title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 25. septembra 2008. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Českej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2006/73/ES - Vykonávacie opatrenia smernice 2004/39/ES - Organizačné požiadavky a podmienky výkonu činnosti investičných spoločností - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-87/08.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 25. septembra 2008 – Komisia/Česko
      (vec C‑87/08)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom − Smernica 2006/73/ES − Vykonávacie opatrenia smernice 2004/39/ES − Organizačné požiadavky
         a podmienky výkonu činnosti investičných spoločností − Neprebratie v stanovenej lehote“

      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 9)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprebratie smernice Komisie 2006/73/ES, ktorou sa vykonáva smernica Európskeho parlamentu
                  a Rady 2004/39/ES, pokiaľ ide o organizačné požiadavky a podmienky výkonu činnosti investičných spoločností, ako aj o vymedzené
                  pojmy na účely uvedenej smernice (Ú. v. EÚ L 241, s. 26)

            Výrok

                  1.

                  	Česká republika si tým, že neprijala všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu
                     so smernicou Komisie 2006/73/ES z 10. augusta 2006, ktorou sa vykonáva smernica Európskeho parlamentu a Rady 2004/39/ES, pokiaľ
                     ide o organizačné požiadavky a podmienky výkonu činnosti investičných spoločností, ako aj o vymedzené pojmy na účely uvedenej
                     smernice, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 53 ods. 1 tejto smernice.

                  2.

                  	Česká republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. júna 1973. # Carmine Capolongo proti Azienda Agricole Maya. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Pretura di Conegliano - Taliansko. # Vec 77-72.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (prvá komora) zo 7. júla 2015.#WR proti Európskej komisii.#Verejná služba – Odmena – Rodinné prídavky – Príspevok na nezaopatrené dieťa – Článok 2 ods. 4 prílohy VII služobného poriadku – Osoba považovaná za nezaopatrené dieťa – Osoba, ktorú je úradník zo zákona povinný vyživovať a ktorej vyživovanie je spojené s vysokými nákladmi – Podmienky priznania – Odobratie príspevku – Náhrada neoprávnených platieb podľa článku 85 služobného poriadku.#Vec F-53/14.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) z 10. marca 1992. # Montedipe SpA proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Hospodárska súťaž. # Vec T-14/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júla 2007.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Spolkovej republike Nemecko.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Rozsudok Súdneho dvora, ktorým sa určuje nesplnenie povinnosti - Nevykonanie - Článok 228 ES - Opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku Súdneho dvora - Zrušenie zmluvy.#Vec C-503/04.

text:
      Vec C‑503/04
      Komisia Európskych spoločenstiev
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Článok 228 ES – Opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku Súdneho dvora – Výpoveď zmluvy“
      Návrhy prednesené 28. marca 2007 – generálna advokátka V. Trstenjak
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. júla 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nesplnenie povinnosti vykonať rozsudok
            – Peňažné sankcie
      (Článok 228 ods. 2 ES)
      2.     Aproximácia právnych predpisov – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác – Smernica 89/665
      (Články 226 ES a 228 ES; smernica Rady 89/665, článok 3)
      3.     Aproximácia právnych predpisov – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác – Smernica 89/665
      (Články 226 ES a 228 ES; smernica Rady 89/665, článok 2 ods. 6 druhý pododsek)
      4.     Aproximácia právnych predpisov – Postupy preskúmavania v rámci verejného obstarávania služieb – Smernica 92/50
      (Článok 226 ES; smernica Rady 92/50)
      5.     Členské štáty – Povinnosti – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie založené na vnútroštátnom poriadku – Neprípustnosť
      (Článok 226 ES)
      1.     V rámci postupu stanoveného v článku 228 ods. 2 ES žaloba nie je neprípustná z toho dôvodu, že Komisia viac nenavrhuje uloženie
         penále. Keďže má Súdny dvor právomoc uložiť peňažnú sankciu, ktorú Komisia nenavrhla, žaloba nie je neprípustná iba v dôsledku
         tej skutočnosti, že Komisia v určitom štádiu konania na Súdnom dvore dospeje k názoru, že penále už nie je nutné uložiť.

      (pozri body 21, 22)
      2.     Osobitný postup stanovený v článku 3 smernice 89/665 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení
         týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, podľa ktorého môže Komisia
         podniknúť kroky proti členskému štátu, ak je názoru, že došlo k jasnému a zrejmému porušeniu predpisov Spoločenstva v oblasti
         uzatvárania zmlúv na základe verejného obstarávania, je preventívnym opatrením, ktoré nemôže predstavovať výnimku a ani nemôže
         nahradiť právomoci Komisie na základe článku 226 ES.

      (pozri bod 23)
      3.     Hoci je nesporné, že ustanovenie článku 2 ods. 6 druhého pododseku smernice 89/665 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov
         a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác umožňuje
         členským štátom zachovať účinky zmlúv uzavretých v rozpore so smernicami v oblasti verejného obstarávania, a chráni tak legitímnu
         dôveru zmluvných strán, nemôže však bez toho, žeby oslabilo pôsobnosť ustanovení Zmluvy vytvárajúcich vnútorný trh, mať za
         následok to, že na konanie verejného obstarávateľa voči tretím osobám sa bude hľadieť tak, že je v súlade s právom Spoločenstva
         po uzavretí takýchto zmlúv.

      Pritom, ak uvedené ustanovenie nezasahuje do uplatňovania článku 226 ES, nemôže zasahovať ani do uplatňovania článku 228 ES,
         inak by v takej situácii, ako je v prejednávanej veci, oslabilo pôsobnosť ustanovení zmluvy ES vytvárajúcich vnútorný trh.
         Okrem toho sa toto ustavenie týka, tak ako vyplýva z jeho textu, náhrady, ktorú osoba poškodená v dôsledku porušenia práva
         verejného obstarávateľom môže od neho dosiahnuť. Vzhľadom na túto osobitosť však toto ustanovenie nemožno považovať za ustanovenie
         upravujúce tiež vzťah medzi členským štátom a Spoločenstvom, t. j. vzťah, o ktorý ide v kontexte článkov 226 ES a 228 ES.

      (pozri body 33 – 35)
      4.     Aj za predpokladu, že by druhá zmluvná strana mohla uplatniť voči verejnému obstarávateľovi v prípade zrušenia zmluvy uzavretej
         v rozpore so smernicou 92/50 o koordinácii postupov verejného obstarávania služieb zásady právnej istoty a ochrany legitímnej
         dôvery, zásadu pacta sunt servanda, ako aj právo vlastniť majetok, v každom prípade členský štát nemôže použiť tieto zásady, resp. toto právo na to, aby odôvodnil
         nevykonanie rozsudku, ktorým sa určuje nesplnenie povinnosti na základe článku 226 ES, a vyhol sa tak vlastnej zodpovednosti
         podľa práva Spoločenstva.

      (pozri bod 36)
      5.     Členský štát sa nemôže odvolávať na ustanovenia, zvyky alebo stav svojho vnútroštátneho poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie
         povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva.

      (pozri bod 38)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 18. júla 2007 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Rozsudok Súdneho dvora o určení nesplnenia povinnosti – Nevykonanie – Článok 228 ES – Opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku Súdneho dvora – Výpoveď zmluvy“
      Vo veci C‑503/04,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 228 ES, podaná 7. decembra 2004,
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: B. Schima, splnomocnený zástupca, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: W.-D. Plessing a C. Schulze-Bahr, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci H.-J. Prieß, Rechtsanwalt,

      žalovanej,
      ktorú v konaní podporujú:
      Francúzska republika, v zastúpení: G. de Bergues a J.‑C. Gracia, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      Holandské kráľovstvo, v zastúpení: H. G. Sevenster a D. J. M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,

      Fínska republika, v zastúpení: T. Pynnä, splnomocnená zástupkyňa, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      vedľajší účastníci konania,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans (spravodajca), sudcovia P. Kūris, K. Schiemann, J. Makarczyk a J.‑C. Bonichot,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: H. von Holstein, zástupca tajomníka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 7. decembra 2006,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 28. marca 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Komisia Európskych spoločenstiev svojou žalobou navrhuje, aby Súdny dvor určil, že Spolková republika Nemecko si tým, že neprijala
         opatrenia vyplývajúce z rozsudku z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko (C‑20/01 a C‑28/01, Zb. s. I‑3609), ktoré sa týkajú uzavretia
         zmluvy o odvádzaní komunálnych odpadových vôd obce Bockhorn (Nemecko) a zmluvy o zneškodňovaní komunálnych odpadov mesta Brunswick
         (Nemecko), nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 228 ods. 1 ES, a aby uložil tomuto členskému štátu povinnosť
         zaplatiť Komisii na účet vlastných zdrojov Európskeho spoločenstva penále vo výške 31 680 eur za každý deň omeškania s výkonom
         opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s týmto rozsudkom, pokiaľ ide o zmluvu týkajúcu sa obce Bockhorn, a vo výške 126 720
         eur za každý deň omeškania s výkonom opatrení potrebných na dosiahnutie súladu s vyššie uvedeným rozsudkom, pokiaľ ide o zmluvu
         týkajúcu sa mesta Braunschweig, a to od vyhlásenia tohto rozsudku až do vykonania uvedených opatrení.

      2       Uznesením zo 6. júna 2005 predseda Súdneho dvora povolil vstup do konania Francúzskej republike, Holandskému kráľovstvu a Fínskej
         republike ako vedľajším účastníkom konania na podporu návrhov Spolkovej republiky Nemecko.

       Právny rámec
      3       Smernica 89/665/EHS Rady z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich
         sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001
         s. 246) v článku 2 ods. 6 stanovuje:

      „Účinky výkonu právomocí uvedených v odseku 1, na zmluvu uzavretú na základe verejného obstarávania, stanovia vnútroštátne
         právne predpisy.

      S výnimkou prípadu, keď rozhodnutie musí byť zrušené pred priznaním náhrady škody, členský štát môže ďalej stanoviť, že po
         uzavretí zmluvy na základe verejného obstarávania, bude právomoc orgánu príslušného pre preskúmavanie limitovaná na priznanie
         náhrady ktorejkoľvek osobe poškodenej porušením.“

      4       V zmysle článku 3 ods. 1 smernice 89/665:
      „Komisia môže dať podnet na začatie konania podľa tohto článku, ak uzavretím [pred uzavretím – neoficiálny preklad] zmluvy usúdi, že v priebehu obstarávania v oblasti pôsobnosti smerníc 71/305/EHS a 77/62/EHS došlo k jasnému a zrejmému
         porušeniu právnych predpisov spoločenstva v oblasti verejného obstarávania.“

       Citovaný rozsudok Komisia/Nemecko
      5       V bodoch 1 a 2 výrokovej časti už citovaného rozsudku Komisia/Nemecko Súdny dvor rozhodol takto:
      „1.      Spolková republika Nemecko si tým, že obec Bockhorn (Nemecko) nevyhlásila verejné obstarávanie na zmluvu o odvádzaní komunálnych
         odpadových vôd a že neuverejnila výsledok konania o uzavretí zmluvy v prílohe Úradného vestníka Európskych spoločenstiev, nesplnila pri uzatváraní tejto verejnej zmluvy na poskytnutie služieb povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 8 v spojení
         s článkom 15 ods. 2 a článkom 16 ods. 1 smernice Rady 92/50/EHS z 18. júna 1992 o koordinácii postupov verejného obstarávania
         služieb [Ú. v. ES L 209, s. 1; Mim. vyd. 06/001, s. 322].

      2.      Spolková republika Nemecko si tým, že mesto Brunswick (Nemecko) uzavrelo zmluvu o zneškodňovaní svojich odpadov na základe
         rokovacieho konania bez predchádzajúceho zverejnenia oznámenia o vyhlásení verejného obstarávania, hoci podmienky stanovené
         článkom 11 ods. 3 smernice 92/50 o uzavretí verejnej zmluvy na poskytnutie služieb na základe rokovacieho konania bez zverejnenia
         oznámenia neboli splnené, nesplnila pri uzatváraní tejto verejnej zmluvy na poskytnutie služieb povinnosti, ktoré jej vyplývajú
         z článkov 8 a 11 ods. 3 písm. b) uvedenej smernice.“

       Konanie pred podaním žaloby
      6       Listom z 27. júna 2003 Komisia vyzvala nemeckú vládu, aby jej oznámila opatrenia, ktoré prijala na vykonanie už citovaného
         rozsudku Komisia/Nemecko.

      7       Keďže Komisiu odpoveď nemeckej vlády zo 7. augusta 2003 neuspokojila, 17. októbra 2003 vyzvala nemecké úrady, aby vyjadrili
         svoje pripomienky v lehote dvoch mesiacov.

      8       Vo svojom oznámení z 23. decembra 2003 sa nemecká vláda oprela o list zaslaný začiatkom decembra 2003 vláde spolkovej krajiny
         Dolné Sasko, ktorým ju vyzvala, aby dohliadla na dodržiavanie platných právnych predpisov v oblasti verejného obstarávania,
         a aby jej oznámila opatrenia, ktoré umožnia vyhnúť sa zopakovaniu porovnateľných protiprávnych konaní v budúcnosti. Nemecká
         vláda okrem toho odkázala na článok 13 dekrétu o verejnom obstarávaní (Vergabeverordnung), t. j. ustanovenie, ktoré nadobudlo
         účinnosť 1. februára 2001 a stanovuje, že zmluvy uzavreté s verejnými obstarávateľmi sú neplatné, ak neúspešní uchádzači neboli
         informovaní o uzavretí daných zmlúv v lehote 14 dní pred zadaním zákazky. Táto vláda tiež tvrdí, že právo Spoločenstva nevyžaduje
         zrušenie dvoch sporných zmlúv vo veci, o ktorej sa rozhodlo v už citovanom rozsudku Komisia/Nemecko.

      9       Dňa 1. apríla 2004 Komisia zaslala Spolkovej republike Nemecko odôvodnené stanovisko, na ktoré tá odpovedala 7. júna 2004.
      10     Keďže sa Komisia domnievala, že Spolková republika Nemecko neprijala opatrenia potrebné na vykonanie už citovaného rozsudku
         Komisia/Nemecko, rozhodla sa podať žalobu, na základe ktorej sa začalo toto konanie.

       O žalobe
       O predmete žaloby
      11     Keďže Spolková republika Nemecko uviedla vo svojom vyjadrení, že 28. februára 2005 bude zrušená zmluva o odvádzaní komunálnych
         odpadových vôd, ktorú uzavrela obec Bockhorn, Komisia sa vo svojej replike vyjadrila, že netrvá ani na svojej žalobe, ani
         na návrhu uloženia penále v časti, ktorá sa vzťahuje na uvedenú zmluvu.

      12     Keďže Komisia vzala žalobu čiastočne späť, treba ju skúmať len v časti, ktorá sa týka zmluvy o zneškodňovaní odpadu uzavretej
         mestom Brunswick.

       O prípustnosti
      13     Po prvé Spolková republika Nemecko uvádza, neexistenciu záujmu na konaní u Komisie z dôvodu, že nepodala návrh na výklad v zmysle
         článku 102 rokovacieho poriadku. Podľa tohto členského štátu mohol a mal byť spor o tom, aké dôsledky vyplývajú z už citovaného
         rozsudku Komisia/Nemecko, rozhodnutý v rámci návrhu na výklad uvedeného rozsudku a nie v rámci žaloby založenej na článku
         228 ES.

      14     Túto tézu však nemožno akceptovať.
      15     Súdny dvor je totiž v rámci konania o žalobe o nesplnení povinnosti podľa článku 226 ES povinný iba určiť, či došlo k porušeniu
         ustanovenia práva Spoločenstva. Na základe článku 228 ods. 1 ES má potom dotknutý členský štát povinnosť prijať opatrenia,
         ktorými vykoná rozsudok Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok z 18. novembra 2004, Komisia/Nemecko, C‑126/03, Zb. s. I‑11197,
         bod 26). Keďže otázka, aké opatrenia si vyžaduje vykonanie rozsudku, ktorým bolo určené nesplnenie povinnosti na základe článku
         226 ES, nemá súvis s predmetom takéhoto rozsudku, potom táto otázka nemôže byť predmetom návrhu na výklad tohto rozsudku (pozri
         tiež v tomto zmysle uznesenie z 20. apríla 1988, Maindiaux a i./CES a i., 146/85 INT a 431/85 INT, Zb. s. 2003, bod 6).

      16     Inak práve v rámci prípadnej žaloby na základe článku 228 ods. 2 ES prislúcha členskému štátu, ktorý má vyvodiť z rozsudku
         určujúceho nesplnenie povinnosti dôsledky, o ktorých sa domnieva, že z neho vyplývajú, aby odôvodnil ich opodstatnenosť, ak
         ich Komisia podrobuje kritike.

      17     Po druhé vo svojej duplike Spolková republika Nemecko podporovaná Holandským kráľovstvom navrhuje, aby Súdny dvor zastavil
         konanie v súlade s článkom 92 ods. 2 rokovacieho poriadku, keďže návrh sa stal bezpredmetným, a to z dôvodu, že s účinnosťou
         od 10. júla 2005 bola tiež zrušená zmluva o zneškodňovaní odpadov, ktorú uzavrelo mesto Brunswick.

      18     Vo svojich pripomienkach týkajúcich sa vyjadrení vedľajších účastníkov konania predložených Francúzskou republikou, Holandským
         kráľovstvom a Fínskou republikou Komisia odpovedá tak, že zotrváva na záujme, aby Súdny dvor rozhodol o otázke, či v čase
         uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku vydanom na základe článku 228 ES Spolková republika Nemecko už dosiahla
         súlad s citovaným rozsudkom z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko. Komisia však upresňuje, že uloženie povinnosti zaplatiť penále
         nie je viac nevyhnutné.

      19     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry rozhodujúcim dňom na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti
         podľa článku 228 ES je deň uplynutia lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku vydanom na základe uvedeného ustanovenia (rozsudok
         z 18. júla 2006, Komisia/Taliansko, C‑119/04, Zb. s. I‑6885, bod 27 a citovaná judikatúra).

      20     V prejednávanej veci odôvodnené stanovisko, ktoré – ako vyplýva z pečiatky potvrdzujúcej prebratie zásielky – prijali nemecké
         úrady 1. apríla 2004, obsahuje zmienku o lehote dvoch mesiacov. Rozhodujúcim dňom na posúdenie existencie nesplnenia povinnosti
         podľa článku 228 ES je teda 1. jún 2004. K tomuto dátumu však ešte nebola zrušená zmluva o zneškodňovaní odpadu, ktorú uzavrelo
         mesto Brunswick.

      21     Ďalej žaloba nie je tiež prípustná, v rozpore s tým, čo tvrdila Spolková republika Nemecko na pojednávaní, z toho dôvodu,
         že Komisia viac nenavrhuje uloženie penále.

      22     Keďže má Súdny dvor právomoc uložiť peňažnú sankciu, ktorú Komisia nenavrhla (pozri v tomto zmysle rozsudok z 12. júla 2005,
         Komisia/Francúzsko, C‑304/02, Zb. s. I‑6263, bod 90), žaloba nie je neprípustná iba v dôsledku tej skutočnosti, že Komisia
         v určitom štádiu konania pred Súdnym dvorom dospeje k názoru, že penále už nie je nutné uložiť.

      23     Pokiaľ ide po tretie o námietku neprípustnosti založenú na článku 3 smernice 89/665, na ktorú sa odvoláva generálna advokátka
         v bode 44 svojich návrhov, treba zdôrazniť, že osobitné konanie upravené v uvedenom ustanovení predstavuje preventívne opatrenie,
         ktoré nemôže ani zrušiť, ani nahradiť právomoci Komisie podľa článkov 226 ES a 228 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 2. júna
         2005, Komisia/Grécko, C‑394/02, Zb. s. I‑4713, bod 27 a citovanú judikatúru).

      24     Z vyššie uvedených úvah vyplýva, že žaloba je prípustná.
       O veci samej
      25     Komisia sa domnieva, že Spolková republika Nemecko neprijala dostatočné opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s už citovaným
         rozsudkom z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, pretože tento členský štát nezabezpečil pred uplynutím lehoty stanovenej v odôvodnenom
         stanovisku zrušenie zmluvy o zneškodňovaní odpadov uzavretej mestom Brunswick.

      26     Spolková republika Nemecko zotrváva na svojom stanovisku, ktoré vyjadrila v oznámení nemeckej vlády z 23. decembra 2003, že
         sa nevyžadovalo zrušenie zmlúv, na ktoré sa vzťahuje tento rozsudok, a tvrdí, že zásahy uvedené v tomto oznámení predstavovali
         opatrenia dostatočné na dosiahnutie súladu s uvedeným rozsudkom.

      27     V tejto súvislosti treba pripomenúť, že ako vyplýva z bodu 12 už citovaného rozsudku z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, mesto
         Brunswick a Braunschweigsche Kohlebergwerke uzavreli zmluvu, na základe ktorej sa zmluvná strana uvedená ako posledná zaviazala
         od júna/júla 1999 a na obdobie 30 rokov zneškodňovať reziduálny odpad na základe tepelného spracovania.

      28     Ako zdôraznila generálna advokátka v bode 72 svojich návrhov, opatrenia, ktoré uviedla nemecká vláda vo svojom oznámení z 23. decembra
         2003, boli zamerané výlučne na predchádzanie uzatvárania nových zmlúv, ktoré by zakladali podobné nesplnenia povinností, ako
         boli zistené v uvedenom rozsudku. Tieto opatrenia však nezabránili tomu, aby zmluva uzavretá mestom Brunswick bola aj naďalej
         v plnej miere účinná k 1. júnu 2004.

      29     Keďže uvedená zmluva nebola k 1. júnu 2004 zrušená, nesplnenie povinnosti pretrvávalo k tomuto dňu. Zásah do slobody poskytovania
         služieb spôsobený nedodržaním ustanovení smernice 92/50 totiž pretrváva počas celého obdobia vykonávania zmlúv uzavretých
         v rozpore s ňou (rozsudok z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 36). Okrem toho k uvedenému dňu sa nesplnenie
         povinnosti vnímalo tak, že bude pretrvávať ešte nasledujúce desaťročia vzhľadom na dlhé obdobie, na ktoré bola predmetná zmluva
         uzavretá.

      30     Vzhľadom na všetky tieto úvahy sa v takej situácii, ako je vo veci samej, nemožno domnievať, že pokiaľ ide o zmluvu uzavretú
         mestom Brunswick, Spolková republika Nemecko prijala k 1. júnu 2004 opatrenia potrebné na vykonanie už citovaného rozsudku
         z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko.

      31     Spolková republika Nemecko, podporovaná Francúzskou republikou, Holandským kráľovstvom a Fínskou republikou, však tvrdí, že
         článok 2 ods. 6 druhý pododsek smernice 89/665, ktorý umožňuje členským štátom stanoviť v ich právnych predpisoch, že po uzavretí
         zmluvy na základe verejného obstarávania sa preskúmavanie obmedzí len na priznanie náhrady škody, a takto vylúčiť akúkoľvek
         možnosť zrušiť túto zmluvu, bráni tomu, aby zistenie nesplnenia povinnosti v zmysle článku 226 ES, pokiaľ ide o takúto zmluvu,
         zakladalo povinnosť zrušiť ju. Podľa názoru týchto členských štátov tomu bránia tiež zásady právnej istoty a ochrany legitímnej
         dôvery, zásada pacta sunt servanda, základné právo vlastniť majetok, článok 295 ES, ako aj judikatúra Súdneho dvora v oblasti obmedzenia účinkov rozsudku z časového
         hľadiska.

      32     S týmito tvrdeniami však nemožno súhlasiť.
      33     Po prvé, pokiaľ ide o článok 2 ods. 6 druhý pododsek smernice 89/665, Súdny dvor už rozhodol tak, že síce je nesporné, že
         uvedené ustanovenie umožňuje členským štátom zachovať účinky zmlúv uzavretých v rozpore so smernicami v oblasti verejného
         obstarávania, a chráni tak legitímnu dôveru zmluvných strán, nemôže však bez toho, žeby oslabilo pôsobnosť ustanovení Zmluvy
         ES vytvárajúcich vnútorný trh, mať za následok to, že na konanie verejného obstarávateľa voči tretím osobám sa bude hľadieť
         tak, že je v súlade s právom Spoločenstva po uzavretí takýchto zmlúv (rozsudok z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, už citovaný,
         bod 39).

      34     Pritom, ak článok 2 ods. 6 druhý pododsek smernice 89/665 nezasahuje do uplatňovania článku 226 ES, nemôže zasahovať ani do
         uplatňovania článku 228 ES, inak by v takej situácii, ako je v prejednávanej veci, oslabil pôsobnosť ustanovení Zmluvy ES
         vytvárajúcich vnútorný trh.

      35     Okrem toho článok 2 ods. 6 druhý pododsek smernice 89/665, ktorý má za cieľ zaručiť vo všetkých členských štátoch existenciu
         účinných opravných prostriedkov v prípade porušenia práva Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo vnútroštátnych
         pravidiel, ktorými sa preberá toto právo, aby sa zaručilo účinné uplatňovanie smerníc o koordinácii verejného obstarávania
         (rozsudok z 12. decembra 2002, Universale-Bau, C‑470/99, Zb. s. I‑11617, bod 71), sa týka, tak ako vyplýva z jeho textu, náhrady,
         ktorú osoba poškodená v dôsledku porušenia práva verejného obstarávateľom môže od neho dosiahnuť. Vzhľadom na túto osobitosť
         však toto ustanovenie nemožno považovať za ustanovenie upravujúce tiež vzťah medzi členským štátom a Spoločenstvom, t. j.
         vzťah, o ktorý ide v kontexte článkov 226 ES a 228 ES.

      36     Po druhé, pokiaľ ide o zásady právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, zásadu pacta sunt servanda a o právo vlastniť majetok, aj za predpokladu, že by druhá zmluvná strana mohla tieto zásady a toto právo uplatniť voči verejnému
         obstarávateľovi v prípade zrušenia zmluvy, v každom prípade členský štát ich nemôže použiť na to, aby odôvodnil nevykonanie
         rozsudku, ktorým sa určuje nesplnenie povinnosti na základe článku 226 ES, a vyhol sa tak vlastnej zodpovednosti podľa práva
         Spoločenstva (pozri analogicky rozsudok zo 17. apríla 2007, AGM-COS.MET, C‑470/03, Zb. s. I‑2749, bod 72).

      37     Pokiaľ ide po tretie o článok 295 ES, podľa ktorého „... zmluva sa nedotýka úpravy vlastníckych vzťahov uplatňovanej v členských
         štátoch“, treba pripomenúť, že účinkom uvedeného článku nie je vylúčiť z pôsobnosti základných pravidiel Zmluvy právny režim
         vlastníckeho práva existujúci v členských štátoch (rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, C‑463/00, Zb. s. I‑4581,
         bod 67 a citovaná judikatúra). Osobitné znaky právneho režimu vlastníckeho práva existujúceho v členskom štáte nemôžu teda
         odôvodniť pretrvávanie nesplnenia povinnosti, ktoré spočíva v zásahu do slobodného poskytovania služieb tým, že sa porušujú
         ustanovenia smernice 92/50.

      38     Nakoniec je potrebné pripomenúť, že členský štát sa nemôže odvolávať na ustanovenia, zvyky alebo stav svojho vnútroštátneho
         poriadku, aby tým odôvodnil nesplnenie povinností vyplývajúcich z práva Spoločenstva (rozsudok Komisia/Taliansko, už citovaný,
         bod 25 a citovaná judikatúra).

      39     Po štvrté, pokiaľ ide o judikatúru Súdneho dvora v oblasti ohraničenia účinkov rozsudku z časového hľadiska, stačí skonštatovať,
         že tá v žiadnom prípade nemôže odôvodniť nevykonanie rozsudku, ktorým sa určuje nesplnenie povinnosti na základe článku 226 ES.

      40     Pokiaľ ide o zmluvu uzavretú mestom Brunswick, ak je teda aj nutné skonštatovať, že Spolková republika Nemecko neprijala k 1. júnu
         2004 opatrenia potrebné na vykonanie už citovaného rozsudku z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko, v čase, keď Súdny dvor skúmal
         skutkový stav veci, to už neplatilo. Z toho vyplýva, že uloženie penále, ktoré už navyše Komisia nenavrhuje, nie je opodstatnené.

      41     Rovnako okolnosti tejto právnej veci sú také, že sa nejaví ako nevyhnutné uložiť zaplatenie paušálnej sumy.
      42     Preto treba skonštatovať, že Spolková republika Nemecko si tým, že v lehote stanovenej odôvodneným stanoviskom, ktoré vydala
         Komisia na základe článku 228 ES, neprijala opatrenia potrebné na vykonanie už citovaného rozsudku z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko,
         ktorý sa týka uzavretia zmluvy o zneškodňovaní komunálnych odpadov mestom Brunswick (Nemecko), nesplnila povinnosti, ktoré
         jej vyplývajú z uvedeného článku.

       O trovách
      43     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Spolkovú republiku Nemecko na náhradu trov konania a Spolková
         republika Nemecko nemala úspech v podstatnej časti svojich dôvodov, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania. V súlade
         s odsekom 4 prvým pododsekom toho istého článku Francúzska republika, Holandské kráľovstvo a Fínska republika, vedľajší účastníci
         konania, znášajú vlastné trovy konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Spolková republika Nemecko si tým, že v lehote stanovenej odôvodneným stanoviskom, ktoré vydala Komisia Európskych spoločenstiev
            na základe článku 228 ES, neprijala opatrenia potrebné na vykonanie rozsudku z 10. apríla 2003, Komisia/Nemecko (C‑20/01 a C‑28/01),
            ktorý sa týka uzavretia zmluvy o zneškodňovaní komunálnych odpadov mestom Brunswick (Nemecko), nesplnila povinnosti, ktoré
            jej vyplývajú z uvedeného článku.
      2.      Spolková republika Nemecko je povinná nahradiť trovy konania.
      3.      Francúzska republika, Holandské kráľovstvo a Fínska republika znášajú vlastné trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 29. júna 2017.#„L.Č.” IK proti Valsts ieņēmumu dienests.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Augstākā tiesa.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Smernica 2006/112/ES – Daň z pridanej hodnoty (DPH) – Článok 146 ods. 1 písm. e) – Oslobodenia vývozu – Poskytnutie služieb priamo spojených s vývozom alebo dovozom tovaru – Pojem.#Vec C-288/16.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 29. júna 2017 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Smernica 2006/112/ES — Daň z pridanej hodnoty (DPH) — Článok 146 ods. 1 písm. e) — Oslobodenia vývozu — Poskytnutie služieb priamo spojených s vývozom alebo dovozom tovaru — Pojem“
      Vo veci C‑288/16,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Augstākā tiesa (Najvyšší súd, Lotyšsko) zo 17. mája 2016 a doručený Súdnemu dvoru 23. mája 2016, ktorý súvisí s konaním:

         „L.Č.“ IK

      proti

         Valsts ieņēmumu dienests,

      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia E. Regan, J.‑C. Bonichot, A. Arabadžiev a C. G. Fernlund,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               lotyšská vláda, v zastúpení: I. Kalniņš, D. Pelše a A. Bogdanova, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: M. Owsiany‑Hornung a E. Kalniņš, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 146 ods. 1 písm. e) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, 2006, s. 1).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou „L.Č.“ IK a Valsts ieņēmumu dienests (daňová správa, Lotyšsko) vo veci uplatnenia dane z pridanej hodnoty (DPH) na činnosť prepravy tovaru vykonávanú v rokoch 2008 až 2010.

         Právny rámec

               3

               Článok 131 smernice 2006/112 stanovuje:
               „Oslobodenia od dane ustanovené v kapitolách 2 až 9 sa uplatňujú bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia Spoločenstva a v súlade s podmienkami, ktoré členské štáty stanovia na účely zabezpečenia správneho a jednoznačného uplatňovania tohto oslobodenia od dane a na účely predchádzania akýmkoľvek možným daňovým únikom, vyhýbaniu sa dani alebo zneužitiu dane.“

               4

               Článok 146 tejto smernice, uvedený v kapitole 6, nazvanej „Oslobodenie od dane pri vývoze“, hlave IX tejto smernice, v odseku 1 stanovuje:
               „Členské štáty oslobodia od dane tieto transakcie:

                        a)

                        dodanie tovaru, ktorý je zaslaný alebo prepravený predávajúcim alebo na jeho účet do miesta určenia mimo Spoločenstva;

                  …

                        e)

                        poskytovanie služieb vrátane prepravných a doplnkových transakcií s výnimkou poskytovania služieb oslobodených od dane podľa článkov 132 a 135, ak sú tieto služby priamo spojené s vývozom alebo dovozom tovaru, na ktorý sa vzťahujú ustanovenia článku 61 a článku 157 ods. 1 písm. a).“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               5

               Podľa zmlúv uzatvorených s viacerými odosielateľmi sa spoločnosť „Atek“ SIA zaviazala, že zabezpečí prepravu tovaru zaradeného do režimu tranzitu z prístavu v Rige (Lotyšsko) do Bieloruska.

               6

               Podľa inej zmluvy „Atek“ poverila „L.Č.“, aby ona v skutočnosti vykonala túto prepravu tovaru.

               7

               Uvedená preprava sa vykonala s vozidlami patriacimi spoločnosti „Atek“, ktoré boli prenajaté spoločnosti „L.Č.“, pričom voči odosielateľom tohto tovaru konala „Atek“ ako dopravca. „L.Č.“ zabezpečila vedenie týchto vozidiel, ich opravy a zásobovanie palivom, ako aj colné formality v miestach prekročenia hraníc, stráženie tovaru, jeho odovzdanie príjemcovi a činnosti potrebné na naloženie a vyloženie tohto tovaru.

               8

               Keďže „L.Č.“ vychádzala z toho, že poskytla služby spojené s tranzitom, uplatnila na ne sadzbu DPH vo výške 0%.

               9

               V spoločnosti „L.Č.“ bola vykonaná daňová kontrola týkajúca sa obdobia od januára 2008 do decembra 2010. Po tejto kontrole daňová správa vypočítala doplatok na DPH, ktorý mal byť uhradený do štátneho rozpočtu, pokutu a úroky z omeškania.

               10

               Rozhodnutím z 21. septembra 2011 daňová správa potvrdila tento výpočet z dôvodu, že „L.Č.“ nebola oprávnená uplatniť sadzbu DPH vo výške 0% na služby, ktoré poskytla v rámci svojej zmluvy uzatvorenej so spoločnosťou „Atek“, pretože jednak v prípade neexistencie právneho vzťahu s odosielateľom alebo príjemcom prepravovaného tovaru nemožno tieto služby považovať za prepravné tranzitné alebo sprostredkovateľské služby a jednak, keďže „L.Č.“ nemala licenciu vyžadovanú lotyšským právom, nemohla byť považovaná za osobu v postavení dopravcu, a v dôsledku toho nebola oprávnená vykonať prepravu tovaru.

               11

               „L.Č.“ podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na Administratīvā rajona tiesa (Okresný správny súd, Lotyšsko), ktorý ju rozsudkom z 11. decembra 2012 zamietol.

               12

               V nadväznosti na odvolanie proti tomuto rozsudku Administratīvā apgabaltiesa (Krajský správny súd, Lotyšsko) rozsudkom z 29. mája 2014 sčasti odvolaniu vyhovel a sčasti ho zamietol. Tento súd konkrétne dospel k záveru, že v prípade neexistencie právneho vzťahu medzi odosielateľom alebo príjemcom tovaru a „L.Č.“, služby, ktoré poskytovala „L.Č.“, nemožno považovať za prepravné tranzitné alebo sprostredkovateľské služby, ale predstavujú poskytnutie vodičských služieb spočívajúce v nasadení vodiča do vozidla patriacemu dopravcovi, ktorý je držiteľom licencie na medzinárodnú prepravu tovaru, v predmetnom prípade spoločnosti „Atek“, a že ak „L.Č.“ nemala takúto licenciu, nemožno sa domnievať, že by bola v postavení dopravcu. V dôsledku toho podľa tejto judikatúry sa sadzba DPH vo výške 0% nemôže uplatniť na služby, ktoré poskytovala „L.Č.“.

               13

               V rozsahu, v akom v tomto rozsudku Administratīvā apgabaltiesa (Krajský správny súd) jej odvolanie zamietol, podala „L.Č.“ kasačný opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na Augstākā tiesa (Najvyšší súd, Lotyšsko).

               14

               Vnútroštátny súd sa domnieva, že existujú pochybnosti týkajúce sa výkladu, ktorý treba poskytnúť v súvislosti s článkom 146 ods. 1 písm. e) smernice 2006/112. Uvedený súd sa konkrétne pýta na to, či napriek tomu, že služby, ktoré poskytovala „L.Č.“, boli spojené s tovarom v tranzite na lotyšskom území, okolnosť, že tieto služby boli poskytnuté nie priamo príjemcovi alebo odosielateľovi tohto tovaru, s ktorými „L.Č.“ nemala právny vzťah, ale zmluvnému partnerovi týchto osôb v Lotyšsku, teda spoločnosti „Atek“, má dosah na uplatnenie oslobodenia upraveného v tomto ustanovení, ktoré vyžaduje existenciu priameho vzťahu medzi poskytnutiami služieb a vývozmi alebo dovozmi dotknutých tovarov.

               15

               Za týchto podmienok Augstākā tiesa (Najvyšší súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 146 ods. 1 písm. e) smernice [2006/112] vykladať v tom zmysle, že oslobodenie od dane, ktoré upravuje, sa uplatní len v prípade, ak existuje priamy právny vzťah, teda recipročné obchodné vzťahy medzi poskytovateľom služieb na jednej strane a príjemcom alebo odosielateľom tovaru na druhej strane?

                        2.

                        Aké kritériá musí spĺňať priamy vzťah v zmysle už citovaného ustanovenia, aby bolo možné konštatovať, že služba spojená s dovozom alebo vývozom tovaru je oslobodená od dane?“

         O prejudiciálnych otázkach

               16

               Vnútroštátny súd sa svojimi otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, v podstate pýta, či sa má článok 146 ods. 1 písm. e) smernice 2006/112 vykladať v tom zmysle, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení sa uplatňuje na takú činnosť, o akú ide vo veci samej, teda poskytnutie služieb prepravy tovaru do tretej krajiny, keď tieto služby nie sú priamo poskytnuté odosielateľovi alebo príjemcovi tohto tovaru.

               17

               Tento súd chce konkrétne vedieť, či uplatnenie tohto oslobodenia, ktoré si vyžaduje, aby poskytnutie dotknutých služieb bolo „priamo spojené“ s vývozom alebo dovozom tovaru stanoveného v uvedenom ustanovení, podlieha existencii priameho právneho vzťahu, akým je recipročný obchodný vzťah medzi poskytovateľom služieb a odosielateľom alebo príjemcom dotknutých tovarov.

               18

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 146 smernice 2006/112 sa týka oslobodenia činností vývozu mimo Európskej únie od DPH. V rámci medzinárodného obchodu je totiž cieľom takéhoto oslobodenia dodržiavanie zásady zdanenia dotknutých tovarov alebo služieb v ich mieste určenia. Každá činnosť vývozu, ako aj každá činnosť, ktorá sa považuje za takúto činnosť, musí byť teda oslobodená od DPH, aby sa zaručilo, že predmetná činnosť bude zdanená výlučne v mieste, kde sa dotknuté tovary spotrebujú [pozri, pokiaľ ide o článok 15 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, 1977, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), rozsudky z 18. októbra 2007, Navicon, C‑97/06, EU:C:2007:609, bod 29, ako aj z 22. decembra 2010, Feltgen a Bacino Charter Company, C‑116/10, EU:C:2010:824, bod 16].

               19

               Oslobodenie uvedené v článku 146 ods. 1 písm. e) smernice 2006/112 dopĺňa to, ktoré je stanovené v tom istom článku 146 ods. 1 písm. a), a jeho cieľom je, rovnako ako cieľom tohto posledného uvedeného oslobodenia, zaručiť zdanenie poskytovania dotknutých služieb v mieste ich určenia, teda v mieste, kde budú vyvážané výrobky spotrebované.

               20

               Na tieto účely uvedený článok 146 ods. 1 písm. e) stanovuje najmä, že služby prepravy priamo spojené s vývozom tovarov mimo Únie, sú oslobodené od DPH.

               21

               Extenzívny výklad tohto ustanovenia, ktorý by zahŕňal služby, ktoré nie sú poskytované priamo vývozcovi, dovozcovi alebo príjemcovi takýchto tovarov, by mohol v prípade členských štátov a dotknutých prevádzkovateľov vyústiť do ťažkostí, ktoré by boli nezlučiteľné so správnym a jednoduchým uplatňovaním oslobodení, ktoré je zakotvené v článku 131 smernice 2006/112.

               22

               Okrem toho sa podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora majú oslobodenia od DPH vykladať doslovne, keďže predstavujú výnimky zo všeobecnej zásady, podľa ktorej sa táto daň vyberá z každej dodávky tovaru a každého poskytnutia služieb, ktoré zdaniteľná osoba uskutoční za protihodnotu (pozri najmä rozsudky z 26. júna 1990, Velker International Oil Company, C‑185/89, EU:C:1990:262, bod 19; zo 16. septembra 2004, Cimber Air, C‑382/02, EU:C:2004:534, bod 25; zo 14. septembra 2006, Elmeka, C‑181/04 až C‑183/04, EU:C:2006:563, body 15 a 20, ako aj z 19. júla 2012, A, C‑33/11, EU:C:2012:482, bod 49).

               23

               Preto zo znenia a z cieľa článku 146 ods. 1 písm. e) smernice 2006/112 vyplýva, že toto ustanovenie sa má vykladať v tom zmysle, že existencia priameho vzťahu implikuje nielen to, že dotknuté poskytnutia služieb z hľadiska svojho cieľa prispievajú k účinnej realizácii vývoznej alebo dovoznej činnosti, ale takisto to, že tieto služby sa poskytnú priamo, v závislosti od každého prípadu, vývozcovi, dovozcovi alebo príjemcovi tovarov stanovených v uvedenom ustanovení.

               24

               V predmetom prípade služby, ktoré poskytovala „L.Č.“, sú istotne potrebné na účinnú realizáciu vývoznej činnosti, o ktorú ide vo veci samej. Tieto služby však nie sú poskytované priamo príjemcovi alebo vývozcovi tohto tovaru, ale zmluvnému partnerovi vývozcu, teda spoločnosti „Atek“.

               25

               Okrem toho, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, uvedené služby boli poskytnuté tak, že sa použili vozidlá patriace spoločnosti „Atek“, ktorá vystupovala ako dopravca voči odosielateľom uvedených tovarov.

               26

               V dôsledku toho služby, ktoré poskytovala „L.Č.“, nepatria do pôsobnosti oslobodenia stanoveného v článku 146 ods. 1 písm. e) smernice 2006/112.

               27

               Za týchto podmienok treba odpovedať na položené otázky tak, že článok 146 ods. 1 písm. e) smernice 2006/112 sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení sa neuplatňuje na poskytnutie služieb, o aké ide vo veci samej, týkajúce sa činnosti prepravy tovaru do tretej krajiny, keď tieto služby nie sú priamo poskytnuté odosielateľovi alebo príjemcovi tohto tovaru.

         O trovách

               28

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

                     Článok 146 ods. 1 písm. e) smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty sa má vykladať v tom zmysle, že oslobodenie upravené v tomto ustanovení sa neuplatňuje na poskytnutie služieb, o aké ide vo veci samej, týkajúce sa činnosti prepravy tovaru do tretej krajiny, keď tieto služby nie sú priamo poskytnuté odosielateľovi alebo príjemcovi tohto tovaru.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: lotyština.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. júla 1973. # Riseria Luigi Geddo proti Ente Nazionale Risi. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Pretura di Milano - Taliansko. # Vec 2-73.


Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 11. decembra 2013.#Smartbook AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva SMARTBOOK – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T‑123/12.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 6. júla 2004. # Hubert Huygens proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Žaloba o náhradu škody - Žaloba o neplatnosť - Neprípustnosť. # Vec T-281/01.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (prvá komora)
      zo 6. júla 2004
      Vec T‑281/01
      Hubert Huygens
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Hodnotiace konanie – Omeškanie pri vypracovaní hodnotiacej správy – Primeraná lehota – Žaloba o náhradu škody – Nemajetková ujma a materiálna škoda – Konanie o povýšení – Konkludentné zamietnutie povýšenia žalobcu – Žaloba o neplatnosť – Rozhodnutie o nepovýšení žalobcu v hodnotenom období 2000 – Absencia odôvodnenia – Rozhodnutie o povýšení 54 úradníkov v hodnotenom období 2000 – Neprípustnosť“
      Úplné znenie vo francúzštine II - 0000
      Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je jednak návrh na náhradu škody, ktorú žalobca utrpel v dôsledku omeškania hodnotiaceho konania
         za hodnotené obdobie 1997/1999 a jednak návrh na zrušenie konkludentného rozhodnutia Komisie o zamietnutí návrhu na náhradu
         škody vzniknutej týmto omeškaním, konkludentného rozhodnutia Komisie, ktorým žalobca nebol povýšený do platovej triedy B 1
         v hodnotenom období na povýšenie 2000, ako aj rozhodnutia Komisie, ktorým boli 54 úradníci povýšení do platovej triedy B 1
         v hodnotenom období 2000, a v každom prípade rozhodnutia riaditeľa Úradu pre vydávanie úradných publikácií Európskych spoločenstiev,
         ktorým boli 4 úradníci povýšení do platovej triedy B 1 v hodnotenom období na povýšenie 2000.

      Rozhodnutie:         Komisia je povinná zaplatiť žalobcovi sumu 500 eur ako náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpel. Rozhodnutie Komisie, ktorým
         žalobca nebol za hodnotené obdobie na povýšenie 2000 povýšený do platovej triedy B 1, ako to vyplýva z uverejneného zoznamu
         úradníkov povýšených do tejto platovej triedy v Správnych oznámeniach č. 31 zo 6. apríla 2000, sa zrušuje. V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta. Komisia je povinná nahradiť trovy konania.

      Abstrakt
      1.     Úradníci ─ Žaloba ─ Žaloba o náhradu škody ─ Návrh na zrušenie rozhodnutia prijatého v konaní pred podaním žaloby, ktorým
            bol zamietnutý návrh na náhradu škody ─ Návrh, ktorý nemá samostatný charakter vo vzťahu k návrhom na náhradu škody
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      2.     Úradníci ─ Žaloba ─ Návrh v zmysle článku 90 ods. 1 služobného poriadku ─ Lehota na podanie ─ Primeraná lehota
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 90 ods. 1)
      3.     Úradníci ─ Hodnotenie ─ Hodnotiaca správa ─ Vypracovanie ─ Lehota ─ Záväzný charakter lehôt stanovených v internej právnej
            úprave inštitúcie ─ Omeškanie ─ Nesprávny služobný postup
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      4.     Úradníci ─ Hodnotenie ─ Hodnotiaca správa ─ Vypracovanie ─ Omeškanie ─ Nesprávny úradný postup, ktorý spôsobuje nemajetkovú
            ujmu
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 43)
      5.     Úradníci ─ Povýšenie ─ Sťažnosť nepovýšeného uchádzača ─ Zamietavé rozhodnutie ─ Úplná absencia odôvodnenia ─ Náprava počas
            konania pred podaním žaloby ─ Neprípustnosť ─ Dôsledky
      (Služobný poriadok úradníkov, články 25 ods. 2, 45 a 90 ods. 2)
      6.     Úradníci ─ Žaloba ─ Predchádzajúca administratívna sťažnosť ─ Lehoty ─ Záväzný charakter ─ Preklúzia ─ Znovuotvorenie ─ Podmienka
            ─ Nová skutočnosť
      (Článok 236 ES; Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      1.     Rozhodnutie inštitúcie, ktorým sa zamieta návrh na náhradu škody, je podstatnou súčasťou predchádzajúceho správneho konania,
         ktoré predchádza žalobe o určenie zodpovednosti podanej na Súd prvého stupňa. Preto návrhy na zrušenie podané úradníkom sa
         nemôžu samostatne posudzovať so zreteľom na návrhy na určenie zodpovednosti. Jediným účinkom aktu, ktorý obsahuje stanovisko
         inštitúcie v období pred podaním žaloby, je totiž umožniť účastníkovi konania, ktorý utrpel ujmu, podať na Súd prvého stupňa
         návrh na náhradu škody.

      (pozri bod 38)
      Odkaz na: rozsudky Súdu prvého stupňa z 18. decembra 1997, Gill/Komisia, T‑90/95, Zb. VS s. I‑A-471 a II‑1231, bod 45; zo
         6. marca 2001, Ojha/Komisia, T‑77/99, Zb. VS s. I‑A-61 a II‑293, bod 68, a z 5. decembra 2002, Hoyer/Komisia, T‑209/99, Zb.
         VS s. I‑A-243 a II‑1211, bod 32

      2.     Článok 90 ods. 1 služobného poriadku nestanovuje lehotu, v ktorej musí byť podaný návrh orgánu poverenému menovaním.
      Takýto návrh treba však považovať za prípustný, len ak bol podaný v primeranej lehote. Aj keď článok 90 ods. 1 služobného
         poriadku nestanovuje žiadnu lehotu s cieľom chrániť práva úradníka umožnením kedykoľvek predložiť vec správnemu orgánu, z požiadavky
         právnej istoty však vyplýva, že výkon práva úradníka predložiť návrh na náhradu škody sa nemôže neobmedzene odkladať.

      Otázku, či návrh na náhradu škody bol podaný v primeranej lehote, treba nutne posudzovať in concreto so zreteľom na okolnosti každého prípadu.

      (pozri body 42 a 46 až 48)
      3.     Správny orgán má naliehavú povinnosť ako z dôvodov správneho úradného postupu, tak aj na ochranu záujmov úradníkov dbať na
         pravidelné vyhotovenie hodnotiacich správ v lehotách stanovených v služobnom poriadku a ich správne vypracovanie.

      Judikatúra, ktorá priznáva správnemu orgánu primeranú lehotu na vypracovanie hodnotiacej správy úradníkov, nie je uplatniteľná,
         pokiaľ ustanovenia internej právnej úpravy tohto správneho orgánu majú záväzný charakter a priebeh hodnotiaceho konania je
         podriadený presným lehotám.

      Akékoľvek prekročenie takejto lehoty v prípade, že absentujú osobitné okolnosti, ktoré by odôvodňovali toto prekročenie, sa
         musí pripísať dotknutej inštitúcii ako nesprávny služobný postup zakladajúci jej zodpovednosť.

      Úradník sa naopak nemôže sťažovať na oneskorené spracovanie jeho hodnotiacej správy, ak toto omeškanie mu je prinajmenšom
         čiastočne možné pripísať alebo ak značným spôsobom k tomu prispel.

      (pozri body 58, 64 až 67 a 71)
      Odkaz na: rozsudky Súdneho dvora zo 14. júla 1977, Geist/Komisia, 61/76, Zb. s. 1419, body 44 a 45; z 18. decembra 1980, Gratreau/Komisia,
         156/79 a 51/80, Zb. s. 3943, bod 15; z 5. mája 1983, Ditterich/Komisia, 207/81, Zb. s. 1359, bod 25; rozsudky Súdu prvého
         stupňa z 13. decembra 1990, Moritz/Komisia, T‑29/89, Zb. s. II‑787, bod 22; z 28. mája 1997, Burban/Parlament, T‑56/96, Zb.
         VS s. I‑A-109 a II‑331, body 44, 45 a 48; rozsudky Súdu prvého stupňa z 19. septembra 2000, Stodtmeister/Rada, T‑101/98 a T‑200/98,
         Zb. VS s. I‑A‑177 a II‑807, bod 49; z 12. júna 2002, Mellone/Komisia, T‑187/01, Zb. VS s. I‑A‑81 a II‑389, bod 77; zo 7. mája
         2003, den Hamer/Komisia, T‑278/01, Zb. VS s. I‑A-139 a II‑665, body 88, 90 a 91; zo 7. mája 2003, Lavagnoli/Komisia, T‑327/01,
         Zb. VS s. I‑A-143 a II‑691, body 54, 56 a 57, a z 30. septembra 2003, Tatti/Komisia, T‑296/01, Zb. VS s. I‑A-225 a II‑1093,
         bod 58

      4.     Omeškanie vo vypracovaní hodnotiacej správy samo osebe spôsobuje úradníkovi ujmu už tým, že úradníkovi, ktorý má chybný a neúplný
         individuálny spis, je spôsobená nemajetková ujma spočívajúca v stave neistoty a znepokojenia, v ktorom sa nachádza, čo sa
         týka jeho profesionálnej budúcnosti.

      (pozri body 86 a 87)
      Odkaz na: rozsudok Geist/Komisia, už citovaný, bod 48; rozsudok Súdu prvého stupňa z 8. novembra 1990, Barbi/Komisia, T‑73/89,
         Zb. s. II‑619, bod 41; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. decembra 1993, Moritz/Komisia, T‑20/89, Zb. s. II‑1423, bod 46;
         Burban/Parlament, už citovaný, bod 72; Stodtmeister/Rada, už citovaný, bod 56; Lavagnoli/Komisia, už citovaný, bod 48; Tatti/Komisia,
         už citovaný, bod 59

      5.     Orgán poverený menovaním nie je povinný odôvodniť rozhodnutia o povýšení vzhľadom na nepovýšených úradníkov, ale je naopak
         povinný odôvodniť svoje rozhodnutie, ktorým zamieta sťažnosť nepovýšeného úradníka, pričom odôvodnenie tohto rozhodnutia o zamietnutí
         sa považuje za zhodné s odôvodnením rozhodnutia, proti ktorému bola sťažnosť podaná, takže preskúmanie jedného, aj druhého
         odôvodnenia splýva.

      Úplná absencia odôvodnenia pred podaním žaloby nemôže byť napravená vysvetleniami podanými uvedeným orgánom po podaní žaloby.
         V tomto štádiu takéto vysvetlenia už neplnia svoju funkciu. Podaním žaloby teda končí pre orgán poverený menovaním možnosť
         urobiť nápravu svojho rozhodnutia odôvodnenou odpoveďou zamietajúcou sťažnosť.

      V prípade, v ktorom je jasné, že orgán má určitý priestor pre úvahu, čo znamená, že sa nedá vylúčiť, že môže byť prijaté iné
         rozhodnutie, porušenie povinnosti uviesť odôvodnenie, ktoré sa musí urobiť v okamihu prijatia aktu, pričom sa môže urobiť
         náprava najneskôr pred podaním žaloby, musí mať za následok zrušenie napadnutého rozhodnutia bez toho, aby Súd prvého stupňa
         preskúmal ďalšie žalobné dôvody.

      (pozri body 106 až 108, 112 a 115)
      Odkaz na: rozsudky Súdneho dvora z 30. októbra 1974, Grassi/Rada, 188/73, Zb. s. 1099, bod 13; z 26. novembra 1981, Michel/Parlament,
         195/80, Zb. s. 2861, bod 22; zo 16. decembra 1987, Delauche/Komisia, 111/86, Zb. s. 5345, bod 13; zo 7. februára 1990, Culin/Komisia,
         C 343/87, Zb. s. I‑225, body 13 a 15; z 9. decembra 1993, Parlament/Volger, C‑115/92 P, Zb. s. I‑6549, bod 23, a rozsudky
         Súdu prvého stupňa z 12. februára 1992, Volger/Parlament, T‑52/90, Zb. s. II‑121, body 36 a 40; z 3. marca 1993, Vela Palacios/CES,
         T‑25/92, Zb. s. II‑201, bod 25; z 20. júla 2001, Brumter/Komisia, T‑351/99, Zb. VS s. I‑A-165 a II‑757, body 33 a 34; z 20. februára
         2002, Roman Parra/Komisia, T‑117/01, Zb. VS s. I‑A-27 a II‑121, body 26 a 32; z 12. decembra 2002, Morello/Komisia, T‑338/00
         a T‑376/00, Zb. VS s. I‑A-301 a II‑1457, bod 48; z 18. septembra 2003, Callebaut/Komisia, T‑241/02, Zb. VS s. I‑A-215 a II‑1061,
         bod 42

      6.     Lehoty na sťažnosti a žaloby sú záväzné a nemajú pre účastníkov konania alebo sudcu dispozitívny charakter, pretože boli stanovené
         s cieľom zaručiť jasnosť a istotu v právnych situáciách.

      Prípustnosť žaloby podanej na Súd prvého stupňa na základe článku 236 ES a článku 91 služobného poriadku podlieha riadnemu
         priebehu postupu pred začatím súdneho konania a dodržaniu lehôt, ktoré stanovuje.

      Iba existencia nových a podstatných skutočností môže odôvodňovať predloženie návrhu na nové preskúmanie predchádzajúceho rozhodnutia,
         ktoré nebolo spochybnené v stanovených lehotách.

      Ak žalobca neskôr objaví žalobný dôvod alebo skutočnosť, ktoré existovali už predtým, v zásade sa to nemôže považovať za novú
         skutočnosť odôvodňujúcu nové plynutie lehoty na žalobu, lebo by tým bola porušovaná zásada právnej istoty.

      (pozri body 124 až 127)
      Odkaz na: rozsudky Súdneho dvora z 19. februára 1981, Schiavo/Rada, 122/79 a 123/79, Zb. s. 473, bod 22; z 15. mája 1985,
         Esly/Komisia, 127/84, Zb. s. 1437, bod 10; zo 14. júna 1988, Muysers a Tülp/Dvor audítorov, 161/87, Zb. s. 3037, bod 11; z 23. januára
         1997, Coen, C‑246/95, Zb. s. I‑403, bod 21, a rozsudky Súdu prvého stupňa z 11. mája 1992, Whitehead/Komisia, T‑34/91, Zb.
         s. II‑1723, bod 18; z 20. júla 1994, Branco/Dvor audítorov, T‑45/93, Zb. VS s. I‑A‑197 a II‑641, bod 22; z 21. februára 1995,
         Moat/Komisia, T‑506/93, Zb. VS s. I‑A-43 a II‑147, bod 28; z 11. júla 1997, Chauvin/Komisia, T‑16/97, Zb. VS s. I‑A-237 a II‑681,
         bod 37; zo 4. februára 2000, Batho/Komisia, T‑147/96, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 46; z 15. novembra 2001, Van Huffel/Komisia,
         T‑142/00, Zb. VS s. I‑A-219 a II‑1011, bod 36


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 11. júla 1997. # Oleifici Italiani Spa proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o náhradu škody. # Vec T-267/94.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. decembra 1991. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-69/90.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. marca 1985. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Opatrenia s rovnocenným účinkom. # Vec 269/83.


Rozsudok Všeobecného súdu (deviata komora) z 29. januára 2015.#Blackrock, Inc., proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva INVESTING FOR A NEW WORLD – Ochranná známka tvorená reklamným sloganom – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T‑59/14.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. septembra 1998. # Richie Ryan proti Dvoru audítorov Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Odôvodnenie. # Vec T-121/97.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 31. januára 2012.#Španielské kráľovstvo v. Európska komisia.#EPUZF – Záručná sekcia – Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom – Odvetvie vinárstva – Zákaz vysádzania nového viniča – Vnútroštátne systémy kontroly – Paušálna finančná oprava – Procesné záruky – Nesprávne posúdenie – Proporcionalita.#Vec T‑206/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 31. januára 2012 – Španielsko/Komisia
      (vec T‑206/08)
      „EPUZF – Záručná sekcia – Výdavky vylúčené z financovania Spoločenstvom – Odvetvie vinárstva – Zákaz vysádzania nového viniča – Vnútroštátne systémy kontroly – Paušálna finančná oprava – Procesné záruky – Nesprávne posúdenie – Proporcionalita“
      1.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie týkajúce sa zúčtovania výdavkov z dôvodu výdavkov financovaných
            z EPUZF (článok 253 ES) (pozri body 24, 25)
      2.                     Právo Únie – Zásady – Právo na obhajobu – Uplatnenie na správne konania začaté Komisiou – Dodržiavanie preskúmania uskutočneného
            v rámci správy EPUZF počas oznámenia výsledkov – Rozsah (nariadenie Komisie č. 1663/95, článok 8 ods. 1) (pozri body 45 –
            47)
      3.                     Poľnohospodárstvo – Spoločná poľnohospodárska politika – Financovanie z EPUZF – Poskytnutie pomoci a prémií – Povinnosť členských
            štátov zriadiť efektívny systém administratívnej kontroly a kontroly na mieste – Implicitný záväzok – Rozsah (nariadenia Rady
            č. 2392/86, článok 4 ods. 4, a č. 1493/1999, článok 2 ods. 1; nariadenie Komisie č. 2729/2000, článok 5 ods. 2) (pozri body 77,
            78)
      4.                     Poľnohospodárstvo – EPUZF – Zúčtovanie výdavkov – Odmietnutie účtovať výdavky vyplývajúce z nezrovnalostí pri uplatňovaní
            právnej úpravy Spoločenstva – Napadnutie dotknutým členským štátom – Dôkazné bremeno – Rozdelenie medzi Komisiu a členský
            štát (pozri body 79, 104, 105, 114, 122)
      Predmet

               Návrh na čiastočné zrušenie rozhodnutia Komisie 2008/321/ES z 8. apríla 2008, ktorým sa z financovania Spoločenstvom vylučujú
                  niektoré výdavky vynaložené členskými štátmi v rámci záručnej sekcie Európskeho poľnohospodárskeho usmerňovacieho a záručného
                  fondu (EPUZF) a v rámci Európskeho poľnohospodárskeho záručného fondu (EPZF) (Ú. v. EÚ L 109, s. 35)

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Španielske kráľovstvo znáša vlastné trovy konania a je povinné uhradiť trovy konania, ktoré vznikli Európskej komisii.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (prvá komora) zo 6. decembra 1994. # Lisrestal - Organização Gestão de Restaurantes Colectivos Ldª a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Európsky sociálny fond - Odôvodnenie. # Vec T-450/93.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 2. decembra 2004.#E. Gavrielides Oy.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Helsingin hallinto-oikeus - Fínsko.#Smernica 90/642/EHS - Maximálne úrovne rezíduí pesticídov - Listy viniča.#Vec C-398/03.

text:
      Vec C‑398/03
      Konanie začaté na návrh: E. Gavrielides Oy
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Helsingin hallinto-oikeus)
      „Smernica 90/642/EHS – Maximálne úrovne rezíduí pesticídov – Listy viniča“
      Abstrakt rozsudku
      Poľnohospodárstvo – Aproximácia právnych predpisov – Rezíduá pesticídov v a na určitých produktoch rastlinného pôvodu – Smernica
            90/642 – Uplatnenie na produkt neuvedený v prílohách smernice – Podmienka – Predchádzajúce vedecké vyhodnotenie – Neuplatniteľnosť
            smernice na listy viniča z dôvodu chýbajúceho vyhodnotenia
      (Smernica Rady 90/642)
      Skutočnosť, že produkt nie je uvedený v prílohách smernice 90/642 o stanovení maximálnych hladín pre rezíduá [úrovní rezíduí
         – neoficiálny preklad] pesticídov v a na určitých produktoch rastlinného pôvodu vrátane ovocia a zeleniny, nevylučuje uplatnenie vyššie uvedenej
         smernice na tento produkt. V tejto súvislosti je potrebné preskúmať, či je možné sporný produkt, v kontexte právnej úpravy
         o stanovení maximálnych úrovní rezíduí pesticídov, priradiť k produktu alebo skupine produktov výslovne upravených v smernici
         90/642. Také preskúmanie zahŕňa zohľadnenie všeobecného cieľa tejto smernice, ktorý spočíva v zosúladení jednak potreby účinne
         chrániť rastliny a rastlinné produkty proti škodcom a burinám pre zabezpečenie výnosu rastlinnej výroby v Spoločenstve a výnosnosti
         poľnohospodárskej produkcie a jednak potreby chrániť zdravie ľudí alebo zvierat, ako aj životné prostredie proti škodlivým
         účinkom pesticídov.

      Zaradenie produktu, ktorý nie je uvedený v prílohách smernice 90/642 do skupiny alebo podskupiny produktov, ktoré sú v nej
         uvedené, predpokladá, že tento neuvedený produkt je vopred predmetom vedeckého vyhodnotenia spočívajúceho v zvážení dvoch
         požiadaviek vyplývajúcich zo všeobecného cieľa uvedenej smernice, a z ktorého vyplýva, že z pohľadu týchto dvoch požiadaviek
         je dovolené uplatniť na dotknutý produkt maximálne úrovne rezíduí pesticídov stanovené pre skupinu alebo podskupinu produktov,
         do ktorej sa má zaradiť.

      Z toho vyplýva, že smernica 90/642 sa neuplatňuje na listy viniča, ktoré sa nenachádzajú medzi produktmi uvedenými v prílohách
         smernice, pretože priaznivé a nepriaznivé účinky pesticídov na tieto listy neboli do dnešného dňa predmetom žiadneho vedeckého
         vyhodnotenia.

      (pozri body 22 – 24, 26)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 2. decembra 2004 (*)

      „Smernica 90/642/EHS – Maximálne úrovne rezíduí pesticídov – Listy viniča“
      Vo veci C‑398/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Helsingin hallinto-oikeus
         (Fínsko) z 22. septembra 2003 a doručený Súdnemu dvoru 24. septembra 2004, ktorý súvisí s konaním:

      E. Gavrielides Oy,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia J. N. Cunha Rodrigues a K. Schiemann,
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. septembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        E. Gavrielides Oy, v zastúpení: E. Gavrielides,
      –        grécka vláda, v zastúpení: K. Marinou a V. Kontolaimos, splnomocnení zástupcovia,
      –        fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes‑Purokoski, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: E. Paasivirta, B. Doherty a P. Aalto, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 23. septembra 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 90/642/EHS z 27. novembra 1990 o stanovení maximálnych
         hladín pre rezíduá [úrovní rezíduí – neoficiálny preklad] pesticídov v a na určitých produktoch rastlinného pôvodu vrátane ovocia a zeleniny (Ú. v. ES L 350, s. 71), zmenenej a doplnenej
         smernicou Komisie 2000/42/ES z 22. júna 2000 (Ú. v. ES L 158, s. 51, ďalej len „smernica 90/642“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou E. Gavrielides Oy (ďalej „Gavrielides“) a fínskou colnou správou po
         prijatí rozhodnutí, ktorými fínska colná správa zakázala dovoz listov viniča spoločnosťou Gavrielides do Fínska.

       Právny rámec
      3        Smernica 90/642 v článku 1 ods. 1 prvom pododseku stanovuje:

      „Táto smernica sa bude uplatňovať na výrobky [produkty – neoficiálny preklad] v rámci skupín špecifikovaných v stĺpci 1 prílohy, ktorých príklady sú uvedené v stĺpci 2, pokiaľ výrobky [produkty – neoficiálny preklad] v menovaných skupinách alebo časti výrobku [produktu – neoficiálny preklad] opísaného v stĺpci 3 môžu obsahovať určité zvyšky [rezíduá – neoficiálny preklad] pesticídov.“

      4        Podľa článku 3 ods. 1 prvého pododseku smernice 90/642:

      „Výrobky [Produkty – neoficiálny preklad] v skupinách alebo tam, kde to pripadá do úvahy, časti výrobkov [produktov – neoficiálny preklad] uvedené v článku 1 neobsahujú, od doby prepustenia do obehu, úrovne rezíduí pesticídov vyššie, ako sú úrovne, ktoré sú špecifikované
         v zozname uvedenom v prílohe II.“

      5        Príloha I smernice 90/642 obsahuje zoznam skupín produktov a produktov stanovených v článku 1 vyššie uvedenej smernice.

      6        V stĺpci I tejto prílohy sú obsiahnuté najmä skupiny bobuľovín a drobného ovocia. Medzi produktmi patriacimi do tejto skupiny
         je v stĺpci 2 uvedené stolové hrozno a muštové hrozno. Podľa stĺpca 3 maximálne úrovne rezíduí pesticídov sa uplatňujú na
         „celý produkt po odstránení čiašok a stopiek“.

      7        V stĺpci I vyššie uvedenej prílohy je uvedená skupina listovej zeleniny a čerstvých bylín. Medzi produktmi patriacimi do tejto
         skupiny sú citované v stĺpci 2 čerstvé byliny. Podľa stĺpca 3 maximálne úrovne rezíduí pesticídov sa uplatňujú na „celý produkt
         po odstránení zhnitých vonkajších listov, koreňa a pôdy (pokiaľ je)“.

      8        Príloha II smernice 90/642 stanovuje maximálne úrovne rezíduí pesticídov v a na určitých produktoch a ich častiach upravené
         v článku 1 vyššie uvedenej smernice. Sú tam predovšetkým uvedené, v skupine bobuľovín a drobného ovocia, stolové hrozno a muštové
         hrozno, v skupine listovej zeleniny a čerstvých bylín, podskupina čerstvých bylín. Táto zahŕňa produkty ako trebuľka, cesnak
         pažítkový, petržlen a zeler na krájanie, ako aj položka „Ostatné“.

      9        V tejto prílohe II sú stanovené maximálne úrovne chlorpyrifosu pre stolové hrozno a muštové hrozno na 0,5 mg/kg a pre čerstvé
         byliny na 0,05 mg/kg.

      10      V tej istej prílohe sú stanovené maximálne úrovne fenarimolu pre stolové hrozno a muštové hrozno na 0,3 mg/kg a pre čerstvé
         byliny na 0,02 mg/kg.

      11      Smernica 90/642 bola prebratá do fínskeho práva rozhodnutím č. 896/1999 Ministerstva obchodu a priemyslu o stanovení maximálnych
         úrovní rezíduí pesticídov v ovocí a zelenine, v obilninách, ako aj vajciach a vaječných produktoch.

      12      Článok 3 ods. 1 tohto rozhodnutia odkazuje pre stanovenie maximálnych úrovní rezíduí pesticídov na zoznam látok, ktorý je
         pripojený v prílohe k tomuto rozhodnutiu. Pokiaľ ide o maximálne povolené úrovne chlorpyrifosu a fenarimolu pre hrozno a čerstvé
         byliny, preberá tento zoznam úrovne uvedené v bodoch 9 a 10 tohto rozsudku.

       Skutkové okolnosti a prejudiciálne otázky
      13      Gavrielides chcel doviezť do Fínska v marci 2002 dodávku zvitkov listov viniča plnených ryžou a v júli 2002 dodávku listov
         viniča naložených v slanom náleve.

      14      Laboratórium fínskych colných orgánov odobralo vzorky týchto produktov, aby odmeralo úroveň rezíduí pesticídov, a zistilo,
         že plnené listy viniča obsahujú 0,28 mg/kg chlorpyrifosu a listy viniča naložené v slanom náleve 0,11 mg/kg chlorpyrifosu
         a 0,14 mg/kg fenarimolu.

      15      S prihliadnutím na výsledky tohto rozboru a keďže sa domnievali, že pri uplatnení právnej úpravy o stanovení maximálnych úrovní
         rezíduí pesticídov patria listy viniča do skupiny listovej zeleniny a čerstvých bylín, v ktorej majú byť prirovnávané k čerstvým
         bylinám, fínska colná správa rozhodnutiami z 29. júla a 12. augusta 2002 zakázala dovoz, vývoz, držbu na účel opätovného predaja,
         ponuku a každú inú formu scudzenia týchto produktov z dôvodu, že úrovne rezíduí pesticídov obsiahnuté v týchto produktoch
         prekročili maximálne povolené množstvá rezíduí chlorpyrifosu a fenarimolu pre čerstvé byliny.

      16      Gavrielides podal na Helsingin hallinto-oikeus žalobu o zrušenie týchto rozhodnutí fínskej colnej správy.

      17      Konštatujúc, že vnútroštátna právna úprava je zhodná s právnou úpravou Spoločenstva v tejto oblasti, Helsingin hallinto-oikeus
         sa domnieva, že výsledok sporu vo veci samej závisí od odpovede na otázku, či sa má smernica 90/642 vykladať tak, že záväzným
         spôsobom stanovuje maximálne úrovne rezíduí chlorpyrifosu a fenarimolu, pokiaľ ide o listy viniča.

      18      Keďže neexistuje judikatúra k tejto otázke, Helsingin hallinto-oikeus rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce
         prejudiciálne otázky:

      „1.      Má sa článok 1 ods. 1 smernice Rady 90/642/EHS z 27. novembra 1990 o stanovení maximálnych hladín pre rezíduá [úrovní rezíduí
         – neoficiálny preklad] pesticídov v a na určitých produktoch rastlinného pôvodu vrátane ovocia a zeleniny v znení zmien a doplnení vykladať v tom
         zmysle, že sa smernica vzťahuje na listy viniča?

      2.      Ak je to tak:
      a)      Má sa príloha I smernice vykladať v tom zmysle, že listy viniča patria do skupiny produktov ‚Listová zelenina a čerstvé byliny‘
         a príloha II v tom zmysle, že listy viniča patria medzi ‚Ostatné [byliny]‘?

      b)      Do ktorej skupiny produktov a do ktorej položky patria listy viniča, ak nepatria medzi ‚Ostatné [byliny]‘?“
       Posúdenie Súdnym dvorom
      19      Je nepochybné, že listy viniča nie sú uvedené ani v smernici 90/642, ani v jej prílohách.

      20      Podstatou otázok položených vnútroštátnym súdom je, či napriek neexistencii zmienky sa má smernica 90/642 vykladať tak, že
         sa uplatňuje na listy viniča, a v prípade kladnej odpovede, do ktorej kategórie produktov a do ktorej položky treba zaradiť
         tento produkt.

      21      V tomto ohľade treba pripomenúť, že článok 1 ods. 1 smernice 90/642, ktorý definuje pôsobnosť vyššie uvedenej smernice, uvádza
         ako „príklady“ produkty patriace do skupín vymenovaných v prílohe I tejto smernice. Okrem toho, v prílohe II tej istej smernice
         prvý stĺpec je nazvaný „Skupiny a príklady individuálnych produktov, pre ktoré platia maximálne úrovne rezíduí“, a veľké množstvo
         skupín a podskupín citovaných produktov v tejto prílohe obsahuje v rámci vypočítavania produktov „Ostatné“.

      22      Z toho vyplýva, že tak ako tvrdí fínska vláda a Komisia Európskych spoločenstiev, a v rozpore s tým, čo hlavne tvrdí Gavrielides
         a grécka vláda, samotná skutočnosť, že produkt nie je uvedený v prílohách smernice 90/642 nevylučuje uplatnenie vyššie uvedenej
         smernice na tento produkt. Je ešte potrebné preskúmať, či je možné sporný produkt, v kontexte právnej úpravy o stanovení maximálnych
         úrovní rezíduí pesticídov, priradiť k produktu alebo skupine produktov výslovne upravených v smernici 90/642.

      23      Také preskúmanie zahŕňa zohľadnenie všeobecného cieľa tejto smernice, ktorý spočíva, podľa jej prvých šiestich odôvodnení,
         a tak ako zdôraznila generálna advokátka v bodoch 32 a 33 svojich návrhov, v zosúladení jednak potreby účinne chrániť rastliny
         a rastlinné produkty proti škodcom a burinám pre zabezpečenie výnosu rastlinnej výroby v Spoločenstve a výnosnosti poľnohospodárskej
         produkcie a jednak potreby chrániť zdravie ľudí alebo zvierat, ako aj životné prostredie proti škodlivým účinkom pesticídov.

      24      V dôsledku toho zaradenie produktu, ktorý nie je uvedený v prílohách smernice 90/642, do skupiny alebo podskupiny produktov,
         ktoré sú v nej uvedené, predpokladá, tak ako to tvrdí Komisia vo svojich písomných pripomienkach, že tento neuvedený produkt
         je vopred predmetom vedeckého vyhodnotenia spočívajúceho v zvážení dvoch požiadaviek uvedených v predchádzajúcom bode tohto
         rozsudku, a z ktorého vyplýva, že z pohľadu týchto dvoch požiadaviek je dovolené uplatniť na dotknutý produkt maximálne úrovne
         rezíduí pesticídov stanovené pre skupinu alebo podskupinu produktov, do ktorej sa má zaradiť.

      25      Táto potreba predchádzajúceho vedeckého vyhodnotenia je potvrdená v trinástom odôvodnení smernice 90/642, podľa ktorého stanovenie
         povinných maximálnych úrovní rezíduí pesticídov „vyžaduje zdĺhavé technické posudzovanie“.

      26      Pokiaľ ide o spor vo veci samej, treba povedať, že podľa informácií poskytnutých Komisiou priaznivé a nepriaznivé účinky pesticídov
         na listy viniča neboli do dnešného dňa predmetom žiadneho vedeckého vyhodnotenia, takže nie je možné zaradiť tieto listy do
         položky „Ostatné“ v podskupine čerstvých bylín v skupine listová zelenina a čerstvé byliny, tak ako by to chcela fínska vláda,
         alebo do podskupiny stolové hrozno alebo muštové hrozno v skupine bobuľoviny a drobné ovocie, tak ako to subsidiárne uvádza
         Gavrielides a grécka vláda.

      27      Pokiaľ ide o údajné možné zaradenie listov viniča do podskupiny čerstvých bylín, treba dodať, že vyššie uvedené listy sa vo
         vzťahu napríklad k čerstvým bylinám uvedeným v prílohe I a II smernice 90/642, a to trebuľka, cesnak pažítkový, petržlen a zeler
         na krájanie, líšia morfologicky, spôsobom konzumácie a podmienkami pestovania a vystavenia pôsobeniu škodlivých organizmov,
         ktoré vylučujú, aby sa na nich, keďže v súčasnosti neexistuje vedecké zdôvodnenie, uplatňovali maximálne úrovne rezíduí pesticídov
         stanovené pre čerstvé byliny.

      28      Na podporu svojej argumentácie sa fínska vláda odvoláva na dokument nazvaný „Klasifikácia kultúr (menšieho významu) nevymenovaných
         v prílohe smernice Rady 90/642/EHS“ [Classification of (minor) crops not listed in the Appendix of Council Directive 90/642/EEC],
         strany 107 a 108, kde sú listy viniča prirovnané k čerstvým bylinám.

      29      Tento dokument je prílohou usmerňovacieho dokumentu Komisie z 22. júla 1997 nazvaného „Pokyny na predloženie údajov týkajúcich
         sa rezíduí upravených v prílohe II časti A bode 6 a v prílohe III časti A bode 8 smernice 91/414/EHS o uvedení na trh fytofarmaceutických
         produktov“ (Guidelines for the generation of data concerning residues as provided in Annex II, part A, section 6 and Annex III,
         part A, section 8 of Directive 91/414/ECC concerning the placing of plant protection production products on the market).

      30      Každopádne, dokument, na ktorý sa odvoláva fínska vláda, nemôže spochybniť predchádzajúci rozbor.

      31      Ako totiž vyplýva z informácií poskytnutých Komisiou, tento dokument vyjadruje výhradne stanovisko odborov Komisie, a nie
         stanovisko stáleho fytosanitárneho výboru, ktorý sa ešte v tejto veci nevyjadril. V dôsledku toho sa navrhnuté porovnanie
         neopiera o žiadne vedecké vyhodnotenie.

      32      Okrem toho, tak ako to objasňuje názov usmerňovacieho dokumentu z 22. júla 1997, ku ktorému je vyššie uvedený dokument pripojený,
         toto porovnanie je urobené v presnom právnom rámci, a to v právnom rámci smernice Rady 91/414/EHS z 15. júla 1991 o uvádzaní
         prípravkov na ochranu rastlín na trh (Ú. v. ES L 230, s. 1).

      33      Vo svojej prílohe I táto smernica obsahuje zoznam účinných látok, ktorých použitie je povolené v prípravkoch na ochranu rastlín.
         Na rozdiel od smernice 90/642 pritom nestanovuje maximálne úrovne rezíduí účinných látok, na ktoré sa uplatňuje. Tak ako uvádza
         Komisia vo svojich písomných pripomienkach, smernica 91/414 vo svojom článku 4 ods. 1 stanovuje zásadu, že uvedenie prípravkov
         na ochranu rastlín obsahujúcich takéto látky na trh je podriadené vydaniu predbežného povolenia zo strany dotknutého členského
         štátu, ktorý ak dočasne stanovil maximálne úrovne rezíduí, je povinný oznámiť tieto úrovne Komisii na účel preskúmania ich
         prípustnosti.

      34      V tomto rámci porovnanie listov s čerstvými bylinami, navrhnuté v dokumente uvedenom v bode 28 tohto rozsudku, sa týka, tak
         ako to vyplýva z nadpisu „Pokyny“, ku ktorému je vyššie uvedený dokument pripojený, dodávky, počas uvedenia novej účinnej
         látky v prílohe I smernice 91/414 alebo materiálu povoľujúceho uvedenie prípravku na ochranu rastlín na trh, informácií, získaných
         počas kontrolných skúšok týkajúcich sa reakcie rezíduí účinných látok alebo dotknutých produktov v a na spracovaných produktoch,
         v potravinách a strave pre zvieratá podľa prílohy II časti A bodu 6 a prílohy III časti A bodu 8 smernice 91/414.

      35      Takéto porovnanie, s ktorým sa ráta pre čerstvé byliny v rámci zberu v kontexte smernice 91/414, informácií získaných počas
         kontrolných skúšok týkajúcich sa reakcie rezíduí účinných látok alebo prípravkov na ochranu rastlín v potravinách alebo spracovaných
         produktoch, nemôže byť v prípade neexistencie vedeckého odôvodnenia rozšírené na oblasť stanovenia maximálnych úrovní rezíduí
         pesticídov, na ktorú sa vzťahuje smernica 90/642.

      36      Z toho vyplýva, že v kontexte smernice 90/642 sa listy viniča nemôžu porovnávať s čerstvými bylinami.

      37      Pokiaľ ide o údajné možné porovnanie listov viniča s hroznom, je potrebné ešte najskôr uviesť, že podskupina „stolové hrozno
         a muštové hrozno“ zahŕňa jednak „stolové hrozno“ a jednak „muštové hrozno.“ Neobsahuje položku „Ostatné“, čo vedie k záveru,
         že výpočet produktov v tejto podskupine je vyčerpávajúci, a predstavuje prekážku zaradenia iných produktov akými sú listy
         viniča.

      38      Po druhé, je potrebné si všimnúť, že pokiaľ ide o skupinu „bobuľoviny a drobné ovocie“, do ktorej patrí podskupina „stolové
         hrozno a muštové hrozno“, maximálne úrovne rezíduí pesticídov sa uplatňujú na „celý produkt“, podľa stĺpca 3 prílohy I smernice 90/642.
         Toto upresnenie je prekážkou pre zaradenie do skupiny citovaných produktov takých častí rastliny, ako sú listy viniča, ktoré
         sú oddelené od bobuľovín alebo dotknutého drobného ovocia.

      39      Po tretie, tento výklad podporujú existujúce rozdiely medzi listami viniča a hroznom. Vskutku, okrem spôsobu konzumovania,
         ktorý ich silne odlišuje, tieto dva produkty sa odlišujú, tak ako to uvádza Komisia vo svojich písomných pripomienkach, čo
         sa týka ich morfológie, a teda ich schopnosťou zadržiavať rezíduá pesticídov, ako aj podmienkami ich zberu a aj dĺžkou pôsobenia
         škodlivých organizmov.

      40      Z toho vyplýva, že v kontexte smernice 90/642 sa listy viniča nemôžu porovnávať so stolovým hroznom alebo muštovým hroznom.

      41      S prihliadnutím na uvedené je potrebné dospieť k záveru, že smernica 90/642 sa neuplatňuje na listy viniča.

      42      V dôsledku toho je potrebné odpovedať vnútroštátnemu súdu, že smernica 90/642 sa neuplatňuje na listy viniča.

       O trovách
      43      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Smernica Rady 90/642/EHS z 27. novembra 1990 o stanovení maximálnych hladín pre rezíduá [úrovní rezíduí – neoficiálny preklad] pesticídov v a na určitých produktoch rastlinného pôvodu, vrátane ovocia a zeleniny, zmenená a doplnená smernicou Komisie
            2000/42/ES z 22. júna 2000, sa neuplatňuje na listy viniča.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. augusta 1994. # Neckermann Versand AG proti Hauptzollamt Frankfurt/Main-Ost. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessisches Finanzgericht - Nemecko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec C-395/93.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 13. marca 2003. # Jose Pedro Pessoa e Costa proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-166/02.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. januára 1994. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Neprípustnosť. # Vec C-296/92.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 11. júla 1968. # Henri Labeyrie proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 16-67.