title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) zo 16. januára 2014. # UAB "Juvelta" proti VĮ "Lietuvos prabavimo rūmai". # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas - Litva. # Voľný pohyb tovaru - Článok 34 ZFEÚ - Množstevné obmedzenia dovozu - Opatrenia s rovnocenným účinkom - Uvádzanie výrobkov z drahých kovov na trh - Puncová značka - Požiadavky uložené právnou úpravou členského štátu dovozu. # Vec C-481/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      zo 16. januára 2014 (
            *1
         )
      „Voľný pohyb tovaru — Článok 34 ZFEÚ — Množstevné obmedzenia dovozu — Opatrenia s rovnocenným účinkom — Uvádzanie výrobkov z drahých kovov na trh — Puncová značka — Požiadavky uložené právnou úpravou členského štátu dovozu“
      Vo veci C‑481/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Litva) z 27. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 25. októbra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         UAB „Juvelta“

      proti

         VĮ „Lietuvos prabavimo rūmai“,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), sudcovia J. L. da Cruz Vilaça, G. Arestis, J.‑C. Bonichot a A. Arabadžiev,
      generálny advokát: N. Wahl,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               UAB „Juvelta“, v zastúpení: A. Astauskienė, advokatė,

               —

               litovská vláda, v zastúpení: D. Kriaučiūnas a R. Krasuckaitė, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Steiblytė a G. Wilms, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 34 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi UAB „Juvelta“ (ďalej len „Juvelta“) a VĮ Lietuvos prabavimo rūmai (litovský kontrolný úrad) vo veci rozhodnutia tohto úradu o uložení povinnosti spoločnosti Juvelta, aby na nezávislom príslušnom úrade dala puncovými značkami, ktoré sú v súlade s podmienkami právnej úpravy Litovskej republiky, označiť výrobky zo zlata, ktoré uvádza na trh.

         Právny rámec

               3

               Podľa § 3 ods. 21 zákona Litovskej republiky o štátnom dozore nad drahými kovmi a drahými kameňmi (Lietuvos Respublikos tauriųjų metalų ir brangakmenių valstybinės priežiūros įstatymas) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon o štátnom dozore“) je štátnou puncovou značkou VĮ Lietuvos prabavimo rūmai puncová značka zavedená štátmi Európskeho hospodárskeho priestoru (EHP) a Tureckou republikou, ktorá potvrdzuje, že ňou označené výrobky skontroloval a opuncoval nezávislý kontrolný úrad poverený dotknutým štátom, že zodpovedajú hodnote rýdzosti vyjadrenej na punci v arabských číslach a že uvádzajú pomerný hmotnostný obsah drahého kovu v zliatine vyjadrený v tisícinách.

               4

               Podľa § 17 ods. 1 tohto zákona musí VĮ Lietuvos prabavimo rūmai označiť výrobky z drahých kovov a drahé kamene dovezené do Litvy štátnou puncovou značkou tohto štátu.

               5

               § 17 ods. 2 bod 2 uvedeného zákona stanovuje, že výrobky z drahých kovov a drahé kamene dovezené z iného štátu, a to zo štátu EHP alebo z Tureckej republiky, kde je povolené ich uvádzanie na trh, možno uviesť na trh bez puncovej značky VĮ Lietuvos prabavimo rūmai alebo bez osvedčenia o akosti, pokiaľ boli tieto výrobky skontrolované a označené puncovou značkou nezávislého puncového úradu povereného takým štátom a je na nich uvedená povinná zodpovednostná puncová značka zapísaná v takom štáte a vyrazená pri ich výrobe.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               6

               Juvelta je spoločnosť, ktorej predmetom činnosti je najmä maloobchod so šperkmi z drahých kovov.

               7

               V nadväznosti na inšpekciu úradníci VĮ Lietuvos prabavimo rūmai zistili, že časť (355 kusov) kontrolovaných výrobkov zo zlata nie je v súlade s požiadavkami § 17 ods. 2 bodu 2 zákona o štátnom dozore.

               8

               VĮ Lietuvos prabavimo rūmai v zápisnici o inšpekcii č. 04‑13‑41 z 15. marca 2011, v ktorej sa zaznamenali výsledky uvedenej inšpekcie, uložil spoločnosti Juvelta povinnosť, aby výrobky zo zlata, ktoré uvádza na trh, nechala označiť puncovými značkami v súlade s požiadavkami litovskej právnej úpravy na nezávislom poverenom verejnom úrade.

               9

               Z tejto zápisnice vyplýva, že na predmetných výrobkoch bola vyrazená puncová značka nezávislým kontrolným úradom povereným Poľskou republikou, avšak podľa VĮ Lietuvos prabavimo rūmai táto puncová značka nebola v súlade s požiadavkami § 17 ods. 2 bodu 2 zákona o štátnom dozore v spojení s § 3 ods. 21 tohto zákona z dôvodu, že arabská číslica „3“ uvedená na puncovej značke neoznačuje pomerný hmotnostný obsah drahého kovu v zliatine uvedený v tisícinách.

               10

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že je nesporné, že v Poľskej republike použitie číslice „3“ na takej puncovej značke slúži na označenie výrobkov z drahých kovov, ktorých rýdzosť, vyjadrená v tisícinách hmotnosti zliatiny, je 585.

               11

               Uvedený súd okrem toho uvádza, že Juvelta dodatočne označila dotknuté výrobky, keď na ne umiestnila označenie „585“ určené na uvedenie rýdzosti týchto výrobkov v podobe, ktorá je pre litovského spotrebiteľa zrozumiteľná.

               12

               Juvelta po podaní opravného prostriedku proti tejto zápisnici riaditeľovi VĮ Lietuvos prabavimo rūmai, ktorý rozhodnutím č. 1.5‑264 z 15. apríla 2011 tento opravný prostriedok zamietol a potvrdil platnosť uvedenej zápisnice, navrhla zrušenie uvedenej zápisnice a tohto rozhodnutia na Vilniaus apygardos administracinis teismas (Krajský správny súd vo Vilniuse), ktorý tento návrh zamietol rozsudkom z 18. augusta 2011.

               13

               Juvelta podala proti tomuto rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd podávajúci návrh na začatie prejudiciálneho konania.

               14

               Za týchto okolností Lietuvos vyriausiasis administracinis teismas (Najvyšší správny súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 34 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnym právnym predpisom, podľa ktorých sa musia výrobky zo zlata dovezené z iného členského štátu, v ktorom sa môžu uvádzať na trh (štát vývozu), s cieľom ich uvedenia na trh v členskom štáte Európskej únie označiť puncovou značkou nezávislého puncového úradu povereného členským štátom, ktorou sa potvrdzuje, že takto označený výrobok bol uvedeným úradom skontrolovaný, a v ktorej sú uvedené informácie týkajúce sa miery rýdzosti výrobku zrozumiteľné pre spotrebiteľa členského štátu dovozu, ak sú tieto informácie týkajúce sa miery rýdzosti uvedené v ďalšej samostatnej značke alebo označení na tom istom výrobku zo zlata?

                        2.

                        Je pre odpoveď na prvú otázku podstatné to, že dodatočné označenie týkajúce sa miery rýdzosti výrobkov zo zlata uvedenej na výrobkoch, ktoré je zrozumiteľné pre spotrebiteľa členského štátu dovozu (napríklad označenie tromi arabskými číslicami ‚585‘), nebolo vykonané nezávislým puncovým úradom povereným členským štátom Európskej únie, pričom informácie poskytnuté v tomto označení obsahovo zodpovedajú informáciám uvedeným v puncovej značke, ktorou výrobok zo zlata označil nezávislý puncový úrad poverený členským štátom vývozu (napríklad označenie členského štátu vývozu arabskou číslicou ‚3‘ podľa jeho právnych predpisov predstavuje mieru rýdzosti ‚585‘)?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               15

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 34 ZFEÚ má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej je na to, aby bolo možné na trh členského štátu uvádzať výrobky z drahých kovov dovezené z iného členského štátu, v ktorom je ich uvádzanie na trh povolené a ktoré boli označené puncovou značkou v súlade s právnou úpravou druhého členského štátu, nevyhnutné, aby ich v prípade, že údaje týkajúce sa rýdzosti týchto výrobkov uvedené v tejto puncovej značke nie sú v súlade s požiadavkami právnej úpravy prvého členského štátu, nezávislý kontrolný orgán poverený posledným uvedeným členským štátom nanovo označil prostredníctvom puncovej značky, ktorá potvrdzuje, že uvedené výrobky boli skontrolované, a uvádza ich rýdzosť v súlade s uvedenými požiadavkami.

               16

               Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry sa má každá obchodnoprávna úprava členských štátov, ktorá môže priamo alebo nepriamo, skutočne alebo potenciálne brániť obchodu v rámci Únie, považovať za opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenia v zmysle článku 34 ZFEÚ (pozri najmä rozsudky z 11. júla 1974, Dassonville, 8/74, Zb. s. 837, bod 5, a z 2. decembra 2010, Ker‑Optika, C-108/09, Zb. s. I-12213, bod 47).

               17

               Prekážky voľného pohybu tovaru vyplývajúce v prípade, že neexistuje harmonizácia právnych predpisov, z uplatnenia pravidiel týkajúcich sa podmienok, ktoré musí tento tovar spĺňať, na tovar s pôvodom v iných členských štátoch, kde sa legálne vyrába a uvádza na trh, aj vtedy, keď sa tieto pravidlá uplatnia bez rozdielu na všetky výrobky, tak predstavujú opatrenia s rovnocenným účinkom, ktoré zakazuje článok 34 ZFEÚ, pokiaľ toto uplatnenie nemožno odôvodniť cieľom všeobecného záujmu prevažujúcim nad požiadavkami voľného pohybu tovaru (pozri rozsudky z 22. júna 1982, Robertson a i., 220/81, Zb. s. 2349, bod 9; z 15. septembra 1994, Houtwipper, C-293/93, Zb. s. I-4249, bod 11, ako aj z 21. júna 2001, Komisia/Írsko, C-30/99, Zb. s. I-4619, bod 26).

               18

               Súdny dvor v tejto súvislosti už rozhodol, že účinkom vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá požaduje, aby sa výrobky z drahých kovov dovezené z iných členských štátov, v ktorých sa legálne uvádzajú na trh a opuncujú v súlade s právnymi predpismi týchto štátov, nanovo opuncovali v členskom štáte dovozu, je, že dovozy sú ťažšie uskutočniteľné a sú nákladnejšie (pozri v tomto zmysle rozsudky Robertson a i., už citovaný, bod 10; Houtwipper, už citovaný, bod 13, ako aj Komisia/Írsko, už citovaný, bod 27).

               19

               Tak je to v prípade právnej úpravy dotknutej vo veci samej. Na základe tejto právnej úpravy sa totiž výrobky z drahých kovov a drahé kamene označené puncovou značkou, ktorej údaje nie sú v súlade s požiadavkami uvedenej právnej úpravy, môžu v Litve uvádzať na trh až po tom, čo sa v tomto členskom štáte nanovo opuncujú.

               20

               V dôsledku toho taká právna úprava predstavuje opatrenie s rovnocenným účinkom ako množstevné obmedzenie dovozu zakázané článkom 34 ZFEÚ.

               21

               Pokiaľ ide o možnosť odôvodniť takéto opatrenie, Súdny dvor už rozhodol, že povinnosť dovozcu dať výrobky z drahých kovov označiť puncovou značkou uvádzajúcou rýdzosť je v zásade spôsobilá zabezpečiť účinnú ochranu spotrebiteľa a podporovať poctivosť obchodných transakcií (pozri rozsudky Robertson a i., už citovaný, bod 11; Houtwipper, už citovaný, bod 14, ako aj Komisia/Írsko, už citovaný, bod 29).

               22

               Súdny dvor však v tejto súvislosti už rozhodol, že členský štát nemôže na výrobky dovezené z iného členského štátu, v ktorom boli legálne uvedené na trh a opuncované v súlade s právnymi predpismi tohto štátu, ukladať nové puncovanie, pokiaľ sú údaje poskytnuté na základe pôvodnej puncovej značky, a to bez ohľadu na jej formu, rovnocenné s údajmi požadovanými členským štátom dovozu a pre spotrebiteľa posledného uvedeného štátu zrozumiteľné (pozri rozsudky Robertson a i., už citovaný, bod 12; Houtwipper, už citovaný, bod 15, ako aj Komisia/Írsko, už citovaný, body 30 a 69).

               23

               Na určenie, či údaj o rýdzosti, ktorý nie je stanovený v právnej úprave členského štátu, poskytuje rovnocenné informácie, ktoré sú pre spotrebiteľa tohto štátu zrozumiteľné, treba zohľadniť predpokladané očakávania priemerného, riadne informovaného a primerane pozorného a obozretné spotrebiteľa (pozri v tomto zmysle rozsudok Komisia/Írsko, už citovaný, bod 32).

               24

               Pokiaľ ide o spor, v ktorom rozhoduje vnútroštátny súd, treba uviesť, že je preukázané, že výrobky dotknuté vo veci samej boli opuncované nezávislým kontrolným úradom povereným Poľskou republikou, a to v súlade s právnymi predpismi tohto štátu.

               25

               Vnútroštátny súd tiež uvádza, že je nesporné, že puncová značka uvedená na uvedených výrobkoch označuje ich rýdzosť prostredníctvom číslice „3“ a že v Poľsku táto číslica slúži na označenie výrobkov z drahých kovov, ktorých rýdzosť vyjadrená v tisícinách hmotnosti zliatiny je 585.

               26

               Z toho vyplýva, že údaj poskytnutý v uvedenej zmienke je, pokiaľ ide o výrobky z drahých kovov opuncované v Poľsku, rovnocenný s údajom poskytnutým číslicou „585“ uvedenou na puncovej značke vyrazenej nezávislým povereným verejným kontrolným úradom v Litve v súlade s právnou úpravou tohto štátu.

               27

               Vzhľadom na toto tvrdenie treba tiež overiť, či číslica „3“ uvedená na puncových značkách vyrazených na výrobkoch dotknutých vo veci samej poskytuje priemernému, riadne informovanému a primerane pozornému a obozretnému litovskému spotrebiteľovi zrozumiteľný údaj.

               28

               V tejto súvislosti treba konštatovať, že je pravdepodobné, že uvedená číslica nie je pre takého spotrebiteľa zrozumiteľná, pretože tento spotrebiteľ v zásade nemusí poznať poľský systém označovania rýdzosti výrobkov z drahých kovov.

               29

               Hoci však obmedzujúce účinky právnej úpravy dotknutej vo veci samej môžu byť odôvodnené cieľom zabezpečiť účinnú ochranu litovských spotrebiteľov tým, že im táto právna úprava poskytne údaje týkajúce sa rýdzosti výrobkov z drahých kovov dovezených do Litvy, ktoré sú pre nich zrozumiteľné, možno takéto odôvodnenie pripustiť iba v prípade, že táto právna úprava je primeraná vzhľadom na cieľ, ktorý sleduje, t. j. pokiaľ za predpokladu, že môže prispieť k dosiahnutiu tohto cieľa, nejde nad rámec toho, čo je na jeho dosiahnutie potrebné.

               30

               Treba teda preskúmať, či uvedený cieľ možno dosiahnuť opatreniami, ktoré obmedzujú obchod s výrobkami z drahých kovov v rámci Únie menej než ukladanie nového puncovania v členskom štáte dovozu, ktoré je stanovené v uvedenej právnej úprave.

               31

               V tomto kontexte treba pripomenúť, ako uvádza vnútroštátny súd, že Juvelta na účely uvedenia rýdzosti výrobkov dotknutých vo veci samej v podobe, ktorá je pre litovského spotrebiteľa zrozumiteľná, dodatočne označila tieto výrobky spôsobom, že na ne uviedla „585“, pričom toto číslo zodpovedá rýdzosti uvedených výrobkov vyjadrenej v tisícinách hmotnosti zliatiny.

               32

               Treba konštatovať, že takéto označenie je spôsobilé dosiahnuť cieľ sledovaný právnou úpravou dotknutou vo veci samej a predstavuje opatrenie, ktoré menej obmedzuje pohyb výrobkov z drahých kovov v rámci Únie než nové puncovanie uložené touto právnou úpravou pod podmienkou, že údaje poskytnuté na základe tohto označenia zodpovedajú údajom uvedeným na puncovej značke, ktorú na dotknuté výrobky vyrazil nezávislý kontrolný orgán poverený členským štátom vývozu týchto výrobkov.

               33

               Navyše treba uviesť, že okrem takéhoto dodatočného označenia, akým je označenie dotknuté vo veci samej, by aj iné opatrenia spočívajúce napríklad v povinnosti zabezpečiť, že v mieste uvádzania výrobkov z drahých kovov s pôvodom v iných členských štátoch na trh sa umiestnia prepočtové tabuľky schválené nezávislým kontrolným orgánom členského štátu dovozu, ktoré spotrebiteľa informujú o puncových značkách iných členských štátov uvádzajúcich rýdzosť a o ich ekvivalentoch v uvedenom členskom štáte alebo v povinnosti umiestniť na tieto výrobky etiketu uvádzajúcu všetky údaje vyžadované právnou úpravou tohto členského štátu, mohli predstavovať opatrenia, ktoré sú dostatočné na dosiahnutie účinnej ochrany spotrebiteľa.

               34

               Za týchto podmienok treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 34 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej je na to, aby bolo možné na trh členského štátu uvádzať výrobky z drahých kovov dovezené z iného členského štátu, v ktorom je ich uvádzanie na trh povolené a ktoré boli označené puncovou značkou v súlade s právnou úpravou druhého členského štátu, nevyhnutné, aby ich v prípade, že údaje týkajúce sa rýdzosti týchto výrobkov uvedené v tejto puncovej značke nie sú v súlade s požiadavkami právnej úpravy prvého členského štátu, nezávislý kontrolný orgán poverený posledným uvedeným členským štátom nanovo označil prostredníctvom puncovej značky, ktorá potvrdzuje, že uvedené výrobky boli skontrolované, a uvádza ich rýdzosť v súlade s uvedenými požiadavkami.

         O druhej otázke

               35

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či okolnosť, že dodatočné označenie dovezených výrobkov z drahých kovov slúžiace na to, aby sa poskytli údaje týkajúce sa rýdzosti týchto výrobkov v podobe, ktorá je pre spotrebiteľa v členskom štáte dovozu zrozumiteľná, nevykonal nezávislý kontrolný orgán poverený členským štátom, je relevantná pre odpoveď na prvú otázku.

               36

               V tejto súvislosti treba uviesť, že vzhľadom na to, že výrobky dotknuté vo veci samej boli označené dodatočne iba ako doplnok puncovej značky uvádzajúcej rýdzosť vyrazenej nezávislým kontrolným úradom povereným členským štátom vývozu, v tomto prípade Poľskou republikou, je úloha tejto puncovej značky ako záruky splnená (pozri v tomto zmysle rozsudok Houtwipper, už citovaný, bod 19).

               37

               Situáciu dotknutú vo veci samej treba totiž odlíšiť od situácie, v ktorej samotní výrobcovia v členskom štáte vývozu puncujú výrobky z drahých kovov. Táto posledná uvedená situácia môže otvárať priestor pre podvody, pričom v prípade neexistencie právnej úpravy Únie prináleží členským štátom, ktoré majú veľkú mieru voľnej úvahy, aby im čelili tak, že prijmú opatrenia, o ktorých sa domnievajú, že sú v tejto súvislosti primerané (pozri v tomto zmysle rozsudok Houtwipper, už citovaný, body 20 až 22).

               38

               Údaje poskytnuté na základe takého dodatočného označenia, akým je označenie dotknuté vo veci samej, tak v každom prípade musia zodpovedať údajom, ktoré sú uvedené na puncovej značke, ktorú na dotknuté výrobky vyrazil nezávislý kontrolný orgán poverený členským štátom vývozu.

               39

               Ako však vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, ako aj z bodov 25 a 26 tohto rozsudku, v prejednávanej veci ide o taký prípad.

               40

               Za týchto podmienok treba na druhú otázku odpovedať tak, že okolnosť, že dodatočné označenie dovezených výrobkov z drahých kovov slúžiace na to, aby sa poskytli údaje týkajúce sa rýdzosti týchto výrobkov v podobe, ktorá je pre spotrebiteľa v členskom štáte dovozu zrozumiteľná, nevykonal nezávislý kontrolný orgán poverený členským štátom, nie je relevantná pre odpoveď na prvú otázku, pretože na uvedené výrobky predtým vyrazil puncovú značku označujúcu rýdzosť nezávislý kontrolný úrad poverený členským štátom vývozu a údaje poskytnuté týmto označením zodpovedajú údajom uvedeným v tejto puncovej značke.

         O trovách

               41

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 34 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, podľa ktorej je na to, aby bolo možné na trh členského štátu uvádzať výrobky z drahých kovov dovezené z iného členského štátu, v ktorom je ich uvádzanie na trh povolené a ktoré boli označené puncovou značkou v súlade s právnou úpravou druhého členského štátu, nevyhnutné, aby ich v prípade, že údaje týkajúce sa rýdzosti týchto výrobkov uvedené v tejto puncovej značke nie sú v súlade s požiadavkami právnej úpravy prvého členského štátu, nezávislý kontrolný orgán poverený posledným uvedeným členským štátom nanovo označil prostredníctvom puncovej značky, ktorá potvrdzuje, že uvedené výrobky boli skontrolované, a uvádza ich rýdzosť v súlade s uvedenými požiadavkami.

                           2.

                           Okolnosť, že dodatočné označenie dovezených výrobkov z drahých kovov slúžiace na to, aby sa poskytli údaje týkajúce sa rýdzosti týchto výrobkov v podobe, ktorá je pre spotrebiteľa v členskom štáte dovozu zrozumiteľná, nevykonal nezávislý kontrolný orgán poverený členským štátom, nie je relevantná pre odpoveď na prvú otázku, pretože na uvedené výrobky predtým vyrazil puncovú značku označujúcu rýdzosť nezávislý kontrolný úrad poverený členským štátom vývozu a údaje poskytnuté týmto označením zodpovedajú údajom uvedeným v tejto puncovej značke.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: litovčina.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 28. februára 1989. # Erik van der Stijl a Geoffrey Cullington proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Spojené veci 341/85, 251, 258, 259, 262 a 266/86, 222 a 232/87.


Rozsudok Súdneho dvora zo 6. októbra 1993. # Gerardus Cornelis Ten Oever proti Stichting Bedrijfspensioenfonds voor het Glazenwassers- en Schoonmaakbedrijf. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Kantongerecht Utrecht - Holandsko. # Vec C-109/91.


Rozsudok Súdneho dvora zo 17. decembra 1970. # Einfuhr- und Vorratsstelle für Getreide und Futtermittel proti Köster a Berodt & Co. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Nemecko. # Vec 25-70.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 27. júna 2013.#Vodafone Malta ltd. a Mobisle Communications ltd. proti Avukat Ġenerali a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Qorti Kostituzzjonali.#Elektronické komunikačné siete a služby – Smernica 2002/20/ES – Články 12 a 13 – Správne dane a poplatky za práva na používanie – Poplatok uplatňujúci sa na mobilných telekomunikačných operátorov – Vnútroštátna právna úprava – Metóda výpočtu poplatku – Percento z nákladov zaplatených užívateľmi.#Vec C‑71/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C-71/12,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Qorti Kostituzzjonali (Malta) zo 17. januára 2012 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2012, ktorý súvisí s konaním:
            Vodafone Malta ltd.,
            Mobisle Communications ltd.
            proti
            Avukat Ġenerali,
            Kontrollur tad-Dwana,
            Ministru tal-Finanzi,
            Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,
            SÚDNY DVOR (tretia komora),
            v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu tretej komory, sudcovia E. Jarašiūnas (spravodajca), A. Ó Caoimh a C. G. Fernlund,
            generálny advokát: N. Jääskinen,
            tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. januára 2013,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Vodafone Malta ltd., v zastúpení: I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia a M. Borg, avukati, a M. Hall, QC,
            – Mobisle Communications ltd., v zastúpení: F. Galea Salomone, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci I. Gauci a R. Tufigno, avukati,
            – Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni, v zastúpení: L. Cassar Pullicino a P. Micallef, avukati,
            – maltská vláda, v zastúpení: P. Grech, D. Mangion a V. Buttigieg, splnomocnení zástupcovia,
            – španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa,
            – francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.-S. Pilczer, splnomocnení zástupcovia,
            – Maďarsko, v zastúpení: M. Z. Fehér, K. Szíjjártó a Á. Szílágyi, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: G. Braun, K. Mifsud-Bonnici a L. Nicolae, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby (smernica o povolení) (Ú. v. EÚ L 108, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s. 337).
            2. Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťami Vodafone Malta ltd. (ďalej len „Vodafone Malta“) a Mobisle Communications ltd. (ďalej len „Mobisle Communications)na jednej strane a Avukat Ġenerali (generálny prokurátor), Kontrollur tad-Dwana (colný kontrolór), Ministru tal-Finanzi (minister financií) a Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (maltský telekomunikačný úrad) na druhej strane vo veci zaplatenia spotrebnej dane.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Odôvodnenia 30 a 31 smernice o povolení uvádzajú:
            „(30)	Správne poplatky môžu byť uložené poskytovateľom elektronických komunikačných služieb na financovanie činností národného regulačného orgánu pri riadení povoľovacieho systému a pre poskytovanie práv na používanie. Takéto poplatky by mali byť obmedzené tak, aby pokryli skutočné náklady na správu týchto činností. Na tento účel by sa mala vytvoriť transparentnosť v preukazovaní príjmov a výdavkov národných regulačných orgánov prostredníctvom ročnej správy o celkovej sume vybraných poplatkov a vynaložených nákladov na správu. Toto umožní podnikom skontrolovať, či sú náklady na správu a poplatky v rovnováhe.
            (31) Systémy pre správne poplatky by nemali skresliť súťaž alebo vytvoriť prekážky pre prístup na trh. V systémoch všeobecného povolenia už nebude možné spájať náklady na správu s poplatkami jednotlivých podnikov s výnimkou poskytovania práv na používanie čísel, rádiových frekvencií a práv na inštalovanie zariadení. Výber akýchkoľvek správnych poplatkov by mal byť v súlade so zásadami systému všeobecného povolenia. Príkladom spravodlivej, jednoduchej a transparentnej alternatívy pre tieto kritériá prisudzovania poplatkov by mohol byť kľúč rozdelenia vzťahujúci sa na obrat. V prípadoch veľmi nízkych správnych poplatkov, by mohlo byť vhodné použiť buď paušálnu sadzbu alebo kombináciu paušálnej sadzby s prvkom vzťahujúcim sa na obrat.“
            4. Podľa článku 1 smernice o povolení s názvom „Účel a pôsobnosť“:
            „1. Cieľom tejto smernice je podporiť vnútorný trh s elektronickými komunikačnými sieťami a službami prostredníctvom harmonizácie a zjednodušenia pravidiel týkajúcich sa povolenia a podmienok s cieľom uľahčiť ich poskytnutie v rámci spoločenstva.
            2. Táto smernica sa vzťahuje na povolenia na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb.“
            5. Článok 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice uvádza nasledujúcu definíciu:
            „‚všeobecné povolenie‘ je právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s touto smernicou“.
            6. Článok 12 uvedenej smernice s názvom „Správne poplatky“ znie:
            „1. Akékoľvek správne poplatky, ukladané podnikom poskytujúcim službu alebo sieť podľa všeobecného povolenia, alebo ktorým bolo poskytnuté právo používania, budú:
            a) celkovo pokrývať len administratívne náklady, ktoré sú vynaložené pri riadení, kontrole a vymáhaní plánu všeobecného povolenia a práv na používanie a osobitných povinností, ktoré sú spomenuté v článku 6 ods. 2[,] ktoré môžu zahŕňať náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj reguláciu práce, vyžadujúcu prípravu a uplatnenie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutia o prístupe a prepojení; a
            b) ukladané jednotlivým podnikom objektívnym, transparentným a primeraným spôsobom, ktorý minimalizuje dodatočné náklady na správu a súvisiace poplatky.
            2. V prípadoch, kde národné regulačné orgány ukladajú správne poplatky, zverejnia ročný prehľad svojich nákladov na správu a celkovej sumy vybraných poplatkov. Pri existencii rozdielu medzi celkovou sumou poplatkov a nákladov na správu sa urobí primeraná úprava.“
            7. Článok 13 smernice o povolení s názvom „Poplatky za práva na používanie a práva na inštalovanie zariadení“ stanovuje:
            „Členské štáty môžu povoliť príslušnému orgánu, aby uložil poplatky za práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísiel alebo práva na inštalovanie zariadení nachádzajúcich sa na, cez alebo pod verejným alebo súkromným majetkom, ktoré odrážajú potrebu zaručiť optimálne použitie týchto zdrojov. Členské štáty zabezpečia, aby takéto poplatky boli objektívne odôvodnené, transparentné, nediskriminačné a primerané vo vzťahu k ich zamýšľanému účelu a berúce do úvahy ciele uvedené v článku 8 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2002/21/ES [zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349)].“
            Maltské právo
            8. Zákon č. II z roku 2005 – zákon o vykonaní rozpočtových opatrení a stanovení iných správnych opatrení (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) ( Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta  č. 17,734 z 1. marca 2005, ďalej len „zákon č. II z roku 2005“) v § 40 stanovuje spotrebnú daň vo výške 3 % na mobilné telekomunikačné služby (paušály a dobíjateľné predplatené karty) a v § 41 stanovuje pravidlá týkajúce sa týchto služieb.
            9. § 41 zákona č. II z roku 2005 týkajúci sa týchto pravidiel znie:
            „Časť G
            Pravidlá mobilných telekomunikačných služieb
            1. Tieto pravidlá sa nazývajú ‚Pravidlá mobilných telekomunikačných služieb‘.
            2. Tieto pravidlá sa uplatňujú na všetky príjmy, ktoré boli dosiahnuté z mobilných telekomunikačných služieb v súlade s pravidlom č. 4.
            3. Mobilní telekomunikační operátori sú povinní zaregistrovať sa u kontrolóra v súlade so zákonom o spotrebných daniach, ďalej označovaným len ako ‚zákon‘.
            4. Spotrebná daň sa bude vyberať zo všetkých platieb, ktoré mobilní telekomunikační operátori dostávajú za svoje služby, vrátane paušálnych poplatkov a dobíjacích kupónov:
            Pojem ‚operátor‘ má rovnaký význam, ako je uvedené v § 2 zákona o (pravidlách) elektronických komunikácií:
            Spotrebná daň sa nevzťahuje na tieto služby:
            a) prichádzajúci hovor v rámci roamingu;
            b) príjmy z poplatkov za prepojenie;
            c) dary peňažnej povahy prevedené darcom v prospech obdarovaného prostredníctvom služieb, ktoré ponúka mobilný telekomunikačný operátor;
            d) voľné minúty.
            5. Osoba, podnik, združenie alebo obchodná spoločnosť, ktoré sú riadne zaregistrované u kontrolóra, sú zodpovedné za zaplatenie spotrebnej dane, ako je stanovená v § 3 zákona, v okamihu splatnosti spotrebnej dane.
            6. (1) Záznam príjmov, ktoré pochádzajú zo služieb, ktoré sú zaťažené spotrebnou daňou v zmysle týchto pravidiel, musí byť sprístupnený kontrolórovi na výkon akýchkoľvek potrebných kontrol.
            (2) Pravidelný výkaz obsahujúci podrobnosti o príjmoch pochádzajúcich zo služieb, ktoré sú zaťažené spotrebnou daňou v zmysle týchto pravidiel, sa sprístupní kontrolórovi za akékoľvek obdobie, ktoré určí kontrolór.
            (3) Zdaňovacie obdobie trvá tri mesiace alebo dlhšie obdobie, ktoré určí kontrolór alebo sa určí iným spôsobom, pričom daňové priznanie musí byť doručené kontrolórovi v lehote tridsiatich dní od skončenia každého zdaňovacieho obdobia, za ktoré sa podáva daňové priznanie.
            (4) Každý, kto nedodrží ustanovenia týchto pravidiel, bude zodpovedný za spáchanie prečinu a potrestá sa pokutou až do výšky päťsto lír.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
            10. Vodafone Malta a Mobisle Communications sú telekomunikačnými operátormi na Malte, kde sú držiteľmi všeobecného povolenia na poskytovanie mobilných telekomunikačných služieb.
            11. Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že 19. apríla 2005 Vodafone Malta a Mobisle Communications začali pred Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvá komora občianskoprávneho súdu) konanie o vyhlásenie neplatnosti § 40 a 41 zákona č. II z roku 2005, pričom uviedli, že tieto paragrafy sú v rozsahu, v akom zavádzajú platenie spotrebných daní za určité mobilné telekomunikačné služby, v rozpore s článkami 12 a 13 smernice o povolení.
            12. Prvostupňový súd zamietol žaloby Vodafone Malta a Mobisle Communications. Na jednej strane usúdil, že platenie napadnutej spotrebnej dane nie je v rozpore so smernicou o povolení, keďže táto smernica nezbavuje členské štáty možnosti vyberať iné dane zo služieb poskytovaných telekomunikačnými operátormi, ako sú tie, ktoré uvádza smernica. Prvostupňový súd na druhej strane usúdil, že vzhľadom na to, že uvedená daň sa nepočíta z obratu operátora, ale len z určitých služieb spotrebiteľom, ktoré operátor poskytuje užívateľom, skutočnosťou, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť, nie je udelenie povolenia na poskytovanie služieb operátorovi, ale spotreba tejto služby.
            13. Dňa 10. decembra 2008 Vodafone Malta a Mobisle Communications podali proti tomuto rozsudku odvolanie na Qorti Kostituzzjonali. V konaní pred ním znova tvrdia, že sporná spotrebná daň musí byť zrušená, lebo je v rozpore so smernicou o povolení, keďže členské štáty nemôžu stanovovať iné dane alebo poplatky ako sú tie, ktoré uvádza táto smernica, a dane uplatňujúce sa všeobecne.
            14. Podľa nich však sporná spotrebná daň z mobilných telekomunikačných služieb nezodpovedá dani, ktorá sa uplatňuje všeobecne, ale je daňou osobitnej povahy, ktorá sa vzťahuje iba na mobilných telekomunikačných operátorov.
            15. Odporcovia v konaní vo veci samej tvrdia, že spotrebná daň, ako ju stanovuje zákon č. II z roku 2005, má inú povahu ako správne poplatky uvedené v článkoch 12 a 13 smernice o povolení a líši sa od nich. Domnievajú sa, že ide o daň založenú na spotrebe služieb užívateľom, ktorá je vyberaná dotknutým podnikom, a že táto spotrebná daň sa líši od daní skúmaných v rozsudku z 18. septembra 2003, Albacom a Infostrada (C-292/01 a C-293/01, Zb. s. I-9449).
            16. Vzhľadom na rozsudok z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C-544/03 a C-545/03, Zb. s. I-7723), Qorti Kostituzzjonali vyjadril pochybnosti o pôsobnosti smernice o povolení a pýta sa, či vylučuje, alebo nevylučuje platenie dane zaťažujúcej priamo určité služby poskytované mobilnými telekomunikačnými operátormi.
            17. Za týchto okolností Qorti Kostituzzjonali rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
            „Bránia ustanovenia smernice [o povolení] a predovšetkým jej články 12 a 13 členským štátom v tom, aby mobilným telekomunikačným operátorom uložili daňovú povinnosť, ktorá je:
            a) tzv. ‚spotrebnou‘ daňou zavedenou vnútroštátnou právnou úpravou;
            b) vypočítaná ako percento z platieb, ktoré mobilní telekomunikační operátori dostanú od svojich užívateľov za služby, ktoré im títo operátori poskytujú, okrem služieb, ktoré sú podľa zákona oslobodené od dane;
            c) zaplatená mobilným telekomunikačným operátorom ich užívateľmi individuálne a následne je táto suma všetkými operátormi, ktorí ponúkajú mobilné telekomunikačné služby, odvedená colnému kontrolórovi, pričom túto sumu platia iba operátori a iní podnikatelia nie, vrátane tých, ktorí poskytujú iné elektronické komunikačné služby a siete?“
            O prejudiciálnej otázke
            18. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 12 a 13 smernice o povolení majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej operátori poskytujúci mobilné telekomunikačné služby sú zdaniteľnými osobami pri tzv. „spotrebnej“ dani zodpovedajúcej určitému percentu z platieb, ktoré dostávajú od užívateľov týchto služieb.
            19. Najprv treba poznamenať, že článok 13 smernice o povolení sa týka podrobností stanovenia poplatkov za práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísel alebo za práva na inštalovanie zariadení na verejnom alebo súkromnom majetku alebo pod ním. Naproti tomu, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vnímanie platby nazvanej „spotrebná daň“ zaťažujúcej všetky platby, ktoré dostávajú mobilní telekomunikační operátori za ich služby, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, je spojené s „dodaním mobilných telekomunikačných služieb“. V dôsledku toho článok 13 smernice o povolení nie je relevantný vo veci samej.
            20. Pokiaľ ide o článok 12 smernice o povolení, treba pripomenúť, že táto smernica nestanovuje len pravidlá týkajúce sa postupov udeľovania všeobecných povolení alebo práv na používanie rádiových frekvencií alebo čísel a obsahu uvedených povolení, ale aj pravidlá týkajúce sa povahy, či dokonca rozsahu peňažných povinností súvisiacich s uvedenými postupmi, ktoré môžu členské štáty uložiť podnikom v oblasti služieb elektronickej komunikácie (pozri analogicky rozsudky Albacom a Infostrada, už citovaný, body 35 a 36, a z 21. júla 2011, Telefónica de España, C-284/10, Zb. s. I-6991, bod 18).
            21. V tejto súvislosti zo znenia článku 12 smernice o povolení vyplýva, že členské štáty môžu ukladať podnikom poskytujúcim službu alebo sieť na základe všeobecného povolenia, alebo ktorým bolo priznané právo používať rádiové frekvencie alebo čísla, iba správne poplatky pokrývajúce celkové administratívne náklady vynaložené pri riadení, kontrole a uplatňovaní režimu všeobecného povolenia a osobitných práv na používanie a povinností, ktoré sú uvedené v článku 6 ods. 2 tejto smernice.
            22. Správne poplatky uvedené v článku 12 smernice o povolení teda majú povahu odmeny, lebo na jednej strane môžu byť uložené iba za služby správnej povahy poskytnuté vnútroštátnymi regulačnými orgánmi operátorom elektronických komunikácií najmä na základe všeobecného povolenia alebo priznania práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísel a na druhej strane musia pokryť administratívne náklady vynaložené v súvislosti s uvedenými službami.
            23. Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pokiaľ ide konkrétne o správne poplatky uložené členským štátom operátorom, ktorí sú držiteľmi všeobecného povolenia na základe článku 12 smernice o povolení, ich cieľom môže byť len pokrytie administratívnych nákladov spojených so štyrmi činnosťami správnej povahy, a to vydávaním, riadením, kontrolou a uplatňovaním príslušného režimu všeobecného povolenia (pozri analogicky rozsudok Telefónica de España, už citovaný, bod 22).
            24. Z uvedených okolností vyplýva, že daň, pri ktorej je skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť, spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, patrí do pôsobnosti článku 12 smernice o povolení. Členské štáty musia zabezpečiť, aby takáto daň správnej povahy bola uložená iba na účely uvedené v článku 12 smernice o povolení a aby bola v súlade s podmienkami, ktoré tam sú stanovené.
            25. Naproti tomu daň, pri ktorej skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť, nie je spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, ale súvisí s používaním mobilných telekomunikačných služieb poskytovaných operátormi a v konečnom dôsledku ju znáša užívateľ týchto služieb, nepatrí do pôsobnosti článku 12 smernice o povolení.
            26. Treba totiž uviesť, že Súdny dvor v bodoch 35 a 36 uznesenia z 15. decembra 2010, Agricola Esposito (C-492/09), uviedol, že smernica o povolení sa neuplatňuje na daň za používanie koncových zariadení pozemných verejných rádiových mobilných komunikačných služieb, keďže jej základom dane nie je poskytnutie siete a služieb elektronickej komunikácie, pričom poskytnutie siete alebo služby elektronickej komunikácie v zmysle tejto smernice nie je predpokladom súkromného používania mobilných telekomunikačných služieb zákazníkom.
            27. V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že platba, o ktorú ide v konaní vo veci samej, sa nazýva „spotrebná daň“ a že nie je uložená všetkým operátorom elektronických komunikácií, ktorí sú držiteľmi všeobecného povolenia, ale len tým operátorom, ktorí poskytujú mobilné telekomunikačné služby, a že zodpovedá určitému percentu z platieb, ktoré títo operátori dostávajú od užívateľov týchto služieb. Vnútroštátny súd navyše uvádza, že „táto platba je zaplatená mobilným telekomunikačným operátorom ich užívateľmi individuálne a následne je táto suma všetkými operátormi, ktorí ponúkajú mobilné telekomunikačné služby, odvedená colnému kontrolórovi, pričom túto sumu platia iba operátori a nie iní podnikatelia, vrátane tých, ktorí poskytujú iné elektronické komunikačné služby a siete“.
            28. Vzhľadom na tieto okolnosti sa zdá, že platba, o ktorú ide vo veci samej, má povahu dane zo spotreby, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu. Ak je to skutočne tak, uvedená platba nepatrí do pôsobnosti článku 12 smernice o povolení.
            29. Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 12 smernice o povolení sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej operátori poskytujúci mobilné telekomunikačné služby sú zdaniteľnými osobami pri tzv. „spotrebnej“ dani zodpovedajúcej určitému percentu z platieb, ktoré dostávajú od užívateľov týchto služieb, pod podmienkou, že skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť pri tejto dani, nie je spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, ale súvisí s používaním mobilných telekomunikačných služieb poskytovaných operátormi a v konečnom dôsledku ju znáša užívateľ týchto služieb, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu.
            O trovách
            30. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
            Článok 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby (smernica o povolení) sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej operátori poskytujúci mobilné telekomunikačné služby sú zdaniteľnými osobami pri tzv. „spotrebnej“ dani zodpovedajúcej určitému percentu z platieb, ktoré dostávajú od užívateľov týchto služieb, pod podmienkou, že skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť pri tejto dani, nie je spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, ale súvisí s používaním mobilných telekomunikačných služieb poskytovaných operátormi a v konečnom dôsledku ju znáša užívateľ týchto služieb, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu.

    ---documentbreak---

         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 27. júna 2013 (
            *1
         )
      „Elektronické komunikačné siete a služby — Smernica 2002/20/ES — Články 12 a 13 — Správne dane a poplatky za práva na používanie — Poplatok uplatňujúci sa na mobilných telekomunikačných operátorov — Vnútroštátna právna úprava — Metóda výpočtu poplatku — Percento z nákladov zaplatených užívateľmi“
      Vo veci C-71/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Qorti Kostituzzjonali (Malta) zo 17. januára 2012 a doručený Súdnemu dvoru 10. februára 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Vodafone Malta ltd.,

         Mobisle Communications ltd.

      proti

         Avukat Ġenerali,

         Kontrollur tad-Dwana,

         Ministru tal-Finanzi,

         Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory M. Ilešič, podpredseda Súdneho dvora K. Lenaerts, vykonávajúci funkciu sudcu tretej komory, sudcovia E. Jarašiūnas (spravodajca), A. Ó Caoimh a C. G. Fernlund,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 30. januára 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Vodafone Malta ltd., v zastúpení: I. Refalo, M. Refalo, L. Hurst, J. Pavia a M. Borg, avukati, a M. Hall, QC,

               —

               Mobisle Communications ltd., v zastúpení: F. Galea Salomone, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci I. Gauci a R. Tufigno, avukati,

               —

               Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni, v zastúpení: L. Cassar Pullicino a P. Micallef, avukati,

               —

               maltská vláda, v zastúpení: P. Grech, D. Mangion a V. Buttigieg, splnomocnení zástupcovia,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: N. Díaz Abad, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J.-S. Pilczer, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Maďarsko, v zastúpení: M. Z. Fehér, K. Szíjjártó a Á. Szílágyi, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Braun, K. Mifsud-Bonnici a L. Nicolae, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 12 a 13 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby (smernica o povolení) (Ú. v. EÚ L 108, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s. 337).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťami Vodafone Malta ltd. (ďalej len „Vodafone Malta“) a Mobisle Communications ltd. (ďalej len „Mobisle Communications“)na jednej strane a Avukat Ġenerali (generálny prokurátor), Kontrollur tad-Dwana (colný kontrolór), Ministru tal-Finanzi (minister financií) a Awtorita’ ta’ Malta dwar il-Komunikazzjoni (maltský telekomunikačný úrad) na druhej strane vo veci zaplatenia spotrebnej dane.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 30 a 31 smernice o povolení uvádzajú:

                        „(30)

                        Správne poplatky môžu byť uložené poskytovateľom elektronických komunikačných služieb na financovanie činností národného regulačného orgánu pri riadení povoľovacieho systému a pre poskytovanie práv na používanie. Takéto poplatky by mali byť obmedzené tak, aby pokryli skutočné náklady na správu týchto činností. Na tento účel by sa mala vytvoriť transparentnosť v preukazovaní príjmov a výdavkov národných regulačných orgánov prostredníctvom ročnej správy o celkovej sume vybraných poplatkov a vynaložených nákladov na správu. Toto umožní podnikom skontrolovať, či sú náklady na správu a poplatky v rovnováhe.

                        (31)

                        Systémy pre správne poplatky by nemali skresliť súťaž alebo vytvoriť prekážky pre prístup na trh. V systémoch všeobecného povolenia už nebude možné spájať náklady na správu s poplatkami jednotlivých podnikov s výnimkou poskytovania práv na používanie čísel, rádiových frekvencií a práv na inštalovanie zariadení. Výber akýchkoľvek správnych poplatkov by mal byť v súlade so zásadami systému všeobecného povolenia. Príkladom spravodlivej, jednoduchej a transparentnej alternatívy pre tieto kritériá prisudzovania poplatkov by mohol byť kľúč rozdelenia vzťahujúci sa na obrat. V prípadoch veľmi nízkych správnych poplatkov, by mohlo byť vhodné použiť buď paušálnu sadzbu alebo kombináciu paušálnej sadzby s prvkom vzťahujúcim sa na obrat.“

               4

               Podľa článku 1 smernice o povolení s názvom „Účel a pôsobnosť“:
               „1.   Cieľom tejto smernice je podporiť vnútorný trh s elektronickými komunikačnými sieťami a službami prostredníctvom harmonizácie a zjednodušenia pravidiel týkajúcich sa povolenia a podmienok s cieľom uľahčiť ich poskytnutie v rámci spoločenstva.
               2.   Táto smernica sa vzťahuje na povolenia na poskytovanie elektronických komunikačných sietí a služieb.“

               5

               Článok 2 ods. 2 písm. a) tejto smernice uvádza nasledujúcu definíciu:
               „‚všeobecné povolenie‘ je právny rámec ustanovený členským štátom, zaručujúci práva na poskytovanie elektronických komunikačných sietí alebo služieb a ukladajúci osobitné odvetvové povinnosti, ktoré sa môžu vzťahovať na všetky alebo na osobitné druhy elektronických komunikačných sietí a služieb, v súlade s touto smernicou“.

               6

               Článok 12 uvedenej smernice s názvom „Správne poplatky“ znie:
               „1.   Akékoľvek správne poplatky, ukladané podnikom poskytujúcim službu alebo sieť podľa všeobecného povolenia, alebo ktorým bolo poskytnuté právo používania, budú:

                        a)

                        celkovo pokrývať len administratívne náklady, ktoré sú vynaložené pri riadení, kontrole a vymáhaní plánu všeobecného povolenia a práv na používanie a osobitných povinností, ktoré sú spomenuté v článku 6 ods. 2[,] ktoré môžu zahŕňať náklady na medzinárodnú spoluprácu, harmonizáciu a normovanie, analýzu trhu, sledovanie zhody a inú kontrolu trhu, ako aj reguláciu práce, vyžadujúcu prípravu a uplatnenie sekundárnych právnych predpisov a správnych rozhodnutí, ako napríklad rozhodnutia o prístupe a prepojení; a

                        b)

                        ukladané jednotlivým podnikom objektívnym, transparentným a primeraným spôsobom, ktorý minimalizuje dodatočné náklady na správu a súvisiace poplatky.

                  2.   V prípadoch, kde národné regulačné orgány ukladajú správne poplatky, zverejnia ročný prehľad svojich nákladov na správu a celkovej sumy vybraných poplatkov. Pri existencii rozdielu medzi celkovou sumou poplatkov a nákladov na správu sa urobí primeraná úprava.“

               7

               Článok 13 smernice o povolení s názvom „Poplatky za práva na používanie a práva na inštalovanie zariadení“ stanovuje:
               „Členské štáty môžu povoliť príslušnému orgánu, aby uložil poplatky za práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísiel alebo práva na inštalovanie zariadení nachádzajúcich sa na, cez alebo pod verejným alebo súkromným majetkom, ktoré odrážajú potrebu zaručiť optimálne použitie týchto zdrojov. Členské štáty zabezpečia, aby takéto poplatky boli objektívne odôvodnené, transparentné, nediskriminačné a primerané vo vzťahu k ich zamýšľanému účelu a berúce do úvahy ciele uvedené v článku 8 smernice [Európskeho parlamentu a Rady] 2002/21/ES [zo 7. marca 2002 o spoločnom regulačnom rámci pre elektronické komunikačné siete a služby (rámcová smernica) (Ú. v. ES L 108, s. 33; Mim. vyd. 13/029, s. 349)].“

         Maltské právo

               8

               Zákon č. II z roku 2005 – zákon o vykonaní rozpočtových opatrení a stanovení iných správnych opatrení (Att Numru II ta’1-2005 – Att biex jimplimenta diversi miżuri ta’ l-Estmi u biex jipprovdi għal miżuri amministrattivi oħra) (Gazzetta tal-Gvern ta’ Malta č. 17,734 z 1. marca 2005, ďalej len „zákon č. II z roku 2005“) v § 40 stanovuje spotrebnú daň vo výške 3 % na mobilné telekomunikačné služby (paušály a dobíjateľné predplatené karty) a v § 41 stanovuje pravidlá týkajúce sa týchto služieb.

               9

               § 41 zákona č. II z roku 2005 týkajúci sa týchto pravidiel znie:
               „Časť G
               Pravidlá mobilných telekomunikačných služieb
               1.   Tieto pravidlá sa nazývajú ‚Pravidlá mobilných telekomunikačných služieb‘.
               2.   Tieto pravidlá sa uplatňujú na všetky príjmy, ktoré boli dosiahnuté z mobilných telekomunikačných služieb v súlade s pravidlom č. 4.
               3.   Mobilní telekomunikační operátori sú povinní zaregistrovať sa u kontrolóra v súlade so zákonom o spotrebných daniach, ďalej označovaným len ako ‚zákon‘.
               4.   Spotrebná daň sa bude vyberať zo všetkých platieb, ktoré mobilní telekomunikační operátori dostávajú za svoje služby, vrátane paušálnych poplatkov a dobíjacích kupónov:
               Pojem ‚operátor‘ má rovnaký význam, ako je uvedené v § 2 zákona o (pravidlách) elektronických komunikácií:
               Spotrebná daň sa nevzťahuje na tieto služby:

                        a)

                        prichádzajúci hovor v rámci roamingu;

                        b)

                        príjmy z poplatkov za prepojenie;

                        c)

                        dary peňažnej povahy prevedené darcom v prospech obdarovaného prostredníctvom služieb, ktoré ponúka mobilný telekomunikačný operátor;

                        d)

                        voľné minúty.

                  5.   Osoba, podnik, združenie alebo obchodná spoločnosť, ktoré sú riadne zaregistrované u kontrolóra, sú zodpovedné za zaplatenie spotrebnej dane, ako je stanovená v § 3 zákona, v okamihu splatnosti spotrebnej dane.

                        (1)

                        Záznam príjmov, ktoré pochádzajú zo služieb, ktoré sú zaťažené spotrebnou daňou v zmysle týchto pravidiel, musí byť sprístupnený kontrolórovi na výkon akýchkoľvek potrebných kontrol.

                        (2)

                        Pravidelný výkaz obsahujúci podrobnosti o príjmoch pochádzajúcich zo služieb, ktoré sú zaťažené spotrebnou daňou v zmysle týchto pravidiel, sa sprístupní kontrolórovi za akékoľvek obdobie, ktoré určí kontrolór.

                        (3)

                        Zdaňovacie obdobie trvá tri mesiace alebo dlhšie obdobie, ktoré určí kontrolór alebo sa určí iným spôsobom, pričom daňové priznanie musí byť doručené kontrolórovi v lehote tridsiatich dní od skončenia každého zdaňovacieho obdobia, za ktoré sa podáva daňové priznanie.

                        (4)

                        Každý, kto nedodrží ustanovenia týchto pravidiel, bude zodpovedný za spáchanie prečinu a potrestá sa pokutou až do výšky päťsto lír.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               10

               Vodafone Malta a Mobisle Communications sú telekomunikačnými operátormi na Malte, kde sú držiteľmi všeobecného povolenia na poskytovanie mobilných telekomunikačných služieb.

               11

               Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že 19. apríla 2005 Vodafone Malta a Mobisle Communications začali pred Prim’Awla tal-Qorti Ċivili (prvá komora občianskoprávneho súdu) konanie o vyhlásenie neplatnosti § 40 a 41 zákona č. II z roku 2005, pričom uviedli, že tieto paragrafy sú v rozsahu, v akom zavádzajú platenie spotrebných daní za určité mobilné telekomunikačné služby, v rozpore s článkami 12 a 13 smernice o povolení.

               12

               Prvostupňový súd zamietol žaloby Vodafone Malta a Mobisle Communications. Na jednej strane usúdil, že platenie napadnutej spotrebnej dane nie je v rozpore so smernicou o povolení, keďže táto smernica nezbavuje členské štáty možnosti vyberať iné dane zo služieb poskytovaných telekomunikačnými operátormi, ako sú tie, ktoré uvádza smernica. Prvostupňový súd na druhej strane usúdil, že vzhľadom na to, že uvedená daň sa nepočíta z obratu operátora, ale len z určitých služieb spotrebiteľom, ktoré operátor poskytuje užívateľom, skutočnosťou, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť, nie je udelenie povolenia na poskytovanie služieb operátorovi, ale spotreba tejto služby.

               13

               Dňa 10. decembra 2008 Vodafone Malta a Mobisle Communications podali proti tomuto rozsudku odvolanie na Qorti Kostituzzjonali. V konaní pred ním znova tvrdia, že sporná spotrebná daň musí byť zrušená, lebo je v rozpore so smernicou o povolení, keďže členské štáty nemôžu stanovovať iné dane alebo poplatky ako sú tie, ktoré uvádza táto smernica, a dane uplatňujúce sa všeobecne.

               14

               Podľa nich však sporná spotrebná daň z mobilných telekomunikačných služieb nezodpovedá dani, ktorá sa uplatňuje všeobecne, ale je daňou osobitnej povahy, ktorá sa vzťahuje iba na mobilných telekomunikačných operátorov.

               15

               Odporcovia v konaní vo veci samej tvrdia, že spotrebná daň, ako ju stanovuje zákon č. II z roku 2005, má inú povahu ako správne poplatky uvedené v článkoch 12 a 13 smernice o povolení a líši sa od nich. Domnievajú sa, že ide o daň založenú na spotrebe služieb užívateľom, ktorá je vyberaná dotknutým podnikom, a že táto spotrebná daň sa líši od daní skúmaných v rozsudku z 18. septembra 2003, Albacom a Infostrada (C-292/01 a C-293/01, Zb. s. I-9449).

               16

               Vzhľadom na rozsudok z 8. septembra 2005, Mobistar a Belgacom Mobile (C-544/03 a C-545/03, Zb. s. I-7723), Qorti Kostituzzjonali vyjadril pochybnosti o pôsobnosti smernice o povolení a pýta sa, či vylučuje, alebo nevylučuje platenie dane zaťažujúcej priamo určité služby poskytované mobilnými telekomunikačnými operátormi.

               17

               Za týchto okolností Qorti Kostituzzjonali rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Bránia ustanovenia smernice [o povolení] a predovšetkým jej články 12 a 13 členským štátom v tom, aby mobilným telekomunikačným operátorom uložili daňovú povinnosť, ktorá je:

                        a)

                        tzv. ‚spotrebnou‘ daňou zavedenou vnútroštátnou právnou úpravou;

                        b)

                        vypočítaná ako percento z platieb, ktoré mobilní telekomunikační operátori dostanú od svojich užívateľov za služby, ktoré im títo operátori poskytujú, okrem služieb, ktoré sú podľa zákona oslobodené od dane;

                        c)

                        zaplatená mobilným telekomunikačným operátorom ich užívateľmi individuálne a následne je táto suma všetkými operátormi, ktorí ponúkajú mobilné telekomunikačné služby, odvedená colnému kontrolórovi, pričom túto sumu platia iba operátori a iní podnikatelia nie, vrátane tých, ktorí poskytujú iné elektronické komunikačné služby a siete?“

         O prejudiciálnej otázke

               18

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 12 a 13 smernice o povolení majú vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej operátori poskytujúci mobilné telekomunikačné služby sú zdaniteľnými osobami pri tzv. „spotrebnej“ dani zodpovedajúcej určitému percentu z platieb, ktoré dostávajú od užívateľov týchto služieb.

               19

               Najprv treba poznamenať, že článok 13 smernice o povolení sa týka podrobností stanovenia poplatkov za práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísel alebo za práva na inštalovanie zariadení na verejnom alebo súkromnom majetku alebo pod ním. Naproti tomu, ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, vnímanie platby nazvanej „spotrebná daň“ zaťažujúcej všetky platby, ktoré dostávajú mobilní telekomunikační operátori za ich služby, ako je tá, o ktorú ide vo veci samej, je spojené s „dodaním mobilných telekomunikačných služieb“. V dôsledku toho článok 13 smernice o povolení nie je relevantný vo veci samej.

               20

               Pokiaľ ide o článok 12 smernice o povolení, treba pripomenúť, že táto smernica nestanovuje len pravidlá týkajúce sa postupov udeľovania všeobecných povolení alebo práv na používanie rádiových frekvencií alebo čísel a obsahu uvedených povolení, ale aj pravidlá týkajúce sa povahy, či dokonca rozsahu peňažných povinností súvisiacich s uvedenými postupmi, ktoré môžu členské štáty uložiť podnikom v oblasti služieb elektronickej komunikácie (pozri analogicky rozsudky Albacom a Infostrada, už citovaný, body 35 a 36, a z 21. júla 2011, Telefónica de España, C-284/10, Zb. s. I-6991, bod 18).

               21

               V tejto súvislosti zo znenia článku 12 smernice o povolení vyplýva, že členské štáty môžu ukladať podnikom poskytujúcim službu alebo sieť na základe všeobecného povolenia, alebo ktorým bolo priznané právo používať rádiové frekvencie alebo čísla, iba správne poplatky pokrývajúce celkové administratívne náklady vynaložené pri riadení, kontrole a uplatňovaní režimu všeobecného povolenia a osobitných práv na používanie a povinností, ktoré sú uvedené v článku 6 ods. 2 tejto smernice.

               22

               Správne poplatky uvedené v článku 12 smernice o povolení teda majú povahu odmeny, lebo na jednej strane môžu byť uložené iba za služby správnej povahy poskytnuté vnútroštátnymi regulačnými orgánmi operátorom elektronických komunikácií najmä na základe všeobecného povolenia alebo priznania práva na používanie rádiových frekvencií alebo čísel a na druhej strane musia pokryť administratívne náklady vynaložené v súvislosti s uvedenými službami.

               23

               Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že pokiaľ ide konkrétne o správne poplatky uložené členským štátom operátorom, ktorí sú držiteľmi všeobecného povolenia na základe článku 12 smernice o povolení, ich cieľom môže byť len pokrytie administratívnych nákladov spojených so štyrmi činnosťami správnej povahy, a to vydávaním, riadením, kontrolou a uplatňovaním príslušného režimu všeobecného povolenia (pozri analogicky rozsudok Telefónica de España, už citovaný, bod 22).

               24

               Z uvedených okolností vyplýva, že daň, pri ktorej je skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť, spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, patrí do pôsobnosti článku 12 smernice o povolení. Členské štáty musia zabezpečiť, aby takáto daň správnej povahy bola uložená iba na účely uvedené v článku 12 smernice o povolení a aby bola v súlade s podmienkami, ktoré tam sú stanovené.

               25

               Naproti tomu daň, pri ktorej skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť, nie je spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, ale súvisí s používaním mobilných telekomunikačných služieb poskytovaných operátormi a v konečnom dôsledku ju znáša užívateľ týchto služieb, nepatrí do pôsobnosti článku 12 smernice o povolení.

               26

               Treba totiž uviesť, že Súdny dvor v bodoch 35 a 36 uznesenia z 15. decembra 2010, Agricola Esposito (C-492/09), uviedol, že smernica o povolení sa neuplatňuje na daň za používanie koncových zariadení pozemných verejných rádiových mobilných komunikačných služieb, keďže jej základom dane nie je poskytnutie siete a služieb elektronickej komunikácie, pričom poskytnutie siete alebo služby elektronickej komunikácie v zmysle tejto smernice nie je predpokladom súkromného používania mobilných telekomunikačných služieb zákazníkom.

               27

               V prejednávanej veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že platba, o ktorú ide v konaní vo veci samej, sa nazýva „spotrebná daň“ a že nie je uložená všetkým operátorom elektronických komunikácií, ktorí sú držiteľmi všeobecného povolenia, ale len tým operátorom, ktorí poskytujú mobilné telekomunikačné služby, a že zodpovedá určitému percentu z platieb, ktoré títo operátori dostávajú od užívateľov týchto služieb. Vnútroštátny súd navyše uvádza, že „táto platba je zaplatená mobilným telekomunikačným operátorom ich užívateľmi individuálne a následne je táto suma všetkými operátormi, ktorí ponúkajú mobilné telekomunikačné služby, odvedená colnému kontrolórovi, pričom túto sumu platia iba operátori a nie iní podnikatelia, vrátane tých, ktorí poskytujú iné elektronické komunikačné služby a siete“.

               28

               Vzhľadom na tieto okolnosti sa zdá, že platba, o ktorú ide vo veci samej, má povahu dane zo spotreby, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu. Ak je to skutočne tak, uvedená platba nepatrí do pôsobnosti článku 12 smernice o povolení.

               29

               Vzhľadom na všetko, čo bolo uvedené, treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 12 smernice o povolení sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej operátori poskytujúci mobilné telekomunikačné služby sú zdaniteľnými osobami pri tzv. „spotrebnej“ dani zodpovedajúcej určitému percentu z platieb, ktoré dostávajú od užívateľov týchto služieb, pod podmienkou, že skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť pri tejto dani, nie je spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, ale súvisí s používaním mobilných telekomunikačných služieb poskytovaných operátormi a v konečnom dôsledku ju znáša užívateľ týchto služieb, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu.

         O trovách

               30

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné siete a služby (smernica o povolení) sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni právnej úprave členského štátu, ako je tá, o ktorú ide v konaní vo veci samej, podľa ktorej operátori poskytujúci mobilné telekomunikačné služby sú zdaniteľnými osobami pri tzv. „spotrebnej“ dani zodpovedajúcej určitému percentu z platieb, ktoré dostávajú od užívateľov týchto služieb, pod podmienkou, že skutočnosť, na základe ktorej vzniká daňová povinnosť pri tejto dani, nie je spojená s konaním o vydanie všeobecného povolenia umožňujúceho vstup na trh so službami elektronickej komunikácie, ale súvisí s používaním mobilných telekomunikačných služieb poskytovaných operátormi a v konečnom dôsledku ju znáša užívateľ týchto služieb, čoho preverenie prislúcha vnútroštátnemu súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maltčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 27. októbra 2011.#Finanzamt Essen-NordOst proti GFKL Financial Services AG.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesfinanzhof - Nemecko.#Šiesta smernica o DPH - Článok 2 bod 1 a článok 4 - Pôsobnosť - Pojmy ‚poskytovanie služieb za protihodnotu‘ a ‚hospodárska činnosť‘ - Predaj pohľadávok neuhradených po lehote ich splatnosti - Predajná cena týchto pohľadávok nižšia ako ich nominálna hodnota - Prevzatie vymáhania uvedených pohľadávok a rizika platobnej neschopnosti dlžníkov kupujúcim.#Vec C-93/10.

text:
      Vec C‑93/10
      Finanzamt Essen‑NordOst
      proti
      GFKL Financial Services AG
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesfinanzhof)
      „Šiesta smernica o DPH – Článok 2 bod 1 a článok 4 – Pôsobnosť – Pojmy ‚poskytovanie služieb za protihodnotu‘ a ‚hospodárska činnosť‘ – Predaj pohľadávok neuhradených po lehote ich splatnosti – Nižšia predajná cena týchto pohľadávok ako ich nominálna hodnota – Prevzatie vymáhania uvedených pohľadávok a rizika platobnej neschopnosti dlžníkov kupujúcim“
      Abstrakt rozsudku
      Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Poskytovanie
            služieb za protihodnotu – Pojem
      (Smernica Rady 77/388, článok 2 bod 1 a článok 4)
      Článok 2 bod 1 a článok 4 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu
         sa majú vykladať v tom zmysle, že hospodársky subjekt, ktorý na vlastné riziko nakupuje pohľadávky neuhradené po lehote ich
         splatnosti za nižšiu cenu, ako je ich nominálna hodnota, neposkytuje služby za protihodnotu v zmysle uvedeného článku 2 bodu
         1 a nevykonáva hospodársku činnosť, ktorá by spadala do rámca pôsobnosti tejto smernice, pokiaľ rozdiel medzi nominálnou hodnotou
         uvedených pohľadávok a ich kúpnou cenou odráža skutočnú hospodársku hodnotu dotknutých pohľadávok v čase ich postúpenia.

      Za takých okolností totiž postupník pohľadávok nezískava nijakú odplatu od postupcu, keďže rozdiel medzi nominálnou hodnotou
         postúpených pohľadávok a kúpnou cenou týchto pohľadávok odráža skutočnú hospodársku hodnotu uvedených pohľadávok v čase ich
         postúpenia, ktorá zodpovedá problematickej povahe týchto pohľadávok a zvýšenému riziku platobnej neschopnosti dlžníkov.

      (pozri body 22, 25, 26 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 27. októbra 2011 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Článok 2 bod 1 a článok 4 – Pôsobnosť – Pojmy ‚poskytovanie služieb za protihodnotu‘ a ‚hospodárska činnosť‘ – Predaj pohľadávok neuhradených po lehote ich splatnosti – Nižšia predajná cena týchto pohľadávok ako ich nominálna hodnota – Prevzatie vymáhania uvedených pohľadávok a rizika platobnej neschopnosti dlžníkov kupujúcim“
      Vo veci C‑93/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Bundesfinanzhof (Nemecko)
         z 10. decembra 2009 a doručený Súdnemu dvoru 17. februára 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Finanzamt Essen‑NordOst
      proti
      GFKL Financial Services AG,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta (spravodajkyňa), G. Arestis a D. Šváby,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: K. Malaček, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. mája 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        GFKL Financial Services AG, v zastúpení: A. Bartsch a B. Keller, Rechtsanwälte,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan a G. Clohessy, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 14. júla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bodu 1, článku 4, článku 11 A ods. 1 písm. a), ako aj článku
         13 B písm. d) bodov 2 a 3 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
         týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1;
         Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Finanzamt Essen-NordOst (ďalej len „Finanzamt“) a spoločnosťou GFKL Financial Services
         AG (ďalej len „spoločnosť GFKL“) vo veci povinnosti poslednej uvedenej spoločnosti zaplatiť daň z pridanej hodnoty (ďalej
         len „DPH“) z dôvodu, že jedna z jej dcérskych spoločností odkúpila pohľadávky zo 70 zrušených a splatných úverových zmlúv.

       Právny rámec
      3        Článok 2 bod 1 šiestej smernice stanovuje:

      „[DPH] podlieha:
      1.      dodávka tovaru alebo služieb za úhradu [za protihodnotu – neoficiálny preklad] v rámci územia štátu zdaniteľnou osobou.“

      4        Článok 4 ods. 1 a 2 tejto smernice znie:

      „1.      Pojem ‚zdaniteľná osoba‘ predstavuje osobu, ktorá nezávisle na ľubovoľnom mieste vykonáva hospodársku činnosť bližšie určenú
         v odseku 2, odhliadajúc od účelu a výsledkov tejto činnosti.

      2.      Hospodárske činnosti spomínané v odseku 1 predstavujú všetky činnosti výrobcov, obchodníkov a osôb poskytujúcich služby, vrátane
         banských a poľnohospodárskych činností a činností jednotlivých profesií. Aj využívanie hmotného alebo nehmotného majetku na
         účely nadobúdania zisku z nich na nepretržitom základe sa bude tiež považovať za hospodársku činnosť.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      5        Spoločnosť GFKL je jediným spoločníkom a materskou spoločnosťou spoločnosti založenej podľa nemeckého práva, ktorá 26. októbra
         2004 nadobudla od určitej banky záložné práva a pohľadávky zo 70 zrušených a splatných úverových zmlúv.

      6        Dňa 29. apríla 2004, ktorý je rozhodujúcim dňom, predstavovala nominálna hodnota týchto pohľadávok 15 500 915,16 eura.

      7        Kúpna zmluva najmä stanovovala, že od tohto rozhodujúceho dňa boli uvedené práva a pohľadávky považované za vedené, resp.
         v držbe na účet a riziko kupujúceho, platby, ktoré sa ich týkali, mali patriť kupujúcemu a ručenie predávajúceho za uhradenie
         dotknutých pohľadávok bolo vylúčené.

      8        Na základe listu spolkového ministerstva financií z 3. júna 2004, ktorý sa týkal výkonu rozsudku Súdneho dvora z 26. júna
         2003, MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring (C‑305/01, Zb. s. I‑6729), sa však zmluvné strany zmluvy o kúpe pohľadávok vzhľadom na
         výrazné problémy s úhradou pohľadávok domnievali, že realizovateľná časť predmetných pohľadávok je oveľa nižšia ako ich nominálna
         hodnota, a stanovili ich hospodársku nominálnu hodnotu na 8 956 101 eur.

      9        Okrem toho zmluvné strany, ktoré zastávali názor, že uhradenie pohľadávok by malo trvať približne tri roky, sa na základe
         úrokovej sadzby stanovenej po vzájomnej dohode na 5,97 % dohodli na poskytnutí úveru kupujúceho predávajúcemu s úrokmi vo
         výške 556 293 eur tak, že po odpočítaní týchto úrokov bola hospodárska nominálna hodnota predmetných pohľadávok 8 399 808
         eur.

      10      Konečná kúpna cena predmetných pohľadávok bola napokon stanovená na 8 034 883 eur a kúpna zmluva neobsahovala možnosť neskoršej
         zmeny tejto ceny.

      11      Okrem toho sa zmluvné strany domnievali, že kúpou týchto pohľadávok kupujúci neposkytuje predávajúcemu zdaniteľné plnenie.
         Pre prípad odlišného posúdenia daňovými úradmi sa však dohodli, že za protiplnenie je potrebné považovať rozdiel medzi hospodárskou
         nominálnou hodnotou po odpočítaní úrokov a konečnou kúpnou cenou uvedených pohľadávok, teda sumu vo výške 364 925 eur.

      12      Spoločnosť GFKL po tom, ako odovzdala daňové priznanie na daň z príjmov, v ktorom uviedla, že tento rozdiel predstavuje odmenu
         predávajúcemu dotknutých pohľadávok za plnenie podliehajúce dani, podala proti svojmu daňovému priznaniu opravný prostriedok,
         ktorý Finanzamt zamietol ako nedôvodný.

      13      Spoločnosť GFKL následne podala žalobu na Finanzgericht, ktorý tejto žalobe vyhovel, pričom zastával názor, že na rozdiel
         od pravého faktoringu prevod pohľadávok neuhradených po lehote ich splatnosti nepredstavuje plnenie voči predávajúcemu, ktoré
         podlieha dani z obratu.

      14      Finanzamt proti rozsudku Finanzgericht podal opravný prostriedok „Revision“ na vnútroštátny súd predkladajúci návrh na začatie
         prejudiciálneho konania.

      15      Za týchto okolností Bundesfinanzhof rozhodol prerušiť konanie a predložiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Na účely výkladu článku 2 bodu 1 a článku 4 šiestej smernice…:
      Ide pri predaji (kúpe) pohľadávok neuhradených po lehote ich splatnosti na základe prevzatia zodpovednosti za vymáhanie pohľadávok
         a rizika ich neuhradenia o odplatné plnenie a hospodársku činnosť kupujúceho pohľadávok aj vtedy, ak sa kúpna cena

      –        neurčuje podľa nominálnej hodnoty pohľadávok, keďže sa dohodla paušálna zrážka za prevzatie zodpovednosti za vymáhanie pohľadávok
         a riziko ich neuhradenia, ale

      –        podľa odhadovaného rizika neuhradenia predmetných pohľadávok, pričom vymáhaniu pohľadávok pripadá vo vzťahu k zrážke vyplývajúcej
         z rizika ich neuhradenia len vedľajší význam?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, na účely výkladu článku 13 B písm. d) bodov 2 a 3 šiestej smernice…:
      a)      Je prevzatie rizika neuhradenia zo strany kupujúceho pohľadávok pri nadobudnutí pohľadávok neuhradených po lehote ich splatnosti
         za výrazne nižšiu kúpnu cenu, ako je nominálna hodnota pohľadávok, oslobodené od dane ako poskytnutie inej záruky alebo zabezpečenia?

      b)      V prípade, že ide o prevzatie rizika, ktoré je oslobodené od dane:
      Je vymáhanie pohľadávok ako súčasť jediného plnenia alebo ako vedľajšie plnenie oslobodené od dane alebo je ako samostatné
         plnenie zdaniteľné?

      3.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku a v prípade, že nejde o plnenie oslobodené od dane, na účely výkladu článku 11 A
         [ods. 1] písm. a) šiestej smernice:

      Určuje sa protihodnota za zdaniteľné plnenie podľa zmluvnými stranami odhadovaných alebo podľa skutočných nákladov vynaložených
         na vymáhanie?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      16      Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 2 bod 1 a článok 4 šiestej smernice majú vykladať v tom
         zmysle, že hospodársky subjekt, ktorý na vlastné riziko nakupuje pohľadávky neuhradené po lehote ich splatnosti za nižšiu
         cenu, ako je ich nominálna hodnota, poskytuje služby za protihodnotu a vykonáva hospodársku činnosť.

      17      Najskôr treba pripomenúť, že v rámci systému DPH zdaniteľné činnosti predpokladajú existenciu operácie medzi účastníkmi obsahujúcu
         určenie ceny alebo protihodnoty. Ak činnosť poskytovateľa spočíva iba v poskytovaní plnení bez priamej protihodnoty, neexistuje
         zdaniteľný základ, a tieto plnenia preto nepodliehajú DPH (pozri rozsudok z 29. októbra 2009, Komisia/Fínsko, C‑246/08, Zb.
         s. I‑10605, bod 43).

      18      V tejto súvislosti sa poskytnutie služieb „vykonáva za protihodnotu“ v zmysle článku 2 bodu 1 šiestej smernice len vtedy,
         ak medzi poskytovateľom a príjemcom existuje právny vzťah, v rámci ktorého dôjde k vzájomnej výmene plnení, pričom odmena
         prijatá poskytovateľom predstavuje skutočnú protihodnotu za službu poskytnutú príjemcovi (rozsudok MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring,
         už citovaný, bod 47).

      19      V tomto ohľade podľa ustálenej judikatúry pojem „[poskytovanie] služieb za protihodnotu“ v zmysle článku 2 bodu 1 šiestej
         smernice predpokladá existenciu priamej súvislosti medzi poskytnutou službou a prijatou protihodnotou (rozsudok z 29. júla
         2010, Astra Zeneca UK, C‑40/09, Zb. s. I‑7505, bod 27 a citovaná judikatúra).

      20      V už citovanom rozsudku MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring Súdny dvor rozhodol, že skutočnosť, že faktor ručí klientovi za uhradenie
         pohľadávok, pričom na seba preberá riziko platobnej neschopnosti dlžníkov, treba považovať za využívanie majetku na účely
         nadobúdania zisku z nich na nepretržitom základe v zmysle článku 4 ods. 2 šiestej smernice, pokiaľ sa táto činnosť vykonáva
         za odmenu a v stanovenom období (pozri rozsudok MKG-Kraftfahrzeuge-Factoring, už citovaný, bod 50).

      21      V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že v rámci činnosti postúpenia pohľadávok dotknutých vo veci, ktorá je predmetom tohto
         rozsudku, sa postupník pohľadávok zaväzuje poskytnúť postupcovi služby faktoringu, za čo ako protihodnotu získa odmenu, konkrétne
         faktoringový poplatok a poplatok za prevzatie rizika.

      22      Pokiaľ však ide o spor vo veci samej, je opodstatnené uviesť, že na rozdiel od skutkových okolností sporu, ktorý bol predmetom
         už citovaného rozsudku vo veci MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, postupník pohľadávok nezískava nijakú odplatu od postupcu, takže
         nevykonáva hospodársku činnosť v zmysle článku 4 šiestej smernice ani neposkytuje služby v zmysle článku 2 bodu 1 tejto smernice.

      23      Je pravda, že existuje rozdiel medzi nominálnou hodnotou postúpených pohľadávok a ich kúpnou cenou.

      24      V každom prípade na rozdiel od faktoringového poplatku a poplatku za prevzatie rizika, ktoré v spore, v ktorom bol vydaný
         už citovaný rozsudok MKG‑Kraftfahrzeuge‑Factoring, boli prijaté faktorom, tento rozdiel v spore vo veci samej nepredstavuje
         odmenu, ktorá by sa priamo vzťahovala na službu poskytnutú kupujúcim postúpených pohľadávok.

      25      Rozdiel medzi nominálnou hodnotou postúpených pohľadávok a kúpnou cenou týchto pohľadávok nepredstavuje odmenu za takúto službu,
         ale odráža skutočnú hospodársku hodnotu uvedených pohľadávok v čase ich postúpenia, ktorá zodpovedá problematickej povahe
         týchto pohľadávok a zvýšenému riziku platobnej neschopnosti dlžníkov.

      26      Za týchto podmienok je potrebné na prvú otázku odpovedať tak, že článok 2 bod 1 a článok 4 šiestej smernice sa majú vykladať
         v tom zmysle, že hospodársky subjekt, ktorý na vlastné riziko nakupuje pohľadávky neuhradené po lehote ich splatnosti za nižšiu
         cenu, ako je ich nominálna hodnota, neposkytuje služby za protihodnotu v zmysle uvedeného článku 2 bodu 1 a nevykonáva hospodársku
         činnosť, ktorá by spadala do rámca pôsobnosti tejto smernice, pokiaľ rozdiel medzi nominálnou hodnotou uvedených pohľadávok
         a ich kúpnou cenou odráža skutočnú hospodársku hodnotu dotknutých pohľadávok v čase ich postúpenia.

       O druhej a tretej otázke
      27      Vzhľadom na odpoveď danú na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú a tretiu otázku položenú vnútroštátnym súdom.

       O trovách
      28      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 2 bod 1 a článok 4 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov
            týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia sa majú vykladať v tom
            zmysle, že hospodársky subjekt, ktorý na vlastné riziko nakupuje pohľadávky neuhradené po lehote ich splatnosti za nižšiu
            cenu, ako je ich nominálna hodnota, neposkytuje služby za protihodnotu v zmysle uvedeného článku 2 bodu 1 a nevykonáva hospodársku
            činnosť, ktorá by spadala do rámca pôsobnosti tejto smernice, pokiaľ rozdiel medzi nominálnou hodnotou uvedených pohľadávok
            a ich kúpnou cenou odráža skutočnú hospodársku hodnotu dotknutých pohľadávok v čase ich postúpenia.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. marca 2002. # H. Lommers proti Minister van Landbouw, Natuurbeheer en Visserij. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Centrale Raad van Beroep - Holandsko. # Sociálna politika. # Vec C-476/99.