title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 13. júla 2017.#Agricola italiana alimentare SpA (AIA) proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Slovná ochranná známka Európskej únie MONTORSI F. & F. – Skoršia národná slovná ochranná známka Casa Montorsi – Relatívny dôvod neplatnosti – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 53 ods. 1 písm. a) a článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Dohoda o koexistencii ochranných známok – Dosah – Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.#Vec T-389/16.

text:
         ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (ôsma komora)
      z 13. júla 2017 (
            *1
         )
      „Ochranná známka Európskej únie – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Slovná ochranná známka Európskej únie MONTORSI F. & F. – Skoršia národná slovná ochranná známka Casa Montorsi – Relatívny dôvod neplatnosti – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 53 ods. 1 písm. a) a článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Dohoda o koexistencii ochranných známok – Dosah – Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009“
      Vo veci T‑389/16,

         Agricola italiana alimentare SpA (AIA), so sídlom v San Martino Buon Albergo (Taliansko), v zastúpení: S. Rizzo, advokát,
      žalobkyňa,
      proti

         Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO), v zastúpení: L. Rampini, splnomocnený zástupca,
      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom EUIPO a vedľajší účastník v konaní pred Všeobecným súdom:

         Casa Montorsi Srl, so sídlom vo Vignole (Taliansko), v zastúpení: S. Verea, K. Muraro a M. Balestriero, advokáti,
      ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu EUIPO z 28. apríla 2016 (vec R 1239/2014‑1) týkajúcemu sa konania o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťami Casa Montorsi a AIA,
      VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora),
      v zložení: predseda komory A. M. Collins, sudcovia M. Kănčeva a J. Passer (spravodajca),
      tajomník: E. Coulon,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 22. júla 2016,
      so zreteľom na vyjadrenie EUIPO k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 11. októbra 2016,
      so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 13. októbra 2016,
      so zreteľom na to, že hlavní účastníci konania nepredložili návrh na nariadenie pojednávania v lehote troch týždňov od doručenia oznámenia o skončení písomnej časti konania, a vzhľadom na rozhodnutie podľa článku 106 ods. 3 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, že vec bude prejednaná bez ústnej časti konania,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      Okolnosti predchádzajúce sporu

               1

               Spoločnosť Montorsi Francesco & Figli SpA podala 12. februára 2007 na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) prihlášku ochrannej známky Európskej únie podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej známke spoločenstva (Ú. v. EÚ ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení [nahradeného nariadením Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1)].

               2

               Prihláška ochrannej známky bola podaná na zápis slovného označenia MONTORSI F. & F.

               3

               Výrobky uvedené v prihláške patria do triedy 29 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú tomuto opisu: „Mäso, ryby, hydina a zverina; mäsové výťažky; konzervované, sušené a varené ovocie a zelenina; rôsoly, džemy, vajcia, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“.

               4

               Prihláška ochrannej známky Európskej únie bola uverejnená 30. júla 2007 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 38/2007 a príslušná ochranná známka bola zapísaná 18. januára 2008.

               5

               Dňa 28. decembra 2010 vedľajší účastník konania, spoločnosť Casa Montorsi Srl, podala na základe článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky pre všetky výrobky uvedené v bode 3 vyššie.

               6

               Návrh na vyhlásenie neplatnosti sa zakladal na skoršej talianskej slovnej ochrannej známke Casa Montorsi, prihlásenej 24. februára 1995 a zapísanej 2. júna 1998 pod číslom 751820, pričom jej zápis bol následne obnovený a označovala najmä výrobky patriace do triedy 29 zodpovedajúce tomuto opisu: „Mäso, ryby, hydina a zverina; mäsové výťažky; konzervované, sušené a varené ovocie a zelenina; rôsoly, džemy, ovocné omáčky; vajcia, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“.

               7

               Dôvodom uvádzaným na podporu návrhu na vyhlásenie neplatnosti bol dôvod uvedený v článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 a zakladal sa na existencii pravdepodobnosti zámeny.

               8

               V priebehu správneho konania bola napadnutá ochranná známka prevedená na spoločnosť Negroni SpA, neskôr na žalobkyňu, spoločnosť Agricola italiana alimentare SpA (AIA).

               9

               Žalobkyňa navrhla zamietnutie návrhu na vyhlásenie neplatnosti z dôvodu, že bol v rozpore so súkromnou listinou, ktorú 4. mája 2000 podpísala s vedľajším účastníkom konania (ďalej len „dohoda“) a ktorou vyjadrili svoj súhlas s koexistenciou ich jednotlivých ochranných známok na talianskom trhu a vzájomne sa zaviazali, že nebudú brániť používaniu týchto ochranných známok. Žalobkyňa tiež požiadala o predloženie dôkazov o používaní skoršej ochrannej známky.

               10

               Dňa 20. marca 2014 zrušovacie oddelenie vyhlásilo napadnutú ochrannú známku za neplatnú pre výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina, vajcia“, ale potvrdilo jej platnosť pre ostatné výrobky označené touto ochrannou známkou, a to „mäsové výťažky; konzervované, sušené a varené ovocie a zelenina; rôsoly, džemy, mlieko a mliečne výrobky; jedlé oleje a tuky“, ako aj pre ostatné výrobky, ktoré neboli uvedené na zozname výrobkov, na ktoré sa vzťahuje napadnutá ochranná známka.

               11

               Zrušovacie oddelenie konkrétne konštatovalo, že dohoda nebráni prípustnosti návrhu vedľajšieho účastníka konania na vyhlásenie neplatnosti preto, lebo túto dohodu, ktorá má nepresný obsah, pokiaľ ide o územie a dobu platnosti, nemožno považovať za výslovné vyjadrenie súhlasu v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Čo sa týka dôkazu vedľajšieho účastníka konania o používaní skoršej ochrannej známky, zrušovacie oddelenie konštatovalo, že tento dôkaz bol predložený, ale len pre výrobky „šunka, saláma a mäsové výrobky“ patriace do podkategórie „mäso“. Pokiaľ ide o porovnanie výrobkov, uviedlo, že medzi výrobkami napadnutej ochrannej známky boli len výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina, vajcia“ zhodné alebo podobné s výrobkami, pre ktoré sa skoršia ochranná známka používala, a to s výrobkami patriacimi do podkategórie „mäso“. V súvislosti s porovnaním označení zrušovacie oddelenie uviedlo, že napadnutá ochranná známka vykazuje stredný stupeň podobnosti so skoršou ochrannou známkou z dôvodu, že obe tieto ochranné známky obsahujú rovnaké priezvisko Montorsi. Nakoniec zrušovacie oddelenie konštatovalo, že vzhľadom na zhodnosť alebo podobnosť výrobkov a kolidujúcich ochranných známok existuje u talianskej verejnosti pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ ide o výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina; vajcia“, na ktoré sa vzťahuje napadnutá ochranná známka a že táto ochranná známka sa má vyhlásiť za neplatnú pre tieto výrobky.

               12

               Dňa 12. mája 2014 žalobkyňa podala proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolanie na EUIPO podľa článkov 58 až 64 nariadenia č. 207/2009, ktorým sa domáhala, aby napadnutá ochranná známka bola naďalej zapísaná pre výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina; vajcia“.

               13

               Rozhodnutím z 28. apríla 2016 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát EUIPO zamietol odvolanie.

               14

               Odvolací senát najprv uviedol, že žalobkyňa pred ním nespochybnila ani jedno posúdenie zrušovacieho oddelenia týkajúce sa dôkazu o používaní skoršej ochrannej známky, podobnosti označení a výrobkov a pravdepodobnosti zámeny. Jediné tvrdenie v rámci odvolania sa zakladalo na dohode, ktorá údajne podľa žalobkyne bráni návrhu na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky z dôvodu pravdepodobnosti zámeny.

               15

               Odvolací senát konštatoval, že EUIPO nie je viazané dohodou, ktorá upravuje súkromné záujmy, ale že musí zistiť, či možno z tejto dohody vyvodiť existenciu daného „výslovného súhlasu so zápisom“, ako je uvedené v článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, alebo koexistenciu kolidujúcich ochranných známok. Odvolací senát konštatoval, že dohoda neumožňuje preukázať takýto súhlas. Dodal, že ak by sa aj zohľadnila časť dohody, v ktorej strany „uznali, že ich jednotlivé ochranné známky môžu koexistovať“, malo by sa preukázať, že v prípade koexistencie neexistovala pravdepodobnosť zámeny vo vnímaní príslušnej skupiny verejnosti, čo predstavuje dôkaz, ktorý si vyžaduje preukázanie súbežného používania kolidujúcich ochranných známok v dostatočne dlhom období predchádzajúcom dňu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky. Uvedený dôkaz o takomto súbežnom používaní nebol predložený, a teda sa ani nepreukázalo, že toto súbežné používanie nevyvoláva nijakú pravdepodobnosť zámeny. Odvolací senát odvolanie teda zamietol.

         Návrhy účastníkov konania

               16

               Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:

                        –

                        zrušil napadnuté rozhodnutie,

                        –

                        uložil EUIPO povinnosť nahradiť trovy konania.

               17

               EUIPO a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:

                        –

                        zamietol žalobu,

                        –

                        uložil žalobkyni povinnosť nahradiť trovy konania.

         Právny stav

               18

               Žalobkyňa na podporu svojej žaloby uvádza dva žalobné dôvody, pričom prvý sa zakladá na porušení článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia, a druhý na porušení článku 53 ods. 3 tohto nariadenia.

               19

               Je potrebné začať preskúmaním druhého žalobného dôvodu.

         O druhom žalobnom dôvode na vyhlásenie neplatnosti založenom na porušení článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009

               20

               Žalobkyňa tvrdí, že je nesporné, že strany dohody súhlasili s koexistenciou svojich jednotlivých v tom čase existujúcich a budúcich ochranných známok na talianskom trhu, čo vedľajšiemu účastníkovi konania bráni v podaní návrhu na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky.

               21

               Žalobkyňa tvrdí, že vedľajší účastník konania v každom prípade nemôže zabrániť zápisu napadnutej ochrannej známky v akejkoľvek inej krajine Európskej únie než v Taliansku, ani dokonca, vzhľadom na dohodu, zápisu tejto ochrannej známky v Taliansku.

               22

               Žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nezohľadnil „zásadu relatívnosti“ dôvodov neplatnosti vyplývajúcich zo skorších kolidujúcich práv. Relatívne dôvody zamietnutia údajne chránia len súkromné záujmy. Zatiaľ čo súhlas majiteľa skoršieho práva neumožňuje vyvrátiť absolútny dôvod zamietnutia, takýto súhlas to umožňuje, pokiaľ ide o relatívny dôvod zamietnutia. Z tohto dôvodu by sa kolízia medzi dvoma ochrannými známkami v súlade s judikatúrou Všeobecného súdu týkala len konkurujúcich podnikov a nie spotrebiteľov.

               23

               Pokiaľ ide osobitnejšie o porušenie článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, žalobkyňa v prvom rade spochybňuje tvrdenie odvolacieho senátu v prvých dvoch vetách bodu 25 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého na to, aby došlo k súhlasu so zápisom ochrannej známky, je potrebné, aby označenie, ktoré je predmetom zápisu, bolo s presnosťou identifikované, čo však nie je prípad v prejednávanej veci.

               24

               Dohoda jasne odkazuje nie na ochrannú známku MONTORSI v pravom zmysle slova, ale na existujúce a budúce zápisy alebo používania výrazu „montorsi“ v súvislosti s rozlišujúcim označením, pokiaľ ide o výrobky patriace do triedy 29. Zúžený výklad tohto odkazu by bol irelevantný, pretože keď bola dohoda uzavretá, ani jedna zo strán tejto dohody nebola majiteľom ochrannej známky MONTORSI v užšom zmysle slova. Žalobkyňa na rozdiel od toho, čo uviedol odvolací senát v napadnutom rozhodnutí, preto tvrdí, že strany dohody výslovne dali svoj súhlas so zápisom a s používaním nielen ochrannej známky MONTORSI v užšom zmysle slova, ale aj každého rozlišujúceho označenia obsahujúceho výraz „montorsi“, ako je to v prípade ochrannej známky MONTORSI F. & F.

               25

               V druhom rade žalobkyňa považuje výklad odvolacieho senátu uvedený ďalej v bode 25 napadnutého rozhodnutia, podľa ktorého z dohody nemožno vyvodiť výslovne daný súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie, za príliš formalistický. Platnosť dohody sa s určitosťou obmedzuje na talianske územie. V prejednávanej veci výslovne daný súhlas s talianskym územím však nevyhnutne znamená súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky na úrovni Únie. V rozsahu, v akom vedľajší účastník vyjadril svoj súhlas s koexistenciou ochranných známok na talianskom území, ktorý zahŕňa budúce zápisy ochranných známok obsahujúcich výraz „montorsi“, nebolo by teraz logické popierať tento súhlas, pokiaľ ide o napadnutú ochrannú známku, na základe hypotetickej kolízie presne obmedzenej na územie Talianska. Žalobkyňa by nemohla nič namietať, ak by sa vedľajší účastník konania pokúsil vyhlásiť zápis napadnutej ochrannej známky za neplatný na základe skorších práv vo Francúzsku, v Španielsku alebo v iných krajinách Únie než v Taliansku.

               26

               EUIPO, ktorého v konaní podporuje vedľajší účastník konania, usudzuje, že tvrdenie, podľa ktorého súhlas vyjadrený vedľajším účastníkom konania v dohode znemožňuje tejto osobe dovolávať sa svojich práv vyplývajúcich zo skoršej ochrannej známky, vyvracajú skutkové okolnosti. Žalobkyňa správne tvrdí, že v prípade relatívnych dôvodov zamietnutia majiteľ skoršieho práva sa môže rozhodnúť, či bude alebo nebude chrániť svoju ochrannú známku, a ak sa rozhodne, že bude, môže konať vo svojom výlučnom záujme. V prejednávanej veci vedľajší účastník konania sa zjavne rozhodol chrániť skoršiu ochrannú známku, pretože podal na EUIPO návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky. Skutočnosť, že vedľajší účastník konania predtým podpísal dohodu a mohlo by sa zdať, že si neplní svoje záväzky, ako sú stanovené v tejto súkromnej listine, sa týka súkromnej oblasti strán dohody, ktoré by prípadne mohli na vnútroštátnych civilných súdoch napadnúť akékoľvek neplnenie záväzkov.

               27

               Tvrdenie, podľa ktorého relatívne dôvody zamietnutia údajne chránia len súkromné záujmy, nemá vplyv na záver týkajúci sa požiadavky existencie výslovne daného súhlasu na účely uplatnenia článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Judikatúra uvádzaná žalobkyňou rieši odlišnú otázku, teda otázku týkajúcu sa aktívnej legitimácie osôb, ktoré majú v úmysle uplatniť relatívne dôvody zamietnutia zápisu ochrannej známky Európskej únie.

               28

               Pokiaľ ide o právomoc EUIPO, EUIPO mal skutočne zohľadniť dotknutú dohodu jednak preto, aby zistil, či je možné v takejto súkromnej listine dať jasný súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009, a jednak preto, aby preskúmal, či sú splnené podmienky koexistencie dotknutých ochranných známok na trhu ako relevantnej okolnosti v rámci článku 53 ods. 1 písm. a) v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.

               29

               Okrem toho z dohody vôbec nevyplýva, že by vedľajší účastník konania výslovne dal súhlas k zápisu napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie. EUIPO pripomína, že článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 predstavuje výnimku a musí sa teda vykladať striktne. Na to, aby dohoda vyjadrovala súhlas daný k zápisu napadnutej ochrannej známky, musela by preto jasne, zjavne a výslovne odkazovať na túto ochrannú známku, a dôkazné bremeno by prislúchalo strane, ktorá sa odvoláva na súhlas, pričom druhá strana dohody by nebola povinná preukázať svoj nesúhlas.

               30

               Dohoda neobsahuje nijaký jasný a presný súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie z dôvodov, ktoré sú presne uvedené v napadnutom rozhodnutí. Dohoda sa zdá byť nejasná a nepresná. Územný rozsah a doba platnosti dohody nie sú presne vymedzené. Konkrétne ochranná známka MONTORSI F. & F. nie je v dohode náležite identifikovaná. V prvom rade ochranná známka sa nespomína v súkromnej listine. V druhom rade výraz „Spoločenstvo“ alebo „európsky“ sa nikdy neobjavil v dohode, ktorá sa zmieňuje len o talianskych zápisoch a spore na Tribunale di Modena (súd v Modene, Taliansko). Napokon bod 2 dohody uvádza, že „strany uznávajú, že ich rozlišujúce označenia, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29, môžu koexistovať“. Vzhľadom na to, že zápis napadnutej ochrannej známky bol povolený 18. januára 2008, tento základný bod dohody tiež vedie k záveru, že napadnutá ochranná známka sa nemôže chápať tak, že s určitosťou bola predmetom dohody. Skôr sa zdá, že dohody, ktoré upravujú koexistenciu ochranných známok a ich zápis, sa preto vzťahujú len na talianske zápisy, ako bolo správne uvedené v napadnutom rozhodnutí. V každom prípade EUIPO zastáva názor, že skutočnosť, že napadnutá ochranná známka nebola jasne identifikovaná v dohode, je teda sama osobe dostatočným dôvod na to, aby sa vylúčilo, že vedľajší účastník konania dal svoj výslovný súhlas k zápisu tejto ochrannej známky v Únii.

               31

               Navyše na rozdiel od toho, čo tvrdí žalobkyňa, medzi stranami dohody existuje nezrovnalosť, pokiaľ ide o výklad niektorých podstatných prvkov tejto dohody, konkrétne pokiaľ ide o otázku, či sa táto dohoda týka len národných ochranných známok alebo aj zahraničných a medzinárodných ochranných známok, či ochranných známok Európskej únie.

               32

               Nesúhlasný výklad dohody potvrdzuje aj správanie strán pred EUIPO a vnútroštátnymi súdmi. Tento postoj nezodpovedá jasnému, koherentnému a umiernenému postupu.

               33

               Na záver treba dodať, že z dohody nevyplýva „výslovne daný súhlas“ vedľajšieho účastníka konania so zápisom napadnutej ochrannej známky. Odvolací senát sa nedopustil nijakého porušenia článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009.

               34

               Vedľajší účastník konania tvrdí, ako to navyše potvrdzuje rozhodnutie zrušovacieho oddelenia a napadnuté rozhodnutie, že prípadné dohody uzavreté medzi stranami nie sú pre EUIPO v nijakom prípade záväzné. V tom zmysle neexistuje nijaký právny základ. Dôvodom je aj skutočnosť, že zmluvy majú medzi stranami relatívny účinok, a sú teda nezlučiteľné s účinkami erga omnes rozhodnutia o námietke alebo vyhlásení neplatnosti. Existuje teda verejný záujem, ktorý sa má chrániť. Odvolací senát teda správne konštatoval, že EUIPO nie je dohodou viazaný, ale že musí zistiť, či možno z nej vyvodiť existenciu súhlasu alebo koexistenciu ochranných známok.

               35

               Vedľajší účastník konania tiež tvrdí, že existencia súhlasu sa nepreukázala jednak najmä z dôvodu nepresneného znenia dohody, ako to uvádza odvolací senát, a jednak preto, lebo námietka, ktorú vzniesla žalobkyňa proti prihláške vedľajšieho účastníka konania podanej 15. apríla 2008 na zápis ochrannej známky CASA MONTORSI pod číslom 6832125 ako ochrannej známky Európskej únie, bola teda irelevantná. Tvrdenia žalobkyne sú v tejto súvislosti rozporuplné.

               36

               V každom prípade napadnutá ochranná známka sa výslovne v dohode neuvádza a ako je správne uvedené v napadnutom rozhodnutí, dohoda nespomína ani výrazy „ochranná známka Spoločenstva“, či „zápis Spoločenstva“ alebo „európska ochranná známka“. Súhlas nie je teda ani implicitný ani nemôže ísť o domnienku. Nemožno tvrdiť, že odvolací senát je „príliš formalistický“. Žalobkyňa by za každú cenu chcela vykladať dohodu vo svoj prospech.

               37

               Treba pripomenúť, že článok 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 stanovuje najmä, že „ochranná známka [Európskej únie] sa vyhlási za neplatnú na základe návrhu podaného úradu… ak existuje skoršia ochranná známka, ako je uvedené v článku 8 ods. 2, a podmienky stanovené v odseku 1… daného článku sú splnené“.

               38

               Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 stanovuje, že „ochranná známka [Európskej únie] nemôže byť vyhlásená za neplatnú, ak majiteľ práva uvedeného v odsekoch 1 alebo 2 výslovne súhlasí so zápisom [tejto] ochrannej známky… pred podaním návrhu na vyhlásenie neplatnosti alebo vzájomného návrhu“.

               39

               Článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 teda vyžaduje, že majiteľ skoršieho práva musí výslovne súhlasiť so zápisom ochrannej známky Európskej únie, aby sa mu mohlo neskôr zabrániť v podaní návrhu na vyhlásenie neplatnosti tejto ochrannej známky.

               40

               V spore, v ktorom majiteľ ochranných známok, ktoré boli napadnuté, tvrdí, že navrhovatelia vyhlásenia neplatnosti týchto ochranných známok z dôvodu pravdepodobnosti zámeny súhlasili s ich zápisom najmä prostredníctvom vyváženej koexistencie a dohody o koexistencii, Všeobecný súd pripomenul, že súhlas majiteľa práva musí byť výslovný, aby bolo možné povoliť zápis označenia, ktoré môže viesť k pravdepodobnosti zámeny. Všeobecný súd z toho na jednej strane vyvodil, že vyvážená koexistencia ochranných známok sa nemôže považovať za výslovný súhlas v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Na druhej strane, pokiaľ ide o dohodu o koexistencii, Všeobecný súd po tom, čo konštatoval, že predmetom tejto dohody neboli napadnuté ochranné známky, ale iná ochranná známka, uviedol, že táto dohoda sa nemôže vykladať spôsobom, ktorý ide nad rámec jej uplatnenia, bez výslovného súhlasu strán v zmysle článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Všeobecný súd konštatoval, že tento výslovný súhlas chýbal [rozsudok z 3. júna 2015, Pensa Pharma/ÚHVT – Ferring a Farmaceutisk Laboratorium Ferring (PENSA PHARMA a pensa), T‑544/12 a T‑546/12, neuverejnený, EU:T:2015:355, body 35, 37, 40, 49 a 51].

               41

               V prejednávanej veci sa dohoda vo svojej úvodnej časti (body A až C) zmieňuje o spore medzi stranami na Tribunale di Modena (súd v Modene) v súvislosti s používaním výrazu „montorsi“ v odvetví sušeného mäsa, ako aj o rokovaniach strán s cieľom vyriešiť tento spor a zabrániť do budúcna sporom týkajúcim sa tohto výrazu, pokiaľ ide o všetky výrobky patriace do triedy 29. Táto úvodná časť poukazuje na talianske ochranné známky obsahujúce výraz „montorsi“.

               42

               Bod 2 prvý odsek dohody stanovuje, že „strany uznávajú, že ich jednotlivé rozlišujúce označenia, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29 (najmä pokiaľ ide o mäso, ryby, hydinu a zverinu, mäsové výťažky, konzervované, sušené a varené ovocie a zeleninu, rôsoly, džemy, ovocné omáčky, vajcia, mlieko a mliečne výrobky, jedlé oleje a tuky), môžu koexistovať“. Bod 2 druhý odsek dohody stanovuje, že „samotné strany a ich právni nástupcovia sa preto navzájom vzdávajú možnosti napadnúť jednotlivé zápisy týchto označení ako ochranných známok, ako aj možnosti napadnúť používanie týchto označení, a to či už by išlo o názov podniku, ochrannej známky, označenia alebo inej netypickej funkcie druhou stranou“. Bod 3 dohody okrem toho stanovuje, že „strany sa vzdávajú akéhokoľvek nároku, ktorý by mohli uplatniť v súvislosti s používaním rozlišujúceho označenia MONTORSI druhou stranou“.

               43

               Ako uvádza EUIPO, dohoda sa zmieňuje o talianskych označeniach a zápisoch a o určitom spore, ku ktorému došlo v Taliansku. Vôbec neodkazuje na Úniu ani na právo Únie. Dohoda uvádza výraz „montorsi“, ale nie slovné označenie MONTORSI F. & F. dotknuté vo veci samej. Okrem toho koexistencia ochranných známok a upustenie od výhrad, ako stanovuje dohoda, sa vzťahujú na označenia „doteraz“ zapísané alebo používané označenia, t. j. do 4. mája 2000. Napokon, podľa dohody sa strany vzdávajú akéhokoľvek nároku, ktorý by mohli uplatniť v súvislosti s „doterajším“ používaním „rozlišujúceho označenia MONTORSI druhou stranou“.

               44

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, ako v podstate uviedlo zrušovacie oddelenie a odvolací senát, že je zrejmé, že dohoda sa obmedzuje na označenia, ktoré boli zapísané či používané do dňa, keď bola uzavretá, a spadá do talianskeho kontextu. Ako správne uviedol odvolací senát, znenie dohody nevyhnutne vedie k predpokladu, že dohody týkajúce sa koexistencie ochranných známok a ich zápisu sa týkajú len talianskych ochranných známok. Dohoda neuvádza označenie MONTORSI F. & F. dotknuté vo veci samej a dokonca nespomína ani zápis tohto označenia v budúcnosti, a navyše ani akéhokoľvek iného označenia obsahujúceho výraz „montorsi“ ako ochrannej známky Európskej únie.

               45

               Vzhľadom na tieto skutočnosti, ktoré prinajmenšom poukazujú na to, že dohoda neobsahuje stanovisko strán k otázke zápisu ochranných známok obsahujúcich výraz „montorsi“ na úrovni Únie, a vzhľadom na skutočnosť, že súhlas stanovený v článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 musí byť výslovný, odvolací senát správne dospel k záveru, že z dohody nemožno vyvodiť výslovný súhlas vedľajšieho účastníka konania so zápisom označenia MONTORSI F. & F. ako ochrannej známky Európskej únie.

               46

               Tento záver odvolacieho senátu nie je na rozdiel od tvrdenia žalobkyne príliš formalistický. Vyplýva zo znenia dohody a požiadaviek článku 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009. Okrem toho samotná žalobkyňa priznáva, že platnosť dohody sa obmedzuje na talianske územie. Ako v podstate uvádza vedľajší účastník konania, žalobkyňa má v úmysle priznať dohode význam, ktorý ide nad rámec jej znenia.

               47

               Žalobkyňa však zastáva názor, že tento záver nie je veľmi logický, pretože môže dať zapísať napadnutú ochrannú známku v akejkoľvek inej krajine Únie než v Taliansku, lebo ako vyplýva z dohody, vedľajší účastník konania nie je majiteľom skorších práv v týchto krajinách, ani dokonca v Taliansku. Žalobkyňa dodáva, že by bolo nelogické vyhlásiť napadnutú ochrannú známku, ktorá je zapísaná na úrovni Únie, za neplatnú z dôvodu pravdepodobnosti zámeny, ktorá bola namietaná a konštatovaná v Taliansku, pretože dohodou sa vedľajší účastník konania konkrétne vzdal možnosti napadnúť ochrannú známku v Taliansku, a teda výslovne prevzal zodpovednosť za prípadnú pravdepodobnosť zámeny v Taliansku.

               48

               Tieto tvrdenia žalobkyne svojou povahou nemôžu spochybniť stanovisko odvolacieho senátu.

               49

               Skutočnosť, že vedľajší účastník konania z vlastných ekonomických, strategických alebo iných dôvodov skôr uprednostnil dať žalobkyni súhlas s koexistenciou ich jednotlivých označení a ochranných známok v Taliansku, ktoré existovali ku dňu uzavretia dohody, než viesť s ňou spor, totiž neznamená, že vedľajší účastník konania sa vzdal možnosti namietať proti ochrannej známke Európskej únie. Z takéhoto súhlasu nevyplýva, že by sa prípadná pravdepodobnosť zámeny, ktorá bola zmluvne schválená v kontexte Talianska a v medziach dohody o koexistencii, mala tiež považovať za schválenú mimo tohto kontextu, a navyše konkrétne v prípade ochrannej známky Európskej únie. Vo vzťahu k tejto ochrannej známke, ktorej rozsah platnosti a účinky sú širšie, než v prípade národnej ochrannej známky, vedľajší účastník konania si najmä z dôvodu neexistencie výslovného súhlasu so zápisom tejto ochrannej známky zachoval právo namietať pravdepodobnosť zámeny.

               50

               Navyše treba uviesť, že žalobkyňa, ktorá poprela toto právo vedľajšiemu účastníkovi konania, ho však sama uplatnila. Ako totiž vyplýva zo spisu EUIPO a ako uvádza EUIPO a vedľajší účastník konania, žalobkyňa tým, že v prejednávanej veci popiera vedľajšiemu účastníkovi právo podať návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky, neváhala namietať proti prihláške vedľajšieho účastníka konania na zápis označenia CASA MONTORSI ako ochrannej známky Európskej únie. Z dohody pritom vôbec nevyplýva, že stanovuje rozdielne záväzky medzi stranami. Naopak, dohoda upravuje vzájomný súhlas strán s koexistenciou ich jednotlivých označení a ochranných známok existujúcich ku dňu uzavretia tejto dohody.

               51

               Ďalej, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého relatívne dôvody zamietnutia chránia len súkromné záujmy a podľa ktorého súhlas majiteľa skoršieho práva je teda pre EUIPO záväzný, stačí uviesť, že v každom prípade takýto súhlas so zápisom napadnutej ochrannej známky nebol daný.

               52

               Okrem toho a ako v podstate uvádza EUIPO a vedľajší účastník konania, rozsudok, na ktorý poukazuje žalobkyňa na podporu tohto tvrdenia, sa netýka otázky dosahu dohody o koexistencii ochranných známok na EUIPO. Tento rozsudok sa týka otázky, ktorá, pokiaľ ide o prejednávanú vec, je odlišná a irelevantná, ktoré osoby môžu uplatniť absolútny či relatívny dôvod zamietnutia zápisu ochrannej známky Európskej únie [rozsudok z 8. júla 2008, Lancôme/ÚHVT – CMS Hasche Sigle (COLOR EDITION), T‑160/07, EU:T:2008:261, body 20 až 26].

               53

               Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že druhý žalobný dôvod na vyhlásenie neplatnosti je nedôvodný a musí byť zamietnutý.

         O prvom žalobnom dôvode na vyhlásenie neplatnosti založenom na porušení článku 53 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 1 písm. b) toho istého nariadenia

               54

               Žalobkyňa tvrdí, že posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého mala preukázať nielen súhlas s koexistenciou ochranných známok, ale aj skutočnosť, že táto koexistencia je založená na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, je nesprávne.

               55

               Účelom článku 53 ods. 1 písm. a) a článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 totiž nie ochrana záujmov spotrebiteľov, ale ochrana záujmov majiteľov skorších práv. Existencia prípadnej pravdepodobnosti zámeny nie je relevantná, pretože, ako v prejednávanej veci, majiteľ skoršieho práva výslovne súhlasil s koexistenciou ochranných známok v Taliansku. V prípade relatívnych dôvodov zamietnutia sa majiteľ skoršieho práva môže rozhodnúť, či bude alebo nebude chrániť svoju ochrannú známku, a ak sa rozhodne, že ju bude chrániť, bude konať vo svojom vlastnom záujme. Prípadný verejný prospech by bol len vedľajším účinkom opravného prostriedku majiteľa práva.

               56

               V každom prípade úspech tejto žaloby, a teda zachovanie napadnutej ochrannej známky pre výrobky „mäso, ryby, hydina a zverina; vajcia“ nezmenia situáciu na talianskom trhu, na ktorom skoršia ochranná známka a talianska ochranná známka MONTORSI F. & F. budú naďalej koexistovať.

               57

               EUIPO a vedľajší účastník konania spochybňujú tvrdenia žalobkyne.

               58

               EUIPO tvrdí, že ak by mohla koexistencia dvoch ochranných známok na trhu prípadne znížiť pravdepodobnosť zámeny medzi týmito dvoma ochrannými známkami, takáto možnosť môže byť zohľadnená, len ak by prinajmenšom v rámci správneho konania prihlasovateľ ochrannej známky Európskej únie preukázal, že uvedená koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny. Okrem toho doba koexistencie by musela byť dostatočne dlhá na to, aby bolo možné ovplyvniť vnímanie spotrebiteľa.

               59

               Žalobkyňa mala teda preukázať, že príslušní talianski spotrebitelia čelili súbežnému používaniu ochranných známok obsahujúcich výraz „montorsi“, a že toto používanie nespôsobilo zámenu. Vzhľadom na to, že koexistencia kolidujúcich ochranných známok na trhu, ani skutočnosť, že táto koexistencia spočívala na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, neboli dostatočne preukázané, nemožno koexistenciu, na ktorú sa odvoláva žalobkyňa, považovať za okolnosť, ktorú možno zohľadniť pri posudzovaní pravdepodobnosti zámeny.

               60

               Okrem toho posúdenie existencie či neexistencie pravdepodobnosti zámeny spočíva na zohľadnení všetkých relevantných okolností, medzi ktorými sa nenachádza len koexistencia dotknutých ochranných známok, ale aj stupeň podobnosti ochranných známok a výrobkov.

               61

               Vedľajší účastník konania tvrdí, že odôvodnenie žalobkyne, podľa ktorého pravdepodobnosť zámeny nie je relevantná, pretože ide len o otázku ochrany súkromných záujmov majiteľa ochrannej známky, spočíva na nesprávnom tvrdení, a to, že relatívne dôvody zamietnutia nemajú za cieľ chrániť záujmy spotrebiteľov, ale len záujmy majiteľov skorších práv.

               62

               Vedľajší účastník konania navyše uvádza, že predpoklad koexistencie ochranných známok spravidla implikuje existenciu pravdepodobnosti zámeny vo vnímaní verejnosti z dôvodu prípadného vzájomného ovplyvňovania označení na trhu a že neexistujú nijaké pochybnosti o tom, že dohoda o koexistencii nesmie mať vplyv na cieľ spočívajúci v ochrane spotrebiteľov, ktorí nesmú byť vystavení pravdepodobnosti zámeny.

               63

               Nezávisle od týchto úvah treba poznamenať, že návrh na vyhlásenie neplatnosti sa v prejednávanej veci týkal ochrannej známky Európskej únie, ktorá je zo všetkých hľadísk zahraničnou ochrannou známkou na rozdiel od národnej ochrannej známky a ktorá je platná vo všetkých krajinách Únie, a že navyše národnou ochrannou známkou možno platne namietať proti ochrannej známke Európskej únie. Relevantným územím v tomto spore nie je Taliansko, ale Únia. Nijaká „právna úvaha“ nemôže byť natoľko nelogická, aby viedla k usúdeniu, že prípadný súhlas so zápisom len pre jednu z týchto krajín by sám osebe rozšíril svoju pôsobnosť na ďalších 27 členských štátov.

               64

               Okrem toho prihláška napadnutej ochrannej známky bola podaná 12. februára 2007, takže k prípadnej premene tejto ochrannej známky na taliansku národnú ochrannú známku podľa článku 112 nariadenia č. 207/2009 by v každom prípade došlo po uzavretí dohody. Z toho vyplýva, že národná ochranná známka, ktorá by vznikla po takejto premene, by v každom prípade nemohla koexistovať s „rozlišujúcimi označeniami, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané každou [zo strán] pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29“ (bod 2 dohody), lebo v čase podpísania dohody, teda 4. mája 2000, neexistovala. V tejto súvislosti odkaz na zhodnú taliansku ochrannú známku žalobkyne, ktorá je predmetom národného zápisu pod číslom 1205683, je neúčinný, pretože tiež ide o ochrannú známku, ktorá vznikla po uzavretí dohody a ktorej prihláška bola podaná 22. novembra 2006 a bola zapísaná 1. júla 2009, a nepatrí teda medzi „rozlišujúce označenia, ktoré boli doteraz zapísané a/alebo používané každou [zo strán] pre výrobky patriace do medzinárodnej triedy 29“.

               65

               Napokon treba zdôrazniť, že žalobkyňa svojím odôvodnením, podľa ktorého dohoda platí len v Taliansku a návrh na vyhlásenie neplatnosti je neprípustný, lebo sa zakladá na skorších talianskych ochranných známkach, žalobkyňa pripúšťa, že jej ochranné známky, ktoré boli prihlásené alebo zapísané mimo štátneho územia, môže vedľajší účastník konania v zásade voľne napadnúť, čo je dôkazom toho, že problém sa netýka platnosti či prípustnosti návrhu na vyhlásenie neplatnosti ako takého, teda uplatnenia zásady ochrany verejného záujmu, ale len prípadného porušenia súkromného záujmu založeného na existencii súkromnej dohody, v prípade ktorej EUIPO nemôže mať právomoc.

               66

               Pri preskúmaní druhého žalobného dôvodu už bolo konštatované, že dohoda neobsahuje nijaký výslovný súhlas vedľajšieho účastníka konania so zápisom napadnutej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie. Ďalej bolo uvedené, že článok 53 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 nebráni tomu, aby vedľajší účastník konania podal návrh na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky z dôvodu pravdepodobnosti zámeny. Žalobkyňa teda neúspešne v rámci tohto žalobného dôvodu opätovne tvrdí, že vyslovenie súhlasu s koexistenciou ochranných známok v Taliansku bráni účinnému odvolaniu sa na pravdepodobnosť zámeny proti napadnutej ochrannej známke.

               67

               Okrem predchádzajúcich úvah žalobkyňa tvrdí, že posúdenie odvolacieho senátu, podľa ktorého na to, aby vyvrátila návrh na vyhlásenie neplatnosti, mala preukázať nielen vyslovenie súhlasu s koexistenciou ochranných známok, ale aj skutočnosť, že táto koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, je nesprávne.

               68

               Toto tvrdenie žalobkyne nemôže obstáť.

               69

               V prvom rade treba zdôrazniť, že odvolací senát neuviedol, že žalobkyňa má preukázať vyslovenie súhlasu s koexistenciou ochranných známok, ale uviedol, že žalobkyňa má preukázať koexistenciu týchto ochranných známok.

               70

               V druhom rade je potrebné uviesť, že podľa judikatúry, hoci nie je vylúčené, že by koexistencia skorších ochranných známok na trhu mohla prípadne znížiť pravdepodobnosť zámeny medzi dvoma kolidujúcimi ochrannými známkami, nič to nemení na skutočnosti, že takáto možnosť sa dá zohľadniť, len ak v rámci konania na EUIPO majiteľ napadnutej ochrannej známky Európskej únie náležite preukáže, že uvedená koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny vo vnímaní príslušnej skupiny verejnosti medzi skoršími ochrannými známkami, ktorých sa dovoláva, a skoršou ochrannou známkou, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti, a s výhradou, že dotknuté skoršie ochranné známky a kolidujúce ochranné známky sú zhodné [pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. mája 2005, Grupo Sada/ÚHVT – Sadia (GRUPO SADA), T‑31/03, EU:T:2005:169, bod 86; zo 7. novembra 2007, NV Marly/ÚHVT – Erdal (Top iX), T‑57/06, neuverejnený, EU:T:2007:333, bod 97; z 20. januára 2010, Nokia/ÚHVT – Medion (LIFE BLOG), T‑460/07, EU:T:2010:18, bod 68, a z 10. apríla 2013, Höganäs/ÚHVT – Haynes (ASTALOY), T‑505/10, neuverejnený, EU:T:2013:160, bod 48].

               71

               Odvolací senát teda správne konštatoval, že žalobkyňa na to, aby mohla spochybniť návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na pravdepodobnosti zámeny, mala preukázať nielen koexistenciu ochranných známok, ale aj skutočnosť, že táto koexistencia spočíva na neexistencii pravdepodobnosti zámeny, a to predložením dôkazov, akými sú prieskum mienky, vyhlásenia združení spotrebiteľov alebo iné dôkazy, čo však neurobila.

               72

               Tento žalobný dôvod sa teda musí zamietnuť.

               73

               Keďže žaloba nie je ani v jednom z týchto žalobných dôvodov dôvodná, je opodstatnené ju zamietnuť.

         O trovách

               74

               Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               75

               Keďže žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené uložiť jej povinnosť nahradiť trovy konania v súlade s návrhmi EUIPO a vedľajšieho účastníka konania.

               Z týchto dôvodov
               VŠEOBECNÝ SÚD (ôsma komora)
               rozhodol takto:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Agricola italiana alimentare SpA (AIA) je povinná nahradiť trovy konania.

                           Collins

                           Kănčeva

                           Passer

                     Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 13. júla 2017.
                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 12. júna 2014.#SEK Zollagentur GmbH proti Hauptzollamt Gießen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Bundesfinanzhof.#Colná únia a spoločný colný sadzobník – Odňatie tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu, spod colného dohľadu – Vznik colného dlhu.#Vec C‑75/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      z 12. júna 2014 (
            *1
         )
      „Colná únia a spoločný colný sadzobník — Odňatie tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu, spod colného dohľadu — Vznik colného dlhu“
      Vo veci C‑75/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko) z 11. decembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru, ktorý súvisí s konaním:

         SEK Zollagentur GmbH

      proti

         Hauptzollamt Gießen,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory A. Borg Barthet (spravodajca), sudcovia S. Rodin a F. Biltgen,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               SEK Zollagentur GmbH, v zastúpení: T. Ulbrich, Rechtsanwalt,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: B.‑R. Killmann a L. Keppenne, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 50 a 203 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1; Mim. vyd. 02/004, s. 307), zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 z 13. apríla 2005 (Ú. v. ES L 117, s. 13; Mim. vyd. 02/010, s. 239, ďalej len „colný kódex“).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou SEK Zollagentur GmbH (ďalej len „SEK Zollagentur“) a Hauptzollamt Gießen (hlavný colný úrad Gießen) vo veci žiadosti tejto spoločnosti o vrátenie cla, ktoré je dlžné z dôvodu, že odňala dotknutý tovar spod colného dohľadu počas tranzitného konania.

         Právny rámec

               3

               Článok 4 colného kódexu stanovuje:
               „Na účely tohto kódexu sa rozumie:
               …

                        13.

                        ‚colným dohľadom‘ všeobecná činnosť colných orgánov, ktorou sa zabezpečuje dodržiavanie colných predpisov a prípadne aj ďalších právnych predpisov, ktoré sa vzťahujú na tovar podliehajúci colnému dohľadu.

                        14.

                        ‚colnými kontrolami‘ vykonávanie špecifických úkonov colnými orgánmi s cieľom zabezpečiť správne uplatňovanie colných predpisov a iných právnych predpisov, ktorými sa spravuje vstup, výstup, tranzit, preprava a konečné použitie tovaru prepravovaného medzi colným územím spoločenstva a tretími krajinami, a predloženie tovaru, ktorý nemá štatút spoločenstva; takéto úkony môžu pozostávať z prehliadky tovaru, preverovania údajov v colnom vyhlásení a existencie a pravosti elektronických alebo písomných dokladov, kontroly účtovných dokladov podniku a iných záznamov, kontroly dopravných prostriedkov, kontroly batožiny a iného tovaru prepravovaného osobami alebo na osobách a vykonávanie úradných prešetrovaní a iných podobných úkonov.

                        15.

                        ‚colným schváleným určením alebo použitím‘:

                                 a)

                                 prepustenie tovaru do colného režimu;

                                 b)

                                 umiestnenie tovaru do slobodného pásma alebo slobodného skladu;

                                 c)

                                 spätný vývoz tovaru z colného územia spoločenstva;

                                 d)

                                 zničenie tovaru;

                                 e)

                                 prenechanie tovaru v prospech štátu.

                  …

                        20.

                        ‚prepustením tovaru‘ úkon, ktorým colné orgány umožňujú nakladať s tovarom za podmienok stanovených pre colný režim, do ktorého bol tovar prepustený.

                  …“

               4

               Článok 37 ods. 1 uvedeného kódexu uvádza:
               „Tovar prepravený na colné územie spoločenstva podlieha colnému dohľadu od jeho vstupu na colné územia spoločenstva. Môže byť podrobený colným kontrolám v súlade s platnými predpismi.“

               5

               Podľa článku 50 colného kódexu:
               „Od predloženia tovaru colným orgánom až do okamihu pridelenia colne schváleného určenia alebo použitia, má tento tovar postavenie dočasne uskladneného tovaru. Takýto tovar sa ďalej označuje ako ‚dočasne uskladnený tovar‘.“

               6

               Článok 91 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Colný režim vonkajší tranzit umožňuje prepravu medzi dvoma miestami v rámci colného územia spoločenstva:

                        a)

                        tovaru, ktorý nie je tovarom spoločenstva bez toho, aby tovar podliehal dovoznému clu alebo iným platbám alebo obchodno‑politickým opatreniam;

                  …
               2.   Preprava podľa odseku 1 sa môže uskutočniť:

                        a)

                        v colnom režime vonkajší tranzit Spoločenstva;

                  …“

               7

               Článok 92 colného kódexu stanovuje:
               „1.   Colný režim vonkajšieho tranzitu končí a povinnosti držiteľa sú splnené, ak je tovar prepustený do určitého colného režimu a požadované dokumenty sú predložené colnému úradu určenia v súlade s ustanoveniami príslušného colného režimu.
               2.   Colné úrady ukončia colný režim, ak majú možnosť sa presvedčiť na základe porovnania údajov, ktoré má k dispozícii úrad odoslania a tie, ktoré má k dispozícii colný úrad určenia, že sa colný režim skončil správne.“

               8

               Článok 96 ods. 1 tohto kódexu stanovuje:
               „Hlavný zodpovedný je držiteľom vonkajšieho tranzitného colného režimu spoločenstva. Je zodpovedný za:

                        a)

                        predloženie tovaru v stanovenej lehote colnému úradu určenia v nezmenenom stave a zároveň za dodržanie opatrení prijatých colnými orgánmi k identifikácii tovaru;

                        b)

                        dodržiavanie predpisov vzťahujúcich sa na tranzitný colný režim spoločenstva.“

               9

               V článku 201 ods. 1 uvedeného kódexu sa stanovuje:
               „Colný dlh pri dovoze vzniká:

                        a)

                        prepustením tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu do voľného obehu,

                  …“

               10

               V článku 203 colného kódexu sa uvádza:
               „1.   Colný dlh pri dovoze vzniká:

                        —

                        nezákonným odňatím tovaru, ktorý podlieha dovoznému clu, spod colného dohľadu.

                  2.   Colný dlh vzniká v okamihu, keď je tovar odňatý spod colného dohľadu.
               3.   Dlžníkmi sú:

                        —

                        osoba, ktorá odňala tovar spod colného dohľadu,

                  …

                        —

                        prípadne taktiež osoba, ktorá má plniť povinnosti vyplývajúce z dočasného uskladnenia tovaru alebo z použitia colného režimu, do ktorého bol tovar prepustený.“

               11

               Článok 236 ods. 1 uvedeného kódexu stanovuje:
               „Dovozné alebo vývozné clo bude vrátené ak sa zistí, že v čase, kedy bolo zaplatené, nebola suma tohto cla dlžná na základe právnych predpisov, alebo že bola zapísaná do účtovnej evidencie v rozpore s článkom 220, odsek 2.
               …“

               12

               Podľa článku 398 nariadenia Komisie (EHS) č. 2454/93 z 2. júla 1993, ktorým sa vykonáva nariadenie č. 2913/92 (Ú. v. ES L 253, s. 1; Mim. vyd. 02/006, s. 3), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1192/2008 Komisie zo 17. novembra 2008 (Ú. v. EÚ L 329, s. 1):
               „Osobám, ktoré majú v úmysle vykonávať operácie v tranzitnom režime Spoločenstva bez toho, aby tovar a príslušné tranzitné vyhlásenie predložili na colnom úrade odoslania alebo na inom určenom mieste, môže byť priznaný štatút schváleného odosielateľa.
               …“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               13

               Dňa 15. januára 2010 vstúpila na územie Únie zásielka pozostávajúca z dvanástich nosičov bicyklov. Zásielka bola uskladnená do dočasného skladu a vlastník tohto skladu predložil tovar colnému úradu a podal v súvislosti s týmto tovarom predbežné colné vyhlásenie.

               14

               SEK Zollagentur 17. januára 2010 podala colné vyhlásenie, v ktorom navrhla prepustiť nosiče bicyklov do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva. Prepustenie nosičov bicyklov do deklarovaného colného režimu sa uskutočnilo v ten istý deň.

               15

               Nasledujúci deň prepravca poverený spoločnosťou SEK Zollagentur ako schváleným odosielateľom mal prevziať na prepravu viacero zásielok vrátane uvedeného dočasne uskladneného tovaru a dopraviť ich príjemcovi v Grevene (Nemecko).

               16

               Po príchode zásielok tovaru príjemca zistil, že nosiče bicyklov nie sú súčasťou týchto zásielok, o čom upovedomil colný úrad určenia.

               17

               Hauptzollamt Gießen teda písomne požiadal SEK Zollagentur o informácie týkajúce sa miesta, kde sa nachádzajú nosiče bicyklov. Táto spoločnosť odpovedala, že nosiče bicyklov nemohli byť 17. januára 2010 naložené. Informovala, že vlastník colného skladu dočasného uskladnenia nebol schopný vo svojom sklade uložiť uskladnené zásielky takým spôsobom, aby ich mohol všetky nájsť a odovzdať prepravcovi. Z tohto dôvodu neboli nosiče bicyklov odovzdané prepravcovi, tak ako bolo naplánované, a v sklade zostali dočasne uskladnené.

               18

               Dňa 1. februára 2010 nosiče bicyklov boli opätovne zaslané po začatí nového tranzitného konania. Príjemca teda uvedený tovar na colnom úrade určenia prepustil do voľného obehu a zaplatil 2000 eur z titulu dovozného cla.

               19

               Hauptzollamt Gießen tú istú sumu požadoval aj od spoločnosti SEK Zollagentur z dôvodu, že odňala tovar spod colného dohľadu tým, že ho počas prvého tranzitného konania nepredložila colnému úradu určenia.

               20

               SEK Zollagentur sa domnievala, že požadované dovozné clo nebolo dlžné na základe právnych predpisov a požiadala o jeho vrátenie podľa článku 236 colného kódexu. Tvrdila totiž, že bez ohľadu na vyhlásenie, ktoré urobila, tranzitné konanie začalo až v okamihu skutočného prevzatia tovaru od skladovateľa. Takisto colný režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva nezačal pred zahájením prepravy, takže jedinou osobou zodpovednou za uvedené odňatie spod colného dohľadu je vlastník colného skladu slúžiaceho na dočasné uskladnenie.

               21

               Po zamietnutí jej námietky podanej proti rozhodnutiu, ktorým sa zamietla jej žiadosť o vrátenie cla, SEK Zollagentur podala žalobu na Finanzgericht Hessen (finančný súd v Hesensku), ktorý potvrdil zamietnutie vrátenia z dôvodu, že clo nemožno vrátiť, lebo je dlžné na základe právnych predpisov. SEK Zollagentur teda podala opravný prostriedok „Revision“ na Bundesfinanzhof.

               22

               Za týchto podmienok Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Majú sa relevantné ustanovenia colného kódexu, najmä jeho článok 50, vykladať v tom zmysle, že tovar, ktorý colný orgán prenechal určitej osobe na dočasné uskladnenie na mieste schválenom týmto orgánom, bol odňatý spod colného dohľadu, ak tovar síce bol prihlásený do colného režimu vonkajšieho tranzitu, avšak v skutočnosti jeho plánovanú prepravu nesprevádzajú vystavené tranzitné dokumenty a tovar nie je predložený colnému úradu určenia?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku:
                        Je v takom prípade osoba, ktorá ako schválený odosielateľ prepustila tovar do colného režimu tranzitu, dlžníkom cla podľa článku 203 ods. 3 prvej zarážky colného kódexu alebo podľa článku 203 ods. 3 štvrtej zarážky uvedeného kódexu?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               23

               Prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa majú články 50 a 203 colného kódexu vykladať v tom zmysle, že dočasne uskladnený tovar sa má považovať za odňatý spod colného dohľadu, ak je deklarovaný v colnom režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ale neopustí sklad a nie je predložený colnému úradu určenia, hoci tomuto úradu boli predložené tranzitné dokumenty.

               24

               Na úvod treba určiť okamih, keď sa podľa colného kódexu končí dočasné uskladnenie tovaru a začína sa jeho prepustenie do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva.

               25

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 50 colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že tovar, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, ktorý bol predmetom colného vyhlásenia prijatého colnými orgánmi s cieľom jeho prepustenia do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva a má štatút dočasne uskladneného tovaru, je prepustený do tohto colného režimu, a teda získava colne schválené určenie v okamihu, keď sa rozhodne o prepustení tohto tovaru (rozsudok Codirex Expeditie, C‑542/11, EU:C:2013:429, bod 55).

               26

               Takisto na tovar dotknutý vo veci samej sa môže vzťahovať colný režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva až od okamihu, keď je do neho prepustený. Podľa informácií oznámených vnútroštátnym súdom sa teda prepustenie tovaru dotknutého vo veci samej uskutočnilo 17. januára 2010 a z tohto dôvodu bol tovar prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva od tohto dňa.

               27

               Na účely odpovede na preformulovanú prvú otázku treba preskúmať, či tovar, ktorý neopustil skladovacie priestory, môže byť skutočne odňatý spod colného dohľadu, hoci tranzitné dokumenty boli predložené colnému úradu určenia.

               28

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora pojem odňatie spod colného dohľadu obsiahnutý v článku 203 ods. 1 colného kódexu treba chápať tak, že zahŕňa akékoľvek konanie alebo opomenutie konať s cieľom zabrániť príslušnému colnému orgánu, aj keď len krátkodobo, v prístupe k tovaru, ktorý podlieha colnému dohľadu, a zabrániť mu vo vykonaní kontrol upravených v článku 37 ods. 1 colného kódexu (rozsudky D. Wandel, C‑66/99, EU:C:2001:69, bod 47; Liberexim, C‑371/99, EU:C:2002:433, bod 55, a Hamann International, C‑337/01, EU:C:2004:90, bod 31).

               29

               Podľa článku 96 colného kódexu hlavný zodpovedný je predovšetkým povinný predložiť tovar v nezmenenom stave colnému úradu určenia, pričom tranzitný dokument, na základe ktorého sa uskutočňuje preprava tovaru prepusteného do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva nepochybne zohráva dôležitú úlohu pri riadnom fungovaní tohto režimu. Zároveň oddelenie tohto tovaru od dokumentu, hoc iba dočasné, môže brániť dosiahnutiu cieľov sledovaných uvedeným colným režimom, pokiaľ v rozpore s ustanoveniami článku 37 colného kódexu bráni akémukoľvek prípadnému vyžiadaniu uvedeného tovaru zo strany colných orgánov. Takéto dočasné oddelenie tovaru od dokumentu navyše sťažuje aj identifikáciu tovaru, ktorý je predmetom tranzitu, ako aj colného režimu, ktorý sa na neho uplatňuje (pozri analogicky rozsudok British American Tobacco, C‑222/01, EU:C:2004:250, bod 52).

               30

               Za rovnakých podmienok situáciu, keď tranzitný dokument prechodne nesprevádza tovar uvedený v tomto dokumente, treba považovať za odňatie uvedeného tovaru spod colného dohľadu. Podľa výkladu sformulovaného Súdnym dvorom v rozsudkoch D. Wandel (EU:C:2001:69), Liberexim (EU:C:2002:433) a Hamann International (EU:C:2004:90) takéto oddelenie tovaru od tranzitného dokumentu totiž predstavuje úkon, ktorý by mohol zabrániť – aj keď len prechodne – tomu, aby príslušný colný orgán mal prístup k tovaru podliehajúcemu colnému dohľadu a mohol vykonať kontroly stanovené v colných predpisoch Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok British American Tobacco, EU:C:2004:250, bod 53).

               31

               Rovnako treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry odňatie tovaru spod colného dohľadu predpokladá len splnenie objektívnych podmienok, akými sú napríklad fyzická neprítomnosť tovaru v mieste schváleného uskladnenia v čase, keď colný orgán mieni vykonať kontrolu uvedeného tovaru (pozri rozsudky D. Wandel, EU:C:2001:69, bod 48, a Liberexim, EU:C:2002:433, bod 60).

               32

               Na to, aby došlo k odňatiu spod colného dohľadu, teda postačuje, že tovar bol objektívne odňatý spod prípadných kontrol bez ohľadu na skutočnosť, či tieto kontroly príslušný orgán skutočne vykonal (rozsudok British American Tobacco, EU:C:2004:250, bod 55).

               33

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že články 50 a 203 colného kódexu sa majú vykladať v tom zmysle, že dočasne uskladnený tovar sa má považovať za odňatý spod colného dohľadu, ak je deklarovaný v colnom režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ale neopustí sklad a nie je predložený colnému úradu určenia, hoci tomuto úradu boli predložené tranzitné dokumenty.

         O druhej otázke

               34

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 203 ods. 3 colného kódexu vykladať v tom zmysle, že za okolností, o aké ide vo veci samej, je v prípade odňatia tovaru spod colného dohľadu dlžníkom podľa tohto ustanovenia osoba, ktorá ako schválený odosielateľ prepustila tovar do colného režimu tranzitu.

               35

               Treba pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora ak v okamihu odňatia predmetného tovaru spod colného dohľadu už tento tovar bol prepustený do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, držiteľ tohto colného režimu ako hlavný zodpovedný v zmysle článku 96 ods. 1 colného kódexu musí plniť povinnosti vyplývajúce z použitia uvedeného colného režimu a je zodpovedný za colný dlh v zmysle článku 203 ods. 3 štvrtej zarážky tohto kódexu, pokiaľ sa neuplatnia ustanovenia prvých troch zarážok tohto odseku 3 (rozsudok Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, bod 33).

               36

               Naopak, ak v čase uvedeného odňatia tovar ešte nebol prepustený do režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ale bol stále dočasne uskladnený, osobou zodpovednou za zaplatenie colného dlhu, pokiaľ sa neuplatnia ustanovenia uvedené v prvých troch zarážkach článku 203 ods. 3 colného kódexu, je osoba, ktorá si má plniť povinnosti vyplývajúce z dočasného uskladnenia tovaru a ktorá má tento tovar po jeho vyložení v držbe na účel zabezpečenia jeho premiestnenia alebo skladovania (pozri v tomto zmysle rozsudky United Antwerp Maritime Agencies a Seaport Terminals, C‑140/04, EU:C:2005:556, bod 39, ako aj Codirex Expeditie, EU:C:2013:429, bod 34).

               37

               Ako bolo uvedené v bode 26 tohto rozsudku, na dotknutý tovar sa začal uplatňovať colný režim vonkajšieho tranzitu Spoločenstva. Držiteľ tohto colného režimu, t. j. SEK Zollagentur, ktorá je ako schválený odosielateľ hlavným zodpovedným v zmysle článku 96 colného kódexu, je zodpovedný za zaplatenie colného dlhu v zmysle článku 203 ods. 3 štvrtej zarážky tohto kódexu, pokiaľ sa neuplatnia ustanovenia prvých troch zarážok tohto odseku 3, čo musí určiť vnútroštátny súd.

               38

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 203 ods. 3 štvrtá zarážka colného kódexu sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, o aké ide vo veci samej, je v prípade odňatia tovaru spod colného dohľadu dlžníkom podľa tohto ustanovenia osoba, ktorá ako schválený odosielateľ prepustila tento tovar do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva.

         O trovách

               39

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Články 50 a 203 nariadenia Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex Spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 648/2005 z 13. apríla 2005, sa majú vykladať v tom zmysle, že dočasne uskladnený tovar sa má považovať za odňatý spod colného dohľadu, ak je deklarovaný v colnom režime vonkajšieho tranzitu Spoločenstva, ale neopustí sklad a nie je predložený colnému úradu určenia, hoci tomuto úradu boli predložené tranzitné dokumenty.

                           2.

                           Článok 203 ods. 3 štvrtá zarážka nariadenia č. 2913/92, zmeneného a doplneného nariadením č. 648/2005, sa má vykladať v tom zmysle, že za okolností, o aké ide vo veci samej, je v prípade odňatia tovaru spod colného dohľadu dlžníkom podľa tohto ustanovenia osoba, ktorá ako schválený odosielateľ prepustila tento tovar do colného režimu vonkajšieho tranzitu Spoločenstva.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. novembra 2000. # The Queen proti Secretary of State for the Environment, Transport and the Regions, ex parte First Corporate Shipping Ltd, za účasti World Wide Fund for Nature UK (WWF) a Avon Wildlife Trust. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Divisional Court) - Spojené kráľovstvo. # Vec C-371/98.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1972. # Boehringer Mannheim GmbH proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 7-72.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. decembra 2003. # Erich Gasser GmbH proti MISAT Srl. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberlandesgericht Innsbruck - Rakúsko. # Bruselský dohovor - Článok 21 - Článok 17. # Vec C-116/02.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 9. decembra 2004. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Španielskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 79/409/EHS - Ochrana voľne žijúceho vtáctva - Lov na vetvičky s lepom. # Vec C-79/03.

text:
      Vec C‑79/03
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Španielskemu kráľovstvu
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 79/409/EHS – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Lov na vetvičky s lepom“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Životné prostredie – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Smernica 79/409 – Vykonanie členskými štátmi – Výnimky zo zákazu usmrcovania
            alebo odchytu chránených druhov – Zabránenie závažným škodám na úrode – Podmienka – Neexistencia iného uspokojivého riešenia
      [Smernica Rady 79/409, článok 9 ods. 1 písm. a)]
      2.        Životné prostredie – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Smernica 79/409 – Vykonanie členskými štátmi – Výnimky zo zákazu usmrcovania
            alebo odchytu chránených druhov – Podmienka – Odchyt v malom rozsahu – Kritériá
      [Smernica Rady 79/409, článok 9 ods. 1 písm. c)]
      1.        Výnimka z článku 8 smernice 79/409 o ochrane voľne žijúceho vtáctva, ktorý zakazuje používanie všetkých prostriedkov, zariadení
         alebo metód používaných na masový alebo neselektívny odchyt alebo lov vtákov, môže byť podľa článku 9 ods. 1 uvedenej smernice
         udelená, iba ak neexistuje iné uspokojivé riešenie a z dôvodov taxatívne vymenovaných v tom istom článku 9 ods. 1 písm. a)
         až c), medzi ktoré patrí zabránenie závažným škodám na úrode.

      (pozri bod 24)
      2.        Na posúdenie, či výnimka, ktorú udelil členský štát na základe článku 9 ods. 1 písm. c) smernice 79/409 o ochrane voľne žijúceho
         vtáctva, spĺňa podmienku, aby sa odchyt predmetných vtákov vykonával v malom rozsahu, Súdny dvor môže, ak nebol predložený
         žiadny iný dôkaz, ktorý by vedecky preukázal opak, použiť ako referenčný základ z dôvodu vedeckej autority, ktorú požívajú,
         názory výboru ORNIS, teda výboru pre prispôsobenie uvedenej smernice technickému a vedeckému pokroku, zriadeného v súlade
         s článkom 16 tejto smernice. Platí to v prípade názoru, ktorý navrhuje kritérium malého rozsahu bez ohľadu na to, že nie je
         právne záväzné pre členské štáty.

      (pozri bod 41)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 9. decembra 2004 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 79/409/EHS – Ochrana voľne žijúceho vtáctva – Lov na vetvičky s lepom“
      Vo veci C‑79/03,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 21. februára 2003,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Valero Jordana, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Španielskemu kráľovstvu, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovanému,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia C. Gulmann (spravodajca), J. Makarczyk, P. Kūris a J. Klučka,
      generálny advokát: L. A. Geelhoed,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 9. septembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor určil, že Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo
         lov na vetvičky s lepom na území Valencijského spoločenstva (Španielsko) metódou nazývanou „parany“, nesplnilo povinnosti,
         ktoré mu vyplývajú z článku 8 ods. 1 a článku 9 ods. 1 smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla 1979 o ochrane voľne žijúceho
         vtáctva (Ú. v. ES L 103, s. 1, ďalej len „smernica“).

      2        „Parany“ je spôsob chytania vtákov. Pozostáva zo súboru lepov, ktoré sú umiestnené na vetvičkách stromu, ku ktorému priťahujú
         lovené vtáky vábničky. Pri kontakte s vetvičkou s lepom vták v zásade stráca spôsobilosť lietať a poľovník ho môže chytiť
         a usmrtiť.

       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 8 ods. 1 smernice stanovuje, že „vzhľadom na lov, odchyt alebo usmrcovanie vtákov... členské štáty zakážu používanie
         všetkých prostriedkov, zariadení alebo metód používaných na masový, alebo neselektívny odchyt, alebo usmrcovanie vtákov, alebo
         metód, ktoré by mohli spôsobiť vymiznutie druhov v danej oblasti, hlavne tých, ktoré sú uvedené v prílohe IV (a)“.

      4        Príloha IV písm. a) smernice uvádza medzi iným vetvičky s lepom.

      5        Článok 9 ods. 1 smernice stanovuje možnosť udeliť výnimku z ustanovení článkov 5, 6, 7 a 8, ak neexistuje iné uspokojivé riešenie
         z dôvodov uvedených v písm. a) až c). Takáto výnimka je najmä možná na to, „aby sa zabránilo závažným škodám na úrode…“ [písm. a)
         tretia zarážka] alebo „aby sa, za prísne kontrolovaných podmienok a na základe výberu, povolil odchyt, držba, alebo iné rozumné
         využívanie určitých vtákov v malom rozsahu“ [písm. c)].

       Vnútroštátna právna úprava
      6        Dekrét 135/2000 prijatý vládou Valencijského spoločenstva 12. septembra 2000 stanovuje režim výnimočného vydávania povolení
         na výkon lovu drozdov metódou „parany“ vo Valencijskom spoločenstve (ďalej len „dekrét 135/2000“). Tento režim stanovuje:

      –        podmienky, ktoré „parany“ musí dodržiavať, a to najmä vzdialenosť medzi vetvičkami s lepom a vlastnosti používaného lepu,
      –        druhy vtákov, ktorých odchyt je povolený: drozd plavý (turdus philomelos), drozd červenkastý (turdus iliacus), drozd čvíkotavý
         (turdus pilaris) a drozd trskotavý (turdus viscivorus),

      –        poľovnícku sezónu a časti dňa, počas ktorých je lov povolený,
      –        maximálny odchyt metódou „parany“.
      7        Tento dekrét bol zrušený rozsudkom Tribunal Superior de Justicia Valencijského spoločenstva (Španielsko) z 26. septembra 2002.
         Tento rozsudok napadla autonómna vláda Valencijského spoločenstva kasačným odvolaním na Tribunal Supremo.

       Konanie pred podaním žaloby
      8        Keďže Komisia prejednávala sťažnosti týkajúce sa vykonávania lovu metódou „parany“ na území Valencijského spoločenstva, zaradila
         túto otázku do programu rokovania týkajúceho sa životného prostredia, ktoré sa konalo v Madride 12. a 13. novembra 1998. Počas
         tohto rokovania španielske orgány uznali, že povolili takéto vykonávanie lovu na základe výnimiek stanovených v článku 9 ods. 1
         písm. a) smernice z dôvodu, že neexistujú iné uspokojivejšie riešenia, ako zabrániť škodám na úrode.

      9        Keďže Komisia usúdila, že Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo vykonávanie lovu metódou „parany“ na území Valencijského
         spoločenstva a že neodôvodnilo neexistenciu iných uspokojivých riešení vo vzťahu k výnimkám schváleným v tomto spoločenstve,
         nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú na základe článku 8 ods. 1 a článku 9 ods. 1 smernice, zaslala mu 25. októbra 2000
         výzvu.

      10      Španielska vláda listom z 20. decembra 2000 odpovedala Komisii, pričom uviedla, že najmä vzhľadom na zákon 40/97, ktorý preberá
         do španielskeho právneho poriadku článok 9 ods. 1 písm. c) smernice, sa vláda Valencijského spoločenstva usilovala dať lovu
         drozdov metódou „parany“ primeraný právny rámec tak, aby zabezpečila jeho vykonávanie pri dodržaní princípu obmedzenia, selektívnosti
         a primeranej kontroly. Na tento účel prijala vláda uvedeného spoločenstva dekrét 135/2000.

      11      V máji 2001 počas rokovania s predstaviteľmi Komisie španielske orgány uviedli, že lov na vetvičky s lepom je v oblasti Valencia
         veľmi zakorenený a že jeho zákaz by mohol spôsobiť spoločenské ťažkosti. Podľa týchto orgánov neexistujú žiadne iné metódy,
         ktoré by umožňovali zabrániť škodám na úrode.

      12      Komisia 26. júla 2001 vydala odôvodnené stanovisko, v ktorom zopakovala v zásade výhrady uvedené vo výzve a v ktorom stanovila
         Španielskemu kráľovstvu lehotu dva mesiace na prijatie opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s povinnosťami, ktoré ukladá
         táto smernica.

      13      Španielske kráľovstvo vo svojej odpovedi z 28. septembra 2001 zopakovalo a doplnilo predošlé tvrdenia na podporu vykonávania
         predmetného spôsobu lovu.

      14      Keďže Komisia usúdila, že porušovanie smernice zo strany Španielskeho kráľovstva pretrváva, podala žalobu, na základe ktorej
         sa začalo toto konanie.

       O žalobe
      15      Komisia uvádza, že lov drozdov metódou „parany“ má neselektívny charakter a nemôže byť odôvodnený ani zabraňovaním vzniku
         závažných škôd na úrode, ktoré je uvedené v článku 9 ods. 1 písm. a) smernice, ani tým, že ide o odchyt určitých vtákov v malých
         množstvách podľa toho istého ustanovenia, písm. c).

       O neselektívnom charaktere lovu metódou „parany“
       Argumentácia účastníkov konania
      16      Komisia uvádza, že napriek opatreniam prijatým španielskymi orgánmi, ako sú opatrenia, ktoré sa týkajú najmä rozsahu „parany“,
         umiestňovania vetvičiek s lepom, používania vábničiek, ako aj povinnosti majiteľov „parany“ vyčistiť a oslobodiť iné vtáky
         ako drozdy chytené do pasce, je lov na vetvičky s lepom neselektívnou metódou odchytu zakázanou článkom 8 smernice. Uvedené
         opatrenia v skutočnosti nebránili odchytu vtákov, ktoré patria medzi druhy, ktoré nie sú zaradené do režimu výnimky.

      17      Španielska vláda uvádza, že podľa odôvodnení dekrétu 135/2000 sú vetvičky s lepom samy osebe neselektívnym elementom, ale
         pokiaľ sa používajú správnym spôsobom v súlade s výhradami a obmedzeniami stanovenými týmto dekrétom, stávajú sa metódou alebo
         spôsobom odchytu, ktorý je úplne selektívny. Takto teda k odchytu druhov vtákov nepatriacich medzi druhy, ktoré môžu byť lovené
         na vetvičky s lepom, môže dôjsť len náhodou. Povinnosť očistiť všetky náhodne chytené vtáky a vrátiť ich na slobodu, ktorú
         poľovníkom stanovil dekrét 135/2000, zaručuje selektívny charakter lovu metódou „parany“.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      18      Je potrebné pripomenúť, že čo sa týka lovu, odchytu alebo usmrcovania vtákov, článok 8 ods. 1 smernice stanovuje, že členské
         štáty zakážu používanie všetkých prostriedkov, zariadení alebo metód používaných na masový alebo neselektívny odchyt alebo
         usmrcovanie vtákov, alebo metód, ktoré by mohli spôsobiť vymiznutie druhov v danej oblasti, hlavne tých, ktoré sú uvedené
         v prílohe IV (a) tejto smernice, kam patria aj vetvičky s lepom.

      19      Je však nesporné, že lov drozdov pomocou vetvičiek s lepom, ktorý sa vykonáva na území Valencijského spoločenstva, neumožňuje
         zabrániť tomu, aby boli chytené aj iné vtáky ako drozdy. V tejto súvislosti z tretej správy španielskej ornitologickej spoločnosti
         o odchyte drozdov metódou „parany“ vo Valencijskom spoločenstve (ďalej len „správa SEO/BirdLife“), predloženej v septembri
         2001 v rámci sporu pred Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana a predloženej Komisiou do spisu v tejto veci,
         vyplýva, že čo sa týka vtákov chytených uvedenou metódou, je pomer medzi drozdmi a vtákmi iných druhov v rozpätí od 1,24 do
         4. V spise Súdneho dvora sa navyše nenachádza žiadny dôkaz, ktorý by potvrdzoval opak.

      20      Z toho vyplýva, že lov metódou „parany“ predstavuje neselektívnu metódu odchytu. Skutočnosť, že čo sa týka iných vtákov chytených
         na vetvičky s lepom ako tých, ktoré sú uvedené v dekréte 135/2000, poľovníci sú povinní ich očistiť a vrátiť ich na slobodu,
         nie je takej povahy, že by spochybnila neselektívny charakter uvedenej metódy odchytu.

      21      Na základe predchádzajúcich úvah je potrebné konštatovať, že lov metódou „parany“ patrí medzi zakázané druhy lovu, ktoré sú
         uvedené v článku 8 ods. 1 smernice.

       O zabraňovaní závažným škodám na úrode uvedenom v článku 9 ods. 1 písm. a) smernice ako odôvodnenie lovu metódou „parany“
       Argumentácia účastníkov konania
      22      Podľa Komisie podmienky, ktoré by mohli odôvodniť na základe článku 9 ods. 1 písm. a) smernice výnimku zo zákazu používať
         na odchyt vtákov vetvičky s lepom, ktorý stanovuje článok 8 ods. 1 tejto smernice, nie sú v tomto prípade splnené. Po prvé,
         existujú aj iné uspokojivé spôsoby ako zabrániť údajným závažným škodám spôsobeným drozdmi na plodinách viniča a olivovníkov.
         Na území iných autonómnych spoločenstiev Španielska sa totiž úspešne používajú lov puškou alebo odstrašovacie delá. Po druhé,
         Komisia popiera rozsah škôd uvádzaných španielskou vládou. Tak populácia drozdov, ktorých sa týka režim výnimočného lovu,
         ktorý umožňuje dekrét 135/2000, ako aj denné množstvo rastlinnej potravy, ktorú zjedia tieto vtáky, sú nadhodnotené. Po tretie,
         podľa Komisie je medzi geografickým rozmiestnením povolení vydaných na vykonávanie lovu metódou „parany“ a geografickým rozmiestnením
         kultúr olivovníkov a vinohradov nesúlad.

      23      Španielska vláda uvádza, že alternatívne riešenia uvedené Komisiou na zabránenie škodám na kultúrnych plodinách nie sú dostatočné.
         Čo sa týka odstrašovacích diel, náklady na ne by boli príliš vysoké vo vzťahu k výške utrpených škôd a ich používanie by mohlo
         spôsobiť požiare. Čo sa týka používania pušiek, viedlo by k zvýšeniu počtu povolení na lov a k predĺženiu poľovníckej sezóny.
         Tieto opatrenia by narušili rovnováhu pernatej zveri, ktorá sa nachádza na predmetnom území, o to viac, že správanie poľovníka
         z Valencie sa nedá porovnať so správaním poľovníka z iných autonómnych oblastí. Čo sa týka rozsahu spôsobených škôd na kultúrnych
         plodinách viniča a olivovníkov, španielska vláda uvádza, že jej tvrdenia v tejto veci sú presné a že Komisia pri svojom hodnotení
         nevzala do úvahy všetky príslušné faktory.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      24      Je potrebné pripomenúť, že výnimka z článku 8 smernice môže byť podľa článku 9 ods. 1 smernice udelená, iba ak neexistuje
         iné uspokojivé riešenie a z dôvodov taxatívne vymenovaných v tom istom článku 9 ods. 1 písm. a) až c) (pozri najmä rozsudok
         z 8. júla 1987, Komisia/Taliansko, 262/85, Zb. s. 3073, bod 7), medzi ktoré patrí zabránenie závažným škodám na úrode.

      25      V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že v iných oblastiach Španielska, ako napríklad v Kastílii – La Mancha a najmä v Andalúzii,
         kde sa pestuje veľké množstvo olivovníkov a viniča a kde sa takisto vyskytuje veľká populácia drozdov, nie je lov na vetvičky
         s lepmi povolený. Drozdy je tam možné loviť puškou, ktorá je selektívnym nástrojom usmrcovania. Nezdá sa však, že by v olivových
         hájoch a vinohradoch v uvedených oblastiach vznikli závažnejšie škody ako na tých istých plodinách nachádzajúcich sa vo Valencijskom
         spoločenstve.

      26      Tvrdenie španielskej vlády, podľa ktorého nahradenie lovu drozdov metódou „parany“ lovom puškou spôsobilo z dôvodu zvýšenia
         počtu pušiek a dní lovu, ktorý by bol na to nevyhnutný, takú ujmu iným druhom pernatej zveri, že by sa ich populácia zmenšovala,
         nie je v spise týkajúcom sa tohto konania žiadnym spôsobom podložené. V tejto súvislosti je potrebné podčiarknuť, že so súhlasom
         samotnej španielskej vlády sa loví na území Valencijského spoločenstva v tom istom čase a bez akýchkoľvek problémov kuropta
         červená, druh, ktorý sa môže loviť v zmysle článku 7 a prílohy II, časť 1 smernice, rovnako ako aj drozdy. Vzhľadom na to,
         že chýba akákoľvek iná informácia svedčiaca o opaku, táto skutočnosť nenasvedčuje v prospech uvádzaného jedinečného správania
         poľovníkov vo Valencii.

      27      Okrem toho z odôvodnenia dekrétu 135/2000 vyplýva, že nedostatok iných, uspokojivejších riešení, než je lov drozdov metódou
         „parany“, je spôsobený skôr tým, že metóda „parany“ predstavuje hlboko zakorenenú tradíciu vo Valencijskom spoločenstve, než
         tým, že sa tak zabraňuje závažným škodám na kultúrnych plodinách.

      28      Okrem toho, nie je sporné, že 80 % zariadení „parany“ umiestnených na území Valencijského spoločenstva sa nachádza v provincii
         Castellón a z toho 69,5 % v oblastiach, kde sa nevyskytujú olivovníky a vinohrady. Odôvodnenie založené na zabránení závažným
         škodám na uvedených plodinách sa teda nezdá byť v súlade s touto skutočnosťou.

      29      Za týchto podmienok nemožno uznať, že neexistuje iné uspokojivé riešenie ako lov metódou „parany“ na zabránenie závažným škodám
         na kultúrnych plodinách, ani že tento druh lovu je odôvodnený takým cieľom.

      30      Z toho vyplýva, že lov metódou „parany“ sa nezdá byť odôvodneným v zmysle článku 9 ods. 1 písm. a) smernice.

      31      Žalobe Komisie je teda potrebné v tomto bode vyhovieť.

       O odchyte určitých vtákov v malom rozsahu uvedenom v článku 9 ods. 1 písm. c) smernice ako odôvodnenie lovu metódou „parany“
       Argumentácia účastníkov konania
      32      Podľa Komisie lov metódou „parany“ nespĺňa podmienku vykonávania odchytu selektívnym spôsobom ani podmienku, že ide o odchyt
         vtákov v malom rozsahu v zmysle článku 9 ods. 1 písm. c) smernice.

      33      Španielska vláda proti tomu namieta, že by lov na vetvičky s lepom, tak ako ho upravuje dekrét 135/2000, predstavoval selektívnu
         metódu odchytu. Okrem toho, vzhľadom na pomer medzi počtom drozdov, ktoré môžu byť lovené na vetvičky s lepom, a celkovým
         počtom drozdov nachádzajúcich sa na území Valencijského spoločenstva, je nevyhnutné dôjsť k záveru, že daný lov predstavuje
         rozumné využívanie určitých vtákov v malom rozsahu.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      34      Je dôležité pripomenúť, že výnimka zo zákazu používania vetvičiek s lepom na odchyt vtákov udelená v členskom štáte sa musí
         na to, aby bola v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. c) smernice, uplatňovať v každom prípade selektívnym spôsobom a týkať sa
         odchytu vtákov len v malom rozsahu (pozri v tomto smere rozsudok z 27. apríla 1988, Komisia/Francúzsko, 252/85, Zb. s. 2243,
         bod 28).

      35      Najprv je potrebné preveriť, či táto posledná uvedená podmienka bola v danom prípade naozaj splnená.

      36      V tejto súvislosti „Druhá správa [Komisie] o uplatňovaní smernice 79/409/EHS o ochrane voľne žijúceho vtáctva“ [KOM(93) 572,
         konečné znenie, z 24. novembra 1993] uvádza, že v súlade s prácou výboru ORNIS je potrebné považovať za odchyt „v malom rozsahu“
         úbytok menší ako 1 % celkovej ročnej úmrtnosti príslušnej populácie (priemerná hodnota) pri druhoch, ktoré nemôžu byť lovené,
         a rádovo 1 % pri druhoch, ktoré môžu byť lovené, pričom „príslušnou populáciou“ sa rozumie, čo sa týka sťahovavých druhov,
         populácia tých oblastí, z ktorých pochádza hlavný podiel prechádzajúci cez oblasť, kde sa vykonáva výnimka počas doby jej
         platnosti. Výbor ORNIS je výborom pre prispôsobenie smernice technickému a vedeckému pokroku zriadeným v súlade s článkom
         16 smernice. Je zložený z predstaviteľov členských štátov a predsedá mu zástupca Komisie.

      37      Správa SEO/BirdLife uvádza, že v rozsiahlom prehľade prírodného vývoja vtákov v západnej paleoarktickej oblasti (The BIRDS of Western Paleartic: Cramp 1988, Snow et Perrins 1988) sa spomína, že ročná miera úmrtnosti drozda plavého môže kolísať od 40 do 54 % a drozda červenkastého je medzi 57 až 58 %.

      38      Je preukázané, že populácia drozdov v oblastiach, z ktorých pochádza hlavný podiel sťahovavých vtákov, predstavuje asi 16
         miliónov drozdov plavých a 5,9 milióna drozdov červenkastých. V prípade drozda plavého by teda úbytok zodpovedajúci 1 % celkovej
         ročnej úmrtnosti tohto druhu nemal prekročiť 86 400 exemplárov a v prípade drozda červenkastého by nemal prekročiť 34 200
         exemplárov.

      39      Je rovnako zrejmé, že povolenia na lov metódou „parany“ vydané príslušnými orgánmi Valencijského spoločenstva roku 2001 sa
         vzťahovali na ulovenie až do 429 600 exemplárov.

      40      Z toho vyplýva, že bez ohľadu na to, aký bude pomer medzi množstvom odchytených drozdov plavých a drozdov červenkastých, počet
         drozdov, ktoré je povolené loviť metódou „parany“, vysoko presahuje hranicu malého rozsahu tak, ako ju stanovil výbor ORNIS
         a uvádzala Komisia.

      41      Hoci je pravda, že kritérium malého rozsahu tak, ako ho definoval výbor ORNIS, nie je právne záväzné pre členské štáty, z dôvodu
         vedeckej autority, ktorú požívajú názory výboru, a z dôvodu, že nebol predložený žiadny iný dôkaz, ktorý by vedecky preukázal
         opak, ho môže Súdny dvor použiť v tomto konaní ako referenčný základ pre posúdenie, či výnimka, ktorú udelil žalovaný členský
         štát na základe článku 9 ods. 1 písm. c) smernice, spĺňa podmienku, aby sa odchyt predmetných vtákov vykonával v malom rozsahu
         (pozri v tomto zmysle rozsudok z 19. mája 1998, Komisia/Holandsko, C‑3/96, Zb. s. I‑3031, body 69 a 70).

      42      Z predchádzajúceho a najmä z bodu 40 tohto rozsudku vyplýva, že lov metódou „parany“ tak, ako sa vykonáva vo Valencijskom
         spoločenstve, nespĺňa túto podmienku.

      43      Z týchto dôvodov je potrebné výhrade Komisie založenej na tom, že lov metódou „parany“ nie je v súlade s podmienkami článku
         9 ods. 1 písm. c) smernice, vyhovieť.

      44      V dôsledku toho a bez toho, že by bolo potrebné preveriť iné tvrdenia predložené na podporu tejto výhrady, je potrebné konštatovať,
         že Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo lov na vetvičky s lepom na území Valencijského spoločenstva metódou nazývanou
         „parany“, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 8 ods. 1 a článku 9 ods. 1 smernice.

       O trovách
      45      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Španielske kráľovstvo na náhradu trov konania a Španielske
         kráľovstvo nemalo úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Španielske kráľovstvo si tým, že tolerovalo lov na vetvičky s lepom na území Valencijského spoločenstva metódou nazývanou
            „parany“, nesplnilo povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku 8 ods. 1 a článku 9 ods. 1 smernice Rady 79/409/EHS z 2. apríla
            1979 o ochrane voľne žijúceho vtáctva.
      2.      Španielske kráľovstvo je povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.