title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. mája 2011.#Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. proti Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Sąd Najwyższy - Poľsko.#Akt o podmienkach pristúpenia k Európskej únii - Článok 58 - Smernica 2002/21/ES - Usmernenia Komisie - Neuverejnenie v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku členského štátu - Použiteľnosť.#Vec C-410/09.

text:
      Vec C‑410/09
      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      proti
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Sąd Najwyższy)
      „Akt o podmienkach pristúpenia k Európskej únii – Článok 58 – Smernica 2002/21/ES – Usmernenia Komisie – Neuverejnenie v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku členského štátu – Použiteľnosť“
      Abstrakt rozsudku
      Pristúpenie nových členských štátov k Spoločenstvu – Akt o pristúpení z roku 2003 – Usmernenia Komisie prijaté na základe
            smernice 2002/21 – Neuverejnenie v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku nového členského štátu, ktorý je úradným jazykom
            Európskej únie – Použiteľnosť voči jednotlivcom
      (Akt o pristúpení z roku 2003, článok 58; smernica Európskeho parlamentu a Rady 2002/21, články 15 a 16)
      Článok 58 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky,
         Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky
         k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia (Akt o pristúpení z roku 2003), sa má vykladať v tom
         zmysle, že nebráni tomu, aby sa národný regulačný orgán (NRO) mohol odvolávať na usmernenia Komisie pre analýzu trhu a posúdenie
         významného vplyvu na trh podľa regulačného rámca Spoločenstva pre elektronické komunikačné siete a služby v rozhodnutí, ktorým
         tento orgán ukladá určité regulačné povinnosti poskytovateľovi elektronických komunikačných služieb, a to bez ohľadu na skutočnosť,
         že tieto usmernenia neboli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku predmetného členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Únie.

      Články 15 a 16 smernice 2002/21 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby, ktoré sú určené
         výslovne NRO, predstavujú právny základ, z ktorého vychádzajú tieto usmernenia. Dané usmernenia neobsahujú nijakú povinnosť,
         ktorá by mohla byť priamo alebo nepriamo uložená jednotlivcom. Neuverejnenie týchto usmernení v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku členského štátu preto nebráni tomu, aby sa NRO uvedeného štátu na ne odvolával v rozhodnutí určenom jednotlivcovi.

      Článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 neukladá Rade, Komisii ani Európskej centrálnej banke povinnosť, aby do deviatich
         nových jazykov vymenovaných v tomto článku preložili všetky akty inštitúcií a Európskej centrálnej banky prijaté pred pristúpením
         nových členských štátov. Uvedený článok, ktorý upravuje jazykový režim a podmienky uverejnenia aktov prijatých inštitúciami
         a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením, sa totiž obmedzuje na stanovenie, že len tie spomedzi týchto aktov, ktorých
         znenia boli vypracované v jazykoch nových členských štátov predstavujúcich úradné jazyky Únie, budú odo dňa pristúpenia autentické
         za rovnakých podmienok ako znenia vypracované v iných úradných jazykoch a budú uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, ak boli takto uverejnené aj znenia v iných úradných jazykoch. Uvedený článok teda predpokladá, že členské štáty a inštitúcie
         uskutočnia výber aktov, ktoré musia byť uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, a nevylučuje, že určité akty nemusia byť uverejnené. V dôsledku toho článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 nevyžadoval
         uverejnenie usmernení z roku 2002 v uvedenom úradnom vestníku v ich znení v poľskom jazyku.

      (pozri body 31, 34, 37, 39 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 12. mája 2011 (*)

      „Akt o podmienkach pristúpenia k Európskej únii – Článok 58 – Smernica 2002/21/ES – Usmernenia Komisie – Neuverejnenie v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku členského štátu – Použiteľnosť“
      Vo veci C‑410/09,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Sąd Najwyższy (Poľsko)
         z 28. októbra 2009 a doručený Súdnemu dvoru v ten istý deň, ktorý súvisí s konaním:

      Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o.
      proti
      Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej,
      za účasti:
      Prezes Urzędu Ochrony Konkurencji i Konsumentów,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadžiev, A. Rosas, A. Ó Caoimh a P. Lindh (spravodajkyňa),
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. novembra 2010,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o., v zastúpení: M. Korcz a S. Dudzik, radcy prawni,
      –        prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej, v zastúpení: M. Kołtoński a D. Pawłowska, radcy prawni,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, splnomocnený zástupca,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca,
      –        Európska komisia, v zastúpení: G. Braun a K. Mojzesowicz, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 58 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej
         republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky, Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej
         republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska
         únia (Ú. v. EÚ L 236, 2003, s. 33, ďalej len „akt o pristúpení z roku 2003“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (ďalej len „PTC“) a prezes
         Urzędu Komunikacji Elektronicznej (predseda Úradu pre elektronickú komunikáciu, ďalej len „predseda“), týkajúceho sa určitých
         regulačných povinností, ktoré predseda uložil PTC.

       Právny rámec
       Akt o pristúpení z roku 2003
      3        Podľa článku 2 aktu o pristúpení z roku 2003:

      „Odo dňa pristúpenia budú ustanovenia pôvodných zmlúv a aktov prijatých orgánmi a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením
         záväzné pre nové členské štáty a budú sa uplatňovať za podmienok stanovených v týchto zmluvách a v tomto akte.“

      4        Článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 stanovuje:

      „Texty aktov orgánov a Európskej centrálnej banky prijatých pred pristúpením vyhotovené Radou, Komisiou alebo Európskou centrálnou
         bankou v českom, estónskom, maďarskom, lotyšskom, litovskom, maltskom, poľskom, slovenskom a slovinskom jazyku budú odo dňa
         pristúpenia autentické za rovnakých podmienok ako znenia vyhotovené v súčasných jedenástich jazykoch. Budú uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, ak boli takto uverejnené aj znenia v súčasných jazykoch.“

       Nariadenie č. 1
      5        Podľa článku 1 nariadenia Rady č. 1 z 15. apríla 1958 o používaní jazykov v Európskom hospodárskom spoločenstve (Ú. v. ES
         17, 1958, s. 385; Mim. vyd. 01/001, s. 3), zmeneného a doplneného aktom o pristúpení z roku 2003, úradnými jazykmi Únie sú:

      „angličtina, čeština, dánčina, estónčina, fínčina, francúzština, gréčtina, holandčina, lotyština, litovčina, maltčina, maďarčina,
         nemčina, poľština, portugalčina, slovenčina, slovinčina, španielčina, švédčina a taliančina.“

      6        Článok 4 tohto nariadenia stanovuje:

      „Nariadenia a ostatné všeobecne uplatniteľné dokumenty budú vypracované v dvadsiatich úradných jazykoch.“
      7        Článok 5 uvedeného nariadenia znie:

      „Úradný vestník Európskej únie sa uverejňuje v dvadsiatich úradných jazykoch.“

      8        Podľa článku 8 rovnakého nariadenia:

      „V prípade, že má členský štát viacero úradných jazykov, jazyk, ktorý sa bude používať, stanovia na žiadosť tohto štátu všeobecné
         pravidlá právnych predpisov tohto štátu.“

       Smernica 2002/21/ES
      9        Článok 1 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/21/ES zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické
         komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349) znie takto:

      „Táto smernica vytvára harmonizovaný rámec na reguláciu elektronických komunikačných služieb, elektronických komunikačných
         sietí, pridružených zariadení a pridružených služieb. Stanovuje úlohy národných regulačných orgánov a vytvára sústavu postupov
         na zabezpečenie harmonizovaného uplatňovanie regulačného rámca v [celej Únii].“

      10      Článok 15 smernice 2002/21, ktorý sa týka postupu definovania trhu, vo svojich odsekoch 1 až 3 stanovuje:

      „1.      Komisia prijme odporúčanie o príslušných trhoch výrobkov a služieb (ďalej len ‚odporúčanie‘) po verejnej porade a porade s národnými
         regulačnými orgánmi. Odporúčanie podľa Prílohy I tejto smernice identifikuje trhy výrobkov a služieb v elektronickom komunikačnom
         sektore, ktorých charakteristiky môžu byť také, že oprávňujú uloženie regulačných povinností stanovených v špecifických smerniciach,
         bez vplyvu na trhy, ktoré môžu byť definované v špecifických prípadoch podľa práva hospodárskej súťaže. Komisia definuje trhy
         v súlade s princípmi práva hospodárskej súťaže.

      Komisia pravidelne prehodnocuje odporúčanie.
      2.      Komisia uverejní pokyny na analýzu trhu a posúdenie významného vplyvu (ďalej len ‚pokyny‘), ktoré musia byť v súlade s princípmi
         práva hospodárskej súťaže najneskôr k dátumu nadobudnutia účinnosti tejto smernice.

      3.      Národné regulačné orgány definujú relevantné trhy podľa národných okolností, najmä relevantné geografické trhy na svojom území
         podľa princípov práva hospodárskej súťaže, pričom zohľadnia v čo najväčšej miere odporúčanie a pokyny. Národné regulačné orgány
         sa pred definovaním trhov, ktoré sa líšia od trhov definovaných v odporúčaní, riadia podľa postupov uvedených v článkoch 6
         a 7.“

      11      Článok 16 smernice 2002/21 s nadpisom „Postup analýzy trhu“ vo svojich odsekoch 1 až 5 stanovuje:

      „1.      Národné regulačné orgány vypracujú analýzu relevantných trhov čo najskôr po prijatí odporúčania alebo jeho aktualizácie, pričom
         maximálne zohľadňujú pokyny. Členské štáty zabezpečia, aby sa táto analýza v prípade potreby vykonala v spolupráci s národnými
         orgánmi pre hospodársku súťaž.

      2.      Ak sa od národného regulačného orgánu [ďalej len ‚NRO‘] podľa článkov 16, 17, 18 alebo 19 smernice 2002/22/ES (Smernica o univerzálnej
         službe) [alebo podľa článkov 7 alebo 8 smernice 2002/19/ES (Smernica o prístupe)] vyžaduje určiť, či je potrebné uložiť, ponechať,
         zmeniť alebo zrušiť povinnosti podnikov, tento orgán určí na základe svojej analýzy trhu podľa odseku 1 tohto článku, či je
         na relevantnom trhu efektívna hospodárska súťaž.

      3.      Ak [NRO] príde k záveru, že na trhu je efektívna hospodárska súťaž, neuloží alebo neponechá v platnosti žiadne špecifické
         regulačné povinnosti uvedené v odseku 2 tohto článku. V prípadoch, kde už existujú regulačné povinnosti pre špecifický sektor,
         zruší takéto povinnosti podnikom na tomto relevantnom trhu. Stranám dotknutým zrušením týchto povinností sa poskytne primeraná
         výpovedná lehota.

      4.      Ak [NRO] zistí, že na trhu nie je efektívna hospodárska súťaž, určí podniky s významným vplyvom na danom trhu v súlade s článkom
         14 a [NRO] takýmto podnikom uloží primerané špecifické regulačné povinnosti uvedené v odseku 2 tohto článku, alebo zachová
         alebo zmení tieto povinnosti tam, kde už existujú.

      5.      V prípade nadnárodných trhov identifikovaných rozhodnutím uvedeným v článku 15 ods. 4 príslušné [NRO] spoločne vykonajú analýzu
         trhu s maximálnym zohľadnením pokynov a rozhodnú o uložení, zachovaní, zmene alebo zrušení regulačných povinností uvedených
         v odseku 2 tohto článku vo vzájomnej zhode.“

      12      Na základe článku 15 ods. 2 smernice 2002/21 Komisia prijala usmernenia pre analýzu trhu a posúdenie významného vplyvu na
         trh podľa regulačného rámca Spoločenstva pre elektronické komunikačné siete a služby [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES C 165, 2002, s. 6, ďalej len „usmernenia z roku 2002“).

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      13      PTC je jedným z hlavných telekomunikačných operátorov v Poľsku.

      14      Dňa 17. júla 2006 predseda usúdil, že PTC má významný vplyv na trhu poskytovania služieb ukončenia hovorov a rozhodol o uložení
         určitých regulačných povinností tomuto podniku.

      15      Prvostupňový a odvolací súd zamietli žalobu PTC proti tomuto rozhodnutiu predsedu. V rámci dovolania podaného na vnútroštátny
         súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, PTC tvrdí, že usmernenia z roku 2002, o ktoré sa uvedené rozhodnutie
         opiera, sú voči nemu nepoužiteľné, lebo neboli uverejnené v poľskom jazyku v Úradnom vestníku Európskej únie.

      16      Sąd Najwyższy má pochybnosti, pokiaľ ide o dôsledky, ktoré treba vyvodiť z tohto neuverejnenia.

      17      Uvedený súd pripomína, že Súdny dvor rozhodol, že článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 bráni tomu, aby povinnosti obsiahnuté
         v právnej úprave Spoločenstva, ktorá nebola uverejnená v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku nového členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Európskej únie, mohli byť ukladané jednotlivcom v tomto
         štáte, aj keby sa tieto osoby mohli oboznámiť s touto právnou úpravou inými spôsobmi (rozsudky z 11. decembra 2007, Skoma‑Lux,
         C‑161/06, Zb. s. I‑10841, body 57 až 59, a zo 4. júna 2009, Balbiino, C‑560/07, Zb. s. I‑4447, bod 30).

      18      Táto judikatúra vedie vnútroštátny súd k úsudku, že poľské telekomunikačné podniky sa nachádzajú v menej výhodnej situácii
         než podniky usadené v iných v členských štátoch, ktoré sa môžu oboznámiť s usmerneniami v úradnom jazyku týchto štátov.

      19      Vnútroštátny súd sa pýta, či formulácia „povinnosti obsiahnuté v právnej úprave Spoločenstva“, použitá v bode 51 už citovaného
         rozsudku Skoma‑Lux, zahŕňa výlučne nariadenia a rozhodnutia, ktoré zo svojej podstaty obsahujú povinnosti voči jednotlivcom,
         alebo či sa vzťahuje aj na iné akty inštitúcií Únie, ktoré majú vplyv na práva alebo povinnosti jednotlivcov upravené ustanoveniami
         vnútroštátnych právnych predpisov preberajúcich smernice Spoločenstva. V tejto súvislosti uvádza, že sa zdá, že Súdny dvor
         vo svojom rozsudku z 10. marca 2009, Heinrich (C‑345/06, Zb. s. I‑1659), extenzívne vyložil pojem „právna úprava Spoločenstva“
         ako pojem, ktorý môže zahŕňať všetky akty inštitúcií Únie. Rovnako zdôrazňuje, že sa zdá, že z rozsudku z 21. júna 2007, ROM‑projecten
         (C‑158/06, Zb. s. I‑5103), vyplýva, že uverejnené nemajú byť len právne akty Únie, ktoré ukladajú povinnosti jednotlivcom,
         ale že na to, aby sa také uverejnenie vyžadovalo, postačuje, že akt ukladá členskému štátu povinnosť postupovať konkrétnym
         spôsobom voči jednotlivcom.

      20      Vnútroštátny súd uvádza, že usmernenia z roku 2002 vytvárajú legitímne právne očakávania u osôb, ktorých situácia patrí do
         ich pôsobnosti. Okrem toho prijatie týchto usmernení Komisiou vyplýva priamo z povinnosti stanovenej v článku 15 ods. 2 smernice
         2002/21. Jej článok 15 ods. 3 a článok 16 ods. 1 stanovujú, že NRO musia „v čo najväčšej miere“, resp. „maximálne“ zohľadniť
         usmernenia pri definovaní relevantných trhov i pri ich analýze.

      21      Za týchto okolností Sąd Najwyższy rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Umožňuje článok 58 [aktu o pristúpení z roku 2003] odvolávať sa voči jednotlivcom usadeným v niektorom členskom štáte na
         [usmernenia z roku 2002], ktoré mal [NRO] podľa článku 16 ods. 1 [smernice 2002/21] maximálne zohľadniť pri analýze relevantných
         trhov, ak tieto usmernenia neboli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku tohto členského štátu, hoci je tento jazyk úradným jazykom Európskej únie?“

       O prejudiciálnej otázke
      22      Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 má vykladať v tom zmysle,
         že bráni tomu, aby sa NRO mohol odvolávať na usmernenia z roku 2002 v rozhodnutí, ktorým tento orgán ukladá určité regulačné
         povinnosti poskytovateľovi elektronických komunikačných služieb, ak tieto usmernenia neboli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku predmetného členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Únie.

      23      Na zodpovedanie tejto otázky treba pripomenúť, že základná zásada právneho poriadku Únie vyžaduje, aby akt vydaný orgánmi
         verejnej moci nebol použiteľný voči jednotlivcom predtým, ako sa mali možnosť s ním oboznámiť (rozsudok z 25. januára 1979,
         Racke, 98/78, Zb. s. 69, bod 15).

      24      Okrem toho z článku 2 aktu o pristúpení z roku 2003 vyplýva, že akty prijaté inštitúciami pred pristúpením sú záväzné pre
         nové členské štáty a sú v týchto štátoch uplatniteľné odo dňa pristúpenia. Ich použiteľnosť voči fyzickým a právnickým osobám
         v týchto štátoch však podlieha všeobecným podmienkam zavádzania práva Únie v členských štátoch, ako ich stanovujú pôvodné
         zmluvy a pre nové členské štáty samotný akt o pristúpení z roku 2003 (rozsudok Skoma‑Lux, už citovaný, bod 32).

      25      Pokiaľ ide o nariadenia Rady a Komisie, ako aj o smernice týchto inštitúcií, ktoré sú určené všetkým členským štátom, z ustanovení
         článku 254 ods. 2 ES vyplýva, že tieto akty môžu vyvolať právne účinky len vtedy, ak boli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Skoma‑Lux, už citovaný, bod 33).

      26      Okrem toho uvedené akty nemožno použiť voči fyzickým a právnickým osobám v členskom štáte predtým, než sa mali možnosť s nimi
         oboznámiť prostredníctvom riadneho uverejnenia v Úradnom vestníku Európskej únie (rozsudky Racke, už citovaný, bod 15, a Skoma‑Lux, už citovaný, bod 37).

      27      Tieto zásady treba s rovnakými dôsledkami dodržiavať aj vtedy, ak právna úprava Únie od členských štátov vyžaduje, aby na
         účely jej vykonania prijali opatrenia ukladajúce povinnosti jednotlivcom. Vnútroštátne opatrenia, ktoré v rámci vykonávania
         právnej úpravy Únie ukladajú povinnosti jednotlivcom, preto musia byť uverejnené, aby sa tieto osoby mohli s nimi oboznámiť
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 20. júna 2002, Mulligan a i., C‑313/99, Zb. s. I‑5719, body 51 a 52). V takej situácii musia
         mať dotknuté osoby takisto možnosť oboznámiť sa so zdrojom vnútroštátnych opatrení, ktoré im ukladajú povinnosti. Uverejnená
         teda musí byť nielen vnútroštátna právna úprava, ale aj akt práva Únie, ktorý prípadne od členských štátov vyžaduje, aby prijali
         opatrenia ukladajúce povinnosti jednotlivcom (pozri v tomto zmysle rozsudok Heinrich, už citovaný, body 45 až 47).

      28      Okrem toho z ustanovení článku 58 aktu o pristúpení z roku 2003 v spojení s článkami 4, 5 a 8 nariadenia č. 1 vyplýva, že
         pod riadnym uverejnením nariadenia Únie pre členský štát, ktorého jazyk je úradným jazykom Únie, sa musí rozumieť uverejnenie
         tohto aktu v tomto jazyku v Úradnom vestníku Európskej únie (rozsudok Skoma‑Lux, už citovaný, bod 34).

      29      Súdny dvor teda rozhodol, že článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 bráni tomu, aby povinnosti obsiahnuté v právnej úprave
         Únie, ktorá nebola uverejnená v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku nového členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Únie, mohli byť ukladané jednotlivcom v tomto štáte,
         aj keby sa tieto osoby mohli oboznámiť s touto právnou úpravou inými spôsobmi (rozsudky Skoma‑Lux, už citovaný, bod 51, a Balbiino,
         už citovaný, bod 30).

      30      So zreteľom na judikatúru pripomenutú v bodoch 23 až 29 tohto rozsudku, ktorá je inšpirovaná zásadami právnej istoty a zákazu
         diskriminácie, treba overiť, či usmernenia z roku 2002 svojím obsahom ukladajú povinnosti jednotlivcom. Ak by to tak bolo,
         bez uverejnenia v poľskom jazyku v Úradnom vestníku Európskej únie by tieto usmernenia boli na jednotlivcov v Poľsku nepoužiteľné.

      31      Články 15 a 16 smernice 2002/21, ktoré sú určené výslovne NRO, predstavujú právny základ, z ktorého vychádzajú usmernenia
         z roku 2002. Tie slúžia na orientáciu NRO pri definovaní a analýze relevantných trhov na účely určenia, či musia podliehať
         regulácii ex ante. Podľa bodu 1 týchto usmernení sa v nich totiž uvádzajú zásady, na ktorých NRO musia založiť svoju analýzu trhov a účinnej
         hospodárskej súťaže podľa spoločného regulačného rámca pre elektronické komunikácie. Bod 6 rovnakých usmernení takisto uvádza,
         že ich cieľom je usmerniť NRO pri výkone ich nových povinností v oblasti definovania trhov a posúdenia významného vplyvu na
         tieto trhy (rozsudok z 3. decembra 2009, Komisia/Nemecko, C‑424/07, Zb. s. I‑11431, body 75 a 76).

      32      Usmernenia z roku 2002 obsahujú vo svojich prvých troch oddieloch zhrňujúci opis metód a kritérií vhodných na definovanie
         trhu, posúdenie významného vplyvu naň a označenie podnikov s významným vplyvom na trhu. Ide v podstate o zhrnutie judikatúry
         v tejto oblasti doplnené o prehľad troch oznámení Komisie, ktoré boli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie v poľskom jazyku, a to oznámenia Komisie o definícii relevantného trhu na účely práva hospodárskej súťaže spoločenstva (Ú. v. ES
         C 372, 1997, s. 5; Mim. vyd. 08/001, s. 155, ako aj mimoriadne vydanie Úradného vestníka Európskej únie v poľskom jazyku, zväzok 1, kapitola 8, s. 155), usmernení o uplatňovaní pravidiel hospodárskej súťaže EHS v telekomunikačnom
         sektore (Ú. v. ES C 233, 1991, s. 2; Mim. vyd. 08/001, s. 43, ako aj mimoriadne vydanie Úradného vestníka Európskej únie v poľskom jazyku, zväzok 1, kapitola 8, s. 43) a oznámenia Komisie o uplatňovaní pravidiel hospodárskej súťaže na prístupové
         dohody v telekomunikačnom sektore (Ú. v. ES C 265, 1998, s. 2; Mim. vyd. 08/001, s. 255, ako aj mimoriadne vydanie Úradného vestníka Európskej únie v poľskom jazyku, zväzok 1, kapitola 8, s. 255).

      33      Tri posledné oddiely sa priamejšie vzťahujú k vykonaniu smernice 2002/21. Štvrtý oddiel s nadpisom „Uloženie, zachovanie,
         zmena alebo zrušenie povinností podľa regulačného rámca“ dáva NRO pokyny o opatreniach, ktoré sa majú prijať v dôsledku analýzy
         konkurenčnej povahy trhu. Piaty a šiesty oddiel sa týkajú jednak vyšetrovacích právomocí a postupov spolupráce na účely analýzy
         trhu a jednak postupov konzultovania a uverejňovania návrhov rozhodnutí NRO. Okrem pripomenutia relevantných ustanovení uplatniteľného
         regulačného rámca majú tieto tri oddiely spresniť fungovanie mechanizmov spolupráce medzi NRO, vnútroštátnymi orgánmi pre
         hospodársku súťaž a Komisiou.

      34      Z týchto skutočností vyplýva, že usmernenia z roku 2002 neobsahujú nijakú povinnosť, ktorá by mohla byť priamo alebo nepriamo
         uložená jednotlivcom. Neuverejnenie týchto usmernení v Úradnom vestníku Európskej únie v poľskom jazyku preto nebráni tomu, aby sa NRO Poľskej republiky na ne odvolával v rozhodnutí určenom jednotlivcovi.

      35      Navyše treba uviesť, že uvedené usmernenia boli uverejnené v roku 2002 v sérii „C“ Úradného vestníku Európskej únie. Pritom v sérii „C“ úradného vestníka sa na rozdiel od jeho série „L“ neuverejňujú právne záväzné akty, ale iba informácie,
         odporúčania a oznámenia týkajúce sa Únie.

      36      PTC sa však domnieva, že vzhľadom na to, že tieto usmernenia boli uverejnené v roku 2002 v Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev, mali byť podľa článku 58 aktu o pristúpení z roku 2003 uverejnené aj v úradných jazykoch nových členských štátov, okrem
         iného v poľskom jazyku.

      37      Treba však uviesť, že článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 neukladá Rade, Komisii ani Európskej centrálnej banke povinnosť,
         aby do deviatich nových jazykov vymenovaných v tomto článku preložili všetky akty inštitúcií a Európskej centrálnej banky
         prijaté pred pristúpením nových členských štátov. Uvedený článok, ktorý upravuje jazykový režim a podmienky uverejnenia aktov
         prijatých inštitúciami a Európskou centrálnou bankou pred pristúpením, sa totiž obmedzuje na stanovenie, že len tie spomedzi
         týchto aktov, ktorých znenia boli vypracované v jazykoch nových členských štátov predstavujúcich úradné jazyky Únie, budú
         odo dňa pristúpenia autentické za rovnakých podmienok ako znenia vypracované v iných úradných jazykoch a budú uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, ak boli takto uverejnené aj znenia v iných úradných jazykoch. Uvedený článok teda predpokladá, že členské štáty a inštitúcie
         uskutočnia výber aktov, ktoré musia byť uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie, a nevylučuje, že určité akty nemusia byť uverejnené. V dôsledku toho článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 nevyžadoval
         uverejnenie usmernení z roku 2002 v uvedenom úradnom vestníku v ich znení v poľskom jazyku.

      38      Navyše treba zdôrazniť, že Súdny dvor už odmietol existenciu všeobecnej zásady práva Únie, podľa ktorej všetko, čo by mohlo
         ovplyvniť záujmy občana Únie, musí byť spísané v jeho jazyku za každých okolností (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. septembra
         2003, Kik/ÚHVT, C‑361/01 P, Zb. s. I‑8283, body 82 a 83).

      39      Vzhľadom na to, čo bolo uvedené, treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 58 aktu o pristúpení z roku 2003 sa má
         vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa NRO mohol odvolávať na usmernenia z roku 2002 v rozhodnutí, ktorým tento orgán
         ukladá určité regulačné povinnosti poskytovateľovi elektronických komunikačných služieb, a to bez ohľadu na skutočnosť, že
         tieto usmernenia neboli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku predmetného členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Únie.

       O trovách
      40      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 58 Aktu o podmienkach pristúpenia Českej republiky, Estónskej republiky, Cyperskej republiky, Lotyšskej republiky,
            Litovskej republiky, Maďarskej republiky, Maltskej republiky, Poľskej republiky, Slovinskej republiky a Slovenskej republiky
            k Európskej únii a o úpravách zmlúv, na ktorých je založená Európska únia, sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby
            sa národný regulačný orgán mohol odvolávať na usmernenia Komisie pre analýzu trhu a posúdenie významného vplyvu na trh podľa
            regulačného rámca Spoločenstva pre elektronické komunikačné siete a služby v rozhodnutí, ktorým tento orgán ukladá určité
            regulačné povinnosti poskytovateľovi elektronických komunikačných služieb, a to bez ohľadu na skutočnosť, že tieto usmernenia
            neboli uverejnené v Úradnom vestníku Európskej únie v jazyku predmetného členského štátu, hoci tento jazyk je úradným jazykom Únie.
      Podpisy
      * Jazyk konania: poľština.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. septembra 1999. # Maatschappij Drijvende Bokken BV proti Stichting Pensioenfonds voor de Vervoer- en Havenbedrijven. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad - Holandsko. # Vec C-219/97.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. júla 1980. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 150/79.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 11. júla 1996. # Giorgio Bernardi proti Európskemu parlamentu. # Žaloba o neplatnosť - Neprípustnosť. # Vec T-146/95.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 19. mája 2009. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2003/58/ES - Právo obchodných spoločností - Doklady a údaje podliehajúce zverejňovaniu - Listy a objednávky - Sankcie - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-313/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) z 19. mája 2009 – Komisia/Taliansko
      (vec C‑313/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2003/58/ES – Právo obchodných spoločností – Doklady a údaje podliehajúce zverejňovaniu – Listy a objednávky – Sankcie – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 12)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie všetkých ustanovení potrebných na dosiahnutie súladu s článkom 1 ods. 4,
                  5 a 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/58/ES z 15. júla 2003, ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 68/151/EHS v súvislosti
                  s požiadavkami na zverejňovanie s ohľadom na určité typy spoločností (Ú. v. EÚ L 221, s. 13; Mim. vyd. 17/001, s. 304), v stanovenej
                  lehote

            Výrok

                  1.

                  	Talianska republika si tým, že v stanovenej lehote neprijala všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné
                     na dosiahnutie súladu s článkom 1 ods. 4 až 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/58/ES z 15. júla 2003, ktorou sa
                     mení a dopĺňa smernica Rady 68/151/EHS v súvislosti s požiadavkami na zverejňovanie s ohľadom na určité typy spoločností,
                     nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z tejto smernice.

                  2.

                  	Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 29. septembra 1998. # Canon Kabushiki Kaisha proti Metro-Goldwyn-Mayer Inc., pôvodne Pathe Communications Corporation. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof - Nemecko. # Vec C-39/97.


title: Rozsudok Súdneho dvora z 13. marca 2001.#PreussenElektra AG proti Schhleswag AG, za účasti Windpark Reußenköge III GmbH a Land Schleswig-Holstein.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht Kiel - Nemecko.#Štátna pomoc.#Vec C-379/98.

text:
      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA
      z 13. marca 2001 (*)

      „Elektrická energia – Obnoviteľné zdroje elektrickej energie – Vnútroštátna právna úprava ukladajúca podnikom zásobujúcim elektrickou energiou povinnosť nakupovať elektrickú energiu za
         minimálne ceny a rozdeľujúca finančnú záťaž vyplývajúcu z tohto záväzku medzi tieto podniky a prevádzkovateľov siete nachádzajúcich
         sa vyššie – Štátna pomoc – Zlučiteľnosť s voľným pohybom tovarov“

      Vo veci C‑379/98,
      ktorej predmetom je návrh podaný podľa článku 177 Zmluvy ES (teraz článok 234 ES), ktorým Landgericht Kiel (Nemecko) navrhuje,
         aby v súvislosti s konaním pred týmto vnútroštátnym súdom medzi

      PreussenElektra AG
      a
      Schleswag AG,
      za účasti:
      Windpark Reußenköge III GmbH
      a
      Spolková krajina Šlezvicko-Holštajnsko,
      Súdny dvor vydal prejudiciálne rozhodnutie o výklade článkov 30 a 92 Zmluvy ES (zmenené, teraz články 28 ES a 87 ES), ako
         aj článku 93 ods. 3 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 3 ES),

      SÚDNY DVOR,
      v zložení: predseda G. C. Rodríguez Iglesias, predsedovia komôr C. Gulmann, M. Wathelet a V. Skouris, sudcovia D. A. O. Edward,
         J. P. Puissochet, P. Jann, L. Sevón a R. Schintgen (spravodajca),

      generálny advokát: F. G. Jacobs,
      tajomník: H. A. Rühl, hlavný referent,
      so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré predložili:
      –       PreussenElektra AG, v zastúpení: D. Sellner, Rechtsanwalt,
      –       Schleswag AG, v zastúpení: M. Nebendahl, Rechtsanwalt,
      –       Windpark Reußenköge III GmbH a Spolková krajina Šlezvicko-Holštajnsko, v zastúpení: W. Ewer, Rechtsanwalt,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: W. D. Plessing a C. D. Quassowski, splnomocnení zástupcovia,
      –       fínska vláda, v zastúpení: H. Rotkirch a T. Pynnä, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz a P. F. Nemitz, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na správu pre pojednávanie,
      po vypočutí pripomienok, ktoré predložili PreussenElektra AG, Schleswag AG, Windpark ReuBenköge III GmbH, spolková krajina
         Šlezvicko-Holštajnsko, nemecká vláda a Komisia Európskych spoločenstiev na pojednávaní 27. júna 2000,

      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 26. októbra 2000,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Uznesením z 13. októbra 1998 doručeným Súdnemu dvoru 23. októbra 1998 Landgericht Kiel položil podľa článku 177 Zmluvy ES
         (teraz článok 234 ES) tri prejudiciálne otázky týkajúce sa výkladu článkov 30 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 28 ES), 92
         Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ES) a 93 ods. 3 Zmluvy ES (teraz článok 88 ods. 3 ES).

      2       Tieto otázky boli položené v spore medzi spoločnosťou PreussenElektra AG (ďalej len „PreussenElektra“) a Schleswag AG (ďalej
         len „Schleswag“) vo veci preplatenia súm poukázaných PreussenElektra Schleswag v súlade s § 4 ods. 1 Gesetz über die Einspeisung
         von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz (zákon o dodávke prúdu vyrobeného z obnoviteľných zdrojov energie
         do verejnej siete) zo 7. decembra 1990 (BGBl. 1990 I, s. 2633, ďalej len „Stromeinspeisungsgesetz“) v znení § 3 ods. 2 Gesetz
         zur Neuregelung des Energiewitschaftsrechts (nový zákon o energetike) z 24. apríla 1998 (BGBl. 1998 I, s. 730, ďalej len „zákon
         z 1998“).

       Právny rámec
      3       Stromeinspeisungsgesetz nadobudol účinnosť 1. januára 1991. § 1 označený „Pôsobnosť“ vo svojom pôvodnom znení upravoval nákup
         elektrického prúdu vyrobeného výlučne z vodnej, veternej, solárnej energie, plynu z depónií a kalového plynu alebo výrobkov
         a zvyškov a biologického odpadu z poľnohospodárskych a lesných prác, ako aj náhrady, ktoré sa platia za tento druh prúdu.

      4       Je známe, že výraz verejný dodávateľ elektrickej energie zahŕňa súkromné podniky a podniky, ktoré sú z časti alebo úplne vo
         vlastníctve štátu.

      5       Gesetz zur Sicherung des Einsatzes von Steinkohle in der Verstromung und zur Änderung des Atomgesetzes und des Stromeinspeisungsgesetzes
         (zákon o zásobovaní elektrární uhlím, ktorým sa mení a dopĺňa zákon o jadrovej energetike a Stromeinspeisungsgesetz) z 19. júla
         1994 (BGBl. 1994 I, s. 1618, ďalej len „zákon z 1994“) rozšíril svojím § 1 pôsobnosť Stromeinspeisungsgesetz na elektrickú
         energiu vyrobenú pri činnosti v drevárskom priemysle. Zákon z 1998 nahradil odkazy na výrobky alebo odpady a biologický odpad
         z poľnohospodárskej, lesnej a drevárskej výroby výrazom „biomasa“ a stanovil, že Stromeinspeisungsgesetz sa uplatňuje na elektrickú
         energiu vyrobenú z vymenovaných obnoviteľných zdrojov energie „v rámci platnosti tohto zákona“.

      6       § 2 „Záväzok kúpy“ Stromeinspeisungsgesetz stanovuje, že dodávatelia elektrickej energie sú povinní nakupovať elektrinu vyrobenú
         v ich zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie a zaplatiť za ňu v súlade s ustanoveniami § 3. Tento paragraf zmenený
         zákonom z 1998, ktorý pridal druhú a tretiu vetu, znie takto:

      „Dodávatelia elektrickej energie, ktorí prevádzkujú hlavné dodávateľské siete, sú povinní nakupovať elektrinu vyrobenú v ich
         zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie a zaplatiť náhradu za tieto dodávky elektrickej energie v súlade s § 3.
         Na energetické závody, ktoré sa nenachádzajú v zásobovacej oblasti prevádzkovateľa siete, sa táto povinnosť vzťahuje na dodávateľov,
         ktorých siete vhodné na pripojenie sú najbližšie k energetickým závodom. Z účtovného hľadiska môžu byť zvýšené výdavky súvisiace
         s uplatňovaním § 2 a 4 pripočítané k rozvodu alebo doprave elektrickej energie a môžu byť zohľadnené pri určení náhrad za
         prenos elektrickej energie.“

      7       § 3 „Výška náhrad“ Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998 stanovuje:
      „1.      V prípade elektrickej energie vyrobenej z vodnej energie, plynu z depónií a kalového plynu alebo výrobkov a z biomasy predstavuje
         náhrada najmenej 80 % priemerného príjmu za kW elektrickej energie dodanej dodávateľom elektrickej energie všetkým konečným
         zákazníkom. V prípade hydroelektrární alebo zariadení na spracovanie plynu z depónií a kalového plynu, ktorých kapacita je
         vyššia ako 500 kW, sa toto pravidlo použije iba na časť celkovej sumy elektrickej energie dodanej za uplynulý účtovný rok,
         ktorá predstavuje sumu 500 vydelenú kapacitou zariadenia v kW. Kapacita zariadenia je určená ročným priemerom skutočnej maximálnej
         kapacity meranej za každý mesiac. Cena nadbytku elektrickej energie musí predstavovať aspoň 65 % priemerného príjmu v zmysle
         prvej vety tohto odseku.

      2.      Čo sa týka elektrickej energie vyrobenej zo slnečnej a veternej energie, suma náhrady musí predstavovať aspoň 90 % priemerného
         príjmu v zmysle prvej vety odseku 1.

      3.      Priemerný príjem, ktorý sa má zohľadniť na účely odsekov 1 a 2, musí predstavovať hodnotu zverejnenú každý rok Spolkovým štatistickým
         úradom za predposledný kalendárny rok, vyjadrenú bez dane z obratu vo fenigoch za kilowatthodinu. Pri výpočte náhrady podľa
         odsekov 1 a 2 musia byť čísla zaokrúhlené na dve desatinné miesta.“

      8       Zatiaľ čo v súlade so zmenou a doplnením Stromeinspeisungsgesetz, ktorú priniesol zákon z 1994, sa náhrady uvedené v § 3 ods. 1
         zvýšili zo 75 % na 80 % z priemerného príjmu za kW elektrickej energie dodanej dodávateľom elektrickej energie všetkým konečným
         spotrebiteľom, výška náhrad určených za elektrickú energiu vyrobenú zo solárnej a veternej energie uvedenej v § 3 ods. 2 sa
         nezmenila odo dňa platnosti Stromeinspeisungsgesetz.

      9       V pôvodnom znení § 4 „Odstránenie tvrdosti zákona“ Stromeinspeisungsgesetz sa uvádzalo toto:
      „1.      Povinnosť podľa § 2 a 3 sa nevzťahuje na prípady, keď by dodržanie uvedených ustanovení malo za následok neprimeranú tvrdosť
         alebo ak by to znemožnilo dodávateľom elektrickej energie dodržať ich povinnosti vyplývajúce z Bundestarifordnung Elektrizität
         z 18. decembra 1989 (BGBl., 1989 I, s. 2255). V takomto prípade sú povinnosti prenesené na dodávateľov elektrickej energie,
         ktorí sa v distribučnej sieti nachádzajú vyššie.

      2.      O neprimeranú tvrdosť by išlo najmä vtedy, ak dodávateľ elektrickej energie by bol nútený zvýšiť ceny na úroveň výrazne vyššiu,
         ako je úroveň cien podobných dodávateľov alebo tých, ktorí sú vyššie v sieti.“

      10     Zákon z 1998 priniesol niekoľko zmien § 4 Stromeinspeisungsgesetz. Po prvé pridal dva nové odseky, ktoré boli označené ako
         odseky 1 a 4. Tiež zmenil pôvodný odsek 1, ktorý bol prečíslovaný na odsek 2. Pôvodný odsek 2, ktorý zostal nezmenený, bol
         prečíslovaný na odsek 3. § 4 Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998 stanovuje:

      „1.      Pokiaľ kilowatthodiny, za ktoré má byť poskytnutá náhrada, prekročia 5 % z celkových kilowatthodín dodaných za kalendárny
         rok dodávateľom elektrickej energie prostredníctvom jeho siete, prevádzkovateľ siete nachádzajúci sa vyššie je povinný zaplatiť
         dodanú elektrickú energiu zohľadniac zvýšené náklady vyplývajúce z kilowatthodín presahujúcich tento podiel. V prípade dodávateľov
         vyššie v sieti náklady predstavujúce právo na úhradu v zmysle prvej vety tohto odseku takisto tvoria časť uvedených zvýšených
         nákladov. Ak neexistuje takýto prevádzkovateľ, povinnosť uvedená v prvej vete § 2 zaniká vo vzťahu k dodávateľom elektrickej
         energie za okolností uvedených v prvej a druhej vete, počnúc prvým kalendárnym rokom po tom, čo tieto okolnosti nastali, a to
         v prípade zariadení na výrobu elektrickej energie, ktoré ešte neboli v tom čase dokončené. V prípade veterných turbín je rozhodujúcim
         momentom inštalácia stožiara a rotora.

      2.      Povinnosti uvedené v § 2 a 3 neplatia aj napriek tomu, že ustanovenie o preplatení podľa odseku 1 sa uplatní vtedy, ak by
         ich dodržanie malo za následok neprimeranú tvrdosť. V takomto prípade sú tieto povinnosti prenesené na prevádzkovateľa siete
         nachádzajúceho sa vyššie v sieti.

      3.      O neprimeranú tvrdosť by išlo najmä vtedy, ak dodávateľ elektrickej energie by bol nútený zvýšiť ceny na úroveň výrazne vyššiu,
         ako je úroveň cien podobných dodávateľov alebo tých, ktorí sú vyššie v sieti.

      4.      Spolkový minister hospodárstva podá najneskôr do roku 1999 Bundestagu správu o účinkoch ustanovenia o tvrdosti, v každom prípade
         v dostatočnom čase na prijatie iného kompenzačného ustanovenia predtým, ako nastanú okolnosti uvedené v tretej vete odseku
         1 vyššie.“

      11     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru listom zo 14. augusta 1990
         vyplýva, že nemecká vláda oznámila v súlade s článkom 93 ods. 3 Zmluvy Komisii ako štátnu pomoc návrh zákona, ktorý sa po
         prijatí označoval ako Stromeinspeisungsgesetz. Listom z 19. decembra 1990 Komisia povolila prijatie predmetného zákona opierajúc
         sa po prvé o skutočnosť, že bol v súlade s cieľmi energetickej politiky Európskych spoločenstiev, a po druhé, že obnoviteľné
         zdroje energie predstavujú iba malú časť v energetickom odvetví a že dodatočné príjmy a dopady na cenu elektrickej energie
         sú malé. Komisia napriek tomu požiadala nemeckú vládu, aby jej predložila informácie o uplatňovaní Stromeinspeisungsgesetz,
         pričom tento zákon mal byť predmetom opätovného skúmania dva roky po nadobudnutí účinnosti. Komisia zdôraznila, že akákoľvek
         zmena a doplnenie zákona alebo predĺženie jeho účinnosti musí byť vopred oznámené.

      12     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania a z písomných pripomienok predložených Súdnemu dvoru tiež vyplýva, že v nadväznosti
         na početné sťažnosti dodávateľov elektrickej energie Komisia informovala Spolkové ministerstvo hospodárstva listom z 25. októbra
         19996 o svojich pochybnostiach, či vzhľadom na nárast výroby elektrickej energie vyrobenej z veternej energie je Stromeinspeisungsgesetz
         stále v súlade s ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa štátnej pomoci. V tomto liste Komisia uviedla niekoľko návrhov na zmenu
         ustanovení predmetného zákona týkajúcich sa veternej energie a vyjadrila sa, že ak Bundestag mení a dopĺňa v tomto zmysle
         Stromeinspeisungsgesetz, Komisia môže v súlade s článkom 93 ods. 1 Zmluvy navrhnúť Spolkovej republike Nemecko vhodné opatrenia
         smerujúce k zosúladeniu Zákona s pravidlami Spoločenstva upravujúcimi štátnu pomoc.

      13     Ako tiež vyplýva z písomných pripomienok Windpark Reußenköge III GmbH (ďalej len „Windpark“) a spolkovej krajiny Šlezvicko-Holštajnsko,
         ktorí sa zúčastnili hlavných konaní, ako aj Komisie, na ktorej žiadosť nemecká vláda informovala Komisiu o pokroku v prácach
         na návrhu nového zákona pre oblasť energetiky. Po účinnosti zákona z 1998 Komisia vo svojom liste z 29. júla 1998 informovala
         spolkového ministra hospodárstva, že vzhľadom na aktuálny vývin na európskej úrovni týkajúci sa návrhov na zosúladenie pravidiel
         vzťahujúcich sa na dodávky elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie neplánuje vydať formálne rozhodnutie týkajúce
         sa Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998 predtým, ako bude vydaná ministerská správa o účinkoch ustanovenia o tvrdosti
         upravenom v § 4 ods. 4 tohto zákona, napriek tomu, že v čase prijatia zákona z 1998 nemecká legislatíva nezobrala do úvahy
         návrhy Komisie uvedené v jej liste z 25. októbra 1996.

      14     Napokon poznámka pod čiarou publikovaná spolu so zákonom 1998 uvádza, že § 1 „Gesetz über die Elektrizitäts – und Gasversorgung
         (zákon o dodávke elektrickej energie a plynu) preberá do vnútroštátneho práva smernicu Európskeho parlamentu a Rady 96/92/ES
         z 19. decembra 1996 o spoločnej právnej úprave vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES L 27, 1997, s. 20).

      15     Smernica, ktorej tretie odôvodnenie potvrdzuje, že žiadnym negatívnym spôsobom neovplyvňuje uplatňovanie Zmluvy, osobitne
         ustanovenia týkajúce sa vnútorného trhu a hospodárskej súťaže, stanovuje vo svojom článku 8 ods. 3 a 4 kapitoly IV „Prevádzkovanie
         prenosovej sústavy“ toto:

      „3.      Členské štáty môžu požadovať od prevádzkovateľa sústavy, aby pri dispečingu výrobných zariadení dal prednosť výrobným zariadeniam,
         ktoré používajú energiu z obnoviteľných zdrojov, alebo z odpadu, alebo vyrábajú súčasne teplo a elektrickú energiu.

      4.      Členské štáty môžu z dôvodov spoľahlivosti dodávok nariadiť, aby sa uprednostňovali výrobné zariadenia, ktoré využívajú domáce
         prvotné palivové energetické zdroje v rozsahu, ktorý v ľubovoľnom kalendárnom roku nepresiahne 15 % celkovej primárnej energie
         potrebnej na výrobu elektrickej energie, ktorá sa v tomto členskom štáte spotrebuje.“

      16     Článok 11 ods. 3 Kapitoly V „Prevádzka rozvodnej sústavy“ stanovuje:
      „Členský štát môže požadovať od prevádzkovateľa rozvodnej sústavy, aby pri dispečingu výrobných zariadení dával prednosť výrobným
         zariadeniam, ktoré využívajú obnoviteľné zdroje energie, alebo odpad, alebo ktoré vyrábajú súčasne teplo a elektrickú energiu.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      17     PreussenElektra prevádzkuje viac ako 20 bežných a jadrových elektrární v Nemecku, ako aj rozvodnú sieť vysokého a nízkeho
         elektrického napätia, cez ktorú ho dodáva regionálnym dodávateľom elektrickej energie, stredne veľkým miestnym dodávateľom
         a priemyslu.

      18     Schleswag je regionálnym dodávateľom elektrickej energie, ktorý nakupuje elektrickú energiu takmer výlučne od PreussenElektra
         na účely dodávky elektrickej energie svojim zákazníkom v spolkovej krajine Šlezvicko-Holštajnsko.

      19     PreussenElektra vlastní 65,3 %-ný obchodný podiel v Schleswag. Zostávajúcich 34,7 % majú rôzne orgány spolkovej krajiny Šlezvicko-Holštajnsko.
      20     Na základe § 2 Stromeinspeisungsgesetz je Schleswag povinný nakupovať elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov
         energie v rámci jeho zásobovacej oblasti vrátane elektrickej energie vyrobenej z veternej energie. Z návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania vyplýva, že podiel elektrickej energie vyrobenej z veternej energie v celkovom obrate Schleswag z predaja elektrickej
         energie, ktorý v roku 1991 predstavoval 0,77 %, postupne narástol v roku 1998 na približne 15 %. V nadväznosti na to, zvýšené
         náklady na ťarchu Schleswag z dôvodu povinnosti nakupovať za minimálne ceny ustanovenej Stromeinspeisungsgesetz narástli z 5,8
         miliónov DEM v roku 1991 na približne 111,5 miliónov DEM v roku 1998, z ktorých iba 38 miliónov DEM malo byť na ťarchu Schleswag,
         vzhľadom na kompenzačný mechanizmus uvedený v § 4 ods. 1 Stromeinspeisungsgesetz v znení zákona z 1998.

      21     Na konci apríla 1998 nákupy elektrickej energie Schleswag vyrobenej z obnoviteľných zdrojov energie dosiahli 5 % z celkového
         objemu, ktorý predal v predchádzajúcom roku. Schleswag preto vyúčtoval PreussenElektra v súlade s § 4 ods. 1 Stromeinspeisungsgesetz
         v znení zákona z 1998 (ďalej len „zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz“) zvýšené náklady súvisiace s nákupom elektrickej
         energie pochádzajúcej z obnoviteľných zdrojov energie, pričom požadoval zo začiatku úhradu v splátkach vo výške 10 miliónov
         DEM.

      22     PreussenElektra uhradila splátku za máj 1998, pričom si vyhradila práva požadovať kedykoľvek vrátenie poukázanej sumy. To
         aj spravila podaním žaloby na zaplatenie sumy 500 000 DEM na Landgericht Kiel, sumy, ktorá predstavovala časť platieb zaplatených
         Schleswag z dôvodu kompenzácií vedľajších nákladov súvisiacich s predajom elektrickej energie vyrobenej z veternej energie.
         Landgericht uvádza vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania, že zvýšené náklady nemôžu byť prenesené na zákazníkov
         Schleswag, pretože minister energetiky spolkovej krajiny Šlezvicko-Holštajnsko zamietol žiadosť Schleswag o zmenu jeho cien.

      23     PreussenElektra tvrdila pred Landgericht, že požadovaná suma bola zaplatená Schleswagu bez právneho dôvodu a je možné ju súdne
         vymáhať, pretože § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz, o ktorý sa platenie opieralo, bol v rozpore s priamo
         aplikovateľnými ustanoveniami Zmluvy týkajúcimi sa štátnej pomoci, a teda paragraf 4 nemohol byť uplatnený. Žalobca tvrdil,
         že predtým, ako nadobudol účinnosť zákon z 1998, bolo potrebné na účely zmeny pôsobnosti Stromeinspeisungsgesetz a zavedenia
         pravidiel týkajúcich sa vzájomného znášania zvýšených nákladov postupovať podľa ustanovenia článku 93 Zmluvy, čo Spolková
         republika Nemecko neurobila. PreussenElektra preto požadovala, aby bol Schleswag zaviazaný na vrátenie sumy vo výške 500 000
         DEM spolu s úrokom vo výške 5 % počnúc 15. júlom 1998.

      24     Schleswag namietal, že žaloba by mala byť zamietnutá. Uznajúc, že zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz obsahuje zmenený
         režim štátnej pomoci, Schleswag trval na tom, že § 4 predstavoval iba prerozdeľovacie pravidlo, ktoré malo zmierniť dôsledky
         znášané dodávateľmi elektrickej energie z dôvodu § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz a ktoré preto samo
         osebe nemalo povahu pomoci v zmysle článku 92 Zmluvy. Po prvé § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz sa nedotkli
         právneho vzťahu medzi PreussenElektra a Schleswag tým spôsobom, ktorý by znemožnil Landgericht uplatniť tieto ustanovenia
         v konaní vo veci samej. Po druhé neuplatnenie § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz sa nedotklo povinnosti Schleswag
         nakupovať elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov energie za stanovené minimálne ceny. Postih vyplývajúci z priamej
         účinnosti tretej vety článku 93 ods. 3 Zmluvy neumožnil sankcionovať nezákonnú pomoc ustanovenú v § 2 a 3 zmeneného a doplneného
         Stromeinspeisungsgesetz alebo predísť uplatneniu § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz. To znamená, že na predmetnú
         platbu treba pozerať ako na platbu uskutočnenú na platnom právnom základe.

      25     Konštatujúc, že Komisia nebola informovaná v súlade s článkom 93 ods. 3 Zmluvy o zmenách Stromeinspeisungsgesetz, ktoré priniesol
         zákon z 1998, Landgericht uviedol, že otázka, či nové znenie zákona ako také alebo niektoré jeho časti predstavujú štátnu
         pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy, zostáva naďalej podstatnou otázkou. A to aj keď nemecká vláda a Komisia kvalifikovali v oznámení
         podanom v roku 1990 prvý režim obsiahnutý v Stromeinspeisungsgesetz ako štátnu pomoc. Podľa Landgericht, aj keď zmeny, ktoré
         priniesol zákon z 1998, mali byť posudzované ako zmena počiatočného režimu, postup podľa článku 93 ods. 3 Zmluvy by nemal
         byť uplatnený na tento pozmenený režim iba vtedy, ak by ten predstavoval sám osebe režim štátnej pomoci v zmysle článku 92
         Zmluvy.

      26     Landgericht uviedol, že záväzok kupovať elektrickú energiu vyrobenú v Nemecku z obnoviteľných zdrojov energie za podmienok,
         ktoré nebolo možné dosiahnuť na trhu, by mohlo mať za následok zníženie dopytu po elektrickej energii vyrobenej v iných členských
         štátoch, a to v takej miere, že by nebolo možné vyhnúť sa obmedzeniu obchodu medzi členskými štátmi, pričom takéto obmedzenie
         je v zmysle článku 30 Zmluvy zakázané.

      27     Za týchto okolností, domnievajúc sa, že výklad článkov 30, 92 a 93 ods. 3 Zmluvy je nevyhnutný na vyriešenie sporu vo veci
         samej, Landgericht rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Predstavujú náhrada za napájanie prúdom (Stromeinspeisevergütung) a pravidlo o úhrade podľa § 2 alebo 3 alebo 4 alebo 2 až
         4 Gesetz über die Einspeisung von Strom aus erneuerbaren Energien in das öffentliche Netz zo 7. decembra 1990 (BGBl. I, s. 2633)
         v znení § 3 ods. 2 Gesetz zur Neuregelung des Energiewitschaftsrechts z 24. apríla 1998 [BGBl. I, s. 730 (734 – 736)], štátnu
         pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy ES?

      Má sa článok 92 Zmluvy ES vykladať v tom zmysle, že výraz pomoc na základe tohto ustanovenia sa vzťahuje tiež na vnútroštátne
         predpisy, ktoré majú za cieľ podporovať subjekt, ktorý prijíma platbu, pričom nevyhnutné prostriedky na podporu nepochádzajú
         priamo ani nepriamo zo štátneho rozpočtu, ale sú stanovené vo forme zákonných záväzkov nákupu za minimálne ceny pre určité
         podniky v určitom odvetví, ktoré tieto výdavky nemôžu z právnych a skutkových dôvodov preniesť na konečného spotrebiteľa?

      Má sa článok 92 Zmluvy ES vykladať v tom zmysle, že výraz pomoc na základe tohto ustanovenia sa vzťahuje tiež na vnútroštátne
         predpisy, ktoré upravujú iba rozdelenie nákladov medzi podniky nachádzajúce sa v rôznych úrovniach výroby, vzniknutých v dôsledku
         záväzku kúpy a minimálnych náhrad, keďže koncepcia zákonodarcu vedie v skutočnosti k stálemu rozdeleniu týchto nákladov bez
         toho, aby podnik, ktorý tieto náklady znáša, dostal nejakú náhradu?

      2.      V prípade zápornej odpovede na otázku [1], pokiaľ ide o § 4 [zmeneného a doplneného] Stromeinspeisungsgesetz:
      Má sa článok 93 ods. 3 Zmluvy ES v tom zmysle, že obmedzujúci účinok tohto ustanovenia sa nevzťahuje len na podporu ako takú,
         ale aj na vykonávacie predpisy, akým je § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz?

      3.      V prípade zápornej odpovede na otázky 1 a 2:
      Má sa článok 30 Zmluvy ES vykladať v tom zmysle, že kvantitatívne obmedzenie dovozu alebo opatrenia s podobným účinkom medzi
         členskými štátmi existujú v zmysle článku 30 Zmluvy ES, ak vnútroštátne predpisy ukladajú podnikom nakupovať elektrický prúd
         pochádzajúci z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny a požaduje od prevádzkovateľov sietí, aby prispievali na financovanie
         bez toho, aby im bola poskytnutá akákoľvek náhrada?“

       O prípustnosti
      28     Windpark a spolková krajina Šlezvicko-Holštajnsko (ďalej len „vedľajší účastníci konania), ako aj nemecká vláda namietajú
         prijateľnosť celého alebo časti návrhu na začatie konania o prejudiciálnej otázke.

      29     Po prvé vedľajší účastníci konania uvádzajú, že návrh na začatie prejudiciálneho konania obsahuje viacero nedostatkov a skutkových
         omylov.

      30     Tvrdia, že vnútroštátny súd nesprávne tvrdil, že Komisia nebola informovaná o zmenách Stromeinspeisungsgesetz, ktoré priniesol
         zákon z 1998, a že dodávatelia elektrickej energie nemohli zo skutkových a právnych dôvodov preniesť na konečného spotrebiteľa
         náklady, ktoré znášajú z dôvodu náhrad uvedených v § 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz.

      31     Po druhé vedľajší účastníci konania a nemecká vláda uvádzajú, že konanie vo veci samej nepredstavuje skutočný spor, ale že
         ide o vykonštruovaný prípad.

      32     Vzhľadom na to poukazujú na to, že žalobca a žalovaný v konaní vo veci samej sa zhodujú na tom, že § 2 až 4 zmeneného a doplneného
         Stromeinspeisungsgesetz sú v rozpore s právom Spoločenstva. PreussenElektra však podľa všetkého uskutočnila kompenzačnú platbu
         podľa § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz, pričom ihneď požadovala jej čiastočné vrátenie. Vedľajší účastníci
         konania tiež tvrdia, že PreussenElektra je hlavným akcionárom Schleswag a na základe toho môže mať rozhodujúci vplyv na rozhodnutia
         a právne postoje Schleswag.

      33     Po tretie vedľajší účastníci konania a nemecká vláda tvrdia, že položené prejudiciálne otázky nie sú dôležité pre rozhodovanie
         v konaní vo veci samej.

      34     Čo sa týka otázok týkajúcich sa výkladu článkov 92 a 93 Zmluvy, vedľajší účastníci konania pripomínajú, že v zmysle judikatúry
         Súdneho dvora (rozsudok z 11. decembra 1973, Lorenz, 120/73, Zb. s. 1471, bod 9) je vecou právneho poriadku každého členského
         štátu určiť právny postup umožňujúci zaručiť priamy účinok článku 93 ods. 3 Zmluvy. Súd, ktorý položil prejudiciálne otázky,
         však neuvádza, či by za takýchto podmienok PreussenElektra mala podľa nemeckého práva nárok na vrátenie súm, ktoré požaduje,
         a tým nepoukázala na dôležitosť prejudiciálnych otázok pre vnútroštátne právo.

      35     Okrem iného vedľajší účastníci konania tvrdia, že zo stálej judikatúry (pozri najmä rozsudok zo 17. marca 1993, Sloman Neptun,
         C‑72/91 a C‑73/91, Zb. s. 887, body 11 a 12), že Súdny dvor má právomoc vykladať výraz pomoc v zmysle článku 92 Zmluvy, iba
         ak konanie o predbežnej kontrole podľa článku 93 ods. 3 Zmluvy nebolo dodržané. Na jednej strane Stromeinspeisungsgesetz vo
         svojom pôvodnom znení bol oznámený Komisii a ňou povolený a na druhej strane zmeny, ktoré priniesol zákon z 1998, nepredstavovali
         v zmysle článku 93 ods. 3 Zmluvy štátnu pomoc, ktorá by mala byť predmetom nového oznámenia. V každom prípade výmena korešpondencie
         pred a po prijatí zákona z 1998 medzi nemeckými úradmi a Komisiou mala na jednej strane účinky oznámenia zmien nemeckou vládou,
         ktoré tento zákon priniesol pre Stromeinspeisungsgesetz, a na druhej strane implicitného povolenia týchto zmien Komisiou.

      36     Čo sa týka nemeckej vlády, zastáva názor, že odpovedať na otázky týkajúce sa článku 92 Zmluvy nie je nevyhnutné na to, aby
         vnútroštátny súd vydal rozsudok, keďže v danej veci za určujúcu považuje otázku, či Schleswag má nárok na kompenzačnú platbu
         podľa zmeneného a doplneného § 4 Stromeinspeisungsgesetz, ktorý však upravuje iba rozdelenie nákladov nasledujúcich po zaplatení
         kompenzácie za dodávku elektrického prúdu a neobsahuje pomoc určenú pre poberateľov tejto kompenzácie.

      37     Čo sa týka otázky týkajúcej sa článku 30 Zmluvy, vedľajší účastníci konania a nemecká vláda tvrdia, že konanie vo veci samej
         nemá cezhraničný charakter a že žalobca a žalovaný takisto nepreukázali, že zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz im
         bráni v dovoze elektrickej energie pochádzajúcej z iných členských štátov.

      38     Treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou prináleží v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi,
         zakotvenej v článku 177 Zmluvy, iba vnútroštátnemu sudcovi, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za súdne rozhodnutie
         so zreteľom na osobitosti prípadu posúdiť tak nevyhnutnosť podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania, aby mohol vyniesť
         rozsudok, ako aj dôležitosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Následne, len čo sa položené prejudiciálne otázky týkajú výkladu
         práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri najmä rozsudok z 15. decembra 1995, Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 59).

      39     Súdny dvor však rovnako rozhodol, že mu za výnimočných okolností náleží skúmať podmienky, za akých vnútroštátny súd podal
         návrh s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc (pozri rozsudok zo 16. decembra 19981, Foglia, 244/80 Zb. s. I‑3045, bod 21).
         Odmietnuť rozhodnúť o prejudiciálnej otázke, ktorú položil vnútroštátny súd, je možné iba vtedy, ak je zjavné, že požadovaný
         výklad práva Spoločenstva nesúvisí so skutočnosťou alebo s predmetom sporu, pokiaľ je problém hypotetickej povahy alebo ak
         Súdny dvor nedisponuje skutkovými okolnosťami a právnymi skutočnosťami nevyhnutnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré mu
         boli položené (pozri najmä rozsudky Bosman, už citovaný, bod 61; z 13. júla 2000, Idéal tourisme, C‑36/99, Zb. s. I‑6049 bod 20,
         a z 26. septembra 2000, Kachelmann, C‑322/98, Zb. s. I‑7505, bod 17).

      40     Čo sa týka údajných nedostatkov a skutkových omylov obsiahnutých v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, stačí pripomenúť,
         že neprislúcha Súdnemu dvoru, ale vnútroštátnemu súdu, aby určil skutočnosti, ktoré viedli k súdnemu sporu, a vyvodil z nich
         dôsledky pre rozhodnutie, ktoré má vydať (pozri najmä rozsudok zo 16. septembra 1999, WWF a i., C‑435/97, Zb. s. I‑5613, bod
         32).

      41     Je potrebné uviesť, že žaloba, ktorú podala PreussenElektra, má za cieľ zaplatenie sumy, ktorú tá musela zaplatiť Schleswag
         z dôvodu kompenzácií zvýšených nákladov, ktoré jej vznikli nákupom elektrickej energie vyrobenej z veternej energie, v súlade
         so záväzkom kúpy uvedenom v zmenenom a doplnenom Stromeinspeisungsgesetz, od výrobcov tohto typu elektrickej energie nachádzajúcich
         sa v jeho zásobovacej zóne.

      42     Spor vo veci samej preto nemožno považovať za hypotetický.
      43     Samozrejme, ako Schleswag, tak aj PreussenElektra majú záujem na tom, aby § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz
         upravujúce uvedený záväzok kúpy a stanovujúce následne kúpnu cenu, boli považované za nezákonnú pomoc a aby sa tak vyhli plateniu.
         Spor vo veci samej sa však netýka pomoci, ktorú údajne Schleswag poskytol v súlade s § 2 a 3 Stromeinspeisungsgesetz výrobcom
         elektrickej energie pochádzajúcej z obnoviteľných zdrojov energie, ale týka sa časti tejto údajnej pomoci, ktorú PreussenElektra
         musela zaplatiť Schleswag v zmysle § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz.

      44     Vzhľadom na to, že tieto záväzky Schleswag a PreussenElektra vyplývajú priamo zo zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz,
         spor medzi žalobcom a žalovaným nemožno považovať za vykonštruovaný proces s cieľom, aby Súdny dvor prijal stanovisko k určitým
         problémom práva Spoločenstva, ktoré nie sú objektívne potrebné na vyriešenie sporu.

      45     Tento záver je posilnený skutočnosťou, že vnútroštátny súd pripustil pribratie vedľajších účastníkov Windpark a spolkovej
         krajiny Šlezvicko-Holštajnsko na podporu návrhov Schleswag, ktorý tvrdí, že § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz
         sú zákonné.

      46     Za týchto podmienok skutočnosť, že PreussenElektra je hlavným akcionárom Schleswag, nemôže spôsobiť, že by spor medzi nimi
         nebol skutočný.

      47     Napokon je potrebné konštatovať, že Landgericht vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania dostatočne určil rámec
         vnútroštátnej úpravy a jasne vysvetlil dôvody, na základe ktorých považuje otázky, ktoré položil Súdnemu dvoru, za významné
         a odpoveď na ne za nevyhnutnú pre vyriešenie sporu.

      48     Vzhľadom na to, že išlo o otázky týkajúce sa článkov 92 a 93 Zmluvy, vnútroštátny súd uviedol, že tak, ako to vyplýva z bodu
         26 tohto rozsudku, otázkou, či zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz predstavuje pomoc, je potrebné zaoberať sa predtým,
         ako sa bude skúmať, či zmeny pôvodného znenia Stromeinspeisungsgesetz, ktoré priniesol zákon z 1998, znamenajú zmenu pomoci
         v zmysle článku 93 ods. 3 Zmluvy, ktorá si vyžaduje postup upravený v uvedenom ustanovení smerujúci k prijatiu tejto zmeny.

      49     Vnútroštátny súd tiež uviedol, že ak nebol dodržaný postup predbežnej kontroly, prislúcha mu v súlade s vnútroštátnym právom
         vyvodiť dôsledky z účinnosti článku 93 ods. 3 tretej vety Zmluvy a rozhodnúť, že zmenený režim pomoci Stromeinspeisungsgesetz
         nie je uplatniteľný a že platby uskutočnené PreussenElektra v prospech Schleswag musia byť vrátené.

      50     Ako to uznali aj vedľajší účastníci konania, argument vyvodený z toho, že Súdny dvor je príslušný pre výklad pojmu pomoc v zmysle
         článku 92 Zmluvy iba vtedy, ak nebol dodržaný postup predbežnej kontroly uvedený v článku 93 ods. 3 Zmluvy, si vyžaduje výklad
         pojmu kritérium zmeny pomoci alebo dopadu odkladného činku tretej vety uvedeného ustanovenia, teda výklad, ktorý je predmetom
         niektorých predložených prejudiciálnych otázok.

      51     To isté platí o tvrdení nemeckej vlády vyvodenom z toho, že odpoveď na otázky týkajúce sa článku 92 Zmluvy nie je nevyhnutná,
         pokiaľ by v spore vo veci samej upravoval vzťahy medzi PreussenElektra a Schleswag iba § 4 Stromeinspeisungsgesetz. Otázky
         týkajúce sa článku 92 Zmluvy smerujú presne k tomu, či § 4 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz predstavuje sám
         osebe alebo v spojení s § 2 a 3 režim pomoci v zmysle uvedeného ustanovenia Zmluvy.

      52     Čo sa týka otázky vzťahujúcej sa na článok 30 Zmluvy, stačí uviesť, že nie je zjavné, že požadovaný výklad nesúvisí so skutočnosťou
         alebo s predmetom sporu vo veci samej.

      53     Z uvedených úvah vyplýva, že je potrebné odpovedať na položené otázky.
       O výklade článku 92 Zmluvy
      54     Úvodom je potrebné konštatovať, že nemožno namietať, že záväzok kupovať za minimálne ceny elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných
         zdrojov energie, ako je ustanovená v § 2 a 3 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz, prináša určitý ekonomický prospech
         výrobcom tohto typu elektrickej energie, a to tým, že majú zaručené bez rizika vyššie zisky, ako keby túto výhodu nemali.

      55     Na druhej strane je potrebné uviesť, že z odpovede nemeckej vlády na písomnú otázku Súdneho dvora vyplýva, že iba v dvoch
         z ôsmich hlavných nemeckých závodov, ktoré vyrábajú elektrickú energiu a prevádzkujú rozvodné siete vysokého napätia a medzi
         ktoré patrí aj PreussenElektra, má štát väčšinovú majetkovú účasť. Z tejto odpovede tiež vyplýva, že PreussenElektra je dcérskou
         spoločnosťou vlastnenou úplne inou spoločnosťou, v ktorej majú 100 %-nú majetkovú účasť súkromné spoločnosti. Ako to vyplýva
         z bodu 19 tohto rozsudku, PreussenElektra má 65,3 %-nú majetkovú účasť v Schleswag a zvyšných 34,7 % vlastnia orgány spolkovej
         krajiny Šlezvicko-Holštajnsko.

      56     Vzhľadom na to je potrebné chápať prvú otázku ako otázku, ktorou sa v podstate treba pýtať, či predpisy členského štátu, ktorý
         na jednej strane núti súkromných dodávateľov elektrickej energie nakupovať elektrickú energiu vyrobenú v ich zásobovacej oblasti
         z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny, ktoré sú vyššie ako skutočná hodnota takéhoto druhu energie, a na druhej
         strane rozdeliť finančnú záťaž vyplývajúcu z tohto záväzku medzi uvedených dodávateľov elektrickej energie a súkromných prevádzkovateľov
         elektrických sietí nachádzajúcich sa vyššie, predstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.

      57     Je potrebné pripomenúť, že článok 92 ods. 1 Zmluvy považuje za nezlučiteľnú so spoločným trhom pomoc, poskytovanú členským
         štátom alebo akoukoľvek formou zo štátnych prostriedkov, ktorá narúša hospodársku súťaž alebo hrozí narušením hospodárskej
         súťaže tým, že zvýhodňuje určitých podnikateľov alebo výrobu určitých druhov tovaru, pokiaľ ovplyvňuje obchod medzi členskými
         štátmi.

      58     Z judikatúry Súdneho dvoru vyplýva, že za pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy sa považujú iba výhody poskytnuté priamo
         alebo nepriamo prostredníctvom štátnych zdrojov. Rozdiel stanovený v tomto ustanovení medzi „pomocou poskytnutou štátom“ a pomocou
         poskytnutou „prostredníctvom štátnych zdrojov“ neznamená, že všetky výhody schválené štátom, financované alebo nie prostredníctvom
         štátnych zdrojov, predstavujú pomoc, ale majú za cieľ iba zahrnúť do tohto pojmu výhody, ktoré sú poskytované priamo štátom,
         ako aj tie, ktoré sú poskytované prostredníctvom verejnej alebo súkromnej inštitúcie určenej alebo založenej štátom (pozri
         rozsudky z 24. januára 1978, Van Tiggele, 82/77, Zb. s. 25, body 24 a 25; Sloman Neptun, už citovaný, bod 19; z 30. novembra
         1993, Kirsammer-Hack, C‑189/91, Zb. s. I‑6185, bod 16; zo 7. mája 1998, Viscido a i., C‑52/97 až C‑54/97, Zb. s. I‑2629, bod 13;
         z 1. decembra 1998, Ecotrade, C‑200/97, Zb. s. I‑7907, bod 35, a zo 17. júna 1999, Piaggio, C‑295/97, Zb. s. I‑3735, bod 35).

      59     V danom prípade je potrebné konštatovať, že povinnosť súkromných dodávateľov elektrickej energie kupovať z a minimálne ceny
         elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov energie nespôsobuje žiadny priamy alebo nepriamy prevod štátnych zdrojov
         na podniky vyrábajúce tento typ elektrickej energie.

      60     Teda rozdelenie finančnej záťaže vyplývajúcej pre tieto súkromné dodávateľské podniky z uvedenej povinnosti kúpy medzi nimi
         a inými súkromnými podnikmi nemôže predstavovať priamy alebo nepriamy prevod štátnych zdrojov.

      61     Za týchto podmienok skutočnosť, že povinnosť nakupovať je ustanovená zákonom a že dáva nesporne výhodu určitým podnikom, nepredstavuje
         štátnu pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.

      62     Tento úsudok nie je dotknutý okolnosťou, na ktorú poukázal vnútroštátny súd, že finančná záťaž vyplývajúca z povinnosti kupovať
         za minimálne ceny je spôsobilá mať negatívny dopad na hospodárske výsledky podnikov, ktoré podliehajú tejto povinnosti, a v dôsledku
         toho viesť k poklesu daňových príjmov štátu. Tento dôsledok je však vlastný takejto právnej úprave a nemôže byť považovaný
         za dôsledok, ktorý odôvodňuje poskytovanie výrobcom elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie určitých výhod, ktoré
         sú na ťarchu štátu (pozri v tomto zmysle rozsudky Sloman Neptun, už citovaný, bod 21, a Ecotrade, už citovaný, bod 36).

      63     Komisia subsidiárne tvrdí, že zachovanie účinnosti článkov 92 a 93 Zmluvy čítaných spolu s článkom 5 Zmluvy ES (teraz článok
         10 ES) vyžaduje, aby pojem štátna pomoc bol vykladaný takým spôsobom, aby sa vzťahoval aj na také podporné opatrenia, akými
         sú tie uvedené v zmenenom a doplnenom Stromeinspeisungsgesetz, o ktorých rozhoduje štát, ale sú financované súkromnými podnikmi.
         Svoju analýzu zakladá, analogicky, na judikatúre Súdneho dvora, podľa ktorej článok 85 Zmluvy ES (teraz článok 81 ES) čítaný
         spolu s článkom 5 Zmluvy zakazuje štátom prijímať opatrenia, či už vo forme zákonov, alebo nariadení, spôsobilé vylúčiť opodstatnenosť
         pravidiel hospodárskej súťaže, ktoré sa uplatňujú vo vzťahu k podnikom (pozri najmä rozsudok zo 17. novembra 1993, Meng, C‑2/91,
         Zb. s. 5751, bod 14).

      64     Vo vzťahu k tomu stačí zdôrazniť, že na rozdiel od článku 85 Zmluvy, ktorý sa týka jedine správania podnikov, článok 92 Zmluvy
         upravuje priamo opatrenia prijaté členskými štátmi.

      65     Za týchto podmienok článok 92 Zmluvy postačuje sám osebe na to, aby bolo zakázané správanie štátov, ktoré Zmluva označuje
         vo svojom článku 5, ktorý vo svojom druhom riadku stanovuje, že členské štáty neprijmú žiadne opatrenia, ktoré by mohli ohroziť
         dosiahnutie cieľov Zmluvy, a ktorý nemôže byť použitý na rozšírenie pôsobnosti článku 92 Zmluvy na správanie štátov, na ktoré
         sa nevzťahuje.

      66     Je preto potrebné odpovedať na prvú otázku, že predpisy členského štátu, ktoré na jednej strane nútia súkromných dodávateľov
         elektrickej energie nakupovať elektrickú energiu vyrobenú v ich zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne
         ceny, ktoré sú vyššie ako skutočná hodnota takéhoto druhu energie, a na druhej strane rozdeliť finančnú záťaž vyplývajúcu
         z tohto záväzku medzi uvedených dodávateľov elektrickej energie a súkromných prevádzkovateľov elektrických sietí nachádzajúcich
         sa vyššie v sieti, nepredstavujú štátnu pomoc v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy.

      67     Vzhľadom na vyššie uvedenú odpoveď nie je potrebné odpovedať na druhú otázku, ktorá bola položená iba v prípade, ak by povinnosť
         kupovať za určené minimálne ceny predstavovala štátnu pomoc, pričom rozdelenie finančnej záťaže z toho vyplývajúcej nie je
         štátnou pomocou.

       O výklade článku 30 Zmluvy
      68     Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či daná právna úprava je v súlade s článkom 30 Zmluvy.
      69     V súvislosti s tým je potrebné pripomenúť, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvoru článok 30 Zmluvy zakazujúci medzi štátmi
         opatrenia, ktoré majú rovnaký účinok ako kvantitatívne obmedzenia dovozu, sa týka každého vnútroštátneho opatrenia spôsobilého
         brániť priamo alebo nepriamo, aktuálne alebo potenciálne obchodovaniu v rámci Spoločenstva (rozsudok z 11. júla 1974, Dassonville,
         8/74, Zb. s. 837, bod 5).

      70     Je potrebné uviesť, že z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že povinnosť podnikateľských subjektov členského štátu nakupovať
         určité percento daného produktu od domácich dodávateľov obmedzuje možnosti dovozu takého istého produktu tým, že bráni týmto
         podnikateľom zásobovať sa u podnikateľov, ktorí sa nachádzajú v inom členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky z 10. júla
         1984 Campus Oil a i., C‑72/83, Zb. s. 2727, bod 16, a z 20. marca 1990, Du Pont de Nemours Italianana, C‑21/88, Zb. s. I‑889,
         bod 11).

      71     Z §1 a 2 zmeneného a doplneného Stromeinspeisungsgesetz vyplýva, že povinnosť kúpy uložená dodávateľom elektrickej energie
         sa vzťahuje iba na elektrickú energiu vyrobenú z obnoviteľných zdrojov energie v rámci platnosti tohto zákona a v zásobovacej
         oblasti príslušnej pre jednotlivých dodávateľov elektrickej energie; z tohto dôvodu je táto povinnosť spôsobilá aspoň potenciálne
         brániť obchodu v rámci Spoločenstva.

      72     Na posúdenie, či takáto povinnosť kúpy je viac-menej zlučiteľná s článkom 30 Zmluvy, je však potrebné vziať do úvahy na jednej
         strane účel predmetnej právnej úpravy a na druhej strane osobitosti trhu s elektrickou energiou.

      73     Vzhľadom na to je potrebné poukázať na to, že využívanie obnoviteľných zdrojov energie na výrobu elektrickej energie, ktoré
         je podporované právnou úpravou, akou je zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz, je potrebné na zachovanie životného prostredia
         v tom zmysle, že prispieva k zníženiu emisií skleníkových plynov. Skleníkové plyny patria medzi hlavné príčiny klimatických
         zmien, ktoré sa Európske únia a jej členské štáty zaviazali eliminovať.

      74     Z tohto dôvodu rozvoj používania tejto energie patrí medzi prioritné ciele, ktoré Spoločenstvo a jeho členské štáty zamýšľajú
         sledovať s cieľom realizovať záväzky, na ktoré sa zaviazali v súlade s rámcovým dohovorom Spojených národov o klimatických
         zmenách, ktorý Spoločenstvo schválilo rozhodnutím Rady 94/69/ES z 15. decembra 1993 (Ú. v. ES L 33, 1994, s. 11), ako aj s protokolom
         k tretej konferencii zmluvných strán tohto dohovoru v Kyote z 11. decembra 1997, ktorý podpísali Európske spoločenstvo a jeho
         členské štáty 29. apríla 1998 [pozri v tejto súvislosti najmä rezolúciu Rady 98/C 198/01 z 8. júna 1998 o obnoviteľných zdrojoch
         energie (Ú. v. ES C 198, s. 1) a rozhodnutie Európskeho parlamentu a Rady č. 646/2000/ES z 28. februára 2000 stanovujúce viacročný
         plán na podporu obnoviteľných zdrojov energie v Spoločenstve (Altener) (1998/2002) (Ú. v. ES L 79, s. 1)].

      75     Je potrebné uviesť, že táto politika má tiež za cieľ ochranu zdravia a života ľudí a zvierat, ako aj ochranu rastlín.
      76     Okrem iného, ako to vyplýva z článku 130 R ods. 2 prvého pododseku tretej vety Zmluvy ES, nároky v oblasti ochrany životného
         prostredia musia byť zahrnuté do definície a do uplatňovania iných politík Spoločenstva. Amsterdamská zmluva preniesla túto
         definíciu v zmenenej podobe do článku 6 ES, ktorý je zaradený do jej prvej časti „Zásady“.

      77     Z odôvodnenia č. 28 smernice 96/92 výslovne vyplýva, že „z dôvodu ochrany životného prostredia“ táto smernica v článku 8 ods. 3
         a článku 11 ods. 3 oprávňuje členské štáty uprednostňovať výrobu elektrickej energie z obnoviteľných zdrojov energie.

      78     Je tiež dôležité uviesť, že táto smernica, ako to vyplýva z jej odôvodnenia č. 39, predstavuje iba novú etapu liberalizácie
         trhu s elektrickou energiou a ponecháva obmedzenia výmeny elektrickej energie medzi členskými štátmi.

      79     Je potrebné okrem iného konštatovať, že elektrická energia má tu vlastnosť, že akonáhle je v prenosnej alebo distribučnej
         sieti, je ťažké určiť pôvod a najmä zdroj energie, z akého bola vyrobená.

      80     Vzhľadom na to Komisia uviedla vo svojom návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady 2000/C 311 E/22 týkajúcej sa podpory
         elektrickej energie vyrobenej z obnoviteľných zdrojov energie v rámci vnútorného trhu s elektrickou energiou (Ú. v. ES C 311
         E, 2000, s. 320), že zavedenie systému vzájomne uznávaných certifikátov pôvodu elektrickej energie vyrobenej z obnoviteľných
         zdrojov je nevyhnutné, aby výmena tohto typu elektrickej energie bola spoľahlivá a prakticky realizovateľná.

      81     Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na tretiu otázku tak, že pri aktuálnom stave práva Spoločenstva v oblasti
         trhu s elektrickou energiou taká právna úprava, akou je zmenený a doplnený Stromeinspeisungsgesetz, nie je nezlučiteľná s článkom
         30 Zmluvy.

       O trovách
      82     Trovy konania vynaložené nemeckou a fínskou vládou, ako aj Komisiou, ktoré predložili Súdnemu dvoru pripomienky, sa nenahrádzajú.
         Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.

      Z týchto dôvodov
      SÚDNY DVOR
      o otázkach, ktoré mu predložil Landgericht Kiel na základe uznesenia z 13. októbra 1998, rozhodol takto:
      1.      Právne predpisy členského štátu, ktoré na jednej strane nútia súkromných dodávateľov elektrickej energie nakupovať elektrickú
            energiu vyrobenú v ich zásobovacej oblasti z obnoviteľných zdrojov energie za minimálne ceny, ktoré sú vyššie ako skutočná
            hodnota takéhoto druhu energie, a na druhej strane rozdeliť finančnú záťaž vyplývajúcu z tohto záväzku medzi uvedených dodávateľov
            elektrickej energie a súkromných prevádzkovateľov elektrických sietí nachádzajúcich sa vyššie, nepredstavujú štátnu pomoc
            v zmysle článku 92 ods. 1 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 87 ods. 1 ES).
      2.      Vzhľadom na aktuálny stav práva Spoločenstva v oblasti trhu s elektrickou energiou takáto právna úprava nie je nezlučiteľná
            s článkom 30 Zmluvy ES (zmenený, teraz článok 28 ES).

               Rodríguez Iglesias

               Gulmann

               Wathelet

               Skouris

               Edward

               Puissochet

               Jann

               Sevón

               Schintgen

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. marca 2001.

               Tajomník

                     Predseda

               R. Grass

                     G. C. Rodríguez Iglesias

         * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. júla 2014. # BSH Bosch und Siemens Hausgeräte GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec C-126/13 P.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. mája 1993. # Trestné konanie proti Paul Corbeau. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal correctionnel de Liège - Belgicko. # Hospodárska súťaž. # Vec C-320/91.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 13. júla 2000. # Salzgitter AG, pôvodne Preussag Stahl AG proti Komisii Európskych spoločenstiev a Spolkovej republike Nemecko. # Odvolanie. # Vec C-210/98 P.