani článok 16 smernice. Preto sa na neho nemožno odvolávať pri odôvodnení odchýlky od článku 7 ods. 5
         a článku 16 tejto smernice.

      66     Pokiaľ ide o článok 17 ods. 5 smernice, môže prevádzkovateľ príslušnej prenosovej alebo rozvodnej sústavy odmietnuť prístup
         do sústavy, ak nemá na to potrebné kapacity, a pri odmietnutí musí náležite uviesť opodstatnené dôvody. Vzhľadom na úvahy
         uvedené v bodoch 56 až 63 tohto rozsudku prednostný prístup odôvodnený existenciou uzavretých zmlúv, ktoré boli uzavreté pred
         nadobudnutím účinnosti smernice a bol priznaný nad rámec postupu stanoveného v článku 24 smernice, však nemôže byť považovaný
         za odôvodnený.

      67     Článok 8 ods. 2 smernice stanovuje:
      „Bez toho, aby bola dotknutá dodávka elektrickej energie na základe zmluvných záväzkov vrátane záväzkov pochádzajúcich zo
         zadania verejnej súťaže, dispečing výrobných zariadení a použitie prepojovacích zariadení budú stanovené na základe kritérií,
         ktoré môže schváliť príslušný členský štát a ktoré musia byť objektívne, uverejnené a používané nediskriminačným spôsobom,
         ktorý zabezpečí riadne fungovanie vnútorného trhu s elektrickou energiou. Zohľadnia ekonomickú prioritu elektrickej energie
         z dostupných výrobných zariadení, prioritu prenosov v rámci prepojení a technické obmedzenia sústavy.“

      68     Toto ustanovenie ani priamo, ani nepriamo neobmedzuje význam zásady zákazu diskriminácie upravenej v článku 7 ods. 5 a článku
         16 smernice. Preto sa ho nemožno účinne dovolávať.

      69     V tomto kontexte sa nemožno ďalej dovolávať posledného odôvodnenia smernice, ktorý uvádza Komisia, podľa ktorého smernica
         predstavuje ďalší stupeň liberalizácie trhu s elektrickou energiou, ale prekážky v obchode s elektrickou energiou pretrvávajú
         medzi členskými štátmi. Toto odôvodnenie je formulované všeobecne a nemôže odôvodniť odchýlky z článkov 7 ods. 5 a 16 smernice.

      70     Rovnako je to v prípade odôvodnenia smernice č. 5, ktorého sa dovoláva NEA, na základe ktorého musí byť vnútorný trh s elektrickou
         energiou vytváraný postupne. Postupná povaha liberalizácie vyplýva z toho, že by mal byť v roku 2000 trh otvorený iba veľkým
         spotrebiteľom, následne v roku 2002 stredným spotrebiteľom a nakoniec v roku 2004 všetkým spotrebiteľom. Tento postupný charakter
         je upravený okrem toho v ustanoveniach o prechodných výnimkách článku 24 smernice. Odôvodnenie smernice č. 5 však nepredstavuje
         základ pre odchýlky z článkov 7 ods. 5 a 16 smernice.

      71     Z uvedených úvah vyplýva, že prednostný prístup k časti kapacity cezhraničného prenosu elektrickej energie, ktorý bol udelený
         prevádzkovateľovi z dôvodu záväzkov vzniknutých pred nadobudnutím účinnosti smernice, ale bez toho, že by rešpektovali postup
         upravený v článku 24 smernice, musí byť považovaný za diskriminačný v zmysle článku 7 ods. 5 a článku 16 smernice, a teda
         v rozpore s týmito článkami.

      72     NEA a fínska vláda však uvádzajú, že hospodársky subjekt, ako je NEA, má právo plniť medzinárodné zmluvy SEP na základe zásady
         ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty.

      73     Zásada ochrany legitímnej dôvery patrí medzi základné zásady Spoločenstva (pozri najmä rozsudky zo 14. októbra 1999, Atlanta/Európske
         spoločenstvo, C‑104/97 P, Zb. s. I‑6983, bod 52, a z 15. júla 2004, Di Leonardo a Dilexport, C‑37/02 a C‑38/02, Zb. s. I‑6945,
         bod 70).

      74     Podľa ustálenej judikatúry je možnosť dovolania sa zásady ochrany legitímnej dôvery prístupná každému hospodárskemu subjektu,
         v ktorom inštitúcia vzbudila odôvodnené očakávania. Ak však mohol opatrný a obozretný hospodársky subjekt predvídať prijatie
         opatrenia Spoločenstva, ktoré sa týka jeho záujmov, nemôže sa po jeho prijatí odvolávať na uvedenú zásadu (pozri najmä rozsudky
         Atlanta/Európske spoločenstvo, už citovaný, bod 52, ako aj Di Leonardo a Dilexport, už citovaný, bod 70).

      75     V tomto prípade inštitúcie Spoločenstva neprijali nijaké opatrenie ani nekonali tak, aby bolo možné počítať so zachovaním
         legislatívneho stavu platného v rokoch 1989 a 1990, počas ktorých boli medzinárodné zmluvy SEP uzavreté.

      76     Osobitne, keď v rozsudku z 23. októbra 1997 Komisia/Holandsko (C‑157/94, Zb. s. I‑5699), Súdny dvor zamietol žalobu Komisie,
         ktorá žiadala o určenie, že v právnom stave platným pred nadobudnutím účinnosti smernice bol článok 37 Zmluvy ES (zmenený,
         teraz článok 31 ES) porušený holandskou legislatívou, v tomto prípade zákonom EW 1989, ktorý priznával SEP výlučné právo dovozu
         elektrickej energie, nijako však nezaručoval status quo legislatívy na úrovni Spoločenstva.

      77     Okrem toho smernica predstavuje druhú fázu liberalizácie trhu s elektrickou energiou, keď prvú fázu upravovala smernica Rady
         90/547/EHS z 29. októbra 1990 o tranzite elektrickej energie prenosovými sieťami (Ú. v. ES L 313, s. 30; Mim. vyd. 12/001,
         s. 147). Podľa prvého bodu odôvodnenia tejto smernice Európska Rada na svojich ďalších zasadnutiach uznala potrebu vytvorenia
         jedného vnútorného trhu v energetike. Na strane druhej v oznámení o zvýšení prenosu elektrickej energie v Spoločenstve: základný
         prvok realizácie vnútorného trhu s energiou, z 29. septembra 1989 [KOM(89) 336, konečné znenie] [neoficiálny preklad], Komisia stanovila možnosť, že prenosové sústavy elektrickej energie vyhradené vnútroštátnym alebo regionálnym monopolným
         podnikom by mali byť k dispozícii tretím osobám, a považovala za potrebné odstrániť dovozné a vývozné monopoly (pozri body
         2 a 52 tohto oznámenia).

      78     Na základe vyššie uvedeného nemožno tvrdiť, že inštitúcie Spoločenstva vzbudili v SEP odôvodnené očakávania na udržanie si
         monopolu na dovoz elektrickej energie do Holandska alebo zachovanie prednostného práva na užívanie cezhraničnej energetickej
         prenosovej sústavy až do uplynutia uzavretých medzinárodných zmlúv.

      79     Orgány verejnej správy v Holandsku prijali vnútroštátny právny rámec, v rámci ktorého uzavrela SEP medzinárodné zmluvy, aby
         splnila svoju úlohu vo všeobecnom hospodárskom záujme dbať na spoľahlivé a efektívne fungovanie verejného rozvodu elektrickej
         energie s čo najnižšími možnými nákladmi s ohľadom na spoločnosť. Členský štát však nemôže zaväzovať Spoločenstvo takým spôsobom,
         že nemôže začať alebo pokračovať v liberalizácii trhu s elektrickou energiou.

      80     Čo sa týka zásady právnej istoty, táto zásada najmä vyžaduje, aby právna úprava, ktorá má nepriaznivé dôsledky pre jednotlivcov,
         bola jasná a presná a jej uplatnenie bolo predvídateľné pre tých, ktorí jej podliehajú (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. decembra
         1987, Írsko/Komisia 325/85, Zb. s. 5041; z 13. februára 1996, Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Zb. s. I‑431, bod 27, a z 15. februára
         1996, Duff a i., C‑63/93, Zb. s. I‑569, bod 20).

      81     Rovnako Súdny dvor už rozhodol, že nemožno veriť v absolútnu nemennosť legislatívy, je možné len spochybniť spôsob uplatnenia
         takejto zmeny (pozri, pokiaľ ide o zmenu legislatívy, ktorou sa ruší právo odpočtu dane z pridanej hodnoty pri určitých nákladoch
         týkajúcich sa nájmu nehnuteľností, rozsudok z 29. apríla 2004, Gemeente Leusden a Holin Groep, C‑487/01 a C‑7/02, Zb. s. I‑5368,
         bod 81). Rovnako zásada právnej istoty nevyžaduje neexistenciu legislatívnej zmeny, ale skôr vyžaduje, aby zákonodarca zohľadnil
         osobitnú situáciu hospodárskych subjektov a v prípade potreby prispôsobil uplatňovanie nových právnych predpisov.

      82     Z toho dôvodu je dôležité zdôrazniť, že smernica obsahuje ustanovenia, ktoré umožňujú zohľadniť osobitné situácie hospodárskych
         subjektov, akým je SEP v kontexte liberalizácie trhu s elektrickou energiou. Najmä vo svojom článku 24 poskytuje smernica
         členským štátom možnosť požadovať výnimku z článku 7 ods. 5 a článku 16 v prípade záväzkov alebo záruk prevádzky vydaných
         pred nadobudnutím účinnosti smernice. Holandské kráľovstvo nevyužilo túto možnosť (pozri rozhodnutie 1999/796, bod 44).

      83     Komisia uvádza, že v smernici neexistuje úprava povinnosti rozviazania zmlúv, akými sú medzinárodné zmluvy SEP. Táto situácia
         však neoprávňuje nezohľadňovať ustanovenia smernice z dôvodu, že takéto nezohľadnenie je potrebné na plnenie týchto zmlúv.
         Navyše rozviazanie týchto zmlúv by bolo iba nepriamym a možným následkom tejto smernice. Okrem toho smernica nebráni subjektu,
         akým je SEP (neskôr od 2001 NEA), predať mimo Holandska elektrickú energiu, ktorú sa zaviazala kúpiť v súlade so svojimi medzinárodnými
         zmluvami.

      84     NEA sa ďalej dovoláva iného nariadenia Európskeho parlamentu a Rady č. 1228/2003 z 26. júna 2003 o podmienkach prístupu do
         siete pre cezhraničné výmeny elektrickej energie (Ú. v. ES L 176, s. 1; Mim. vyd. 12/002, s. 175), a to najmä bodu 2 prílohy
         tohto nariadenia pod názvom „Postavenie dlhodobých zmlúv“, podľa ktorého „existujúce dlhodobé zmluvy nemajú prednostné právo,
         keď príde k ich obnovovaniu“. Podľa NEA z tohto ustanovenia vyplýva, že zmluvy, ktoré boli uzavreté pred nadobudnutím účinnosti
         tohto právneho predpisu, sa musia plniť.

      85     Tento argument už nemôže zmeniť doterajšie posúdenie. Uvedené ustanovenie, ktoré totiž v posudzovanom období ešte nebolo účinné,
         je úplne v súlade s výkladom článku 7 ods. 5 a článku 16 smernice, ktorý je uvedený v bodoch 56 až 63 tohto rozsudku, a nemôže
         byť spochybnené. V danom prípade sa potvrdzuje, že možné výnimky priznané v zmysle článku 24 smernice nemôžu ísť nad rámec
         trvania záväzkov, ktoré sú uvedené v zmluvách uzavretých pred nadobudnutím účinnosti smernice.

      86     Tieto úvahy neprejudikujú odpoveď na otázku, či a v akej miere môže podnik, akým je NEA, na základe vnútroštátneho práva,
         požadovať náhradu škody, ktorá mu vznikla, z dôvodu rozhodnutia holandských úradov nežiadať o výnimku na základe článku 24
         smernice v súvislosti so spornými opatreniami.

      87     Z týchto predchádzajúcich úvah vyplýva, že okolnosti predložené účastníkmi konania v ich vyjadreniach Súdnemu dvoru neumožňujú
         úspešne sa dovolávať zásady ochrany legitímnej dôvery a právnej istoty.

      88     Na druhú otázku preto treba odpovedať tak, že:
      –       článok 7 ods. 5 a článok 16 smernice sa nevzťahujú iba na technické predpisy, ale treba ich vykladať v tom zmysle, že sa musia
         uplatniť pri každej diskriminácii,

      –       týmto článkom odporujú vnútroštátne opatrenia, ktoré prideľujú podniku prednostne kapacitu cezhraničného prenosu elektrickej
         energie, bez ohľadu na to, či tieto opatrenia pochádzajú od prevádzkovateľa sústavy, od kontrolóra prevádzky sústavy alebo
         zákonodarcu, pokiaľ tieto opatrenia nie sú schválené v rámci postupu stanoveného v článku 24 smernice.

       O prvej prejudiciálnej otázke
      89     Prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 86 ods. 2 ES musí byť vykladaný v tom zmysle,
         že odôvodňuje opatrenia, ktoré sú sporné vo veci samej.

      90     Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku nie je potrebné odpovedať na prvú otázku.
       O trovách
      91     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 7 ods. 5 a článok 16 smernice Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave
            vnútorného trhu s elektrickou energiou sa nevzťahujú iba na technické predpisy, ale treba ich vykladať v tom zmysle, že sa
            musia uplatniť pri každej diskriminácii.
      2.      Týmto článkom odporujú vnútroštátne opatrenia, ktoré prideľujú podniku prednostne kapacitu cezhraničného prenosu elektrickej
            energie bez ohľadu na to, či tieto opatrenia pochádzajú od prevádzkovateľa sústavy, od kontrolóra prevádzky sústavy alebo
            zákonodarcu, pokiaľ tieto opatrenia nie sú schválené v rámci postupu stanoveného v článku 24 smernice 96/92.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.