title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 10. novembra 2016.#Openbaar Ministerie proti Krzysztof Marek Poltorak.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Rechtbank Amsterdam.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Naliehavé prejudiciálne konanie – Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach – Európsky zatykač – Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV – Článok 1 ods. 1 – Pojem ‚súdne rozhodnutie‘ – Článok 6 ods. 1 – Pojem ‚súdny orgán [vydávajúci zatykač]‘ – Európsky zatykač, ktorý vydalo Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko) na účely výkonu trestu odňatia slobody.#Vec C-452/16 PPU.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 10. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Naliehavé prejudiciálne konanie — Policajná a súdna spolupráca v trestných veciach — Európsky zatykač — Rámcové rozhodnutie 2002/584/SVV — článok 1 ods. 1 — Pojem ‚súdne rozhodnutie‘ — Článok 6 ods. 1 — Pojem ‚súdny orgán [vydávajúci zatykač]‘ — Európsky zatykač, ktorý vydalo Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko) na účely výkonu trestu odňatia slobody“
      Vo veci C‑452/16 PPU,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Rechtbank Amsterdam (Súd prvého stupňa Amsterdam, Holandsko) zo 16. augusta 2016 a doručený Súdnemu dvoru v ten istý deň, ktorý súvisí s konaním týkajúcim sa výkonu európskeho zatykača vydaného proti

         Krzysztofovi Marekovi Poltorakovi,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory T. von Danwitz, sudcovia E. Juhász, C. Vajda, K. Jürimäe (spravodajkyňa) a C. Lycourgos,
      generálny advokát: M. Campos Sánchez‑Bordona,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 5. októbra 2016,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Krzysztof Marek Poltorak, v zastúpení: S. Wester, advocaat,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman, H. Stergiou a B. Koopman, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze, M. Hellmann, a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: E. Tsaousi, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: S. Hartikainen, splnomocnený zástupca,

               —

               švédska vláda, A. Falk, C. Meyer‑Seitz, U. Persson, N. Otte Widgren, H. Shev a F. Bergius, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: R. Troosters a S. Grünheid, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. októbra 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 1 a článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi (Ú. v. ES L 190, 2002, s. 1; Mim. vyd. 19/006, s. 34), zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009 (Ú. v. EÚ L 81, 2009, s. 24, ďalej len „rámcové rozhodnutie“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci výkonu európskeho zatykača, ktorý vydalo Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko) (ďalej len „generálne riaditeľstvo švédskej polície“) proti Krzysztofovi Marekovi Poltorakovi na účely výkonu trestu odňatia slobody v dĺžke jedného roka a troch mesiacov vo Švédsku, pričom tento európsky zatykač má byť vykonaný v Holandsku.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Odôvodnenia 5 až 9 rámcového rozhodnutia znejú:

                        „(5)

                        cieľ vytýčený pre Úniu stať sa zónou slobody, bezpečnosti a práva, vedie k zrušeniu vydávania osôb medzi členskými štátmi a k jeho nahradeniu systémom vydávania osôb medzi súdnymi orgánmi; okrem toho, zavedenie nového zjednodušeného systému vydávania odsúdených alebo podozrivých osôb pre účely výkonu rozsudku alebo trestného stíhania umožňuje odstrániť zložitosť a prípadné prieťahy pri existujúcich vydávacích postupoch; tradičné vzťahy spolupráce, ktoré až doteraz existovali medzi členskými štátmi, by mal nahradiť systém voľného pohybu súdnych rozhodnutí v trestných veciach, vrátane predbežných a konečných rozhodnutí v oblasti slobody, bezpečnosti a spravodlivosti;

                        (6)

                        európsky zatykač zavedený týmto rámcovým rozhodnutím je prvým konkrétnym opatrením v oblasti trestného práva, ktorým sa vykonáva zásada vzájomného uznávania, označovaná Európskou radou ako ‚základný kameň‘ spolupráce v oblasti súdnictva;

                        (7)

                        nakoľko zámer nahradiť systém viacstranného vydávania osôb, vychádzajúci z Európskeho dohovoru o vydávaní osôb z 13. decembra 1957, sa nemôže dostatočne dosiahnuť členskými štátmi, ktoré konajú jednostranne, a preto, vzhľadom na svoj rozsah a účinky, môže sa lepšie dosiahnuť na úrovni Únie, Rada môže prijať opatrenia v súlade so zásadou subsidiarity, uvedené v článku 2 [EÚ] a článku 5 [ES]; v súlade so zásadou proporcionality uvedenou v druhom z týchto článkov toto rámcové rozhodnutie nepresahuje rámec toho, čo je nevyhnutné pre dosiahnutie tohto cieľa;

                        (8)

                        rozhodnutia o výkone európskeho zatykača musia podliehať dostatočným kontrolám, čo znamená, že súdny orgán členského štátu, v ktorom bola požadovaná osoba zatknutá, vydá rozhodnutie o jej vydaní;

                        (9)

                        úloha ústredných orgánov pri výkone európskeho zatykača sa musí obmedziť na praktickú a administratívnu pomoc“.

               4

               Článok 1 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Definícia európskeho zatykača a povinnosť vykonať ho“, stanovuje:
               „1.   Európsky zatykač je súdne rozhodnutie vydané členským štátom s cieľom zatknúť a vydať požadovanú osobu inému členskému štátu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu alebo ochranného opatrenia [s cieľom, aby iný členský štát zatkol a odovzdal vyžiadanú osobu na účely vedenia trestného stíhania alebo výkonu trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody – neoficiálny preklad].
               2.   Členské štáty vykonajú každý európsky zatykač na základe zásady vzájomného uznávania a v súlade s ustanoveniami tohto rámcového rozhodnutia.
               …“

               5

               V článkoch 3, 4 a 4a rámcového rozhodnutia sú stanovené dôvody pre povinné a nepovinné nevykonanie európskeho zatykača. Článok 5 rámcového rozhodnutia stanovuje záruky, ktoré musí členský štát vydávajúci zatykač poskytnúť v zvláštnych prípadoch.

               6

               Podľa článku 6 rámcového rozhodnutia s názvom „Určenie príslušných súdnych orgánov“:
               „1.   Vydávajúci súdny orgán bude súdny orgán vydávajúceho členského štátu [Súdny orgán vydávajúci zatykač bude súdny orgán členského štátu vydávajúceho zatykač – neoficiálny preklad], ktorý je oprávnený vydať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.
               2.   Vykonávajúci súdny orgán bude súdny orgán vykonávajúceho členského štátu, ktorý je oprávnený vykonať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.
               3.   Každý členský štát bude informovať Generálny sekretariát Rady o príslušnom súdnom orgáne podľa svojich právnych predpisov.“

               7

               Článok 7 rámcového rozhodnutia, nazvaný „Odvolanie sa k ústrednému orgánu [Účasť ústredného orgánu – neoficiálny preklad]“, stanovuje:
               „1.   Každý členský štát môže určiť ústredný orgán alebo, ak to umožňuje jeho právny systém, viac než jeden ústredný orgán, ktorý bude pomáhať súdnym orgánom.
               2.   Členský štát môže, ak to vyžaduje organizácia jeho vnútorného súdneho systému, preniesť na svoj ústredný orgán(‑y) zodpovednosť za administratívny prevod a preberanie [administratívne zasielanie a prijímanie – neoficiálny preklad] európskych zatykačov, ako aj za ďalšiu oficiálnu korešpondenciu, ktorá s nimi súvisí.
               Členský štát, ktorý chce využiť možnosti uvedené v tomto článku, oznámi Generálnemu sekretariátu Rady informácie, týkajúce sa určeného ústredného orgánu alebo určených ústredných orgánov. Tieto informácie budú záväzné pre všetky orgány vydávajúceho členského štátu [členského štátu vydávajúceho zatykač – neoficiálny preklad].“

         Holandské právo

               8

               Prostredníctvom Overleveringswet (zákon o odovzdávaní osôb) sa do holandského práva preberá rámcové rozhodnutie. Článok 1 tohto zákona znie:
               „V tomto zákone platia nasledujúce vymedzenia pojmov:
               …

                        b)

                        európsky zatykač: písomné rozhodnutie súdneho orgánu členského štátu Európskej únie vydané s cieľom, aby súdny orgán iného členského štátu zatkol a vydal určitú osobu;

                  …

                        i)

                        súdny orgán vydávajúci zatykač: súdny orgán členského štátu Európskej únie, ktorý je podľa vnútroštátneho práva oprávnený vydať európsky zatykač;

                  …“

               9

               Článok 5 zákona o odovzdávaní osôb stanovuje:
               „Osoby sa odovzdávajú výlučne súdnym orgánom iných členských štátov Európskej únie, ktoré vydali zatykač, v súlade s ustanoveniami tohto zákona alebo predpismi prijatými na základe neho.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               10

               Dňa 21. decembra 2012 Göteborgs tingsrätt (Súd prvého stupňa v Göteborgu, Švédsko) uložil pánovi Poltorakovi, poľskému štátnemu príslušníkovi, trest odňatia slobody na jeden rok a tri mesiace za skutky kvalifikované ako trestný čin napadnutia a vážneho ublíženia na zdraví. Dňa 30. júna 2014 generálne riaditeľstvo švédskej polície vydalo proti pánovi Poltorakovi európsky zatykač na účely výkonu tohto trestu vo Švédsku.

               11

               Rechtbank Amsterdam (Súd prvého stupňa Amsterdam, Holandsko) ako vykonávajúcemu súdnemu orgánu bol predložený uvedený európsky zatykač na účely zatknutia a odovzdania pána Poltoraka švédskym orgánom.

               12

               Na základe žiadosti o informácie zaslanej švédskym orgánom v súvislosti s orgánom, ktorý vydal tento európsky zatykač, získal uvedený súd informácie najmä o štruktúre, nezávislosti, fungovaní a právomociach tohto orgánu, ako aj o postupe a kritériách, na základe ktorých tento orgán rozhoduje o vydaní európskych zatykačov na vykonanie trestu odňatia slobody alebo ochranného opatrenia spojeného s odňatím slobody.

               13

               Vzhľadom na tieto informácie, ako aj skutočnosti uvedené v hodnotiacej správe Rady z 21. októbra 2008 o vnútroštátnej praxi týkajúcej sa európskeho zatykača [hodnotiaca správa týkajúca sa štvrtého kola vzájomných hodnotení – „Uplatňovanie európskeho zatykača a príslušných postupov odovzdávania osôb medzi členskými štátmi v praxi“: správa o Švédsku (9927/1/08 REV 2)] má vnútroštátny súd pochybnosti o tom, či sa má konštatovať, že európsky zatykač, ktorý vydal policajný orgán, akým je generálne riaditeľstvo švédskej polície, vydal „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia, a teda či tento európsky zatykač predstavuje „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.

               14

               V tejto súvislosti sa uvedený súd pýta, či sa majú pojmy „súdne rozhodnutie“ a „súdny orgán“ v zmysle rámcového rozhodnutia vykladať ako autonómne pojmy práva Únie, alebo či sú členské štáty oprávnené vymedziť ich význam a pôsobnosť.

               15

               V prípade, ak by sa uvedené pojmy považovali za autonómne pojmy práva Únie, vnútroštátny súd sa domnieva, že tieto pojmy znamenajú, že európsky zatykač musí vydať orgán, ktorého postavenie a právomoci mu umožňujú poskytnúť dostatočnú súdnu ochranu v štádiu vydania európskeho zatykača. Vzhľadom na zásadu vzájomného uznávania, na ktorej je založené rámcové rozhodnutie, zastáva názor, že takým orgánom musí byť súd alebo prokurátor, a teda je vylúčené, aby európsky zatykač mohol vydať policajný orgán.

               16

               V prípade, ak by tieto pojmy patrili do pôsobnosti vnútroštátneho práva členských štátov, vnútroštátny súd sa domnieva, že členské štáty sú napriek tomu povinné dodržiavať pri výkone svojej voľnej úvahy právo Únie. Vnútroštátny súd poukazuje na zásady, ktoré stanovil Súdny dvor v súvislosti s právom na účinný prostriedok nápravy v rámci postupu odovzdávania v bodoch 46 a 47 rozsudku z 30. mája 2013, F. (C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358), a v súvislosti so súdnou ochranou, ktorá musí byť zaručená v štádiu vydania európskeho zatykača, v bode 56 rozsudku z 1. júna 2016, Bob‑Dogi (C‑241/15, EU:C:2016:385).

               17

               Za týchto podmienok Rechtbank Amsterdam (Súd prvého stupňa Amsterdam) rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Predstavujú pojem ‚súdny orgán‘ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia… a pojem ‚súdne rozhodnutie‘ uvedený v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia… autonómne pojmy práva Únie?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, na základe akých kritérií možno určiť, či orgán členského štátu vydávajúceho zatykač predstavuje ‚súdny orgán‘ takejto povahy a či európsky zatykač, ktorý tento orgán vydal, predstavuje z tohto dôvodu ‚súdne rozhodnutie‘ takejto povahy?

                        3.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, spadá švédske generálne riaditeľstvo štátnej polície pod pojem ‚súdny orgán‘ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia… a európsky zatykač vydaný týmto orgánom je z tohto dôvodu ‚súdnym rozhodnutím‘, ako sa uvádza v článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia…?

                        4.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, je určenie vnútroštátneho policajného orgánu, akým je generálne riaditeľstvo štátnej polície, za súdny orgán vydávajúci zatykač v súlade s právom Únie?“

         O naliehavom konaní

               18

               Vnútroštátny súd navrhol, aby sa na predmetný návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom prejudiciálnom konaní podľa článku 107 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora.

               19

               Na podporu tohto návrhu uvádza najmä skutočnosť, že pán Poltorak je v súčasnosti pozbavený slobody až do doby svojho skutočného vydania švédskym orgánom.

               20

               V prvom rade treba uviesť, že tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu rámcového rozhodnutia, ktoré patrí do oblasti upravenej v hlave V tretej časti Zmluvy o FEÚ týkajúcej sa priestoru slobody, bezpečnosti a spravodlivosti. Možno teda naň uplatniť naliehavé prejudiciálne konanie.

               21

               V druhom rade podľa judikatúry Súdneho dvora je potrebné zohľadniť skutočnosť, že dotknutá osoba vo veci samej je v súčasnosti pozbavená slobody a jej ponechanie vo väzbe závisí od vyriešenia sporu vo veci samej (rozsudok zo 16. júla 2015, Lanigan, C‑237/15 PPU, EU:C:2015:474, bod 24). Opatrenie spočívajúce vo vzatí pána Poltoraka do väzby totiž bolo podľa vysvetlení, ktoré poskytol vnútroštátny súd, nariadené v rámci výkonu európskeho zatykača, ktorý bol voči nemu vydaný.

               22

               Za týchto podmienok štvrtá komora Súdneho dvora 31. augusta 2016 na základe návrhu sudcu spravodajcu a po vypočutí generálneho advokáta vyhovela návrhu vnútroštátneho súdu, aby sa na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania vzťahovali ustanovenia o naliehavom prejudiciálnom konaní.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej až tretej otázke

               23

               Svojou prvou až treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či je pojem „súdny orgán“ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia autonómnym pojmom práva Únie a či sa má toto ustanovenie vykladať v tom zmysle, že policajný orgán, akým je policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, spadá pod pojem „súdny orgán [vydávajúci zatykač]“, v zmysle tohto článku 6 ods. 1, takže európsky zatykač vydaný týmto orgánom na účely výkonu rozsudku, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, môže byť považovaný za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.

               24

               Na úvod je potrebné pripomenúť, že ako vyplýva najmä z jeho článku 1 ods. 1 a 2, ako aj z jeho odôvodnení 5 a 7, cieľom rámcového rozhodnutia je nahradiť systém viacstranného vydávania osôb vychádzajúci z Európskeho dohovoru o vydávaní osôb z 13. decembra 1957 systémom vydávania odsúdených alebo podozrivých osôb na účely výkonu rozsudkov alebo trestných stíhaní medzi súdnymi orgánmi, ktorý je založený na zásade vzájomného uznávania (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 75 a citovaná judikatúra).

               25

               Rámcové rozhodnutie tak zavedením nového zjednodušeného a efektívnejšieho systému vydávania osôb odsúdených za porušenie alebo podozrivých z porušenia trestného zákona smeruje k zjednodušeniu a zrýchleniu súdnej spolupráce s cieľom prispieť k dosiahnutiu cieľa vytýčeného Úniou, a to stať sa priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti, založenom na vysokom stupni dôvery, ktorá má existovať medzi členskými štátmi (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 76 a citovaná judikatúra).

               26

               Tak zásada vzájomnej dôvery medzi členskými štátmi, ako aj zásada vzájomného uznávania majú v práve Únie zásadný význam vzhľadom na to, že umožňujú vytvorenie a zachovanie priestoru bez vnútorných hraníc. Zásada vzájomného uznávania najmä v súvislosti s priestorom slobody, bezpečnosti a spravodlivosti konkrétne ukladá každému z týchto štátov, aby vychádzal z toho, že okrem výnimočných okolností všetky ostatné členské štáty dodržujú právo Únie a najmä základné práva týmto právom uznané (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, bod 78 a citovaná judikatúra).

               27

               Zo zásady vzájomného uznávania, ktorá predstavuje „základný kameň“ súdnej spolupráce, podľa článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia vyplýva, že členské štáty sú v zásade povinné vyhovieť európskemu zatykaču. Vykonávajúci súdny orgán totiž môže odmietnuť vykonať takýto zatykač len v taxatívne vymedzených prípadoch povinného nevykonania stanovených v článku 3 rámcového rozhodnutia alebo nepovinného nevykonania stanovených v článkoch 4 a 4a rámcového rozhodnutia. Okrem toho vykonanie európskeho zatykača je možné podriadiť len jednej z podmienok taxatívne vymedzených v článku 5 rámcového rozhodnutia (rozsudok z 5. apríla 2016, Aranyosi a Căldăraru, C‑404/15 a C‑659/15 PPU, EU:C:2016:198, body 79 a 80, ako aj citovaná judikatúra).

               28

               V súlade s ustanoveniami rámcového rozhodnutia však treba vykonať len európske zatykače v zmysle článku 1 ods. 1 tohto rozhodnutia. Z článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia vyplýva, že európsky zatykač predstavuje „súdne rozhodnutie“, čo znamená, že ho musí vydať „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia.

               29

               Podľa tohto posledného uvedeného ustanovenia je súdny orgán vydávajúci zatykač súdny orgán členského štátu vydávajúceho zatykač, ktorý je oprávnený vydať európsky zatykač v zmysle právnych predpisov tohto štátu.

               30

               Hoci článok 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia v súlade so zásadou procesnej autonómie členských štátov odkazuje na právne predpisy členských štátov, treba konštatovať, že tento odkaz sa obmedzuje na určenie súdneho orgánu, ktorý má právomoc vydať európsky zatykač. Uvedený odkaz sa teda netýka definície pojmu „súdny orgán“ ako takého.

               31

               Za týchto podmienok význam a pôsobnosť pojmu súdny orgán v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia nemožno ponechať na posúdenie každého členského štátu (pozri analogicky rozsudky zo 17. júla 2008, Kozłowski, C‑66/08, EU:C:2008:437, bod 43, a zo 16. novembra 2010, Mantello, C‑261/09, EU:C:2010:683, bod 38).

               32

               Z toho vyplýva, že pojem „súdny orgán“ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia si vyžaduje v celej Únii autonómny a jednotný výklad, ktorý treba v súlade s ustálenou judikatúrou Súdneho dvora určiť s prihliadnutím na znenie tohto ustanovenia, jeho kontext, ako aj cieľ, ktorý sleduje rámcové rozhodnutie (pozri analogicky rozsudok z 28. júla 2016, JZ, C‑294/16 PPU, EU:C:2016:610, bod 37 a citovanú judikatúru).

               33

               Pokiaľ ide o znenie článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia, treba poukázať na to, že výraz „súdny orgán“, ktorý sa nachádza v tomto ustanovení, neoznačuje len sudcov alebo súdy členského štátu, ale v širšom zmysle sa môže vzťahovať aj na orgány, ktorých úlohou je podieľať sa na výkone spravodlivosti v dotknutom právnom poriadku.

               34

               Je však potrebné konštatovať, že pojem „súdny orgán“ uvedený v tomto ustanovení nemožno vykladať v tom zmysle, že by sa mohol vzťahovať aj na policajné orgány členského štátu.

               35

               V prvom rade pojem „súdny“ sa v bežnom význame netýka policajných orgánov. Tento pojem totiž označuje súdnu moc, ktorú treba – ako generálny advokát poznamenal v bode 39 svojich návrhov – v súlade so zásadou deľby mocí, ktorou sa vyznačuje fungovanie právneho štátu – odlíšiť od výkonnej moci. Pod súdnymi orgánmi sa spravidla rozumejú orgány, ktoré sa podieľajú na výkone spravodlivosti, najmä na rozdiel od správnych orgánov alebo policajných orgánov, ktoré sú súčasťou výkonnej moci.

               36

               V druhom rade tento výklad znenia článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia potvrdzuje kontext tohto ustanovenia.

               37

               Po prvé justičnú spoluprácu v trestných veciach, ktorá je stanovená v článku 31 EÚ, treba odlíšiť od policajnej spolupráce, ktorá je stanovená v článku 30 EÚ.

               38

               Po druhé pojem „súdny orgán“ v kontexte rámcového rozhodnutia treba chápať tak, že sa vzťahuje na orgány, ktoré sa podieľajú na výkone trestného súdnictva členských štátov, s vylúčením policajných orgánov.

               39

               V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že celý postup odovzdávania medzi členskými štátmi stanovený v rámcovom rozhodnutí sa v súlade s ním vykonáva pod súdnou kontrolou, takže na rozhodnutia týkajúce sa európskeho zatykača sa vzťahujú všetky záruky, ktoré sú charakteristické pre tento druh rozhodnutí (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. mája 2013, F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, body 39 a 46).

               40

               Z odôvodnenia 8 rámcového rozhodnutia konkrétne vyplýva, že rozhodnutia o výkone európskeho zatykača musia podliehať dostatočným kontrolám, čo znamená, že súdny orgán členského štátu, v ktorom bola vyžiadaná osoba zatknutá, vydá rozhodnutie o jej odovzdaní. Okrem toho článok 6 rámcového rozhodnutia stanovuje, že súdny orgán musí prijať nielen toto rozhodnutie, ale aj rozhodnutie o vydaní tohto zatykača. Rozhodnutie súdneho orgánu sa tiež vyžaduje v ďalších fázach konania o odovzdaní, napríklad pri vypočutí vyžiadanej osoby, pri rozhodnutí o ponechaní osoby vo väzbe alebo o jej dočasnom transfere (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. mája 2013, F., C‑168/13 PPU, EU:C:2013:358, bod 45).

               41

               V tejto súvislosti článok 7 rámcového rozhodnutia dovoľuje členským štátom, aby – pokiaľ dodržia podmienky uvedené v tomto ustanovení a pokiaľ to vyžaduje organizácia ich súdneho systému – využili na zasielanie a prijímanie európskych zatykačov mimosúdny orgán, konkrétne ústredný orgán.

               42

               Aj keď pritom ústredné policajné orgány členského štátu môžu spadať pod pojem „ústredný orgán“ v zmysle tohto článku 7, z tohto článku v spojení s odôvodnením 9 rámcového rozhodnutia vyplýva, že zásah takého ústredného orgánu je obmedzený na praktickú a administratívnu pomoc príslušným súdnym orgánom. Možnosť, ktorú poskytuje článok 7 rámcového rozhodnutia, teda nemožno vykladať tak široko, aby dovoľovala členským štátom nahradiť príslušné súdne orgány týmto ústredným orgánom pri rozhodovaní o vydaní európskeho zatykača.

               43

               V treťom rade treba konštatovať, že výklad článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia v tom zmysle, že toto ustanovenie sa vzťahuje aj na policajné orgány, by odporovalo cieľom, ktoré sleduje rámcové rozhodnutie, spomenutým v bodoch 24 až 27 tohto rozsudku.

               44

               Zásada vzájomného uznávania zakotvená v článku 1 ods. 2 rámcového rozhodnutia, podľa ktorej je vykonávajúci súdny orgán povinný vykonať zatykač vydaný súdnym orgánom vydávajúcim zatykač, vychádza z predpokladu, že vykonaniu európskeho zatykača predchádzalo rozhodnutie súdneho orgánu, aby bolo vykonané súdne preskúmanie.

               45

               Vydanie zatykača mimosúdnym orgánom, akým je policajný orgán, pritom neumožňuje poskytnúť vykonávajúcemu súdnemu orgánu záruku, že pri vydaní tohto európskeho zatykača bolo vykonané také súdne preskúmanie, a preto nemôže stačiť na odôvodnenie vysokého stupňa dôvery medzi členskými štátmi spomenutého v bode 25 tohto rozsudku, ktorý tvorí samotný základ rámcového rozhodnutia. Konkrétna organizácia policajných orgánov v rámci výkonnej moci a miera ich prípadnej autonómie sú v tomto smere irelevantné.

               46

               Z toho vyplýva, že pojem „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia sa má vykladať v tom zmysle, že policajné orgány nespadajú pod tento pojem, takže európsky zatykač vydaný takými orgánmi nemožno považovať za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.

               47

               Na tomto výklade nič nemení skutočnosť, že – ako švédska vláda spomenula vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru – policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, je oprávnený konať len v prísne vymedzenom rámci výkonu rozsudku, ktorý vydal súd po skončení súdneho konania a ktorý nadobudol právoplatnosť.

               48

               Z informácií, ktoré poskytla Súdnemu dvoru švédska vláda, totiž vyplýva, že rozhodnutie o vydaní európskeho zatykača prijíma v konečnom dôsledku policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, a nie súdny orgán.

               49

               Po prvé tento policajný orgán nevydáva európsky zatykač na žiadosť súdu, ktorý vydal rozsudok, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, ale na žiadosť väzenskej správy.

               50

               Po druhé policajný orgán, o ktorý ide vo veci samej, má širokú mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o vydanie európskeho zatykača, keďže je jediným orgánom oprávneným overiť, či sú splnené podmienky jeho vydania, ktoré stanovuje rámcové rozhodnutie, a na základe posúdenia jednotlivých dotknutých záujmov, vrátane záujmu dotknutej osoby, rozhodnúť, či je vydanie európskeho zatykača primerané.

               51

               Vzhľadom na informácie, ktoré poskytla Súdnemu dvoru švédska vláda, pritom táto voľná úvaha nie je predmetom súdneho preskúmania vykonávaného bez návrhu.

               52

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy je potrebné odpovedať na prvú až tretiu otázku tak, že pojem „súdny orgán“ uvedený v článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia je autonómnym pojmom práva Únie a že tento článok 6 ods. 1 sa má vykladať v tom zmysle, že policajný orgán, akým je generálne riaditeľstvo švédskej polície, nespadá pod pojem „súdny orgán [vydávajúci zatykač]“ v zmysle tohto ustanovenia, takže európsky zatykač vydaný takým orgánom na účely výkonu rozsudku, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, nemožno považovať za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia.

         O štvrtej otázke

               53

               S prihliadnutím na odpoveď na prvú až tretiu otázku nie je potrebné odpovedať na štvrtú otázku.

         O obmedzení časových účinkov tohto rozsudku

               54

               Na pojednávaní holandská vláda, ako aj Európska komisia navrhli, aby Súdny dvor obmedzil časové účinky tohto rozsudku, pokiaľ by rozhodol, že policajný orgán, akým je generálne riaditeľstvo švédskej polície, nespadá pod pojem „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia. V podstate poukázali na prípadné dôsledky tohto rozsudku pre veci, v ktorých európsky zatykač vydal orgán, ktorý nie je „súdnym orgánom“ v zmysle tohto ustanovenia.

               55

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v súlade s ustálenou judikatúrou výklad pravidla práva Únie, ktorý podáva Súdny dvor v rámci výkonu svojej právomoci podľa článku 267 ZFEÚ, objasňuje a spresňuje význam a dosah tohto pravidla tak, ako sa má alebo sa malo chápať a uplatňovať od okamihu, keď nadobudlo účinnosť. Z toho vyplýva, že takto vykladané pravidlo súd môže a má uplatňovať na právne vzťahy vzniknuté a založené pred vydaním rozsudku na základe žiadosti o výklad, pokiaľ sú inak splnené podmienky umožňujúce predložiť príslušným súdom spor týkajúci sa uplatnenia uvedeného pravidla (rozsudok zo 17. septembra 2014, Liivimaa Lihaveis, C‑562/12, EU:C:2014:2229, bod 80 a citovaná judikatúra).

               56

               Súdny dvor môže iba úplne výnimočne prostredníctvom uplatnenia všeobecnej zásady právnej istoty, ktorá je vlastná právnemu poriadku Únie, pristúpiť k obmedzeniu možnosti akejkoľvek dotknutej osoby dovolávať sa ustanovenia, ktoré vyložil, s cieľom spochybniť právne vzťahy, ktoré vznikli v dobrej viere. Na rozhodnutie o takom obmedzení je nevyhnutné, aby boli splnené dve podstatné kritériá, a to dobrá viera dotknutých osôb a riziko vážnych ťažkostí (rozsudky z 27. februára 2014, Transportes Jordi Besora, C‑82/12, EU:C:2014:108, bod 41, a z 22. septembra 2016, Microsoft Mobile Sales International a i., C‑110/15, EU:C:2016:717, bod 60).

               57

               V prejednávanom prípade najmä z hodnotiacej správy Rady z 21. októbra 2008, spomenutej v bode 13 tohto rozsudku, vyplýva, že Rada v minulosti kritizovala skutočnosť, že dotknutý policajný orgán vydával európske zatykače, ako nezlučiteľnú s požiadavkou určenia „súdneho orgánu“. Za týchto podmienok sa nemožno domnievať, že Švédske kráľovstvo bolo nabádané, aby konalo v rozpore s právom Únie, z dôvodu objektívnej a závažnej neistoty, pokiaľ ide o zmysel ustanovení práva Únie.

               58

               Za týchto podmienok nie je opodstatnené obmedziť časové účinky tohto rozsudku.

         O trovách

               59

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                     Pojem „súdny orgán“ v zmysle článku 6 ods. 1 rámcového rozhodnutia Rady 2002/584/SVV z 13. júna 2002 o európskom zatykači a postupoch odovzdávania osôb medzi členskými štátmi, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím Rady 2009/299/SVV z 26. februára 2009, je autonómnym pojmom práva Únie a tento článok 6 ods. 1 sa má vykladať v tom zmysle, že policajný orgán, akým je Rikspolisstryrelsen (generálne riaditeľstvo štátnej polície, Švédsko), nespadá pod pojem „súdny orgán [vydávajúci zatykač]“ v zmysle tohto ustanovenia, takže európsky zatykač vydaný takým orgánom na účely výkonu rozsudku, ktorým sa ukladá trest odňatia slobody, nemožno považovať za „súdne rozhodnutie“ v zmysle článku 1 ods. 1 rámcového rozhodnutia 2002/584, zmeneného a doplneného rámcovým rozhodnutím 2009/299.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. novembra 2016.#DTS Distribuidora de Televisión Digital, SA, proti Európskej komisii.#Odvolanie – Štátna pomoc – Schéma pomoci v prospech prevádzkovateľa verejnoprávneho rozhlasového vysielania – Záväzky služby vo verejnom záujme – Započítanie – Článok 106 ods. 2 ZFEÚ – Rozhodnutie, ktorým sa schéma pomoci vyhlasuje za zlučiteľnú s vnútorným trhom – Zmena spôsobu financovania – Daňové opatrenia – Daň uložená prevádzkovateľom plateného televízneho vysielania – Rozhodnutie, ktorým sa zmenená schéma pomoci vyhlasuje za zlučiteľnú s vnútorným trhom – Zohľadnenie spôsobu financovania – Existencia záväzného vzťahu určenia medzi daňou a schémou pomoci – Priamy vplyv príjmu z dane na výšku pomoci – Kompenzácia čistých nákladov na poskytovanie služby vo verejnom záujme – Konkurenčný vzťah medzi osobou povinnou platiť daň a príjemcom pomoci – Skreslenie vnútroštátneho práva.#Vec C-449/14 P.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 10. novembra 2016 (
            *1
         )
      „Odvolanie — Štátna pomoc — Schéma pomoci v prospech prevádzkovateľa verejnoprávneho rozhlasového vysielania — Záväzky služby vo verejnom záujme — Započítanie — Článok 106 ods. 2 ZFEÚ — Rozhodnutie, ktorým sa schéma pomoci vyhlasuje za zlučiteľnú s vnútorným trhom — Zmena spôsobu financovania — Daňové opatrenia — Daň uložená prevádzkovateľom plateného televízneho vysielania — Rozhodnutie, ktorým sa zmenená schéma pomoci vyhlasuje za zlučiteľnú s vnútorným trhom — Zohľadnenie spôsobu financovania — Existencia záväzného vzťahu určenia medzi daňou a schémou pomoci — Priamy vplyv príjmu z dane na výšku pomoci — Kompenzácia čistých nákladov na poskytovanie služby vo verejnom záujme — Konkurenčný vzťah medzi osobou povinnou platiť daň a príjemcom pomoci — Skreslenie vnútroštátneho práva“
      Vo veci C‑449/14 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie podané 23. septembra 2014,

         DTS Distribuidora de Televisión Digital SA, so sídlom v Tres Cantos (Španielsko), v zastúpení: H. Brokelmann a M. Ganino, abogados,
      odvolateľka,
      ďalší účastníci konania:

         Európska komisia, v zastúpení: C. Urraca Caviedes, B. Stromsky a G. Valero Jordana, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalovaná v prvostupňovom konaní,

         Telefónica de España SA, so sídlom v Madride (Španielsko),

         Telefónica Móviles España SA, so sídlom v Madride, v zastúpení: F. González Díaz, F. Salerno a V. Romero Algarra, abogados,

         Španielske kráľovstvo, v zastúpení: M. A. Sampol Pucurull, splnomocnený zástupca,

         Corporación de Radio y Televisión Española SA (RTVE), so sídlom v Madride, v zastúpení: A. Martínez Sánchez a J. Rodríguez Ordóñez, abogados,
      vedľajší účastníci konania v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predsedníčka prvej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia E. Regan (spravodajca), A. Arabadžiev, C. G. Fernlund a S. Rodin,
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 16. marca 2016,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 7. júla 2016,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Týmto odvolaním DTS Distribuidora de Televisión Digital SA (ďalej len „DTS“) navrhuje zrušiť rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie z 11. júla 2014, DTS Distribuidora de Televisión Digital/Komisia (T‑533/10, ďalej len „napadnutý rozsudok“, EU:T:2014:629), ktorým tento súd zamietol jej žalobu smerujúcu k zrušeniu rozhodnutia Komisie 2011/1/EÚ z 20. júla 2010 o schéme štátnej pomoci C 38/09 (ex NN 58/09), ktorú Španielsko plánuje poskytnúť španielskemu prevádzkovateľovi verejnoprávneho rozhlasového vysielania (RTVE) (Ú. v. EÚ L 1, 2011, s. 9, ďalej len „sporné rozhodnutie“).

         Okolnosti predchádzajúce sporu:

               2

               DTS je spoločnosť, ktorá sa špecializuje na správu a prevádzkovanie platenej platformy digitálnej satelitnej televízie, nazvanej Digital +, a na vývoj tematických kanálov na španielskom trhu.

               3

               Corporación de Radio y Televisión Española SA (ďalej len „RTVE“) je španielsky prevádzkovateľ verejnoprávneho rozhlasového a televízneho vysielania, ktorý bol poverený poskytovaním služby vo verejnom záujme v uvedených oblastiach na základe Ley 17/2006 de la radio y la televisión de titularidad estatal (zákon č. 17/2006 o verejnom rozhlase a televízií) z 5. júna 2006 (BOE č. 134, zo 6. júna 2006, s. 21270).

               4

               Zákon č. 17/2006 stanovoval režim zmiešaného financovania, v rámci ktorého bola RTVE príjemcom jednak príjmov pochádzajúcich zo svojej obchodnej činnosti, najmä z predaja reklamného priestoru, a jednak platieb od Španielska vyplácaných ako kompenzácia za poskytovanie služby vo verejnom záujme.

               5

               Európska komisia schválila tento systém financovania svojimi rozhodnutiami K (2005) 1163 v konečnom znení z 20. apríla 2005 vo veci (E 8/05) týkajúcej sa štátnej pomoci v prospech RTVE (zhrnutie v Ú. v. EÚ C 239, 2006, s. 17), a K (2007) 641 v konečnom znení zo 7. marca 2007 vo veci o financovaní opatrení na znižovanie počtu zamestnancov v RTVE (NN 8/07) (zhrnutie v Ú. v. EÚ C 109, 2007, s. 2).

               6

               Uvedený systém financovania bol zmenený zákonom Ley 8/2009 de financiación de la Corporación de Radio y Televisión Española [zákon č. 8/2009 o financovaní RTVE] z 28. augusta 2009 (BOE č. 210, z 31. augusta 2009, s. 74003). Tento zákon nadobudol účinnosť 1. septembra 2009.

               7

               Zákon č. 8/2009 predovšetkým stanovoval, že od konca roku 2009 sa zastaví využívanie reklamy, telenákupu, sponzorstva a služieb, pri ktorých sa platí priamo za pozerané programy, ako zdrojov príjmu pre RTVE. Jediné komerčné príjmy, ktoré si RTVE ponechá po tomto dátume, je poskytovanie služieb tretím stranám a predaj svojej vlastnej produkcie. Tieto zdroje tvorili približne 25 miliónov eur.

               8

               Ďalej na účely kompenzácie strát z obchodných príjmov zákon č. 8/2009 vo svojom článku 2 ods. 1 písm. b) až d) a vo svojich článkoch 4 až 6 zaviedol alebo zmenil viacero daňových opatrení (ďalej len „sporné daňové opatrenia“), vrátane novej dane vo výške 1,5 % z príjmu prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania so sídlom v Španielsku (ďalej len „daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania“). Príspevok z tejto dane do rozpočtu RTVE nesmel presiahnuť 20 % z celkovej ročnej pomoci a akýkoľvek prebytočný daňový príjem sa mal vrátiť do všeobecného štátneho rozpočtu. Uvedený zákon stanovoval najmä novú daň z príjmu prevádzkovateľov telekomunikačných služieb so sídlom v Španielsku.

               9

               Okrem toho bola zachovaná aj kompenzácia za plnenie záväzkov služby vo verejnom záujme stanovená v zákone č. 17/2006. Ak by teda príjem z uvedených daňových zdrojov nebol dostatočný na pokrytie financovania celkových nákladov RTVE na plnenie týchto záväzkov, štát by bol podľa článku 2 ods. 2 zákona č. 8/2009 a článku 33 zákona č. 17/2006 povinný pokryť tento deficit, čím by sa systém zmiešaného financovania RTVE zmenil na systém takmer výlučného financovania z verejných zdrojov.

               10

               Napokon článok 3 ods. 2 zákona č. 8/2009 stanovoval maximálnu výšku príjmov RTVE. Celkový ročný príjem RTVE v rokoch 2010 a 2011 nesmel prekročiť 1200 miliónov eur, čo sa rovnalo aj maximálnym výdavkom pre každý z týchto rokov. Na tri roky 2012 – 2014 bolo stanovené maximálne zvýšenie tejto sumy o 1 % a na nasledujúce roky zvýšenie na základe medziročnej zmeny indexu spotrebiteľských cien.

               11

               Komisii bola 22. júna 2009 podaná sťažnosť týkajúca sa návrhu zákona č. 8/2009, v nadväznosti na čo Komisia 2. decembra 2009 oznámila Španielskemu kráľovstvu svoje rozhodnutie začať konanie podľa článku 108 ods. 2 ZFEÚ, pokiaľ ide o zmenu schémy financovania RTVE (zhrnutie v Ú. v. EÚ C 8, 2010, s. 31).

               12

               Dňa 18. marca 2010 Komisia začala konanie o nesplnení povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, lebo sa domnievala, že daň z príjmu prevádzkovateľov telekomunikačných služieb so sídlom v Španielsku bola v rozpore s článkom 12 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2002/20/ES zo 7. marca 2002 o povolení na elektronické komunikačné sieťové systémy a služby (smernica o povolení) (Ú. v. ES L 108, 2002, s. 21; Mim. vyd. 13/029, s. 337). Dňa 30. septembra 2010 Komisia požiadala vo svojom odôvodnenom stanovisku Španielske kráľovstvo, aby zrušilo túto daň z dôvodu jej nezlučiteľnosti s danou smernicou.

               13

               Dňa 20. júla 2010 Komisia prijala sporné rozhodnutie, v ktorom vyhlásila, že zmena systému financovania RVTE zavedená zákonom č. 8/2009 je zlučiteľná s vnútorným trhom podľa článku 106 ods. 2 ZFEÚ. Komisia sa v tejto súvislosti predovšetkým domnievala, že sporné daňové opatrenia nie sú neoddeliteľnou súčasťou nových prvkov pomoci stanovených týmto zákonom a prípadná nezlučiteľnosť týchto daňových opatrení so smernicou 2002/20 teda neovplyvňuje preskúmanie jej zlučiteľnosti s vnútorným trhom. Okrem toho sa domnievala, že zmenený systém financovania RTVE je v súlade s článkom 106 ods. 2 ZFEÚ, lebo dodržiava zásadu proporcionality.

         Napadnutý rozsudok

               14

               Návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 24. novembra 2010 podala DTS žalobu, ktorou sa domáhala zrušenia sporného rozhodnutia. DTS na podporu tohto návrhu uviedla tri žalobné dôvody založené na porušení pojmu „pomoc“ v zmysle článku 107 ZFEÚ, pokiaľ ide o oddeliteľnosť sporných daňových opatrení, ďalej na porušení článku 106 ods. 2 ZFEÚ, ako aj článkov 49 a 63 ZFEÚ.

               15

               Všeobecný súd zamietol v napadnutom rozsudku každý zo žalobných dôvodov vo veci samej, a teda žalobu v celom rozsahu.

         Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov odvolacieho konania

               16

               DTS, ktorú v konaní podporujú spoločnosti Telefónica de España SA a Telefónica Móviles España SA (ďalej len spoločnosti „Telefónica“), navrhuje, aby Súdny dvor:

                        —

                        zrušil napadnutý rozsudok,

                        —

                        zrušil sporné rozhodnutie alebo subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu a

                        —

                        uložil Komisii a ostatným účastníkom konania povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli v konaniach pred Súdnym dvorom a Všeobecným súdom.

               17

               Komisia navrhuje, aby Súdny dvor zamietol odvolanie a zaviazal DTS na náhradu trov konania. Španielske kráľovstvo a RTVE sa odvolávajú na neprípustnosť odvolania a subsidiárne navrhujú, aby Súdny dvor zamietol odvolanie ako nedôvodné.

               18

               Spoločnosti Telefónica predložili vzájomné odvolanie, v ktorom navrhujú, aby Súdny dvor zrušil napadnutý rozsudok a zaviazal Komisiu, ako aj vedľajších účastníkov konania vystupujúcich na podporu Komisie na náhradu trov konania, ktoré vznikli v konaniach pred Súdnym dvorom a Všeobecným súdom. RTVE, Španielske kráľovstvo a Komisia navrhujú zamietnuť toto vzájomné odvolanie.

         O hlavnom odvolaní

               19

               DTS na podporu svojho odvolania najskôr spresnila, že napáda len to, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku rozhodol, že Komisia správne rozhodla, ako vyplýva zo sporného rozhodnutia, že nemusí preskúmať zlučiteľnosť dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania so Zmluvou o FEÚ, pričom uviedla tri odvolacie dôvody.

               20

               Prvý odvolací dôvod sa zakladá na porušení článku 107 ods. 1 ZFEÚ z dôvodu nesprávneho výkladu pojmu pomoc. Druhý odvolací dôvod sa zakladá na porušení toho istého ustanovenia v rozsahu, v akom Všeobecný súd v napadnutom rozsudku nevykonal úplné preskúmanie existencie pomoci a skreslil španielske právo. Tretí odvolací dôvod sa zakladá na nesprávnom právnom posúdení pri uplatnení článku 106 ods. 2 ZFEÚ.

         O prípustnosti odvolania

      Argumentácia účastníkov konania

               21

               RTVE tvrdí, že odvolanie je ako celok neprípustné, pretože svojím rozsahom 40 strán výrazne prekračuje maximálnu dĺžku 25 strán povolenú v Praktických pokynoch pre účastníkov konania v konaniach pred Súdnym dvorom (Ú. v. EÚ L 31, 2014, s. 1, ďalej len „praktické pokyny“), pričom DTS také prekročenie rozsahu neodôvodnila.

               22

               RTVE a Španielske kráľovstvo sa navyše domnievajú, že v odvolaní sa presne neuvádza, ktoré body napadnutého rozsudku sa spochybňujú. Odvolanie sa tak obmedzuje len na zopakovanie tvrdení uvedených v prvostupňovom konaní.

               23

               DTS tvrdí, že jej odvolanie je prípustné.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               24

               V prvom rade treba uviesť, že praktické pokyny pre účastníkov konania sú orientačné a nie sú vôbec záväzné. Ako totiž vyplýva z odôvodnení 1 až 3 týchto pokynov, boli prijaté s cieľom doplniť a objasniť pravidlá uplatniteľné v konaní pred Súdnym dvorom, a to v záujme riadneho výkonu spravodlivosti, pričom ich cieľom nie je nahradiť príslušné ustanovenia Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a Rokovacieho poriadku Súdneho dvora [pozri v tomto zmysle uznesenie predsedu Súdneho dvora z 30. apríla 2010, Ziegler/Komisia, C‑113/09 P(R), neuverejnené, EU:C:2010:242, bod 33].

               25

               Zo znenia bodu 20 týchto praktických pokynov, podľa ktorého „odvolan[ie],… ktoré by s výnimkou mimoriadnych okolností nemal[o] prekročiť 25 strán“, pritom jasne vyplýva, že toto odôvodnenie nestanovuje absolútne obmedzenie počtu strán, ktorým by sa podmieňovala prípustnosť takého odvolania, ale poskytuje účastníkom konania v tejto súvislosti len odporúčanie.

               26

               Z uvedeného vyplýva, že odvolanie nemožno zamietnuť ako neprípustné len z toho dôvodu, že prekračuje určitý počet strán.

               27

               Po druhé treba pripomenúť, že v súlade s článkom 256 ods. 1 druhým pododsekom ZFEÚ, článkom 58 prvým odsekom Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článkom 168 ods. 1 písm. d) rokovacieho poriadku odvolanie musí presne označovať napadnuté časti rozsudku, ktorého zrušenie sa navrhuje, ako aj právne tvrdenia, ktoré osobitne podporujú tento návrh, a to pod hrozbou neprípustnosti odvolania alebo dotknutého odvolacieho dôvodu (pozri najmä rozsudok z 10. júla 2014, Telefónica a Telefónica de España/Komisia, C‑295/12 P, EU:C:2014:2062, bod 29 a citovanú judikatúru).

               28

               Z týchto ustanovení navyše vyplýva, že odvolanie je neprípustné, pokiaľ len opakuje alebo doslovne preberá dôvody a tvrdenia už uvedené pred Všeobecným súdom, vrátane tých, ktoré vychádzali zo skutočností výslovne zamietnutých týmto súdom. Takéto odvolanie totiž v skutočnosti sleduje iba opätovné posúdenie žaloby podanej na Všeobecný súd, čo nepatrí do právomoci Súdneho dvora v rámci odvolania (pozri rozsudok z 30. mája 2013, Quinn Barlo a i./Komisia, C‑70/12 P, neuverejnený, EU:C:2013:351, bod 26 a citovanú judikatúru).

               29

               Naopak, pokiaľ odvolateľ napáda výklad alebo uplatnenie práva Únie Všeobecným súdom, možno v odvolacom konaní opätovne prejednať právne otázky preskúmavané v prvostupňovom konaní. Ak by totiž odvolateľ nemohol založiť svoje odvolanie na dôvodoch a tvrdeniach už použitých pred Všeobecným súdom, predmetné konanie by bolo zbavené časti svojho významu (pozri rozsudok z 30. mája 2013, Quinn Barlo a i./Komisia, C‑70/12 P, neuverejnený, EU:C:2013:351, bod 27 a citovanú judikatúru).

               30

               V prejednávanej veci treba konštatovať, že z preskúmania odvolania vyplýva, že DTS jasne a presne uviedla body napadnutého rozsudku, ktoré svojimi odvolacími dôvodmi napáda, ako aj dôvody, pre ktoré sa toto rozhodnutie zakladá na nesprávnom právnom posúdení.

               31

               Okrem toho na rozdiel od tvrdení RTVE a Španielskeho kráľovstva sa odvolanie spoločnosti DTS neobmedzuje na zopakovanie tvrdení uvedených v prvostupňovom konaní. Napáda totiž najmä spôsob, akým Všeobecný súd vyložil a uplatnil právo Únie a osobitne článok 107 ods. 1 ZFEÚ, keď sa v napadnutom rozsudku domnieval, že daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania, ktorú je povinná platiť, nie je neoddeliteľnou súčasťou pomoci poskytnutej RTVE, ako aj mu vytýka že sa v tomto rozsudku dopustil viacerých vád skreslenia.

               32

               Toto odvolanie treba preto považovať za prípustné.

               33

               V dôsledku toho je potrebné posúdiť jeho dôvodnosť, a to tak, že bude v prvom rade preskúmaný druhý odvolací dôvod a potom prvý a tretí odvolací dôvod.

         O druhom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 107 ods. 1 ZFEÚ tým, že Všeobecný súd nevykonal úplné preskúmanie existencie pomoci a skreslil španielske právo

      Argumentácia účastníkov konania

               34

               DTS a spoločnosti Telefónica tvrdia, že Všeobecný súd nevykonal úplné preskúmanie posúdení Komisie týkajúcich sa podmienok stanovených v bodoch 106 až 111 rozsudku z 22. decembra 2008, Régie Networks (C‑333/07, EU:C:2008:764). Všeobecný súd totiž nepreskúmal, v akom rozsahu je výpočet pomoci ovplyvnený predpokladanou výškou príjmov, pričom sa v tejto súvislosti dopustil v bodoch 65 až 70 napadnutého rozsudku skreslenia ustanovení vnútroštátneho práva, na základe ktorých dospel k záveru, že výška platieb uskutočnených podľa tejto dane z príjmu prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania neovplyvňuje výšku pomoci určenej RTVE, pričom úplne opomenul zohľadniť ostatné relevantné ustanovenia tejto právnej úpravy.

               35

               V prvom rade DTS tvrdí, že na rozdiel od rozhodnutia Všeobecného súdu v bode 69 uvedeného rozsudku článok 2 ods. 2 zákona č. 8/2009 neukladá štátu, aby v prípade, že príjmy, ktorými disponovala RTVE, nestačili na pokrytie čistých nákladov za poskytovanie služby vo verejnom záujme, poskytol zdroje zo všeobecného štátneho rozpočtu na pokrytie objektívne určených nákladov. Na jednej strane toto ustanovenie ukladalo štátu povinnosť doplniť „plánovaný rozpočet“ RTVE, ak je pri jeho plnení výška daňových príjmov nižšia ako rozpočtové odhady. Na druhej strane príspevky zo všeobecného štátneho rozpočtu nie sú povolené, ak výdavky presahujú rozpočtové odhady.

               36

               Navyše článok 2 ods. 2 zákona č. 8/2009 treba chápať v spojení s článkom 34 zákona č. 17/2006 a článkom 44 Mandato‑marco a la Corporación RTVE previsto en el artículo 4 de la Ley 17/2006 de la radio y la televisión de titularidad estatal, aprobado por los Plenos del Congreso de los Diputados y del Senado (rámcový mandát udelený RTVE, upravený v článku 4 zákona č. 17/2006 schváleného na plenárnej schôdzi poslaneckou snemovňou a senátom) (BOE č. 157, z 30. júna 2008, s. 28833).

               37

               Z týchto ustanovení totiž jasne vyplýva, že Všeobecný súd nevzal do úvahy tú skutočnosť, že RTVE je povinná zostaviť vlastný rozpočet zohľadňujúci nielen predpokladané náklady na poskytovanie služby vo verejnom záujme, ale aj predpokladané príjmy, vrátane príjmu na základe dotknutých daňových opatrení. V dôsledku toho za predpokladu, že by bol skutočný príjem z týchto opatrení nižší ako predpokladaná výška výberu a neumožňoval by pokryť rozpočtové náklady RTVE na verejnú službu, štát by bol povinný doplniť „plánovaný rozpočet“ zo svojho všeobecného rozpočtu. „Plánovaný rozpočet“ sa však musí zostaviť na základe predpokladanej výšky príjmov pochádzajúcich najmä z dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania a táto výška príjmov preto priamo ovplyvňuje výšku pomoci. Vplyv, ktorý má príjem z tejto dane na plnenie rozpočtu, by sa teda nemal zamieňať s vplyvom, ktorý má predbežná výška príjmov z uvedenej dane na počiatočné zostavenie uvedeného rozpočtu, a teda na výšku pomoci.

               38

               Spoločnosti Telefónica dopĺňajú, že existujú jasné informácie, ktoré popierajú možnosť údajného dodatočného príspevku zo všeobecného štátneho rozpočtu, pričom v dôvodovej správe k zákonu č. 8/2009 sa napríklad uvádza, že „nie je primerané, aby záruka financovania viedla k zvýšeniu príspevku štátu“. Navyše takáto možnosť predstavuje len subsidiárny predpoklad. V zmysle článku 2 ods. 2 zákona č. 8/2009 musia byť totiž splnené dve podmienky, aby štát financoval časť nákladov na záväzky v oblasti služby vo verejnom záujme. Po prvé príjem z dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania musí byť v príslušnom roku nižší ako náklady na poskytovanie služby vo verejnom záujme a po druhé výška rezervného fondu musí byť nedostatočná na pokrytie nákladov RTVE v danom roku. Skutočnosť, že toto ustanovenie zavádza takto obmedzenú štátnu záruku, ktorá predstavuje novú pomoc, nebráni tomu, aby bola pomoc poskytnutá RTVE stanovená na základe príjmu z dane a aby sa v prípade, ak tento príjem nie je dostatočný, štát zaviazal na pokrytie tohto rozdielu.

               39

               Po druhé DTS Všeobecnému súdu vytýka, že v bodoch 66 až 68 napadnutého rozsudku sa dopustil skreslenia článku 33 zákona č. 17/2006 a článku 8 zákona č. 8/2009, pokiaľ ide o úlohu štátu, pretože príjmy z dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania presahujú čisté náklady služby vo verejnom záujme. Na jednej strane totiž skutočnosť, že príjmy RTVE majú maximálnu výšku, nie je relevantná, pokiaľ bude v rámci tejto maximálnej výšky potrebné overovať, či výška pomoci závisí od prognóz príjmov plynúcich z tejto dane. Na druhej strane sa Všeobecný súd obmedzil len na tvrdenie, že z článku 8 ods. 3 zákona č. 8/2009 vyplýva, že prebytok zaplatený do rezervného fondu môže RTVE použiť len na základe výslovného povolenia ministerstva hospodárstva a financií, pričom opomenul úvodnú časť znenia tohto ustanovenia, podľa ktorého „fond môže byť použitý len na kompenzáciu strát z predchádzajúcich rokov a na riešenie nepredvídaných situácií spojených s poskytovaním služby vo verejnom záujme“. Výška týchto dodatočných zdrojov nevyhnutne závisí od príjmu z daní, keďže tento fond je dopĺňaný práve z nich.

               40

               Spoločnosti Telefónica okrem toho tvrdia, že Všeobecný súd nesprávne podal výklad článku 33 ods. 1 zákona č. 17/2006 a článku 3 ods. 2 zákona č. 8/2009, keď konštatoval, že tieto ustanovenia rušia akýkoľvek vzťah medzi výškou pomoci a výškou daní vybraných na základe predmetných daňových opatrení. Na jednej strane možnosť presunu príjmov do všeobecného štátneho rozpočtu je subsidiárnou možnosťou. Len príjmy prekračujúce hranicu 10 % ročných nákladov RTVE sa prevedú do štátneho rozpočtu. Na druhej strane z toho nevyplýva, že výška pomoci nezávisí od výšky daňových príjmov. Skutočnosť, že v článku 33 ods. 1 zákona č. 17/2006 sa stanovuje nanajvýš obmedzenie výšky pomoci, nebráni tomu, aby sa celkový výnos z vybraných daní prekonvertoval na pomoc do výšky stanovenej vnútroštátnym zákonodarcom.

               41

               Spoločnosti Telefónica navyše uvádzajú, že z niekoľkých dôkazov vyplýva, že štát nie je pripravený doplniť rozpočet RTVE. Hoci tieto dôkazy pochádzajú z obdobia po vydaní sporného rozhodnutia, potvrdzujú znenie dôvodovej správy k zákonu č. 8/2009, v ktorej sa uvádza, že „nie je primerané, aby záruka financovania viedla k zvýšeniu príspevku štátu“.

               42

               RTVE, Španielske kráľovstvo a Komisia tvrdia, že druhý odvolací dôvod je neprípustný a v každom prípade nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               43

               Treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že ak Všeobecný súd zistil alebo posúdil skutkový stav, Súdny dvor má podľa článku 256 ZFEÚ jedine právomoc preskúmať právnu kvalifikáciu tohto skutkového stavu a právne následky, ktoré z neho boli vyvodené. Posúdenie skutkových okolností nepredstavuje, s výnimkou prípadu skreslenia dôkazov, ktoré boli predložené Všeobecnému súdu, právnu otázku, ktorá sama osebe podlieha preskúmaniu Súdnym dvorom (pozri najmä rozsudok z 3. apríla 2014, Francúzsko/Komisia, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 78).

               44

               Pokiaľ teda ide o preskúmanie posúdenia Všeobecného súdu týkajúceho sa vnútroštátneho práva v rámci odvolania, Súdny dvor je príslušný len overiť, či nedošlo ku skresleniu tohto práva (pozri rozsudok z 3. apríla 2014, Francúzsko/Komisia, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 79 a citovanú judikatúru).

               45

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že skreslenie musí zjavne vyplývať z dokumentov v spise, čiže bez toho, aby bolo potrebné vykonať nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov (rozsudok z 3. apríla 2014, Francúzsko/Komisia, C‑559/12 P, EU:C:2014:217, bod 80).

               46

               V prejednávanom prípade treba pripomenúť, že v bodoch 65 až 86 napadnutého rozsudku dospel Všeobecný súd k záveru, že vzhľadom na znenie zákona č. 8/2009 – ako Komisia podľa neho správne tvrdila – výška pomoci určenej RTVE nezávisí od výšky daňových odvodov uložených spoločnosti DTS, keďže výška pomoci sa stanovuje podľa čistých nákladov na poskytovanie služby vo verejnom záujme.

               47

               V tejto súvislosti Všeobecný súd na jednej strane v bode 66 tohto rozsudku uviedol, že podľa článku 33 zákona č. 17/2006 za predpokladu, že príjmy, ktorými disponuje RTVE, prekročia náklady na poskytovanie služby vo verejnom záujme v oblasti vysielania, zostatok bude rozdelený podľa toho, či bude nižší než 10 % ročných rozpočtových nákladov RTVE, do rezervného fondu alebo do štátneho rozpočtu. Pokiaľ ide o prvý z týchto prípadov, Všeobecný súd v bode 67 uvedeného rozsudku spresnil, že z článku 8 zákona č. 8/2009 vyplýva, že tento fond môže byť použitý len na základe výslovného povolenia ministerstva hospodárstva a financií, a ak tento fond nebude použitý počas štyroch rokov, bude slúžiť na zníženie náhrad poskytovaných zo španielskeho všeobecného štátneho rozpočtu. Okrem toho Všeobecný súd v bode 68 toho istého rozsudku uviedol, že článok 3 ods. 2 zákona č. 8/2009 určuje maximálnu hranicu príjmov RTVE, ktorá je stanovená na 1200 miliónov eur na roky 2010 a 2011, a že akákoľvek suma, ktorá prekračuje túto hranicu, bude priamo prevedená do španielskeho všeobecného štátneho rozpočtu.

               48

               Na druhej strane Všeobecný súd v bodoch 69, 76 a 80 napadnutého rozsudku konštatoval, že podľa článku 2 ods. 2 zákona č. 8/2009 za predpokladu, že príjmy, ktorými disponuje RTVE, nestačia na pokrytie nákladov na poskytovanie služby vo verejnom záujme v oblasti vysielania, Španielsko je povinné pokryť rozdiel z príspevkov zo všeobecného štátneho rozpočtu.

               49

               V tejto veci však treba konštatovať, že DTS a spoločnosti Telefónica tým, že Všeobecnému súdu vytýkajú nesprávne právne posúdenie pri vykonaní preskúmania sporného rozhodnutia a skreslenie ustanovení vnútroštátneho práva tým, že neboli zohľadnené jeho ostatné ustanovenia, zastierajú v skutočnosti svoju výhradu týkajúcu sa výkladu vnútroštátneho práva, aký tomuto právu dal Všeobecný súd v bodoch 65 až 86 napadnutého rozsudku. Tak sa však usilujú o nahradenie tohto výkladu odlišným výkladom a tým, že sa odvolávajú na ustanovenia vnútroštátneho práva, ktoré neboli v prvostupňovom konaní sporné, sa snažia o nové posúdenie skutkového stavu a dôkazov. Nijako sa nesnažia preukázať, že by Všeobecný súd založil svoje rozhodnutie na zjavnom rozpore s uvedeným obsahom ustanovení vnútroštátneho práva, alebo že by vzhľadom na písomnosti spisu prisúdil tomuto právu dosah, aký zjavne nemá.

               50

               Za týchto podmienok treba druhý odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.

         O prvom odvolacom dôvode založenom na porušení článku 107 ods. 1 ZFEÚ z dôvodu nesprávneho výkladu pojmu pomoc

      O prvej časti založenej na tom, že vzťah existujúci medzi daňou prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania a podporou poskytnutou RTVE nie je porovnateľný so vzťahom, ktorý existuje medzi všeobecnou daňou a oslobodením od nej
      – Argumentácia účastníkov konania

               51

               DTS tvrdí, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď sa v bodoch 92 a 93 napadnutého rozsudku domnieval, že táto spoločnosť sa vo svojej žalobe usilovala o spochybnenie judikatúry Súdneho dvora vyplývajúcej z rozsudku z 20. septembra 2001, Banks (C‑390/98, EU:C:2001:456). Podľa tejto spoločnosti sa totiž táto judikatúra vzťahuje len na situáciu, keď sú určité kategórie podnikov oslobodené od všeobecnej dane. V tejto súvislosti však DTS nespochybňuje odvádzanie dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania z toho dôvodu, že by RTVE bola oslobodená od tejto dane, čo by predstavovalo štátnu pomoc. DTS naopak tvrdí, že uvedená daň predstavuje sama osebe štátnu pomoc, pretože jej bola uložená asymetricky na účely priameho financovania systému pomoci v prospech RTVE, na rozdiel od toho, ako to bolo v prípade dane dotknutej vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 7. septembra 2006, Laboratoires Boiron (C‑526/04, ďalej len „rozsudok Laboratoires Boiron, EU:C:2006:528).

               52

               RTVE a Komisia tvrdia, že pokiaľ ide o túto časť odvolacieho dôvodu, tak je neúčinný, a v každom prípade, ako tvrdia spolu so Španielskym kráľovstvom, tento odvolací dôvod je nedôvodný.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               53

               Treba pripomenúť, že v bodoch 92 a 93 napadnutého rozsudku Všeobecný súd konštatoval, že DTS svojimi tvrdeniami založenými na porušení článku 107 ods. 1 ZFEÚ z dôvodu vzťahu, ktorý existuje medzi dotknutými daňovými opatreniami a konkurenčnou výhodou, ktorú požíva RTVE, spochybňuje zásadu, ktorá vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora a ktorá je uvedená v bode 80 rozsudku z 20. septembra 2001, Banks (C‑390/98, EU:C:2001:456), podľa ktorej sa osoby povinné platiť daň v zásade nemôžu dovolávať toho, že oslobodenie iných osôb predstavuje štátnu pomoc, aby sa vyhli zaplateniu uvedenej dane.

               54

               Výhrada, ktorú DTS uplatňuje voči tomuto konštatovaniu v rámci prvej časti prvého odvolacieho dôvodu, nemôže viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku, pretože, ako správne uviedli RTVE a Komisia, Všeobecný súd nezamietol predmetné tvrdenia spoločnosti DTS z dôvodov uvedených v bodoch 92 a 93 napadnutého rozsudku, ale ich zamietol na základe tvrdení uvedených v bodoch 94 až 105 napadnutého rozsudku, ktoré sa týkali relevantnosti rozsudku Laboratoires Boiron na preskúmanie predmetnej pomoci, pričom dané dôvody sú predmetom druhej časti tohto odvolacieho dôvodu.

               55

               Preto treba prvú časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako neúčinnú.

         O druhej časti založenej na tom, že daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania je asymetrickou daňou, ktorá predstavuje pomoc v zmysle rozsudku Laboratoires Boiron
      – Argumentácia účastníkov konania

               56

               Po prvé DTS tvrdí, že daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania je neoddeliteľnou súčasťou pomoci poskytnutej RTVE v rozsahu, v akom predstavuje asymetrickú daň porovnateľnú s poplatkom, o ktorý išlo v rozsudku Laboratoires Boiron. Táto daň je totiž uložená len jednej kategórii prevádzkovateľov, t. j. prevádzkovateľom plateného televízneho vysielania, ktorí sú v konkurenčnej pozícii s RTVE. Pomoc teda vyplýva jednak zo skutočnosti, že konkurent príjemcu pomoci podlieha dani, a jednak zo skutočnosti, že príjem z tejto dane je určený na financovanie dotknutej pomoci.

               57

               Po druhé DTS tvrdí, že rozdiely zistené Všeobecným súdom medzi daňou prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania a poplatkom, ktorý bol predmetom preskúmania v rozsudku Laboratoires Boiron, nie sú relevantné.

               58

               V prvom rade skutočnosť, ktorú Všeobecný súd uviedol v bode 100 napadnutého rozsudku, a to že hlavným cieľom dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania nie je vyvážiť podmienky hospodárskej súťaže medzi RTVE a ostatnými prevádzkovateľmi, nie je rozhodujúcim prvkom. Pojem pomoc je totiž objektívnym pojmom. V každom prípade cieľ tejto dane je veľmi podobný poplatku vo veci, ktorá viedla k rozsudku Laboratoires Boiron, pretože má za úlohu prispieť k financovaniu nákladov, ktoré vznikajú RTVE v súvislosti s poskytovaním jej služby vo verejnom záujme.

               59

               V druhom rade je podľa spoločnosti DTS nepresný záver, ako uviedol Všeobecný súd v bode 101 napadnutého rozsudku, že vzťah medzi daňou prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania a pomocou je užší, než vzťah vymedzený v rozsudku Laboratoires Boiron. DTS v tejto súvislosti tvrdí, že Všeobecný súd nesprávne konštatoval, že prípadná nezlučiteľnosť tejto dane s právom Únie nevedie priamo k spochybneniu pomoci poskytnutej RTVE. V napadnutom rozsudku nebolo zohľadnené, že povinnosť prispievať na konkurenčný subjekt, ktorá je uložená spoločnosti DTS, zvyšuje narušenie hospodárskej súťaže vyplývajúce z poskytovania finančných prostriedkov v prospech tohto subjektu. RTVE je tak poskytnutá konkurenčná výhoda na trhoch nadobúdania audiovizuálnych programov, a to nielen z dôvodu finančných prostriedkov, ktoré získava na plnenie svojej úlohy služby vo verejnom záujme, ale aj vzhľadom na to, že tieto prostriedky nemôžu využívať subjekty, ktoré jej konkurujú. Táto posledná uvedená výhoda by pritom bola úplne odstránená, keby sa zrušila daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania.

               60

               Napokon Všeobecný súd údajne nesprávne v bodoch 102 až 104 napadnutého rozsudku konštatoval, že na rozdiel od predmetnej situácie vo veci, ktorá viedla k rozsudku Laboratoires Boiron, nie je výška pomoci priznanej RTVE určená na základe výšky dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania. V tejto veci totiž konkurenčná výhoda, ktorú má RTVE, narastá s výškou tejto dane uloženej spoločnosti DTS, pretože čím je táto daň vyššia, tým nižšie sú finančné zdroje, ktoré má daná spoločnosť k dispozícii na to, aby s RTVE súťažila. Vzťah medzi uvedenou daňou a pomocou je teda užší než vzťah vymedzený v rozsudku Laboratoires Boiron. V spornom rozhodnutí totiž Komisia dospela k rozhodnutiu, že prevod verejných prostriedkov v prospech RTVE predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ.

               61

               Po prvé spoločnosti Telefónica tvrdia, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď vykladal podmienky, ktoré musia byť splnené na to, aby bol spôsob financovania pomoci neoddeliteľnou súčasťou tejto pomoci, reštriktívne, hoci pravidlá sa musia vykladať teleologicky.

               62

               Po druhé spoločnosti Telefónica tvrdia, že podmienky vyvodené z judikatúry Súdneho dvora s cieľom preukázať, že daňové opatrenie je neoddeliteľnou súčasťou pomoci, a to vplyv dane na financovanie dotknutej pomoci a priamy vplyv príjmu z tejto dane na výšku pomoci, nie sú odlišnými a kumulatívnymi podmienkami. Vplyv by sám osebe nasvedčoval existencii potrebnej väzby medzi výškou príjmov a pomocou. Všeobecný súd by teda uplatnil nesprávny výklad rozsudku z 13. januára 2005, Streekgewest (C‑174/02, EU:C:2005:10), pretože v tomto rozsudku Súdny dvor mal preskúmať len to, či nevyhnutne existuje záväzný vzťah určenia medzi daňou a pomocou podľa relevantnej vnútroštátnej právnej úpravy, a mal sa domnievať, že v prípade existencie takéhoto vzťahu je priamy vplyv daňového opatrenia na výšku pomoci logickým dôsledkom.

               63

               Po tretie spoločnosti Telefónica tvrdia, že výklad rozsudkov z 21. októbra 2003, van Calster a i. (C‑261/01 a C‑262/01, EU:C:2003:571), a z 27. novembra 2003, Enirisorse (C‑34/01 až C‑38/01, EU:C:2003:640), vykonaný Všeobecným súdom je nesprávny. Skutočnosť, že sa Súdny dvor nevyjadruje k požiadavke priameho vplyvu daňového opatrenia na výšku pomoci, neznamená, že by sa Súdny dvor domnieval, že ide o dodatočnú podmienku na určenie toho, či je spôsob financovania pomoci jej súčasťou, ale možno ju vysvetliť tým, že tieto rozsudky sa týkali prvých vecí, v ktorých Súdny dvor rozhodoval o otázke oddeliteľnosti.

               64

               RTVE, Španielske kráľovstvo a Komisia tvrdia, že druhá časť prvého odvolacieho dôvodu nie je dôvodná.

         – Posúdenie Súdnym dvorom

               65

               Treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora dane nepatria do pôsobnosti ustanovení Zmluvy týkajúcich sa štátnej pomoci okrem prípadu, keď sú takým spôsobom financovania opatrenia pomoci, že tvoria neoddeliteľnú súčasť tohto opatrenia (rozsudky z 13. januára 2005,Streekgewest, C‑174/02, EU:C:2005:10, bod 25; z 13. januára 2005, Pape, C‑175/02, EU:C:2005:11, bod 14, a z 27. októbra 2005, Distribution Casino France a i., C‑266/04 až C‑270/04, C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, EU:C:2005:657, bod 34).

               66

               Pomoc vo vlastnom zmysle slova totiž nemusí na jednej strane ovplyvňovať podstatným spôsobom obchod medzi členskými štátmi, a môže byť teda považovaná za prípustnú, no vzhľadom na jej rušivý účinok, ktorý môže byť zosilnený spôsobom jej financovania, môže byť ako celok nezlučiteľná s vnútorným trhom. Na druhej strane, ak poplatok osobitne určený na financovanie pomoci je v rozpore s ďalšími ustanoveniami Zmluvy, Komisia nemôže vyhlásiť schému pomoci, ktorej súčasťou je tento poplatok, za zlučiteľnú s vnútorným trhom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 21. októbra 2003, van Calster a i., C‑261/01 a C‑262/01, EU:C:2003:571, body 47 a 48, ako aj citovanú judikatúru).

               67

               Spôsob financovania pomoci teda môže spôsobiť nezlučiteľnosť celej schémy pomoci, ktorú má financovať, s vnútorným trhom. Preto sa skúmanie pomoci nedá oddeliť od účinkov spôsobu jeho financovania (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 14. apríla 2005, AEM a AEM Torino, C‑128/03 a C‑129/03, EU:C:2005:224, bod 45).

               68

               Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora, aby bolo možné daň považovať za neoddeliteľnú súčasť opatrenia pomoci, musí medzi daňou a pomocou podľa vnútroštátnej úpravy nevyhnutne existovať záväzný vzťah určenia v tom zmysle, že výnos dane je povinne určený na financovanie pomoci a priamo ovplyvňuje výšku pomoci a v dôsledku toho ovplyvňuje posúdenie zlučiteľnosti tejto pomoci s vnútorným trhom (pozri najmä rozsudky z 15. júna 2006, Air Liquide Industries Belgium, C‑393/04 a C‑41/05, EU:C:2006:403, bod 46 a citovanú judikatúru, ako aj z 22. decembra 2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, bod 99).

               69

               V prejednávanom prípade Všeobecný súd v bodoch 65 až 86 napadnutého rozsudku, ktoré boli neúspešne napadnuté v rámci druhého odvolacieho dôvodu, konštatoval, že z použiteľných ustanovení vnútroštátneho práva vyplýva, že výška pomoci určená RTVE nezávisí od výšky príjmov z dotknutých daňových opatrení, pretože sa táto výška určí podľa čistých nákladov na poskytovanie služby vo verejnom záujme, ktorá je zverená RTVE.

               70

               Konkrétne ako vyplýva z bodov 47 a 48 tohto rozsudku, Všeobecný súd v tejto súvislosti uviedol, že ak príjmy z daní, ktorými disponuje RTVE, prekročia náklady na poskytovanie služby vo verejnom záujme, ktorú tento subjekt zabezpečuje, zostatok sa rozdelí v závislosti od jeho výšky do rezervného fondu, alebo do štátneho rozpočtu, pričom sa na tieto príjmy vzťahuje okrem iného maximálna hranica v tom zmysle, že všetky príjmy nad túto hranicu sa tiež vrátia do všeobecného štátneho rozpočtu. Všeobecný súd ďalej konštatoval, že ak tieto príjmy nepostačujú na pokrytie nákladov, Španielsko je povinné pokryť rozdiel.

               71

               Za týchto podmienok, hoci je nesporné, že financovanie pomoci poskytovanej RTVE je zabezpečené predmetnými daňovými opatreniami, Všeobecný súd mohol v bode 104 napadnutého rozsudku, na rozdiel od tvrdení spoločnosti DTS a spoločností Telefónica, pričom sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, konštatovať, že tieto daňové opatrenia nie sú neoddeliteľnou súčasťou uvedenej pomoci.

               72

               Keďže príjem z predmetných daňových opatrení nemá žiadny priamy vplyv na výšku pomoci poskytovanej RTVE, jej pridelenie ani výška nezávisia od tohto príjmu a tento príjem nie je nevyhnutne určený na financovanie tejto pomoci, keďže časť tohto príjmu môže byť pridelená na iné účely, nemožno dospieť k záveru, že medzi týmito daňovými opatreniami a predmetnou pomocou existuje záväzný vzťah určenia.

               73

               V tejto súvislosti nie je relevantná skutočnosť, že sporné daňové opatrenia boli zavedené na účely kompenzácie zrušenia obchodných príjmov, ktoré mala predtým RTVE k dispozícii, najmä príjmov z reklamy (pozri analogicky rozsudok z 13. januára 2005, Streekgewest, C‑174/02, EU:C:2005:10, bod 27).

               74

               Argumentácia spoločnosti DTS založená na rozsudku Laboratoires Boiron nemôže spochybniť tieto závery.

               75

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že v tomto rozsudku Súdny dvor v podstate rozhodol, že v prípade asymetrického zdanenia, t. j. ak je dani podrobená iba jedna z dvoch kategórií subjektov, ktoré sú v súťažnom postavení, subjekty, ktoré sú povinné platiť túto daň, sa môžu dovolávať jej protiprávnosti. V takomto prípade pomoc totiž vyplýva zo skutočnosti, že iná kategória podnikateľských subjektov, s ktorou je v priamom konkurenčnom vzťahu kategória podliehajúca poplatku, tomuto poplatku nepodlieha. Opatrenie pomoci preto spočíva v samotnej dani, pretože táto daň a pomoc predstavujú dva neoddeliteľné prvky jedného a toho istého daňového opatrenia. Táto situácia nie je teda porovnateľná so situáciou akéhokoľvek oslobodenia všeobecnej pôsobnosti, od ktorého je táto daň oddelená (pozri v tomto zmysle rozsudok Laboratoires Boiron, body 30 až 48).

               76

               Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 98 až 103 napadnutého rozsudku rozhodol, že daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania, ktorú je DTS povinná platiť, nie je porovnateľná s predmetnou asymetrickou daňou vo veci, v ktorej bol vydaný rozsudok Laboratoires Boiron.

               77

               V prejednávanom prípade, ako uviedol Všeobecný súd v bode 101 napadnutého rozsudku, dotknuté daňové opatrenia a pomoc poskytovaná RTVE totiž nepredstavujú dva neoddeliteľné prvky jedného a toho istého daňového opatrenia, pretože na rozdiel od situácie, o ktorú išlo vo veci, v ktorej bol vyhlásený rozsudok Laboratoires Boiron, priamym dôsledkom prípadnej nepoužiteľnosti dotknutých daňových opatrení z dôvodu ich prípadnej nezlučiteľnosti s právom Únie nie je spochybnenie pomoci, pretože, ako vyplýva z bodov 48 a 70 tohto rozsudku, španielsky štát je povinný pokrývať RTVE rozdiel medzi finančnými prostriedkami, ktorými disponuje, a jej celkovými nákladmi na plnenie jej záväzkov v oblasti služby vo verejnom záujme.

               78

               Okrem toho, ako navyše správne uviedol Všeobecný súd v bode 102 napadnutého rozsudku, vo veci, ktorá viedla k rozsudku Laboratoires Boiron, výška pomoci závisela výlučne od výšky dane, pretože prospech, ktorý mali príjemcovia z toho, že ich konkurenti sú podrobení spornej dani, závisel bezprostredne od jej výšky. Naopak v prejednávanej veci určujú výšku pomoci, ako vyplýva z bodov 69 až 71 tohto rozsudku, čisté náklady na plnenie záväzkov v oblasti služby vo verejnom záujme.

               79

               Isteže, ako správne tvrdí DTS, aj v tejto veci je daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania určená na financovanie schémy pomoci v prospech RTVE, s ohľadom na ktorú dospela Komisia k rozhodnutiu, že predstavuje štátnu pomoc v zmysle článku 107 ods. 1 ZFEÚ. Povinnosť platiť túto daň predstavuje preto pre DTS dodatočné konkurenčné nevýhody na trhoch, na ktorých súťaží s RTVE, pretože samotná RTVE túto daň neplatí.

               80

               Ako však správne uviedol Všeobecný súd v bodoch 84 a 102 napadnutého rozsudku, táto samotná okolnosť nestačí na preukázanie, že takáto daň je neoddeliteľnou súčasťou pomoci.

               81

               Na jednej strane totiž, ako už Súdny dvor rozhodol, otázka, či daň je neoddeliteľnou súčasťou pomoci financovanej z tejto dane nezávisí od existencie konkurenčného vzťahu medzi osobou s daňovou povinnosťou a príjemcom pomoci financovanej z uvedenej dane, ale len od existencie záväzného vzťahu určenia medzi uvedenou daňou a dotknutou pomocou podľa relevantnej vnútroštátnej úpravy (pozri v tomto zmysle rozsudok z 22. decembra 2008, Régie Networks, C‑333/07, EU:C:2008:764, body 93 až 99).

               82

               Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že neexistuje žiadny záväzný vzťah medzi daňou a oslobodením jednej kategórie podnikov od uvedenej dane, a to aj keby podniky patriace do tejto kategórie pôsobili v konkurenčnom vzťahu s podnikmi, ktoré sú povinné platiť dotknutú daň. Uplatňovanie oslobodenia od dane a jeho rozsah totiž nezávisia od výnosu uvedenej dane. Osoby povinné platiť daň sa teda nemôžu dovolávať toho, že oslobodenie iných podnikov predstavuje štátnu pomoc, aby sa tak vyhli plateniu uvedenej dane alebo dosiahli jej vrátenie (pozri v tomto zmysle najmä rozsudok z 27. októbra 2005, Distribution Casino France a i., C‑266/04 až C‑70/04, C‑276/04 a C‑321/04 až C‑325/04, EU:C:2005:657, body 41 a 42).

               83

               Na druhej strane, ako už bolo uvedené v bode 65 tohto rozsudku, na dane sa v zásade nevzťahujú pravidlá týkajúce sa štátnej pomoci. Ako pritom uviedol generálny advokát v bode 96 svojich návrhov, ak by bolo vyhovené tvrdeniu spoločnosti DTS, znamenalo by to, že akákoľvek daň vyberaná odvetvovo a dotýkajúca sa hospodárskych subjektov, ktoré súťažia s príjemcom pomoci, ktorý je prostredníctvom tohto poplatku financovaný, by sa musela preskúmať z hľadiska článkov 107 a 108 ZFEÚ.

               84

               Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že Všeobecný súd sa nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania nie je súčasťou schémy pomoci v prospech RTVE.

               85

               V dôsledku toho treba druhú časť prvého odvolacieho dôvodu zamietnuť ako nedôvodnú.

         O treťom odvolacom dôvode založenom na nesprávnom právnom posúdení pri uplatňovaní článku 106 ods. 2 ZFEÚ

      Argumentácia účastníkov konania

               86

               DTS tvrdí, že Všeobecný súd v napadnutom rozsudku skreslil základ druhého žalobného dôvodu predloženého v prvom stupni, ktorý vychádza z porušenia článku 106 ods. 2 ZFEÚ. Na rozdiel od toho, čo Všeobecný súd konštatoval v bodoch 151 a 152 daného rozsudku, táto spoločnosť pred Všeobecným súdom neuviedla nijaké tvrdenie týkajúce sa účinkov pomoci v pravom zmysle slova poskytovanej RTVE, ale iba tvrdila, že spôsob financovania tejto pomoci zvyšuje mieru narušenia hospodárskej súťaže vyplývajúcej z uvedenej pomoci a že pomoc spoločne s uvedeným spôsobom financovania sú ako celok nezlučiteľné so spoločným záujmom. Všeobecný súd podal v tomto zmysle nesprávny výklad viacerých jej tvrdení.

               87

               Podľa spoločnosti DTS viedlo toto skreslenie k tomu, že Všeobecný súd rozhodol ultra petita, čím zmenil predmet sporu. Keďže sama na pojednávaní pred Všeobecným súdom spresnila, že druhý žalobný dôvod platil len za predpokladu, keby bolo prvého žalobnému dôvodu vyhovené, tým, že Všeobecný súd zamietol tento žalobný dôvod, nemohol preskúmať ani tento druhý žalobný dôvod. V každom prípade, aj keby Všeobecný súd mohol o tomto žalobnom dôvode rozhodnúť, mohol by ho zamietnuť iba z dôvodu uvedeného v bode 151 napadnutého rozsudku, podľa ktorého Komisia nemala povinnosť zohľadniť účinky dane prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania, pretože toto daňové opatrenie nebolo neoddeliteľnou súčasťou pomoci. Všeobecný súd však zmenil predmet sporu tým, že v bode 152 uvedeného rozsudku podal opätovný výklad druhého žalobného dôvodu tak, ako keby sa týkal účinkov pomoci v pravom zmysle slova.

               88

               Podľa spoločnosti DTS Všeobecný súd pritom prekročil rámec svojej právomoci, pokiaľ ide o súdne preskúmanie posúdení, ktoré Komisia uviedla v súvislosti s dodržaním zásady proporcionality stanovenej v článku 106 ods. 2 ZFEÚ. V rámci tohto preskúmania totiž Všeobecný súd môže údajne iba overiť, či sa Komisia nedopustila zjavne nesprávneho posúdenia bez toho, aby mohol posúdenie Komisie nahradiť svojím vlastným posúdením, či a fortiori preskúmať otázky, ktoré Komisia nepreskúmala. Keďže Všeobecný súd potvrdil rozhodnutie Komisie, podľa ktorého daň prevádzkovateľov plateného televízneho vysielania nie je neoddeliteľnou súčasťou pomoci, mohol dospieť len k záveru, že daná inštitúcia bola oprávnená schváliť predmetnú pomoc. Podľa spoločnosti DTS Všeobecný súd však nemohol rozhodovať o takých otázkach, ako je riziko, že RTVE využije protisúťažné konanie, najmä navyšovanie cien, pretože Komisia takéto otázky nepreskúmala.

               89

               RTVE tvrdí, že tretí odvolací dôvod je neprípustný. Podobne ako RTVE, aj Španielske kráľovstvo a Komisia tiež tvrdia, že tento odvolací dôvod je neúčinný alebo prinajmenšom nedôvodný.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               90

               Treba uviesť, že tretí odvolací dôvod sa celý zakladá na predpoklade, že Všeobecný súd nesprávne vyložil rozsah druhého žalobného dôvodu, ktorý bol uplatnený v prvom stupni a ktorý bol založený na porušení článku 106 ods. 2 ZFEÚ.

               91

               Je však potrebné konštatovať, že DTS svojím odvolaním nespochybňuje žiadne z posúdení, ktoré Všeobecný súd uviedol v bodoch 113 až 167 napadnutého rozsudku a ktorými zamietol tento druhý žalobný dôvod.

               92

               DTS najmä netvrdí, že v tejto časti napadnutého rozsudku došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, čím hneď na úvod zdôrazňuje, že jej odvolanie sa netýka preskúmania zlučiteľnosti pomoci priznanej RTVE s článku 106 ods. 2 ZFEÚ.

               93

               Z uvedeného vyplýva, že aj keby bol tretí odvolací dôvod dôvodný, nemohol by viesť k zrušeniu napadnutého rozsudku.

               94

               Za týchto podmienok treba tento odvolací dôvod zamietnuť ako neúčinný.

         O odvolacích dôvodoch, predložených spoločnosťami Telefónica, založených na porušení článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 106 ods. 2 ZFEÚ

               95

               Spoločnosti Telefónica vo svojom vyjadrení k odvolaniu predložili odvolací dôvod založený na porušení článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, v rámci ktorého tvrdili, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď zamietol ako neprípustnú ich argumentáciu týkajúcu sa porušenia článku 108 ZFEÚ.

               96

               Spoločnosti Telefónica v tom istom odvolaní tiež predložili odvolací dôvod založený na porušení článku 106 ods. 2 ZFEÚ, v ktorom tvrdia, že Všeobecný súd vychádzal z nesprávneho právneho posúdenia, keď uplatnil príliš reštriktívne preskúmanie týkajúce sa otázky, či dotknutá schéma pomoci dodržiava zásadu proporcionality, pričom sa v tomto ohľade odvolávali na mieru voľnej úvahy, ktorou disponuje Komisia.

               97

               Je nesporné, že tieto odvolacie dôvody smerujú k zrušeniu napadnutého rozsudku z dôvodov, ktoré DTS v rámci svojho odvolania neuviedla.

               98

               DTS sa totiž na jednej strane na podporu uvedeného odvolania nijako neodvolávala na porušenie článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie. Na druhej strane, hoci sa tretí odvolací dôvod formálne zakladá na porušení článku 106 ods. 2 ZFEÚ, samotná DTS vo svojom odvolaní spresnila, ako vyplýva z bodu 92 tohto rozsudku, že nespochybňuje preskúmanie zlučiteľnosti pomoci poskytovanej RTVE s ohľadom na toto ustanovenie, pričom v rámci tohto odvolacieho dôvodu iba Všeobecnému súdu vytýka, že skreslil niektoré z jej tvrdení.

               99

               Podľa článku 174 rokovacieho poriadku vo vyjadrení k odvolaniu možno navrhnúť, aby sa odvolaniu vyhovelo alebo aby sa čiastočne alebo úplne zamietlo.

               100

               Okrem toho v súlade s článkom 172 tohto rokovacieho poriadku môžu účastníci konania v predmetnej veci pred Všeobecným súdom predložiť samostatným podaním, oddeleným od vyjadrení k odvolaniu, vzájomné vyjadrenie, ktoré musí podľa článku 178 ods. 1 a článku 178 ods. 3 druhej vety uvedeného rokovacieho poriadku smerovať k úplnému alebo čiastočnému zrušeniu napadnutého rozhodnutia, pričom odvolacie dôvody a právne tvrdenia sa musia odlišovať od dôvodov a tvrdení uvedených vo vyjadrení k odvolaniu.

               101

               Z týchto ustanovení vykladaných spoločne vyplýva, že vyjadrenie k odvolaniu nemôže smerovať k zrušeniu napadnutého rozsudku z dôvodov, ktoré sa odlišujú od dôvodov uplatnených v odvolaní, pretože také odvolacie dôvody možno predložiť len v rámci vzájomného odvolania.

               102

               V dôsledku toho treba zamietnuť odvolacie dôvody predložené spoločnosťami Telefónica, ktoré sa zakladajú na porušení článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie a článku 106 ods. 2 ZFEÚ, ako neprípustné.

         O vzájomnom odvolaní

               103

               Spoločnosti Telefónica na podporu svojho vzájomného odvolania uvádzajú jediný odvolací dôvod založený na porušení článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie v rozsahu, v akom Všeobecný súd zamietol ich argumentáciu týkajúcu sa porušenia článku 108 ZFEÚ ako neprípustnú.

         Argumentácia účastníkov konania

               104

               Spoločnosti Telefónica tvrdia, že Všeobecný súd nemohol zamietnuť ako neprípustné ich žalobné dôvody, ktoré predložili v prvostupňovom konaní a ktoré sa zakladali na porušení článku 108 ZFEÚ z dôvodu, že sa neviažu na predmet sporu, keďže boli po prvýkrát uplatnené v ich vyjadrení vedľajšieho účastníka konania.

               105

               Predovšetkým Všeobecný súd sa v bode 216 napadnutého rozsudku nemohol opierať o rozsudok z 19. novembra 1998, Spojené kráľovstvo/Rada (C‑150/94, EU:C:1998:547), keďže spoločnosti Telefónica na tento rozsudok nepoukázali.

               106

               Okrem toho Všeobecný súd v bode 217 napadnutého rozsudku nevysvetlil, v akom rozsahu rozsudok z 8. júla 2010, Komisia/Taliansko (C‑334/08, EU:C:2010:414), odôvodňuje skutočnosť, že keď vedľajší účastník konania v rámci žaloby o nesplnenie povinnosti chce uplatniť žalobné dôvody neuvedené hlavným účastníkom konania, disponuje väčšou slobodou než vedľajší účastník konania v rámci žaloby o neplatnosť. Ak sa vedľajší účastník konania musí obmedziť len na žalobné dôvody predložené hlavným účastníkom konania, článok 132 ods. 2 rokovacieho poriadku, ktorý mu ukladá povinnosť uviesť jeho dôvody, by bol zbavený svojho významu.

               107

               RTVE tvrdí, že vzájomné odvolanie je neprípustné. Na jednej strane sa podľa RTVE v tomto odvolaní uplatňuje v rozpore s článku 178 ods. 3 druhou vetou rokovacieho poriadku jediný odvolací dôvod, ktorý je totožný s jedným z právnych dôvodov, ktoré uviedli spoločnosti Telefónica vo svojom vyjadrení k hlavnému odvolaniu. V druhom rade toto vzájomné odvolanie presne neidentifikuje v rozpore s prvou vetou toho istého ustanovenia napádané časti napadnutého rozsudku. V každom prípade považujú vzájomné odvolanie za nedôvodné. Španielske kráľovstvo a Komisia tiež tvrdia, že argumenty spoločnosti Telefónica treba zamietnuť.

         Posúdenie Súdnym dvorom

      O prípustnosti vzájomného odvolania

               108

               Pokiaľ ide o prípustnosť vzájomného odvolania, treba pripomenúť, že v článku 178 ods. 3 druhej vete rokovacieho poriadku sa stanovuje, ako už bolo uvedené v bode 100 tohto rozsudku, že právne dôvody a argumenty uvedené na podporu vzájomného odvolania sa musia odlišovať od dôvodov a tvrdení uvedených vo vyjadrení k hlavnému odvolaniu.

               109

               V prejednávanom prípade je síce zrejmé, že jediný odvolací dôvod, ktorý spoločnosti Telefónica uplatňujú na podporu svojho vzájomného odvolania a ktorý sa zakladá na porušení článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, zodpovedá v každom ohľade jednému z odvolacích dôvodov predložených v ich vyjadrení k hlavnému odvolanie podanému spoločnosťou DTS.

               110

               Ak však nemá byť spochybnená skutočnosť, že podľa rokovacieho poriadku sa rozlišuje medzi hlavným odvolaním a vzájomným odvolaním, nemožno požiadavku, ktorá je stanovená v článku 178 ods. 3 druhej vete tohto rokovacieho poriadku, vykladať tak, že sa zakladá na predpoklade, že dôvody a tvrdenia uvedené vo vyjadreniach k hlavnému odvolaniu sú samy osebe podobné dôvodom uvedeným v hlavnom odvolaní.

               111

               V prejednávanom prípade, ako vyplýva z bodov 95 až 102 tohto rozsudku, odvolací dôvod, predložený spoločnosťami Telefónica v ich vyjadrení k hlavnému odvolaniu podanému spoločnosťou DTS, založený na porušení článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, je neprípustný, pretože sa odlišuje od dôvodov uvádzaných v odvolaní.

               112

               Pokiaľ ide o dodržanie požiadavky stanovenej v článku 178 ods. 3 prvej vete rokovacieho poriadku, stačí konštatovať, že vzájomné odvolanie sa výslovne týka bodov 207 až 218 napadnutého rozsudku, čím s potrebnou presnosťou vymedzuje spochybňované odôvodnenia tohto rozsudku.

               113

               Za týchto podmienok treba dospieť k záveru, že vzájomné odvolanie je prípustné v časti, v ktorej sa týka bodov 207 až 218 napadnutého rozsudku.

         O veci samej

               114

               Pokiaľ ide o dôvodnosť vzájomného odvolania, treba pripomenúť, že subjekt, ktorému Súdny dvor podľa článku 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie povolil vstup do konania v pozícii vedľajšieho účastníka konania, nemôže meniť predmet sporu, ako je opísaný v návrhoch a dôvodoch hlavných účastníkov konania. Z toho vyplýva, že prípustné sú len tie tvrdenia vedľajšieho účastníka konania, ktoré patria do rámca vymedzeného týmito návrhmi a dôvodmi (rozsudok zo 7. októbra 2014, Nemecko/Rada, C‑399/12, EU:C:2014:2258, bod 27).

               115

               V prejednávanom prípade spoločnosti Telefónica svojím jediným odvolacím dôvodom vzájomného odvolania vytýkajú Všeobecnému súdu, že v bodoch 207 až 218 napadnutého rozsudku odmietol ako neprípustné žalobné dôvody smerujúce k zrušeniu, ktoré boli uvedené v ich vyjadrení vedľajšieho účastníka konania pred daným súdom, v ktorých vytýkali Komisii porušenie článku 108 ZFEÚ.

               116

               Je pritom nesporné, že DTS neuplatňovala porušenie tohto ustanovenia na podporu svojej žaloby v prvom stupni, pretože tri žalobné dôvody, ktoré spoločnosť predložila a ktorými sa domáhala zrušenia sporného rozhodnutia, vychádzali z porušenia článku 107 ZFEÚ, článkov 49 a 64 ZFEÚ a článku 106 ods. 2 ZFEÚ.

               117

               Z tohto vyplýva, že ako Všeobecný súd rozhodol v bode 212 napadnutého rozsudku, žalobné dôvody, ktoré spoločnosti Telefónica uviedli v rámci svojho vyjadrenia vedľajšieho účastníka konania pred Všeobecným súdom, sa teda nijako neviazali na predmet sporu, ako ho vymedzila DTS, čím menili rámec sporu v rozpore s článkom 40 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie.

               118

               V tejto súvislosti Všeobecný súd správne v bode 217 napadnutého rozsudku konštatoval, že riešenie prijaté v rozsudku z 8. júla 2010, Komisia/Taliansko (C‑334/08, EU:C:2010:414), v rámci konania o žalobe o nesplnení povinnosti podľa článku 260 ZFEÚ nemožno uplatniť v konaní o žalobe o neplatnosť podľa článku 263 ZFEÚ.

               119

               Konanie o nesplnení povinnosti totiž spočíva na objektívnom zistení, že členský štát nedodržal povinnosti, ktoré mu vyplývajú z práva Únie (pozri najmä rozsudok zo 6. októbra 2009, Komisia/Španielsko, C‑562/07, EU:C:2009:614, bod 18).

               120

               Z toho vyplýva, že ako Všeobecný súd v bode 217 napadnutého rozsudku správne konštatoval, v rámci takéhoto konania musí Súdny dvor vykonať potrebné zistenia, aby mohol rozhodnúť o nesplnení povinnosti, takže dôvod obhajoby, ktorý uplatňuje vedľajší účastník konania a ktorý sa týka skutkovej alebo právnej okolnosti, ktorú Komisia musí nevyhnutne preskúmať v rámci svojej analýzy, nemôže zmeniť predmet sporu, aj keby nebol uplatnený dotknutým členským štátom. Naopak konanie o žalobe o neplatnosť má vymedzený rámec najmä žalobnými dôvodmi uvedenými žalobkyňou.

               121

               Navyše hoci podľa článku 132 ods. 2 písm. b) rokovacieho poriadku vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania musí obsahovať dôvody a tvrdenia vedľajšieho účastníka konania, neznamená to, že vedľajší účastník konania môže uplatňovať nové dôvody, ktoré sú odlišné od dôvodov uplatnených žalobkyňou. Ako uviedol generálny advokát v bode 219 svojich návrhov, toto ustanovenie spadá do rámca obmedzení stanovených postupom vedľajšieho účastníctva a toto ustanovenie treba vykladať s prihliadnutím na článok 129 uvedeného rokovacieho poriadku, podľa ktorého predmetom vedľajšieho účastníctva môže byť iba úplná alebo čiastočná podpora návrhov jedného z účastníkov konania, pričom táto podpora má vo vzťahu k hlavnému konaniu vedľajšiu povahu a vedľajší účastník konania musí prijať spor v stave, v akom sa nachádza v čase jeho vstupu do konania.

               122

               Pokiaľ ide o výhradu, že spoločnosti Telefónica vytýkajú Všeobecnému súdu, že v bode 216 napadnutého rozsudku odkázal na rozsudok z 19. novembra 1998, Spojené kráľovstvo/Rada (C‑150/94, EU:C:1998:547), stačí konštatovať, že je úplne neúčinný, pretože nemôže viesť k preukázaniu, že v napadnutom rozsudku došlo k nesprávnemu právnemu posúdeniu, keďže dané spoločnosti vôbec netvrdia, že Všeobecný súd vychádzal pri svojom posúdení v danej súvislosti z nesprávneho právneho posúdenia.

               123

               V dôsledku toho treba zamietnuť jediný odvolací dôvod vzájomného odvolania ako nedôvodný.

         O trovách

               124

               Podľa článku 184 ods. 2 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, Súdny dvor rozhodne o trovách konania. Článok 138 ods. 1 toho istého nariadenia, uplatniteľný na odvolacie konanie mutatis mutandis podľa jeho článku 184 ods. 1, stanovuje, že Súdny dvor uloží účastníkovi konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinnosť nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               125

               Keďže DTS nemala v odvolacom konaní úspech a Komisia navrhla uložiť jej nahradiť trovy konania, je opodstatnené rozhodnúť, že DTS znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou v súvislosti s hlavným odvolaním.

               126

               Pokiaľ ide o vzájomné odvolanie, keďže spoločnosti Telefónica nemali vo veci úspech a Komisia navrhla zaviazať ich na náhradu trov konania, je tiež opodstatnené zaviazať ich znášať svoje vlastné trovy konania a rozhodnúť, že sú povinné nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou v súvislosti so vzájomným odvolaním.

               127

               Podľa článku 184 ods. 4 tohto rokovacieho poriadku spoločnosti Telefónica znášajú svoje vlastné trovy konania vynaložené v súvislosti s hlavným odvolaním, zatiaľ čo RTVE znáša svoje vlastné trovy konania vynaložené v súvislosti s hlavným odvolaním a so vzájomným odvolaním.

               128

               Podľa článku 140 ods. 1 uvedeného rokovacieho poriadku mutatis mutandis uplatniteľného na základe jeho článku 184 ods. 1 na konanie o odvolaní členské štáty, ktoré vstúpili do konania ako vedľajší účastníci konania, znášajú svoje vlastné trovy konania. V súlade s týmito ustanoveniami Španielske kráľovstvo znáša svoje vlastné trovy konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Odvolanie sa zamieta.

                           2.

                           DTS Distribuidora de Televisión Digital SA znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené Európskou komisiou v súvislosti s hlavným odvolaním.

                           3.

                           Telefónica de España SA a Telefónica Móviles España SA znášajú svoje vlastné trovy konania a sú povinné nahradiť trovy konania vynaložené Európskou komisiou v súvislosti so vzájomným odvolaním.

                           4.

                           Corporación de Radio y Televisión Española SA (RTVE) a Španielske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: španielčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 23. februára 2006.#Georgios Karatzoglou proti Európskej agentúre pre obnovu (EAR).#Vec T-471/04.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 12. decembra 2013. # ANKO AE Antiprosopeion, Emporiou kai Viomichanias proti Európskej komisii. # Vec T-117/12.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 7. decembra 2000. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-38/99.