title: Rozsudok Súdneho dvora z 15. mája 1986. # Marguerite Johnston proti Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Industrial Tribunal, Belfast (Northern Ireland) - Spojené kráľovstvo. # Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami. # Vec 222/84.

text:
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORAz 15. mája 1986 (*)„Rovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami – Ozbrojený príslušník policajného zboru v zálohe“Vo veci 222/84,ktorej
 predmetom je návrh podľa článkov 177 a 224 Zmluvy EHS, podaný
Industrial Tribunal of Northern Ireland, Belfast (Severné Írsko), aby
v súvislosti s konaním medziMarguerite JohnstonaChief Constable of the Royal Ulster ConstabularySúdny
 dvor rozhodol o prejudiciálnej otázke týkajúcej sa výkladu
smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní
zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide
o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu
v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES
L 39, 1976, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 187),SÚDNY DVOR,v zložení:
 predseda A. J. Mackenzie Stuart, predsedovia komôr
T. Koopmans, U. Everling, K. Bahlmann
a R. Joliet, sudcovia O. Due, Y. Galmot,
C. N. Kakouris a T. F. O’Higgins,generálny advokát: M. Darmon,tajomník: P. Heim,so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:–        pani
 Marguerite Johnston písomne a ústne, v zastúpení: A. Lester,
QC, a D. Smyth, barrister, ktorých splnomocnili Murphy, Kerr &
Co., solicitors,–        Spojené
 kráľovstvo písomne, v zastúpení: S. J. Hay z Treasury
Solicitor’s Departement, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci A.
Campbell, Senior Crown Counsel, a R. Plender, barrister,
a ústne, v zastúpení: F. Jacobs, QC, a R. Plender,
barrister,–        Dánske kráľovstvo ústne, v zastúpení: L. Mikaelsen,–        Komisia
 Európskych spoločenstiev ústne a písomne, v zastúpení:
A. Toledano Laredo, hlavný právny poradca, a J. Currall, člen
jej právneho servisu,po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. januára 1986,vyhlásil tentoRozsudok1        Rozhodnutím
 z 8. augusta 1984, doručeným Súdnemu dvoru 4. septembra
1984, predložil Industrial Tribunal of Northern Ireland v Belfaste
podľa článku 177 Zmluvy EHS niekoľko prejudiciálnych otázok týkajúcich
sa výkladu smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976
o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi
a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej
príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné
podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001,
s. 187), a článku 224 Zmluvy EHS.2        Tieto
 otázky boli predložené v rámci sporu medzi pani Marguerite I.
Johnston a Chief Constable of the Royal Ulster Constabulary
(„RUC“). Chief Constable je príslušný vymenovať príslušníkov policajného
 zboru zaradených do zálohy v RUC Reserve v Severnom Írsku,
a to najmä do zamestnania v rozsahu ustanoveného pracovného
času v RUC Full-time Reserve na základe zmlúv uzavretých na tri
roky s možnosťou obnovenia. Tento spor sa týka odmietnutia obnoviť
zmluvu pani Johnston, príslušníčke RUC Full-time Reserve,
a odmietnutia poskytnúť jej odborný výcvik zameraný na
zaobchádzanie a používanie strelných zbraní zo strany Chief
Constable.3        Z návrhu
 na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že ustanovenia Royal Ulster
 Constabulary Reserve (Appointment and Conditions of Service)
Regulations (Northern Ireland) 1973, ktoré upravujú postup vymenovania
a podmienky výkonu služby v policajnom zbore pri zaradení do
zálohy, nerobia žiadne rozdiely medzi mužmi a ženami, ktoré by mali
 význam pre túto vec. Okrem toho z článkov 10 a 19 Sex
Discrimination (Northern Ireland) Order 1976 [SI 1976, č. 1042 (NI
15)], ktorý stanovuje pravidlá zamerané na zrušenie diskriminácie na
základe pohlavia a na zavedenie zásady rovnosti v pracovných
príležitostiach, vzdelávaní, služobnom postupe a pracovných
podmienkach, vyplýva, že zákaz diskriminácie sa vzťahuje na zamestnanie
v polícii a že s mužmi a ženami sa nesmie
v tomto zmysle zaobchádzať rozdielne s výnimkou požiadaviek na
 výšku, uniformu, výstroj alebo na príplatky na uniformu alebo výstroj.
Podľa článku 53 ods. 1 Sex Discrimination Order však žiadne
z týchto ustanovení zakazujúce diskrimináciu„nemôže
 viesť k protiprávnosti úkonu vykonaného s cieľom zachovania
bezpečnosti štátu alebo ochrany verejnej bezpečnosti alebo verejného
poriadku“a podľa odseku 2 článku 53„osvedčenie
 podpísané ministrom alebo v jeho mene, ktorým sa potvrdzuje, že
úkon uvedený v osvedčení bol vykonaný s cieľom uvedeným
v odseku 1, vytvára nepopierateľný dôkaz o tom, že tento úkon
bol vykonaný s týmto cieľom“.4        V Spojenom
 kráľovstve policajti pri výkone služby vo všeobecnosti nenosia strelné
zbrane s výnimkou špeciálnych zásahov a v tomto zmysle sa
 nerobia žiadne rozdiely medzi mužmi a ženami. Z dôvodu
zvýšeného počtu atentátov, ktorých obeťami už dlhé roky boli policajti
v Severnom Írsku, Chief Constable RUC usúdil, že v tejto praxi
 nemožno ďalej pokračovať. Rozhodol, že v RUC a v RUC
Reserve budú muži pri bežnom výkone ich služby nosiť strelné zbrane,
zatiaľ čo ženy nebudú ozbrojené a neabsolvujú výcvik zameraný na
zaobchádzanie so strelnými zbraňami a streľbu zo strelných zbraní.5        Za
 týchto okolností Chief Constable považoval v roku 1980 počet žien
v RUC za dostatočný pre výkon osobitných úloh, ktoré sú vo
všeobecnosti zverené ženskému personálu. Pokiaľ ide o bežné
policajné úlohy, ktoré si vyžadujú nosenie zbraní, usúdil, že tieto
úlohy už nemajú byť zverené ženám, a rozhodol sa neposkytnúť alebo
neobnoviť zmluvy ženám v RUC Full-time Reserve s výnimkou
prípadov, keď ide o úlohy vyhradené pre ženský personál. Po tomto
rozhodnutí, až na jeden prípad, nebola poskytnutá alebo obnovená zmluva
žiadnej žene v RUC Full-time Reserve.6        Podľa
 vnútroštátneho súdu bola pani Johnston od roku 1974 do 1980
príslušníčkou RUC Full-time Reserve. Účinným spôsobom vykonávala
všeobecné úlohy policajného príslušníka v uniforme, ako je
zabezpečovanie stálej služby na policajnej stanici, účasť na mobilných
hliadkach, vedenie vozidla mobilnej hliadky a účasť na osobných
prehliadkach osôb predvedených na policajnú stanicu. Pri výkone týchto
úloh nebola ozbrojená a mimo policajnej stanice bola obvykle
sprevádzaná ozbrojeným mužom z RUC Full-time Reserve. V roku
1980 jej Chief Constable odmietol obnoviť zmluvu z dôvodu novej
politiky týkajúcej sa príslušníčok RUC Full-time Reserve.7        Pani
 Johnston podala žalobu na Industrial Tribunal proti odmietnutiu obnoviť
 jej zmluvu a proti odmietnutiu poskytnúť jej výcvik zameraný na
zaobchádzanie so strelnými zbraňami, ktoré vyplýva z uplatnenia
tejto novej politiky. Tvrdila, že sa stala obeťou diskriminácie, ktorá
je zakázaná podľa Sex Discrimination Order.8        V konaní
 pred Industrial Tribunal predložil Chief Constable osvedčenie Secretary
 of State, ktorým minister vlády Spojeného kráľovstva v súlade
s článkom 53 Sex Discrimination Order potvrdil, že „akt, ktorým
Royal Ulster Constabulary odmietol poskytnúť pani Marguerite Johnston
nové zamestnanie v rozsahu ustanoveného pracovného času
v Royal Ulster Constabulary Reserve, bol vykonaný s cieľom: a)
 zachovania národnej bezpečnosti; a b) s cieľom ochrany
verejnej bezpečnosti a verejného poriadku“.9        Pani
 Johnston sa odvolala na smernicu 76/207. Cieľom tejto smernice je
zavedenie zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami,
pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornú prípravu
a postup v zamestnaní a o pracovné podmienky.
Z tejto zásady podľa článku 2 ods. 1 vyplýva, že neexistuje
žiadna diskriminácia založená na pohlaví, s výhradou výnimiek
uvedených v odsekoch 2 a 3. S cieľom uplatňovania
tejto zásady v jednotlivých oblastiach ukladajú články 3 až 5
členským štátom povinnosť zrušiť všetky zákony, iné právne predpisy
a správne opatrenia, ktoré jej odporujú, a revidovať tie
zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, pri ktorých už nie
 je opodstatnený záujem o ochranu, z ktorého pôvodne
vychádzali. Podľa článku 6 musí mať každá osoba, ktorá sa cíti byť
poškodená v dôsledku diskriminácie, právo domáhať sa svojich práv
súdnou cestou.10      Aby
 mohol Industrial Tribunal v tejto veci rozhodnúť, položil Súdnemu
dvoru tieto prejudiciálne otázky:1.      Má
 sa smernica Rady 76/207 sama osebe, ako aj s prihliadnutím na
okolnosti tejto veci vykladať v tom zmysle, že dovoľuje členskému
štátu vylúčiť z jej pôsobnosti diskriminačné opatrenia založené na
pohlaví, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, vykonané
s cieľom zachovania bezpečnosti štátu alebo ochrany verejného
poriadku alebo verejnej bezpečnosti?2.      Dovoľuje
 táto smernica sama osebe, ako aj s prihliadnutím na okolnosti
tejto veci zaradiť zamestnanie ako ozbrojený príslušník policajného
zboru v zálohe v rozsahu ustanoveného pracovného času alebo
výcvik zameraný na zaobchádzanie a používanie strelných zbraní
súvisiace s takýmto zamestnaním medzi profesijné činnosti
a prípadne medzi prípravu na tieto činnosti, pri ktorých je
pohlavie pracovníka vzhľadom na ich charakter alebo okolnosti, za akých
sa vykonávajú, určujúcim faktorom v zmysle článku 2 ods. 2?3.      Aké
 sú zásady a kritériá, ktoré musia členské štáty uplatniť pri
posudzovaní, či je „pohlavie... určujúcim faktorom“ v zmysle článku
 2 ods. 2, ak ide na jednej strane o „profesijné činnosti“
ozbrojeného príslušníka policajného zboru v zálohe a na druhej
 strane o „prípravu na tieto činnosti“, a to buď vzhľadom na
ich charakter, alebo okolnosti, za akých sa vykonávajú?4.      Môže
 politika uplatňovaná Chief Constable zodpovedným zo zákona za riadenie
a kontrolu polície, podľa ktorej ženy – príslušníčky polície nesmú
nosiť strelné zbrane, s prihliadnutím na okolnosti v tejto
veci predstavovať „ustanoven[ie] na ochranu ženy“ v zmysle článku 2
 ods. 3 alebo „správn[e] opatren[ie]“ inšpirované „záuj[mom]
o ochranu“ v zmysle článku 3 ods. 2 písm. c)
smernice?5.      V prípade
 kladnej odpovede na otázku 4, aké sú zásady a kritériá, ktoré
musia členské štáty uplatniť pri posudzovaní, či je „záujem
o ochranu“ „odôvodnený“ v zmysle článku 3 ods. 2
písm. c)?6.      Môže
 sa žalobca za daných okolností odvolávať na zásadu rovnosti
zaobchádzania, ktorá je zakotvená v príslušných ustanoveniach
smernice, pred vnútroštátnymi súdmi členských štátov?7.      V prípade kladnej odpovede na otázku 6:a)      Má
 sa článok 224 Zmluvy EHS sám osebe vykladať v tom zmysle, že
oprávňuje členské štáty, aby sa v prípade, ak sú vystavené vážnemu
vnútornému ohrozeniu verejného poriadku, odchýlili od povinností, ktoré
sa na nich alebo na zamestnávateľov podliehajúcich ich právomoci inak
vzťahujú na základe tejto smernice?b)      Ak
 áno, môže sa v takom prípade jednotlivec s cieľom zamedziť
uplatneniu článku 224 Zmluvy EHS členským štátom odvolávať na
skutočnosť, že tento členský štát sa neporadil s ostatnými
členskými štátmi?“11      Aby
 bolo možné na tieto otázky vhodne odpovedať v záujme vyriešenia
sporu vo veci samej, treba objasniť situáciu, o ktorej má
Industrial Tribunal rozhodnúť. Tak ako vyplýva z návrhu na začatie
prejudiciálneho konania predloženého Súdnemu dvoru, Chief Constable
uznal pred Industrial Tribunal, že z ustanovení Sex Discrimination
Order môže len článok 53 odôvodniť jeho postoj. Pani Johnston zasa
uznala, že osvedčenie, ktoré vydal Secretary of State, ju zbavuje
akejkoľvek možnosti podať žalobu, pokiaľ by sa vnútroštátne právo
uplatňovalo izolovane, a odvolala sa na ustanovenia smernice, aby
tak vylúčila účinky článku 53 Sex Discrimination Order.12      Zdá
 sa teda, že cieľom otázok predložených Industrial Tribunal je
v prvom rade zistiť, či je s právom Spoločenstva a so
smernicou 76/207 zlučiteľné, že vnútroštátnemu súdu bráni pravidlo
uvedené v článku 53 ods. 2 Sex Discrimination Order (časť
otázky šesť) v úplnom výkone jeho súdneho preskúmania. Ďalším
cieľom otázok predložených Industrial Tribunal je rozhodnúť, či
a za akých podmienok umožňujú ustanovenia smernice v tomto
konkrétnom prípade zaobchádzať odlišným spôsobom s mužmi
a ženami v službách polície z dôvodov ochrany verejnej
bezpečnosti, o ktorých je zmienka v článku 53 ods. 1 Sex
Discrimination Order (prvá až piata otázka). Predložené otázky majú
Industrial Tribunal okrem iného umožniť zistiť, či sa prípadne možno
odvolávať na ustanovenia smernice, s ktorými je vnútroštátne právo
v rozpore (zostávajúca časť šiestej otázky). V závislosti od
odpovedí na tieto otázky môže vzniknúť otázka, či sa môže členský štát
odvolať na článok 224 Zmluvy EHS, aby sa vyhol povinnostiam, ktoré mu
v prípade, ako je tento, vyplývajú zo smernice (siedma otázka). O práve na účinnú súdnu ochranu13      Najskôr
 je preto potrebné preskúmať tú časť šiestej otázky, ktorej cieľom je
zistiť, či právo Spoločenstva, a najmä smernica 76/207, vyžaduje od
 členských štátov, aby prostredníctvom svojich vnútroštátnych súdov
zabezpečili vykonávanie účinnej kontroly dodržiavania ustanovení
smernice a vnútroštátnych predpisov určených na ich vykonanie.14      Podľa
 pani Johnston je ustanovenie, akým je článok 53 ods. 2 Sex
Discrimination Order, v rozpore s článkom 6 smernice, keďže
zabraňuje príslušným vnútroštátnym súdom vykonávať akékoľvek súdne
preskúmanie.15      Vláda
 Spojeného kráľovstva poukazuje na to, že článok 6 smernice neukladá
členským štátom povinnosť podriadiť súdnemu preskúmaniu každú otázku,
ktorá môže vzniknúť pri uplatňovaní smernice, a to ani vtedy, ak
ide o oblasť národnej bezpečnosti a verejnej bezpečnosti.
Pravidlá dokazovania, akým je pravidlo stanovené v článku 53
ods. 2 Sex Discrimination Order, sú vo vnútroštátnom procesnom
práve celkom bežné. Sú odôvodnené skutočnosťou, že otázky národnej
bezpečnosti a verejnej bezpečnosti môže riadne posúdiť len
príslušný politický orgán, teda minister, ktorý vydá dané osvedčenie.16      Komisia
 sa domnieva, že priznať osvedčeniu ministra účinok, o akom je
zmienka v článku 53 odsek 2 Sex Discrimination Order, by znamenalo
popretie akéhokoľvek súdneho preskúmania a odporovalo by to
základnej zásade práva Spoločenstva a článku 6 smernice.17      V tejto
 súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 6 smernice ukladá
členským štátom povinnosť zaviesť do ich vnútroštátnych právnych
predpisov potrebné opatrenia umožňujúce všetkým osobám, ktoré sa cítia
byť poškodené diskrimináciou, „domáhať sa svojich práv súdnou cestou“.
Z tejto smernice vyplýva, že členské štáty sú povinné prijať
opatrenia, ktoré sú dostatočne účinné na to, aby dosiahli cieľ smernice,
 a zabezpečiť, aby mohli dotknuté osoby uplatniť takto priznané
práva pred vnútroštátnymi súdmi.18      Súdne
 preskúmanie, ktoré vyžaduje tento článok, je prejavom všeobecnej
právnej zásady, ktorá je základom spoločných ústavných tradícií
členských štátov. Táto zásada je takisto zahrnutá v článkoch 6
a 13 Európskeho dohovoru o ochrane ľudských práv
a základných slobôd zo 4. novembra 1950. Tak ako bolo uznané
v spoločnom vyhlásení Zhromaždenia Rady a Komisie
z 5. apríla 1977 (Ú. v. ES C 103, s. 1)
a v judikatúre Súdneho dvora, je v rámci práva
Spoločenstva potrebné prihliadať na zásady tohto dohovoru.19      Podľa
 článku 6 smernice vykladaného z hľadiska uvedenej všeobecnej
zásady má každá osoba právo domáhať sa účinnej ochrany na príslušnom
súde proti opatreniam, ktoré podľa nej odporujú zásade rovnosti
zaobchádzania s mužmi a ženami zakotvenej v smernici
76/207. Členským štátom prináleží zabezpečiť účinné súdne preskúmanie
dodržiavania uplatniteľných ustanovení práva Spoločenstva
a vnútroštátnej právnej úpravy zameranej na prebratie práv
zakotvených v smernici.20      Ustanovenie,
 ktoré ako článok 53 ods. 2 Sex Discrimination Order priznáva, že
osvedčenie má účinok nevyvrátiteľného dôkazu splnenia podmienky výnimky
zo zásady rovnosti zaobchádzania, umožňuje príslušnému orgánu odňať
jednotlivcovi právo domáhať sa súdnou cestou práv, ktoré sú mu priznané
smernicou. Takéto ustanovenie preto odporuje zásade účinného súdneho
preskúmania, ktorá je zakotvená v článku 6 smernice.21      Na
 túto časť šiestej otázky, ktorú predložil Industrial Tribunal, treba
odpovedať tak, že zásade účinného súdneho preskúmania stanovenej
v článku 6 smernice Rady 76/207 z 9. februára 1976
odporuje, aby bol osvedčeniu vnútroštátneho orgánu potvrdzujúcemu
splnenie podmienok na výnimku zo zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a so ženami na účely ochrany verejnej bezpečnosti
priznaný účinok nevyvrátiteľného dôkazu s následkom vylúčenia
akejkoľvek právomoci súdneho preskúmania. O uplatniteľnosti smernice 76/207 na opatrenia prijaté na účely ochrany verejnej bezpečnosti22      Ďalej
 je potrebné preskúmať prvú otázku, na základe ktorej sa chce Industrial
 Tribunal dozvedieť, či je smernica 76/207 vzhľadom na to, že neobsahuje
 výslovné ustanovenie týkajúce sa opatrení prijatých na účely ochrany
štátnej bezpečnosti alebo na ochranu verejného poriadku a najmä
verejnej bezpečnosti, uplatniteľná na takéto opatrenia.23      Podľa
 pani Johnston neexistuje na takéto účely všeobecná výnimka zo základnej
 zásady rovnosti zaobchádzania, ktorá by nijako nesúvisela
s osobitnými profesijnými činnosťami, ich povahou
a podmienkami výkonu. Takáto výnimka výlučne z dôvodu, že
diskriminácia sleduje ciele, akým je ochrana verejnej bezpečnosti, by
členským štátom poskytla možnosť jednostranne sa zbaviť povinností,
ktoré im smernica ukladá.24      Vláda
 Spojeného kráľovstva je toho názoru, že ochranné doložky obsiahnuté
v článkoch 36, 48, 56, 66, 223 a 224 Zmluvy EHS svedčia
o tom, že ani Zmluva a ani sekundárne právo sa nevzťahujú na
oblasti, ktorých sa týka otázka Industrial Tribunal, a neobmedzujú
právomoc členských štátov prijať opatrenia, ktoré považujú za užitočné
a potrebné na tieto účely. Opatrenia, ktorých sa týka prvá otázka,
teda nepatria do rozsahu pôsobnosti smernice.25      Komisia
 navrhuje vykladať smernicu z hľadiska článku 225 Zmluvy EHS tak,
aby mohli dôvody verejnej bezpečnosti za osobitných podmienok
ustanovených týmto článkom a s výhradou súdneho preskúmania
odôvodňovať výnimky zo zásady rovnosti zaobchádzania aj vtedy, keď nie
sú splnené striktné podmienky článku 2 ods. 2 a 3 smernice.26      Z tohto
 hľadiska treba konštatovať, že Zmluva stanovuje výnimky, ktoré by boli
použiteľné v prípadoch, v ktorých by mohlo dôjsť
k ohrozeniu verejnej bezpečnosti, iba v článkoch 36, 48, 56,
223 a 224 upravujúcich presne vymedzené mimoriadne okolnosti.
Vzhľadom na ich obmedzenú povahu tieto články nemožno vykladať
extenzívne a nemožno z nich ani vyvodiť všeobecnú výnimku,
ktorá by automaticky vyplývala zo Zmluvy pre všetky opatrenia prijaté na
 účely ochrany verejnej bezpečnosti. Uznanie všeobecnej výnimky pre
všetky ustanovenia práva Spoločenstva mimo osobitných podmienok
ustanovení Zmluvy by mohlo oslabiť záväzný charakter a jednotné
uplatňovanie práva Spoločenstva.27      Z toho
 vyplýva, že z uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami neexistuje žiadna všeobecná výnimka pre
opatrenia z dôvodu verejnej bezpečnosti, pokiaľ sa prípadne
neuplatní článok 224 Zmluvy, ktorý sa týka celkom výnimočnej situácie
a je predmetom siedmej otázky. Preto sa práve v rámci
uplatňovania osobitných ustanovení smernice musia zohľadniť skutočnosti,
 na základe ktorých sa príslušný orgán odvolával na požiadavky ochrany
verejnej bezpečnosti.28      Na
 prvú otázku je preto potrebné odpovedať, že diskriminácie na základe
pohlavia vykonávané z dôvodov ochrany verejnej bezpečnosti sa musia
 preskúmať z hľadiska výnimiek zo zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami ustanovenými v smernici 76/207. O výnimkách povolených z dôvodu podmienok výkonu profesijnej činnosti29      Druhou
 a treťou otázkou sa Industrial Tribunal pýta na výklad výnimky zo
zásady rovnosti zaobchádzania zakotvenej v článku 2 ods. 2
smernice, aby mohol posúdiť, či sa táto výnimka vzťahuje na nerovné
zaobchádzanie takého druhu, akým je zaobchádzanie v tejto veci.
S týmto cieľom sa pýta na kritériá a zásady, na základe
ktorých treba určiť, či možno činnosť, o akú ide v tejto veci,
 priradiť k činnostiam, pri ktorých je „vzhľadom na ich charakter
alebo okolnosti, za akých sa vykonávajú, pohlavie pracovníka určujúcim
faktorom“.30      Pani
 Johnston zastáva názor, že na túto otázku nemožno odpovedať takto
všeobecne. Výkon svojich funkcií v polícii vykonávala vždy
uspokojivo. Ženy sú podľa nej úplne spôsobilé na výcvik, ktorý je
zameraný na zaobchádzanie so strelnými zbraňami. Úlohou Industrial
Tribunal je posúdiť z hľadiska konkrétnych úloh, ktorých výkonom
bola poverená, či je výnimka v zmysle článku 2 ods. 2 smernice
 možná. Toto ustanovenie vraj neumožňuje úplne ju vylúčiť zo zamestnania
 v RUC Full-time Reserve.31      Podľa
 vlády Spojeného kráľovstva majú členské štáty diskrečnú právomoc pri
zvážení, či podmienky výkonu povolania u polície z dôvodu
požiadaviek národnej bezpečnosti, verejnej bezpečnosti alebo ochrany
verejného poriadku bránia tomu, aby bola táto činnosť vykonávaná ženou,
ktorá je ozbrojená. Členské štáty môžu z tohto hľadiska vziať do
úvahy kritériá ako rozdielnosť fyzickej sily, pravdepodobná reakcia
verejnosti na ozbrojené ženy policajtky a riziko atentátov proti
týmto ženám. Rozhodnutie, ktoré Chief Constable vydal uplatňujúc tieto
kritériá, vychádza z článku 2 ods. 2 smernice.32      Komisia
 tvrdí, že činnosť ozbrojeného policajta môže byť z dôvodu
podmienok výkonu činnosti, ale nie z dôvodu jej povahy, považovaná
za činnosť, pri ktorej je pohlavie určujúcim faktorom. Výnimka však musí
 byť odôvodnená vzhľadom na špecifické úlohy a nie vzhľadom na
zamestnanie posudzované globálne. Predovšetkým je potrebné dodržiavať
zásadu proporcionality. Je na vnútroštátnom súde, aby z tohto
hľadiska posúdil spornú diskrimináciu.33      V tejto
 súvislosti treba najprv konštatovať, že pokiaľ sa z dôvodu
požiadaviek ochrany verejnej bezpečnosti rozhodli orgány príslušné
rozhodovať o otázkach týkajúcich sa polície v Severnom Írsku
neriadiť sa už ďalej pravidlom, ktoré sa vo všeobecnosti uplatňuje
v ostatných častiach Spojeného kráľovstva, teda pravidlom
neozbrojenej polície pri obvyklom výkone jej činností, toto rozhodnutie
nebolo prijaté na základe rozlišovania medzi mužmi a ženami,
a teda nepatrí do pôsobnosti zásady rovnosti zaobchádzania. Len
pokiaľ ide o to, že Chief Constable rozhodol, že ženy nebudú
ozbrojené strelnými zbraňami a ani nebudú absolvovať výcvik
zameraný na zaobchádzanie s nimi a že všeobecné policajné
úlohy budú vyhradené ozbrojeným mužom a zmluvy so ženami
zamestnanými v RUC Full-time Reserve, ktoré boli rovnako ako pani
Johnston predtým poverené plnením všeobecných úloh u polície,
nebudú obnovené, prichádza do úvahy posúdenie týchto opatrení
z hľadiska ustanovení smernice.34      Keďže
 Sex Discrimination Order sa uplatňuje, ako to vyplýva z návrhu na
začatie prejudiciálneho konania, podľa výslovného ustanovenia
o zamestnávaní u polície, a keďže z tohto hľadiska
sa v príslušných špeciálnych ustanoveniach nerobí rozdiel medzi
mužmi a ženami, nemôže povaha profesijnej činnosti u polície
odôvodňovať predmetnú diskrimináciu. Naopak je potrebné preskúmať, či
z dôvodu špecifických podmienok výkonu činnosti popísanej
v návrhu na začatie prejudiciálneho konania je pre výkon tejto
činnosti určujúcim faktorom pohlavie.35      Ako
 vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, politiku
uplatňovanú voči ženám v RUC Full-time Reserve zaviedol Chief
Constable preto, lebo sa nazdával, že ak sú ženy ozbrojené strelnými
zbraňami, môžu sa stať častejšie objektmi atentátov a ich zbrane sa
 môžu dostať do rúk útočníkov, ďalej že u verejnosti nevyvoláva
nosenie zbraní ženami dobrý dojem, pretože sa príliš vzďaľuje od ideálu
neozbrojenej polície, a že ozbrojené ženy by boli menej efektívne
v činnosti polície v sociálnej oblasti pri kontakte
s rodinami a s deťmi, kde sa ich práca osobitne oceňuje.
Chief Constable odôvodnil svoju politiku špecifickými podmienkami, za
akých musí činnosť polície prebiehať vzhľadom na situáciu
v Severnom Írsku, so zreteľom na požiadavky ochrany verejnej
bezpečnosti v súvislosti so závažnými vnútroštátnymi nepokojmi.36      Pokiaľ
 ide o otázku, či je takéto odôvodnenie v súlade
s článkom 2 ods. 2 smernice, treba najprv uviesť, že ako
výnimku z individuálneho práva zavedeného smernicou, sa toto
ustanovenie musí vykladať doslovne. Treba však uznať, že podmienky
výkonu povolania príslušníkov ozbrojenej polície sú určené prostredím,
v akom sa tieto činnosti vykonávajú. Z tohto pohľadu nemožno
vylúčiť, že v prípade závažných vnútroštátnych nepokojov môže
nosenie strelných zbraní ženami viesť k ďalšiemu riziku atentátov
na tieto ženy, a môže byť teda v rozpore s požiadavkami
verejnej bezpečnosti.37      Za
 takýchto okolností môžu byť podmienky výkonu určitých policajných
činností také, že pohlavie je určujúcim faktorom ich výkonu.
V takomto prípade môže členský štát tieto úlohy a príslušnú
odbornú prípravu vyhradiť mužom. V takom prípade sú členské štáty
povinné, ako to vyplýva z článku 9 ods. 2 smernice, pravidelne
 preskúmavať predmetné činnosti s cieľom posúdiť, či vzhľadom na
sociálny vývoj môže byť výnimka zo všeobecného režimu smernice naďalej
zachovaná.38      Okrem
 toho treba pripomenúť, že pri určení pôsobnosti každej výnimky
z individuálneho práva, akým je rovnosť zaobchádzania s mužmi
a ženami zakotvená v smernici, treba dodržať zásadu
proporcionality, jednu zo všeobecných právnych zásad, ktoré sú základom
právneho poriadku Spoločenstva. Táto zásada požaduje, aby výnimky
neprekračovali hranice toho, čo je vhodné a potrebné na dosiahnutie
 sledovaného cieľa a zároveň aj to, aby bola zásada rovnosti
zaobchádzania čo možno najviac zosúladená s požiadavkami verejnej
bezpečnosti, ktoré sú určujúce pre podmienky výkonu predmetnej činnosti.39      V rámci
 deľby právomoci stanovenej v článku 177 Zmluvy EHS prináleží
vnútroštátnemu súdu vysloviť, či sú dôvody uvedené Chief Constable
skutočne opodstatnené a odôvodňujú konkrétne opatrenie prijaté
v prípade pani Johnston. Zároveň je povinný dbať na to, aby bola
dodržaná zásada proporcionality, a preskúmať, či sa odmietnutiu
predĺženia zmluvy s pani Johnston nemožno vyhnúť tým, že sa ženám
pridelia úlohy, ktoré môžu vykonávať neozbrojené, bez toho, aby boli
ohrozené sledované ciele.40      Na
 druhú a tretiu otázku Industrial Tribunal je teda potrebné
odpovedať tak, že článok 2 ods. 2 smernice 76/207 sa má vykladať
v tom zmysle, že členský štát môže pri posudzovaní otázky, či je
z dôvodu podmienok výkonu policajnej činnosti pohlavie pre túto
profesijnú činnosť určujúcim faktorom, zohľadniť požiadavky ochrany
verejnej bezpečnosti, aby tak so zreteľom na vnútroštátnu situáciu
charakterizovanú častými atentátmi vyhradil plnenie všeobecných úloh
polície mužom ozbrojeným strelnými zbraňami. O výnimkách povolených v záujme ochrany ženy41      Industrial
 Tribunal sa ďalej štvrtou a piatou otázkou pýta Súdneho dvora na
výklad pojmov „ochran[a] žien“ v zmysle článku 2 ods. 3
smernice a pojem „záujem o ochranu“ v zmysle článku 3
ods. 2 písm. c), ktoré sú použité v určitých
vnútroštátnych právnych predpisoch, aby tak mohol posúdiť, či sporné
zaobchádzanie môže spadať do pôsobnosti výnimiek zo zásady rovnosti
zaobchádzania ustanovených na tieto účely.42      Podľa
 pani Johnston sa tieto ustanovenia musia vykladať doslovne a ženám
 zabezpečujú iba osobitné zaobchádzanie na ochranu ich zdravia
a bezpečnosti v prípade tehotenstva alebo materstva.
K týmto prípadom však nepatrí úplné vylúčenie žien zo služby
v ozbrojenom policajnom zbore.43      Vláda
 Spojeného kráľovstva poukazuje na to, že politika voči ženám v RUC
 Full‑time Reserve má za cieľ chrániť ženy tým, že bráni tomu, aby sa
stali predmetom útokov. Pojem ochrana ženy je aktuálny v období
závažných nepokojov. Komisia takisto zastáva názor, že výnimočná
situácia, akou je aj situácia v Severnom Írsku,
a nebezpečenstvo, ktoré z nej vyplýva pre policajných
príslušníkov ženského pohlavia ozbrojených strelnými zbraňami, môžu byť
vzaté do úvahy v záujme ochrany ženy.44      V tejto
 súvislosti treba uviesť, že rovnako ako článok 2 ods. 2 smernice
musí byť aj článok 2 ods. 3, ktorý takisto určuje pôsobnosť článku 3
 ods. 2 písm. c), vykladaný doslovne. Z výslovného odkazu
 na tehotenstvo a materstvo vyplýva, že smernica má zabezpečiť
jednak ochranu biologického stavu ženy a jednak osobitné vzťahy
medzi ženou a jej dieťaťom. Toto ustanovenie smernice teda
neumožňuje vylúčiť ženy z výkonu zamestnania z dôvodu, že
verejná mienka požaduje, aby boli ženy viac chránené než muži proti
rizikám, ktoré sa týkajú mužov i žien rovnako a ktoré sa
odlišujú od potrieb špecifickej ochrany ženy, akými sú potreby výslovne
tam uvedené.45      Nie
 je zrejmé, či riziká a nebezpečenstvá, ktorým sú vystavené ženy
pri výkone svojich funkcií u polície za okolností existujúcich
v Severnom Írsku, sa líšia od tých, ktorým je vystavený aj každý
muž vykonávajúci rovnaké funkcie. Celkové vylúčenie žien z takejto
profesijnej činnosti z dôvodu všeobecného rizika a nie rizika,
 ktoré by bolo špecifické pre ženy, nepatrí k rozdielom
v zaobchádzaní, ktoré článok 2 ods. 3 smernice pripúšťa
v záujme ochrany ženy.46      Na
 štvrtú a piatu otázku Industrial Tribunal treba teda odpovedať
tak, že rozdiely v zaobchádzaní s mužmi a ženami, ktoré
článok 2 ods. 3 smernice 76/207 pripúšťa v záujme ochrany
ženy, nezahŕňajú riziká a nebezpečenstvá, ktorým je vystavený každý
 ozbrojený policajt pri výkone svojej služby za danej situácie, ktoré sa
 ako také špecificky netýkajú len žien. O účinku smernice 76/20747      Industrial
 Tribunal sa svojou šiestou otázkou ďalej pýta, či sa jednotlivec môže
v rámci sporu riešeného na vnútroštátnom súde dovolávať ustanovení
smernice. Vzhľadom na predchádzajúce je táto otázka aktuálna najmä
z hľadiska článkov 2 a 6 smernice.48      Pani
 Johnston zastáva názor, že článok 2 ods. 1 smernice je
nepodmienený a dostatočne jasný a presný, aby mohol mať priamy
 účinok. Možno sa naň odvolávať proti Chief Constable ako
predstaviteľovi verejnej moci. Smernica má v každom prípade
horizontálny priamy účinok aj voči jednotlivcom.49      Podľa
 vlády Spojeného kráľovstva je článok 2 ods. 1 smernice podmienený
ustanovením v tom, že podlieha výnimkám, ktoré môžu členské štáty
posudzovať podľa svojho vlastného uváženia. Chief Constable je podľa
ústavy nezávislý od štátu a v tejto veci je dotknutý len ako
zamestnávateľ; smernica nemá priamy účinok na takéto vzťahy.50      Komisia
 tvrdí, že spor môže byť vyriešený v rámci vnútroštátneho práva.
Rozhodnutie o priamom účinku článkov 2 a 3 smernice nie je
potrebné.51      Z tohto
 hľadiska treba najprv poukázať na to, že vo všetkých prípadoch, keď je
smernica správne vykonaná, sa jej účinky dotýkajú jednotlivcov
prostredníctvom vykonávacích opatrení prijatých príslušným členským
štátom. Otázka, či sa na článok 2 ods. 1 možno odvolávať na
vnútroštátnom súde, je teda bezpredmetná, keďže je zrejmé, že
vnútroštátne právo toto ustanovenie vykonalo.52      Výnimka
 zo zásady rovnosti zaobchádzania, je, ako to bolo vysvetlené vyššie,
pre členské štáty len možnosťou. Vnútroštátnemu súdu prináleží zistiť,
či bola táto možnosť v ustanoveniach vnútroštátneho práva využitá,
a musí posúdiť ich obsah. Otázka, či sa môže jednotlivec odvolávať
na ustanovenie smernice s cieľom dosiahnuť zrušenie výnimky
stanovenej vo vnútroštátnej právnej úprave, vzniká len vtedy, ak táto
výnimka presahuje rámec výnimiek povolených článkom 2 ods. 2
smernice.53      V tejto
 súvislosti treba najprv pripomenúť, ako to už uviedol Súdny dvor
v rozsudkoch z 10. apríla 1984 (von Colson a Kamann,
 14/83, Zb. s. 1891; Harz, 79/83, Zb. s. 1921), že povinnosť
členských štátov dosiahnuť výsledok stanovený touto smernicou, ako aj
ich povinnosť podľa článku 5 Zmluvy prijať všetky potrebné opatrenia
všeobecnej alebo osobitnej povahy, aby zabezpečili splnenie tejto
povinnosti, sa vzťahujú na všetky orgány členských štátov vrátane súdov
v rámci ich právomocí. Z toho vyplýva, že pri uplatňovaní
vnútroštátneho práva a najmä ustanovení vnútroštátneho zákona
špeciálne vydaného s cieľom vykonať ustanovenia smernice 76/207
musí vnútroštátny súd vykladať svoje vnútroštátne právo vo svetle znenia
 a účelu smernice s cieľom dosiahnuť výsledok uvedený
v článku 189 ods. 3 Zmluvy EHS. Preto má Industrial Tribunal
vykladať ustanovenia Sex Discrimination Order, a najmä jeho článok
53 ods. 1, vo svetle ustanovení smernice, tak ako boli vyššie
vyložené, aby sa zabezpečila jej plná účinnosť.54      Pre
 prípad, že vzhľadom na vyššie uvedené predsa len vznikne otázka, či sa
jednotlivec môže domáhať uplatnenia smernice vo vzťahu k výnimke
ustanovenej vnútroštátnou právnou úpravou, treba pripomenúť judikatúru
Súdneho dvora (pozri najmä rozsudok z 19. januára 1982,
Becker, 8/81, Zb. s. 53). Súdny dvor nedávno vo svojom rozsudku
z 26. februára 1986 (Marshall, 152/84, Zb. 1986, s. 723)
rozhodol, že niektoré ustanovenia smernice 76/207 sú z hľadiska
svojho obsahu nepodmienené a dostatočne presné a že
jednotlivci sú oprávnení odvolávať sa na ne voči členskému štátu, ak ich
 tento členský štát nesprávne prebral.55      Toto
 konštatovanie je obsiahnuté v už citovanom rozsudku
z 26. februára 1986 v súvislosti s uplatňovaním
zásady rovnosti zaobchádzania ustanovenej článkom 2 ods. 1 smernice
 pre oblasť podmienok prepúšťania, o ktorom je zmienka
v článku 5 ods. 1. To platí aj v súvislosti
s uplatňovaním zásady ustanovenej článkom 2 ods. 1
v oblasti podmienok prístupu k zamestnaniu, odbornej príprave
a ďalšiemu odbornému vzdelávaniu, uvedenej v článkoch 3
ods. 1 a 4, o ktoré ide v tejto veci.56      V už
 citovanom rozsudku z 26. februára 1986 Súdny dvor usúdil, že
jednotlivci sa môžu odvolávať na smernicu v sporoch so štátnou
inštitúciou, pričom netreba rozlišovať, či táto inštitúcia koná ako
zamestnávateľ alebo ako orgán verejnej moci. Pokiaľ ide o právomoc
Chief Constable, treba uviesť, že z návrhu na začatie
prejudiciálneho konania vyplýva, že je úradníkom zodpovedným za riadenie
 polície. Takýto orgán verejnej moci poverený štátom zabezpečovať
zachovávanie verejného poriadku a verejnej bezpečnosti bez ohľadu
na jeho vzťahy k iným štátnym inštitúciám nekoná ako jednotlivec.
Nemôže mať prospech z neuplatnenia práva Spoločenstva štátom,
ktorému podlieha.57      Na
 šiestu otázku treba teda odpovedať tak, že jednotlivci sa môžu voči
orgánu štátu poverenému zabezpečovaním zachovávania verejného poriadku
a verejnej bezpečnosti, konajúcemu ako zamestnávateľ, domáhať
uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami
stanovenej v článku 2 ods. 1 smernice 76/207 na oblasti
uvedené v článkoch 3 ods. 1 a 4, ako aj uplatňovania
podmienok prístupu k zamestnaniu a prístupu k odbornej
príprave a ďalšiemu odbornému vzdelávaniu s cieľom dosiahnuť
zrušenie výnimky z tejto zásady ustanovenej vnútroštátnymi právnymi
 predpismi, pokiaľ táto výnimka presahuje hranice výnimiek povolených
článkom 2 ods. 2.58      Pokiaľ
 ide o článok 6 smernice, ktorý je, ako už bolo uvedené vyššie,
v tejto veci takisto uplatniteľný, Súdny dvor vo svojich už
citovaných rozsudkoch z 10. apríla 1984 rozhodol, že tento
článok – v súvislosti so sankciami za prípadnú diskrimináciu –
neukladá žiadnu nepodmienenú a dostatočne presnú povinnosť, na
ktorú by sa mohol jednotlivec odvolávať. Naopak, keďže z tohto
článku vykladaného z hľadiska všeobecnej zásady, ktorej je sám
vyjadrením, vyplýva, že každá osoba, ktorá sa považuje za poškodenú
diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť účinnej súdnej
ochrany, je toto ustanovenie dostatočne presné a nepodmienené na
to, aby sa ho bolo možné dovolávať voči členskému štátu, ktorý
nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom právnom
poriadku.59      Preto
 možno konštatovať, že na túto časť šiestej otázky treba odpovedať tak,
že na ustanovenie článku 6, podľa ktorého každá osoba, ktorá sa považuje
 za poškodenú diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť
účinnej súdnej ochrany, sa jednotlivci môžu odvolávať voči členskému
štátu, ktorý nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom
 právnom poriadku. O článku 224 Zmluvy o EHS60      Pokiaľ
 ide o siedmu otázku o výklade článku 224, z vyššie
uvedeného vyplýva, že článok 2 ods. 2 smernice 76/207 umožňuje
členskému štátu zohľadniť požiadavky ochrany národnej bezpečnosti
v prípade, akým je aj tento. Pokiaľ ide o požiadavku
zabezpečiť súdne preskúmanie dodržiavania pravidiel ustanovených
smernicou, žiadna okolnosť uvedená v spise a ani žiadna
z pripomienok predložených Súdnemu dvoru nenasvedčuje tomu, že
situácia závažných vnútroštátnych nepokojov v Severnom Írsku by
znemožňovala fungovanie súdneho preskúmania alebo že by opatrenia
nevyhnutné na ochranu verejnej bezpečnosti boli neúčinné z dôvodu
takéhoto preskúmania vnútroštátnymi súdmi. Za týchto okolností je
otázka, či sa členský štát môže odvolávať na článok 224 Zmluvy EHS
s cieľom zrušenia povinností, ktoré mu ukladá právo Spoločenstva
a najmä smernica, v tejto veci bezpredmetnou.61      Vzhľadom na odpovede na ostatné otázky je siedma otázka bezpredmetná. O trovách62      Trovy
 konania, ktoré vznikli vládam Spojeného kráľovstva a Dánska, ako
aj Komisii Európskych spoločenstiev v súvislosti s predložením
 pripomienok Súdnemu dvoru, nemôžu byť nahradené. Vzhľadom na to, že
konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo
veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti
s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom,
o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.Z týchto
 dôvodov Súdny dvor rozhodol o otázkach položených rozhodnutím
Industrial Tribunal of Northern Ireland z 8. augusta 1984
takto:1.      Zásade
 účinného súdneho preskúmania uvedenej v článku 6 smernice Rady
76/207 z 9. februára 1976 odporuje, aby bol osvedčeniu
vnútroštátneho orgánu potvrdzujúcemu splnenie podmienok na výnimku zo
zásady rovnosti zaobchádzania s mužmi a so ženami na účely
ochrany verejnej bezpečnosti priznaný účinok nevyvrátiteľného dôkazu
s následkom vylúčenia akejkoľvek právomoci súdneho preskúmania. Na
ustanovenie článku 6, podľa ktorého každá osoba, ktorá sa považuje za
poškodenú diskrimináciou na základe pohlavia, musí mať možnosť účinnej
súdnej ochrany, sa jednotlivci môžu odvolávať voči členskému štátu,
ktorý nezabezpečuje jeho úplné uplatnenie vo svojom vnútroštátnom
právnom poriadku.2.      Diskriminácie
 na základe pohlavia vykonávané z dôvodov ochrany verejnej
bezpečnosti sa musia preskúmať z hľadiska výnimiek zo zásady
rovnosti zaobchádzania s mužmi a ženami stanovených
v smernici 76/207.3.      Článok
 2 ods. 2 smernice 76/207 sa má vykladať v tom zmysle, že
členský štát môže pri posudzovaní otázky, či je z dôvodu podmienok
výkonu policajnej činnosti pohlavie pri tejto profesijnej činnosti
určujúcim faktorom, zohľadniť požiadavky ochrany verejnej bezpečnosti,
aby tak so zreteľom na vnútroštátnu situáciu charakterizovanú častými
atentátmi vyhradil plnenie všeobecných úloh polície mužom ozbrojeným
strelnými zbraňami.4.      Rozdiely
 v zaobchádzaní s mužmi a ženami, ktoré článok 2
ods. 3 smernice 76/207 pripúšťa v záujme ochrany ženy,
nezahŕňajú riziká a nebezpečenstvá, ktorým je vystavený každý
ozbrojený policajt pri výkone svojej služby za danej situácie, ktoré sa
ako také netýkajú špecificky žien.5.      Jednotlivci
 sa môžu voči orgánu štátu poverenému zabezpečovaním zachovávania
verejného poriadku a verejnej bezpečnosti, konajúcemu ako
zamestnávateľ, domáhať uplatňovania zásady rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami stanovenej v článku 2 ods. 1
smernice 76/207 na oblasti uvedené v článkoch 3 ods. 1
a 4, ako aj uplatňovania podmienok prístupu k zamestnaniu
a prístupu k odbornej príprave a ďalšiemu odbornému
vzdelávaniu s cieľom dosiahnuť zrušenie výnimky z tejto zásady
 ustanovenej vnútroštátnymi právnymi predpismi, pokiaľ táto výnimka
presahuje hranice výnimiek povolených článkom 2 ods. 2.Mackenzie StuartKoopmans      EverlingBahlmannJolietDue      Galmot      KakourisO’HigginsRozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 15. mája 1986.Tajomník       PredsedaP. Heim       A. J. Mackenzie Stuart* Jazyk konania: angličtina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 13. februára 2014.#Susanne Sokoll‑Seebacher.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich.#Sloboda usadiť sa – Verejné zdravie – Článok 49 ZFEÚ – Lekárne – Primerané zásobovanie obyvateľstva liekmi – Povolenie na prevádzku – Územné rozdelenie lekární – Zavedenie obmedzení založených predovšetkým na demografickom kritériu – Minimálna vzdialenosť medzi lekárňami.#Vec C‑367/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 13. februára 2014 (
            *1
         )
      „Sloboda usadiť sa — Verejné zdravie — Článok 49 ZFEÚ — Lekárne — Primerané zásobovanie obyvateľstva liekmi — Povolenie na prevádzku — Územné rozdelenie lekární — Zavedenie obmedzení založených predovšetkým na demografickom kritériu — Minimálna vzdialenosť medzi lekárňami“
      Vo veci C‑367/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich (Rakúsko) z 24. júla 2012 a doručený Súdnemu dvoru 1. augusta 2012, ktorý súvisí s konaním začatým na návrh:

         Susanne Sokollovej‑Seebacherovej,

      za účasti:

         Agnes Hemetsberger, právna zástupkyňa Susanny Zehetnerovej,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia M. Safjan, J. Malenovský (spravodajca), A. Prechal a S. Rodin,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               S. Sokoll‑Seebacher, v zastúpení: E. Berchtold‑Ostermann, Rechtsanwältin,

               —

               A. Hemetsberger, v zastúpení: C. Schneider, Rechtsanwalt,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, J. Vláčil a T. Müller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a A. P. Antunes, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Braun a I. Rogalski, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ZFEÚ, ako aj článkov 16 a 47 Charty základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého na návrh pani Sokollovej‑Seebacherovej vo veci otvorenia novej lekárne na území obce Pinsdorf v spolkovej krajine Horné Rakúsko.

         Rakúsky právny rámec

               3

               § 10 zákona o lekárňach (Apothekengesetz) v znení zákona uverejneného v BGBl. I, 41/2006 (ďalej len „ApG“), stanovuje:
               „1.   Koncesia na zriadenie novej verejnej lekárne sa vydá, ak:

                        (1)

                        v obci, v ktorej sa má zriadiť verejná lekáreň, už má stálu prax lekár a

                        (2)

                        je potrebné zriadiť novú verejnú lekáreň.

                  2.   Takáto potreba neexistuje, ak:

                        (1)

                        v čase podania žiadosti v obci, v ktorej sa má nachádzať plánovaná prevádzka, už existuje lekáreň prevádzkovaná priamo lekárom a zmluvnými lekármi sú obsadené menej ako dve miesta zmluvných… (štátnych) všeobecných lekárov alebo

                        (2)

                        vzdialenosť medzi miestom plánovanej prevádzky novozriadenej verejnej lekárne a miestom prevádzky najbližšie existujúcej verejnej lekárne je menšia ako 500 metrov alebo

                        (3)

                        v dôsledku tohto zriadenia počet osôb, ktoré budú naďalej zásobované jednou z okolitých existujúcich verejných lekární, klesne a bude nižší než 5500 osôb.

                  3.   Potreba podľa odseku 2 bodu 1 neexistuje ani vtedy, keď sa v čase podania žiadosti na území obce, v ktorej má byť plánovaná prevádzka verejnej lekárne, nachádza:

                        (1)

                        lekáreň prevádzkovaná priamo lekárom a

                        (2)

                        skupina zmluvných lekárov, ktorí spolu uzatvorili dohodu…

                  …
               4.   Zásobovanými osobami v zmysle odseku 2 bodu 3 sú obyvatelia, ktorí trvale bývajú v okruhu 4 kilometrov po ceste od miesta prevádzky existujúcej verejnej lekárne a ktorí budú vzhľadom na miestne podmienky naďalej zásobovaní touto existujúcou verejnou lekárňou.
               5.   Pokiaľ je počet trvale bývajúcich obyvateľov uvedených v odseku 4 nižší než 5500, treba pri posudzovaní existencie potreby zohľadniť osoby, ktoré sú zásobované z dôvodu, že v tejto oblasti pracujú, využívajú služby alebo tam cestujú dopravnými prostriedkami.
               6.   Vzdialenosť uvedená v odseku 2 bode 2 výnimočne nemusí byť dodržaná, ak si to nutne vyžadujú osobitné miestne pomery v záujme riadneho zásobovania obyvateľstva liekmi.
               7.   Rakúska lekárnická komora má v súvislosti s otázkou potreby zriadenia novej verejnej lekárne vypracovať odborný posudok. …
               …“

               4

               § 47 ods. 2 ApG, ktorý sa týka „lehoty zákazu podania novej žiadosti“, stanovuje:
               „Žiadosť uchádzača o udelenie koncesie okresný správny orgán bez potreby osobitného konania zamietne aj v prípade, že už bola zamietnutá skoršia žiadosť iného uchádzača o zriadenie novej lekárne na tom istom mieste z dôvodu nesplnenia jednej z hmotnoprávnych podmienok stanovených v § 10, od dátumu posledného rozhodnutia vydaného v tejto veci neuplynuli viac než dva roky a nedošlo k podstatnej zmene miestnych pomerov, ktoré boli rozhodujúce pre skoršie rozhodnutie. …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               5

               Rozhodnutím z 29. decembra 2011 prefekt okresu Gmunden (Bezirkshauptmann von Gmunden) zamietol žiadosť pani Sokollovej-Seebacherovej o udelenie koncesie na zriadenie verejnej lekárne na území obce Pinsdorf z dôvodu, že neexistuje potreba v zmysle § 10 ApG.

               6

               Toto zamietnutie sa opieralo o znalecký posudok rakúskej lekárnickej komory z 12. apríla 2011, ako aj o doplňujúce pripomienky k tomuto posudku z 25. októbra 2011. Podľa uvedených dokumentov by zriadenie novej verejnej lekárne zapríčinilo výrazný pokles zásobovacieho potenciálu verejnej lekárne, ktorú prevádzkuje pani Zehetner na území obce Altmünster susediacej s obcou Pinsdorf, pod hranicu 5500 osôb, keďže jej klientela by sa znížila na 1513 osôb.

               7

               Pani Sokoll-Seebacher toto rozhodnutie napadla, pričom uvádzala, že v doplňujúcich pripomienkach k znaleckému posudku rakúska lekárnická komora zohľadnila existujúce priame pozemné spojenie medzi susediacimi obcami Pinsdorf a Altmünster, ktoré však podľa plánu infraštruktúry rakúskej železničnej spoločnosti bude čoskoro zrušené. Podľa pani Sokollovej-Seebacherovej sa mala táto skutočnosť vziať do úvahy. Okrem toho by bolo potrebné zohľadniť skutočnosť, že pani Zehetner si v čase, keď zriadila svoju lekáreň, bola dobre vedomá, že nikdy nedosiahne zásobovací potenciál vo výške 5500 osôb.

               8

               Za týchto okolností Unabhängiger Verwaltungssenat des Landes Oberösterreich rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Bráni zásada zákonnosti uvedená v článku 16 Charty a/alebo zásada transparentnosti uvedená v článku 49 ZFEÚ takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je sporné ustanovenie § 10 ods. 2 bodu 3 ApG, ktorá v samotnom zákone neupravuje podstatné základné podmienky v súvislosti s kritériom potreby zriadenia novej verejnej lekárne, ale konkretizáciu relevantných častí jeho obsahu ponecháva na vnútroštátnej judikatúre, vzhľadom na to, že takýmto spôsobom nemožno vylúčiť, že určitým vnútroštátnym záujemcom, resp. všetkým vnútroštátnym záujemcom v porovnaní s príslušníkmi iných členských štátov vznikne značná konkurenčná výhoda?

                        2.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku: Bráni článok 49 ZFEÚ takej vnútroštátnej právnej úprave, akou je § 10 ods. 2 bod 3 ApG, ktorá ako základné kritérium posúdenia existencie potreby stanovuje pevnú hranicu 5500 osôb, v súvislosti s ktorou nie je v zákone upravená nijaká možnosť odchýliť sa od tohto základného pravidla, pretože je zjavné, že sa tým de facto (automaticky) nezabezpečí koherentné dosiahnutie cieľa v zmysle bodov 98 až 101 [rozsudku z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez (C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629)]?

                        3.

                        V prípade zápornej odpovede aj na druhú otázku: Bráni článok 49 ZFEÚ a/alebo článok 47 Charty takej právnej úprave, akou je § 10 ods. 2 bod 3 ApG, z ktorej na základe judikatúry najvyšších vnútroštátnych súdov vyplývajú v súvislosti s otázkou posúdenia existencie potreby ďalšie podrobnejšie kritériá – napríklad časová prednosť prvej podanej žiadosti, blokujúci účinok prebiehajúceho konania pre neskorších záujemcov, dvojročný zákaz predloženia novej žiadosti v prípade zamietnutia žiadosti, kritériá na stanovenie počtu ‚trvale bývajúcich obyvateľov‘ na jednej strane a ‚migrujúcich obyvateľov‘ na druhej strane, ako aj rozdelenie potenciálnych zákazníkov v prípade prekrývania dvoch alebo viacerých lekární v rámci okruhu 4 kilometrov atď. –, pretože týmto spôsobom nemožno predvídateľne a odhadnuteľne uplatňovať toto ustanovenie v primeranej lehote, ako je to v obvyklých prípadoch, a preto možno konštatovať (pozri rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, body 98 až 101, ako aj 114 až 125), že dané ustanovenie v skutočnosti nie je vhodné vzhľadom na nevyhnutnosť koherentnosti dosahovania sledovaného cieľa a/alebo de facto nie je zabezpečená primeraná lekárenská služba a/alebo možno konštatovať, že ide o tendenčnú diskrimináciu tuzemských záujemcov navzájom alebo o diskrimináciu medzi nimi a záujemcami z iných členských štátov?“

         O prípustnosti

               9

               V prvom rade pani Zehetner a rakúska vláda spochybnili prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dôvodu, že spor vo veci samej neobsahuje cezhraničný prvok a vzťahuje sa na čisto vnútroštátnu situáciu.

               10

               V tejto súvislosti treba uviesť, že hoci sa na takú vnútroštátnu právnu úpravu, o akú ide vo veci samej – uplatňujúcu sa bez rozdielu na rakúskych štátnych príslušníkov a štátnych príslušníkov iných členských štátov –, ustanovenia týkajúce sa základných slobôd zaručených Zmluvou o FEÚ spravidla môžu vzťahovať len v prípade, že sa uplatňuje na situácie, ktoré súvisia s obchodom medzi členskými štátmi, v žiadnom prípade nemožno vylúčiť, že štátni príslušníci usadení v iných členských štátoch ako Rakúska republika mali alebo stále majú záujem prevádzkovať lekárne v tomto členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudok z 5. decembra 2013, Venturini a i., C‑159/12 až C‑161/12, bod 25 a citovanú judikatúru).

               11

               Zo spisu predloženého Súdnemu dvoru síce vyplýva, že žalobkyňa vo veci samej je rakúskou štátnou príslušníčkou a že všetky skutkové okolnosti veci samej majú vzťah len k jedinému členskému štátu, a to k Rakúskej republike, nič to však nemení na skutočnosti, že právna úprava dotknutá vo veci samej môže mať účinky, ktoré nie sú obmedzené na tento členský štát.

               12

               Okrem toho aj v takej čisto vnútroštátnej situácii, o akú ide vo veci samej, v ktorej všetky okolnosti sú obmedzené na vnútroštátne územie jediného členského štátu, môže byť napriek tomu odpoveď pre vnútroštátny súd užitočná, najmä za predpokladu, že mu vnútroštátne právo ukladá, aby štátnemu príslušníkovi tohto členského štátu priznal rovnaké práva ako tie, ktoré požíva v rovnakej situácii štátny príslušník iného členského štátu na základe práva Únie (rozsudok Venturini a i., už citovaný, bod 28 a citovaná judikatúra).

               13

               Túto prvú námietku neprípustnosti teda treba zamietnuť.

               14

               V druhom rade pani Zehetner bez toho, aby v tejto súvislosti vzniesla námietku neprípustnosti, pochybuje o tom, či návrh na začatie prejudiciálneho konania dostatočne objasňuje vzťah medzi uvádzanými ustanoveniami práva Únie a vnútroštátnou právnou úpravou, ktorá sa uplatní vo veci samej. Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania je totiž ťažký na porozumenie vzhľadom na skutočnosť, že rakúske pozitívne právo predstavuje len veľmi stručne.

               15

               Z tohto hľadiska z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že potreba dospieť k výkladu práva Únie, ktorý by bol užitočný pre vnútroštátny súd, vyžaduje, aby tento súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého patria otázky, ktoré predkladá, alebo aby aspoň vysvetlil skutkové domnienky, na ktorých sa tieto otázky zakladajú (pozri najmä rozsudky zo 17. februára 2005, Viacom Outdoor, C-134/03, Zb. s. I-1167, bod 22; zo 6. decembra 2005, ABNA a i., C-453/03, C-11/04, C-12/04 a C-194/04, Zb. s. I-10423, bod 45, ako aj z 21. novembra 2013, Deutsche Lufthansa, C‑284/12, bod 20).

               16

               Súdny dvor zároveň nástojí na dôležitosti toho, aby vnútroštátny súd uviedol presné dôvody, ktoré ho viedli k podaniu návrhu, v ktorom žiada o výklad práva Únie, a na základe ktorých považuje za potrebné položiť Súdnemu dvoru prejudiciálne otázky. Súdny dvor teda rozhodol, že je potrebné, aby vnútroštátny súd aspoň v minimálnej miere objasnil dôvody výberu ustanovení práva Únie, ktorých výklad žiada, a súvislosť medzi týmito ustanoveniami a ustanoveniami vnútroštátneho práva, ktoré sa vzťahujú na spor, ktorý prejednáva (pozri najmä rozsudky z 21. januára 2003, Bacardi-Martini a Cellier des Dauphins, C-318/00, Zb. s. I-905, bod 43, ako aj ABNA a i., už citovaný, bod 46).

               17

               V prejednávanom prípade opis skutkového stavu veci a predstavenie uplatniteľného vnútroštátneho práva v návrhu na začatie prejudiciálneho konania umožnili žalobkyni vo veci samej a vládam členských štátov predložiť písomné pripomienky k položeným otázkam. Okrem toho uvedené rozhodnutie uvádza ustanovenia práva Únie, ktorých výklad vnútroštátny súd požaduje, a dostatočne objasňuje súvislosť medzi týmito ustanoveniami a vnútroštátnou právnou úpravou uplatňovanou na vec samu.

               18

               Za týchto okolností je potrebné považovať návrh na začatie prejudiciálneho konania za prípustný.

         O veci samej

      O prvej a druhej otázke

               19

               Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 16 Charty a/alebo článok 49 ZFEÚ majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, pokiaľ podľa uvedeného súdu nestanovuje na účely zriadenia novej lekárne dostatočne jasne vymedzené kritériá na posúdenie existencie potreby zásobovania liekmi, a v prípade zápornej odpovede, či tento článok 49 ZFEÚ, predovšetkým požiadavka koherencie pri dosahovaní vytýčeného cieľa, bráni takejto právnej úprave z dôvodu, že ako hlavné kritérium na posúdenie takejto existencie stanovuje pevnú hranicu, pokiaľ ide o počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, od ktorého sa nemožno odchýliť.

               20

               Po prvé treba uviesť, že vnútroštátny súd sa pýta nielen na výklad článku 49 ZFEÚ týkajúceho sa slobody usadiť sa, ale aj na výklad článku 16 Charty upravujúceho slobodu podnikania.

               21

               Uvedený článok 16 stanovuje, že „sloboda podnikania sa uznáva v súlade s právom Únie, vnútroštátnymi právnymi predpismi a praxou“. Na účely vymedzenia rozsahu slobody podnikania tento článok Charty odkazuje najmä na právo Únie.

               22

               Tento odkaz treba chápať v tom zmysle, že článok 16 Charty odkazuje najmä na článok 49 ZFEÚ, ktorý zaručuje výkon základnej slobody usadiť sa.

               23

               Za týchto podmienok a z dôvodu, že položené otázky sa týkajú len slobody usadiť sa, treba vnútroštátnu právnu úpravu dotknutú vo veci samej posúdiť len z hľadiska článku 49 ZFEÚ.

               24

               Po druhé treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora sa má článok 49 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v zásade nebráni členskému štátu, aby zaviedol systém predchádzajúceho povolenia na usadenie sa pre nových poskytovateľov služieb, akými sú lekárne, pokiaľ sa takýto systém ukazuje ako nevyhnutný na účely vyplnenia prípadných medzier v prístupe k zdravotníckym službám a na zabránenie vytvárania duplicitných štruktúr tak, aby bola zabezpečená zdravotnícka starostlivosť prispôsobená potrebám obyvateľstva, ktorá pokrýva celé územie a zohľadňuje geograficky izolované alebo inak znevýhodnené regióny (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 70, ako aj bod 71 a citovanú judikatúru).

               25

               Súdny dvor týmto spôsobom rozhodol, že vnútroštátna právna úprava spočívajúca na určitých kritériách, od ktorých splnenia závisí vydanie povolení na zriadenie nových lekární, je v zásade vhodná na dosiahnutie cieľa zabezpečiť spoľahlivé a kvalitné zásobovanie obyvateľstva liekmi (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 94; uznesenia z 17. decembra 2010, Polisseni, C‑217/09, bod 25, a z 29. septembra 2011, Grisoli, C‑315/08, bod 31).

               26

               Súdny dvor zároveň rozhodol, že treba zohľadniť fakt, že zdravie a život človeka zaujímajú medzi hodnotami a záujmami chránenými Zmluvou prvé miesto a že členským štátom prináleží rozhodnúť o úrovni, na ktorej chcú zaistiť ochranu verejného zdravia, ako aj o spôsobe, akým sa má táto úroveň dosiahnuť. Vzhľadom na to, že sa táto úroveň môže v jednotlivých členských štátoch líšiť, je opodstatnené priznať členským štátom určitú mieru voľnej úvahy (rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 44 a citovaná judikatúra).

               27

               Konkrétnejšie, z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že systém predchádzajúceho správneho povolenia nemôže legitimizovať diskrečné správanie vnútroštátnych orgánov, ktoré by mohlo ustanovenia práva Únie, najmä tie, ktoré sa týkajú takej základnej slobody, akou je sloboda podnikania, zbaviť potrebného účinku. Navyše na to, aby bol takýto systém odôvodnený, keďže predstavuje výnimku z takejto základnej slobody, musí byť založený na objektívnych, nediskriminačných a vopred známych kritériách, ktoré zabezpečujú, že sa ním dá dostatočne vymedziť výkon voľnej úvahy vnútroštátnymi orgánmi (rozsudok z 10. marca 2009, Hartlauer, C-169/07, Zb. s. I-1721, bod 64 a citovaná judikatúra).

               28

               Vo veci samej treba zdôrazniť, že sporná vnútroštátna právna úprava vydanie koncesie na zriadenie novej verejnej lekárne podmieňuje existenciou predpokladanej „potreby“, s výnimkou prípadu, keď tomu bráni aspoň jedna z konkrétnych okolností uvedených v tejto právnej úprave.

               29

               Konkrétne sa podľa uvedenej právnej úpravy pri určovaní absencie potreby zriadenia novej verejnej lekárne zohľadňuje počet poskytovateľov zdravotnej starostlivosti pôsobiacich v danej oblasti v čase podania žiadosti, vzdialenosť medzi plánovanou verejnou lekárňou a najbližšou existujúcou verejnou lekárňou, ako aj počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“ niektorou z existujúcich verejných lekární. Tento počet sa určuje podľa okruhu vytýčeného od miesta, kde sa nachádza existujúca verejná lekáreň, a primárne zahŕňa všetkých obyvateľov trvale bývajúcich v oblasti a subsidiárne aj všetky osoby, ktoré majú s touto oblasťou určité väzby a sú podrobnejšie uvedené v tejto právnej úprave.

               30

               Spomedzi týchto kritérií predstavujú kritériá týkajúce sa počtu poskytovateľov zdravotnej starostlivosti alebo počtu obyvateľov trvale bývajúcich v jednotlivých oblastiach, resp. vzdialenosti medzi lekárňami objektívne údaje, ktoré v zásade nemôžu viesť k ťažkostiam pri výklade alebo pri posúdení.

               31

               Naproti tomu treba zdôrazniť, že kritérium, ktoré sa týka väzieb osôb k určitej oblasti, až tak úplne jednoznačné nie je. Na jednej strane však nie je hlavným kritériom na určenie počtu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pretože sa uplatní len subsidiárne, a na druhej strane jednotlivé rozhodujúce väzby sú definované objektívne a možno ich overiť najmä pomocou štatistických údajov.

               32

               Za týchto okolností treba konštatovať, že kritériá stanovené v takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, sú dostatočne objektívne.

               33

               Navyše z rozhodnutia vnútroštátneho súdu nevyplýva, že by pri určovaní absencie potreby zriadiť novú verejnú lekáreň bolo možné vziať do úvahy aj iné kritériá než tie, ktoré sú výslovne stanovené vo vnútroštátnej právnej úprave dotknutej vo veci samej a ktoré sú z tohto dôvodu hospodárskym subjektom už vopred známe.

               34

               Z tohto hľadiska skutočnosť, že kritériá uvedené v § 10 ApG spresnila vnútroštátna judikatúra, nemôže sama osebe zabrániť dotknutým hospodárskym subjektom, aby sa s týmito kritériami vopred oboznámili.

               35

               Napokon ani zo spisu predloženého Súdnemu dvoru nemožno vydedukovať, že by kritériá stanovené v uvedenej právnej úprave bolo možné považovať za diskriminačné.

               36

               V tejto súvislosti treba predovšetkým uviesť, že v takej situácii, ako je opísaná v bode 28 tohto rozsudku, sa predpokladá potreba zriadenia novej verejnej lekárne. Z tohto dôvodu prináleží jednotlivým uchádzačom, ktorí chcú zriadiť novú verejnú lekáreň, aby preukázali existenciu takejto potreby v konkrétnom prípade.

               37

               V dôsledku toho výsledok konania o udelení koncesie v zásade nezávisí od skutočnosti, že by len určití uchádzači – či už vnútroštátni, alebo príslušníci z iných členských štátov – prípadne mali informácie, ktoré by im umožnili preukázať existenciu takejto potreby, na základe čoho by mali výhodnejšie postavenie než uchádzači, ktorí takéto informácie nemajú.

               38

               Z toho vyplýva, že taká vnútroštátna právna úprava, o akú ide vo veci samej, sa má považovať za úpravu založenú na objektívnych, vopred známych a nediskriminačných kritériách, ktoré sú vhodné na dostatočné vymedzenie hraníc výkonu voľnej úvahy zverenej v tejto súvislosti príslušným vnútroštátnym orgánom.

               39

               Po tretie treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora možno vnútroštátnu právnu úpravu považovať za vhodnú na uskutočnenie sledovaného cieľa iba vtedy, ak skutočne zodpovedá úsiliu dosiahnuť tento cieľ koherentne a systematicky (pozri v tomto zmysle rozsudky Hartlauer, už citovaný, bod 55; z 19. mája 2009, Apothekerkammer des Saarlandes a i., C-171/07 a C-172/07, Zb. s. I-4171, bod 42; Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 94, ako aj z 26. septembra 2013, Ottica New Line di Accardi Vincenzo, C‑539/11, bod 47).

               40

               Z tohto hľadiska určenie, či a v akom rozsahu vnútroštátna právna úprava spĺňa tieto požiadavky, prináleží napokon iba vnútroštátnemu súdu, ktorý ako jediný je oprávnený posudzovať skutkový stav sporu vo veci samej a vykladať túto právnu úpravu. Súdny dvor, ktorý bol požiadaný, aby vnútroštátnemu súdu poskytol užitočnú odpoveď, však má právomoc poskytnúť mu usmernenia na základe informácií vyplývajúcich zo spisu v spore vo veci samej, ako aj z predložených ústnych a písomných pripomienok, ktoré vnútroštátnemu súdu umožnia rozhodnúť (pozri rozsudok Ottica New Line di Accardi Vincenzo, už citovaný, bod 48, ako aj bod 49 a citovanú judikatúru).

               41

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že jednotné uplatňovanie podmienok súvisiacich s hustotou obyvateľstva a minimálnou vzdialenosťou medzi lekárňami, ktoré sú stanovené vo vnútroštátnej právnej úprave na účely zriadenia novej verejnej lekárne, na celom dotknutom území za istých okolností ohrozuje zabezpečenie riadneho prístupu k lekárenským službám v oblastiach, ktoré vykazujú určité demografické zvláštnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 96).

               42

               Pokiaľ ide konkrétne o podmienky súvisiace s hustotou obyvateľstva, Súdny dvor rozhodol, že ich jednotné uplatňovanie bez možnosti odchýlky by mohlo viesť k tomu, že v niektorých vidieckych oblastiach, v ktorých je obyvateľstvo celkovo rozptýlené a menej početné, by boli niektorí obyvatelia od lekárne neprimerane vzdialení, čím by im bol odopretý riadny prístup k lekárenským službám (pozri v tomto zmysle rozsudok Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 97).

               43

               V spore vo veci samej § 10 ApG stanovuje, že potreba odôvodňujúca zriadenie novej lekárne neexistuje v prípade, že by v dôsledku jej zriadenia počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“ jednou z okolitých existujúcich lekární, teda počet obyvateľov, ktorí trvale bývajú v okruhu menšom než 4 kilometre od uvedeného miesta, klesol a bol by nižší než 5500 osôb. Pokiaľ však je počet týchto obyvateľov nižší než 5500, treba podľa tohto zákona pri posudzovaní existencie potreby zohľadniť osoby, ktoré sú v tejto oblasti zásobované uvedenou lekárňou z dôvodu, že v nej pracujú, využívajú služby alebo tam cestujú dopravnými prostriedkami (ďalej len „migrujúce osoby“).

               44

               S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď treba vyzdvihnúť dve skutočnosti, ktoré možno zhrnúť takto.

               45

               Na jednej strane existujú osoby, ktoré bývajú mimo okruhu 4 kilometrov po ceste od miesta prevádzky najbližšej lekárne a z tohto dôvodu sa ako osoby s trvalým bydliskom nezohľadňujú ani v oblasti zásobovania, ani v inej existujúcej oblasti. Tieto osoby môžu byť síce zohľadnené ako „migrujúce osoby“ v jednej alebo vo viacerých oblastiach, avšak nič to nemení na tom, že ich prístup k lekárenským službám závisí od okolností, ktoré im v zásade nezabezpečia trvalý a nepretržitý prístup k týmto službám, pretože uvedený prístup súvisí s výkonom práce alebo s využívaním dopravných prostriedkov v danej oblasti. Z toho vyplýva, že určité osoby, najmä tie, ktoré bývajú vo vidieckych oblastiach, majú dosť obmedzený prístup k liekom, zohľadňujúc zároveň fakt, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej nestanovuje maximálnu vzdialenosť medzi miestom bydliska osoby a najbližšou lekárňou.

               46

               To platí tým skôr v prípade osôb patriacich do kategórie uvedenej v predchádzajúcom bode, keďže niektoré z nich majú dočasne alebo dlhodobo obmedzenú mobilitu z dôvodu veku, postihnutia alebo choroby. Jednak ich zdravotný stav si môže vyžadovať urgentné alebo časté podávanie liekov a jednak ich väzby k iným oblastiam môžu byť vzhľadom na ich zdravotný stav veľmi slabé alebo nulové.

               47

               Na druhej strane zriadenie novej lekárne požadované v záujme všetkých osôb, ktoré trvale bývajú na území tvoriacom budúcu oblasť zásobovania novou lekárňou a nachádzajú sa v okruhu presahujúcom 4 kilometre, by nutne viedlo k poklesu počtu obyvateľov trvale bývajúcich v oblastiach zásobovania existujúcimi lekárňami, ktorí budú naďalej zásobovaní, a to prípadne aj pod hranicu 5500 osôb. O takýto prípad by išlo najmä vo vidieckych oblastiach, v ktorých je všeobecne nízka hustota obyvateľstva.

               48

               Zdá sa pritom, že z vnútroštátnej právnej úpravy možno vydedukovať – čo však prináleží preskúmať vnútroštátnemu súdu –, že na vyhovenie žiadosti o udelenie koncesie na zriadenie novej lekárne za takýchto podmienok je potrebné, aby počet „migrujúcich osôb“ bol dostatočný na vyrovnanie poklesu počtu obyvateľov, ktorí „budú naďalej zásobovaní“, v oblastiach, ktoré sú dotknuté novozriadenou lekárňou. Rozhodnutie, ktoré treba v súvislosti s touto žiadosťou prijať, by totiž v skutočnosti nezáviselo od posúdenia prístupnosti lekárenských služieb v plánovanej novej oblasti, ale od toho, či v oblastiach dotknutých novozriadenou lekárňou možno očakávať „migrujúce osoby“ a v akom počte.

               49

               V odľahlých vidieckych oblastiach, ktoré sú málo „navštevované“, však existuje riziko, že počet „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, nedosiahne striktne požadovanú hranicu a v dôsledku toho sa potreba odôvodňujúca zriadenie novej lekárne môže považovať za nedostatočnú.

               50

               Z toho vyplýva, že uplatnenie kritéria týkajúceho sa počtu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, prináša riziko, že niektoré osoby, ktoré bývajú vo vidieckych a v odľahlých oblastiach nachádzajúcich sa mimo oblastí zásobovania existujúcimi lekárňami, a najmä osoby so zníženou mobilitou, nebudú mať zabezpečený rovnaký a primeraný prístup k lekárenským službám.

               51

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvé dve otázky odpovedať tak, že článok 49 ZFEÚ, a najmä požiadavka koherencie pri sledovaní vytýčeného cieľa, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá ako hlavné kritérium na posúdenie existencie potreby zriadenia novej lekárne stanovuje striktnú hranicu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pokiaľ príslušné vnútroštátne orgány nemajú možnosť odchýliť sa od tejto hranice s cieľom zohľadniť miestne špecifiká.

         O tretej otázke

               52

               Vzhľadom na odpovede na prvé dve otázky na tretiu otázku nie je potrebné odpovedať.

         O trovách

               53

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Článok 49 ZFEÚ, a najmä požiadavka koherencie pri sledovaní vytýčeného cieľa, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni takej právnej úprave členského štátu, o akú ide vo veci samej, ktorá ako hlavné kritérium na posúdenie existencie potreby zriadenia novej verejnej lekárne stanovuje striktnú hranicu „osôb, ktoré budú naďalej zásobované“, pokiaľ príslušné vnútroštátne orgány nemajú možnosť odchýliť sa od tejto hranice s cieľom zohľadniť miestne špecifiká.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.