title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 13. septembra 2007.#Land Oberösterreich a Rakúska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev.#Odvolanie - Smernica 2001/18/ES - Rozhodnutie 2003/653/ES - Zámerné uvoľňovanie geneticky modifikovaných organizmov do životného prostredia - Článok 95 ods. 5 ES - Vnútroštátne ustanovenia odchyľujúce sa od zosúlaďovacieho opatrenia odôvodnené novými vedeckými poznatkami a špecifickým problémom členského štátu - Zásada kontradiktórnosti.#Spojené veci C-439/05 P a C-454/05 P.

text:
      Spojené veci C‑439/05 P a C‑454/05 P
      Spolková krajina Horné Rakúsko a Rakúska republika
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Odvolanie – Smernica 2001/18/ES – Rozhodnutie 2003/653/ES – Zámerné uvoľňovanie geneticky modifikovaných organizmov do životného prostredia – Článok 95 ods. 5 ES – Vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od harmonizačného opatrenia, odôvodnené novými vedeckými poznatkami a špecifickým
         problémom členského štátu – Zásada kontradiktórnosti“

      Abstrakt rozsudku
      1.        Aproximácia právnych predpisov – Opatrenia určené na vytvorenie jednotného trhu – Zavedenie nových odchylných vnútroštátnych
            ustanovení
      (Článok 95 ods. 4 a 5 ES)
      2.        Aproximácia právnych predpisov – Opatrenia určené na vytvorenie jednotného trhu – Zavedenie nových odchylných vnútroštátnych
            ustanovení
      (Článok 95 ods. 5 ES)
      1.        Vzhľadom na osobitosti postupu upraveného v článku 95 ods. 5 ES, podobnosti tohto postupu s postupom upraveným v odseku 4
         tohto článku, ako aj na spoločný cieľ týchto dvoch odsekov, ktorým je umožniť členským štátom získať výnimky zo zosúlaďovacích
         opatrení, Komisia nemá povinnosť dodržiavať zásadu kontradiktórnosti pred prijatím svojho rozhodnutia podľa článku 95 ods. 5 ES.

      Zo znenia článku 95 ods. 5 ES totiž predovšetkým nevyplýva, že Komisia je povinná vypočuť oznamujúci členský štát predtým,
         než prijme svoje rozhodnutie o schválení alebo zamietnutí dotknutých vnútroštátnych ustanovení. S prihliadnutím na osobitosti
         tohto postupu autori Zmluvy iba upravili v článku 95 ES podmienky, ktoré je potrebné splniť na to, aby bolo možné získať rozhodnutie
         Komisie, lehoty, v ktorých musí Komisia prijať rozhodnutie o schválení alebo zamietnutí a prípadné predĺženia lehoty.

      Následne postup upravený v článku 95 ods. 5 ES okrem iného podľa vzoru postupu upraveného v odseku 4 toho istého článku začína
         nie inštitúcia Spoločenstva alebo vnútroštátna inštitúcia, ale členský štát, pričom rozhodnutie Komisie sa prijme až ako reakcia
         na tento podnet. Vo svojej žiadosti má členský štát voľný priestor vyjadriť sa k vnútroštátnym ustanoveniam, ktorých zavedenie
         žiada, ako výslovne vyplýva z uvedeného článku 95 ods. 5 ES, ktorý ukladá povinnosť členskému štátu uviesť dôvody jeho žiadosti.

      (pozri body 37, 38, 43)
      2.        Zákonnosť oznámených vnútroštátnych opatrení podľa článku 95 ods. 5 ES je úzko spojená s posúdením vedeckých poznatkov predložených
         oznamujúcim členským štátom.

      Toto ustanovenie totiž vyžaduje, aby zavedenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa odlišujú od zosúlaďovacieho opatrenia,
         bolo odôvodnené novými vedeckými poznatkami na ochranu životného alebo pracovného prostredia na základe špecifických problémov
         dotknutého členského štátu po prijatí zosúlaďovacieho opatrenia, a aby Komisii boli oznámené navrhované ustanovenia, ako aj
         dôvody ich zavedenia.

      Tieto podmienky majú kumulatívny charakter, a musia byť preto všetky splnené, bez čoho by odchylné vnútroštátne ustanovenia
         boli zamietnuté Komisiou.

      (pozri body 56 – 58)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 13. septembra 2007 (*)

      „Odvolanie – Smernica 2001/18/ES – Rozhodnutie 2003/653/ES – Zámerné uvoľňovanie geneticky modifikovaných organizmov do životného prostredia – Článok 95 ods. 5 ES – Vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od harmonizačného opatrenia, odôvodnené novými vedeckými poznatkami a špecifickým
         problémom členského štátu – Zásada kontradiktórnosti“

      V spojených veciach C‑439/05 P a C‑454/05 P,
      ktorých predmetom sú dve odvolania podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora, podané 7. a 16. decembra 2005,
      Spolková krajina Horné Rakúsko, v zastúpení: G. Hörmanseder, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci F. Mittendorfer, Rechtsanwalt,

      Rakúska republika, v zastúpení: H. Dossi a A. Hable, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      odvolatelia,
      ďalší účastník konania:
      Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: U. Wölker a M. Patakia, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J. Klučka (spravodajca), J. N. Cunha Rodrigues, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 24. januára 2007,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 15. mája 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Spolková krajina Horné Rakúsko a Rakúska republika sa svojimi odvolaniami domáhajú zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych
         spoločenstiev z 5. októbra 2005, Spolková krajina Horné Rakúsko a Rakúsko/Komisia (T‑366/03 a T‑235/04, Zb. s. II‑4005, ďalej
         len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zamietol ich žaloby o neplatnosť rozhodnutia Komisie 2003/653/ES z 2. septembra
         2003 o vnútroštátnych ustanoveniach zakazujúcich používanie geneticky modifikovaných organizmov v spolkovej krajine Horné
         Rakúsko v súlade s článkom 95 ods. 5 Zmluvy ES (Ú. v. ES L 230, s. 34, ďalej len „sporné rozhodnutie“).

       Právny rámec
      2        Amsterdamská zmluva, ktorá nadobudla účinnosť 1. mája 1999, podstatne zmenila a doplnila článok 100 A Zmluvy ES a očíslovala
         ho ako článok 95 ES. Článok 95 ods. 4 až 6 ES stanovuje:

      „4.      Ak po prijatí zosúlaďovacích opatrení Radou alebo Komisiou členský štát, z dôležitých dôvodov uvedených v článku 30 alebo
         týkajúcich sa ochrany životného alebo pracovného prostredia, považuje za nevyhnutné zachovať vnútroštátne ustanovenia, upovedomí
         o nich Komisiu a uvedie dôvody ich zachovania.

      5.      Okrem toho bez toho, aby bol dotknutý odsek 4, ak po prijatí zosúlaďovacích opatrení Radou alebo Komisiou považuje členský
         štát za nevyhnutné zaviesť na základe svojich špecifických problémov nové vnútroštátne ustanovenia vychádzajúce z nových vedeckých
         poznatkov na ochranu životného alebo pracovného prostredia, upovedomí o týchto ustanoveniach Komisiu a uvedie dôvody ich zavedenia.

      6.      Komisia do šiestich mesiacov po oznámení uvedenom v odsekoch 4 a 5 dané vnútroštátne ustanovenia schváli alebo zamietne na
         základe overenia, že neslúžia svojvoľnej diskriminácii alebo skrytému obmedzovaniu obchodu medzi členskými štátmi a nebránia
         fungovaniu vnútorného trhu.

      Ak Komisia v tejto lehote nerozhodne, vnútroštátne ustanovenia uvedené v odsekoch 4 a 5 sa považujú za schválené.
      V prípadoch opodstatnených komplexnosťou veci a za predpokladu, že sa tým neohrozí ľudské zdravie, môže Komisia upovedomiť
         daný členský štát o prípadnom predĺžení uvedenej lehoty najviac o ďalších šesť mesiacov.“

      3        Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2001/18/ES z 12. marca 2001 o zámernom uvoľnení geneticky modifikovaných organizmov
         do životného prostredia a o zrušení smernice Rady 90/220/EHS (Ú. v. ES L 106, s. 1; Mim. vyd. 15/006, s. 77) bola prijatá
         na základe článku 95 ES. Podľa jej článku 1 cieľom tejto smernice je aproximovať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia
         členských štátov a chrániť ľudské zdravie a životné prostredie, na jednej strane v prípade zámerného uvoľnenia geneticky modifikovaných
         organizmov (ďalej len „GMO“) do životného prostredia na akékoľvek iné účely ako umiestnenie na trh v rámci Európskeho spoločenstva
         a na druhej strane v prípade umiestňovania GMO na trh ako výrobkov alebo vo výrobkoch v rámci Spoločenstva.

      4        Táto smernica zavádza režim oznámení a povolení, ktorým podľa jej článku 4 ods. 3 predchádza na základe každého jednotlivého
         prípadu posúdenie potenciálne nepriaznivých účinkov na ľudské zdravie a životné prostredie, ktoré sa môžu vyskytnúť priamo
         alebo nepriamo prostredníctvom prenosu génov z GMO do iných organizmov.

      5        Povolenia udelené pred 17. októbrom 2002 podľa smernice Rady 90/220/EHS z 23. apríla 1990 o zámernom uvoľnení geneticky modifikovaných
         organizmov do životného prostredia [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 117, s. 15) na umiestnenie GMO ako výrobku alebo vo výrobku na trh sa môžu obnoviť do 17. októbra 2006 v zjednodušenom
         konaní na základe článku 17 ods. 2 až 9 smernice 2001/18/ES.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      6        Rakúska republika 13. marca 2003 oznámila Komisii návrh zákona spolkovej krajiny Horné Rakúsko, ktorý zakazuje genetické techniky
         (Oberösterreichische Gentechnik-Verbotsgesetz, ďalej len „oznámené opatrenie“) z roku 2002. Tento návrh stanovoval zákaz pestovania
         osív a rastlín zložených z GMO alebo obsahujúcich GMO, ako aj zákaz chovu a vypúšťania do prírody geneticky modifikovaných
         živočíchov na účely lovu alebo rybolovu. Cieľom oznámenia bolo dosiahnuť výnimku z ustanovení smernice 2001/18 podľa článku 95
         ods. 5 ES. Základom oznámenia bola správa s názvom „Poľnohospodárske oblasti bez GMO: koncepcia a analýza scenárov a postupov
         na ich presadenie“ („GVO-freie Bewirtschaftungsgebiete: Konzeption und Analyse von Szenarien und Umsetzungsschritten“), ktorú
         vypracoval W. Müller (ďalej len „správa Müller“).

      7        Komisia sa so zámerom získať analýzu dôkazného charakteru vedeckých údajov uvedených Rakúskou republikou obrátila na Európsky
         úrad pre bezpečnosť potravín (ďalej len „EÚBP“). V nadväznosti na to vydal tento úrad 4. júla 2003 stanovisko, v ktorom dospel
         k záveru, že tieto údaje v podstate neobsahujú žiadne nové vedecké poznatky, ktoré by odôvodňovali zákaz GMO v spolkovej krajine
         Horné Rakúsko.

      8        Za týchto okolností Komisia prijala sporné rozhodnutie. Podľa napadnutého rozhodnutia Rakúska republika ani nepredložila nové
         vedecké poznatky, ani nedokázala, že v spolkovej krajine Horné Rakúsko existuje špecifický problém, ktorý sa vyskytol až po
         prijatí smernice 2001/18 a ktorý odôvodňuje nutnosť zaviesť oznámené opatrenie. Vzhľadom na to, že neboli splnené podmienky
         stanovené článkom 95 ods. 5 ES, Komisia žiadosť Rakúskej republiky o udelenie výnimky zamietla.

       Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
      9        Spolková krajina Horné Rakúsko návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 3. novembra 2003 podala žalobu o neplatnosť
         sporného rozhodnutia. Táto žaloba bola zapísaná do registra pod číslom T‑366/03.

      10      Rakúska republika návrhom podaným do kancelárie Súdneho dvora 13. novembra 2003 tiež podala žalobu o neplatnosť sporného rozhodnutia.
         Táto žaloba bola zapísaná do registra pod číslom C‑492/03.

      11      Uznesením Súdneho dvora z 8. júna 2004 bola vec C‑492/03 postúpená Súdu prvého stupňa. Táto vec bola zapísaná do registra
         pod číslom T‑235/04.

      12      Rozhodnutím predsedu štvrtej komory Súdu prvého stupňa z 22. februára 2005 po vypočutí účastníkov konania boli veci T‑366/03
         a T‑235/04 spojené na spoločné konanie na účely ústnej časti konania a vyhlásenia konečného rozsudku podľa článku 50 Rokovacieho
         poriadku Súdu prvého stupňa.

      13      V napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa v prvom rade považoval žalobu podanú spolkovou krajinou Horné Rakúsko za prípustnú.
         Domnieval sa, že táto spolková krajina bola individuálne dotknutá sporným rozhodnutím, keďže toto rozhodnutie sa dotýka aktu,
         ktorého je autorom a bráni jej vykonávať, ako usudzuje, vlastné právomoci, ktoré jej zveruje rakúsky ústavný poriadok. Súd
         prvého stupňa tiež rozhodol, že spolková krajina Horné Rakúsko bola priamo dotknutá uvedeným rozhodnutím do takej miery, že
         hoci rozhodnutie bolo zaslané Rakúskej republike, tento členský štát nevykonal žiadnu právomoc voľnej úvahy pri komunikácii
         s touto spolkovou krajinou.

      14      V druhom rade Súd prvého stupňa odmietol štyri žalobné dôvody uvedené žalobcami týmto spôsobom.

      15      Pokiaľ ide o prvý žalobný dôvod založený na porušení zásady kontradiktórnosti, Súd prvého stupňa sa najmä domnieval, že úvahy
         Súdneho dvora uvedené v rozsudku z 20. marca 2003, Dánsko/Komisia (C‑3/00, Zb. s. I‑2643) na odôvodnenie neuplatnenia tejto
         zásady na postup uvedený v článku 95 ods. 4 ES mohli byť použité na postup upravený v odseku 5 toho istého článku. Súd prvého
         stupňa tiež rozhodol, že tento posledný uvedený postup sa tiež začína na žiadosť členského štátu smerujúcej k schváleniu vnútroštátnych
         ustanovení odchyľujúcich sa od opatrení prijatých na úrovni Spoločenstva. Doplnil, že oba postupy upravené v článku 95 ods. 4
         a 5 ES sa začínajú na podnet členského štátu, ktorý sa môže vyjadriť k rozhodnutiu, o ktorého prijatie žiada, a že tieto postupy
         musia byť v záujme oznamujúceho členského štátu a riadneho fungovania vnútorného trhu rýchlo ukončené.

      16      V bodoch 41 až 44 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa uviedol:

      „41.      Na rozdiel od tvrdenia žalobkýň skutočnosť, že postup podľa článku 95 ods. 5 ES sa týka vnútroštátnych opatrení v štádiu návrhu,
         neumožňuje tento postup odlišovať od postupu stanoveného v odseku 4 tohto článku takým spôsobom, aby sa mohla uplatniť zásada
         kontradiktórnosti konania. Z tohto hľadiska žalobkyne nemôžu odôvodnene poukazovať na skutočnosť, že požiadavka na rýchlosť
         v preskúmaní vnútroštátnych opatrení, ktoré ešte nenadobudli platnosť, je menej závažná, takže Komisia môže ľahšie predĺžiť
         lehotu šiestich mesiacov stanovenú v článku 95 ods. 6 ES s cieľom vykonania kontradiktórnej výmeny názorov.

      42.      Po prvé toto tvrdenie naráža na znenie článku 95 ods. 6 ES. Na jednej strane sa tento článok uplatňuje bez rozdielu na žiadosti
         o udelenie výnimky, ktoré sa týkajú platných vnútroštátnych opatrení podľa článku 95 ods. 4 ES, a na žiadosti, ktoré sa týkajú
         opatrení v štádiu návrhov, sa uplatňuje článok 95 ods. 5 ES. Na druhej strane môže Komisia využiť svoje oprávnenie predĺžiť
         lehotu na rozhodnutie stanovenú v treťom pododseku tohto ustanovenia, len keď to vyžaduje komplexnosť veci a nie je ohrozené
         ľudské zdravie. Na základe toho sa zdá, že článok 95 ods. 6 tretí pododsek Komisii nedovoľuje predĺžiť šesťmesačnú lehotu
         na rozhodnutie len na účel umožniť vypočutie členského štátu, ktorý jej predložil žiadosť na udelenie výnimky podľa článku
         95 ods. 5 ES.

      43.      Po druhé tvrdenie žalobkýň nezodpovedá systematike článku 95 ods. 5 ES. Skutočnosť, že toto ustanovenie sa týka vnútroštátneho
         opatrenia, ktoré ešte nenadobudlo platnosť, neznižuje záujem na tom, aby Komisia rýchlo rozhodla o predloženej žiadosti. Zámerom
         autorov Zmluvy bolo totiž rýchle ukončenie tohto postupu s cieľom chrániť záujem žiadajúceho členského štátu na stanovení
         uplatniteľných predpisov, ako aj v záujme riadneho fungovania vnútorného trhu.

      44.      K poslednému bodu treba zdôrazniť, že na zabránenie porušenia záväznej povahy a jednotného uplatňovania práva Spoločenstva
         oba postupy stanovené v článku 95 ods. 4 a 5 ES majú za cieľ zabezpečiť, aby žiadny členský štát neuplatňoval vnútroštátnu
         právnu úpravu odlišnú od zosúlaďovacích predpisov bez toho, aby predtým nedostal súhlas Komisie. Z tohto hľadiska sa úprava
         uplatniteľná na oznámené vnútroštátne opatrenie podľa článku 95 ods. 4 ES významne nelíši od úpravy uplatniteľnej na oznámené
         vnútroštátne opatrenie v štádiu návrhu podľa článku 95 ods. 5 ES. Podľa oboch postupov sa totiž dotknuté opatrenia nemôžu
         uplatniť, pokiaľ Komisia nevydá rozhodnutie o udelení výnimky. V rámci článku 95 ods. 5 ES táto situácia vyplýva zo samotnej
         povahy dotknutých opatrení, ktoré sú ešte v štádiu návrhu. Pokiaľ ide o článok 95 ods. 4 ES táto situácia vyplýva z predmetu
         postupu, ktorý ten stanovuje. Súdny dvor totiž pripomenul, že opatrenia na aproximáciu ustanovení zákonov, iných právnych
         predpisov a správnych opatrení členských štátov, ktoré upravujú zriadenie a fungovanie vnútorného trhu, by boli neúčinné,
         ak by členské štáty boli naďalej oprávnené jednostranne uplatňovať vnútroštátnu úpravu, ktorá by bola odlišná. Členský štát
         je preto oprávnený uplatňovať oznámené vnútroštátne predpisy podľa článku 95 ods. 4 ES až vtedy, keď dostane od Komisie rozhodnutie
         o schválení (pozri analogicky o postupe podľa článku 100 A ods. 4 Zmluvy ES rozsudky Súdneho dvora zo 17. mája 1994, Francúzsko/Komisia,
         C‑41/93, Zb. s. I‑1829, body 29 a 30, a z 1. júna 1999, Kortas, C‑319/97, Zb. s. I‑3143, bod 28).“

      17      Pokiaľ ide o druhý žalobný dôvod založený na porušení povinnosti odôvodnenia, Súd prvého stupňa najmä konštatoval, že Komisia
         podrobne a vyčerpávajúco uviedla argumentáciu, ktorá umožňuje adresátom napadnutého rozhodnutia poznať skutkové a právne dôvody
         a Súdu prvého stupňa vykonávať jeho úlohu pri kontrole zákonnosti.

      18      V tejto súvislosti doplnil v bode 56 napadnutého rozsudku:

      „Komisia pri zamietnutí žiadosti Rakúskej republiky vychádzala z troch hlavných bodov. Najprv konštatovala, že tento členský
         štát nepreukázal, že oznámené opatrenie bolo odôvodnené so zreteľom na nové vedecké poznatky (odôvodnenia 63 až 68 napadnutého
         rozhodnutia). Komisia okrem toho zastávala názor, že oznámené opatrenia nie sú odôvodnené špecifickým problémom Rakúskej republiky
         (odôvodnenia 70 a 71 napadnutého rozhodnutia). Na záver Komisia odmietla tvrdenia rakúskych orgánov, ktorých účelom bolo odôvodniť
         vnútroštátne opatrenia uplatňovaním zásady obozretnosti tým, že zastávala názor, že opatrenia sú príliš všeobecné a nedostatočne
         podložené (odôvodnenia 72 a 73 napadnutého rozhodnutia).“

      19      Pokiaľ ide o tretí žalobný dôvod založený na porušení článku 95 ods. 5 ES, Súd prvého stupňa rozhodol v bodoch 65 až 67 napadnutého
         rozsudku takto:

      „65.      V napadnutom rozhodnutí Komisia odmietla tvrdenia Rakúskej republiky týkajúce sa dokazovania existencie špecifického problému
         v zmysle článku 95 ods. 5 ES s odôvodnením, že z oznámenia je zrejmé, že drobnopodnikateľský charakter poľnohospodárstva určite
         nie je zvláštnosťou spolkovej krajiny Horné Rakúsko, ale vyskytuje sa vo všetkých členských štátoch. Komisia si osvojila výsledky
         EÚBP, podľa ktorých jednak „predložené vedecké poznatky neobsahovali žiadne alebo len miestne vymedzené vedecké údaje o účinkoch
         na životné prostredie a ľudské zdravie už existujúcich alebo budúcich kultúr alebo živočíchov geneticky modifikovaných“ a jednak
         „nebol predložený žiadny vedecký poznatok o tom, že táto oblasť Rakúska má neobyčajný alebo jedinečný ekosystém, ktorý by
         vyžadoval iné posúdenie rizík pre životné prostredie, ako je uplatňované na celé Rakúsko alebo iné porovnateľné regióny v Európe“
         (odôvodnenia č. 70 a 71 napadnutého rozhodnutia).

      66.      Treba konštatovať, že žalobkyne nepredložili žiadne dôkazy, ktoré by spochybnili opodstatnenosť tohto posúdenia, čo sa týka
         existencie špecifického problému, ale že sa obmedzili na zdôraznenie drobnopodnikateľského charakteru poľnohospodárstva a významu
         biopoľnohospodárstva v spolkovej krajine Horné Rakúsko.

      67.      Žalobkyne najmä neuviedli žiadne dôkazy, ktoré by vyvrátili výsledky EÚBP, podľa ktorých Rakúska republika nedokázala, že
         oblasť spolkovej krajiny Horné Rakúsko má neobyčajný alebo jedinečný ekosystém, ktorý by vyžadoval iné posúdenie rizík pre
         životné prostredie, aké je uplatňované na celé Rakúsko alebo iné porovnateľné regióny v Európe. Keď boli žalobkyne na pojednávaní
         vyzvané, aby sa vyjadrili k rozsahu problému spôsobeného GMO na území spolkovej krajiny Horné Rakúsko, žalobkyne neboli schopné
         uviesť, či výskyt takýchto organizmov bol vôbec zaznamenaný. Spolková krajina Horné Rakúsko objasnila, že prijatie oznámeného
         opatrenia vyplývalo z obavy, že bude musieť akceptovať prítomnosť GMO z dôvodu oznámeného uplynutia doby platnosti dohody,
         podľa ktorej sa členské štáty zaviazali dočasne neudeľovať súhlas týkajúci sa týchto organizmov. Takéto úvahy kvôli ich všeobecnému
         charakteru nie sú schopné spochybniť konkrétne posúdenie, ktoré je obsiahnuté v napadnutom rozhodnutí.“

      20      Súd prvého stupňa spresnil v bode 69 napadnutého rozhodnutia:

      „Pretože podmienky, ktorých splnenie vyžaduje článok 95 ods. 5 ES, sú kumulatívne, postačuje, ak jedna z týchto podmienok
         nie je splnená, aby bola žiadosť o udelenie výnimky zamietnutá… Keďže sa žalobkyniam nepodarilo preukázať, že jedna z podmienok
         stanovených v článku 95 ods. 5 ES je splnená, treba tretí žalobný dôvod zamietnuť ako nedôvodný bez toho, aby sa rozhodlo
         o ostatných námietkach a tvrdeniach.“

      21      Čo sa týka štvrtého žalobného dôvodu založenom na porušení zásady predchádzania škodám, Súd prvého stupňa konštatoval, že
         takýto žalobný dôvod je neúčinný, keďže Komisii bola predložená žiadosť podľa článku 95 ods. 5 ES a rozhodol, že podmienky
         na uplatnenie tohto ustanovenia neboli splnené. Keďže Súd prvého stupňa pri preskúmaní tretieho žalobného dôvodu konštatoval,
         že sporné rozhodnutie nebolo nesprávne, uviedol v bode 71 napadnutého rozsudku, že Komisia mohla iba zamietnuť žiadosť, ktorá
         jej bola predložená.

       O odvolaniach
      22      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 29. júna 2006 boli odvolania spojené na spoločné konanie na účely ústnej časti konania
         a vyhlásenia rozsudku.

      23      Na podporu svojich odvolaní spolková krajina Horné Rakúsko a Rakúska republika uvádzajú dva odvolacie dôvody na zrušenie založené
         v prvom prípade na nedodržaní zásady kontradiktórnosti a v druhom prípade na porušení článku 95 ods. 5 ES.

       O odvolacom dôvode týkajúcom sa rozsahu zásady kontradiktórnosti
       Argumentácia účastníkov konania
      24      Odvolatelia vytýkajú Súdu prvého stupňa, že prijal riešenie Súdneho dvora z už citovaného rozsudku Dánsko/Komisia pre článok
         95 ods. 4 ES, a to neuplatnenie zásady kontradiktórnosti, zatiaľ čo predmetná vec sa týka odseku 5 tohto článku. Existuje
         rozdiel medzi vnútroštátnym ustanovením, pre ktoré sa výnimka žiada podľa odseku 4 uvedeného článku, keďže takéto ustanovenie
         je už účinné, a teda je prinajmenšom potenciálne škodlivé pre vnútorný trh a tým, ktoré je v štádiu návrhu, pre ktorý sa žiada
         výnimka podľa odseku 5 toho istého článku.

      25      Na jednej strane si odvolatelia všímajú, že v bode 44 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa odkazuje na judikatúru, ktorá
         sa týka článku 100 A Zmluvy. Spresňujú, že toto ustanovenie neupravuje rozdiel medzi zachovaním existujúcich vnútroštátnych
         ustanovení a prijatím nových vnútroštátnych ustanovení, zatiaľ čo takýto rozdiel zakladajú odseky 4 a 5 článku 95 ES.

      26      Na druhej strane zdôrazňujú, že situácia upravená v článku 95 ods. 5 ES sa odlišuje od situácie upravenej v odseku 4 tohto
         článku, keďže ide o vnútroštátne opatrenie v štádiu návrhu, záujem na riadnom fungovaní vnútorného trhu nevyžaduje žiadnu
         osobitnú rýchlosť konania, takže Komisia môže jednoducho predĺžiť lehotu o šesť mesiacov podľa článku 95 ods. 6 ES a pristúpiť
         ku kontradiktórnej výmene názorov.

      27      Komisia sa v odpovedi domnieva, že odkazom na judikatúru citovanú v bode 44 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa poukazuje
         iba na aspekt tejto judikatúry, ktorý sa týka odsekov 4 a 5 článku 95 ES, a to, že v oboch prípadoch upravených v týchto odsekoch
         sa členský štát nemôže odchýliť od zosúlaďovacieho opatrenia bez predchádzajúceho súhlasu Komisie. Okrem toho Komisia tvrdí,
         že aj keby zákon neprekročil štádium návrhu, môže existovať záujem na tom, aby sa k zosúladeniu dospelo čo najskôr.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      28      Podľa článku 95 ES po prijatí opatrení týkajúcich sa aproximácie právnych predpisov členských štátov majú tieto štáty povinnosť
         oznámiť na schválenie Komisii vnútroštátne ustanovenia odchyľujúce sa od týchto opatrení. Odsek 4 tohto článku sa týka prípadu
         zachovania vnútroštátnych ustanovení existujúcich pred zosúlaďujúcimi opatreniami a odsek 5 toho istého článku zachovania
         odchylných vnútroštátnych ustanovení, ktoré chce členský štát prijať.

      29      Postupy upravené v tomto článku začínajú podaním oznámenia o odchylných vnútroštátnych ustanoveniach členským štátom Komisii,
         ďalej pokračujú fázou, v priebehu ktorej Komisia posúdi okolnosti spisu, aby overila, či sú splnené požadované podmienky a končia
         sa vydaním konečného rozhodnutia, ktoré schvaľuje alebo zakazuje uvedené vnútroštátne ustanovenia. Komisia má rozhodnúť až
         po overení, či vnútroštátne ustanovenia nepredstavujú prostriedok svojvoľnej diskriminácie alebo skryté obmedzenie v obchode
         medzi členskými štátmi (pozri rozsudok z 21. januára 2003, Nemecko/Komisia, C‑512/99, Zb. s. I‑845, bod 44).

      30      Okrem toho z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že vzhľadom na osobitosti postupu upraveného v článku 95 ods. 4 ES sa naň zásada
         kontradiktórnosti neuplatňuje (rozsudok Dánsko/Komisia, už citovaný, bod 50).

      31      Pokiaľ ide o postup upravený v odseku 5 rovnakého článku, zavedenie nových vnútroštátnych ustanovení musí byť odôvodnené novými
         vedeckými poznatkami o ochrane životného alebo pracovného prostredia z dôvodu špecifického problému tohto členského štátu,
         ktorý sa vynára po prijatí zosúlaďovacieho opatrenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Dánsko/Komisia, už citovaný, bod 57).

      32      Požiadavka, podľa ktorej musia byť na podporu žiadosti predložené nové vedecké poznatky, môže z tohto dôvodu viesť Komisiu,
         v rámci jej posúdenia odôvodnenosti žiadosti, k obráteniu sa na nezávislých znalcov, aby získala stanoviská o týchto poznatkoch,
         ktoré budú slúžiť ako základ pre konečné rozhodnutie.

      33      Komisia uznala, že v predmetnej veci nebola spôsobilá sama posúdiť špecifické okolnosti uvedené v správe Müller a uviedla,
         že v dôsledku toho musela požiadať o stanovisko EÚBP predtým, než prijala svoje rozhodnutie podľa článku 95 ods. 5 ES.

      34      Je preto opodstatnené preskúmať, či zásada kontradiktórnosti mohla byť uplatnená v podobnom prípade, ako to tvrdia odvolatelia
         alebo či, ako sa rozhodlo v už citovanej veci Dánsko/Komisia, sa pre článok 95 ods. 4 ES zásada kontradiktórnosti neuplatňuje.

      35      V tejto súvislosti zásada kontradiktórnosti, ktorej dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor, ukladá orgánu verejnej moci povinnosť
         vypočuť dotknuté osoby predtým, než prijme rozhodnutie, ktoré sa ich dotýka (rozsudky z 10. júla 2001, Ismeri Europa/Dvor
         audítorov, C‑315/99 P, Zb. s. I‑5281, bod 28, a Dánsko/Komisia, už citovaný, bod 45).

      36      Podľa judikatúry Súdneho dvora zásada dodržiavania práv na obhajobu, s ktorou je tiež úzko spojená zásada kontradiktórnosti,
         sa uplatňuje nielen na občanov, ale aj na členské štáty. Pokiaľ ide o členské štáty, táto zásada bola uznaná v rámci konaní
         začatých inštitúciou Spoločenstva proti dotknutému členskému štátu (pozri najmä rozsudok Dánsko/Komisia, už citovaný, bod
         46). Bolo rozhodnuté, že dodržiavanie práv na obhajobu v každom konaní začatom proti osobe, ktoré jej môže byť prijatým rozhodnutím
         na ujmu, predstavuje základnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá musí byť zaručená aj vtedy, ak neexistuje žiadna právna úprava
         tohto konania (pozri najmä rozsudky z 12. februára 1992, Holandsko a i./Komisia, C‑48/90 a C‑66/90, Zb. s. I‑565, bod 44;
         z 5. októbra 2000, Nemecko/Komisia, C‑288/96, Zb. s. I‑8237, bod 99, a z 9. júna 2005, Španielsko/Komisia, C‑287/02, Zb. s. I‑5093,
         bod 37).

      37      Napriek tomu predovšetkým zo znenia článku 95 ods. 5 ES nevyplýva, že Komisia je povinná vypočuť oznamujúci členský štát predtým,
         než prijme svoje rozhodnutie o schválení alebo zamietnutí dotknutých vnútroštátnych ustanovení. S prihliadnutím na osobitosti
         tohto postupu autori Zmluvy iba upravili v článku 95 ES podmienky, ktoré je potrebné splniť na to, aby bolo možné získať rozhodnutie
         Komisie, lehoty, v ktorých musí Komisia prijať rozhodnutie o schválení alebo zamietnutí a prípadné predĺženia lehoty.

      38      Postup upravený v článku 95 ods. 5 ES okrem iného podľa vzoru postupu upraveného v odseku 4 toho istého článku začína, ako
         sa uvádza v bode 29 tohto rozsudku, nie inštitúcia Spoločenstva alebo vnútroštátna inštitúcia, ale členský štát, pričom rozhodnutie
         Komisie sa prijme až ako reakcia na tento podnet. Vo svojej žiadosti má členský štát voľný priestor vyjadriť sa k vnútroštátnym
         ustanoveniam, ktorých zavedenie žiada, ako výslovne vyplýva z článku 95 ods. 5 ES, ktorý ukladá povinnosť členskému štátu
         uviesť dôvody jeho žiadosti.

      39      Navyše Komisia musí byť schopná v stanovených lehotách získať informácie, ktoré sú nevyhnutné bez toho, aby bolo nutné vypočuť
         oznamujúci členský štát predtým, než prijme rozhodnutie (pozri, čo sa týka postupu upraveného v článku 95 ods. 4 ES, na ktorý
         sa vzťahujú rovnaké lehoty ako tie, ktoré sa uplatňujú na postup upravený v odseku 5 toho istého článku, rozsudok Dánsko/Komisia,
         už citovaný, bod 48).

      40      Treba zdôrazniť, že podľa článku 95 ods. 6 druhého pododseku ES, ak Komisia v určitej lehote nerozhodne, odchylné vnútroštátne
         ustanovenia sa považujú za schválené. Okrem toho v zmysle tretieho pododseku toho istého odseku predĺženie lehoty nie je možné,
         ak otázka nie je zložitá a v prípade ohrozenia ľudského zdravia.

      41      Autori Zmluvy chceli, aby v záujme oznamujúceho členského štátu, ako aj v záujme riadneho fungovania vnútorného trhu, postup
         upravený v tomto článku bol rýchlo uzavretý. Tento cieľ je ťažko zlučiteľný s požiadavkou, ktorá ukladá povinnosť predĺženia
         výmeny informácií a tvrdení.

      42      Nakoniec treba dodať, že spomenutím v bode 44 napadnutého rozsudku judikatúry týkajúcej sa postupu podľa článku 100 A ods. 4
         Zmluvy ES, Súd prvého stupňa chcel iba zdôrazniť existenciu podmienky, ktorá zaťažuje členský štát, ktorý sa chce odchýliť
         od opatrenia prijatého na úrovni Spoločenstva, a to povinnosť získať predchádzajúci súhlas Komisie. Táto podmienka pretrváva
         v rámci ustanovení článku 95 ods. 4 a 5 ES, pretože musí byť splnená ako členským štátom, ktorý oznamuje už účinnú právnu
         úpravu podľa článku 95 ods. 4 ES, tak aj členským štátom, ktorý oznamuje návrh zákona podľa odseku 5 rovnakého článku. Opatrenia
         uvedené v týchto dvoch odsekoch sa riadia v tejto súvislosti rovnakými zásadami, ako to uviedla aj generálna advokátka v bode
         85 svojich návrhov.

      43      V konečnom dôsledku, vzhľadom na osobitosti postupu upraveného v článku 95 ods. 5 ES, podobnosti tohto postupu s postupom
         upraveným v odseku 4 tohto článku, ako aj na spoločný cieľ týchto dvoch odsekov, ktorým je umožniť členským štátom získať
         výnimky zo zosúlaďovacích opatrení, nie je opodstatnené prijať odlišné riešenie ako to, ktoré sa prijalo pre článok 95 ods. 4 ES.
         V dôsledku toho Komisia nemá povinnosť dodržiavať zásadu kontradiktórnosti pred prijatím svojho rozhodnutia podľa článku 95
         ods. 5 ES (pozri v tomto zmysle, pokiaľ ide o článok 95 ods. 4 ES, rozsudok Dánsko/Komisia, už citovaný, bod 50).

      44      Súd prvého stupňa sa preto správne domnieval, že zásada kontradiktórnosti sa nemala uplatniť na postup upravený v článku 95
         ods. 5 ES.

      45      Odvolací dôvod založený na nedodržaní zásady kontradiktórnosti musí byť v dôsledku toho odmietnutý.

       O odvolacom dôvode založenom na porušení článku 95 ods. 5 ES
       Argumentácia účastníkov konania
      46      Odvolatelia predovšetkým uvádzajú, že napadnutý rozsudok skúma žalobný dôvod založený na porušení Zmluvy iba z uhla preskúmania
         podmienky týkajúcej sa existencie špecifického problému, a tým Súd prvého stupňa porušil ich právo byť vypočutý.

      47      Rakúska republika dopĺňa, že nové vedecké poznatky predstavujú podstatný prvok článku 95 ods. 5 ES a že aj v rámci posúdenia
         podmienky týkajúcej sa existencie špecifického problému členského štátu sa otázke koexistencie geneticky modifikovaných organizmov
         a prírodných organizmov, nedostatku posúdenia rizík, ako aj zásade predchádzania škodám, Súd prvého stupňa nemohol vyhnúť.
         Podľa nej sa Komisia nezaoberala úplnou špecifickou analýzou rizík, navyše neprihliadla na právo byť vypočutý a nesplnila
         si svoju povinnosť odôvodnenia.

      48      Odvolatelia ďalej kritizujú bod 67 napadnutého rozsudku v rozsahu, v akom zakladá v predmetnej veci neexistenciu špecifického
         problému v zmysle článku 95 ods. 5 ES tým, že sa nepreukázalo, že GMO sa nachádzali na území spolkovej krajiny Horné Rakúsko.
         Napadnutý rozsudok je v tomto ohľade v rozpore s povinnosťou vychádzať zo zvýšenej úrovne ochrany, keď sa prijímajú na základe
         tohto článku 95 ES ustanovenia v oblasti zdravia, bezpečnosti, ochrany životného prostredia a ochrany spotrebiteľov.

      49      Rakúska republika dopĺňa, že veľmi úzkym výkladom podmienok týkajúcich sa existencie špecifického problému, nedostatočným
         vyhodnotením rizík, ako aj nových vedeckých poznatkov a neprihliadnutím na zásadu predchádzania škodám Komisia a Súd prvého
         stupňa rozhodujúcim spôsobom ovplyvnili riešenie sporu a poškodili ich záujmy.

      50      Komisia v odpovedi tvrdí, že otázka, či Súd prvého stupňa pristúpil k vhodnému posúdeniu okolností sporu, o ktorom rozhoduje,
         smeruje k určeniu, či porušil právo Spoločenstva a nie či porušil konanie pre nedostatočné odôvodnenie.

      51      Komisia upresňuje, že existencia nových vedeckých poznatkov a ochrana životného prostredia nepatria medzi základné podmienky
         špecifického problému, ale rovnajú sa tomuto problému, keďže všetky podmienky upravené v článku 95 ods. 5 ES sú kumulatívne.
         Súd prvého stupňa preto správne zamietol žalobu po tom, čo konštatoval, že podmienka týkajúca sa existencie špecifického problému
         nebola splnená.

      52      Pokiaľ ide o zásadu predchádzania škodám, Komisia tvrdí, že v bode 71 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa správne vysvetlil
         dôvody odmietnutia žalobného dôvodu založeného na porušení tejto zásady a že Rakúska republika nepoprela túto časť rozsudku
         prinajmenšom explicitným a detailným spôsobom.

      53      Podľa Komisie úvahy týkajúce sa údajného opomenutia Komisie v konaní o preskúmanie žiadosti, ako aj tvrdení súvisiacich so
         zásadou dodržiavania práv na obhajobu nie sú relevantné na zodpovedanie otázky, či napadnutým rozsudkom došlo k nesprávnemu
         právnemu posúdeniu. Pokiaľ ide o dodržiavanie práv na obhajobu argumentácia rozvinutá v tomto ohľade je neprípustná, pretože
         je nepodložená a v každom prípade je zjavne nedôvodná, keďže práva na obhajobu Rakúskej republiky neboli nijako obmedzené
         v priebehu konania pred Súdom prvého stupňa.

      54      Odvolatelia sa nakoniec domnievajú, že chyba konania, na ktorú poukázali, je založená na nesprávnom právnom posúdení, a preto
         tiež predstavuje žalobný dôvod založený na porušení práva Spoločenstva. Podľa nich termín „špecifický“ nemožno považovať za
         synonymum slova „jedinečný“. Problémy riešené v článku 95 ods. 5 ES sa musia vnímať ako špecifické problémy, ale v žiadnom
         prípade nie ako problémy jedinečné, ktoré sú vlastné iba jednému členskému štátu alebo jednému regiónu. Odvolatelia sa domnievajú,
         že nepochopením významu termínu „špecifický“ Súd prvého stupňa opomenul preskúmať ďalšie podmienky stanovené v článku 95 ods. 5 ES
         a porušil z tohto dôvodu právo Spoločenstva.

      55      Komisia v odpovedi tvrdí, že Súd prvého stupňa nemal nijako detailne preskúmať podmienku týkajúcu sa existencie špecifického
         problému a domnieva sa, že odvolatelia nesplnili dôkaznú povinnosť, ktorá im vyplýva z článku 95 ods. 5 ES, keďže sa obmedzili
         založiť ich argumentáciu na drobnopodnikateľský charakter poľnohospodárstva a význam biopoľnohospodárstva. Podľa Komisie je
         to práve existencia osobitného alebo výnimočného ekosystému, vyžadujúceho vyhodnotenie rizík rozdielne od toho, ktoré sa uskutočňuje
         podľa smernice 2001/18 pre iné podobné regióny v Európe, ktorý v rámci špecifického problému odôvodňuje výnimku z tejto smernice.
         Komisia uvádza, že odvolatelia nepredložili v tomto ohľade potrebné dôkazy.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      56      Predovšetkým treba uviesť, že zákonnosť oznámených vnútroštátnych opatrení podľa článku 95 ods. 5 ES je úzko spojená s posúdením
         vedeckých poznatkov predložených oznamujúcim členským štátom.

      57      Toto ustanovenie vyžaduje, aby zavedenie vnútroštátnych ustanovení, ktoré sa odlišujú od zosúlaďovacieho opatrenia, bolo odôvodnené
         novými vedeckými poznatkami na ochranu životného alebo pracovného prostredia na základe špecifických problémov dotknutého
         členského štátu po prijatí zosúlaďovacieho opatrenia, a aby Komisii boli oznámené navrhované ustanovenia, ako aj dôvody ich
         zavedenia (rozsudok z 21. januára 2003, Nemecko/Komisia, už citovaný, bod 80).

      58      Tieto podmienky majú kumulatívny charakter, a musia byť preto všetky splnené, bez čoho by odchylné vnútroštátne ustanovenia
         boli zamietnuté Komisiou (pozri rozsudok z 21. januára 2003, Nemecko/Komisia, už citovaný, bod 81).

      59      V tejto súvislosti treba uviesť, že tento kumulatívny charakter nebol účastníkmi konania v predmetnej veci spochybnený.

      60      Ďalej odvolatelia vo svojich odvolaniach spochybnili napadnutý rozsudok najmä v časti, v ktorej Súd prvého stupňa odmietol
         ich tvrdenia týkajúce sa posúdenia podmienky existencie špecifického problému oznamujúceho členského štátu Komisiou.

      61      V bodoch 66 a 67 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa totiž dospel k záveru, že odvolatelia nepredložili dôkazy umožňujúce
         spochybniť odôvodnenosť týchto posúdení a obmedzili sa na zdôraznenie drobnopodnikateľského charakteru poľnohospodárstva a významu
         biopoľnohospodárstva v spolkovej krajine Horné Rakúsko. Osobitne doplnil, že odvolatelia neuviedli dôkazy smerujúce k vyvráteniu
         záverov EÚBP, podľa ktorých Rakúska republika nestanovila, že územie spolkovej krajiny Horné Rakúsko obsahuje osobitný alebo
         výnimočný ekosystém, ktorý by vyžadoval iné posúdenie rizík, ako je uplatňované na celé Rakúsko alebo iné porovnateľné regióny
         v Európe. Podľa neho úvahy uvedené žalobcami z dôvodu ich všeobecného charakteru neboli spôsobilé vyvrátiť konkrétne posúdenia
         uvedené v spornom rozhodnutí.

      62      V tomto rozhodnutí sa Komisia domnievala, že Rakúska republika nepreukázala, že na území spolkovej krajiny Horné Rakúsko ide
         o špecifický problém v zmysle článku 95 ods. 5 ES, ktorý sa objavil po prijatí smernice 2001/18.

      63      Toto rozhodnutie bolo vydané po stanovisku EÚBP, ktorý konštatoval nedostatok vedeckých poznatkov preukazujúcich existenciu
         špecifického problému. Táto agentúra sa domnievala, že nebol predložený žiadny vedecký poznatok preukazujúci existenciu osobitného
         alebo výnimočného ekosystému, ktorý by vyžadoval iné posúdenie rizík, ako je uplatňované na celé Rakúsko alebo iné porovnateľné
         regióny v Európe. Táto agentúra dospela k záveru, že správa Müller neposkytla žiadnu novú informáciu smerujúcu k neplatnosti
         ustanovení smernice 2001/18.

      64      V tejto súvislosti sa nezdá, že Súd prvého stupňa dospel k nesprávnemu právnemu posúdeniu, keď pripomenul, že Komisia prihliadla
         na závery EÚBP týkajúce sa nedostatku vedeckých poznatkov preukazujúcich existenciu špecifického problému.

      65      Okrem toho v rozpore s tým, čo tvrdia odvolatelia, Súd prvého stupňa nepoprel význam termínu „špecifický“ uvedeného v článku
         95 ods. 5 ES, keďže sa nedomnieval, že na to, aby podmienky tohto ustanovenia boli splnené, musela byť preukázaná iba existencia
         „jedinečného“ problému ako pojmu užšieho než pojem „špecifický“ problém.

      66      V tejto súvislosti v napadnutom rozsudku Súd prvého stupňa prevzal závery Komisie, ako aj závery EÚBP na to, aby uviedol,
         že Rakúska republika nepredložila žiadny vedecký poznatok preukazujúci najmä existenciu „neobyčajného“ ekosystému.

      67      V nemeckej verzii sporného rozhodnutia, ktoré je záväzné, sa odkazuje na „ungewöhnliches Ökosystem“ a v stanovisku EÚBP spísanom
         v angličtine na „unusual ecosystems“, čo odníma akýkoľvek mnohovýznamový charakter termínov „einzigartiges“ a „jedinečný“
         uvedených v nemeckej verzii sporného rozhodnutia a v stanovisku EÚBP.

      68      Treba doplniť, že keď sa Súd prvého stupňa domnieval, že odvolatelia nepredložili dôkazy umožňujúce spochybniť odôvodnenosť
         posúdení týkajúcich sa neexistencie vedeckých poznatkov preukazujúcich existenciu špecifického problému, a teda že jedna z podmienok
         upravených v článku 95 ods. 5 ES nebola splnená, nie je ani zrejmé, že sa dopustil v tejto súvislosti nesprávneho právneho
         posúdenia.

      69      Nakoniec z judikatúry vyplýva, že vzhľadom na to, že podmienky upravené v článku 95 ods. 5 ES majú kumulatívny charakter,
         nie je opodstatnené preskúmať všetky uvedené podmienky, ak sa konštatuje, že jedna z nich nie je splnená (pozri v tomto zmysle
         rozsudok z 21. januára 2003, Nemecko/Komisia, už citovaný, bod 88).

      70      Súd prvého stupňa preto správne potom, čo dospel k záveru, že podmienka týkajúca sa existencie špecifického problému členského
         štátu nebola splnená, zamietol žaloby bez toho, aby skúmal, či sú ostatné podmienky splnené.

      71      Tvrdenia odvolateľov spojené so skutočnosťou, že Súd prvého stupňa sa obmedzil na analýzu podmienky týkajúcej sa existencie
         špecifického problému členského štátu a tie, ktoré sa týkajú práva byť vypočutý, povinnosti odôvodnenia, ako aj práv na obhajobu,
         nie sú v dôsledku toho odôvodnené.

      72      Za týchto podmienok je opodstatnené dospieť k záveru, že Súd prvého stupňa tým, že zamietol žaloby, neporušil článok 95 ods. 5 ES.

      73      V dôsledku toho druhý odvolací dôvod odvolateľov nie je dôvodný a odvolania je potrebné zamietnuť.

       O trovách
      74      Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku na konanie
         o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
         Keďže Komisia navrhla zaviazať spolkovú krajinu Horné Rakúsko a Rakúsku republiku na náhradu trov konania a tí nemali úspech
         vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ich na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Odvolania sa zamietajú.
      2.      Spolková krajina Horné Rakúsko a Rakúska republika sú povinné nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 17. februára 2011. # J & F Participações SA proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Friboi - Skoršia slovná národná ochranná známka FRIBO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 - Riadne používanie skoršej ochrannej známky - Článok 42 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009. # Vec T-324/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 17. februára 2011 – J & F Participações/ÚHVT – Plusfood Wrexham (Friboi)
      (vec T‑324/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Friboi – Skoršia národná slovná ochranná známka FRIBO – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009 – Riadne používanie skoršej ochrannej známky – Článok 42 ods. 2 a 3 nariadenia č. 207/2009“
      1.                     Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Dôkaz o používaní skoršej ochrannej
            známky – Riadne používanie – Pojem – Kritériá posúdenia (nariadenie Rady č. 207/2009, článok 42 ods. 2 a 3) (pozri body 26,
            27)
      2.                     Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby – Pravdepodobnosť
            zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 45, 69)
      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 22. apríla 2009 (vec R 824/2008‑1) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami Fribo Foods Ltd a Agropecuaria Friboi, Ltda

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               J & F Participações SA

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka Friboi pre tovary zaradené do triedy 29

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Plusfood Wrexham Ltd

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               britská slovná ochranná známka FRIBO pre tovary zaradené do triedy 29; britská slovná ochranná známka Fribo pre tovary zaradené
                  do triedy 29; nemecká slovná ochranná známka FRIBO pre tovary zaradené do triedy 29; nemecká obrazová ochranná známka FRIBO
                  pre tovary zaradené do triedy 29; francúzska slovná ochranná známka FRIBO pre tovary zaradené do triedy 29; francúzska obrazová
                  ochranná známka FRIBO pre tovary zaradené do triedy 29; talianska slovná ochranná známka FRIBO pre tovary zaradené do triedy
                  29; talianska obrazová ochranná známka FRIBO pre tovary zaradené do triedy 29

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               čiastočné vyhovenie odvolaniu

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	J & F Participações SA je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 10. júna 2004. # Pierre Eveillard proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-258/01.

text:
      ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (piata komora)
      z 10. júna 2004
      Vec T-258/01
      Pierre Eveillard
      proti
      Komisii Európskych spoločenstiev
      „Úradníci – Disciplinárny režim – Zaradenie na nižší platový stupeň – Články 11 a 14 služobného poriadku – Zmluva o strážení budov Komisie“
      Úplné znenie vo francúzštine II - 0000
      Predmet:         Žaloba, ktorej predmetom je zrušenie rozhodnutia Komisie z 25. júna 2001, zamietajúceho sťažnosť žalobcu z 13. marca 2001,
         v ktorej napadol rozhodnutie prijaté orgánom povereným menovaním z 19. decembra 2000, ukladajúce mu disciplinárnu sankciu
         spočívajúcu v zaradení o dva platové stupne nižšie.

      Rozhodnutie:         Rozhodnutie z 19. decembra 2000, ktoré ukladá žalobcovi disciplinárnu sankciu spočívajúcu v zaradení o dva platové stupne
         nižšie, sa ruší. Komisia je povinná nahradiť všetky trovy konania.

      Abstrakt
      1.     Úradníci – Žaloba – Žaloba proti rozhodnutiu o zamietnutí sťažnosti – Prípustnosť
      (Služobný poriadok úradníkov, články 90 a 91)
      2.     Úradníci – Práva a povinnosti – Návrh úradníka triedy B začleniť pracovníkov do výkonu administratívnych úloh v rámci realizácie
            zmluvy o výkone strážnych služieb – Všeobecne zaužívaná prax podporovaná nadriadenými orgánmi a sama osebe bez podvodného
            charakteru – Porušenie služobných povinností – Neexistencia
      (Služobný poriadok úradníkov, článok 11)
      1.     Žaloba úradníka proti výslovnému alebo implicitnému zamietnutiu predbežnej administratívnej sťažnosti podanej podľa článku
         90 ods. 2 služobného poriadku má za cieľ predložiť Súdu prvého stupňa akt spôsobujúci ujmu, proti ktorému bola podaná sťažnosť.

      (pozri bod 30)
      Odkaz na: rozsudok Súdneho dvora zo 17. januára 1989, Vainker/Parlament, 293/87, Zb. s. 23, bod 8; rozsudok Súdu prvého stupňa
         z 10. decembra 1992, Williams/Dvor audítorov, T-33/91, Zb. s. II-2499, bod 23; rozsudok Súdu prvého stupňa zo 16. októbra
         1996, Capitanio/Komisia, T-36/94, Zb. VS s. I-A-449 a II-1279, bod 33

      2.     Nie je na mieste vytýkať úradníkovi triedy B – ktorá podľa článku 5 ods. 1 služobného poriadku zahŕňa služobné kategórie s referendárnou
         náplňou práce, ale nie kategórie s riadiacimi právomocami, na rozdiel od kategórie A, – že svoje služobné povinnosti porušil
         už tým, že navrhol zapojenie pracovníkov do výkonu administratívnych úloh, v rôznych oddeleniach Komisie v rámci zmluvy o výkone
         strážnych služieb, hoci táto prax bola oddeleniami Komisie zavedená, všeobecne používaná, podnet k nej vzišiel od nadriadených
         orgánov a napriek rozporu s predpismi nemala sama osebe podvodný charakter.

      (pozri bod 47)


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 6. júna 1990. # Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost proti Deutsche Olivetti GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Colná hodnota. # Vec C-17/89.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) zo 7. januára 2004. # The Queen, na návrh Delena Wells proti Secretary of State for Transport, Local Government and the Regions. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice (England & Wales), Queen's Bench Division (Administrative Court) - Spojené kráľovstvo. # Vec C-201/02.


Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 14. decembra 1989. # Schweizerische Lactina Panchaud AG proti Bundesamt für Ernährung und Forstwirtschaft. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Poľnohospodárstvo. # Vec C-346/88.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 21. januára 1993. # Deutsche Shell AG proti Hauptzollamt Hamburg-Harburg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Vec C-188/91.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 29. septembra 2011. # adidas AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky vyobrazujúcej topánku s dvoma pásmi na boku - Skoršia vnútroštátna ochranná známka vyobrazujúca topánku s troma pásmi na boku - Relatívny dôvod zamietnutia - Neexistencia odôvodnenia vnútroštátneho práva - Nepreloženie hlavných skutočností odôvodňujúcich zápis skoršej ochrannej známky - Pravidlo 16 ods. 3, pravidlo 17 ods. 2 a pravidlo 20 ods. 2 nariadenia (ES) č. 2868/95. # Vec T-479/08.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 29. septembra 2011 – adidas/ÚHVT – Patrick Holding (Vyobrazenie topánky s dvoma
            pásmi)
      (vec T‑479/08)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky vyobrazujúcej topánku s dvoma pásmi na boku – Skoršia národná ochranná známka vyobrazujúca topánku s troma pásmi na boku – Relatívny dôvod zamietnutia – Neexistencia odôvodnenia skoršieho práva – Nepreloženie hlavných skutočností odôvodňujúcich zápis skoršej ochrannej známky – Pravidlo 16 ods. 3, pravidlo 17 ods. 2 a pravidlo 20 ods. 2 nariadenia (ES) č. 2868/95“
      Ochranná známka Spoločenstva – Pripomienky tretích osôb a námietka – Preskúmanie námietky – Nepredloženie prekladu osvedčenia o zápise skoršej národnej ochrannej známky v stanovenej lehote – Vplyv na konanie pred námietkovým oddelením (nariadenie Komisie č. 2868/95, článok 1, pravidlo 17 ods. 2) (pozri body 32,
         33)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 27. augusta 2008 (vec R 849/2007‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami adidas AG a Patrick Holdings ApS

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	adidas AG je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 18. decembra 2008.#Sopropé - Organizações de Calçado Lda proti Fazenda Pública.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Supremo Tribunal Administrativo - Portugalsko.#Colný kódex Spoločenstva - Zásada dodržiavania práva na obhajobu - Dodatočné vyberanie dovozného cla.#Vec C-349/07.

text:
      Vec C‑349/07
      Sopropé − Organizações de Calçado Lda
      proti
      Fazenda Pública
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Supremo Tribunal Administrativo)
      „Colný kódex Spoločenstva – Zásada dodržiavania práva na obhajobu – Dodatočné vyberanie dovozného cla“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Právo Spoločenstva – Všeobecné zásady práva – Základné práva – Právo na obhajobu – Lehota stanovená vnútroštátnym právom v
            konaní o vymáhanie cla
      (Článok 6 EÚ)
      2.        Vlastné zdroje Európskych spoločenstiev – Dodatočné vyberanie dovozného cla alebo vývozného cla – Právo na obhajobu
      (Článok 6 EÚ)
      1.        Pokiaľ ide o výber colného dlhu na účely dodatočného zaplatenia dovozného cla, osem až pätnásťdňová lehota poskytnutá na predloženie
         pripomienok dovozcovi, ktorý je podozrivý z porušenia colných predpisov, je v zásade v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva.

      Takáto lehota v zásade neznemožňuje výkon práva na obhajobu, ktoré priznáva právny poriadok Spoločenstva, ani nadmerne nesťažuje
         jeho výkon. Medzi podniky, ktoré môžu byť postupom dotknuté, patria totiž subjekty, ktoré sa bežne zaoberajú dovozom. Právna
         úprava Spoločenstva okrem toho stanovuje, že týmto podnikom sa musí umožniť, aby na účely kontroly odôvodnili zákonnosť všetkých
         operácií, ktoré vykonali. Aj všeobecný záujem Európskeho spoločenstva, najmä záujem na výbere vlastných príjmov v čo najkratších
         lehotách, napokon vyžaduje, aby sa kontroly vykonávali bez prieťahov a efektívne.

      (pozri body 41, 52, bod 1 výroku)
      2.        Je vecou vnútroštátneho súdu, ktorý v danej veci koná, aby vzhľadom na konkrétne okolnosti veci určil, či v rámci dodatočného
         vyberania dovozného cla lehota, ktorá sa dovozcovi skutočne poskytla, bola dostatočná na to, aby bol účinne vypočutý colnými
         orgánmi.

      Na tento účel možno prijať rôzne kritériá. Pokiaľ ide o dovoz z ázijských krajín, dôležitými môžu byť také skutočnosti ako
         komplexnosť predmetných operácií, vzdialenosť alebo kvalita vzťahov obvykle udržiavaných s príslušnými miestnymi orgánmi.
         Treba prihliadnuť aj na veľkosť podniku a na skutočnosť, či obvykle udržiava obchodné vzťahy s dotknutou krajinou. Okrem toho
         prihliadnuť sa musí aj na skutočnosti, ktoré umožňujú preukázať, že dotknutý subjekt bol počas kontroly vypočutý s plnou znalosťou
         veci. Kontrola, ktorá sa uskutočňuje niekoľko mesiacov a ktorá zahŕňa preverovanie na mieste a vypočúvanie dotknutého subjektu,
         ktorého vyjadrenia sa zakladajú do spisu, tak môže viesť k predpokladu, že tento subjekt pozná dôvody takejto kontroly a povahu
         skutočností, ktoré sa mu vytýkali.

      Vnútroštátny súd musí okrem toho overiť, či vzhľadom na lehotu, ktorá uplynula medzi okamihom, keď boli dotknutému správnemu
         orgánu doručené pripomienky dovozcu a dátumom prijatia jeho rozhodnutia, možno konštatovať, že tento správny orgán náležite
         prihliadol na pripomienky, ktoré mu boli predložené.

      (pozri body 44 – 46, 53, 54, body 2 a 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 18. decembra 2008 (*)

      „Colný kódex Spoločenstva – Zásada dodržiavania práva na obhajobu – Dodatočné vyberanie dovozného cla“
      Vo veci C‑349/07,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Supremo Tribunal Administrativo
         (Portugalsko) z 12. júna 2007 a doručený Súdnemu dvoru 27. júla 2007, ktorý súvisí s konaním:

      Sopropé – Organizações de Calçado Lda
      proti
      Fazenda Pública,
      za účasti:
      Ministério Público,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia J.‑C. Bonichot (spravodajca), K. Schiemann, P. Kūris a L. Bay
         Larsen,

      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Sopropé – Organizações de Calçado Lda, v zastúpení: A. Caneira, advogado,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: H. Ventura, C. Guerra Santos a L. Fernandes, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: I. M. Braguglia, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: S. Schønberg a P. Guerra e Andrade, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 2. októbra 2008,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na prejudiciálne konanie sa týka výkladu zásady dodržiavania práva na obhajobu.

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Sopropé – Organizações de Calçado Lda (ďalej len „Sopropé“) a Fazenda
         Pública (Štátna pokladnica), vo veci žiadosti o dodatočný výber colného dlhu, o ktorom sa rozhodlo na základe kontroly pôvodu
         tovaru, ktorý uvedená spoločnosť doviezla do Portugalska v rokoch 2000 až 2002.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Nariadenie Rady (EHS) č. 2913/92 z 12. októbra 1992, ktorým sa ustanovuje Colný kódex spoločenstva (Ú. v. ES L 302, s. 1;
         Mim. vyd. 02/004, s. 307), bolo zmenené a doplnené nariadením Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2700/2000 zo 16. novembra
         2000 (Ú. v. ES L 311, s. 17; Mim. vyd. 02/010, s. 239, ďalej len „colný kódex“).

      4        Hlava VII kapitola 3 colného kódexu upravuje v článkoch 217 až 232 vyberanie colného dlhu.

      5        Článok 221 ods. 1 colného kódexu stanovuje:

      „Akonáhle je suma cla zapísaná do účtovnej evidencie, musí byť oznámená dlžníkovi v súlade s ustanovenými postupmi.“
      6        Článok 222 ods. 1 písm. a) colného kódexu stanovuje:

      „Sumy cla oznámené v súlade s článkom 221 musia dlžníci zaplatiť v nasledujúcich lehotách:
      a) ak osoba nemá žiadny nárok na niektorý zo spôsobov uľahčenia platby ustanovených v článkoch 224 až 229, platba musí byť
         vykonaná v stanovenej lehote.

      Bez toho, aby tým bol dotknutý článok 244 druhý odsek, nesmie táto lehota presiahnuť 10 dní odo dňa, keď je dlžníkovi oznámená
         suma dlžného cla, a v prípade súhrnného zapísania do účtovnej evidencie za podmienok stanovených v článku 218, odsek 1, druhý
         pododsek musí byť táto lehota stanovená tak, aby neumožnila dlžníkovi získať dlhšiu lehotu splatnosti, než ktorú by získal
         v prípade, ak by mu bol udelený odklad platby.

      …“
      7        Ustanovenia článkov 243 až 246 hlavy VIII colného kódexu sa týkajú práva na podanie žaloby.

      8        Článok 245 tohto kódexu stanovuje:

      „Predpisy o postupe pri podávaní odvolania budú stanovené členskými štátmi.“
       Vnútroštátna právna úprava
      9        Všeobecný daňový zákon (ďalej len „LGF“), schválený zákonným dekrétom č. 398/98 z 12. decembra 1998, výslovne stanovuje zásadu
         účasti na daňovom konaní, stanovenú v článku 267 ústavy Portugalskej republiky, a pokiaľ ide o správne konanie, stanovenú
         v článku 100 a nasl. správneho poriadku.

      10      Článok 60 uvedeného zákona v znení uplatniteľnom na skutkový stav vo veci samej stanovuje:

      „1. Daňovníci sa podieľajú na tvorbe rozhodnutí, ktoré sa ich týkajú, ak zákon nestanoví inak, jedným z týchto spôsobov:
      a) právo byť vypočutý pred výberom;
      …
      e) právo byť vypočutý pred prijatím správy daňovej kontroly.
      …
      4. Právo na vypočutie sa musí uplatniť v lehote, ktorú určí daňový orgán prostredníctvom doporučeného listu, ktorý zašle na
         adresu daňového bydliska daňovníka.

      …
      6. Lehota na uplatnenie práva byť vypočutý ústne alebo písomne nesmie byť kratšia ako 8 dní a dlhšia ako 15 dní.
      …“
      11      Doplňujúci režim postupu pri daňovej kontrole bol prijatý zákonným dekrétom č. 413/98 z 31. decembra 1998.

      12      Článok 60 uvedeného zákonného dekrétu sa týka predbežného vypočutia:

      „1. Keď je kontrola ukončená a má za následok vydanie rozhodnutí o zdanení alebo iných daňových rozhodnutí, ktoré sú pre kontrolovaný
         subjekt nepriaznivé, návrh správy obsahujúci označenie dotknutých rozhodnutí a ich odôvodnenie sa musí tomuto subjektu oznámiť
         v lehote 10 dní.

      2. V oznámení sa musí stanoviť lehota od 8 do 15 dní, v rámci ktorej sa kontrolovaný subjekt môže vyjadriť k danému návrhu
         správy.

      3. Kontrolovaný subjekt sa môže vyjadriť písomne alebo ústne, pričom o jeho ústnom vyjadrení sa vyhotoví zápisnica.
      4. Konečná správa sa vypracuje do 10 dní od vyjadrenia uvedeného v predchádzajúcom odseku.“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Sopropé je portugalská spoločnosť, ktorá predáva topánky dovezené z Ázie. Konanie vo veci samej sa týka 52 prípadov dovozu
         topánok, ktoré boli deklarované ako pochádzajúce z Kambodže, na ktoré sa v dôsledku ich údajného pôvodu vzťahovalo preferenčné
         colné zaobchádzanie na základe systému všeobecných preferencií počas dva a polročného obdobia, presnejšie od roku 2000 do
         polovice roku 2002.

      14      Na začiatku roku 2003 portugalské colné riaditeľstvo pre boj proti podvodom vykonalo kontrolu v rámci postupu správnej spolupráce,
         ktorú inicioval Európsky úrad pre boj proti podvodom (OLAF), aby overilo pôvod topánok dovezených z Ázie.

      15      Colné orgány začali s preverovaním v spoločnosti Sopropé 14. februára 2003. Na základe týchto preverovaní portugalské orgány
         dospeli k záveru, že 52 uvedených dovozných operácií sa uskutočnilo na základe falošných osvedčení o pôvode a dokladov o preprave.

      16      Colné orgány na základe toho dospeli k záveru, že dovezený tovar nemá preferenčný pôvod, a preto sa naň nemôže vzťahovať systém
         všeobecných preferencií, a teda sa naň vzťahuje colná sadzba platná pre tovar pochádzajúci z tretích krajín.

      17      Dňa 3. júla 2003 bola spoločnosť Sopropé informovaná, že môže uplatniť svoje právo byť vopred vypočutá v súvislosti so správou
         daňovej kontroly a jej prílohami v lehote osmich dní na základe článku 60 LGF. Spoločnosť svoje právo uplatnila 11. júla 2003.

      18      Keďže Sopropé nepredložila žiadnu novú skutočnosť, ktorá by mohla viesť k zmene správy o kontrole, colná správa jej listom
         zo 16. júla 2003, ktorý bol doručený o deň neskôr, oznámila, že v súlade s článkom 222 colného kódexu má lehotu 10 dní na
         zaplatenie cla, ktoré dlží. Výška tohto cla predstavovala 212 684,98 eura, daň z pridanej hodnoty 36 757,99 eura a úroky z omeškania
         19,30 eura, čo spolu predstavovalo sumu 249 462,27 eura.

      19      Medzi dňom oznámenia na účely uplatnenia práva byť vypočutý a dňom oznámenia týkajúceho sa platby teda uplynulo 13 dní.

      20      Sopropé odmietla zaplatiť colný dlh, ktorý jej bol oznámený v stanovenej lehote. Dňa 8. septembra 2003 podala žalobu na Tribunal
         Administrativo e Fiscal de Lisboa, v ktorej sa odvolávala najmä na porušenie zásady dodržiavania práva na obhajobu z dôvodu
         nedostatočnej lehoty, ktorá jej bola poskytnutá na to, aby mohla predložiť svoje pripomienky. Súd sa však domnieval, že rozhodnutie
         o dodatočnom vymeraní cla a poplatkov bolo dôvodné, keďže nebol predložený nijaký dôkaz, ktorý by ho mohol spochybniť. Okrem
         toho konštatoval, že právo na obhajobu bolo dodržané, pretože povinnosť byť vopred vypočutý, ako je definovaná v LGF, bola
         splnená a bol dodržaný aj predpísaný postup pri daňovej kontrole.

      21      Sopropé sa voči tomuto rozsudku odvolala na Supremo Tribunal Administrativo najmä z toho dôvodu, že súd prvého stupňa nesprávne
         uplatnil zásadu práva na obhajobu, ktorá je zaručená právom Spoločenstva.

      22      Supremo Tribunal Administrativo rozhodol prerušiť uvedené konanie a predložil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

      „1. Je obdobie ôsmich až pätnástich dní stanovené článkom 60 ods. 6 všeobecného daňového zákona a článkom 60 ods. 2 doplňujúcich
         predpisov o konaní pred daňovým inšpektorátom, schválených zákonným dekrétom č. 413/98 z 31. decembra 1998, na ústne alebo
         písomné uplatnenie práva daňovníka na vypočutie, zlučiteľné so zásadou dodržiavania práva na obhajobu?

      2. Môže byť letota trinástich dní, ktorá plynie od oznámenia colnej správy dovozcovi v Spoločenstve (v danom prípade malému
         podniku obchodujúcemu s obuvou) o osemdňovej lehote na uplatnenie jeho práva na vypočutie až do dátumu oznámenia povinnosti
         zaplatiť do desiatich dní dovozné clo týkajúce sa 52 dovozov obuvi z Ďalekého východu, ktoré sa vykonali v období dva a pol
         roka (od roku 2000 do polovice roku 2002) v systéme všeobecných preferencií, považované za primerané pre dovozcu, pokiaľ ide
         o uplatnenie jeho práva na obhajobu?“

       O prejudiciálnych otázkach
      23      Dvoma predloženými otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd pýta Súdneho dvora, či osemdňová lehota poskytnutá
         subjektu na predloženie pripomienok k návrhu rozhodnutia o dodatočnom výbere dovozného cla vo výške 249 462,27 eura, ktoré
         sa týka 52 dovozov tovaru, ktoré sa uskutočnili počas dva a polročného obdobia, spĺňa požiadavku práva Spoločenstva, konkrétne
         všeobecnú zásadu dodržiavania práva na obhajobu, najmä pokiaľ colná správa prijala rozhodnutie o výbere päť dní po tejto lehote.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      24      Žalobkyňa vo veci samej pripomína, že podľa judikatúry Súdneho dvora zásada rešpektovania práva na obhajobu vyžaduje, aby
         každá osoba, proti ktorej môže byť prijaté negatívne rozhodnutie, mohla účinne vyjadriť svoje stanovisko (pozri najmä rozsudky
         z 24. októbra 1996, Komisia/Lisrestal a i., C‑32/95 P, Zb. s. I‑5373, bod 21; z 21. septembra 2000, Mediocurso/Komisia, C‑462/98 P,
         Zb. s. I‑7183, bod 36, a z 12. decembra 2002, Cipriani, C‑395/00, Zb. s. I‑11877, bod 51).

      25      Sopropé v dôsledku toho tvrdí, že lehota, ktorá je na základe LGF poskytnutá dovozcovi na uplatnenie jeho práva na vypočutie,
         môže byť považovaná za zlučiteľnú so zásadou dodržiavania práva na obhajobu len v tom prípade, ak mu umožňuje účinne vyjadriť
         jeho stanovisko. Za takých okolností, aké existujú vo veci samej, sa tak domnieva, že lehota, ktorá mu bola poskytnutá, je
         nedostatočná.

      26      Portugalská republika tvrdí, že zásada dodržiavania práva na obhajobu sa na postup predbežného vypočutia podľa LGF neuplatňuje.
         Tento postup totiž vyjadruje zásadu účasti na rozhodovaní, ale nie právo na uplatňovanie prostriedkov nápravy. Z judikatúry
         Súdneho dvora a konkrétne z rozsudku z 2. októbra 2003, ARBED/Komisia (C‑176/99 P, Zb. s. I‑10687) navyše vyplýva, že zásada
         byť vopred vypočutý je súčasťou práva na obhajobu len v prípade konania o uložení sankcie, o ktoré však vo veci samej nejde.
         Portugalská republika sa preto domnieva, že lehotu podľa článku 60 LGF nemožno posudzovať vo vzťahu k zásade práva na obhajobu.
         Nemožno ju preto považovať za neprimeranú v tom rozsahu, v ktorom len dopĺňa ostatné prostriedky nápravy, ktoré možno použiť
         voči rozhodnutiu o vymeraní cla, posilňujúce možnosť účinne uplatňovať právo na obhajobu.

      27      Portugalská republika dodáva, že za predpokladu, že by Súdny dvor konštatoval, že právo na obhajobu sa uplatňuje na postup
         predbežného vypočutia podľa LGF, sporná lehota vo veci samej je zlučiteľná s právom Spoločenstva, pokiaľ spĺňa zásady rovnocennosti
         a efektivity (pozri najmä rozsudok zo 17. júna 2004, Recheio – Cash & Carry, C‑30/02, Zb. s. I‑6051). Podľa tohto členského
         štátu je zásada rovnocennosti dodržaná, pokiaľ LGF stanovuje rovnakú lehotu pre všetky úkony, ktoré sa týkajú odvodov daní
         a poplatkov, či už vychádzajú z vnútroštátneho práva, alebo z práva Spoločenstva. Dodržiavanie zásady efektivity musí posúdiť
         vnútroštátny súd.

      28      Talianska republika uvádza, že Colný kódex Spoločenstva rovnako nestanovuje, že dlžník má byť vypočutý pred výberom colného
         dlhu. Odvoláva sa na článok 245 tohto kódexu, aby podporila svoje tvrdenie, že ustanovenia o postupe pri uplatňovaní prostriedkov
         nápravy sú v právomoci členských štátov. Zastáva preto názor, že Súdny dvor by sa mal obmedziť len na potvrdenie práva subjektu
         byť vypočutý jednak vo fáze administratívnej, ako aj vo fáze súdneho konania v súlade s vnútroštátnou právnou úpravou.

      29      Komisia Európskych spoločenstiev uvádza, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že dodržiavanie práva na obhajobu vyžaduje,
         aby všetky osoby, ktorých záujmy sú rozhodnutím významnou mierou dotknuté, mali právo byť vypočuté, to znamená, aby mohli
         účinne vyjadriť svoje stanovisko, čo si vyžaduje dodržanie primeranej lehoty na predloženie ich pripomienok (pozri najmä rozsudky
         zo 14. júla 1972, Cassella Farbwerke Mainkur/Komisia, 55/69, Zb. s. 887; z 29. júna 1994, Fiskano/Komisia, C‑135/92, Zb. s. I‑2885,
         ako aj z 13. septembra 2007, Spolková krajina Horné Rakúsko a Rakúsko/Komisia, C‑439/05 P a C‑454/05 P, Zb. s. I‑7141).

      30      Komisia konštatuje, že rozhodnutia o výbere prijaté na základe colného kódexu môžu významným spôsobom ovplyvniť záujmy dovozcov,
         teda aj záujmy žalobkyne vo veci samej, a členské štáty preto musia zaručiť právo na obhajobu pri vykonávaní ustanovení tohto
         kódexu týkajúcich sa spôsobov výberu colného dlhu, napriek tomu, že sa v ňom žiadne také ustanovenie nenachádza.

      31      Komisia z toho odvodzuje, že lehota stanovená v LGF je v súlade s právom byť vypočutý, pokiaľ osoby, ktorých záujmy sú významným
         spôsobom dotknuté rozhodnutiami prijatými v rámci práva Spoločenstva, mali v súvislosti s týmito rozhodnutiami možnosť účinne
         vyjadriť svoje stanoviská.

      32      Podľa Komisie musí vnútroštátny súd posúdiť, či sú podmienky súvisiace s právom byť vypočutý splnené vzhľadom na právny rámec
         Spoločenstva, ako aj vnútroštátny právny rámec a po celkovom posúdení okolností veci samej. Zastáva názor, že vnútroštátny
         súd sa pri posudzovaní s ohľadom na právo byť vypočutý môže inšpirovať kritériami, ktoré možno odvodiť z judikatúry Súdneho
         dvora, konkrétne z účelu relevantných pravidiel Spoločenstva, komplexnosti skutkových okolností a odôvodnenia rozhodnutia,
         komplexnosti právneho rámca, prípadnej možnosti požiadať o predĺženie stanovenej lehoty a napokon aj možnosti predložiť dodatočné
         pripomienky.

       Odpoveď Súdneho dvora
      33      Základné práva tvoria neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých dodržiavanie zabezpečuje Súdny dvor. Na tieto
         účely sa Súdny dvor inšpiruje ústavnými tradíciami spoločnými pre členské štáty, ako aj usmerneniami, ktoré vyplývajú z medzinárodných
         nástrojov ochrany ľudských práv, na ktorých tvorbe členské štáty spolupracovali, alebo ku ktorým pristúpili (pozri najmä rozsudok
         zo 6. marca 2001, Connolly/Komisia, C‑274/99 P, Zb. s. I‑1611, bod 37).

      34      Z ustálenej judikatúry Súdneho dvora okrem toho vyplýva, že ak tento súd rozhoduje o návrhu na začatie prejudiciálneho konania
         a ak vnútroštátna právna úprava patrí do pôsobnosti práva Spoločenstva, musí poskytnúť všetky výkladové prostriedky potrebné
         nato, aby vnútroštátny súd posúdil súlad tejto právnej úpravy so základnými právami, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje
         (pozri najmä rozsudky z 18. júna 1991, ERT, C‑260/89, Zb. s. I‑2925, bod 42, a zo 4. októbra 1991, Society for the Protection
         of Unborn Children Ireland, C‑159/90, Zb. s. I‑4685, bod 31).

      35      Pokiaľ sa prejudiciálne otázky týkajú spôsobov, na základe ktorých majú vnútroštátne orgány uplatňovať Colný kódex Spoločenstva,
         Súdny dvor má právomoc poskytnúť vnútroštátnemu súdu všetky výkladové prostriedky, ktoré tomuto súdu umožnia posúdiť zlučiteľnosť
         predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy so základnými právami, ktorých dodržiavanie Súdny dvor zabezpečuje.

      36      Dodržiavanie práva na obhajobu tak predstavuje všeobecnú zásadu práva Spoločenstva, ktorá sa uplatní vtedy, ak má správny
         orgán v úmysle prijať voči osobe rozhodnutie, ktoré nepriaznivo zasahuje do jej postavenia.

      37      Na základe tejto zásady sa musí osobám, ktorých záujmy toto rozhodnutie významnou mierou ovplyvňuje, umožniť, aby mohli účinne
         vyjadriť svoje stanovisko ku skutočnostiam, z ktorých správny orgán zamýšľa vychádzať pri svojom rozhodnutí. Na tento účel
         musia mať k dispozícii dostatočnú lehotu (pozri najmä rozsudky Komisia/Lisrestal a i., už citovaný, bod 21, a Mediocurso/Komisia,
         už citovaný, bod 36).

      38      Túto povinnosť majú správne orgány členských štátov, keď prijímajú rozhodnutia patriace do oblasti pôsobnosti práva Spoločenstva,
         napriek tomu, že právna úprava Spoločenstva túto formálnu požiadavku výslovne nestanovuje. Pokiaľ ide o uplatňovanie tejto
         zásady, konkrétne lehoty na uplatnenie práv na obhajobu, treba upresniť, že ak také lehoty nie sú stanovené právom Spoločenstva,
         ako to je v konaní vo veci samej, riadia sa vnútroštátnym právom, pokiaľ jednak sú rovnakej povahy ako tie, ktoré využívajú
         jednotlivci alebo podniky v porovnateľnej situácii podľa vnútroštátneho práva, jednak nemajú za následok to, že je prakticky
         nemožné alebo neprimerane ťažké uplatniť práva na obhajobu priznané právnym poriadkom Spoločenstva.

      39      Vnútroštátny súd skúma v súvislosti so zásadou dodržiavania práv na obhajobu dva body, a to na jednej strane, či sa osemdňová
         až pätnásťdňová lehota, ktorú má podľa všeobecného pravidla vnútroštátneho práva daňovník na to, aby mohol uplatniť svoje
         právo byť vypočutý, môže považovať za dostatočnú a na druhej strane, či za okolností danej veci lehota trinástich dní, ktorá
         plynula od okamihu, keď sa Sopropé umožnilo vyjadriť jej stanovisko, do dňa rozhodnutia o výbere, spĺňa požiadavky uvedenej
         zásady.

      40      V súvislosti s prvým bodom treba uviesť, že je obvyklé a účelné, že vnútroštátne právne úpravy stanovujú všeobecné pravidlá
         upravujúce lehoty v rámci mnohých existujúcich správnych konaní. Stanovenie takých pravidiel dopĺňa zásadu rovnosti. Vo vnútroštátnych
         právnych úpravách, ktoré patria do pôsobnosti práva Spoločenstva, sú to práve členské štáty, ktoré majú určiť lehoty, najmä
         vzhľadom na význam rozhodnutí, ktoré sa majú prijať, pre zúčastnené osoby, komplexnosť postupov a právnych predpisov, ktoré
         sa majú uplatniť, počet osôb, ktoré môžu byť dotknuté a ďalšie verejné a súkromné záujmy, na ktoré treba prihliadnuť.

      41      Pokiaľ ide o dodatočný výber dovozného cla, treba konštatovať, že lehota, ktorá nemôže byť kratšia ako osem dní a dlhšia ako
         pätnásť dní, v ktorej daňovník može uplatniť svoje právo byť vypočutý, v zásade neznemožňuje výkon práva na obhajobu, ktoré
         priznáva právny poriadok Spoločenstva, ani nadmerne nesťažuje jeho výkon. Medzi podniky, ktoré môžu byť postupom vo veci samej
         dotknuté, patria totiž subjekty, ktoré sa bežne zaoberajú dovozom. Právna úprava Spoločenstva okrem toho stanovuje, že týmto
         podnikom sa musí umožniť, aby na účely kontroly odôvodnili zákonnosť všetkých operácií, ktoré vykonali. Aj všeobecný záujem
         Európskeho spoločenstva, najmä záujem na výbere vlastných príjmov v čo najkratších lehotách, napokon vyžaduje, aby sa kontroly
         vykonávali bez prieťahov a efektívne.

      42      Žalobkyňa vo veci samej však pred vnútroštátnym súdom tvrdila, že na predloženie svojich pripomienok mala len osemdňovú lehotu
         a rozhodnutie o výbere bolo prijaté len trinásť dní po tom, ako bola vyzvaná na predloženie pripomienok. Z tohto dôvodu vnútroštátny
         súd žiada Súdny dvor o upresnenie, či takéto lehoty sú v súlade s právom Spoločenstva.

      43      Ak Súdny dvor nie je v zmysle článku 234 ES príslušný na to, aby uplatnil pravidlo Spoločenstva na vymedzený spor, môže v rámci
         súdnej spolupráce stanovenej v tomto článku, na základe okolností uvedených v spise, poskytnúť vnútroštátnemu súdu výklad
         práva Spoločenstva, ktorý mu môže byť užitočný pri posudzovaní účinkov uvedeného ustanovenia (rozsudky z 8. decembra 1987,
         Gauchard, 20/87, Zb. s. 4879, bod 5; z 5. marca 2002, Reisch a i., C‑515/99, C‑519/99 až C‑524/99 a C‑526/99 až C‑540/99,
         Zb. s. I‑2157, bod 22, ako aj z 11. septembra 2003, Anomar a i., C‑6/01, Zb. s. I‑8621, bod 37).

      44      V tejto súvislosti treba upresniť, že ak právny predpis alebo vnútroštátna právna úprava, ako je tá vo veci samej, stanovuje
         lehotu na predloženie pripomienok zo strany zúčastnených osôb v určitom časovom rozpätí, je vecou vnútroštátneho súdu, aby
         sa ubezpečil, že lehota, ktorú správny orgán individuálne poskytol, zodpovedá konkrétnej situácii dotknutej osoby alebo podniku
         a umožňuje im uplatniť ich práva na obhajobu so zreteľom na zásadu efektivity. V tomto prípade mu prináleží, aby náležite
         prihliadol na skutkové okolnosti vo veci samej. Pokiaľ ide o dovoz z ázijských krajín, dôležitými môžu byť také skutočnosti
         ako komplexnosť predmetných operácií, vzdialenosť alebo kvalita vzťahov obvykle udržiavaných s príslušnými miestnymi orgánmi.
         Treba prihliadnuť aj na veľkosť podniku a na skutočnosť, či obvykle udržiava obchodné vzťahy s dotknutou krajinou.

      45      Pokiaľ ide o kontroly, o aké ide vo veci samej, treba uviesť, že predstavujú celok. Kontrola, ktorá sa uskutočňuje niekoľko
         mesiacov a ktorá zahŕňa preverovanie na mieste a vypočúvanie dotknutého subjektu, ktorého vyjadrenia sa zakladajú do spisu,
         tak môže viesť k predpokladu, že tento subjekt pozná dôvody takejto kontroly a povahu skutočností, ktoré sa mu vytýkali.

      46      Prihliadnuť sa musí aj na také skutočnosti, ktoré umožňujú preukázať, že dotknutý subjekt bol počas kontroly vypočutý s plnou
         znalosťou veci.

      47      Je vecou súdu, ktorému bola vec samotná predložená, aby s prihladnutím na uvedené kritériá preskúmal, či lehota, ktorú príslušný
         správny orgán poskytol v rámci časového rozpätia stanoveného vnútroštátnym zákonom, spĺňa už uvedené požiadavky práva Spoločenstva.

      48      Čo sa týka otázky, aký vplyv na sporné rozhodnutie vo veci samej môže mať tá skutočnosť, že toto rozhodnutie bolo prijaté
         trinásť dní po tom, čo sa spoločnosti oznámilo, že má osemdňovú lehotu na predloženie pripomienok, treba uviesť nasledujúce
         upresnenia.

      49      Účelom pravidla, podľa ktorého sa príjemcovi rozhodnutia, ktoré nepriaznivo zasahuje do jeho právneho postavenia, musí umožniť,
         aby pred prijatím rozhodnutia predložil pripomienky, je to, aby príslušný orgán rovnako účelne prihliadol na všetky relevantné
         skutočnosti. Aby sa zaručila účinná ochrana dotknutej osoby alebo dotknutého podniku, je účelom pravidla predovšetkým to,
         aby tieto subjekty mohli opraviť chybu alebo uviesť také skutočnosti týkajúce sa ich osobného stavu, ktoré môžu ovplyvniť
         prijatie rozhodnutia alebo jeho obsah.

      50      Za týchto podmienok právo na obhajobu znamená – aby sme mohli konštatovať, že príjemcovi tohto práva sa umožnilo, aby účinne
         vyjadril svoje stanovisko – že správny orgán sa s náležitou starostlivosťou oboznámil s pripomienkami dotknutej osoby alebo
         dotknutého podniku.

      51      Je vecou vnútroštátneho súdu, aby overil, či vzhľadom na lehotu, ktorá uplynula od okamihu, keď boli dotknutému správnemu
         orgánu doručené pripomienky, do dátumu prijatia jeho rozhodnutia, možno konštatovať, že tento správny orgán náležite prihliadol
         na pripomienky, ktoré mu boli predložené.

      52      Vnútroštátnemu súdu preto treba odpovedať, že osem až pätnásťdňová lehota poskytnutá na predloženie pripomienok dovozcovi,
         ktorý je podozrivý z porušenia colných predpisov, je v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva.

      53      Je vecou vnútroštátneho súdu, ktorý v danej veci koná, aby určil, či vzhľadom na konkrétne okolnosti veci, lehota, ktorá sa
         takému dovozcovi skutočne poskytla, bola dostatočná na to, aby bol účinne vypočutý colnými orgánmi.

      54      Vnútroštátny súd musí okrem toho overiť, či vzhľadom na lehotu, ktorá uplynula medzi okamihom, keď boli dotknutému správnemu
         orgánu doručené pripomienky dovozcu a dátumom prijatia jeho rozhodnutia, možno konštatovať, že tento správny orgán náležite
         prihliadol na pripomienky, ktoré mu boli predložené.

       O trovách
      55      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      1.      Pokiaľ ide o výber colného dlhu na účely dodatočného zaplatenia dovozného cla, osem až pätnásťdňová lehota poskytnutá na predloženie
            pripomienok dovozcovi, ktorý je podozrivý z porušenia colných predpisov, je v zásade v súlade s požiadavkami práva Spoločenstva.
      2.      Je vecou vnútroštátneho súdu, ktorý v danej veci koná, aby vzhľadom na konkrétne okolnosti veci určil, či lehota, ktorá sa
            takému dovozcovi skutočne poskytla, bola dostatočná na to, aby bol účinne vypočutý colnými orgánmi.
      3.      Vnútroštátny súd musí okrem toho overiť, či vzhľadom na lehotu, ktorá uplynula medzi okamihom, keď boli dotknutému správnemu
            orgánu doručené pripomienky dovozcu a dátumom prijatia jeho rozhodnutia, možno konštatovať, že tento správny orgán náležite
            prihliadol na pripomienky, ktoré mu boli predložené.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 28. apríla 1998. # Raymond Kohll proti Union des caisses de maladie. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour de cassation - Luxemburské veľkovojvodstvo. # Slobodné poskytovanie služieb. # Vec C-158/96.