title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 12. januára 2010.#Domnica Petersen proti Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Sozialgericht Dortmund - Nemecko.#Smernica 2000/78/ES - Článok 2 ods. 5 a článok 6 ods. 1 - Zákaz diskriminácie na základe veku - Vnútroštátny predpis, ktorý stanovuje maximálnu vekovú hranicu 68 rokov na výkon povolania zmluvného zubného lekára - Sledovaný cieľ - Pojem ‚opatrenie nevyhnutné na ochranu zdravia‘ - Koherencia - Vhodnosť a primeranosť opatrenia.#Vec C-341/08.

text:
      Vec C‑341/08
      Domnica Petersen
      proti
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Sozialgericht Dortmund)
      „Smernica 2000/78/ES – Článok 2 ods. 5 a článok 6 ods. 1 – Zákaz diskriminácie na základe veku – Vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje maximálnu vekovú hranicu 68 rokov na výkon povolania zmluvného zubného lekára – Sledovaný cieľ – Pojem ‚opatrenie nevyhnutné na ochranu zdravia‘ – Koherencia – Vhodnosť a primeranosť opatrenia“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálna politika – Rovnosť zaobchádzania v zamestnaní a povolaní – Smernica 2000/78 – Zákaz diskriminácie na základe veku
      (Smernica Rady 2000/78, článok 2 ods. 5 a článok 6 ods. 1)
      2.        Právo Spoločenstva – Zásady – Rovnosť zaobchádzania – Diskriminácia na základe veku – Zákaz – Povinnosť vnútroštátnych súdov
      1.        Článok 2 ods. 5 smernice 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní, sa má
         vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu opatreniu, o aké ide vo veci samej, ktoré stanovuje maximálnu vekovú hranicu
         na vykonávanie povolania zmluvného zubného lekára, v tomto prípade 68 rokov, ak je jediným cieľom tohto opatrenia ochrana
         zdravia pacientov pred poklesom výkonnosti týchto zubných lekárov po dovŕšení tohto veku, pokiaľ sa rovnaká veková hranica
         neuplatní na nezmluvných zubných lekárov.

      Článok 6 ods. 1 smernice 2000/78 sa má vykladať v tom zmysle, že takému opatreniu nebráni, pokiaľ je jeho cieľom rozdeliť
         pracovné príležitosti medzi generácie v rámci povolania zmluvného zubného lekára, ak je toto opatrenie vzhľadom na situáciu
         na dotknutom trhu práce primerané a nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.

      Je na vnútroštátnom súde, aby zistil cieľ sledovaný opatrením, ktoré stanovuje uvedenú vekovú hranicu, a posúdil dôvod zachovania
         tohto opatrenia.

      (pozri bod 78, bod 1 výroku)
      2.        V prípade, že by bola vnútroštátna právna úprava zavádzajúca maximálnu vekovú hranicu platnú pre zmluvných lekárov z hľadiska
         ňou sledovaného cieľa v rozpore so smernicou 2000/78, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní
         a povolaní, prináležalo by vnútroštátnemu súdu, ktorému bol predložený spor medzi jednotlivcom a správnym orgánom, aby túto
         právnu úpravu neuplatnil, a to ani vtedy, ak bola vydaná pred nadobudnutím účinnosti smernice a vnútroštátne právo neupravuje
         možnosť uvedenú právnu úpravu neuplatniť.

      (pozri bod 81, bod 2 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 12. januára 2010 (*)

      „Smernica 2000/78/ES – Článok 2 ods. 5 a článok 6 ods. 1 – Zákaz diskriminácie na základe veku – Vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje maximálnu vekovú hranicu 68 rokov na výkon povolania zmluvného zubného lekára – Sledovaný cieľ – Pojem ‚opatrenie nevyhnutné na ochranu zdravia‘ – Koherencia – Vhodnosť a primeranosť opatrenia“
      Vo veci C‑341/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Sozialgericht Dortmund
         (Nemecko) z 25. júna 2008 a doručený Súdnemu dvoru 24. júla 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Domnica Petersen
      proti
      Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe,
      za účasti:
      AOK Westfalen‑Lippe,
      BKK‑Landesverband Nordrhein‑Westfalen,
      Vereinigte IKK,
      Deutsche Rentenversicherung Knappschaft‑Bahn‑See – Dezernat 0.63,
      Landwirtschaftliche Krankenkasse NRW,
      Verband der Angestellten‑Krankenkassen eV,
      AEV – Arbeiter‑Ersatzkassen‑Verband eV,
      Kassenzahnärztliche Vereinigung Westfalen‑Lippe,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu predsedu, predsedovia komôr E. Levits, P. Lindh (spravodajkyňa),
         sudcovia C. W. A. Timmermans, A. Rosas, P. Kūris, A. Borg Barthet, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen,

      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. júla 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        D. Petersen, v zastúpení: H.‑J. Brink, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a N. Graf Vitzthum, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci P. McGarry, BL,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. Bruni, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci M. Russo, avvocato dello Stato,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Dowgielewicz, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: V. Kreuschitz, J. Enegren a B. Conte, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 3. septembra 2009,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje
         všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní a povolaní (Ú. v. ES L 303, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 79, ďalej len
         „smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi D. Petersen a Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe (odvolací
         orgán pre zubných lekárov v okrese Westfalen‑Lippe) vo veci rozhodnutia, ktorým tento orgán odmietol povoliť dotknutej osobe
         vykonávať povolanie zmluvného zubného lekára po dovŕšení veku 68 rokov.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Smernica bola prijatá na základe článku 13 ES. Odôvodnenia č. 9, 11 a 25 tejto smernice znejú:

      „(9)      Zamestnanie a povolanie sú kľúčové prvky záruky rovnakých príležitostí pre všetkých a rozhodujúcou mierou prispievajú k plnej
         účasti občanov na ekonomickom, kultúrnom a sociálnom živote a na realizácii ich potenciálu.

      …
      (11)      Diskriminácia z dôvodov náboženského presvedčenia alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie môže
         sťažiť dosiahnutie cieľov zmluvy o ES, najmä dosiahnutie vysokej úrovne zamestnanosti a sociálnej ochrany, zvýšenie životnej
         úrovne a kvality života, ekonomickú a sociálnu súdržnosť a solidaritu a slobodný pohyb osôb.

      …
      (25)      Zákaz diskriminácie z dôvodu veku je dôležitou súčasťou napĺňania cieľov stanovených v zásadách zamestnanosti a pri podpore
         rozmanitosti pracovných síl. Avšak rozdielne zaobchádzanie v súvislosti s vekom možno za určitých okolností odôvodniť, a preto
         si vyžaduje osobitné predpisy, ktoré môžu byť v závislosti od situácie v členských štátoch rôzne. Bezpodmienečne preto treba
         rozlišovať medzi rozdielnym zaobchádzaním, ktoré je odôvodnené najmä oprávnenými cieľmi v oblasti politiky zamestnanosti,
         trhu práce a odbornej prípravy a diskrimináciou, ktorá sa musí zakázať.“

      4        Podľa článku 1 smernice je jej účelom „ustanovenie všeobecného rámca pre boj proti diskriminácii v zamestnaní a povolaní na
         základe náboženstva alebo viery, zdravotného postihnutia, veku alebo sexuálnej orientácie, s cieľom zaviesť v členských štátoch
         uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania“.

      5        Článok 2 smernice uvádza:

      „1.      Na účely tejto smernice sa pod pojmom ‚zásada rovnakého zaobchádzania‘ rozumie, že nemá existovať žiadna priama alebo nepriama
         diskriminácia založená na ktoromkoľvek z dôvodov uvedených v článku 1.

      2.      Na účely odseku 1:
      a)      o priamu diskrimináciu ide, ak sa z niektorého z dôvodov uvedených v článku 1 zaobchádza s jednou osobou nepriaznivejšie ako
         sa v porovnateľnej situácii zaobchádza, zaobchádzalo alebo by sa mohlo zaobchádzať s inou osobou;

      …
      5.      Táto smernica nebude mať žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti
         potrebné pre verejnú bezpečnosť, na udržanie verejného poriadku a predchádzanie trestnej činnosti, na ochranu zdravia a ochranu
         práv a slobôd iných.“

      6        Článok 3 ods. 1 písm. a) a c) smernice spresňuje:

      „1.      V rámci právomocí delegovaných na spoločenstvo sa bude táto smernica vzťahovať na všetky osoby, tak vo verejnom ako i v súkromnom
         sektore, vrátane verejných orgánov vo vzťahu k:

      a)      podmienkam prístupu k zamestnaniu, samostatnej zárobkovej činnosti alebo povolaniu, vrátane kritérií výberu a podmienok náboru,
         bez ohľadu na oblasť činnosti a na všetkých úrovniach profesionálnej hierarchie, vrátane postupu v zamestnaní;

      …
      c)      podmienkam zamestnania a pracovným podmienkam vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania.“
      7        Článok 6 ods. 1 smernice stanovuje:

      „Bez ohľadu na článok 2 ods. 2 členské štáty môžu stanoviť, že rozdiely v zaobchádzaní z dôvodu veku nie sú diskrimináciou,
         ak v kontexte vnútroštátnych právnych predpisov sú objektívne a primerane odôvodnené oprávneným cieľom, vrátane zákonnej politiky
         zamestnanosti, trhu práce a cieľov odbornej prípravy, a ak prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a nevyhnutné.

      Takéto rozdiely v zaobchádzaní môžu okrem iného zahrňovať:
      a)      stanovenie osobitných podmienok prístupu k zamestnaniu a odbornej príprave, zamestnaniu a povolaniu vrátane podmienok prepúšťania
         a odmeňovania pre mladých a starších pracovníkov a osoby s opatrovateľskými povinnosťami, aby sa podporila ich profesionálna
         integrácia alebo aby sa zabezpečila ich ochrana;

      b)      stanovenie podmienok minimálneho veku, odbornej praxe alebo rokov služby pre prístup k zamestnaniu alebo k určitým výhodám,
         ktoré so zamestnaním súvisia;

      c)      stanovenie hornej vekovej hranice uchádzačov, ktorá vyplýva z osobitných požiadaviek odbornej prípravy pre obsadzované miesto
         alebo z nutnosti primeranej doby zamestnania pred odchodom do dôchodku.“

      8        Podľa článku 18 prvého odseku smernice musí dôjsť k jej prebratiu do právneho poriadku členských štátov najneskôr 2. decembra
         2003. Druhý odsek toho istého článku však uvádza:

      „Aby sa splnili osobitné podmienky, členské štáty môžu podľa potreby mať dodatočnú lehotu 3 roky od 2. decembra 2003, to jest
         spolu 6 rokov na to, aby zaviedli do praxe ustanovenia tejto smernice o diskriminácii založenej na veku a zdravotnom postihnutí.
         V takom prípade o tom bezodkladne informujú Komisiu…“

      9        Spolková republika Nemecko túto možnosť využila, takže k prebratiu ustanovení smernice týkajúcich sa diskriminácie na základe
         veku a zdravotného postihnutia malo v tomto členskom štáte dôjsť najneskôr 2. decembra 2006.

       Vnútroštátna právna úprava
      10      Smernica bola prebratá všeobecným zákonom o rovnosti zaobchádzania (Allgemeines Gleichbehandlungsgesetz) zo 14. augusta 2006
         (BGBl. 2006 I, s. 1897, ďalej len „AGG“). Tento zákon nezrušil, ani nezmenil vekovú hranicu platnú pre zmluvných zubných lekárov,
         ktorá je uvedená nižšie.

      11      Zákon o zabezpečení a zlepšení štruktúry zákonného zdravotného poistenia (Gesetz zur Sicherung und Strukturverbesserung der
         gesetzlichen Krankenversicherung) z 21. decembra 1992 (BGBl. 1992 I, s. 2266, ďalej len „GSG 1993“) zaviedol maximálnu vekovú
         hranicu platnú pre zmluvných lekárov, ktorá je od 14. novembra 2003 uvedená v § 95 ods. 7 tretej vete zväzku V zákonníka sociálneho
         zabezpečenia (Sozialgesetzbuch, BGBl. 2003 I, s. 2190, ďalej len „SGB V“).

      12      Uvedený § 95 ods. 7 tretia veta stanovuje, že s účinnosťou od 1. januára 1999 skončí platnosť povolenia na vykonávanie činnosti
         zmluvného lekára uplynutím štvrťroka, v ktorého priebehu zmluvný lekár dovŕši vek 68 rokov.

      13      Podľa § 72 ods. 1 druhej vety SGB V sa toto ustanovenie uplatní analogicky aj na zmluvných zubných lekárov.

      14      Vnútroštátny súd uvádza, že táto veková hranica doplnila § 102 SGB V, ktorý zaviedol mechanizmus udeľovania povolení lekárom
         (zubným lekárom) v závislosti od regionálnych potrieb a ktorý tiež platí od 1. januára 1999.

      15      Dôvodová správa ku GSG 1993 znie:

      „Vývoj počtu zmluvných lekárov predstavuje podstatnú príčinu zvýšeného nárastu výdavkov v zákonnom zdravotnom poistení. Vzhľadom
         na stále stúpajúci počet zmluvných lekárov treba obmedziť počet zmluvných lekárov. Nadmernú ponuku starostlivosti nemožno
         utlmiť len prostredníctvom obmedzenia získať povolenie a tým na úkor mladej generácie lekárov. Na tento účel je potrebné aj
         zavedenie záväznej vekovej hranice pre zmluvných lekárov.“

      16      Z údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že táto veková hranica sa uplatňuje s nasledujúcimi štyrmi výnimkami, pričom
         prvé tri z nich sú zakotvené v dotknutej právnej úprave a posledná z nej vyplýva:

      –        dotknutá osoba vykonávala činnosť zmluvného (zubného) lekára menej než 20 rokov v okamihu, keď dosiahla vek 68 rokov a povolenie
         na vykonávanie činnosti zmluvného (zubného) lekára získala už pred 1. januárom 1993; v tom prípade sa povolenie predĺži najdlhšie
         do uplynutia tejto doby dvadsiatich rokov,

      –        ak v určitých oblastiach regiónu, na ktorý sa vzťahuje povolenie, došlo k nedostatku zmluvných (zubných) lekárov alebo to
         bezprostredne hrozí,

      –        v prípade choroby, dovolenky alebo účasti zmluvného (zubného) lekára na vzdelávaní,
      –        keďže sa táto právna úprava vzťahuje len na (zubných) lekárov pracujúcich v rámci režimu zmluvnej zdravotnej starostlivosti,
         mimo tohto režimu môžu lekári a zubní lekári vykonávať svoje povolanie bez toho, aby pre nich bola stanovená veková hranica.

      17      Zákonom o zmene a doplnení práva zmluvných lekárov a ďalších zákonov (Gesetz zur Änderung des Vertragsarztrechts und anderer
         Gesetze – Vertragsarztänderungsgesetz) z 22. decembra 2006 (BGBl. 2006, s. 3439), zákonodarca zrušil § 102 SGB V, ktorý stanovoval
         kvóty lekárov (zubných lekárov) v závislosti od regionálnych potrieb, s účinnosťou od 1. januára 2007, ale vekovú hranicu,
         o ktorú ide vo veci samej, ponechal v platnosti.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      18      D. Petersen, narodená 24. apríla 1939, dosiahla v roku 2007 vek 68 rokov. Od 1. apríla 1974 mala povolenie poskytovať zmluvnú
         stomatologickú starostlivosť.

      19      Zulassungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe (komisia rozhodujúca o udelení povolenia vykonávať činnosť
         zubného lekára v okrese Westfalen‑Lippe) rozhodnutím z 25. apríla 2007 konštatovala, že platnosť povolenia D. Petersen poskytovať
         zmluvnú stomatologickú starostlivosť skončí 30. júna 2007.

      20      D. Petersen podala proti tomuto rozhodnutiu sťažnosť, v ktorej najmä uviedla, že rozhodnutie je v rozpore so smernicou a AGG.

      21      Keďže jej sťažnosť bola zamietnutá rozhodnutím Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe, podala D. Petersen
         proti tomuto rozhodnutiu žalobu na Sozialgericht Dortmund.

      22      Tento súd vysvetľuje, že zamietnutie sťažnosti, ktorú podala D. Petersen, je z hľadiska vnútroštátneho práva v súlade so zákonom.
         V tomto ohľade odkazuje na analýzy, ktoré vykonali Bundessozialgericht a Bundesverfassungsgericht a podľa ktorých je veková
         hranica, o ktorú ide vo veci samej, odôvodnená, hoci každý z týchto súdov sa opieral o iné dôvody. Bundessozialgericht sa
         domnieval, že táto veková hranica umožnila zabezpečiť spravodlivé rozloženie pracovnej záťaže medzi generácie a je užitočná
         na zachovanie pracovných príležitostí pre mladých zmluvných zubných lekárov. Podľa vnútroštátneho súdu však už toto odôvodnenie
         nie je platné v dôsledku zrušenia kvót zmluvných zubných lekárov a v dôsledku toho, že už nedochádza k nadmernej ponuke lekárskej
         starostlivosti.

      23      Vnútroštátny súd sa naopak prikláňa k cieľu, ktorý zdôraznil Bundesverfassungsgericht v rozsudku zo 7. augusta 2007. Podľa
         tohto rozsudku je uvedená veková hranica odôvodnená potrebou chrániť pacientov, ktorí patria do zákonného režimu zdravotného
         poistenia, pred rizikami, ktoré predstavujú zmluvní zubní lekári vyššieho veku, ktorých výkony už nie sú optimálne. Bundesverfassungsgericht
         sa pridŕžal analýzy, ktorú už skôr rozvinul v rozsudku z roku 1998 a rozhodol, že zákonodarca nemá vzhľadom na mieru voľnej
         úvahy, ktorou disponuje, povinnosť stanoviť individuálne preskúmanie fyzickej a psychickej výkonnosti každého zmluvného lekára,
         ktorý dosiahol vek 68 rokov. Zákonodarca mohol naopak prijať všeobecnú právnu úpravu založenú na empirických údajoch. Bundesverfassungsgericht
         tiež rozhodol, že skutočnosť, že v dôvodovej správe k zákonu sa nespomína ochrana zdravia poistencov, je irelevantná, a pripomenul,
         že pri svojom posudzovaní ústavnosti zákonného ustanovenia zohľadnil všetky aspekty a nebol obmedzený touto dôvodovou správou.

      24      Vnútroštátny súd si však kladie otázku, či táto analýza platí aj s ohľadom na smernicu. Podľa neho nie je veková hranica,
         o ktorú ide vo veci samej, opatrením v zmysle článku 2 ods. 5 smernice, keďže ochrana zdravia nebola podľa stanoviska samotného
         zákonodarcu dôvodom, ktorý ho viedol k prijatiu dotknutého ustanovenia. Táto veková hranica nepredstavuje ani zásadnú a rozhodujúcu
         odbornú požiadavku v zmysle článku 4 ods. 1 smernice, a to vzhľadom na stanovené výnimky. Nakoniec tento súd vyjadruje pochybnosti,
         pokiaľ ide o súlad uvedenej vekovej hranice s článkom 6 ods. 1 smernice.

      25      Uvedený súd sa pýta, či ochrana zdravia poistencov, ktorú zdôraznil Bundesverfassungsgericht, môže predstavovať oprávnený
         cieľ v zmysle posledného uvedeného ustanovenia aj vtedy, ak je známe, že tento cieľ v skutočnosti nezodpovedal úmyslu zákonodarcu.

      26      Vnútroštátny súd nakoniec zdôrazňuje, že veková hranica, o ktorú ide vo veci samej, značne postihuje zmluvných zubných lekárov,
         ktorí chcú pokračovať vo svojej činnosti aj po prekročení tejto hranice, a to z dôvodu, že 90 % obyvateľstva patrí do zákonného
         režimu zdravotného poistenia založeného na systéme zmlúv so zdravotnými poisťovňami. Tento súd sa pýta, či by prichádzalo
         do úvahy iné, menej obmedzujúce opatrenie, ako napríklad skúmanie individuálnej situácie v každom jednotlivom prípade.

      27      Za týchto okolností Sozialgericht Dortmund rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

      „1.      Môže byť zákonná právna úprava týkajúca sa hornej vekovej hranice pre povolenie vykonávať povolanie (v danom prípade pracovnú
         činnosť zmluvnej zubnej lekárky) v zmysle článku 6 smernice… objektívnym a primeraným opatrením odôvodneným ochranou oprávneného
         cieľa (v danom prípade zdravia pacientov so zákonným zdravotným poistením) a primeraným a nevyhnutným prostriedkom na dosiahnutie
         tohto cieľa, ak vychádza výlučne z domnienky zakladajúcej sa na ‚všeobecnej skúsenosti‘, že od určitého veku dochádza k všeobecnému
         poklesu výkonnosti, bez toho, aby sa pritom mohlo nejakým spôsobom prihliadnuť k individuálnej výkonnosti konkrétnej dotknutej
         osoby?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku: Možno vychádzať z oprávneného cieľa (zákona) v zmysle článku 6 smernice… (v danom
         prípade ochrany zdravia pacientov so zákonným zdravotným poistením) aj v prípade, keď tento cieľ pre vnútroštátneho zákonodarcu
         pri výkone jeho zákonodarnej právomoci nehral vôbec žiadnu úlohu?

      3.      V prípade zápornej odpovede na prvú alebo na druhú otázku: Je možné zákon prijatý pred vydaním smernice…, ktorý nie je v súlade
         s touto smernicou, z dôvodu prednosti práva Spoločenstva, neuplatniť aj v prípade, keď vnútroštátny právny predpis, ktorý
         smernicu preberá (v danom prípade [AGG]) v prípade porušenia zásady zákazu diskriminácie takýto právny dôsledok nestanovuje?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
      28      Nemecká vláda vo svojich písomných pripomienkach tvrdí, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný, keďže
         už čoskoro dôjde k zmene nemeckej právnej úpravy, v dôsledku ktorej bude zrušený zákaz vykonávať povolanie zmluvného zubného
         lekára po dosiahnutí veku 68 rokov.

      29      V tomto ohľade stačí podotknúť, ako tiež uviedol generálny advokát v bode 32 svojich návrhov, že okolnosť, že by malo dôjsť
         k takej zmene, je irelevantná. Z informácií, ktoré sa nachádzajú v návrhu na začatie prejudiciálneho konania, totiž vyplýva,
         že D. Petersen bolo odobraté jej povolenie vykonávať povolanie zmluvného zubného lekára a že bola pripravená o možnosť túto
         činnosť vykonávať od 30. júna 2007. Z toho vyplýva, že odpoveď Súdneho dvora na položené otázky je rozhodujúca pre výsledok
         sporu vo veci samej a že návrh na začatie prejudiciálneho konania je prípustný.

       O prvej a druhej otázke
      30      Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 6 ods. 1 smernice
         bráni vnútroštátnemu opatreniu, ktoré na vykonávanie činnosti zmluvného zubného lekára stanovuje maximálny vek, v prejednávanej
         veci vek 68 rokov, s cieľom chrániť zdravie pacientov, na ktorých sa vzťahuje zákonný režim zdravotného poistenia, keďže sa
         predpokladá, že výkonnosť zubných lekárov od tohto veku klesá. Pýta sa, či je okolnosť, že tento cieľ nebol zákonodarcom zohľadnený,
         relevantná.

      31      Na účely zodpovedania uvedených otázok treba skúmať, či právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, patrí do pôsobnosti smernice,
         či zavádza rozdielne zaobchádzanie na základe veku, a v prípade kladnej odpovede, či smernica tomuto rozdielnemu zaobchádzaniu
         bráni.

      32      Pokiaľ ide po prvé o pôsobnosť smernice, treba konštatovať, že z článku 3 ods. 1 písm. a) a c) smernice vyplýva, že táto smernica
         sa v rámci právomocí zverených Spoločenstvu vzťahuje na všetky osoby, pokiaľ ide o podmienky prístupu k zamestnaniu, samostatnej
         zárobkovej činnosti alebo povolaniu, ako aj o podmienky zamestnania a pracovné podmienky vrátane podmienok prepúšťania a odmeňovania
         (pozri rozsudky zo 16. októbra 2007, Palacios de la Villa, C‑411/05, Zb. s. I‑8531, bod 43, a z 5. marca 2009, Age Concern
         England, C‑388/07, Zb. s. I‑1569, bod 24).

      33      Opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, stanovuje maximálny vek na vykonávanie povolania zubného lekára v rámci zákonného režimu
         zdravotného poistenia. Ako pritom vyplýva z údajov poskytnutých vnútroštátnym súdom, do tohto systému patrí až 90 % pacientov.
         Z toho vyplýva, že skutočnosť, že zubný lekár nemôže vykonávať činnosť v rámci zmluvného režimu, môže obmedziť dopyt po službách,
         ktoré ponúka. Ustanovenie § 95 ods. 7 tretej vety SGB V sa teda tým, že stanovuje vek, po ktorého dovŕšení už nie sú prístup
         k činnosti zmluvného zubného lekára a vykonávanie tejto činnosti možné, dotýka podmienok prístupu k zamestnaniu, samostatnej
         zárobkovej činnosti alebo povolaniu v zmysle článku 3 ods. 1 písm. a) smernice, ako aj podmienok zamestnania a pracovných
         podmienok v zmysle jej článku 3 ods. 1 písm. c).

      34      Pokiaľ ide po druhé o otázku, či právna úprava, o ktorú ide vo veci samej obsahuje rozdielne zaobchádzanie v závislosti od
         veku, čo sa týka zamestnania a práce, treba konštatovať, že podľa článku 2 ods. 1 smernice sa na jej účely má chápať „zásada
         rovnosti zaobchádzania“ ako neexistencia akejkoľvek diskriminácie, priamej alebo nepriamej, založenej na jednom z dôvodov
         uvedených v článku 1 tejto smernice. Článok 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice upresňuje, že na účely uplatnenia jeho odseku
         1 priama diskriminácia vzniká, keď sa s osobou zaobchádza menej výhodne ako s inou, ktorá sa nachádza v porovnateľnej situácii,
         na základe jedného z dôvodov uvedených v článku 1 uvedenej smernice (pozri rozsudky Palacios de la Villa, už citovaný, bod 50,
         a Age Concern England, už citovaný, bod 33).

      35      V dôsledku uplatnenia takého ustanovenia, akým je § 95 ods. 7 tretia veta SGB V, sa s určitými osobami, v tomto prípade zmluvnými
         zubnými lekármi, zaobchádza menej priaznivo ako s inými osobami, ktoré vykonávajú rovnaké povolanie, a to z dôvodu, že prekročili
         vek 68 rokov. Takéto ustanovenie zavádza rozdielne zaobchádzanie na základe veku v zmysle smernice.

      36      Po tretie treba skúmať, či je rozdielne zaobchádzanie vyplývajúce z uplatnenia § 95 ods. 7 tretej vety SGB V v súlade so smernicou.

      37      V tomto ohľade je potrebné identifikovať cieľ sledovaný opatrením, o ktoré ide vo veci samej, aby bolo možné určiť ustanovenia
         smernice, s ohľadom na ktoré treba toto opatrenie preskúmať.

      38      Vnútroštátny súd spomenul niekoľko cieľov, a to po prvé ochranu zdravia pacientov patriacich do zákonného režimu zdravotného
         poistenia, keďže sa predpokladá pokles výkonnosti zubných lekárov od určitého veku, po druhé rozloženie pracovných príležitostí
         medzi generáciami, a po tretie finančnú rovnováhu nemeckého zdravotného systému. Tento súd sa však zameral len prvý z nich,
         pričom zdôraznil, že tento cieľ nezodpovedá úmyslu zákonodarcu.

      39      Treba uviesť, že vnútroštátny súd neodkázal na prípravné práce, parlamentné debaty, ani na dôvodovú správu k zákonu, ktoré
         by vysvetľovali dôvody, pre ktoré bolo ponechané v platnosti ustanovenie stanovujúce vekovú hranicu, o ktorú ide vo veci samej,
         zatiaľ čo ustanovenie, ktoré dopĺňalo a ktoré stanovovalo kvóty (zubných) lekárov podľa regionálnych potrieb, bolo zrušené.

      40      Ako už rozhodol Súdny dvor, pri neexistencii takého spresnenia v dotknutej právnej úprave, pokiaľ ide sledovaný cieľ, je nevyhnutné,
         aby iné okolnosti, ktoré vychádzajú zo všeobecného kontextu dotknutého opatrenia, umožňovali identifikáciu cieľa, ktorý je
         v jeho pozadí, na účely súdneho preskúmania, čo sa týka jeho oprávnenosti, ako aj primeranosti a nevyhnutnosti prostriedkov
         použitých na dosiahnutie tohto cieľa (pozri rozsudky Palacios de la Villa, už citovaný, bod 57, a Age Concern England, už
         citovaný, bod 45).

      41      Nemecká vláda vo svojich pripomienkach predložených na pojednávaní pred Súdnym dvorom v tomto ohľade uviedla, že zákonodarca
         chcel zachovať vekovú hranicu, o ktorú ide vo veci samej, po obmedzenú dobu pozorovania s cieľom overiť, či problémy súvisiace
         s nadmernou ponukou zdravotnej starostlivosti zo strany zmluvných zubných lekárov skutočne zmizli aj napriek zrušeniu kvót.
         Kým nebudú známe výsledky tohto overenia, považoval zákonodarca za rozumné nechať v platnosti opatrenie spočívajúce v obmedzení
         počtu zmluvných zubných lekárov a zároveň výdavkov na zdravotníctvo, tým, že stanovil, že lekári prevádzkujúci prax, ktorí
         dosiahli vek 68 rokov, už nemôžu vykonávať svoju činnosť v rámci zmluvného režimu. Zachovanie uvedenej vekovej hranice tak
         podľa tejto vlády sledovalo pôvodný cieľ GSG 1993, ktorým je najmä kontrola výdavkov verejného zdravotníctva.

      42      V rámci sporu vo veci samej bude nakoniec úlohou vnútroštátneho súdu, ktorý má ako jediný právomoc posúdiť skutkové okolnosti
         sporu, ktorý mu bol predložený, a vykladať uplatniteľnú vnútroštátnu právnu úpravu, aby posúdil dôvod zachovania dotknutého
         opatrenia a identifikoval tak cieľ, ktorý toto opatrenie sleduje.

      43      S cieľom poskytnúť vnútroštátnemu súdu užitočnú odpoveď, ktorá by mu umožnila vyriešiť ním prejednávaný spor, treba skúmať,
         či smernica bráni takému rozdielnemu zaobchádzaniu na základe veku, o aké ide vo veci samej, z hľadiska každého z troch tvrdených
         cieľov.

       O prvom a treťom tvrdenom cieli
      44      Prvý a tretí cieľ treba preskúmať spoločne. Prvý cieľ sa totiž týka priamo oblasti zdravia pacientov, a to z hľadiska spôsobilosti
         lekárov a zubných lekárov. Tretí cieľ sa síce týka finančnej rovnováhy zákonného systému zdravotného poistenia, s touto oblasťou
         však tiež súvisí, hoci z iného hľadiska.

      45      Z judikatúry totiž vyplýva, do cieľa ochrany verejného zdravia patrí nielen cieľ zachovať kvalitné lekárske služby, ale aj
         cieľ predísť riziku závažného narušenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia, keďže oba tieto ciele prispievajú
         k dosiahnutiu vysokej úrovne ochrany zdravia (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325,
         body 103 a 104, a z 10. marca 2009, Hartlauer, C‑169/07, Zb. s. I‑1721, body 46 a 47).

      46      Ako uviedol generálny advokát v bode 53 svojich návrhov, treba sa domnievať, že v prípade, že je veková hranica 68 rokov,
         ktorá je upravená v § 95 ods. 7 tretej vete SGB V, nástrojom tvoriacim súčasť politiky plánovania ponuky starostlivosti poskytovanej
         zubnými lekármi, ktorá slúži na zvládanie zvyšovania nákladov na zdravotníctvo v rámci zákonného režimu zdravotného poistenia,
         sleduje táto veková hranica cieľ ochrany verejného zdravia z hľadiska zachovania finančnej rovnováhy zákonného režimu zdravotného
         poistenia.

      47      Pokiaľ ide o relevantné ustanovenia smernice, vnútroštátny súd sa domnieva, že preskúmanie súladu opatrenia, o ktoré ide vo
         veci samej, so smernicou treba vykonať s ohľadom na jej článok 6 ods. 1.

      48      Treba však pripomenúť, že okolnosť, že vnútroštátny súd po formálnej stránke položil prejudiciálnu otázku s odkazom na určité
         ustanovenia práva Spoločenstva, nebráni tomu, aby Súdny dvor poskytol tomuto súdu všetky zložky výkladu, ktoré môžu byť užitočné
         na rozhodnutie veci, ktorú prejednáva, či už na ne v texte svojich otázok odkázal alebo nie. V tomto ohľade prináleží Súdnemu
         dvoru, aby zo všetkých poznatkov, ktoré poskytol vnútroštátny súd, a najmä z odôvodnenia predkladacieho rozhodnutia, vyťažil
         tie prvky práva Spoločenstva, ktoré si vyžadujú výklad so zreteľom na predmet sporu (pozri rozsudok z 27. októbra 2009, ČEZ,
         C‑115/08, Zb. s. I‑10265, bod 81).

      49      V tomto ohľade treba uviesť, že článok 2 ods. 5 smernice výslovne spomína ochranu zdravia. Podľa tohto ustanovenia nebude
         mať smernica žiadny vplyv na opatrenia stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, ktoré sú v demokratickej spoločnosti potrebné
         predovšetkým na ochranu zdravia a ochranu práv a slobôd iných.

      50      Prvý a tretí cieľ preto treba preskúmať s ohľadom na tento článok 2 ods. 5.

      51      Pokiaľ ide o opatrenie prijaté v oblasti zdravia, treba pripomenúť, že podľa judikatúry, ako aj podľa článku 152 ods. 5 ES
         si členské štáty ponechávajú právomoc upraviť svoje systémy sociálneho zabezpečenia a zvlášť prijať právne predpisy, ktorých
         účelom je organizácia a poskytovanie zdravotníckych služieb a zdravotnej starostlivosti. Pri výkone tejto právomoci síce členské
         štáty musia dodržiavať právo Spoločenstva, ale pri posudzovaní dodržiavania tejto povinnosti treba vziať do úvahy skutočnosť,
         že členský štát sa môže rozhodnúť, na akej úrovni zamýšľa zabezpečiť ochranu verejného zdravia a akým spôsobom možno túto
         úroveň dosiahnuť. Vzhľadom na to, že sa táto úroveň môže v jednotlivých členských štátoch líšiť, je opodstatnené priznať členským
         štátom určitú mieru voľnej úvahy (pozri rozsudky Hartlauer, už citovaný, body 29 a 30, a z 19. mája 2009, Apothekerkammer
         des Saarlandes a i., C‑171/07 a C‑172/07, Zb. s. I‑4171, body 18 a 19).

      52      Vzhľadom na uvedenú mieru voľnej úvahy treba pripustiť, že v rámci článku 2 ods. 5 smernice môže členský štát považovať za
         potrebné stanoviť vekovú hranicu na vykonávanie takého lekárskeho povolania, akým je povolanie zubného lekára, na účely ochrany
         zdravia pacientov. Tento záver platí bez ohľadu na to, či sa na cieľ ochrany zdravia pozerá z hľadiska spôsobilosti zubných
         lekárov alebo hľadiska finančnej rovnováhy vnútroštátneho zdravotného systému. Pokiaľ totiž ide o finančnú rovnováhu vnútroštátneho
         zdravotného systému, nemožno vylúčiť, že vývoj počtu zmluvných zubných lekárov viedol k nadmernému rastu ponuky lekárskej
         starostlivosti, ktorá sa premietla do príliš vysokej úrovne výdavkov znášaných štátom, a že odchod najstarších zubných lekárov
         umožní znížiť tieto výdavky a predísť riziku závažného narušenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia. Pokiaľ
         ide o stanovenie vekovej hranice na 68 rokov, treba uviesť, že tento vek možno považovať za dostatočne pokročilý na to, aby
         bol hranicou na povolenie vykonávania činnosti zmluvného zubného lekára.

      53      Posúdenie nevyhnutnosti opatrenia vo vzťahu k sledovanému cieľu ďalej vyžaduje overiť, či výnimky z vekovej hranice, o ktorú
         ide vo veci samej, nenarušujú koherenciu dotknutej právnej úpravy tým, že vedú k výsledku, ktorý je v rozpore s týmto cieľom.
         Treba totiž pripomenúť, že vnútroštátna právna úprava je spôsobilá zaručiť dosiahnutie tvrdeného cieľa len vtedy, ak skutočne
         zodpovedá úsiliu dosiahnuť ho koherentne a systematicky (pozri rozsudok Hartlauer, už citovaný, bod 55).

      54      Ako vyplýva z bodu 16 tohto rozsudku, z právnej normy, o ktorú ide vo veci samej, existujú štyri výnimky. Druhá a tretia z nich
         sa týkajú nedostatku zmluvných zubných lekárov buď z dôvodu nedostatočného počtu lekárov vykonávajúcich prax v niektorých
         regiónoch, alebo z dôvodu ich choroby, dovolenky alebo účasti na vzdelávaní. V týchto prípadoch sa môžu pacienti patriaci
         do zákonného systému zdravotného poistenia nechať ošetrovať zubnými lekármi staršími ako 68 rokov.

      55      Treba konštatovať, že tieto výnimky nie sú v rozpore s cieľom ochrany zdravia. Ich cieľom je naopak zaručiť, aby sa dotknutí
         pacienti mohli napriek tomu nechať ošetriť. Keďže sú navyše určené pre situácie nedostatočnej ponuky starostlivosti poskytovanej
         zubnými lekármi, nevedú v podstate k nadmernému zvýšeniu uvedenej ponuky, ktoré by mohlo narušiť finančnú rovnováhu vnútroštátneho
         zdravotného systému.

      56      Prvá výnimka sa týka zmluvných zubných lekárov, ktorým bolo povolené vykonávať činnosť k 1. januáru 1993, ktorí ale z dôvodu,
         že dosiahli vek 68 rokov, nesplnili podmienku 20 rokov vykonávania činnosti v rámci zmluvného režimu. Z pripomienok predložených
         Súdnemu dvoru vyplýva, že cieľom tejto výnimky je neznevýhodniť zubných lekárov, ktorí v dobe nadobudnutia účinnosti právnych
         predpisov, o ktoré ide vo veci samej, aj napriek už pokročilému veku nevykonávali činnosť dostatočne dlhú dobu na účely vzniku
         nároku na starobný dôchodok. Táto výnimka sa konkrétne týka zmluvných zubných lekárov z bývalej Nemeckej demokratickej republiky.
         Podľa nemeckej vlády, ktorej v tomto ohľade nikto neodporoval, však tvoria zubní lekári, na ktorých sa uvedená výnimka vzťahuje,
         iba presne vymedzenú skupinu, a táto výnimka je okrem toho dočasná, lebo jej platnosť mala skončiť najneskôr po uplynutí 20
         rokov.

      57      Vzhľadom na tieto skutočnosti, ktoré obmedzujú rozsah tejto prvej výnimky, sa treba domnievať, že táto výnimka nenarušuje
         koherenciu právnej úpravy, o ktorú ide vo veci samej, z hľadiska cieľa ochrany zdravia pacientov, ktorí patria do zákonného
         režimu zdravotného poistenia, a to ani z pohľadu spôsobilosti zmluvných zubných lekárov, ani z pohľadu finančnej rovnováhy
         systému zákonného zdravotného poistenia.

      58      Štvrtá výnimka sa ako taká v právnej úprave nenachádza, ale vyplýva z rozsahu jej pôsobnosti. Ustanovenie § 95 ods. 7 tretej
         vety SGB V sa totiž týka len zubných lekárov, ktorí vykonávajú činnosť v rámci zmluvného režimu. Mimo tohto režimu tak môžu
         zubní lekári vykonávať svoje povolanie bez ohľadu na svoj vek, a pacienti sa v dôsledku toho môžu nechať ošetriť zubnými lekármi
         staršími ako 68 rokov.

      59      Súdny dvor síce pripustil určité výnimky z pravidiel prijatých v záujme ochrany zdravia, tieto však ostávali obmedzenými v čase
         a vo svojom rozsahu (pozri rozsudok z 19. mája 2009, Komisia/Taliansko, C‑531/06, Zb. s. I‑4103, bod 73).

      60      Na účely posúdenia dopadu tejto štvrtej výnimky na koherenciu opatrenia, o ktoré ide vo veci samej, z hľadiska článku 2 ods. 5
         smernice treba navyše zohľadniť povahu a znenie tohto ustanovenia. Pokiaľ ide o výnimku zo zásady zákazu diskriminácie, má
         sa vykladať reštriktívne. K tomuto prístupu vedie aj znenie uvedeného článku 2 ods. 5.

      61      Opatrenie, ktoré pripúšťa takú širokú výnimku, akou je výnimka, ktorá sa týka zubných lekárov vykonávajúcich činnosť mimo
         zmluvného režimu, však nemožno považovať za podstatné pre ochranu verejného zdravia. Aj keď je totiž cieľom vekovej hranice,
         o ktorú ide vo veci samej, ochrana zdravia pacientov z hľadiska spôsobilosti dotknutých lekárov, treba konštatovať, že pacienti
         nie sú v rámci tejto výnimky chránení. Zdá sa, že táto výnimka je so sledovaným cieľom v rozpore. Navyše nie je časovo obmedzená
         a aj keď nebol poskytnutý nijaký číselný údaj, uplatní sa potenciálne na všetkých zubných lekárov a môže sa dotýkať nezanedbateľného
         množstva pacientov.

      62      Treba sa preto domnievať, že pokiaľ je cieľom, ktorý sleduje opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, ochrana zdravia pacientov
         z hľadiska spôsobilosti lekárov a zubných lekárov, vykazuje toto opatrenie znaky nekoherentnosti z dôvodu existencie vyššie
         uvedenej štvrtej výnimky. V tom prípade nie je veková hranica stanovená pre zmluvných zubných lekárov nevyhnutná na ochranu
         zdravia v zmysle článku 2 ods. 5 smernice.

      63      Ak je naopak cieľom uvedeného opatrenia zachovať finančnú rovnováhu systému verejného zdravotníctva, neporušuje táto štvrtá
         výnimka sledovaný cieľ. Tento systém totiž patrí do oblasti, za ktorú finančne zodpovedá štát a už z povahy veci sa nevzťahuje
         na systém súkromného zdravotníctva. Zavedenie vekovej hranice, ktorá sa použije iba na zmluvných zubných lekárov s cieľom
         kontrolovať výdavky verejného zdravotníctva, je preto zlučiteľné so sledovaným cieľom. Okolnosť, že zubní lekári pôsobiaci
         mimo režimu zákonného zdravotného poistenia nie sú dotknutí, teda nenarušuje koherenciu dotknutej právnej úpravy.

      64      Pokiaľ sa teda opatrenie, ktoré zachováva uvedenú vekovú hranicu, usiluje predísť riziku závažného narušenia finančnej rovnováhu
         systému sociálneho zabezpečenia s cieľom dosiahnuť vysokú úroveň ochrany zdravia, čo musí overiť vnútroštátny súd, možno toto
         opatrenie považovať za zlučiteľné s článkom 2 ods. 5 smernice.

       O druhom tvrdenom cieli
      65      Ako vyplýva z predkladacieho rozhodnutia, Bundessozialgericht sa domnieval, že veková hranica, o ktorú ide vo veci samej,
         je odôvodnená druhým cieľom, ktorý spočíva v rozložení pracovných príležitostí medzi generácie v rámci povolania zmluvného
         zubného lekára. Na tento cieľ sa nemecká vláda subsidiárne odvolávala aj vo svojich ústnych pripomienkach.

      66      Uvedený cieľ nie je v článku 2 ods. 5 smernice stanovený. Treba napriek tomu preskúmať, či by mohol byť oprávneným cieľom
         v zmysle článku 6 ods. 1 smernice.

      67      Podľa článku 6 ods. 1 smernice možno za „oprávnené“ ciele v zmysle tohto ustanovenia považovať predovšetkým oprávnené ciele
         politiky zamestnanosti, trhu práce alebo odborného vzdelávania.

      68      V tomto ohľade už Súdny dvor rozhodol, že podpora zamestnávania nepochybne predstavuje legitímny cieľ sociálnej politiky alebo
         politiky zamestnanosti členských štátov a že toto posúdenie sa musí zjavne uplatniť na nástroje politiky vnútroštátneho trhu
         práce, ktoré smerujú k zlepšeniu šancí na zaradenie určitých kategórií pracovníkov do aktívneho života (pozri rozsudok Palacios
         de la Villa, už citovaný, bod 65). Aj opatrenie prijaté na podporu prístupu mladých lekárov k výkonu povolania zubného lekára
         v rámci zmluvného režimu možno považovať za opatrenie politiky zamestnanosti.

      69      Treba ešte podľa článku 6 ods. 1 smernice overiť, či sú prostriedky použité na dosiahnutie tohto cieľa „primerané a nevyhnutné“.

      70      V tomto ohľade sa vzhľadom na vývoj situácie zamestnanosti v dotknutom odvetví nezdá nelogickým, ak sa orgány členského štátu
         domnievajú, že uplatnenie vekovej hranice, ktorá vedie k odchodu najstarších lekárov z trhu práce, by mohlo viesť k podpore
         zamestnávania mladších odborníkov. Pokiaľ ide o stanovenie tejto vekovej hranice na 68 rokov, zdá sa tento vek, ako bolo uvedené
         v bode 52 tohto rozsudku, dostatočne pokročilý na to, aby mohol slúžiť ako hranica na povolenie vykonávať činnosť zmluvného
         zubného lekára.

      71      Vynára sa však otázka, či je uplatňovanie vekovej hranice primerané a nevyhnutné na dosiahnutie sledovaného cieľa. Treba totiž
         uviesť, že pokiaľ nie je počet zmluvných zubných lekárov prítomných na dotknutom trhu práce nadmerný v pomere k potrebám pacientov,
         je vstup nových a najmä mladých odborníkov na tento trh spravidla možný bez ohľadu na prítomnosť zubných lekárov, ktorí prekročili
         určitý vek, v danom prípade 68 rokov. V tom prípade by nebolo zavedenie vekovej hranice ani primerané, ani nevyhnutné na dosiahnutie
         sledovaného cieľa.

      72      Nemecká vláda počas pojednávania uviedla, bez toho, aby jej niekto odporoval, že veková hranica, o ktorú ide vo veci samej,
         sa neuplatňuje v regiónoch, v ktorých sa zistil nedostatok zmluvných zubných lekárov. Tvrdila tiež, že v oblasti zdravotníctva
         je dôležité, aby štát mohol použiť svoju voľnú úvahu pri prijímaní potrebných opatrení nielen v prípade, že už došlo k problému
         nadmerného počtu lekárov, ale v prípade latentného rizika, že k takému problému dôjde.

      73      V tomto ohľade treba vzhľadom na voľnú úvahu, ktorou disponujú členské štáty a ktorá bola pripomenutá v bode 51 tohto rozsudku,
         uznať, že v situácii, keď je počet zmluvných zubných lekárov nadmerný alebo keď existuje latentné riziko, že k takej situácii
         dôjde, môže členský štát považovať za potrebné stanoviť takú vekovú hranicu, o akú ide vo veci samej, aby uľahčil mladším
         zubným lekárom prístup k zamestnaniu.

      74      To, či k takej situácii došlo, však musí overiť vnútroštátny súd.

      75      Za tohto predpokladu je ešte potrebné overiť, či je opatrenie, o ktoré ide vo veci samej, koherentné s ohľadom na štyri výnimky
         pripomenuté v bode 16 tohto rozsudku.

      76      V tomto ohľade prvé tri z týchto výnimiek, stanovené buď pre špecifické situácie nedostatku zmluvných zubných lekárov alebo
         na časovo obmedzenú dobu, nie sú v rozpore s cieľom spočívajúcim v podpore vstupu mladých zmluvných zubných lekárov na trh
         práce. Pokiaľ ide o štvrtú výnimku, táto sa týka nezmluvného sektora a nemá nijaký vplyv na vstup mladých zubných lekárov,
         ktorí vykonávajú činnosť v rámci zmluvného režimu, na uvedený trh.

      77      Z toho vyplýva, že pokiaľ je cieľom opatrenia, o aké ide vo veci samej, rozdeliť pracovné príležitosti medzi generácie v rámci
         povolania zmluvného zubného lekára, možno rozdielne zaobchádzanie na základe veku, ktoré z toho vyplýva, považovať za objektívne
         a primerane odôvodnené týmto cieľom, a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa za primerané a nevyhnutné, pokiaľ existuje situácia
         nadmerného počtu zmluvných zubných lekárov alebo latentné riziko, že k takej situácii dôjde.

      78      Na prvú a druhú otázku preto treba odpovedať, že:

      –        článok 2 ods. 5 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu opatreniu, o aké ide vo veci samej, ktoré stanovuje
         maximálnu vekovú hranicu na vykonávanie povolania zmluvného zubného lekára, v tomto prípade 68 rokov, ak je jediným cieľom
         tohto opatrenia ochrana zdravia pacientov pred poklesom výkonnosti týchto zubných lekárov po dovŕšení tohto veku, pokiaľ sa
         rovnaká veková hranica neuplatní na nezmluvných zubných lekárov,

      –        článok 6 ods. 1 smernice sa má vykladať v tom zmysle, že takému opatreniu nebráni, pokiaľ je jeho cieľom rozdeliť pracovné
         príležitosti medzi generácie v rámci povolania zmluvného zubného lekára, ak je toto opatrenie vzhľadom na situáciu na dotknutom
         trhu práce primerané a nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa,

      –        je na vnútroštátnom súde, aby zistil cieľ sledovaný opatrením, ktoré stanovuje uvedenú vekovú hranicu, a posúdil dôvod zachovania
         tohto opatrenia.

       O tretej otázke
      79      Tretia otázka sa týka dôsledkov, ktoré treba vyvodiť z konštatovania, že vnútroštátna právna norma predchádzajúca smernici
         je s touto smernicou nezlučiteľná, pokiaľ vnútroštátne právo neupravuje možnosť takú právnu normu neuplatniť.

      80      Súdny dvor rozhodol, že povinnosti rešpektovať prednosť práva Spoločenstva podliehajú všetky správne orgány (pozri najmä rozsudky
         z 22. júna 1989, Costanzo, 103/88, Zb. s. 1839, bod 32, a z 29. apríla 1999, Ciola, C‑224/97, Zb. s. I‑2517, bod 30). Tento
         záver sa uplatní aj na taký správny orgán, akým je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen-Lippe. Okolnosť,
         že vnútroštátne ustanovenia, o ktoré ide vo veci samej, existovali už pred nadobudnutím účinnosti smernice, je irelevantná.
         To platí aj pre okolnosť, že tieto ustanovenia neupravujú možnosť, aby ich vnútroštátny súd neuplatnil v prípade nezlučiteľnosti
         s právom Spoločenstva.

      81      Na tretiu otázku preto treba odpovedať, že v prípade, že by bola právna úprava, o akú ide vo veci samej, z hľadiska ňou sledovaného
         cieľa v rozpore so smernicou, prináležalo by vnútroštátnemu súdu, ktorému bol predložený spor medzi jednotlivcom a správnym
         orgánom, akým je Berufungsausschuss für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe, aby túto právnu úpravu neuplatnil, a to
         ani vtedy, ak bola vydaná pred nadobudnutím účinnosti smernice a vnútroštátne právo neupravuje možnosť uvedenú právnu úpravu
         neuplatniť.

       O trovách
      82      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      1.      Článok 2 ods. 5 smernice Rady 2000/78/ES z 27. novembra 2000, ktorá ustanovuje všeobecný rámec pre rovnaké zaobchádzanie v zamestnaní
            a povolaní, sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnemu opatreniu, o aké ide vo veci samej, ktoré stanovuje maximálnu
            vekovú hranicu na vykonávanie povolania zmluvného zubného lekára, v tomto prípade 68 rokov, ak je jediným cieľom tohto opatrenia
            ochrana zdravia pacientov pred poklesom výkonnosti týchto zubných lekárov po dovŕšení tohto veku, pokiaľ sa rovnaká veková
            hranica neuplatní na nezmluvných zubných lekárov.
      Článok 6 ods. 1 smernice 2000/78 sa má vykladať v tom zmysle, že takému opatreniu nebráni, pokiaľ je jeho cieľom rozdeliť
            pracovné príležitosti medzi generácie v rámci povolania zmluvného zubného lekára, ak je toto opatrenie vzhľadom na situáciu
            na dotknutom trhu práce primerané a nevyhnutné na dosiahnutie tohto cieľa.
      Je na vnútroštátnom súde, aby zistil cieľ sledovaný opatrením, ktoré stanovuje uvedenú vekovú hranicu, a posúdil dôvod zachovania
            tohto opatrenia.
      2.      V prípade, že by bola právna úprava, o akú ide vo veci samej, z hľadiska ňou sledovaného cieľa v rozpore so smernicou 2000/78,
            prináležalo by vnútroštátnemu súdu, ktorému bol predložený spor medzi jednotlivcom a správnym orgánom, akým je Berufungsausschuss
            für Zahnärzte für den Bezirk Westfalen‑Lippe, aby túto právnu úpravu neuplatnil, a to ani vtedy, ak bola vydaná pred nadobudnutím
            účinnosti smernice a vnútroštátne právo neupravuje možnosť uvedenú právnu úpravu neuplatniť.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 7. júla 2016.#Genentech Inc. proti Hoechst GmbH a Sanofi-Aventis Deutschland GmbH.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Cour d’appel de Paris.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Hospodárska súťaž – Článok 101 ZFEÚ – Nevýhradná licenčná zmluva – Patent – Neexistencia porušovania práv vyplývajúcich z patentu – Povinnosť platiť poplatky.#Vec C-567/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      zo 7. júla 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Hospodárska súťaž — Článok 101 ZFEÚ — Nevýhradná licenčná zmluva — Patent — Neexistencia porušovania práv vyplývajúcich z patentu — Povinnosť platiť poplatky“
      Vo veci C‑567/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž, Francúzsko) z 23. septembra 2014 a doručený Súdnemu dvoru 9. decembra 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Genentech Inc.

      proti

         Hoechst GmbH,

         Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia A. Arabadžiev, J.‑C. Bonichot, C. G. Fernlund (spravodajca) a E. Regan,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: V. Tourrès, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. januára 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Genentech Inc., v zastúpení: E. Kleiman, S. Saleh, C. Ritz, L. De Maria, E. Gaillard, J. Philippe, avocats, P. Chrocziel a T. Lübbig, Rechtsanwälte,

               —

               Hoechst GmbH a Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH, v zastúpení: A. Wachsmann, A. van Hooft, M. Barbier, A. Fisselier a T. Elkins, avocats,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas, D. Segoin, a J. Bousin, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: A. Rubio González, splnomocnený zástupca,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman a M. de Ree, splnomocnené zástupkyne,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Dawes, B. Mongin, a F. Castilla Contreras, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 17. marca 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 101 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Genentech Inc. na jednej strane a Hoechst GmbH a Sanofi‑Aventis Deutschland GmbH na druhej strane vo veci zrušenia rozhodcovského rozhodnutia týkajúceho sa výkonu licenčnej zmluvy na práva vyplývajúce z patentu.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               3

               Dňa 6. augusta 1992 Behringwerke AG udelila spoločnosti Genentech nevýhradnú celosvetovú licenciu (ďalej len „licenčná zmluva“) na používanie aktivátora ľudského cytomegalovírusu (ďalej len „aktivátor HCMV“). Táto technológia bola predmetom európskeho patentu č. EP 0173 177 53, udeleného 22. apríla 1992 a zrušeného 12. januára 1999, ako aj dvoch patentov US 522 a US 140 udelených v Spojených štátoch amerických 15. decembra 1998 a 17. apríla 2001.

               4

               Genentech používal aktivátor HCMV na uľahčenie prepisu postupnosti deoxiribonukleovej kyseliny (DNA) nevyhnutného na výrobu biologického lieku, ktorého aktívnou látkou je rituximab. Genentech uvádza tento liek na trh v Spojených štátoch amerických pod obchodným označením Rituxan a v Európskej únii pod označením MabThera.

               5

               Licenčná zmluva sa riadi nemeckým právom.

               6

               Z článku 3.1 tejto licenčnej zmluvy vyplýva, že Genentech sa zaviazala zaplatiť ako protihodnotu za právo využívať aktivátor HCMV:

                        —

                        jednorazový poplatok 20000 nemeckých mariek (DEM) (približne 10225 eur),

                        —

                        pevný ročný poplatok 20000 DEM,

                        —

                        bežný poplatok vo výške 0,5 % z čistej hodnoty predaja hotových výrobkov držiteľom licencie a jeho spriaznenými spoločnosťami a držiteľmi sublicencií.

               7

               Licenčná zmluva definuje „hotové výrobky“ ako „komerčne predajné tovary zahŕňajúce licencovaný výrobok, predávané vo forme umožňujúcej ich podávanie pacientom na terapeutické použitie alebo používanej v rámci diagnostického postupu, ktorých cieľom nie je zmena zloženia, spracovanie, prebalenie alebo zmena etikety pred ich použitím a ktoré sa neuvádzajú na trh s týmto cieľom“. Pokiaľ ide o pojem „licencované výrobky“, táto zmluva ho definuje ako „materiály (vrátane organizmov), ktorých výroba, využívanie alebo predaj by v prípade neexistencie tejto zmluvy porušovali jeden alebo viacero patentových nárokov, ktorých doba platnosti neuplynula, zahrnutých v právach spojených s patentmi, ktoré sú predmetom licencie“.

               8

               Genentech zaplatila jednorazový poplatok a ročný poplatok, ale nikdy nezaplatila bežný poplatok spoločnosti Hoechst, ktorá vstúpila do práv Behringwerke.

               9

               Dňa 30. júna 2008 Sanofi‑Aventis Deutschland, dcérska spoločnosť Hoechst, zaslala spoločnosti Genentech žiadosť o informácie o konečných výrobkoch, ktoré uvádzala na trh bez zaplatenia bežných poplatkov.

               10

               Dňa 27. augusta 2008 Genentech oznámila spoločnosti Sanofi‑Aventis Deutschland rozhodnutia o výpovedi licenčnej zmluvy od 28. októbra 2008.

               11

               Dňa 24. októbra 2008 spoločnosť Hoechst, ktorá sa domnievala, že Genentech používala aktivátor HCMV bez platenia bežných poplatkov, začala proti tejto spoločnosti na základe rozhodcovskej doložky obsiahnutej v článku 11 licenčnej zmluvy rozhodcovské konanie.

               12

               Dňa 27. októbra 2008 sa Sanofi‑Aventis Deutschland obrátila na United States District Court for the Eastern District of Texas (Okresný súd Spojených štátov pre východný obvod štátu Texas, Spojené štáty americké) so žalobou týkajúcou sa porušovania práv vyplývajúcich z patentov, ktoré sú predmetom licencie, proti spoločnostiam Genentech a Biogen Idec Inc. Tieto posledné uvedené spoločnosti podali v ten istý deň žaloby o neplatnosť týchto patentov na United States District Court for the Northern District of California (Okresný súd Spojených štátov pre severný obvod štátu Kalifornia, Spojené štáty americké). Tieto dve konania o žalobách boli spojené do jedného konania pred týmto posledným uvedeným súdom, ktorý uvedené žaloby zamietol rozhodnutím z 11. marca 2011.

               13

               Rozsudkom z 22. marca 2012 United States Court of Appeals for the Federal Circuit (Odvolací súd Spojených štátov amerických pre federálny obvod, Spojené štáty americké) odvolanie Sanofi‑Aventis Deutschland proti tomuto rozhodnutiu zamietol.

               14

               Tretím čiastočným rozhodcovským rozhodnutím vydaným 5. septembra 2012 (ďalej len „tretie čiastočné rozhodnutie“) jediný rozhodca potvrdil zodpovednosť spoločnosti Genentech vo vzťahu k spoločnosti Hoechst za platbu bežných poplatkov.

               15

               Dňa 10. decembra 2012 sa Genentech obrátila na Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž) so žalobou o neplatnosť tretieho čiastočného rozhodnutia.

               16

               Dňa 25. februára 2013 vydal jediný rozhodca konečné rozhodnutie a štvrté čiastočné rozhodnutie o celkovej sume a o nákladoch, ktorým sa spoločnosti Genentech uložila povinnosť zaplatiť spoločnosti Hoechst okrem trov rozhodcovského konania a zastúpenia sumu 108322850 eur z titulu náhrady škody spolu s bežnými úrokmi. Toto konečné rozhodnutie bolo doplnené dodatkom z 22. mája 2013.

               17

               Uznesením z 3. októbra 2013 Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž) potvrdil vykonateľnosť tretieho čiastočného rozhodnutia a zamietol návrh, aby boli na spoločné konanie spojené veci, v ktorých sú prejednávané žaloby podané spoločnosťou Genentech o neplatnosť tohto tretieho čiastočného rozhodnutia, ako aj konečného rozhodnutia z 25. februára 2013 a dodatku k tomuto rozhodnutiu z 22. mája 2013.

               18

               V rámci konania o neplatnosť tretieho čiastočného rozhodnutia si vnútroštátny súd kladie otázku zlučiteľnosti licenčnej zmluvy s článkom 101 ZFEÚ. Uvádza, že jediný rozhodca dospel k záveru, že počas platnosti tejto zmluvy bol držiteľ licencie povinný platiť zmluvné poplatky, aj keď zrušenie patentov má retroaktívny účinok. Pýta sa, či takáto zmluva neporušuje ustanovenia článku 101 ZFEÚ, keďže núti držiteľa licencie platiť poplatky, na ktoré však neexistuje dôvod vzhľadom na zrušenie patentov súvisiacich s postúpenými právami, a spôsobuje mu tým „konkurenčnú nevýhodu“.

               19

               Za týchto okolností Cour d’appel de Paris (Odvolací súd Paríž) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Majú sa ustanovenia článku 101 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby sa licenčná zmluva, ktorá ukladá držiteľovi licencie povinnosť uhrádzať poplatky len za využívanie práv spojených s patentmi, ktoré sú predmetom licencie, považovala v prípade zrušenia patentov za účinnú?“

         O prejudiciálnej otázke

         O prípustnosti

               20

               Hoechst a Sanofi Avantis Deutschland (ďalej spoločne len „ Hoechst“), ako aj francúzska vláda tvrdia, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný, čo Európska komisia spochybňuje.

               21

               Hoechst v prvom rade v podstate tvrdí, že pravidlá upravujúce vnútroštátne konanie neumožňujú vnútroštátnemu súdu položiť takúto otázku bez toho, aby porušil svoju vlastnú právomoc. Hoechst uvádza, že v dôsledku toho sa obrátila na Cour de cassation (Kasačný súd, Francúzsko) s opravným prostriedkom proti návrhu na začatie prejudiciálneho konania.

               22

               Treba však na jednej strane pripomenúť, že v rámci článku 267 ZFEÚ Súdny dvor nemá právomoc vyjadrovať sa ani k výkladu vnútroštátnych právnych a správnych predpisov, ani k súladu týchto predpisov s právom Únie (rozsudok z 11. marca 2010, Attanasio Group, C‑384/08, EU:C:2010:133, bod 16 a citovaná judikatúra), a na druhej strane, že neprináleží Súdnemu dvoru preverovať, či rozhodnutie vnútroštátneho súdu bolo prijaté v súlade s vnútroštátnymi pravidlami organizácie a súdnych konaní (rozsudky zo 14. januára 1982, Reina, 65/81, EU:C:1982:6, bod 8, ako aj z 23. novembra 2006, Asnef‑Equifax a Administración del Estado, C‑238/05, EU:C:2006:734, bod 14).

               23

               Súdny dvor sa musí pridŕžať rozhodnutia súdu členského štátu, pokiaľ nebolo zrušené v rámci opravných prostriedkov eventuálne upravených vnútroštátnym právom (rozsudky z 12. februára 1974, Rheinmühlen‑Düsseldorf, 146/73, EU:C:1974:12, bod 3, a z 1. decembra 2005, Burtscher, C‑213/04, EU:C:2005:731, bod 32). V predmetnej veci zo skutočností uvedených na pojednávaní vyplýva, že uznesením z 18. novembra 2015 Cour de cassation zamietol opravný prostriedok spoločnosti Hoechst proti návrhu na začatie prejudiciálneho konania, takže sa nemožno domnievať, že toto rozhodnutie bolo zrušené.

               24

               V druhom rade Hoechst tvrdí, že vnútroštátnemu súdu nemožno poskytnúť nijakú užitočnú odpoveď. Uvádza, že pokiaľ ide o žalobu o neplatnosť medzinárodného rozhodcovského rozhodnutia, vnútroštátne súdy nie sú oprávnené kontrolovať spôsob, akým boli otázky hospodárskej súťaže riešené rozhodcom, ak tento rozhodca dospel v konečnom rozhodnutí k záveru, že nedošlo k nijakému porušeniu článku 101 ZFEÚ.

               25

               Francúzska vláda dopĺňa, že návrh na začatie prejudiciálneho konania neobsahuje nevyhnutné informácie o skutkových a právnych okolnostiach potrebné na to, aby sa poskytla užitočná odpoveď na položenú otázku. Osobitne, rozhodnutie vnútroštátneho súdu nespresňuje skutočné podmienky fungovania a štruktúry dotknutého trhu alebo trhov. Vnútroštátny súd opomenul zmieniť niektoré normatívne nástroje vzťahujúce sa na právo hospodárskej súťaže Únie, ktoré sú však relevantné, ako aj akékoľvek informácie o nemeckom práve, ktorému podlieha licenčná zmluva.

               26

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prislúcha výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorému bol spor predložený a ktorý musí prevziať zodpovednosť za vydávané súdne rozhodnutie, aby s prihliadnutím na osobitosti veci posúdil tak nevyhnutnosť prejudiciálneho rozhodnutia na to, aby mohol vydať svoj rozsudok, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa položená otázka týka výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť. Odmietnutie rozhodnúť o prejudiciálnej otázke položenej vnútroštátnym súdom je možné iba vtedy, keď je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k realite alebo k predmetu sporu vo veci samej, keď je problém hypotetický alebo keď Súdny dvor nemá dostatok skutkových a právnych informácií potrebných na to, aby poskytol užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sú mu položené (rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, EU:C:2001:160, body 38 a 39, ako aj z 22. júna 2010, Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 27).

               27

               V predmetnej veci, keďže vnútroštátny súd sa pýta na otázku, či článok 101 ZFEÚ bráni tomu, aby licenčná zmluva bola vykonaná v súlade s výkladom, ktorý poskytol jediný rozhodca, nie je zjavné, že otázka položená Súdnemu dvoru, pokiaľ ide o výklad, ktorý treba dať tomuto ustanoveniu Zmluvy o FEÚ, je irelevantná na rozhodnutie sporu vo veci samej. Rozhodnutie vnútroštátneho súdu vysvetľuje stručne, ale presne pôvod a povahu tohto sporu, ktorého riešenie podľa neho závisí od výkladu článku 101 ZFEÚ. Z toho vyplýva, že vnútroštátny súd dostatočne definoval skutkový a právny rámec, v ktorom sa nachádza jeho žiadosť o výklad práva Únie, na to, aby sa Súdnemu dvoru umožnilo užitočne odpovedať na túto žiadosť.

               28

               V treťom rade Hoechst a francúzska vláda uvádzajú, že otázka položená vnútroštátnym súdom nezodpovedá skutkovým okolnostiam dotknutým vo veci samej, keďže americké patenty, ktoré sú jediné relevantné na účely sporu vo veci samej, neboli zrušené.

               29

               V tomto ohľade treba konštatovať, že vnútroštátny súd iste formuloval svoju otázku slovami, ktoré by mohli byť chápané tak, že sa dotýkajú osobitnej situácie, v ktorej je držiteľ licencie povinný platiť poplatky za využívanie práv spojených s patentmi, a to napriek zrušeniu týchto patentov.

               30

               Napriek tomu, ako uviedol generálny advokát v bode 36 svojich návrhov, zo znenia návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako je v podstate prevzatý v bodoch 12 a 13 tohto rozsudku, jasne vyplýva, že vnútroštátny súd si je vedomý toho, že patent US 522 udelený 15. decembra 1998 a patent US 140 udelený 17. apríla 2001, o ktorých je ustálené, že sú jediné relevantné na účely sporu vo veci samej, neboli zrušené. Zmienka vnútroštátneho súdu o zrušení patentov iba preberá niektoré údaje nachádzajúce sa v bodoch 193 a 194 tretieho čiastočného rozhodnutia, ktorých znenie je zjavne vyvrátené jednak zvyšnou časťou tohto rozhodnutia, osobitne bodmi 51 až 53, jednak skutočnosťami v spise sprístupnenom Súdnemu dvoru.

               31

               Z toho vyplýva, že prejudiciálna otázka je prípustná.

         O veci samej

               32

               Na úvod treba uviesť, že zo spisu na Súdnom dvore vyplýva, že Genentech v priebehu rozhodcovského konania tvrdila, že nemala povinnosť platiť bežný poplatok, pretože podľa ustanovení licenčnej zmluvy jeho platenie na jednej strane predpokladalo, že v konečnom výrobku rituximab sa nachádza aktivátor HCMV, a na druhej strane, že výroba alebo používanie tohto aktivátora porušili pri neexistencii tejto zmluvy práva spojené s patentmi, ktoré sú predmetom licencie. Jediný rozhodca však odmietol tieto tvrdenia, ktoré považoval za založené na doslovnom výklade licenčnej zmluvy, a vlastne v rozpore s obchodným cieľom strán, ktorým bolo umožniť spoločnosti Genentech používanie aktivátora HCMV na výrobu proteínov bez vystavenia sa riziku žaloby pre porušenie práv vyplývajúcich z patentu zo strany držiteľa práv k tejto technológii.

               33

               Rovnako z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že v rámci sporu vo veci samej Genentech tvrdí, že tým, že sa jej ukladá povinnosť platiť bežný poplatok pri neexistencii akéhokoľvek porušovania, hoci podľa samotného znenia licenčnej zmluvy tento poplatok bol splatný len za výrobky, ktorých výroba, využívanie alebo predaj by v prípade neexistencie tejto zmluvy porušovali patenty, ktoré sú predmetom licencie, jej tretie čiastočné rozhodnutie ukladá neodôvodnené výdavky v rozpore s právom hospodárskej súťaže.

               34

               V dôsledku toho aj keď z formálneho hľadiska vnútroštátny súd, ako sa už konštatovalo v bode 29 tohto rozsudku, zrejme obmedzil svoju prejudiciálnu otázku na hypotézu zrušenia patentov, jeho otázku treba chápať tak, že táto otázka sa týka tiež prípadu neporušovania práv vyplývajúcich z patentov, ktoré sú predmetom licencie.

               35

               Za týchto podmienok treba chápať otázku položenú vnútroštátnym súdom tak, že sa v podstate pýta, či sa má článok 101 ods. 1 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby sa na základe licenčnej zmluvy, akou je zmluva dotknutá vo veci samej, držiteľovi licencie uložila povinnosť platiť poplatok za využívanie patentovanej technológie počas celého obdobia účinnosti tejto zmluvy v prípade zrušenia alebo neporušovania práv vyplývajúcich z patentov chrániacich túto technológiu.

               36

               Genentech a španielska vláda sa domnievajú, že na túto otázku je potrebné odpovedať kladne. Hoechst, francúzska a holandská vláda, ako aj Komisia tento názor nezastávajú.

               37

               Genentech jedinému rozhodcovi vytýka, že porušil jasné ustanovenia licenčnej zmluvy a článku 101 ZFEÚ tým, že mu uložil povinnosť platiť poplatky z predaja výrobku, ktorý neporušuje patentovanú technológiu. Táto spoločnosť tvrdí, že znáša dodatočné náklady približne 169 miliónov eur v porovnaní so svojimi konkurentmi z dôvodu tohto obmedzenia z hľadiska cieľa a z hľadiska následku v zmysle článku 101 ZFEÚ.

               38

               V tomto ohľade treba zdôrazniť podľa toho, čo uviedol generálny advokát v bode 75 svojich návrhov, že v rámci prejudiciálneho konania neprináleží Súdnemu dvoru, aby preskúmaval skutočnosti konštatované jediným rozhodcom a ani výklad licenčnej zmluvy, ktorý vykonal z hľadiska nemeckého práva, podľa ktorého je Genentech povinná platiť bežný poplatok bez ohľadu na zrušenie patentov alebo neexistenciu porušovania práv vyplývajúcich z patentov dotknutých vo veci samej.

               39

               Okrem toho treba pripomenúť, že Súdny dvor už v kontexte výhradnej licenčnej zmluvy uviedol, že povinnosť platiť poplatok a to aj po uplynutí trvania platnosti patentu, ktorý je predmetom licencie, môže vychádzať z úvahy obchodnej povahy, týkajúcej sa hodnoty prisudzovanej možnostiam využitia priznaným licenčnou zmluvou, osobitne, ak je táto povinnosť obsiahnutá v licenčnej zmluve uzavretej pred udelením tohto patentu (rozsudok z 12. mája 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, bod 11). Za týchto okolností, ak držiteľ licencie môže slobodne vypovedať zmluvu v primeranej výpovednej lehote, na povinnosť platiť poplatky počas celého obdobia platnosti zmluvy sa nemôže vzťahovať pôsobnosť zákazu uvedeného v článku 101 ods. 1 ZFEÚ (rozsudok z 12. mája 1989, Ottung, 320/87, EU:C:1989:195, bod 13).

               40

               Z rozsudku z 12. mája 1989, Ottung (320/87, EU:C:1989:195) tak vyplýva, že článok 101 ods. 1 ZFEÚ nezakazuje zmluvne uložiť povinnosť platiť poplatok za výhradné využívanie technológie, ktorá už nie je krytá patentom, pod podmienkou, že držiteľ licencie môže túto zmluvu slobodne vypovedať. Toto posúdenie spočíva na konštatovaní, podľa ktorého tento poplatok predstavuje cenu za obchodné využívanie technológie, ktorá je predmetom licencie, s ubezpečením, že poskytovateľ licencie nebude vykonávať svoje práva priemyselného vlastníctva. Kým bude dotknutá licenčná zmluva účinná a držiteľ licencie ju môže slobodne vypovedať, je poplatok splatný, a to aj pokiaľ práva priemyselného vlastníctva vyplývajúce z patentov poskytnutých výhradne nemôžu byť uplatnené voči držiteľovi licencie z dôvodu uplynutia ich platnosti. Okolnosti tejto povahy, a osobitne okolnosť, podľa ktorej licenčná zmluva môže byť slobodne vypovedaná držiteľom licencie, totiž umožňujú vylúčiť, že platenie poplatku zasiahne do hospodárskej súťaže obmedzením slobody konania držiteľa licencie alebo vyvolaním účinkov uzavretia trhu.

               41

               Toto riešenie vyplývajúce z rozsudku z 12. mája 1989, Ottung (320/87, EU:C:1989:195), platí a fortiori v situácii, akou je situácia dotknutá vo veci samej. Ak totiž v priebehu obdobia účinnosti licenčnej zmluvy zostane poplatok splatný aj po zániku práv priemyselného vlastníctva, platí o to viac to isté aj pred zánikom týchto práv.

               42

               Skutočnosť, že súdy štátov udelenia patentov dotknutých vo veci samej rozhodli po vypovedaní licenčnej zmluvy, že využívanie poskytnutej technológie spoločnosťou Genentech neporušovalo práva vyplývajúce z týchto patentov, nemá podľa informácií o nemeckom práve uplatniteľnom na túto zmluvu, poskytnutých vnútroštátnym súdom vplyv na splatnosť poplatku za obdobie predchádzajúce tomuto vypovedaniu. Z toho vyplýva, že vzhľadom na to, že spoločnosť Genentech mala právo uvedenú zmluvu kedykoľvek vypovedať, povinnosť platiť poplatok v priebehu obdobia účinnosti tej istej zmluvy, počas ktorého boli účinné práva vyplývajúce z postúpených patentov, nepredstavuje obmedzenie hospodárskej súťaže v zmysle článku 101 ods. 1 ZFEÚ.

               43

               Vzhľadom na vyššie uvedené skutočnosti treba odpovedať na položenú otázku tak, že článok 101 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa na základe licenčnej zmluvy, akou je zmluva dotknutá vo veci samej, držiteľovi licencie uložila povinnosť platiť poplatok za využívanie patentovanej technológie počas celého obdobia účinnosti tejto zmluvy v prípade zrušenia alebo neporušovania práv vyplývajúcich z patentu, ktorý je predmetom licencie, pokiaľ držiteľ licencie mohol slobodne vypovedať túto zmluvu v primeranej výpovednej lehote.

         O trovách

               44

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 101 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby sa na základe licenčnej zmluvy, akou je zmluva dotknutá vo veci samej, držiteľovi licencie uložila povinnosť platiť poplatok za využívanie patentovanej technológie počas celého obdobia účinnosti tejto zmluvy v prípade zrušenia alebo neporušovania práv vyplývajúcich z patentu, ktorý je predmetom licencie, pokiaľ držiteľ licencie mohol slobodne vypovedať túto zmluvu v primeranej výpovednej lehote.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. februára 2003. # Stichting ter Exploitatie van Naburige Rechten (SENA) proti Nederlandse Omroep Stichting (NOS). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko. # Vec C-245/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. mája 1982. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Holandskému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti. # Vec 96/81.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. júna 1982. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Vec 95/81.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 5. marca 1998. # Hilmar Kulzer proti Freistaat Bayern. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundessozialgericht - Nemecko. # Vec C-194/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. marca 2002. # Institut national d'assurances sociales pour travailleurs indépendants (Inasti) proti Claude Hervein a Hervillier SA (C-393/99) a Guy Lorthiois a Comtexbel SA (C-394/99). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal du travail de Tournai - Belgicko. # Sociálne zabezpečenie. # Spojené veci C-393/99 a C-394/99.