title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. apríla 2007.#Aikaterini Stamatelaki proti NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Dioikitiko Protodikeio Athinon - Grécko.#Obmedzenia slobodného poskytovania služieb - Úhrada nákladov nemocničnej starostlivosti v súkromných zdravotníckych zariadeniach - Odôvodnenie a proporcionalita výnimky.#Vec C-444/05.

text:
      Vec C‑444/05
      Aikaterini Stamatelaki
      proti
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE)
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Dioikitiko Protodikeio Athinon)
      „Obmedzenia slobodného poskytovania služieb – Úhrada nákladov nemocničnej starostlivosti v súkromných zdravotníckych zariadeniach – Odôvodnenie a proporcionalita výnimky“
      Návrhy prednesené 11. januára 2007 – generálny advokát D. Ruiz-Jarabo Colomer
      Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. apríla 2007
      Abstrakt rozsudku
      Slobodné poskytovanie služieb – Obmedzenia
      (Článok 49 ES)
      Článok 49 ES nepripúšťa právnu úpravu členského štátu, ktorá vylučuje akúkoľvek úhradu nákladov vzniknutých pri poskytnutí
         nemocničnej starostlivosti jej poistencom v súkromných zdravotníckych zariadeniach nachádzajúcich sa v inom členskom štáte
         zo strany vnútroštátnej inštitúcie sociálneho zabezpečenia, s výnimkou nákladov týkajúcich sa starostlivosti poskytnutej deťom
         vo veku do 14 rokov.

      Takéto opatrenie nemožno odôvodniť rizikom závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia, pretože
         absolútne znenie zákazu – s výhradou prípadu detí vo veku do 14 rokov – stanoveného v tejto legislatíve nie je prispôsobené
         sledovanému cieľu, keďže mohli byť prijaté opatrenia, ktoré sú menej obmedzujúce a viac rešpektujú slobodu poskytovania služieb,
         napríklad režim vopred udeleného povolenia rešpektujúci požiadavky uložené právom Spoločenstva a prípadne definícia sadzobníka
         uhrádzanej starostlivosti.

      (pozri body 35, 38 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 19. apríla 2007 (*)

      „Obmedzenia slobodného poskytovania služieb – Úhrada nákladov nemocničnej starostlivosti v súkromných zdravotníckych zariadeniach – Odôvodnenie a proporcionalita výnimky“
      Vo veci C‑444/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Dioikitiko Protodikeio
         Athinon (Grécko) z 30. decembra 2004 a doručený Súdnemu dvoru 14. decembra 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Aikaterini Stamatelaki
      proti
      NPDD Organismos Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (OAEE),
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory C. W. A. Timmermans, sudcovia P. Kūris (spravodajca), K. Schiemann, J. Makarczyk a J.‑C. Bonichot,
      generálny advokát: D. Ruiz-Jarabo Colomer,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. novembra 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       grécka vláda, v zastúpení: K. Georgiadis, S. Vodina, M. Papida a S. Spyropoulos, splnomocnení zástupcovia,
      –       belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck, splnomocnená zástupkyňa,
      –       holandská vláda, v zastúpení: P. van Ginneken, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: G. Zavvos a N. Yerrell, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 11. januára 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 49 ES a najmä otázky, či toto ustanovenie bráni takej vnútroštátnej
         právnej úprave, ktorá vylučuje úhradu nákladov nemocničnej starostlivosti v súkromnom zdravotníckom zariadení nachádzajúcom
         sa v zahraničí zo strany vnútroštátnej inštitúcie sociálneho zabezpečenia v prospech jedného z jeho poistencov vo veku nad
         14 rokov.

      2       Tento návrh bol podaný v súvislosti so žalobou, ktorú podal pán Stamatelakis, usadený v Grécku, ktorý bol poistený v Organismos
         Asfaliseos Eleftheron Epangelmation (poisťovňa slobodných povolaní, ďalej len „OAEE“), právneho nástupcu Tameio Asfaliseos
         Emboron (poisťovňa obchodníkov), a ktorá smeruje k získaniu úhrady nákladov vzniknutých pri jeho hospitalizácii v súkromnom
         zdravotníckom zariadení v Spojenom kráľovstve.

       Vnútroštátny právny rámec
       Zákonné ustanovenia
      3       Článok 40 zákona č. 1316/1983 o zriadení, organizácii a právomociach Štátneho inštitútu liekov („EOF“), o Štátnom priemysle
         liekov („EF“), o Štátnej rezerve liekov („KF“) a o zmene a doplnení právnej úpravy týkajúcej sa liekov a obsahujúci ďalšie
         ustanovenia (FEK 3 A’), v znení, ako bol nahradený článkom 39 zákona č. 1759/1988 o poistení nepoistených skupín, zlepšenie
         ochrany sociálneho poistenia a obsahujúceho ďalšie ustanovenia (FEK 50 A’), stanovuje toto:

      „1.      V prípade mimoriadne vážnych chorôb je možné poskytnúť nemocničnú starostlivosť vo zahraničí:
      a)      …
      b)      …
      c)      poistencom inštitúcií alebo služieb sociálneho zabezpečenia patriacich do právomoci ministerstva zdravotníctva, sociálnej
         starostlivosti a sociálneho poistenia …

      2.      Povolenie týkajúce sa nemocničnej starostlivosti v zahraničí vydá rozhodnutím štátna inštitúcia po získaní stanoviska príslušnej
         zdravotníckej komisie podľa odseku 3.

      3.      Zdravotnícke komisie zriadené vyhláškou ministra zdravotníctva, sociálnej starostlivosti a sociálneho poistenia uverejnenej
         v úradnom vestníku vydávajú stanoviská o potrebe nemocničnej starostlivosti v zahraničí pre osoby uvedené v odseku 1…

      4.      Prípady, v ktorých je povolená nemocničná starostlivosť v zahraničí, podrobnosti a konanie týkajúce sa povolenia nemocničnej
         starostlivosti pre pacienta, pre prípadného donora, ako aj využitie sprevádzajúcej osoby, povahu a rozsah starostlivosti,
         výšku nákladov, prípadnú spoluúčasť poisteného na nákladoch nemocničnej starostlivosti, ako aj výšku tejto spoluúčasti a akékoľvek
         iné podrobné ustanovenie potrebné pre uplatňovanie tohto článku stanoví vyhláška ministra zdravotníctva, sociálnej starostlivosti
         a sociálneho poistenia uverejnená v úradnom vestníku.“

       Podzákonné ustanovenia
      4       Článok 1 vyhlášky č. F7/oik.15 ministra zdravotníctva, sociálnej starostlivosti a sociálneho poistenia zo 7. januára 1997
         o nemocničnej starostlivosť v zahraničí pre chorých, ktorí sú poistení v inštitúcii sociálneho poistenia patriacej do právomoci
         generálneho sekretariátu sociálnych poisťovní (FEK 22 B’) stanovuje toto:

      „Povolenie týkajúce sa nemocničnej starostlivosti v zahraničí pre poistencov všetkých inštitúcií a zložiek zdravotného poistenia,
         nezávisle od ich názvu a právnej subjektivity, patriacich do právomoci generálneho sekretariátu sociálnych poisťovní, sa vydá
         rozhodnutím dotknutej poistnej inštitúcie po získaní stanoviska osobitných zdravotníckych komisií upravených v článku 3 tejto
         vyhlášky. Táto nemocničná starostlivosť môže byť povolená v prípadoch, ak poistenec:

      a)      trpí vážnou chorobou, pre ktorú nie je možné poskytnúť starostlivosť v Grécku, buď z dôvodu, že neexistujú vhodné vedecké
         poznatky, alebo z dôvodu, že potrebné špecifické lekárke diagnostické a liečebné metódy sa tu nepoužívajú;

      b)      trpí vážnou chorobou, pre ktorú nie je možné poskytnúť starostlivosť v primeranom čase v Grécku a akékoľvek omeškanie s poskytnutím
         starostlivosti by ohrozilo jeho život;

      c)      naliehavo odcestuje do zahraničia bez toho, že by sa zúčastnil stanoveného konania o vydanie predchádzajúceho povolenia zo
         strany svojej inštitúcie, keďže jeho prípad je potrebné riešiť okamžite;

      d)      z akéhokoľvek dôvodu sa prechodne zdržiava v zahraničí a ako obeť vážnej, náhlej a neodvrátiteľnej nehody ochorie a je hospitalizovaný.
      V prípadoch podľa písmen c) a d) je možné povolenie nemocničnej starostlivosti vydať dodatočne.“
      5       Článok 3 tejto vyhlášky stanovuje toto:
      „Na vydanie stanoviska o nemocničnej starostlivosti v zahraničí pre pacientov, ktorí sú príslušníkmi poistných inštitúcií
         patriacich do právomoci Generálneho sekretariátu sociálnych poisťovní sú príslušné osobitné zdravotnícke komisie.“

      6       V zmysle článku 4 tejto vyhlášky:
      „…
      2.      Príslušná komisia vydá stanovisko o povahe choroby, o presných dôvodoch uvedených v článku 1, pre ktoré je potrebný prevoz
         do zahraničia, pravdepodobnej dĺžke hospitalizácie, krajinu a/alebo nemocničné zariadenie, kde bude poistenec hospitalizovaný…

      3.      Zamietavé stanoviská zdravotníckych komisií sú pre inštitúcie sociálneho poistenia záväzné.
      …
      6.      Neuhrádzajú sa náklady nemocničnej starostlivosti v súkromných klinikách v zahraničí, s výnimkou prípadov týkajúcich sa detí.
      7.      Konanie, spôsob úhrady vo všeobecnosti a všetky otázky týkajúce sa zaslania a úhrady faktúr sa upravia v štatutárnych predpisoch
         každej poistnej inštitúcie…“

      7       Vyhláška č. 35/1385/1999 ministra práce a sociálneho poistenia o úprave zdravotníckej vetvy poisťovne samostatne zárobkovo
         činných osôb (Schválenie úpravy zdravotníckej vetvy Poisťovne slobodných povolaní) (FEK 1814 B’), vo svojom článku 13 stanovuje
         toto:

      „1.      Nemocničná starostlivosť zahŕňa hospitalizáciu pacientov v nemocniciach a verejných zdravotníckych zariadeniach, ako aj v súkromných
         zdravotníckych zariadeniach v zmluvnom vzťahu s OAEE…“

      8       Článok 15 tejto vyhlášky stanovuje toto:
      „1.      Poistencom OAEE môže byť poskytnutá nemocničná starostlivosť v zahraničí na základe rozhodnutia správcu a súhlasu osobitnej
         zdravotníckej komisie, ako aj v rozsahu, v akom spĺňajú podmienky stanovené v rôznych ministerských vyhláškach týkajúcich
         sa nemocničnej starostlivosti v zahraničí.

      2.      Preberajú sa nasledujúce výdavky spojené s nemocničnou starostlivosťou v zahraničí:
      a)      celkové náklady nemocničnej starostlivosti vo verejných zdravotníckych zariadeniach v zahraničí…
               Náklady nemocničnej starostlivosti zahŕňajú: náklady pobytu v nemocnici, odmeny lekárov, všetky nevyhnutné zdravotné výkony,
         laboratórne skúšky, kineziterapiu, všetky iné úkony nevyhnutné pre chirurgický zákrok, ako aj výdavky vynaložené mimo nemocnice
         na diagnostiku choroby alebo doplnenie starostlivosti v rozsahu, v akom to nemocnica považuje za nevyhnutné. Náklady poskytnutia
         nemocničnej starostlivosti v súkromných zdravotníckych zariadeniach v zahraničí sa neuhrádzajú, s výnimkou prípadov, ak sa
         týkajú detí vo veku do štrnásť (14) rokov.

      b)      náklady prevozu a návratu pacienta, ako aj prípadne jeho sprevádzajúcej osoby a jeho donora;
      c)      náklady na stravu a na pobyt pacienta, ako aj prípadne jeho sprevádzajúcej osoby a jeho donora; v prípade pacienta alebo donora
         sa tieto náklady preberajú za obdobie, keď sa nachádzajú mimo nemocnice a v prípade sprevádzajúcej osoby počas celej potrebnej
         doby pobytu v zahraničí …“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      9       Pán Stamatelakis bol hospitalizovaný od 18. mája do 12. júna a od 16. do 18. júna 1998 v London Bridge Hospital, súkromnom
         zdravotníckom zariadení so sídlom v Spojenom kráľovstve. Z dôvodu tejto nemocničnej starostlivosti zaplatil sumu 13 600 GBP.

      10     Žalobou podanou na Polymeles Protodikeio Athinon (prvostupňový súd v Aténach) zainteresovaný žiadal od OAEE úhradu tejto sumy.
         Tento návrh bol zamietnutý 26. apríla 2000 z dôvodu, že spor spadal do právomoci správnych súdov.

      11     Výsledkom novej žiadosti o úhradu adresovanej OAEE 8. septembra 2000 bolo zamietavé rozhodnutie z dôvodu, že jednak sa na
         nároky pána Stamelakis vzťahovala ročná premlčacia lehota stanovená v článku 21 úpravy zdravotníckej vetvy tejto inštitúcie
         a jednak sa náklady nemocničnej starostlivosti v súkromných zdravotníckych zariadeniach v zahraničí uhrádzajú iba vtedy, ak
         sa týkajú detí vo veku do 14 rokov.

      12     Po smrti svojho manžela 29. augusta 2000 pani Stamatelaki, jedna z jeho dedičov, podala sťažnosť proti tomuto zamietavému
         rozhodnutiu, ktorá bola z rovnakých dôvodov zamietnutá 18. septembra 2001.

      13     Dioikitiko Protodikeio Athinon, na ktorý bola podaná žaloba smerujúca proti tomuto poslednému rozhodnutiu, rozhodol o prerušení
         konania a položení nasledujúcich prejudiciálnych otázok Súdnemu dvoru:

      „1.      Predstavuje vnútroštátna právna úprava, ktorá úplne vylučuje, aby vnútroštátna inštitúcia sociálneho zabezpečenia uhradila
         niektorému z poistencov náklady na hospitalizáciu v súkromnom zdravotníckom zariadení, s výnimkou prípadov detí mladších ako
         14 rokov, obmedzenie zásady slobodného poskytovania služieb vo vnútri Spoločenstva upravenej v článku 49 ES a nasl., zatiaľ
         čo, na druhej strane, umožňuje uhradiť predmetné náklady na základe povolenia vtedy, ak sa uvedená hospitalizácia uskutočnila
         vo verejnom zdravotníckom zariadení v zahraničí, upresňujúc, že toto povolenie sa vydá, ak nemôže byť poistenému poskytnutá
         vhodná liečba v primeranej dobe zdravotníckym zariadením, ktoré má zmluvu s inštitúciou sociálneho zabezpečenia, ku ktorej
         poistenec patrí?

      2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, môže byť toto obmedzenie považované za nevyhnutné z naliehavých dôvodov všeobecného
         záujmu, akými sú najmä potreba vyhnúť sa riziku vážneho narušenia finančnej rovnováhy gréckeho systému sociálneho zabezpečenia
         alebo poskytovanie kvalitnej zdravotníckej a nemocenskej starostlivosti, vyváženej a prístupnej všetkým?

      3.      V prípade kladnej odpovede na druhú otázku, môže byť obmedzenie takejto povahy považované za dovolené v tom zmysle, že neporušuje
         zásadu proporcionality, to znamená, že neprekračuje hranicu toho, čo je objektívne nevyhnutné na dosiahnutie cieľa, ktorý
         sleduje a že tento výsledok sa nemôže dosiahnuť prostredníctvom menej obmedzujúcich pravidiel?“

       O prejudiciálnych otázkach
      14     Po prvé je namieste hneď na úvod odmietnuť argumentáciu belgickej vlády, v zmysle ktorej je potrebné preskúmať prejudiciálne
         otázky so zreteľom na článok 22 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia
         na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení
         zmenenom a doplnenom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3,
         ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

      15     Jednak totiž rozhodnutie vnútroštátneho súdu neobsahuje žiadny odkaz na nariadenie č. 1408/71 a jednak zo žiadnej písomnosti
         v spise nevyplýva, že by pán Stamatelakis bol požiadal o akékoľvek predchádzajúce povolenie v súlade s článkom 22 tohto nariadenia.

      16     Po druhé je vhodné poukázať na to, že otázky položené vnútroštátnym súdom sa týkajú výlučne toho, že grécka inštitúcia sociálneho
         zabezpečenia odmietla prevziať náklady starostlivosti poskytnutej súkromným zariadením nachádzajúcim sa v zahraničí.

      17     V dôsledku toho je vhodné preskúmať tieto otázky iba so zreteľom na článok 49 ES.
      18     Svojimi tromi otázkami, ktoré je namieste preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 49 ES vykladať
         v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, aká je predmetom sporu v konaní vo veci samej, ktorá vylučuje prebratie
         nákladov starostlivosti poskytnutej v súkromnom zdravotníckom zariadení nachádzajúcom sa v zahraničí, s výnimkou nákladov
         starostlivosti poskytnutej deťom vo veku do 14 rokov.

      19     Je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry patria zdravotné výkony poskytované za odplatu do pôsobnosti ustanovení
         o slobodnom poskytovaní služieb, pričom nie je potrebné rozlišovať medzi starostlivosťou poskytovanou v nemocničnom prostredí
         alebo mimo neho (rozsudok zo 16. mája 2006, Watts, C‑372/04, Zb. s. I‑4325, bod 86 a citovaná judikatúra).

      20     Súdny dvor tiež rozhodol, že slobodné poskytovanie služieb zahŕňa slobodu príjemcov služieb, predovšetkým osôb, ktorým má
         byť poskytnutá zdravotná starostlivosť, odísť do iného členského štátu, aby tam mohli využiť tieto služby (rozsudok Watts,
         už citovaný, bod 87).

      21     Súdny dvor navyše rozhodol, že zdravotný výkon neprestáva byť poskytovaním služieb v zmysle článku 49 ES z dôvodu, že pacient,
         ktorý zaplatil zahraničnému poskytovateľovi za poskytnutú starostlivosť, neskôr požaduje prevzatie nákladov na túto starostlivosť
         od vnútroštátneho zdravotníckeho systému (v tomto zmysle pozri rozsudok z 13. mája 2003, Müller-Fauré a van Riet, C‑385/99,
         Zb. s. I‑4509, bod 103).

      22     Z toho vyplýva, že článok 49 ES sa uplatňuje na situáciu pacienta, ktorý podobne ako pán Stamatelakis prijíma zdravotné výkony
         v nemocničnom prostredí za odplatu v inom členskom štáte, ako je štát jeho bydliska, pričom nie je potrebné zvažovať, či toto
         zariadenie má verejné alebo súkromné postavenie.

      23     Hoci je nepochybné, že právo Spoločenstva nezasahuje do právomoci členských štátov organizovať svoje systémy sociálneho zabezpečenia
         a že pokiaľ chýba harmonizácia na úrovni Spoločenstva, je na právnej úprave každého členského štátu, aby stanovila podmienky
         poskytovania dávok sociálneho zabezpečenia, stále však platí, že pri výkone tejto právomoci musia členské štáty dodržiavať
         právo Spoločenstva, najmä ustanovenia o slobodnom poskytovaní služieb. Tieto ustanovenia zakazujú členským štátom zaviesť
         alebo zachovávať neodôvodnené obmedzenia výkonu tejto slobody v oblasti zdravotnej starostlivosti (pozri najmä rozsudky z 12. júla
         2001, Smits a Peerbooms, C‑157/99, Zb. s. I‑5473, body 44 až 46, a Watts, už citovaný, bod 92).

      24     Je preto potrebné overiť, či Helénska republika dodržala tento zákaz pri prijímaní legislatívy, ktorá je predmetom sporu v konaní
         vo veci samej.

      25     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že článku 49 ES odporuje uplatnenie akejkoľvek
         vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku ktorej je sťažené poskytovanie služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu
         služieb len v rámci jedného členského štátu (rozsudky z 5. októbra 1994, Komisia/Francúzsko, C‑381/93, Zb. s. I‑5145, bod
         17, ako aj Smits a Peerbooms, už citovaný, bod 61).

      26     V konaní vo veci samej z gréckej legislatívy vyplýva, že ak je pacientovi, ktorý je poistencom inštitúcie sociálneho zabezpečenia
         v Grécku, poskytnutá starostlivosť vo verejnom zariadení alebo v zmluvnom súkromnom zariadení nachádzajúcim sa v tomto istom
         členskom štáte, nemusí zaplatiť žiadnu sumu. Situácia je iná, ak je tento pacient hospitalizovaný v súkromnom zdravotníckom
         zariadení nachádzajúcom sa v inom členskom štáte, keďže dotknutá osoba musí zaplatiť náklady nemocničnej starostlivosti, pričom
         nemá možnosť úhrady. Jediná výnimka sa týka detí vo veku do 14 rokov.

      27     Okrem toho, hoci naliehavé prípady predstavujú výnimku z pravidla, že hospitalizácia v súkromnom nezmluvnom zdravotníckom
         zariadení v Grécku sa neuhrádza, tieto prípady nikdy nepredstavujú takúto výnimku, ak ide o hospitalizáciu v súkromnom zariadení
         nachádzajúcom sa v inom členskom štáte.

      28     V dôsledku toho takáto právna úprava odrádza o toho, dokonca bráni tomu, aby sa poistenci sociálneho zabezpečenia obrátili
         na poskytovateľov nemocničných služieb usadených v iných členských štátoch, ako je členský štát poistenia, a predstavuje obmedzenie
         voľného poskytovania služieb tak pre týchto poistencov, ako aj pre týchto poskytovateľov.

      29     Predtým však, ako Súdny dvor rozhodne o otázke, či článok 49 ES bráni takej právnej úprave, aká je predmetom sporu v konaní
         vo veci samej, je potrebné preskúmať, či táto právna úprava môže byť objektívne odôvodnená.

      30     Súdny dvor opakovane rozhodol, že nemožno vylúčiť, že riziko závažného ohrozenia finančnej rovnováhy systému sociálneho zabezpečenia
         môže samo osebe predstavovať naliehavý dôvod vo všeobecnom záujme, ktorý je spôsobilý odôvodniť obmedzenie zásady slobodného
         poskytovania služieb (rozsudky z 28. apríla 1998, Kohll, C‑158/96, Zb. s. I‑1931, bod 41; Smits a Peerbooms, už citovaný,
         bod 72, ako aj Müller-Fauré a van Riet, už citovaný, bod 73).

      31     Súdny dvor rovnako uznal, že cieľ zachovania vyváženého zdravotníckeho a nemocničného systému prístupného pre každého môže
         takisto patriť medzi výnimky z dôvodov verejného zdravia podľa článku 46 ES, pokiaľ taký cieľ prispieva k dosiahnutiu vysokej
         úrovne ochrany zdravia (rozsudky Kohll, už citovaný, bod 50; Smits et Peerbooms, už citovaný, bod 73, ako aj Müller-Fauré
         a van Riet, už citovaný, bod 67).

      32     Súdny dvor takisto usúdil, že toto ustanovenie Zmluvy ES umožňuje členským štátom obmedziť slobodné poskytovanie zdravotníckych
         a nemocničných služieb, pokiaľ je zachovanie liečebných kapacít alebo určitej úrovne medicíny na vnútroštátnom území podstatné
         pre verejné zdravie alebo dokonca prežitie obyvateľstva (rozsudky Kohll, už citovaný, bod 51; Smits et Peerbooms, už citovaný,
         bod 74, ako aj Müller-Fauré a van Riet, už citovaný, bod 67).

      33     V tomto smere grécka vláda usudzuje, že rovnováha gréckeho vnútroštátneho systému sociálneho zabezpečenia by mohla byť narušená,
         ak by poistenci mali možnosť obrátiť sa na súkromné zdravotnícke zariadenia nachádzajúce sa v iných členských štátoch a tieto
         zariadenia by neboli zmluvné, a to so zreteľom na vysoké náklady tohto typu nemocničnej starostlivosti, ktorá v každom prípade
         výrazne prevyšuje náklady nemocničnej starostlivosti vo verejnom zdravotníckom zariadení nachádzajúcom sa v Grécku.

      34     Aj keď obmedzenie zistené v bode 28 tohto rozsudku môže byť odôvodnené naliehavými dôvodmi vo verejnom záujme pripomenutými
         v bodoch 30 až 32 tohto rozsudku, je okrem toho potrebné, aby toto obmedzenie nebolo neprimerané vo vzťahu k sledovanému cieľu.

      35     Ako uviedol generálny advokát v bode 70 svojich návrhov, absolútne znenie zákazu – s výhradou prípadu detí vo veku do 14 rokov
         – stanoveného v gréckej legislatíve nie je prispôsobený sledovanému cieľu, keďže mohli byť prijaté opatrenia, ktoré sú menej
         obmedzujúce a viac rešpektujú slobodu poskytovania služieb, napríklad režim vopred udeleného povolenia rešpektujúci požiadavky
         uložené právom Spoločenstva (rozsudok Müller-Fauré a van Riet, už citovaný, body 81 a 85) a prípadne definícia sadzobníka
         uhrádzanej starostlivosti.

      36     Okrem toho je namieste zamietnuť tvrdenie gréckej vlády založené na chýbajúcej kontrole kvality starostlivosti poskytovanej
         v súkromných zdravotníckych zariadeniach nachádzajúcich sa v iných členských štátoch zo strany gréckych inštitúcií sociálneho
         zabezpečenia a chýbajúceho overenia možnosti poskytnutia vhodnej, rovnakej alebo rovnocennej lekárskej starostlivosti zmluvnými
         nemocničnými zariadeniami.

      37     Je totiž potrebné konštatovať, že súkromné zdravotnícke zariadenia nachádzajúce sa v iných členských štátoch sú rovnako predmetom
         kontroly kvality v týchto členských štátoch a lekári usadení v týchto štátoch, ktorí pôsobia v týchto zariadeniach, poskytujú
         záruku odbornosti, ktorá je rovnocenná zárukám poskytovaným lekármi usadenými v Grécku, a to najmä od prijatia a vykonania
         smernice Rady 93/16/EHS z 5. apríla 1993 na uľahčenie voľného pohybu lekárov a vzájomného uznávania ich diplomov, osvedčení
         a iných dokladov o formálnych kvalifikáciách (Ú. v. ES L 165, s. 1; Mim. vyd. 06/002, s. 86).

      38     So zreteľom na všetko, čo bolo uvedené vyššie, je namieste odpovedať na položené otázky tak, že článok 49 ES bráni právnej
         úprave členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá vylučuje akúkoľvek úhradu nákladov vzniknutých pri poskytnutí
         nemocničnej starostlivosti jej poistencom v súkromných zdravotníckych zariadeniach nachádzajúcich sa v inom členskom štáte
         zo strany vnútroštátnej inštitúcie sociálneho zabezpečenia, s výnimkou nákladov týkajúcich sa starostlivosti deťom vo veku
         do 14 rokov.

       O trovách
      39     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 49 ES nepripúšťa takú právnu úpravu členského štátu, o akú ide v konaní vo veci samej, ktorá vylučuje akúkoľvek úhradu
            nákladov vzniknutých pri poskytnutí nemocničnej starostlivosti jej poistencom v súkromných zdravotníckych zariadeniach nachádzajúcich
            sa v inom členskom štáte zo strany vnútroštátnej inštitúcie sociálneho zabezpečenia, s výnimkou nákladov týkajúcich sa starostlivosti
            poskytnutej deťom vo veku do 14 rokov.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 27. októbra 1993. # Firma Herbert Scharbatke GmbH proti Spolkovej republike Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Vec C-72/92.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 3. decembra 1992. # Heinrich Wehrs proti Hauptzollamt Lüneburg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-264/90.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 5. apríla 2016.#Puligienica Facility Esco SpA (PFE) proti Airgest SpA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podala Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Verejné obstarávanie služieb – Smernica 89/665/EHS – Článok 1 ods. 1 a 3 – Postupy preskúmavania – Žaloba o neplatnosť rozhodnutia o zadaní verejnej zákazky podaná uchádzačom, ktorého ponuka nebola vybraná – Vzájomná žaloba úspešného uchádzača – Vnútroštátne pravidlo judikatúry ukladajúce povinnosť preskúmať najskôr vzájomnú žalobu a v prípade, že je dôvodná, vyhlásiť hlavnú žalobu za neprípustnú bez jej vecného preskúmania – Zlučiteľnosť s právom Únie – Článok 267 ZFEÚ – Zásada prednosti práva Únie – Právna zásada stanovená rozhodnutím pléna najvyššieho správneho súdu členského štátu – Vnútroštátna právna úprava stanovujúca záväznú povahu tohto rozhodnutia pre senáty tohto súdu – Povinnosť senátu, ktorý rozhoduje o otázke týkajúcej sa práva Únie, postúpiť túto otázku plénu v prípade, ak s rozhodnutím pléna nesúhlasí – Možnosť alebo povinnosť senátu podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania.#Vec C-689/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 5. apríla 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Verejné obstarávanie služieb — Smernica 89/665/EHS — Článok 1 ods. 1 a 3 — Postupy preskúmavania — Žaloba o neplatnosť rozhodnutia o zadaní verejnej zákazky podaná uchádzačom, ktorého ponuka nebola vybraná — Vzájomná žaloba úspešného uchádzača — Vnútroštátne pravidlo judikatúry ukladajúce povinnosť preskúmať najskôr vzájomnú žalobu a v prípade, že je dôvodná, vyhlásiť hlavnú žalobu za neprípustnú bez jej vecného preskúmania — Zlučiteľnosť s právom Únie — Článok 267 ZFEÚ — Zásada prednosti práva Únie — Právna zásada stanovená rozhodnutím pléna najvyššieho správneho súdu členského štátu — Vnútroštátna právna úprava stanovujúca záväznú povahu tohto rozhodnutia pre senáty tohto súdu — Povinnosť senátu, ktorý rozhoduje o otázke týkajúcej sa práva Únie, postúpiť túto otázku plénu v prípade, ak s rozhodnutím pléna nesúhlasí — Možnosť alebo povinnosť senátu podať na Súdny dvor návrh na začatie prejudiciálneho konania“
      Vo veci C‑689/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Správna súdna rada pre región Sicília, Taliansko) z 26. septembra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 24. decembra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Puligienica Facility Esco SpA (PFE)

      proti

         Airgest SpA,

      za účasti:

         Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA),

         Zenith Services Group Srl (ZS),

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda K. Lenaerts, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, T. von Danwitz, J. L. da Cruz Vilaça, D. Šváby a F. Biltgen, sudcovia A. Rosas, E. Juhász (spravodajca), A. Borg Barthet, J. Malenovský, J.‑C. Bonichot, C. Vajda, S. Rodin a K. Jürimäe,
      generálny advokát: M. Wathelet,
      tajomník: I. Illéssy, referent, neskôr V. Giacobbo‑Peyronnel, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 11. marca 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Puligienica Facility Esco SpA (PFE), v zastúpení: U. Ilardo, avvocato,

               —

               Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) a Zenith Services Group Srl (ZS), v zastúpení: D. Gentile a D. Galli, avvocati,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Recchia a A. Tokár, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 23. apríla 2015,
      so zreteľom na uznesenie o opätovnom otvorení ústnej časti konania zo 16. júla 2015 a po pojednávaní z 15. septembra 2015,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci S. Varone, avvocato dello Stato,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: M. Bulterman a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Recchia a A. Tokár, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí dodatočných návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 15. októbra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 ods. 3 smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác (Ú. v. ES L 395, s. 33; Mim. vyd. 06/001, s. 246), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES z 11. decembra 2007 (Ú. v. EÚ L 335, s. 31, ďalej len „smernica 89/665“), článku 267 ZFEÚ, ako aj zásad prednosti a efektivity práva Únie.

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Puligienica Facility Esco SpA (PFE) (ďalej len „PFE“) a spoločnosťou Airgest SpA (ďalej len „Airgest“) týkajúceho sa zákonnosti zadania verejnej zákazky na služby druhou menovanou spoločnosťou spoločnostiam Gestione Servizi Ambientali Srl (GSA) (ďalej len „GSA“) a Zenith Services Group Srl (ZS).

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 1 smernice 89/665, nazvaný „Rozsah pôsobnosti a dostupnosť postupov preskúmania“, stanovuje:
               „1.   Táto smernica sa vzťahuje na zákazky uvedené v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby [Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132], pokiaľ tieto zákazky nie sú vyňaté z rozsahu pôsobnosti v súlade s článkami 10 až 18 tejto smernice.
               Zákazky v zmysle tejto smernice zahŕňajú verejné zákazky, rámcové dohody, verejné koncesie na práce a dynamické obstarávacie systémy.
               Pokiaľ ide o zákazky, ktoré patria do rozsahu pôsobnosti smernice [2004/18], členské štáty prijmú opatrenia potrebné na zabezpečenie toho, aby sa rozhodnutia prijaté verejnými obstarávateľmi mohli účinne a predovšetkým čo najskôr preskúmať v súlade s podmienkami ustanovenými v článkoch 2 až 2f tejto smernice z dôvodu, že tieto rozhodnutia porušili právo Spoločenstva v oblasti verejného obstarávania alebo vnútroštátne právne predpisy, ktorými sa toto právo transponuje.
               …
               3.   Členské štáty zabezpečia, aby si postupy preskúmania mohla na základe podrobných pravidiel, ktoré môžu stanoviť členské štáty, uplatniť prinajmenšom každá osoba, ktorá má alebo mala záujem o získanie určitej zákazky a ktorá bola poškodená alebo existuje riziko poškodenia údajným porušením.“
               …“

               4

               Podľa článku 2 ods. 1 tejto smernice:
               „Členské štáty zabezpečia, aby prijaté opatrenia týkajúce sa postupov preskúmavania uvedených v článku 1 zahŕňali ustanovenie o právomoci:
               …

                        b)

                        zrušiť alebo zabezpečiť zrušenie nezákonne prijatých rozhodnutí…

                  …“

         Talianske právo

               5

               Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Správna súdna rada pre región Sicília) bola založená legislatívnym dekrétom č. 654 o výkone funkcií Štátnej rady v regióne Sicília (decreto legislativo n. 654 – Norme per l’esercizio nella Regione siciliana delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) zo 6. mája 1948 (GURI č. 135, z 12. júna 1948). Tento súd má v tomto regióne rovnaké poradenské a súdne funkcie ako Consiglio di Stato (Štátna rada).

               6

               Legislatívny dekrét č. 104 o vykonaní článku 44 zákona č. 69 z 18. júna 2009 o delegovaní reorganizácie správneho konania vláde (decreto legislativo n. 104 – Attuazione dell’articolo 44 della legge 18 giugno 2009, n. 69, recante delega al governo per il riordino del processo amministrativo) z 2. júla 2010 (riadna príloha GURI č. 156 zo 7. júla 2010) sa týka prijatia správneho poriadku.

               7

               Článok 6 tohto poriadku uvádza:
               „1.   Consiglio di Stato [(Štátna rada)] je správny súdny orgán rozhodujúci v poslednom stupni.
               …
               6.   Žaloby proti rozhodnutiam Tribunale amministrativo regionale della Sicilia [(Regionálny správny súd Sicílie)] sa podávajú na Consiglio di Giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Správna súdna rada pre región Sicília)] v súlade s ustanoveniami osobitného štatútu a príslušnými vykonávacími ustanoveniami.“

               8

               Článok 42 uvedeného poriadku vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Žalovaní a vedľajší účastníci konania môžu predkladať návrhy v záujme spojenom s podaným hlavným návrhom prostredníctvom vzájomnej žaloby“.

               9

               Článok 99 toho istého poriadku uvádza toto:
               „1.   V prípade, že senát, ktorému bola vec pridelená, konštatuje, že právny aspekt predložený na jeho posúdenie viedol alebo môže viesť k rozdielom v judikatúre, môže uznesením vydaným na návrh účastníkov konania alebo bez návrhu vrátiť vec plénu. Ak to plénum považuje za vhodné, môže akty vrátiť senátu.
               2.   Pred vydaním rozhodnutia môže predseda Consiglio di Stato [(Štátna rada)] na návrh účastníkov konania alebo bez návrhu postúpiť každú vec plénu na rozhodnutie o najvýznamnejších zásadných otázkach alebo vyriešenie rozdielov v judikatúre.
               3.   V prípade, že senát, ktorému bola vec pridelená, nesúhlasí s právnou zásadou stanovenou plénom, odôvodneným uznesením vráti rozhodnutie vo veci tomuto plénu.
               4.   Plénum rozhodne o celom spore, pokiaľ sa nerozhodne stanoviť len právnu zásadu a vrátiť rozhodnutie vo veci v zostávajúcej časti pôvodnému senátu.
               5.   Ak plénum považuje otázku za mimoriadne dôležitú, môže v každom prípade stanoviť právnu zásadu v záujme zákona aj vtedy, keď vyhlási vec za neprípustnú, rozhodne o prekážke konania alebo ukončení konania. V takom prípade nemá rozhodnutie pléna účinok na napadnuté opatrenie.“

               10

               Podľa článku 100 správneho poriadku:
               „Voči rozhodnutiam regionálnych správnych súdov sa možno odvolať na Consiglio di Stato [(Štátna rada)] bez toho, aby to malo vplyv na právomoci Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana [(Správna súdna rada pre región Sicília)] v prípade odvolaní proti rozhodnutiam Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia [(Regionálny správny súd Sicílie)].“

               11

               Legislatívny dekrét č. 373 o spôsoboch uplatňovania osobitného štatútu regiónu Sicília v súvislosti s výkonom funkcií Consiglio di Stato (Štátna rada) v tomto regióne (decreto legislativo n. 373 – Norme di attuazione dello Statuto speciale della Regione siciliana concernenti l’esercizio nella regione delle funzioni spettanti al Consiglio di Stato) z 24. decembra 2003 (GURI č. 10 zo 14. januára 2004, s. 4) v článku 1 ods. 2 stanovuje, že senáty Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Správna súdna rada pre región Sicília) fungujú ako detašované senáty Consiglio di Stato (Štátna rada) a v článku 4 ods. 3 uvádza, že Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Správna súdna rada pre región Sicília) rozhoduje o odvolaniach podaných proti rozhodnutiam vydaných Tribunale amministrativo regionale per la Sicilia (Regionálny správny súd Sicílie).

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               Oznámením uverejneným 18. januára 2012 spoločnosť Airgest, ktorá prevádzkuje civilné letisko v Trapani‑Birgi (Taliansko), vyhlásila verejné zadávacie konanie na poskytovanie služieb upratovania a údržby zelených priestranstiev tohto letiska na obdobie tri roky. Hodnota tejto zákazky bez dane z pridanej hodnoty bola 1995496,35 eura a stanoveným zadávacím kritériom bola ekonomicky najvýhodnejšia ponuka. Rozhodnutím verejného obstarávateľa z 22. mája 2012 bola zákazka zadaná dočasnému združeniu podnikov, ktoré vytvorili spoločnosti GSA a Zenith Services Group Srl (ZS).

               13

               Spoločnosť PFE, ktorá sa zúčastnila na konaní a skončila na druhom mieste, podala žalobu na Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Regionálny správny súd Sicílie) a žiadala najmä, aby bolo rozhodnutie o zadaní zákazky zrušené a v dôsledku toho bola zákazka zadaná jej, vrátane uzatvorenia k tomu patriacej zmluvy. Iní uchádzači uvedené rozhodnutie o zadaní zákazky nenapadli.

               14

               Spoločnosť GSA, ktorá má vedúcu úlohu v dočasnom združení podnikov, ktorému bola zákazka zadaná, vstúpila do konania a podala vzájomnú žalobu založenú na neexistencii aktívnej legitimácie spoločnosti PFE, hlavnej žalobkyne, na žalobe, ktorú spoločnosť PFE podala, z dôvodu, že nesplnila podmienky účasti na zadávacom konaní a mala byť preto zo zadávacieho konania vylúčená. Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Regionálny správny súd Sicílie) preskúmal tvrdenia oboch účastníkov konania a vyhovel obom žalobám. V nadväznosti na toto rozhodnutie spoločnosť Airgest, v postavení verejného obstarávateľa, vylúčila obe žalobkyne, ako aj ostatných uchádzačov pôvodne zahrnutých do poradia, z dôvodu, že ich ponuky nesplnili požiadavky stanovené v dokumentoch týkajúcich sa postupu zadávania zákazky. Títo iní uchádzači nepodali voči rozhodnutiu o zadaní zákazky žalobu. V tejto veci sa začalo nové rokovacie konanie o zadaní dotknutej zákazky.

               15

               Spoločnosť PFE podala odvolanie proti rozsudku Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Regionálny správny súd Sicílie) na Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Správna súdna rada pre región Sicília). Spoločnosť GSA podala na tento súd vzájomné odvolanie s odôvodnením, najmä, že uvedený Tribunale amministrativo regionale della Sicilia (Regionálny správny súd Sicílie) nedodržal pri preskúmaní žalobných dôvodov hlavnej žaloby zásady týkajúce sa poradia preskúmania žalôb stanovené v rozsudku pléna Consiglio di Stato (Štátnej rady) č. 4 zo 7. apríla 2011. Podľa tohto rozsudku v prípade podania vzájomnej žaloby smerujúcej k napadnutiu prípustnosti hlavnej žaloby musí byť vzájomná žaloba preskúmaná prednostne pred hlavnou žalobou. Vo vnútroštátnom súdnom poriadku je vzájomná žaloba vo „výlučnom“ alebo „paralyzačnom“ postavení, keďže v prípade konštatovania jej dôvodnosti musí rozhodujúci súd vyhlásiť hlavnú žalobu za neprípustnú bez toho, aby ju skúmal vo veci samej.

               16

               Vnútroštátny súd uvádza, že Súdny dvor v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), ktorý bol vyhlásený po uvedenom rozsudku pléna Consiglio di Stato (Štátna rada), rozhodol, že článok 1 ods. 3 smernice 89/665 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni zásadám stanoveným týmto posledným uvedeným rozsudkom a vyjadreným v predchádzajúcom bode. Vec, ktorá viedla k rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448), sa týkala dvoch uchádzačov, ktorí boli vybraní verejným obstarávateľom a vyzvaní na predloženie ponúk. Úspešný uchádzač v reakcii na žalobu uchádzača, ktorého ponuka nebola vybraná, podal vzájomnú žalobu, pričom tvrdil, že nevybraná ponuka mala byť vylúčená z dôvodu, že nespĺňala jednu z minimálnych podmienok stanovených v súťažných podkladoch.

               17

               Vnútroštátny súd sa po prvé pýta, či výklad zo strany Súdneho dvora v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) sa uplatní aj v prejednávanej veci, keďže vo veci, ktorá viedla k rozsudku Fastweb, bol počet uchádzajúcich sa podnikov dva a oba mali odporujúci si záujem v rámci hlavnej žaloby o neplatnosť podanej podnikom, ktorého ponuka nebola vybraná, a vzájomnej žaloby podanej úspešným uchádzačom, zatiaľ čo v prejednávanej veci je počet uchádzajúcich sa podnikov vyšší ako dva, aj keď iba dva z nich podali žalobu.

               18

               Po druhé vnútroštátny súd uvádza, že v súlade s článkom 1 ods. 2 legislatívneho dekrétu č. 373 z 24. decembra 2003 o spôsoboch uplatňovania osobitného štatútu regiónu Sicília v súvislosti s výkonom funkcií Consiglio di Stato (Štátna rada) v tomto regióne, tento súd má postavenie senátu Consiglio di Stato (Štátna rada) a ako taký je súdom, proti ktorého rozhodnutiam nie je prípustný opravný prostriedok podľa vnútroštátneho práva v zmysle článku 267 tretieho odseku ZFEÚ. Podľa procesného pravidla stanoveného v článku 99 ods. 3 správneho poriadku je tento súd povinný uplatniť právne zásady stanovené plénom Consiglio di Stato (Štátna rada), vrátane otázok týkajúcich sa výkladu a uplatnenia práva Únie, s výnimkou možnosti senátu v prípade, ak by sa chcel odkloniť od uvedených zásad, vrátiť dotknutú otázku plénu na rozhodnutie o prelomení svojej judikatúry.

               19

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti poukazuje na rozpory vyplývajúce z rozsudku pléna Consiglio di Stato (Štátna rada) č. 4 zo 7. apríla 2011 a rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) a tvrdí, že v prípade, že sa procesné pravidlo opísané v predchádzajúcom bode uplatňuje aj na otázky patriace do práva Únie, bolo by v rozpore so zásadou výlučnej právomoci Súdneho dvora vykladať právo Únie a povinnosťou všetkých súdov posledného stupňa v členských štátoch obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania, ak sa vyskytnú otázky týkajúce sa výkladu tohto práva.

               20

               Za týchto podmienok Consiglio di giustizia amministrativa per la Regione siciliana (Správna súdna rada pre región Sicília) rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce otázky:

                        „1.

                        Uplatnia sa zásady stanovené Súdnym dvorom v rozsudku Fastweb [(C‑100/12, EU:C:2013:448)] v súvislosti s osobitnou situáciou, ktorá bola predmetom prejudiciálnej otázky, v ktorej sa na konaní o vyhlásení verejného obstarávania zúčastnili iba dva podniky, z dôvodu podstatnej analogickej podobnosti so spornou vecou aj na prípad, o ktorom rozhoduje toto Consiglio, v ktorom boli všetky podniky, ktoré sa zúčastnili na verejnom obstarávaní, aj keď ich bolo viac ako dva, vylúčené verejným obstarávateľom bez toho, aby iné podniky ako tie, ktoré sú účastníkmi tohto konania, uvedené vylúčenie napadli, takže vec, o ktorej tento súd rozhoduje, sa týka iba dvoch podnikov?

                        2.

                        Pokiaľ ide iba o otázky, o ktorých sa rozhoduje na základe práva Únie, je v rozpore s výkladom tohto práva, a najmä s článkom 267 ZFEÚ, článok 99 ods. 3 správneho poriadku v rozsahu, v akom toto procesné ustanovenie stanovuje, že všetky právne zásady stanovené plénom Consiglio di Stato [(Štátna rada)] sú záväzné pre všetky senáty a kolégiá Consiglio di Stato [(Štátna rada)] aj v prípade, z ktorého jasne vyplýva, že toto plénum prijalo alebo mohlo prijať zásadu, ktorá je v rozpore alebo je nezlučiteľná s právom Únie? A najmä:

                                 —

                                 Má (senát alebo kolégium) Consiglio di Stato [(Štátna rada)] poverené konať vo veci, v ktorej má pochybnosti o súlade alebo zlučiteľnosti právnej zásady vyhlásenej plénom s právom Únie, povinnosť postúpiť tomuto plénu odôvodneným uznesením rozhodnutie vo veci, prípadne ešte predtým, ako môže byť podaný návrh na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor s cieľom zistiť súlad a zlučiteľnosť spornej právnej zásady s právom Únie, alebo naopak, môže, resp. musí (senát alebo kolégium) Consiglio di Stato [(Štátna rada)] ako vnútroštátny súd posledného stupňa predložiť nezávisle ako všeobecný súd zodpovedný za uplatnenie práva Únie prejudiciálnu otázku Súdnemu dvoru, aby získal správny výklad tohto práva?

                                 —

                                 V prípade, že odpoveď na otázku položenú v predchádzajúcej [zarážke] bude v tom zmysle, že každý senát a každé kolégium Consiglio di Stato [(Štátna rada)] môže alebo musí predložiť prejudiciálne otázky priamo Súdnemu dvoru, alebo v každom prípade, keď Súdny dvor rozhodol, a fortiori po zasadnutí pléna Consiglio di Stato [(Štátna rada)], že vnútroštátna právna zásada stanovená plénom nie je v súlade alebo nie je úplne v súlade so správnym výkladom práva Únie, môže alebo musí (každý senát a každé kolégium) Consiglio di Stato [(Štátna rada)] ako všeobecný súd posledného stupňa zodpovedný za uplatnenie práva Únie bezodkladne uplatniť správny výklad práva Únie poskytnutý Súdnym dvorom, alebo naopak, aj v takom prípade musí postúpiť plénu odôvodneným uznesením rozhodnutie vo veci s tým, že uplatnenie práva Únie, o ktorom už Súdny dvor rozhodol ako o záväznom, podlieha výlučnému posúdeniu tohto pléna a jeho právomoci súdneho preskúmania?

                                 —

                                 Napokon, je výklad systému správneho konania Talianskej republiky, v zmysle ktorého prípadné rozhodnutie týkajúce sa podania návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor podlieha výlučnému posúdeniu pléna – alebo aj samotné rozhodnutie vo veci, ktoré priamo vyplýva z uplatnenia právnych zásad Únie už stanovených Súdnym dvorom, – v rozpore nielen so zásadami primeranej dĺžky konania a rýchlej možnosti súdneho preskúmania v rámci postupov verejného obstarávania, ale aj s požiadavkou, aby bolo právo Únie plne a náležite uplatnené každým súdom vo všetkých členských štátoch záväzným spôsobom v súlade s jeho správnym výkladom, ako ho stanovil Súdny dvor, aj na účely maximálneho uplatnenia zásady potrebného účinku a zásady prednosti práva Únie pred vnútroštátnym právom (nielen hmotnoprávnym, ale aj procesným) každého členského štátu (v prejednávanej veci pred článkom 99 ods. 3 správneho poriadku Talianskej republiky)?“

         O prvej otázke

               21

               Touto otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 1 ods. 1 tretí pododsek a článok 1 ods. 3 smernice 89/665 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby hlavná žaloba, podaná uchádzačom, ktorý má záujem získať určitú zákazku a utrpel škodu alebo mu hrozila škoda údajným porušením práva Únie v oblasti verejného obstarávania alebo pravidiel preberajúcich toto právo, ktorá má za cieľ vylúčiť iného uchádzača, bola vyhlásená za neprípustnú na základe vnútroštátnych procesných pravidiel, ktoré stanovujú skoršie preskúmanie vzájomnej žaloby podanej týmto iným uchádzačom.

               22

               Vnútroštátny súd chce najmä vedieť, či sa výklad článku 1 ods. 3 smernice 89/665 poskytnutý Súdnym dvorom v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) uplatňuje v prípade, v ktorom boli všetky podniky, ktoré sa zúčastnili na dotknutom verejnom obstarávaní, aj keď ich bolo pôvodne viac ako dva, vylúčené verejným obstarávateľom bez toho, aby žalobu podali iné podniky ako tie, ktoré sú účastníkmi sporu vo veci samej týkajúceho sa iba dvoch z týchto podnikov.

               23

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustanovenia článku 1 ods. 1 tretí pododsek a článku 1 ods. 3 tejto smernice na to, aby boli žaloby proti rozhodnutiam prijatým verejným obstarávateľom považované za účinné, musia mať k nim prístup všetky osoby, ktoré majú alebo mali záujem o získanie určitej zákazky a ktoré údajným porušením utrpeli škodu alebo im hrozila škoda.

               24

               V bode 33 rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) Súdny dvor zastával názor, že vzájomná žaloba úspešného uchádzača nemôže viesť k zamietnutiu žaloby iného uchádzača za predpokladu, že zákonnosť ponuky každého z týchto hospodárskych subjektov je spochybnená v rámci toho istého konania, keďže v takejto situácii každý z konkurentov môže uplatniť rovnaký legitímny záujem na vylúčení ponúk iných konkurentov, čo môže viesť k zisteniu, že je nemožné, aby verejný obstarávateľ pristúpil k výberu zákonnej ponuky.

               25

               V bode 34 tohto rozsudku Súdny dvor preto článok 1 ods. 3 smernice 89/665 vyložil v tom zmysle, že toto ustanovenie bráni vyhláseniu žaloby uchádzača, ktorého ponuka nebola vybraná, za neprípustnú v nadväznosti na predchádzajúce preskúmanie tejto námietky neprípustnosti podanej úspešným uchádzačom v rámci vzájomnej žaloby bez toho, aby sa rozhodlo o súlade oboch dotknutých ponúk s technickými špecifikáciami.

               26

               Tento rozsudok konkretizuje požiadavky ustanovení práva Únie citovaných v bode 23 tohto rozsudku za okolností, keď po uskutočnení verejného obstarávania dvaja uchádzači podali žaloby smerujúce k ich vzájomnému vylúčeniu.

               27

               V takejto situácii má každý z uchádzačov záujem na získaní dotknutej zákazky. Na jednej strane totiž vylúčenie jedného z uchádzačov môže viesť k tomu, že druhý získa zákazku v rámci toho istého konania priamo. Na druhej strane za predpokladu, že budú vylúčení obaja uchádzači a začne sa nové zadávacie konanie, môžu sa ho zúčastniť všetci uchádzači a získať tak zákazku nepriamo.

               28

               Za okolností, akými sú okolnosti sporu vo veci samej, sa uplatní výklad pripomenutý v bodoch 24 a 25 tohto rozsudku, ktorý Súdny dvor uviedol v rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448). Na jednej strane totiž každý z účastníkov konania má rovnaký legitímny záujem na vylúčení ponuky iných konkurentov. Na druhej strane, ako to uviedol aj generálny advokát v bode 37 svojich návrhov, nie je vylúčené, že niektorú z nezrovnalostí, ktorá viedla k vylúčeniu ponuky úspešného uchádzača, ako aj ponuky uchádzača, ktorý spochybňuje rozhodnutie verejného obstarávateľa o zadaní zákazky, nevykazujú aj všetky ostatné ponuky predložené v rámci zadávacieho konania, čo by mohlo verejného obstarávateľa nevyhnutne viesť k vyhláseniu nového konania.

               29

               Počet účastníkov dotknutého verejného zadávacieho konania, ako aj počet účastníkov, ktorí podali žalobu, alebo rozdielne dôvody, ktoré predložili, nie sú na uplatnenie zásady vyplývajúcej z rozsudku Fastweb (C‑100/12, EU:C:2013:448) relevantné.

               30

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú položenú otázku odpovedať tak, že článok 1 ods. 1 tretí pododsek a článok 1 ods. 3 smernice 89/665 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby hlavná žaloba, podaná uchádzačom, ktorý má záujem získať určitú zákazku a utrpel škodu alebo mu hrozila škoda údajným porušením práva Únie v oblasti verejného obstarávania alebo pravidiel preberajúcich toto právo, ktorá má za cieľ vylúčiť iného uchádzača, bola vyhlásená za neprípustnú na základe vnútroštátnych procesných pravidiel, ktoré stanovujú skoršie preskúmanie vzájomnej žaloby podanej týmto iným uchádzačom.

         O druhej otázke

      O prvej časti

               31

               Prvou časťou svojej druhej otázky sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 267 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva v rozsahu, v akom sa vykladá toto právo v tom zmysle, že senát súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, pokiaľ sa nestotožňuje s právnym názorom definovaným v rozhodnutí pléna tohto súdu v prípade otázky týkajúcej sa výkladu alebo platnosti práva Únie, musí vrátiť túto otázku uvedenému plénu a bráni sa mu tak v podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.

               32

               Ako Súdny dvor opakovane rozhodol, vnútroštátne súdy majú čo najširšiu možnosť obrátiť sa na Súdny dvor s otázkou týkajúcou sa výkladu príslušných ustanovení práva Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, bod 3), pričom sa táto možnosť mení pre súdy rozhodujúce v poslednom stupni na povinnosť, okrem výnimiek stanovených v judikatúre Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok Cilfit a i., 283/81, EU:C:1982:335, bod 21 a výrok). Pravidlo vnútroštátneho práva nemôže brániť vnútroštátnemu súdu, aby túto možnosť využil (pozri v tomto zmysle rozsudky Rheinmühlen‑Düsseldorf, 166/73, EU:C:1974:3, bod 4; Melki a Abdeli, C‑188/10 a C‑189/10, EU:C:2010:363, bod 42, ako aj Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 27), alebo aby si túto povinnosť splnil.

               33

               Táto možnosť, ako aj táto povinnosť je totiž neoddeliteľnou súčasťou systému spolupráce medzi vnútroštátnymi súdmi a Súdnym dvorom, stanoveného článkom 267 ZFEÚ, a patrí k funkciám súdu povereného uplatňovaním práva Únie, ktoré toto ustanovenie zveruje vnútroštátnym súdom.

               34

               Pokiaľ následne vnútroštátny súd, ktorý rozhoduje vo veci, zastáva názor, že v tejto veci vzniká otázka týkajúca sa výkladu alebo platnosti práva Únie, má možnosť, prípadne povinnosť obrátiť sa na Súdny dvor s návrhom na začatie prejudiciálneho konania bez toho, aby tejto možnosti alebo povinnosti bránili vnútroštátna legislatíva alebo judikatúra.

               35

               V prejednávanej veci nemôže ustanovenie vnútroštátneho práva brániť senátu súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, ktorý má otázku týkajúcu sa výkladu smernice 89/665, obrátiť sa na Súdny dvor s prejudiciálnou otázkou.

               36

               Vzhľadom na všetky vyššie uvedené úvahy treba na prvú časť druhej otázky odpovedať tak, že článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva v rozsahu, v akom sa vykladá toto právo v tom zmysle, že senát súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, pokiaľ sa nestotožňuje s právnym názorom definovaným v rozhodnutí pléna tohto súdu v prípade otázky týkajúcej sa výkladu alebo platnosti práva Únie, musí vrátiť túto otázku uvedenému plénu a bráni sa mu tak v podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.

         O druhej a tretej časti

               37

               Vnútroštátny súd sa druhou a treťou časťou druhej otázky, ktoré treba preskúmať spolu, v podstate pýta, či sa má článok 267 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak dostal vnútroštátny súd odpoveď Súdneho dvora na otázku týkajúcu sa výkladu práva Únie, ktorú Súdnemu dvoru položil, alebo ak už priniesla judikatúra Súdneho dvora jasnú odpoveď na túto otázku, musí tento súd sám urobiť všetko potrebné na to, aby bol tento výklad práva Únie uplatnený.

               38

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že pokiaľ ide o výklad alebo platnosť dotknutých aktov inštitúcií Únie, rozsudok vyhlásený Súdnym dvorom v prejudiciálnom konaní je pre vnútroštátny súd na vyriešenie sporu vo veci samej záväzný (pozri rozsudok Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 29 a citovanú judikatúru). Na účely vyriešenia sporu vo veci samej výklad predmetných ustanovení, ktorý poskytol Súdny dvor, je pre vnútroštátny súd, ktorý si ako súd rozhodujúci v poslednom stupni splnil svoju povinnosť podať návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 tretieho odseku ZFEÚ na Súdny dvor, záväzný a v prípade potreby musí odmietnuť vnútroštátnu judikatúru, ak ju pokladá za judikatúru, ktorá nie je v súlade s právom Únie (pozri v tomto zmysle rozsudok Elčinov, C‑173/09, EU:C:2010:581, bod 30).

               39

               Treba tiež pripomenúť, že potrebný účinok článku 267 ZFEÚ by bol oslabený, ak by sa vnútroštátnemu súdu bránilo, aby mohol okamžite uplatniť právo Únie v súlade s rozhodnutím alebo judikatúrou Súdneho dvora (pozri v tomto zmysle rozsudok Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, bod 20).

               40

               Vnútroštátny súd, ktorý je v rámci svojej právomoci poverený uplatniť ustanovenia práva Únie, má povinnosť zabezpečiť plný účinok týchto noriem, pričom v prípade potreby ex offo neuplatní akékoľvek odporujúce ustanovenie vnútroštátneho práva, aj keby bolo prijaté neskôr, bez toho, aby musel žiadať jeho predchádzajúce zrušenie zákonodarnou cestou alebo akýmkoľvek iným ústavným postupom alebo naň čakať (pozri v prvom rade rozsudky Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, body 21 a 24, ako aj v druhom rade A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 36 a citovanú judikatúru).

               41

               Akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho právneho poriadku, ako aj legislatívna, administratívna alebo súdna prax, ktoré by mohli oslabiť účinnosť uplatňovania práva Únie tým, že príslušnému vnútroštátnemu súdu, ktorý aplikuje toto právo, nepriznávajú ani vo chvíli tohto uplatnenia právomoc, aby urobil všetko, čo je nevyhnutné na neuplatnenie ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré sú prekážkou plnej účinnosti noriem Únie, sú totiž nezlučiteľné s požiadavkami, ktoré sú podstatou práva Únie (pozri rozsudky Simmenthal, 106/77, EU:C:1978:49, bod 22, ako aj A, C‑112/13, EU:C:2014:2195, bod 37 a citovanú judikatúru).

               42

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na druhú a tretiu časť druhej otázky odpovedať tak, že článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak dostal senát vnútroštátneho súdu, ktorý rozhoduje v poslednom stupni, odpoveď Súdneho dvora na otázku týkajúcu sa výkladu práva Únie, ktorú Súdnemu dvoru položil, alebo ak už priniesla judikatúra Súdneho dvora jasnú odpoveď na túto otázku, musí tento senát sám urobiť všetko potrebné na to, aby bol tento výklad práva Únie uplatnený.

         O trovách

               43

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 1 ods. 1 tretí pododsek a článok 1 ods. 3 smernice Rady 89/665/EHS z 21. decembra 1989 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa uplatňovania postupov preskúmavania v rámci verejného obstarávania tovarov a prác, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2007/66/ES z 11. decembra 2007, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia tomu, aby hlavná žaloba, podaná uchádzačom, ktorý má záujem získať určitú zákazku a utrpel škodu alebo mu hrozila škoda údajným porušením práva Únie v oblasti verejného obstarávania alebo pravidiel preberajúcich toto právo, ktorá má za cieľ vylúčiť iného uchádzača, bola vyhlásená za neprípustnú na základe vnútroštátnych procesných pravidiel, ktoré stanovujú skoršie preskúmanie vzájomnej žaloby podanej týmto iným uchádzačom.

                           2.

                           Článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni ustanoveniu vnútroštátneho práva v rozsahu, v akom sa vykladá toto právo v tom zmysle, že senát súdu rozhodujúceho v poslednom stupni, pokiaľ sa nestotožňuje s právnym názorom definovaným v rozhodnutí pléna tohto súdu v prípade otázky týkajúcej sa výkladu alebo platnosti práva Únie, musí vrátiť túto otázku uvedenému plénu a bráni sa mu tak v podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania na Súdny dvor.

                           3.

                           Článok 267 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že v prípade, ak dostal senát vnútroštátneho súdu, ktorý rozhoduje v poslednom stupni, odpoveď Súdneho dvora na otázku týkajúcu sa výkladu práva Únie, ktorú Súdnemu dvoru položil, alebo ak už priniesla judikatúra Súdneho dvora jasnú odpoveď na túto otázku, musí tento senát sám urobiť všetko potrebné na to, aby bol tento výklad práva Únie uplatnený.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 16. marca 1971. # Acciaieria e ferriera di Roma (Feram) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 70-69.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. júla 1991. # Aragonesa de Publicidad Exterior SA a Publivía SAE proti Departamento de Sanidad y Seguridad Social de la Generalitat de Cataluña. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Tribunal Superior de Justicia de Cataluña - Španielsko. # Voľný pohyb tovaru. # Spojené veci C-1/90 a C-176/90.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. marca 2010. # Mirto Corporación Empresarial, SL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Mirtillino - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva MIRTO - Relatívny dôvod zamietnutia - Nebezpečenstvo zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-427/07.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. marca 2010 – Mirto Corporación Empresarial/ÚHVT – Maglificio Barbara (Mirtillino)
      (vec T‑427/07)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Mirtillino – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva MIRTO – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009]“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 40 – 42, 81)

      Predmet

               Žaloba proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 29. augusta 2007 (vec R 875/2006‑2) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi Creaciones Mirto SA a Maglificio Barbara Srl

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Maglificio Barbara Srl

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka Mirtillino pre tovary zaradené do tried 3, 18 a 25 – prihláška č. 3252467

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               Creaciones Mirto, SA, po prevode ochranných známok uvádzaných v námietkovom konaní žalobkyňa

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               slovná ochranná známka MIRTO (ochranná známka Spoločenstva č. 1653351) pre tovary zaradené do tried 3, 18 a 25 a veľký počet
                  iných národných slovných a obrazových známok MIRTO

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               čiastočné vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie napadnutého rozhodnutia a zamietnutie námietky

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Mirto Corporación Empresarial, SL, je povinná nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) z 26. júna 2014. # Fundação Calouste Gulbenkian proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-541/11.

text:
      ROZSUDOK VŠEOBECNÉHO SÚDU (šiesta komora)
   z 26. júna 2014 (
         *1
      )
   „Ochranná známka Spoločenstva — Námietkové konanie — Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva GULBENKIAN — Všeobecne známa národná ochranná známka, obchodné meno a skoršie národné logá Fundação Calouste Gulbenkian — Relatívne dôvody zamietnutia — Dôkaz o existencii skorších práv — Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 8 ods. 4 a 5 nariadenia (ES) č. 207/2009 — Článok 90 písm. a) rokovacieho poriadku“
   Vo veci T‑541/11,

      Fundação Calouste Gulbenkian, so sídlom v Lisabone (Portugalsko), v zastúpení: G. Marín Raigal, P. López Ronda a G. Macias Bonilla, advokáti,
   žalobkyňa,
   proti

      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: V. Melgar, splnomocnená zástupkyňa,
   žalovanému,
   ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Všeobecným súdom:

      Micael Gulbenkian, s bydliskom v Oeirase (Portugalsko), v zastúpení: J. Pimenta a A. Sebastião, advokáti,
   ktorej predmetom je žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 15. júla 2011 (vec R 1436/2010‑2), týkajúcemu sa námietkového konania medzi spoločnosťou Fundação Calouste Gulbenkian a Micaelom Gulbenkianom,
   VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora),
   v zložení: predseda komory S. Frimodt Nielsen (spravodajca), sudcovia F. Dehousse a A. M. Collins,
   tajomník: J. Plingers, referent,
   so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Všeobecného súdu 10. októbra 2011,
   so zreteľom na vyjadrenie ÚHVT k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 23. februára 2012,
   so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Všeobecného súdu 16. februára 2012,
   so zreteľom na repliku podanú do kancelárie Všeobecného súdu 26. júna 2012,
   so zreteľom na rozhodnutie z 20. augusta 2012, ktorým sa vyhovuje žiadosti vedľajšieho účastníka konania používať na pojednávaní portugalčinu,
   so zreteľom na písomné pripomienky podané žalobkyňou do kancelárie Všeobecného súdu 25. apríla, 27. júna a 26. augusta 2013,
   so zreteľom na písomné pripomienky, ktoré podal ÚHVT do kancelárie Všeobecného súdu 27. mája a 2. októbra 2013,
   so zreteľom na písomné otázky položené Všeobecným súdom žalobkyni,
   so zreteľom na pripomienky podané žalobkyňou do kancelárie Všeobecného súdu 10. januára 2014,
   po pojednávaní z 13. februára 2014, na ktoré sa vedľajší účastník napriek riadnemu predvolaniu nedostavil,
   vyhlásil tento

      Rozsudok (
         1
      )
   [omissis]

      Návrhy účastníkov konania

            20

            Žalobkyňa vzhľadom na svoje odpovede na písomné otázky, ktoré jej boli položené Všeobecným súdom, a na objasnenia, ktoré poskytla na pojednávaní a ktoré boli zaznamenané v zápisnici z pojednávania, navrhuje, aby Všeobecný súd:

                     —

                     v prvom rade preformuloval napadnuté rozhodnutie tak, že v plnom rozsahu vyhovie jej námietke,

                     —

                     subsidiárne zrušil napadnuté rozhodnutie v rozsahu, v akom odvolací senát nevyhovel jej námietke,

                     —

                     zaviazal ÚHVT a vedľajšieho účastníka konania na náhradu trov konania súvisiacich s týmto konaním, ako aj trov konania súvisiacich s námietkovým konaním a konaním pred odvolacím senátom ÚHVT.

            21

            ÚHVT a vedľajší účastník konania navrhujú, aby Všeobecný súd:

                     —

                     zamietol žalobu,

                     —

                     zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.

               [omissis]

      O trovách

            48

            Podľa článku 87 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže žalobkyňa vo veci nemala úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhom Komisie a vedľajšieho účastníka konania.

            49

            Podľa článku 90 písm. a) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu, ak Všeobecnému súdu vznikli výdavky, ktorým bolo možné predísť, môže zaviazať účastníka, ktorý ich spôsobil, aby ich uhradil.

            50

            Podľa tohto ustanovenia je nutné zaviazať vedľajšieho účastníka konania na náhradu výdavkov vynaložených na tlmočnícke služby v súvislosti s jeho žiadosťou používať portugalčinu na pojednávaní, na ktoré sa nedostavil. Tieto výdavky, ktoré v skutočnosti znáša Súdny dvor Európskej únie a ktoré zahŕňajú odmeny, diéty, ako aj výdavky na cestu a ubytovanie externe spolupracujúceho tlmočníka, ktorého Všeobecný súd povolal, dosahujú celkovú výšku 1807,48 eura.

            Z týchto dôvodov
            VŠEOBECNÝ SÚD (šiesta komora)
            rozhodol a vyhlásil:

                        1.

                        Žaloba sa zamieta.

                        2.

                        Fundação Calouste Gulbenkian je povinná nahradiť trovy konania.

                        3.

                        Micael Gulbenkian je v zmysle článku 90 písm. a) Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu povinný uhradiť Súdnemu dvoru Európskej únie sumu vo výške 1807,48 eura.

                        Frimodt Nielsen

                        Dehousse

                        Collins

                  Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 26. júna 2014.
                  Podpisy

         (
         *1
      )	Jazyk konania: angličtina.
   (
         1
      )	Uvádzajú sa len tie body rozsudku, ktorých uverejnenie považuje Všeobecný súd za užitočné.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) z 23. októbra 2015. # Vimeo LLC proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-96/14.


Rozsudok Súdneho dvora z 19. mája 1992. # Dr. Sophie Redmond Stichting proti Hendrikus Bartol a iní. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Kantonrecht Groningen - Holandsko. # Vec C-29/91.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 12. decembra 2002. # eCopy, Inc. proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva. # Vec T-247/01.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. marca 1977. # Société anonyme Générale sucrière a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev a iní. # Spojené veci 41, 43 a 44-73 - Interprétation.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) zo 14. júla 1995. # Koyo Seiko Co. Ltd proti Rade Európskej únie. # Antidumping. # Vec T-166/94.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 2. mája 1996. # Faaborg-Gelting Linien A/S proti Finanzamt Flensburg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania - DPH. # Vec C-231/94.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 7. marca 1989. # Heinz Schumacher proti Hauptzollamt Frankfurt am Main-Ost. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessisches Finanzgericht - Nemecko. # Vec 215/87.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. mája 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Prípustnosť. # Vec C-159/99.