               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑272/13,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Commissione tributaria regionale per la Toscana (Taliansko) z 25. mája 2012 a doručený Súdnemu dvoru 21. mája 2013, ktorý súvisí s konaním:
            Equoland Soc. coop. arl
            proti
            Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno,
            SÚDNY DVOR (šiesta komora),
            v zložení: predseda šiestej komory A. Borg Barthet, sudcovia E. Levits a F. Biltgen (spravodajca),
            generálny advokát: N. Jääskinen,
            tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. apríla 2014,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – Equoland Soc. coop. arl, v zastúpení: M. Turci, R. Vianello a D. D’Alauro, advokáti,
            – talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,
            – španielska vláda, v zastúpení: M. J. García‑Valdecasas Dorrego a L. Banciella Rodríguez‑Miñón, splnomocnení zástupcovia,
            – Európska komisia, v zastúpení: D. Recchia a C. Soulay, splnomocnené zástupkyne,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/18/ES zo 14. februára 2006 (Ú. v. EÚ L 51, s. 12, ďalej len „šiesta smernica“), ako aj článkov 154 a 157 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Equoland Soc. coop. arl (ďalej len „Equoland“) a Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno (Colná správa – Colný úrad v Livorne, ďalej len „Ufficio“) vo veci rozhodnutia Ufficio, ktorým bola spoločnosti Equoland uložená povinnosť zaplatiť daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) z dovozu tovaru, ktorý nebol fyzicky uložený do colného skladu, pričom však Equoland už zaplatila túto daň formou prenesenia daňovej povinnosti.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Článok 10 ods. 3 šiestej smernice uvádza:
            „Zdaniteľná udalosť nastane a daň sa stane uplatniteľnou, ak je tovar dovážaný. Keď je tovar zaradený pod jeden z režimov uvedených v článku 7 (3) pri vstupe do spoločenstva, zdaniteľná udalosť nastane a daň sa stane uplatniteľnou, keď sa tieto režimy na tovar prestanú vzťahovať.
            Keď je však dovážaný tovar podrobený clu, poľnohospodárskym poplatkom alebo poplatkom, ktoré majú rovnaký účinok ustanovený podľa spoločnej politiky, potom zdaniteľná udalosť nastane a daň sa stane uplatniteľnou, keď zdaniteľná udalosť pre tieto poplatky spoločenstva nastane a takéto poplatky sa stanú uplatniteľné.
            Tam, kde dovážaný tovar nepodlieha žiadnemu z takýchto poplatkov spoločenstva, členské štáty musia uplatniť platné predpisy, riadiace clá s ohľadom na výskyt zdaniteľnej udalosti a ten moment, keď sa daň stane uplatniteľná.“
            4. Článok 16 ods. 1 šiestej smernice v znení vyplývajúcom z jej článku 28c (ďalej len „článok 16 ods. 1 šiestej smernice“) stanovuje:
            „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné daňové predpisy spoločenstva, členské štáty môžu za predpokladu uskutočnenia konzultácií ustanovených v článku 29, prijímať zvláštne opatrenia s cieľom oslobodiť od d[a]ne všetky alebo niektoré z nasledujúcich plnení, za predpokladu, že cieľom nie je konečné použitie, resp. spotreba a že výška [DPH] splatnej pri ukončení režimu alebo situácií uvedených v bodoch A až E zodpovedá výške dane, ktorá by bola splatná, keby sa každé takéto plnenie zdaňovalo v tuzemsku:
            A. dovoz tovaru, ktorý je určený na umiestnenie v systéme iných skladísk než sú colné;
            B. dodávky tovaru, ktorý je určený na:
            a) predloženie colníkom a prípadne umiestnenie do dočasného skladu;
            b) umiestnenie do voľnej zóny alebo do voľného colného skladu;
            c) umiestnenie do systému uskladnenia v colnom sklade alebo do systému aktívneho zošľachťovacieho styku;
            …
            e) umiestnenie do systému uskladnenia v inom, než colnom sklade.
            Na účely tohto článku sa inými… než colnými skladmi rozumejú:
            – pre výrobky, ktoré sú predmetom spotrebnej dani, priestory považované za daňové sklady na účely článku 4 b) smernice rady 92/12/EHS [z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179)],
            – pre iný tovar, než ten, ktorý je predmetom spotrebnej dani, priestory považované za také členskými štátmi. Členské štáty však nesmú zavádzať iný skladovacie systémy než uskladnenie v colnom sklade, ak uvedený tovar je určený na dodanie na maloobchodnom stupni.
            …“
            5. Článok 17 šiestej smernice v znení vyplývajúcom z jej článku 28f stanovuje:
            „1. Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia odpočítateľnej dane.
            2. Pokiaľ sa týka tovaru a služieb, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií, zdaniteľná osoba musí byt′ oprávnená aby odpočítala daň, ktorú je povinná zaplatiť:
            …
            b) [DPH], splatnú alebo zaplatenú s ohľadom na dovezený tovar v rámci územia krajiny;
            …“
            6. Podľa článku 4 písm. b) smernice 92/12 sa za daňový sklad považuje „miesto, kde sa tovar podliehajúci spotrebnej dani vyrába, spracúva, skladuje, prijíma alebo odosiela za zmluvných podmienok o pozastavení dane oprávneným vlastníkom skladu v rámci jeho obchodu, podliehajúcich určitým podmienkam, ktoré stanovili kompetentné orgány členského štátu, kde platí skladová daň“.
            Talianske právo
            7. Dekrét č. 331 z 30. augusta 1993 o harmonizácii ustanovení v oblasti dane z minerálnych olejov, alkoholu, alkoholických nápojov a tabakových výrobkov, ako aj v oblasti DPH, s ustanoveniami zavedenými smernicou EHS a zmenách vyplývajúcich z tejto harmonizácie, ako aj ustanovení týkajúcich sa systému schválených centier daňovej pomoci, konania o vrátení dane, vylúčenia ILOR (miestnych daní z príjmu) z príjmov podnikov až do výšky zodpovedajúcej priamym výdavkom na dosiahnutie príjmov, zavedenia mimoriadnej dane zo spotreby určitého tovaru na rok 1993, a iných daňových ustanovení (GURI č. 203 z 30. augusta 1993) stanovuje v článku 50a ods. 4:
            „Nasledujúce plnenia sa uskutočňujú bez toho, aby sa z nich platila [DPH]:
            …
            b) uvedenie do voľného obehu tovaru, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, určeného na prepustenie do daňového skladu zriadeného na účely DPH po predložení primeranej záruky zodpovedajúcej dani. Predloženie záruky sa nevyžaduje od hospodárskych subjektov, ktoré získali osvedčenie podľa článku 14a nariadenia (EHS) č. 2454/93… a od hospodárskych subjektov, ktoré sú oslobodené od dane podľa článku 90 konsolidovaného znenia právnych predpisov v oblasti ciel stanovených dekrétom prezidenta republiky č. 43 z 23. januára 1973.“
            8. Článok 13 legislatívneho dekrétu č. 471 z 18. decembra 1997 o reforme daňových sankcií inej než trestnej povahy v oblasti priamych daní, dane z pridanej hodnoty a výberu daní, v súlade s článkom 3 ods. 133 bodu q) zákona č. 662 z 23. decembra 1996 (riadna príloha GURI č. 5 z 8. januára 1998, ďalej len „legislatívny dekrét č. 471/97“) znie:
            „1. Voči každému, kto nezaplatí v stanovenej lehote úplne alebo čiastočne zálohy, pravidelné platby, vyrovnávaciu platbu alebo zostávajúcu časť dane vyplývajúcu z daňového priznania, v tomto prípade s odpočítaním súm pravidelných platieb a záloh, aj keď neboli zaplatené, môžu byť prijaté správne sankcie dosahujúce 30 % z každej nezaplatenej sumy, aj keď sa v dôsledku opravy vecných chýb alebo chýb vo výpočte zistených pri kontrole ročného daňového priznania ukáže, že daň je vyššia alebo že nadmerný odpočet je menší. Pre platby týkajúce sa úverov zabezpečených v plnom rozsahu vecným alebo osobným právom stanoveným zákonom alebo uznaným finančnou správou, vykonávané s omeškaním nepresahujúcim pätnásť dní, je sankcia uvedená v prvej vete, nad rámec ustanovení bodu a) ods. 1 článku 13 legislatívneho dekrétu č. 472 z 18. decembra 1997, ďalej znížená na sumu rovnajúcu sa jednej pätnástine za každý deň omeškania. Tá istá sankcia sa použije v prípade odvodu dane zvýšenej podľa článku 36a a 36b dekrétu prezidenta republiky č. 600 z 29. septembra 1973 a článku 54 dekrétu prezidenta republiky č. 633 z 26. októbra 1972.
            2. Okrem prípadov daní zapísaných do registra sa sankcie uplatnia takisto vo všetkých prípadoch nezaplatenia dane alebo časti tejto dane v stanovenej lehote.
            3. Sankcie stanovené v tomto článku sa neuplatnia, ak boli platby vykonané včas inému než príslušnému orgánu, úradu alebo koncesionárovi.“
            Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky
            9. Na základe rozhodnutia vnútroštátneho súdu a pripomienok predložených spoločnosťou Equoland, talianskou a španielskou vládou, ako aj Európskou komisiou možno skutkové okolnosti vo veci samej zhrnúť takto.
            10. V priebehu júna 2006 Equoland doviezla cez Ufficio tovar pochádzajúci z tretieho štátu. V colnom vyhlásení sa uvádzalo, že tento tovar bol určený do daňového skladu zriadeného na účely DPH. V dôsledku toho sa k dátumu tejto transakcie nepožadovala žiadna platba DPH pri dovoze.
            11. Na druhý deň po dovoze správca skladu, do ktorého bol tovar určený, zapísal tovar do registra uskladneného tovaru. Zistilo sa však, že tovar nikdy fyzicky nebol uložený v sklade, ale že tam bol uložený len virtuálne, teda zápisom do uvedeného registra. Tovar bol teda okamžite vyňatý z režimu uskladňovania v daňovom sklade a bola zaplatená DPH prostredníctvom prenesenia daňovej povinnosti, ktoré vykonala Equoland.
            12. Ufficio usúdil, že keďže tovar nebol fyzicky uložený v daňovom sklade, podmienky vyžadované na prenos úhrady DPH pri dovoze neboli dodržané a dospel k záveru, že Equoland nezaplatila splatnú daň a vyžadoval na základe článku 13 legislatívneho dekrétu č. 471/97 zaplatenie DPH pri dovoze, zvýšenej o sankciu vo výške 30 % sumy DPH.
            13. Equoland podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na Commissione tributaria provinciale di Livorno a tvrdila, že splnila svoje povinnosti týkajúce sa DPH pri dovoze prostredníctvom prenesenia daňovej povinnosti, a to tak, že uhradila uvedenú DPH Agenzia delle Entrate (agentúra pre verejné príjmy) namiesto toho, aby ju uhradila Ufficio. V dôsledku toho sa článok 13 legislatívneho dekrétu č. 471/97 nemá uplatniť na taký prípad, o aký ide vo veci samej.
            14. Keďže jej žaloba bola zamietnutá, podala Equoland odvolanie proti zamietajúcemu rozhodnutiu na Commissione tributaria regionale per la Toscana, pričom zopakovala svoje stanovisko, že opravný daňový výmer bol založený iba na skutočnosti, že dovezený tovar nebol „fyzicky“ uložený do daňového skladu, pričom však nedošlo k úniku DPH, keďže pri prepustení na spotrebu došlo k vystaveniu faktúry pre seba samého za nadobudnutie dovezeného tovaru a platbe takto opravenej DPH. Equoland ďalej tvrdí, že v niektorých členských štátoch je „virtuálne“ uloženie tovaru do daňového skladu legálne.
            15. Ufficio najprv uvádza, že podmienkou nevyhnutnou na uplatnenie právnej úpravy týkajúcej sa skladov v oblasti DPH, ktorá odkladá povinnosť zaplatiť daň v okamihu dovozu a umožňuje ju zaplatiť až pri príležitosti pravidelného daňového priznania, je „fyzické uloženie“ dovezeného tovaru v takomto sklade. Vnútroštátne ustanovenia sú totiž jasné a vyžadujú „fyzické“ umiestenie uvedeného tovaru do skladu, keďže odklad výberu DPH je zaručený len prítomnosťou tohto tovaru v riadne povolenom daňovom sklade.
            16. Ďalej, nie je možné sa odvolávať na zásadu neutrality DPH, ktorá sa týka len hospodárskych dosahov tejto dane na spotrebiteľa, na ten účel, aby nebola dodržaná povinnosť zaplatiť DPH k okamihu vzniku zdaniteľnej udalosti. V prejednávanej veci pritom táto povinnosť vznikla dovozom tovaru.
            17. Nakoniec, keďže je DPH pri dovoze daňou spojenou s prechodom hranice, musí byť vypočítaná colným úradom, v prejednávanej veci Ufficio, a jemu aj zaplatená, čo napokon umožní včasné zaplatenie podielu, ktorý je príjmom Európskej únie.
            18. Vnútroštátny súd, ktorému bola vec predložená, uvádza, že dôsledkom výkladu zastávaného Ufficio by bolo dvojité zaplatenie DPH z dôvodu nedodržania povinnosti, ktorej povaha musí byť považovaná za čisto formálnu. Porušenie takejto povinnosti by však mohlo byť postihnuté sankciou samostatne, za predpokladu, že by fyzické uloženie tovaru do daňového skladu bolo považované za povinné, ale nesmie pri neexistencii zdaniteľného plnenia viesť k uplatneniu DPH na tento tovar.
            19. Za týchto okolností Commissione tributaria regionale per la Toscana rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
            „1. Postačuje zaradenie dovážaného tovaru do iného režimu uskladňovania, než je režim colné uskladňovanie podľa článku 16 [šiestej smernice] a článkov 154 a 157 [smernice o DPH], t. j. do režimu uskladňovania na účel DPH, na to, aby sa umožnilo oslobodenie od zaplatenia DPH pri dovoze aj v prípade, že tovar je v sklade iba zadokumentovaný a nie fyzicky uskladnený?
            2. Bránia [šiesta smernica] a [smernica o DPH] tomu, aby členský štát vyberal DPH pri dovoze napriek tomu, že táto daň sa vyrovnala – na základe omylu alebo nezrov nalosti – v rámci prenesenia daňovej povinnosti prostredníctvom vystavenia faktúry pre seba samého a súčasného zápisu do registra predajov a nákupov?
            3. Porušuje požiadavka členského štátu vybrať DPH, ktorá sa vyrovnala v rámci prenesenia daňovej povinnosti prostredníctvom vystavenia faktúry pre seba samého a súčasného zápisu do registra predajov a nákupov, zásadu neutrality DPH?“
            O prejudiciálnych otázkach
            20. Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, k dovozu tovaru, o ktorý ide vo veci samej, došlo v júni 2006, takže smernica 2006/112, ktorá nadobudla účinnosť až 1. januára 2007, sa neuplatní z hľadiska ratione temporis na spor vo veci samej.
            21. Preto treba chápať návrh na začatie prejudiciálneho konania za taký, že sa týka len výkladu šiestej smernice.
            O prvej otázke
            22. Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 16 ods. 1 šiestej smernice má vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním je vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje priznanie oslobodenia od platenia DPH pri dovoze stanovenej touto právnou úpravou podmienke, aby dovezený tovar, ktorý je určený do daňového skladu zriadeného na účely DPH, bol fyzicky uložený do takéhoto skladu.
            23. V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 16 ods. 1 šiestej smernice, keďže predstavuje ustanovenie, ktoré je výnimkou zo zásady stanovenej v článku 10 ods. 3 tej istej smernice, podľa ktorej zdaniteľná udalosť nastane a DPH pri dovoze sa stane splatnou v okamihu dovozu tovaru, sa musí vykladať striktne.
            24. Ďalej, normotvorca Únie podriadil využívanie možnosti poskytnutej členským štátom článkom 16 ods. 1 šiestej smernice splneniu dvoch podstatných podmienok, teda jednak tomu, aby tovar, ktorého dovoz sa má oslobodiť, nebol určený na konečné použitie alebo konečnú spotrebu a jednak tomu, aby suma splatnej DPH pri uvoľnení z režimu, ktorému podliehal tento tovar zodpovedala sume DPH, ktorá by bola splatná, keby každé z plnení malo byť zdanené na vnútroštátnej úrovni.
            25. Nakoniec na základe možnosti takto poskytnutej členským štátom tieto členské štáty môžu prijať konkrétne opatrenia na priznanie oslobodenia stanoveného článkom 16 ods. 1 šiestej smernice.
            26. Za týchto okolností a vzhľadom na neexistenciu iných informácií v šiestej smernici v tejto súvislosti, prináleží v zásade členským štátom, aby určili formality, ktoré musí splniť zdaniteľná osoba, aby mohla využiť oslobodenie od platenia DPH na základe tohto ustanovenia.
            27. Treba však dodať, že keď členské štáty vykonávajú takto priznané právomoci, sú povinné dodržiavať právo Únie, ako aj jeho všeobecné zásady a v dôsledku toho zásadu proporcionality (pozri rozsudok Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, bod 44 a citovanú judikatúru).
            28. V predmetnom prípade, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, taliansky zákonodarca stanovil, že na to, aby zdaniteľná osoba mohla využiť oslobodenie od platenia DPH pri dovoze, musí fyzicky uložiť dovážaný tovar do daňového skladu, pričom táto fyzická prítomnosť má garantovať neskorší výber dane.
            29. Treba však konštatovať, že takáto povinnosť, napriek jej formálnej povahe, umožňuje dosiahnuť účinne sledované ciele, teda zabezpečiť riadny výber DPH, ako aj predísť podvodom pri tejto dani a neprekračuje sama osebe to, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov.
            30. Preto treba odpovedať na prvú otázku tak, že článok 16 ods. 1 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním nie je vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje priznanie oslobodenia od platenia DPH pri dovoze stanovenej touto právnou úpravou podmienke, aby dovezený tovar, ktorý je určený do daňového skladu zriadeného na účely DPH, bol fyzicky uložený do takéhoto skladu.
            O druhej a tretej otázke
            31. Druhou a treťou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa šiesta smernica má vykladať v tom zmysle, že vzhľadom na zásadu neutrality DPH je v rozpore s ňou vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej členský štát vyžaduje zaplatenie DPH pri dovoze, hoci táto daň už bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, a to vydaním faktúry sebe samému a zápisom do registra predajov a nákupov zdaniteľnej osoby.
            32. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že keď na výkon právomocí pridelených článkom 16 ods. 1 šiestej smernice členské štáty prijmú opatrenia, ako povinnosť uložiť fyzicky dovážaný tovar do daňového skladu, tieto členské štáty sú takisto oprávnené v prípade neexistencie právnej úpravy v oblasti sankcií zvoliť si sankcie, ktoré sa im zdajú byť vhodné (pozri v tomto zmysle rozsudok Rēdlihs, EU:C:2012:497, bod 44).
            33. Je teda legitímne, keď členský štát s cieľom zabezpečiť riadny výber DPH pri dovoze a predchádzať podvodom stanoví vo svojej vnútroštátnej právnej úprave vhodné sankcie, ktoré majú penalizovať nedodržanie povinnosti uložiť fyzicky dovážaný tovar do daňového skladu.
            34. Takéto sankcie však nesmú zachádzať nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedených cieľov (pozri v tomto zmysle rozsudky Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07, EU:C:2008:267, body 65 až 67; EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, bod 67, a Rēdlihs, EU:C:2012:497, bod 47).
            35. Na účely posúdenia, či takáto sankcia je v súlade so zásadou proporcionality, treba zohľadniť najmä povahu a závažnosť porušenia, ktoré táto sankcia má potrestať, ako aj spôsoby výpočtu jej sumy.
            36. Pokiaľ ide v prvom rade o povahu a závažnosť porušenia, treba jednak pripomenúť, že povinnosť uložiť fyzicky dovážaný tovar do daňového skladu predstavuje, ako bolo rozhodnuté v bode 29 tohto rozsudku, formálnu požiadavku.
            37. Ďalej treba uviesť, že ako už zdôraznil vnútroštátny súd, nedodržanie tejto povinnosti nespôsobilo prinajmenšom vo veci samej nezaplatenie DPH pri dovoze, pretože táto bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, ktorú vykonala zdaniteľná osoba.
            38. Iste, možno argumentovať, že keďže dovezený tovar nebol fyzicky uložený v daňovom sklade, DPH bola splatná v okamihu dovozu, a preto zaplatenie prostredníctvom prenesenia daňovej povinnosti predstavuje oneskorené zaplatenie tejto DPH.
            39. Ako však vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, oneskorené zaplatenie DPH predstavuje v prípade neexistencie pokusu o podvod alebo dosahu na štátny rozpočet iba formálne porušenie, ktoré nemôže spochybniť právo zdaniteľnej osoby na odpočítanie. V každom prípade takéto oneskorené zaplatenie nemožno samo osebe stotožniť s podvodom, pri ktorom sa vyžaduje, aby na jednej strane dotknuté plnenie napriek dodržaniu podmienok stanovených v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej túto smernicu viedlo k získaniu daňovej výhody, ktorej poskytnutie je v rozpore s cieľom sledovaným týmito ustanoveniami, a na druhej strane zo všetkých objektívnych skutočností vyplývalo, že hlavným cieľom predmetného plnenia je získať daňovú výhodu (pozri v tomto zmysle rozsudky Halifax a i., C‑255/02, EU:C:2006:121, body 74 a 75, ako aj EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, bod 74).
            40. Pokiaľ ide v druhom rade o spôsoby výpočtu sumy sankcie, treba najprv konštatovať, že požiadavka, podľa ktorej zdaniteľná osoba musí okrem zvýšenia o 30 % znovu zaplatiť DPH pri dovoze bez toho, aby sa zohľadnila už vykonaná úhrada, znamená v podstate zbaviť túto zdaniteľnú osobu jej práva na odpočítanie. Podriadiť totiž jediné a to isté plnenie dvojitému zdaneniu DPH, ale priznať len jedenkrát odpočítateľnosť tejto dane, spôsobuje, že zostávajúcu DPH znáša zdaniteľná osoba.
            41. V tejto súvislosti a bez toho, aby bolo potrebné skúmať zlučiteľnosť tejto časti sankcie so zásadou proporcionality stačí pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že vzhľadom na prevládajúce postavenie, ktoré patrí právu na odpočítanie DPH v spoločnom systéme DPH, ktorého cieľom je zabezpečovať úplnú daňovú neutralitu tejto dane pri všetkých ekonomických činnostiach, ktorá predpokladá, že zdaniteľná osoba bude mať možnosť odpočítať DPH, ktorá je splatná alebo zaplatená pri výkone všetkých jej ekonomických činností, sankcia pozostávajúca z odmietnutia práva na odpočítanie nie je v súlade so šiestou smernicou v prípade, že sa nepreukázal žiadny podvod ani dosah na štátny rozpočet (pozri v tomto zmysle rozsudky Sosnowska, C‑25/07, EU:C:2008:395, body 23 a 24, ako aj EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, body 68 a 70).
            42. Ďalej, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdila talianska vláda na pojednávaní, režim prenesenia daňovej povinnosti stanovený šiestou smernicou umožňuje najmä bojovať proti podvodom a vyhýbaniu sa plateniu dane konštatovaným pri niektorých typoch plnení (pozri rozsudok Véleclair, C‑414/10, EU:C:2012:183, bod 34).
            43. Keďže podľa vnútroštátneho súdu nedošlo vo veci samej ani k podvodu, ani k pokusu o podvod, časť sankcie spočívajúca vo vyžadovaní nového zaplatenia už zaplatenej DPH bez toho, aby bolo s týmto druhým zaplatením spojené právo na odpočítanie, nemožno považovať za také, že by bolo v súlade so zásadou neutrality DPH.
            44. Ďalej, pokiaľ ide o časť sankcie spočívajúcu vo zvýšení dane podľa paušálnej percentuálnej sadzby, stačí pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že takýto spôsob určenia sumy sankcie – bez toho, aby existovala možnosť jej odstupňovania – môže presahovať to, čo je potrebné na zabezpečenie riadneho výberu DPH a predchádzanie podvodom (pozri v tomto zmysle rozsudok Rēdlihs, EU:C:2012:497, body 45 a 50 až 52).
            45. V predmetnom prípade vzhľadom na zakotvenú percentuálnu úroveň zvýšenia stanoveného vnútroštátnou právnou úpravou a nemožnosť upraviť ho podľa osobitných okolností každého prípadu, nie je vylúčené, že tento spôsob určenia sumy sankcie, a teda jej zodpovedajúcej časti, sa môže javiť ako neproporcionálna (pozri rozsudok Rēdlihs, EU:C:2012:497, bod 52).
            46. Nakoniec treba dodať, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora zaplatenie úrokov z omeškania môže byť primeranou sankciou v prípade porušenia formálnej povinnosti, ak nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa, ktorým je zabránenie podvodom a zabezpečenie riadneho výberu DPH (pozri rozsudok EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, bod 75).
            47. Ak by však celková suma úrokov požadovaných od zdaniteľnej osoby zodpovedala výške odpočítateľnej dane, čo by malo za následok, že zdaniteľná osoba by bola zbavená svojho práva na odpočítanie, takáto sankcia sa musí považovať za neproporcionálnu.
            48. V každom prípade konečné posúdenie proporcionality sankcie, o ktorú ide vo veci samej, prináleží vnútroštátnemu súdu.
            49. Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na druhú a tretiu prejudiciálnu otázku tak, že šiesta smernica sa má vykladať v tom zmysle, že vzhľadom na zásadu neutrality DPH je v rozpore s ňou vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej členský štát vyžaduje zaplatenie DPH pri dovoze, hoci táto daň už bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, a to vydaním faktúry sebe samému a zápisom do registra predajov a nákupov zdaniteľnej osoby.
            O trovách
            50. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:
            1. Článok 16 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/18/ES zo 14. februára 2006, v znení vyplývajúcom z článku 28c šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním nie je vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje priznanie oslobodenia od platenia dane z pridanej hodnoty pri dovoze stanovenej touto právnou úpravou podmienke, aby dovezený tovar, ktorý je určený do daňového skladu zriadeného na účely tejto dane, bol fyzicky uložený do takéhoto skladu.
            2. Šiesta smernica 77/388, zmenená a doplnená smernicou 2006/18, sa má vykladať v tom zmysle, že vzhľadom na zásadu neutrality dane z pridanej hodnoty je v rozpore s ňou vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej členský štát vyžaduje zaplatenie dane z pridanej hodnoty pri dovoze, hoci táto daň už bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, a to vydaním faktúry sebe samému a zápisom do registra predajov a nákupov zdaniteľnej osoby.

    ---documentbreak---

         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (šiesta komora)
      zo 17. júla 2014 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Daň z pridanej hodnoty — Šiesta smernica 77/388/EHS — Smernica 2006/112/ES — Oslobodenie dovozu tovaru určeného na prepustenie do iného režimu ako colného uskladňovania od dane — Povinnosť fyzického uloženia tovaru do skladu — Nedodržanie povinnosti — Povinnosť zaplatiť DPH napriek tomu, že táto daň už bola zaplatená formou prenesenia daňovej povinnosti“
      Vo veci C‑272/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Commissione tributaria regionale per la Toscana (Taliansko) z 25. mája 2012 a doručený Súdnemu dvoru 21. mája 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Equoland Soc. coop. arl

      proti

         Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno,

      SÚDNY DVOR (šiesta komora),
      v zložení: predseda šiestej komory A. Borg Barthet, sudcovia E. Levits a F. Biltgen (spravodajca),
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: L. Carrasco Marco, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. apríla 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Equoland Soc. coop. arl, v zastúpení: M. Turci, R. Vianello a D. D’Alauro, advokáti,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. Albenzio, avvocato dello Stato,

               —

               španielska vláda, v zastúpení: M. J. García‑Valdecasas Dorrego a L. Banciella Rodríguez‑Miñón, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: D. Recchia a C. Soulay, splnomocnené zástupkyne,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 16 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/18/ES zo 14. februára 2006 (Ú. v. EÚ L 51, s. 12, ďalej len „šiesta smernica“), ako aj článkov 154 a 157 smernice Rady 2006/112/ES z 28. novembra 2006 o spoločnom systéme dane z pridanej hodnoty (Ú. v. EÚ L 347, s. 1, ďalej len „smernica o DPH“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Equoland Soc. coop. arl (ďalej len „Equoland“) a Agenzia delle Dogane – Ufficio delle Dogane di Livorno (Colná správa – Colný úrad v Livorne, ďalej len „Ufficio“) vo veci rozhodnutia Ufficio, ktorým bola spoločnosti Equoland uložená povinnosť zaplatiť daň z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) z dovozu tovaru, ktorý nebol fyzicky uložený do colného skladu, pričom však Equoland už zaplatila túto daň formou prenesenia daňovej povinnosti.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 10 ods. 3 šiestej smernice uvádza:
               „Zdaniteľná udalosť nastane a daň sa stane uplatniteľnou, ak je tovar dovážaný. Keď je tovar zaradený pod jeden z režimov uvedených v článku 7 (3) pri vstupe do spoločenstva, zdaniteľná udalosť nastane a daň sa stane uplatniteľnou, keď sa tieto režimy na tovar prestanú vzťahovať.
               Keď je však dovážaný tovar podrobený clu, poľnohospodárskym poplatkom alebo poplatkom, ktoré majú rovnaký účinok ustanovený podľa spoločnej politiky, potom zdaniteľná udalosť nastane a daň sa stane uplatniteľnou, keď zdaniteľná udalosť pre tieto poplatky spoločenstva nastane a takéto poplatky sa stanú uplatniteľné.
               Tam, kde dovážaný tovar nepodlieha žiadnemu z takýchto poplatkov spoločenstva, členské štáty musia uplatniť platné predpisy, riadiace clá s ohľadom na výskyt zdaniteľnej udalosti a ten moment, keď sa daň stane uplatniteľná.“

               4

               Článok 16 ods. 1 šiestej smernice v znení vyplývajúcom z jej článku 28c (ďalej len „článok 16 ods. 1 šiestej smernice“) stanovuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté ostatné daňové predpisy spoločenstva, členské štáty môžu za predpokladu uskutočnenia konzultácií ustanovených v článku 29, prijímať zvláštne opatrenia s cieľom oslobodiť od d[a]ne všetky alebo niektoré z nasledujúcich plnení, za predpokladu, že cieľom nie je konečné použitie, resp. spotreba a že výška [DPH] splatnej pri ukončení režimu alebo situácií uvedených v bodoch A až E zodpovedá výške dane, ktorá by bola splatná, keby sa každé takéto plnenie zdaňovalo v tuzemsku:

                        A.

                        dovoz tovaru, ktorý je určený na umiestnenie v systéme iných skladísk než sú colné;

                        B.

                        dodávky tovaru, ktorý je určený na:

                                 a)

                                 predloženie colníkom a prípadne umiestnenie do dočasného skladu;

                                 b)

                                 umiestnenie do voľnej zóny alebo do voľného colného skladu;

                                 c)

                                 umiestnenie do systému uskladnenia v colnom sklade alebo do systému aktívneho zošľachťovacieho styku;

                           …

                                 e)

                                 umiestnenie do systému uskladnenia v inom, než colnom sklade.Na účely tohto článku sa inými… než colnými skladmi rozumejú:

                                 —

                                 pre výrobky, ktoré sú predmetom spotrebnej dani, priestory považované za daňové sklady na účely článku 4 b) smernice rady 92/12/EHS [z 25. februára 1992 o všeobecnom systéme, držbe, preprave a kontrole tovarov podliehajúcich spotrebným daniam (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179)],

                                 —

                                 pre iný tovar, než ten, ktorý je predmetom spotrebnej dani, priestory považované za také členskými štátmi. Členské štáty však nesmú zavádzať iný skladovacie systémy než uskladnenie v colnom sklade, ak uvedený tovar je určený na dodanie na maloobchodnom stupni.

                           …“

               5

               Článok 17 šiestej smernice v znení vyplývajúcom z jej článku 28f stanovuje:
               „1.   Právo na odpočítanie dane vzniká v čase vyrubenia odpočítateľnej dane.
               2.   Pokiaľ sa týka tovaru a služieb, ktoré sú použité na účely zdaniteľných transakcií, zdaniteľná osoba musí byt′ oprávnená aby odpočítala daň, ktorú je povinná zaplatiť:
               …

                        b)

                        [DPH], splatnú alebo zaplatenú s ohľadom na dovezený tovar v rámci územia krajiny;

                  …“

               6

               Podľa článku 4 písm. b) smernice 92/12 sa za daňový sklad považuje „miesto, kde sa tovar podliehajúci spotrebnej dani vyrába, spracúva, skladuje, prijíma alebo odosiela za zmluvných podmienok o pozastavení dane oprávneným vlastníkom skladu v rámci jeho obchodu, podliehajúcich určitým podmienkam, ktoré stanovili kompetentné orgány členského štátu, kde platí skladová daň“.

         Talianske právo

               7

               Dekrét č. 331 z 30. augusta 1993 o harmonizácii ustanovení v oblasti dane z minerálnych olejov, alkoholu, alkoholických nápojov a tabakových výrobkov, ako aj v oblasti DPH, s ustanoveniami zavedenými smernicou EHS a zmenách vyplývajúcich z tejto harmonizácie, ako aj ustanovení týkajúcich sa systému schválených centier daňovej pomoci, konania o vrátení dane, vylúčenia ILOR (miestnych daní z príjmu) z príjmov podnikov až do výšky zodpovedajúcej priamym výdavkom na dosiahnutie príjmov, zavedenia mimoriadnej dane zo spotreby určitého tovaru na rok 1993, a iných daňových ustanovení (GURI č. 203 z 30. augusta 1993) stanovuje v článku 50a ods. 4:
               „Nasledujúce plnenia sa uskutočňujú bez toho, aby sa z nich platila [DPH]:
               …

                        b)

                        uvedenie do voľného obehu tovaru, ktorý nie je tovarom Spoločenstva, určeného na prepustenie do daňového skladu zriadeného na účely DPH po predložení primeranej záruky zodpovedajúcej dani. Predloženie záruky sa nevyžaduje od hospodárskych subjektov, ktoré získali osvedčenie podľa článku 14a nariadenia (EHS) č. 2454/93… a od hospodárskych subjektov, ktoré sú oslobodené od dane podľa článku 90 konsolidovaného znenia právnych predpisov v oblasti ciel stanovených dekrétom prezidenta republiky č. 43 z 23. januára 1973.“

               8

               Článok 13 legislatívneho dekrétu č. 471 z 18. decembra 1997 o reforme daňových sankcií inej než trestnej povahy v oblasti priamych daní, dane z pridanej hodnoty a výberu daní, v súlade s článkom 3 ods. 133 bodu q) zákona č. 662 z 23. decembra 1996 (riadna príloha GURI č. 5 z 8. januára 1998, ďalej len „legislatívny dekrét č. 471/97“) znie:
               „1.   Voči každému, kto nezaplatí v stanovenej lehote úplne alebo čiastočne zálohy, pravidelné platby, vyrovnávaciu platbu alebo zostávajúcu časť dane vyplývajúcu z daňového priznania, v tomto prípade s odpočítaním súm pravidelných platieb a záloh, aj keď neboli zaplatené, môžu byť prijaté správne sankcie dosahujúce 30 % z každej nezaplatenej sumy, aj keď sa v dôsledku opravy vecných chýb alebo chýb vo výpočte zistených pri kontrole ročného daňového priznania ukáže, že daň je vyššia alebo že nadmerný odpočet je menší. Pre platby týkajúce sa úverov zabezpečených v plnom rozsahu vecným alebo osobným právom stanoveným zákonom alebo uznaným finančnou správou, vykonávané s omeškaním nepresahujúcim pätnásť dní, je sankcia uvedená v prvej vete, nad rámec ustanovení bodu a) ods. 1 článku 13 legislatívneho dekrétu č. 472 z 18. decembra 1997, ďalej znížená na sumu rovnajúcu sa jednej pätnástine za každý deň omeškania. Tá istá sankcia sa použije v prípade odvodu dane zvýšenej podľa článku 36a a 36b dekrétu prezidenta republiky č. 600 z 29. septembra 1973 a článku 54 dekrétu prezidenta republiky č. 633 z 26. októbra 1972.
               2.   Okrem prípadov daní zapísaných do registra sa sankcie uplatnia takisto vo všetkých prípadoch nezaplatenia dane alebo časti tejto dane v stanovenej lehote.
               3.   Sankcie stanovené v tomto článku sa neuplatnia, ak boli platby vykonané včas inému než príslušnému orgánu, úradu alebo koncesionárovi.“

         Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Na základe rozhodnutia vnútroštátneho súdu a pripomienok predložených spoločnosťou Equoland, talianskou a španielskou vládou, ako aj Európskou komisiou možno skutkové okolnosti vo veci samej zhrnúť takto.

               10

               V priebehu júna 2006 Equoland doviezla cez Ufficio tovar pochádzajúci z tretieho štátu. V colnom vyhlásení sa uvádzalo, že tento tovar bol určený do daňového skladu zriadeného na účely DPH. V dôsledku toho sa k dátumu tejto transakcie nepožadovala žiadna platba DPH pri dovoze.

               11

               Na druhý deň po dovoze správca skladu, do ktorého bol tovar určený, zapísal tovar do registra uskladneného tovaru. Zistilo sa však, že tovar nikdy fyzicky nebol uložený v sklade, ale že tam bol uložený len virtuálne, teda zápisom do uvedeného registra. Tovar bol teda okamžite vyňatý z režimu uskladňovania v daňovom sklade a bola zaplatená DPH prostredníctvom prenesenia daňovej povinnosti, ktoré vykonala Equoland.

               12

               Ufficio usúdil, že keďže tovar nebol fyzicky uložený v daňovom sklade, podmienky vyžadované na prenos úhrady DPH pri dovoze neboli dodržané a dospel k záveru, že Equoland nezaplatila splatnú daň a vyžadoval na základe článku 13 legislatívneho dekrétu č. 471/97 zaplatenie DPH pri dovoze, zvýšenej o sankciu vo výške 30 % sumy DPH.

               13

               Equoland podala žalobu proti tomuto rozhodnutiu na Commissione tributaria provinciale di Livorno a tvrdila, že splnila svoje povinnosti týkajúce sa DPH pri dovoze prostredníctvom prenesenia daňovej povinnosti, a to tak, že uhradila uvedenú DPH Agenzia delle Entrate (agentúra pre verejné príjmy) namiesto toho, aby ju uhradila Ufficio. V dôsledku toho sa článok 13 legislatívneho dekrétu č. 471/97 nemá uplatniť na taký prípad, o aký ide vo veci samej.

               14

               Keďže jej žaloba bola zamietnutá, podala Equoland odvolanie proti zamietajúcemu rozhodnutiu na Commissione tributaria regionale per la Toscana, pričom zopakovala svoje stanovisko, že opravný daňový výmer bol založený iba na skutočnosti, že dovezený tovar nebol „fyzicky“ uložený do daňového skladu, pričom však nedošlo k úniku DPH, keďže pri prepustení na spotrebu došlo k vystaveniu faktúry pre seba samého za nadobudnutie dovezeného tovaru a platbe takto opravenej DPH. Equoland ďalej tvrdí, že v niektorých členských štátoch je „virtuálne“ uloženie tovaru do daňového skladu legálne.

               15

               Ufficio najprv uvádza, že podmienkou nevyhnutnou na uplatnenie právnej úpravy týkajúcej sa skladov v oblasti DPH, ktorá odkladá povinnosť zaplatiť daň v okamihu dovozu a umožňuje ju zaplatiť až pri príležitosti pravidelného daňového priznania, je „fyzické uloženie“ dovezeného tovaru v takomto sklade. Vnútroštátne ustanovenia sú totiž jasné a vyžadujú „fyzické“ umiestenie uvedeného tovaru do skladu, keďže odklad výberu DPH je zaručený len prítomnosťou tohto tovaru v riadne povolenom daňovom sklade.

               16

               Ďalej, nie je možné sa odvolávať na zásadu neutrality DPH, ktorá sa týka len hospodárskych dosahov tejto dane na spotrebiteľa, na ten účel, aby nebola dodržaná povinnosť zaplatiť DPH k okamihu vzniku zdaniteľnej udalosti. V prejednávanej veci pritom táto povinnosť vznikla dovozom tovaru.

               17

               Nakoniec, keďže je DPH pri dovoze daňou spojenou s prechodom hranice, musí byť vypočítaná colným úradom, v prejednávanej veci Ufficio, a jemu aj zaplatená, čo napokon umožní včasné zaplatenie podielu, ktorý je príjmom Európskej únie.

               18

               Vnútroštátny súd, ktorému bola vec predložená, uvádza, že dôsledkom výkladu zastávaného Ufficio by bolo dvojité zaplatenie DPH z dôvodu nedodržania povinnosti, ktorej povaha musí byť považovaná za čisto formálnu. Porušenie takejto povinnosti by však mohlo byť postihnuté sankciou samostatne, za predpokladu, že by fyzické uloženie tovaru do daňového skladu bolo považované za povinné, ale nesmie pri neexistencii zdaniteľného plnenia viesť k uplatneniu DPH na tento tovar.

               19

               Za týchto okolností Commissione tributaria regionale per la Toscana rozhodla prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Postačuje zaradenie dovážaného tovaru do iného režimu uskladňovania, než je režim colné uskladňovanie podľa článku 16 [šiestej smernice] a článkov 154 a 157 [smernice o DPH], t. j. do režimu uskladňovania na účel DPH, na to, aby sa umožnilo oslobodenie od zaplatenia DPH pri dovoze aj v prípade, že tovar je v sklade iba zadokumentovaný a nie fyzicky uskladnený?

                        2.

                        Bránia [šiesta smernica] a [smernica o DPH] tomu, aby členský štát vyberal DPH pri dovoze napriek tomu, že táto daň sa vyrovnala – na základe omylu alebo nezrovnalosti – v rámci prenesenia daňovej povinnosti prostredníctvom vystavenia faktúry pre seba samého a súčasného zápisu do registra predajov a nákupov?

                        3.

                        Porušuje požiadavka členského štátu vybrať DPH, ktorá sa vyrovnala v rámci prenesenia daňovej povinnosti prostredníctvom vystavenia faktúry pre seba samého a súčasného zápisu do registra predajov a nákupov, zásadu neutrality DPH?“

         O prejudiciálnych otázkach

               20

               Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, k dovozu tovaru, o ktorý ide vo veci samej, došlo v júni 2006, takže smernica 2006/112, ktorá nadobudla účinnosť až 1. januára 2007, sa neuplatní z hľadiska ratione temporis na spor vo veci samej.

               21

               Preto treba chápať návrh na začatie prejudiciálneho konania za taký, že sa týka len výkladu šiestej smernice.

         O prvej otázke

               22

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 16 ods. 1 šiestej smernice má vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním je vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje priznanie oslobodenia od platenia DPH pri dovoze stanovenej touto právnou úpravou podmienke, aby dovezený tovar, ktorý je určený do daňového skladu zriadeného na účely DPH, bol fyzicky uložený do takéhoto skladu.

               23

               V tejto súvislosti treba najprv pripomenúť, že článok 16 ods. 1 šiestej smernice, keďže predstavuje ustanovenie, ktoré je výnimkou zo zásady stanovenej v článku 10 ods. 3 tej istej smernice, podľa ktorej zdaniteľná udalosť nastane a DPH pri dovoze sa stane splatnou v okamihu dovozu tovaru, sa musí vykladať striktne.

               24

               Ďalej, normotvorca Únie podriadil využívanie možnosti poskytnutej členským štátom článkom 16 ods. 1 šiestej smernice splneniu dvoch podstatných podmienok, teda jednak tomu, aby tovar, ktorého dovoz sa má oslobodiť, nebol určený na konečné použitie alebo konečnú spotrebu a jednak tomu, aby suma splatnej DPH pri uvoľnení z režimu, ktorému podliehal tento tovar zodpovedala sume DPH, ktorá by bola splatná, keby každé z plnení malo byť zdanené na vnútroštátnej úrovni.

               25

               Nakoniec na základe možnosti takto poskytnutej členským štátom tieto členské štáty môžu prijať konkrétne opatrenia na priznanie oslobodenia stanoveného článkom 16 ods. 1 šiestej smernice.

               26

               Za týchto okolností a vzhľadom na neexistenciu iných informácií v šiestej smernici v tejto súvislosti, prináleží v zásade členským štátom, aby určili formality, ktoré musí splniť zdaniteľná osoba, aby mohla využiť oslobodenie od platenia DPH na základe tohto ustanovenia.

               27

               Treba však dodať, že keď členské štáty vykonávajú takto priznané právomoci, sú povinné dodržiavať právo Únie, ako aj jeho všeobecné zásady a v dôsledku toho zásadu proporcionality (pozri rozsudok Rēdlihs, C‑263/11, EU:C:2012:497, bod 44 a citovanú judikatúru).

               28

               V predmetnom prípade, ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, taliansky zákonodarca stanovil, že na to, aby zdaniteľná osoba mohla využiť oslobodenie od platenia DPH pri dovoze, musí fyzicky uložiť dovážaný tovar do daňového skladu, pričom táto fyzická prítomnosť má garantovať neskorší výber dane.

               29

               Treba však konštatovať, že takáto povinnosť, napriek jej formálnej povahe, umožňuje dosiahnuť účinne sledované ciele, teda zabezpečiť riadny výber DPH, ako aj predísť podvodom pri tejto dani a neprekračuje sama osebe to, čo je potrebné na dosiahnutie týchto cieľov.

               30

               Preto treba odpovedať na prvú otázku tak, že článok 16 ods. 1 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním nie je vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje priznanie oslobodenia od platenia DPH pri dovoze stanovenej touto právnou úpravou podmienke, aby dovezený tovar, ktorý je určený do daňového skladu zriadeného na účely DPH, bol fyzicky uložený do takéhoto skladu.

         O druhej a tretej otázke

               31

               Druhou a treťou otázkou, ktoré je potrebné skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa šiesta smernica má vykladať v tom zmysle, že vzhľadom na zásadu neutrality DPH je v rozpore s ňou vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej členský štát vyžaduje zaplatenie DPH pri dovoze, hoci táto daň už bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, a to vydaním faktúry sebe samému a zápisom do registra predajov a nákupov zdaniteľnej osoby.

               32

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že keď na výkon právomocí pridelených článkom 16 ods. 1 šiestej smernice členské štáty prijmú opatrenia, ako povinnosť uložiť fyzicky dovážaný tovar do daňového skladu, tieto členské štáty sú takisto oprávnené v prípade neexistencie právnej úpravy v oblasti sankcií zvoliť si sankcie, ktoré sa im zdajú byť vhodné (pozri v tomto zmysle rozsudok Rēdlihs, EU:C:2012:497, bod 44).

               33

               Je teda legitímne, keď členský štát s cieľom zabezpečiť riadny výber DPH pri dovoze a predchádzať podvodom stanoví vo svojej vnútroštátnej právnej úprave vhodné sankcie, ktoré majú penalizovať nedodržanie povinnosti uložiť fyzicky dovážaný tovar do daňového skladu.

               34

               Takéto sankcie však nesmú zachádzať nad rámec toho, čo je nevyhnutné na dosiahnutie uvedených cieľov (pozri v tomto zmysle rozsudky Ecotrade, C‑95/07 a C‑96/07, EU:C:2008:267, body 65 až 67; EMS‑Bulgaria Transport, C‑284/11, EU:C:2012:458, bod 67, a Rēdlihs, EU:C:2012:497, bod 47).

               35

               Na účely posúdenia, či takáto sankcia je v súlade so zásadou proporcionality, treba zohľadniť najmä povahu a závažnosť porušenia, ktoré táto sankcia má potrestať, ako aj spôsoby výpočtu jej sumy.

               36

               Pokiaľ ide v prvom rade o povahu a závažnosť porušenia, treba jednak pripomenúť, že povinnosť uložiť fyzicky dovážaný tovar do daňového skladu predstavuje, ako bolo rozhodnuté v bode 29 tohto rozsudku, formálnu požiadavku.

               37

               Ďalej treba uviesť, že ako už zdôraznil vnútroštátny súd, nedodržanie tejto povinnosti nespôsobilo prinajmenšom vo veci samej nezaplatenie DPH pri dovoze, pretože táto bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, ktorú vykonala zdaniteľná osoba.

               38

               Iste, možno argumentovať, že keďže dovezený tovar nebol fyzicky uložený v daňovom sklade, DPH bola splatná v okamihu dovozu, a preto zaplatenie prostredníctvom prenesenia daňovej povinnosti predstavuje oneskorené zaplatenie tejto DPH.

               39

               Ako však vyplýva z ustálenej judikatúry Súdneho dvora, oneskorené zaplatenie DPH predstavuje v prípade neexistencie pokusu o podvod alebo dosahu na štátny rozpočet iba formálne porušenie, ktoré nemôže spochybniť právo zdaniteľnej osoby na odpočítanie. V každom prípade takéto oneskorené zaplatenie nemožno samo osebe stotožniť s podvodom, pri ktorom sa vyžaduje, aby na jednej strane dotknuté plnenie napriek dodržaniu podmienok stanovených v príslušných ustanoveniach šiestej smernice a vo vnútroštátnej právnej úprave preberajúcej túto smernicu viedlo k získaniu daňovej výhody, ktorej poskytnutie je v rozpore s cieľom sledovaným týmito ustanoveniami, a na druhej strane zo všetkých objektívnych skutočností vyplývalo, že hlavným cieľom predmetného plnenia je získať daňovú výhodu (pozri v tomto zmysle rozsudky Halifax a i., C‑255/02, EU:C:2006:121, body 74 a 75, ako aj EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, bod 74).

               40

               Pokiaľ ide v druhom rade o spôsoby výpočtu sumy sankcie, treba najprv konštatovať, že požiadavka, podľa ktorej zdaniteľná osoba musí okrem zvýšenia o 30 % znovu zaplatiť DPH pri dovoze bez toho, aby sa zohľadnila už vykonaná úhrada, znamená v podstate zbaviť túto zdaniteľnú osobu jej práva na odpočítanie. Podriadiť totiž jediné a to isté plnenie dvojitému zdaneniu DPH, ale priznať len jedenkrát odpočítateľnosť tejto dane, spôsobuje, že zostávajúcu DPH znáša zdaniteľná osoba.

               41

               V tejto súvislosti a bez toho, aby bolo potrebné skúmať zlučiteľnosť tejto časti sankcie so zásadou proporcionality stačí pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že vzhľadom na prevládajúce postavenie, ktoré patrí právu na odpočítanie DPH v spoločnom systéme DPH, ktorého cieľom je zabezpečovať úplnú daňovú neutralitu tejto dane pri všetkých ekonomických činnostiach, ktorá predpokladá, že zdaniteľná osoba bude mať možnosť odpočítať DPH, ktorá je splatná alebo zaplatená pri výkone všetkých jej ekonomických činností, sankcia pozostávajúca z odmietnutia práva na odpočítanie nie je v súlade so šiestou smernicou v prípade, že sa nepreukázal žiadny podvod ani dosah na štátny rozpočet (pozri v tomto zmysle rozsudky Sosnowska, C‑25/07, EU:C:2008:395, body 23 a 24, ako aj EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, body 68 a 70).

               42

               Ďalej, z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdila talianska vláda na pojednávaní, režim prenesenia daňovej povinnosti stanovený šiestou smernicou umožňuje najmä bojovať proti podvodom a vyhýbaniu sa plateniu dane konštatovaným pri niektorých typoch plnení (pozri rozsudok Véleclair, C‑414/10, EU:C:2012:183, bod 34).

               43

               Keďže podľa vnútroštátneho súdu nedošlo vo veci samej ani k podvodu, ani k pokusu o podvod, časť sankcie spočívajúca vo vyžadovaní nového zaplatenia už zaplatenej DPH bez toho, aby bolo s týmto druhým zaplatením spojené právo na odpočítanie, nemožno považovať za také, že by bolo v súlade so zásadou neutrality DPH.

               44

               Ďalej, pokiaľ ide o časť sankcie spočívajúcu vo zvýšení dane podľa paušálnej percentuálnej sadzby, stačí pripomenúť, že Súdny dvor už rozhodol, že takýto spôsob určenia sumy sankcie – bez toho, aby existovala možnosť jej odstupňovania – môže presahovať to, čo je potrebné na zabezpečenie riadneho výberu DPH a predchádzanie podvodom (pozri v tomto zmysle rozsudok Rēdlihs, EU:C:2012:497, body 45 a 50 až 52).

               45

               V predmetnom prípade vzhľadom na zakotvenú percentuálnu úroveň zvýšenia stanoveného vnútroštátnou právnou úpravou a nemožnosť upraviť ho podľa osobitných okolností každého prípadu, nie je vylúčené, že tento spôsob určenia sumy sankcie, a teda jej zodpovedajúcej časti, sa môže javiť ako neproporcionálna (pozri rozsudok Rēdlihs, EU:C:2012:497, bod 52).

               46

               Nakoniec treba dodať, že v súlade s judikatúrou Súdneho dvora zaplatenie úrokov z omeškania môže byť primeranou sankciou v prípade porušenia formálnej povinnosti, ak nejde nad rámec toho, čo je potrebné na dosiahnutie sledovaného cieľa, ktorým je zabránenie podvodom a zabezpečenie riadneho výberu DPH (pozri rozsudok EMS‑Bulgaria Transport, EU:C:2012:458, bod 75).

               47

               Ak by však celková suma úrokov požadovaných od zdaniteľnej osoby zodpovedala výške odpočítateľnej dane, čo by malo za následok, že zdaniteľná osoba by bola zbavená svojho práva na odpočítanie, takáto sankcia sa musí považovať za neproporcionálnu.

               48

               V každom prípade konečné posúdenie proporcionality sankcie, o ktorú ide vo veci samej, prináleží vnútroštátnemu súdu.

               49

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy treba odpovedať na druhú a tretiu prejudiciálnu otázku tak, že šiesta smernica sa má vykladať v tom zmysle, že vzhľadom na zásadu neutrality DPH je v rozpore s ňou vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej členský štát vyžaduje zaplatenie DPH pri dovoze, hoci táto daň už bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, a to vydaním faktúry sebe samému a zápisom do registra predajov a nákupov zdaniteľnej osoby.

         O trovách

               50

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

                        1.

                           Článok 16 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ jej stanovenia, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/18/ES zo 14. februára 2006, v znení vyplývajúcom z článku 28c šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že v rozpore s ním nie je vnútroštátna právna úprava, ktorá podriaďuje priznanie oslobodenia od platenia dane z pridanej hodnoty pri dovoze stanovenej touto právnou úpravou podmienke, aby dovezený tovar, ktorý je určený do daňového skladu zriadeného na účely tejto dane, bol fyzicky uložený do takéhoto skladu.

                        2.

                           Šiesta smernica 77/388, zmenená a doplnená smernicou 2006/18, sa má vykladať v tom zmysle, že vzhľadom na zásadu neutrality dane z pridanej hodnoty je v rozpore s ňou vnútroštátna právna úprava, podľa ktorej členský štát vyžaduje zaplatenie dane z pridanej hodnoty pri dovoze, hoci táto daň už bola uhradená v rámci prenesenia daňovej povinnosti, a to vydaním faktúry sebe samému a zápisom do registra predajov a nákupov zdaniteľnej osoby.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) zo 7. októbra 2015. # CBM Creative Brands Marken GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-228/14.


title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 25. októbra 2011.#Solvay SA proti Európskej komisii.#Odvolanie - Hospodárska súťaž - Trh so sódou v Spoločenstve - Kartel - Porušenie práva na obhajobu - Prístup k spisu - Vypočutie podniku.#Vec C-110/10 P.

text:
      Vec C‑110/10 P
      Solvay SA
      proti
      Európskej komisii
      „Odvolanie – Hospodárska súťaž – Trh so sódou v Spoločenstve – Kartel – Porušenie práva na obhajobu – Prístup k spisu – Vypočutie podniku“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Hospodárska súťaž – Správne konanie – Prístup k spisu – Predmet – Rešpektovanie práva na obhajobu
      (Nariadenie Rady č. 1/2003, článok 27 ods. 2)
      2.        Hospodárska súťaž – Správne konanie – Rešpektovanie práva na obhajobu – Vypočutie podnikov – Rozsah povinnosti po zrušení
            prvého rozhodnutia Komisie
      (Článok 81 ods. 1 ES; nariadenie Rady č. 1/2003, článok 27)
      1.        Právo na prístup k spisu vo veciach hospodárskej súťaže znamená, že Komisia poskytne dotknutému podniku možnosť preskúmať
         všetky dokumenty založené vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné na obhajobu tohto podniku. K nim patria doklady
         v jeho prospech aj neprospech, s výhradou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných dokumentov Komisie a iných dôverných
         informácií.

      Porušenie práva na prístup k spisu v priebehu konania predchádzajúceho prijatiu rozhodnutia v zásade môže viesť k zrušeniu
         tohto rozhodnutia, pokiaľ bolo zasiahnuté právo na obhajobu. Za rovnakého predpokladu vzniknuté porušenie nie je napravené
         iba na základe skutočnosti, že prístup bol umožnený v priebehu súdneho konania týkajúceho sa žaloby smerujúcej k zrušeniu
         rozhodnutia Komisie. Keďže sa takéto preskúmanie Všeobecným súdom obmedzuje na súdne preskúmanie vznesených žalobných dôvodov,
         nie je jeho predmetom ani jeho účinkom nahradiť úplné vyšetrovanie veci v rámci správneho konania. Okrem toho oneskorené oboznámenie
         sa s niektorými dokumentmi v spise nestavia podnik, ktorý podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, opäť do situácie, v ktorej
         by bol, pokiaľ by sa mohol pri predložení svojich písomných a ústnych pripomienok tejto inštitúcii opierať o rovnaké dokumenty.

      Ak je prístup k spisu, konkrétnejšie k dokumentom v prospech podniku, zabezpečený v štádiu súdneho konania, dotknutý podnik
         nemusí preukázať, že pokiaľ by mal k neoznámeným dokumentom prístup, malo by rozhodnutie Komisie odlišný obsah, ale iba to,
         že uvedené dokumenty mohli byť užitočné na jeho obhajobu. V tejto súvislosti, ak Komisia stratila určité množstvo podspisov,
         v prípade ktorých nie je vylúčené, že dotknutý podnik by mohol nájsť dôkazy, ktoré by mohli byť relevantné na jeho obhajobu,
         a ak mu neexistencia zoznamu obsahu týchto podspisov neumožnila overiť, či chýbajúce dokumenty mohli byť užitočné na jeho
         obhajobu a či ich v dôsledku toho mohol uplatniť, nie je možné vyvodiť záver, že okolnosť, že dotknutý podnik nemal prístup
         k všetkým dokumentom nachádzajúcim sa vo vyšetrovacom spise, mu nebránila v tom, aby zabezpečil svoju obhajobu.

      (pozri body 49 – 52, 59, 60)
      2.        Keď Komisia po zrušení rozhodnutia, ktoré ukladá sankcie podnikom, ktoré porušili článok 81 ods. 1 ES, z dôvodu procesnej
         vady týkajúcej sa výlučne podmienok jeho konečného prijatia kolégiom komisárov, prijme nové rozhodnutie v podstate s totožným
         obsahom, ktoré je založené na rovnakých výhradách, nie je povinná vykonať nové vypočutie dotknutých podnikov.

      To však neplatí v prípade, ak je prijatie prvého rozhodnutia dotknuté vadou, a to porušením práva na obhajobu z dôvodu, že
         Komisia dotknutému podniku počas správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu prvého rozhodnutia, dostatočne nesprístupnila
         dokumenty, najmä tie, ktoré mohli byť užitočné na obhajobu tohto podniku. Komisia tým, že za takýchto okolností prijala rovnaké
         rozhodnutie ako to, ktoré bolo zrušené z dôvodu tejto vady konania, bez začatia nového správneho konania, v rámci ktorého
         by vypočula dotknutý podnik po tom, ako mu sprístupnila spis, porušila právo na obhajobu tohto podniku.

      (pozri body 64 – 68)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 25. októbra 2011 (*)

      „Odvolanie – Hospodárska súťaž – Trh so sódou v Spoločenstve – Kartel – Porušenie práva na obhajobu – Prístup k spisu – Vypočutie podniku“
      Vo veci C‑110/10 P,
      ktorej predmetom je odvolanie podľa článku 56 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, podané 26. februára 2010,
      Solvay SA, so sídlom v Bruseli (Belgicko), v zastúpení: P. Foriers, R. Jafferali, F. Louis a A. Vallery, advokáti,

      odvolateľka,
      ďalší účastník konania:
      Európska komisia, v zastúpení: J. Currall a F. Castillo de la Torre, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci N. Coutrelis, avocate, s adresou
         na doručovanie v Luxemburgu,

      žalovaná v prvostupňovom konaní,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr J. N. Cunha Rodrigues, K. Lenaerts, J.‑C. Bonichot a U. Lõhmus, sudcovia
         A. Rosas (spravodajca), R. Silva de Lapuerta, E. Levits, A. Ó Caoimh, L. Bay Larsen, T. von Danwitz, A. Arabadžiev a E. Jarašiūnas,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. januára 2011,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 14. apríla 2011,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Solvay SA (ďalej len „Solvay“) sa svojím odvolaním domáha zrušenia rozsudku Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. decembra
         2009, Solvay/Komisia (T‑58/01, Zb. s. II‑4781, ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým tento súd zamietol jej žalobu smerujúcu
         k zrušeniu rozhodnutia Komisie 2003/5/ES z 13. decembra 2000 týkajúceho sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES (COMP/33.133
         – B: Uhličitan sodný – Solvay, CFK) (Ú. v. ES L 10, 2003, s. 1, ďalej len „sporné rozhodnutie“) a subsidiárne k zrušeniu alebo
         zníženiu pokuty, ktorá jej bola uložená.

       Okolnosti predchádzajúce sporu
      2        Spoločnosť Solvay je významným chemickým podnikom. Jej zakladateľ Ernest Solvay objavil postup umožňujúci synteticky vyrobiť
         sódu, teda surovinu, ktorá sa používa hlavne pri výrobe skla. Sóda sa používa aj v chemickom priemysle na výrobu čistiacich
         prostriedkov, ako aj v hutníctve.

      3        Okolo roku 1870 Solvay predala výrobnú licenciu spoločnosti Brunner, Mond & Co., jednej zo spoločností, ktoré pôvodne tvorili
         Imperial Chemical Industries (ďalej len „ICI“). Solvay, ako aj Brunner, Mond & Co., si rozdelili svoje sféry vplyvu („Alkali
         Cartel“), pričom Solvay bola aktívna na európskom kontinente, zatiaľ čo Brunner, Mond & Co., pôsobila na Britských ostrovoch,
         v Britskom spoločenstve národov a ostatných krajinách Afriky, Ázie a Južnej Ameriky. Pôvodná dohoda bola opakovane obnovená,
         najmä v roku 1945.

      4        Na konci osemdesiatych rokov dvadsiateho storočia bola spoločnosť Solvay hlavným výrobcom sódy tak v Európskom spoločenstve,
         kde ovládala 60 % trhu, ako aj na svetovej úrovni. ICI bola jej druhým najväčším výrobcom. Ďalej nasledovali štyria malí výrobcovia,
         a to Rhône-Poulenc, Akzo, Matthes & Weber a Chemische Fabrik Kalk (ďalej len „CFK“).

      5        Prírodná sóda sa získavala v Spojených štátoch. Jej výrobné náklady boli nižšie ako pri syntetickej sóde, ale bolo k nim potrebné
         pripočítať dopravné náklady. Podniky Spoločenstva boli počas niekoľkých rokov chránené antidumpingovými opatreniami, ktoré
         však boli prehodnotené v čase, keď Komisia Európskych spoločenstiev začala sporné konania. Bolo totiž možné, že sa dumping
         už nepreukáže.

      6        Výrobcovia z východoeurópskych krajín tiež predstavovali konkurentov, avšak pre menej významné množstvá sódy. Dovozy z týchto
         krajín boli takisto predmetom antidumpingových opatrení.

      7        Na trhu Spoločenstva bolo možné konštatovať rozdelenie sfér vplyvu medzi Solvay a ICI, ako aj delenie národných trhov s významnými
         cenovými rozdielmi.

      8        Komisia, ktorá mala podozrenie v súvislosti s existenciou dohôd medzi rôznymi výrobnými podnikmi v Spoločenstve, vykonala
         začiatkom roka 1989 kontroly u hlavných výrobcov sódy a vyžiadala si kópie mnohých dokumentov. Tieto kontroly boli doplnené
         žiadosťami o informácie.

      9        Dňa 13. marca 1990 Komisia zaslala spoločnostiam Solvay, ICI a CFK spoločné oznámenie o výhradách. Vytýkané porušenia spočívali
         v porušení:

      –        článku 85 Zmluvy EHS (zmenený na článok 85 Zmluvy ES, teraz článok 81 ES) zo strany Solvay a ICI,
      –        článku 85 Zmluvy zo strany Solvay a CFK,
      –        článku 86 Zmluvy EHS (zmenený na článok 86 Zmluvy ES, teraz článok 82 ES) zo strany Solvay,
      –        článku 86 Zmluvy zo strany ICI.
      10      Komisia neoznámila každému dotknutému podniku všetky dokumenty, ale len tie, ktoré sa týkali porušenia, ktoré sa mu vytýkalo.
         Mnohé dokumenty alebo ich časti okrem toho neboli dotknutým podnikom zaslané z dôvodu dôvernosti.

      11      Tieto podniky boli predvolané na vypočutie. Zdá sa, že Solvay si neželala zúčastniť sa na vypočutí.

      12      Dňa 19. decembra 1990 prijala Komisia tieto štyri rozhodnutia:

      –        rozhodnutie 91/297/EHS týkajúce sa konania o uplatnení článku [81 ES] (IV/33.133 – A: Uhličitan sodný – Solvay, ICI) (Ú. v. ES
         L 152, 1991, s. 1), v ktorom Solvay a ICI predovšetkým vytýkala, že si naďalej rozdeľovali trh so sódou, napriek tvrdeniu
         týchto podnikov, podľa ktorého je dohoda uzavretá v roku 1945 už zastaraná, a v ktorom na preukázanie, že správanie nebolo
         autonómne („paralelné správanie“), vychádzala zo skutočnosti, že za určitých okolností Solvay dodávala v mene ICI, ako aj
         z existencie častých kontaktov medzi týmito dvoma podnikmi,

      –        rozhodnutie 91/298/EHS týkajúce sa konania o uplatnení článku [81 ES] (IV/33.133 – B: Uhličitan sodný – Solvay, CFK) (Ú. v. ES
         L 152, 1991, s. 16), v ktorom Solvay a CFK vytýkala, že uzavreli dohodu v oblasti cien výmenou za záruku ročne upravovaného
         odberu minimálneho množstva v prospech CFK,

      –        rozhodnutie 91/299/EHS týkajúce sa konania o uplatnení článku [82 ES] (IV/33.133 – C: Uhličitan sodný – Solvay) (Ú. v. ES
         L 152, 1991, s. 21), v ktorom vytýkala Solvay, že zneužila svoje dominantné postavenie uplatnením systémov zliav a prémií
         na základe limitného množstva s cieľom zaviazať si klientov pre všetky svoje potreby a odstrániť konkurentov,

      –        rozhodnutie 91/300/EHS týkajúce sa konania o uplatnení článku [82 ES] (IV/33.133 – D: Uhličitan sodný – ICI) (Ú. v. ES L 152,
         1991, s. 40), v ktorom vytýkala podobné správanie ICI.

      13      Tieto štyri rozhodnutia boli napadnuté na Súde prvého stupňa. Solvay sa domáhala zrušenia rozhodnutí 91/297 (vec T‑30/91),
         91/298 (vec T‑31/91) a 91/299 (vec T‑32/91). ICI sa domáhala zrušenia rozhodnutí 91/297 (vec T‑36/91) a 91/300 (vec T‑37/91).
         Naopak CFK zaplatila pokutu, ktorá jej bola uložená rozhodnutím 91/298.

      14      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že 27. februára 1992 Súd prvého stupňa vyhlásil za ničotné rozhodnutie Komisie týkajúce
         sa kartelu medzi podnikmi vyrábajúcimi polyvinylchlorid (PVC) z dôvodu nedostatočného overenia tohto rozhodnutia (rozsudok
         z 27. februára 1992, BASF a i./Komisia, T‑79/89, T‑84/89, T‑85/89, T‑86/89, T‑89/89, T‑91/89, T‑92/89, T‑94/89, T‑96/89, T‑98/89,
         T‑102/89 a T‑104/89, Zb. s. II‑315). Vo veciach uvedených v bode 13 tohto rozsudku, v ktorých bola Solvay žalobkyňou, podala
         „doplňujúce žaloby“, v ktorých uviedla nový dôvod smerujúci k tomu, aby bolo rozhodnutie, ktorého zrušenia sa pôvodne domáhala,
         vyhlásené za ničotné, pričom poukázala na dva novinové články, z ktorých vyplývalo, že Komisia uznala, že už 25 rokov neoverila
         nijaké rozhodnutie.

      15      Po tom, ako Súdny dvor rozhodol o odvolaní proti tomuto rozsudku rozsudkom z 15. júna 1994, Komisia/BASF a i. (C‑137/92 P,
         Zb. s. I‑2555), Súd prvého stupňa prijal ďalšie opatrenia na zabezpečenie priebehu konania v tejto veci a najmä vyzval Komisiu,
         aby okrem iného predložila znenie rozhodnutia napadnutého žalobkyňou tak, ako bolo overené v rozhodnej dobe. Komisia odpovedala,
         že sa jej zdalo vhodné neriešiť dôvodnosť tohto dôvodu skôr, ako Súd prvého stupňa rozhodne o jeho prípustnosti. Keďže Súd
         prvého stupňa napriek tomu Komisii uznesením z 25. októbra 1994 nariadil, aby predložila vyššie uvedené znenie, Komisia túto
         požiadavku splnila a predložila znenie tohto rozhodnutia. Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky, ktoré im Súd
         prvého stupňa položil, boli vypočuté na pojednávaní 6. a 7. decembra 1994.

      16      Súd prvého stupňa vydal päť rozsudkov 29. júna 1995.

      17      Rozhodnutie 91/297 bolo zrušené pre porušenie práva na obhajobu rozsudkami z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑30/91, Zb. s. II‑1775)
         a ICI/Komisia (T‑36/91, Zb. s. II‑1847), z dôvodu, že Komisia v priebehu správneho konania dostatočne nesprístupnila dokumenty,
         a to najmä tie, ktoré mohli byť užitočné na obhajobu. Na konštatovanie, že vada správneho konania nemohla byť napravená v priebehu
         súdneho konania, Súd prvého stupňa v bode 98 už citovaného rozsudku Solvay/Komisia predovšetkým uviedol, že „ak by sa žalobkyňa
         mohla dovolávať počas správneho konania dokumentov, ktoré boli spôsobilé ju oslobodiť, mohla prípadne ovplyvniť posúdenia
         kolégia členov Komisie, prinajmenšom pokiaľ ide o dôkaznú hodnotu paralelného a pasívneho správania, ktoré sa jej vytýkalo
         na začiatku, a teda počas trvania porušenia“. Tak v rozsudku Solvay/Komisia, už citovanom, ako aj v rozsudku ICI/Komisia,
         už citovanom, Súd prvého stupňa rozhodol, že Komisia mala prinajmenšom poskytnúť zoznam dokumentov pochádzajúcich z iných
         podnikov s cieľom umožniť overenie ich presného obsahu a ich užitočnosti na obhajobu.

      18      Rozhodnutie 91/298 bolo zrušené, pokiaľ ide o Solvay, rozsudkom z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑31/91, Zb. s. II‑1821),
         z dôvodu, že toto rozhodnutie Komisie nebolo predmetom riadneho overenia.

      19      Rozhodnutie 91/299 bolo z rovnakého dôvodu zrušené rozsudkom z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑32/91, Zb. s. II‑1825).

      20      Rozhodnutie 91/300 bolo predmetom rozsudku z 29. júna 1995, ICI/Komisia (T‑37/91, Zb. s. II‑1901). Súd prvého stupňa zamietol
         dôvody a tvrdenia založené na neoznámení dokumentov pochádzajúcich z iných podnikov z dôvodu, že tieto dokumenty nemohli byť
         užitočné na obhajobu žalobkyne, a takisto na dôvode neoznámenia zoznamu dokumentov samotnej žalobkyne. Napadnuté rozhodnutie
         však zrušil pre nedostatočné overenie.

      21      Už citované rozsudky z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑31/91) a Solvay/Komisia (T‑32/91), boli napadnuté odvolaniami Komisie,
         ktoré viedli k rozsudku zo 6. apríla 2000, Komisia/Solvay (C‑287/95 P a C‑288/95 P, Zb. s. I‑2391). Rovnako rozsudok z 29. júna
         1995, ICI/Komisia (T‑37/91), už citovaný, bol napadnutý odvolaním, ktoré viedlo k rozsudku zo 6. apríla 2000, Komisia/ICI
         (C‑286/95 P, Zb. s. I‑2341). Tieto odvolania Súdny dvor zamietol dvoma už citovanými rozsudkami Komisia/Solvay a Komisia/ICI.

      22      Pokiaľ ide o Solvay, Komisia prijala 13. decembra 2000 dve nové rozhodnutia:

      –        sporné rozhodnutie, ktoré je ekvivalentom rozhodnutia 91/298. Znenia týchto rozhodnutí sú v podstate rovnaké. Sporné rozhodnutie
         okrem toho obsahuje opis konania. Jeho adresátom je Solvay, podnik, ktorému Komisia ukladá pokutu 3 milióny eur,

      –        rozhodnutie 2003/6/ES týkajúce sa konania o uplatnení článku 82 Zmluvy ES (COMP/33.133 – C: Uhličitan sodný – Solvay) (Ú. v. ES
         L 10, 2003, s. 10), ktoré je ekvivalentom rozhodnutia 91/299, ale ktoré okrem toho obsahuje opis konania. Komisia týmto rozhodnutím
         ukladá Solvay pokutu 20 miliónov eur.

      23      Solvay podala proti týmto rozhodnutiam žaloby. Rozsudkom zo 17. decembra 2009, Solvay/Komisia (T‑57/01, Zb. s. II‑4621), a napadnutým
         rozsudkom Všeobecný súd tieto žaloby zamietol.

       Konanie pred Všeobecným súdom
      24      Keďže žalobkyňa uviedla žalobný dôvod založený na nedostatočnom prístupe k spisu, Súd prvého stupňa vyzval 19. decembra 2003
         Komisiu, aby najmä predložila podrobný zoznam všetkých dokumentov tvoriacich spis. Komisia po tom, ako požiadala o predĺženie
         stanovenej lehoty, poskytla prvý a neskôr druhý zoznam. Solvay požiadala o nahliadnutie do niektorých dokumentov. Počas tohto
         vyšetrovania Komisia uznala, že niektoré spisy stratila a že nebola schopná vypracovať zoznam dokumentov, ktoré obsahovali,
         pretože registre kartoték sa podľa nej takisto stratili. Žalobkyňa a Komisia 15. júla a 17. novembra 2005 predložili svoje
         písomné pripomienky o užitočnosti dokumentov, do ktorých nahliadla Solvay na účel svojej obhajoby. Počas roka 2008 sa účastníkom
         konania položili ešte rôzne otázky. Pojednávanie sa konalo 26. júna 2008.

       Napadnutý rozsudok
       Argumentácia uvedená na podporu návrhov smerujúcich k zrušeniu sporného rozhodnutia
      25      Žalobkyňa uviedla štyri žalobné dôvody rozdelené na časti, ktoré obsahovali viaceré tvrdenia.

       Prvý žalobný dôvod týkajúci sa plynutia času
      –       Nesprávne uplatnenie pravidiel premlčania
      26      Solvay tvrdila, že premlčanie stíhania vypočítané podľa nariadenia Rady (EHS) č. 2988/74 z 26. novembra 1974 o premlčacej
         lehote v stíhaní a pri výkone rozhodnutia v oblasti právnej úpravy dopravy a hospodárskej súťaže Európskeho hospodárskeho
         spoločenstva (Ú. v. ES L 319, s. 1; Mim. vyd. 07/001, s. 61) sa neprerušuje počas odvolacieho konania. Komisia podľa nej mohla
         prijať nové rozhodnutie ihneď po vyhlásení už citovaného rozsudku z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑31/91). Podaním odvolania
         na seba prevzala riziko o to viac, že vedela o rozsudku Komisia/BASF a i., už citovanom, v ktorom Súdny dvor prijal stanovisko
         o otázke nedostatočného overenia aktov.

      27      Prevzatím tvrdenia z rozsudku z 15. októbra 2002, Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia (C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P,
         C‑247/99 P, C‑250/99 P až C‑252/99 P a C‑254/99 P, Zb. s. I‑8375), týkajúceho sa druhého rozhodnutia o PVC, Všeobecný súd
         v napadnutom rozsudku uviedol, že bolo potrebné konštatovať, že obdobie, počas ktorého prebiehalo odvolacie konanie na Súdnom
         dvore, predstavovalo obdobie prerušenia premlčacej lehoty (body 78 až 90). Poukázal na praktické ťažkosti spôsobené riešením,
         ktoré navrhuje Solvay, a to prípadnú koexistenciu dvoch rozhodnutí v prípade, ak by Súdny dvor vyhovel odvolaniu Komisie.

      –       Porušenie zásady primeranej lehoty
      28      Všeobecný súd preskúmal každé štádium konania, ako aj celkové konanie. Okrem iného uviedol, že vzhľadom na to, že sporné rozhodnutie
         je v zásade zhodné s rozhodnutím 91/298, právo na obhajobu nebolo porušené napriek uplynutiu času. V bode 122 napadnutého
         rozsudku najmä uviedol, že žalobkyňa sa výslovne vzdala možnosti zníženia pokuty z dôvodu odškodnenia a že nepodala ani návrh
         na náhradu škody.

       Druhý žalobný dôvod založený na porušení podstatných formálnych náležitostí vyžadovaných na prijatie a overenie sporného rozhodnutia
      29      Všeobecný súd zamietol prvé dve časti tohto žalobného dôvodu založené na porušení zásady kolegiality a zásady právnej istoty.
         Pokiaľ ide o porušenie práva žalobkyne byť opätovne vypočutá, Všeobecný súd uviedol, že sporné rozhodnutie má v podstate zhodné
         znenie s rozhodnutím 91/298, a preto Komisia žalobkyňu nemusela opätovne vypočuť (bod 172 napadnutého rozsudku). Všeobecný
         súd okrem toho zamietol časť tohto žalobného dôvodu založenú na nevykonaní novej porady s poradným výborom pre oblasť kartelov
         a dominantného postavenia, ako aj na nesprávnom zložení tohto výboru.

      30      Všeobecný súd tiež zamietol časť toho istého žalobného dôvodu založenú na porušení zásad nestrannosti, riadnej správy vecí
         verejných a proporcionality.

       Tretí žalobný dôvod založený na skutočnosti, že obchod medzi členskými štátmi nebol ovplyvnený
      31      Žalobkyňa spochybnila údajnú obchodnú stratégiu, ktorá sa jej vytýkala. Podľa Všeobecného súdu však nespochybnila znenie dohody
         uzavretej s CFK (bod 214 napadnutého rozsudku). Všeobecný súd v bode 215 napadnutého rozsudku uviedol, že takáto dohoda o záruke
         týkajúca sa minimálneho ročného množstva predaja na národnom trhu môže pritom z podstaty veci odkloniť obchodné toky zo smeru,
         ktorý by inak mali, bez toho, aby bolo potrebné preukázať existenciu obchodnej stratégie.

       Štvrtý žalobný dôvod založený na porušení práva na prístup k spisu
      32      Všeobecný súd preskúmal, či nedostatok prístupu k niektorým dokumentom v priebehu správneho konania zabránil žalobkyni dozvedieť
         sa o dokumentoch, ktoré mohli byť užitočné na jej obhajobu. Uviedol, že dohoda uzavretá s CFK dokazovala, že obchod medzi
         členskými štátmi bol ovplyvnený a že tvrdenie založené na obchodnej stratégii v tomto ohľade nemalo vplyv, a následne dospel
         k zápornej odpovedi. Všeobecný súd preskúmal časť založenú na nedostatku úplného nahliadnutia do spisu. Po tom, ako sa pokúsil
         určiť, čo obsahovali spisy stratené Komisiou, v bode 262 napadnutého rozsudku overil, že správanie vytýkané spoločnosti Solvay
         bolo preukázané dokumentmi nachádzajúcimi sa v existujúcich spisoch a že „nič neumožň[ovalo] predpokladať, že [žalobkyňa]
         by mohla objaviť v chýbajúcich podspisoch dokumenty, ktoré by jej umožnili vyvrátiť konštatovanie Komisie“.

       Argumentácia uvedená na podporu návrhov smerujúcich k zrušeniu alebo zníženiu pokuty
      33      Žalobkyňa uviedla päť dôvodov založených na nesprávnom posúdení závažnosti porušení, nesprávnom posúdení trvania porušenia,
         na tom, že Komisia nesprávne prihliadla na priťažujúce okolnosti, na existencii poľahčujúcich okolností a na neprimeranosti
         pokuty, najmä s ohľadom na uplynutie času.

      34      V bode 303 napadnutého rozsudku Všeobecný súd uviedol, že Komisia nepreukázala, že dotknuté porušovanie pokračovalo až do
         konca roka 1990. V dôsledku toho znížil pokutu o 25 %.

      35      Na záver Všeobecný súd stanovil pokutu vo výške 2,25 milióna eur. Žalobkyni uložil povinnosť znášať tri štvrtiny svojich trov
         konania, ako aj tri štvrtiny trov konania Komisie a Komisii uložil povinnosť znášať štvrtinu svojich trov konania a štvrtinu
         trov konania žalobkyne.

       O odvolaní
      36      Odvolateľka uvádza tri odvolacie dôvody. Prvý dôvod je založený na porušení práva na rozhodnutie v primeranej lehote. Druhý
         dôvod sa zakladá na porušení práva na obhajobu vyplývajúcom zo skutočnosti, že po tom, ako Komisia zamietla odvolateľke prístup
         k spisu počas správneho konania, jeho časť stratila. Tretí dôvod je založený na porušení práva byť vypočutá predtým, ako Komisia
         prijala sporné rozhodnutie.

      37      Najskôr treba preskúmať spoločne druhý a tretí dôvod, ktoré sa oba týkajú porušenia práva na obhajobu.

       Argumentácia účastníkov konania
      38      Prvou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že ju uložením povinnosti preukázať, že stratené
         dokumenty mohli byť užitočné na jej obhajobu, zaťažil nemožnou dôkaznou povinnosťou, pretože tieto dokumenty nemohli byť preskúmané.

      39      Druhou časťou tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že porušil zásadu, podľa ktorej stačilo, aby tieto
         dokumenty mohli čo len v zníženej miere ovplyvniť sporné rozhodnutie.

      40      Treťou časťou tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že sa neobmedzil na predbežné preskúmanie spisu
         s cieľom overiť, či chýbajúce dokumenty boli spôsobilé ovplyvniť uvedené rozhodnutie, ale najskôr rozhodol vo veci samej.
         Všeobecný súd sa totiž v prvom rade domnieval, že dôvod uvedený žalobkyňou na podporu svojej žaloby o neplatnosť sporného
         rozhodnutia založený na neexistencii vplyvu na obchod medzi členskými štátmi mal byť zamietnutý, aby z toho v druhom rade
         vyvodil, že dokumenty nesprístupnené žalobkyni nemohli mať nijaký vplyv na toto rozhodnutie.

      41      Štvrtou časťou toho istého dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu jeho záver, že nepreukázala, že stratené dokumenty mohli
         byť užitočné na jej obhajobu, z dôvodu, že na Všeobecnom súde nevzniesla žalobný dôvod založený na neexistencii dohody uzavretej
         s CFK, čo mohla urobiť aj bez prístupu k spisu, hoci tento dôvod uviedla pred Komisiou, a že obsah stratených dokumentov už
         nikto nemohol určiť.

      42      Piatou časťou druhého odvolacieho dôvodu odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že strateným dokumentom odňal akýkoľvek význam
         z dôvodu, že už zamietol dôvod uvedený žalobkyňou a založený na nedostatku vplyvu na obchod medzi členskými štátmi, hoci obsah
         týchto dokumentov nepoznal, a preto nemohol vylúčiť, že jej mohli umožniť formulovať dodatočné tvrdenia či dokonca úplne nové
         dôvody tak vo veci samej, ako aj v súvislosti s výškou pokuty alebo dodržaním pravidiel konania.

      43      Prvou časťou tretieho odvolacieho dôvodu odvolateľka Všeobecnému súdu vytýka, že neodpovedal na jej tvrdenie, podľa ktorého
         mala byť vypočutá pred prijatím sporného rozhodnutia, a to napriek existencii rozsudku Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
         už citovaného, keďže správne konanie obsahovalo nezrovnalosti vyplývajúce z nedostatku prístupu k spisu v štádiu pred prijatím
         tohto rozhodnutia, čo ovplyvnilo platnosť jeho prípravných opatrení, a vzhľadom na to, že tieto nezrovnalosti boli konštatované
         Súdom prvého stupňa pred prijatím sporného rozhodnutia v rozsudku z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑30/91), už citovanom.

      44      Druhou časťou tohto odvolacieho dôvodu odvolateľka vytýka Všeobecnému súdu, že odmietol uznať, že pred prijatím sporného rozhodnutia
         bola Komisia povinná vypočuť dotknutý podnik, keďže rozsudok Všeobecného súdu – aj keď bol vydaný v rámci iného konania –
         dospel k záveru o existencii vady týkajúcej sa prípravných opatrení zrušeného rozhodnutia. Odvolateľka v tejto súvislosti
         pripomína rozsudok z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑30/91), už citovaný, a zdôrazňuje, že konanie v predmetnej veci obsahovalo
         rovnaké vady ako tie, ku ktorým dospel tento rozsudok. Podľa článku 233 ES mala Komisia povinnosť vyvodiť z rozsudku vydaného
         Všeobecným súdom všetky dôsledky. I keď rozhodnutie 91/298 Všeobecný súd zrušil pre nedostatočné overenie, Komisia mala prihliadnuť
         aj na rozsudok z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑30/91), už citovaný, ktorý definitívne konštatoval inú vadu konania. Komisia
         teda mala podľa odvolateľky povinnosť prihliadnuť na túto vadu konania konštatovanú Všeobecným súdom na účely nápravy konania,
         a preto jej sprístupniť spis a umožniť jej uplatniť všetky svoje písomné a ústne pripomienky pred prijatím sporného rozhodnutia.

      45      Komisia spochybňuje prípustnosť a dôvodnosť takto uvedených dôvodov a tvrdení odvolateľky.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      46      Na rozdiel od toho, čo tvrdí Komisia, žalobným dôvodom založeným na porušení práva na prístup k spisu odvolateľka nekritizuje
         skutkové posúdenia Všeobecného súdu, ale pravidlá, ktoré uplatnil v oblasti dôkazného bremena, pokiaľ ide o užitočnosť dokumentov,
         ktorých časť sa stratila. Otázka, či Všeobecný súd uplatnil pri posudzovaní užitočnosti týchto dokumentov na obhajobu odvolateľky
         správnu právnu normu, je právnou otázkou, ktorú môže preskúmať Súdny dvor v rámci odvolania (pozri v tomto zmysle rozsudky
         z 25. januára 2007, Sumitomo Metal Industries a Nippon Steel/Komisia, C‑403/04 P a C‑405/04 P, Zb. s. I‑729, bod 40, ako aj
         z 10. júla 2008, Bertelsmann a Sony Corporation of America/Impala, C‑413/06 P, Zb. s. I‑4951, bod 117).

      47      Právo na obhajobu je základné právo tvoriace neoddeliteľnú súčasť všeobecných právnych zásad, ktorých rešpektovanie zabezpečuje
         Súdny dvor (rozsudok zo 7. januára 2004, Aalborg Portland a i./Komisia, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P
         a C‑219/00 P, Zb. s. I‑123, bod 64).

      48      Rešpektovanie práva na obhajobu v konaní pred Komisiou, ktorého predmetom je uloženie pokuty podniku za porušenie pravidiel
         hospodárskej súťaže, vyžaduje, aby mal dotknutý podnik možnosť účinne vyjadriť svoje stanovisko k pravdivosti a relevantnosti
         jednak skutkových okolností a okolností, ktorých sa dovoláva, ako aj dokumentov, o ktoré Komisia oprela svoje zistenie existencie
         porušenia Zmluvy (rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný, bod 66). Toto právo je upravené v článku 41 ods. 2
         písm. a) a b) Charty základných práv Európskej únie.

      49      Ako Všeobecný súd správne pripomenul v bode 224 napadnutého rozsudku, právo na prístup k spisu znamená, že Komisia poskytne
         dotknutému podniku možnosť preskúmať všetky dokumenty založené vo vyšetrovacom spise, ktoré môžu byť relevantné na obhajobu
         tohto podniku. K nim patria doklady v jeho prospech aj neprospech, s výhradou obchodných tajomstiev iných podnikov, interných
         dokumentov Komisie a iných dôverných informácií (rozsudky Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný, bod 315,
         ako aj Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný, bod 68).

      50      Porušenie práva na prístup k spisu v priebehu konania predchádzajúceho prijatiu rozhodnutia v zásade môže viesť k zrušeniu
         tohto rozhodnutia, pokiaľ bolo zasiahnuté právo dotknutého podniku na obhajobu (rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
         už citovaný, bod 317).

      51      Za rovnakého predpokladu vzniknuté porušenie nie je napravené iba na základe skutočnosti, že prístup bol umožnený v priebehu
         súdneho konania (rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný, bod 318). Keďže sa takéto preskúmanie Všeobecným
         súdom obmedzuje na súdne preskúmanie vznesených žalobných dôvodov, nie je jeho predmetom ani jeho účinkom nahradiť úplné vyšetrovanie
         veci v rámci správneho konania. Okrem toho oneskorené oboznámenie sa s niektorými dokumentmi v spise nestavia podnik, ktorý
         podal žalobu proti rozhodnutiu Komisie, opäť do situácie, v ktorej by bol, pokiaľ by sa mohol pri predložení svojich písomných
         a ústnych pripomienok tejto inštitúcii opierať o rovnaké dokumenty (pozri rozsudok Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný,
         bod 103 a citovanú judikatúru).

      52      Ak je prístup k spisu, konkrétnejšie k dokumentom v prospech podniku, zabezpečený v štádiu súdneho konania, dotknutý podnik
         nemusí preukázať, že pokiaľ by mal k neoznámeným dokumentom prístup, malo by rozhodnutie Komisie odlišný obsah, ale iba to,
         že uvedené dokumenty mohli byť užitočné na jeho obhajobu (rozsudok z 2. októbra 2003, Corus UK/Komisia, C‑199/99 P, Zb. s. I‑11177,
         bod 128; Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia, už citovaný, bod 318, ako aj Aalborg Portland a i./Komisia, už citovaný,
         bod 131).

      53      Hoci Všeobecný súd správne pripomenul tieto zásady, v bode 263 napadnutého rozsudku napriek tomu dospel k záveru, že „aj keď
         totiž žalobkyňa nemala prístup ku všetkým dokumentom vo vyšetrovacom spise, táto okolnosť jej v predmetnej veci nebránila
         v tom, aby zabezpečila svoju obhajobu, pokiaľ ide o základné výhrady, ktoré Komisia vzniesla v oznámení o výhradách a v [spornom]
         rozhodnutí“.

      54      Všeobecný súd predtým, ako dospel k tomuto záveru, preskúmal výhrady uvedené v tomto rozhodnutí a materiálne dôkazy predložené
         na ich podporu. Takýto spôsob prístupu nemožno kritizovať, keďže užitočnosť iných dokumentov na obhajobu musí byť posúdená
         práve s prihliadnutím na tieto okolnosti.

      55      Všeobecný súd však svoj záver založil najmä na zistení uvedenom v bode 262 napadnutého rozsudku, podľa ktorého, „keďže žalobkyňa
         nevzniesla v žalobe nijaké tvrdenie, ktorého cieľom by bolo spochybnenie existencie dohody, proti ktorej smeruje Komisia v [spornom]
         rozhodnutí, nič neumožň[ovalo] predpokladať, že by mohla objaviť v chýbajúcich podspisoch dokumenty, ktoré by jej umožnili
         vyvrátiť konštatovanie Komisie“.

      56      Treba pripomenúť, že odvolateľka a CFK, ako vyplýva z bodu 49 sporného rozhodnutia, počas správneho konania pred Komisiou
         spochybnili existenciu dohody uzavretej medzi nimi. Odvolateľka najmä tvrdila, že činnosti CFK jednostranne podporovala v okamihu,
         keď zamýšľala odkúpiť jej aktivity.

      57      Okrem toho v čase, keď si odvolateľka pripravovala žalobu, nemala prístup k spisu CFK, čo by mohlo vysvetliť nespochybnenie
         existencie takejto dohody v žalobe.

      58      V každom prípade účastníkovi konania nemožno vytýkať, že uviedol nové dôvody podnietené vývojom konania, ako to stanovuje
         článok 48 ods. 2 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu.

      59      V predmetnej veci mohla odvolateľka vyjadriť stanovisko k dokumentom zaisteným počas roka 1989 až v roku 2005. Strata určitého
         množstva podspisov a neexistencia zoznamu ich obsahu jej však neumožnila overiť, či chýbajúce dokumenty mohli byť užitočné
         na jej obhajobu a či ich v dôsledku toho mohla uplatniť.

      60      Dôsledky tejto straty pre právo na obhajobu sú o to väčšie, že podľa Komisie chýbajúce podspisy pravdepodobne obsahovali odpovede
         na žiadosti o informácie poskytnuté podľa článku 11 nariadenia Rady č. 17 zo 6. februára 1962, prvého nariadenia implementujúceho
         články [81] a [82] Zmluvy (Ú. v. ES 13, 1962, s. 204; Mim. vyd. 08/001, s. 3), a teda odpovede CFK. Nie je preto vylúčené,
         že odvolateľka v týchto podspisoch mohla nájsť dôkazy podporujúce tézu, ktorú rozvíjala počas správneho konania.

      61      Treba zdôrazniť, že v predmetnej veci nejde o niekoľko chýbajúcich dokumentov, ktorých obsah by mohol byť obnovený na základe
         iných zdrojov, ale o celé podspisy, ktoré, ak boli predpoklady Komisie opísané v bode 60 tohto rozsudku správne, mohli obsahovať
         podstatné dôkazy z konania pred Komisiou a ktoré mohli byť relevantné na účely obhajoby odvolateľky.

      62      Z toho vyplýva, že Všeobecný súd sa tým, že v bode 263 napadnutého rozsudku dospel k záveru, že okolnosť, že žalobkyňa nemala
         prístup ku všetkým dokumentom nachádzajúcim sa vo vyšetrovacom spise, jej nezabránila v zabezpečení svojej obhajoby, dopustil
         nesprávneho právneho posúdenia, pokiaľ ide o porušenie práva na obhajobu Komisiou, a svoje rozhodnutie, čo sa týka obsahu
         chýbajúcich dokumentov, založil na predpoklade, ktorý sám nemohol preskúmať.

      63      Pokiaľ ide o vypočutie dotknutého podniku pred prijatím sporného rozhodnutia, na ktoré poukázala odvolateľka vo svojom treťom
         odvolacom dôvode, treba pripomenúť, že je súčasťou práva na obhajobu. Porušenie práva na obhajobu teda musí byť preskúmané
         v závislosti od osobitných okolností každého konkrétneho prípadu.

      64      V bode 165 napadnutého rozsudku Všeobecný súd správne pripomenul, že keď Komisia po zrušení rozhodnutia, ktoré ukladá sankcie
         podnikom, ktoré porušili článok 81 ods. 1 ES, z dôvodu procesnej vady týkajúcej sa výlučne podmienok jeho konečného prijatia
         kolégiom komisárov, prijme nové rozhodnutie v podstate s totožným obsahom, ktoré je založené na rovnakých výhradách, nie je
         povinná vykonať nové vypočutie dotknutých podnikov (pozri v tomto zmysle rozsudok Limburgse Vinyl Maatschappij a i./Komisia,
         už citovaný, body 83 až 111).

      65      V predmetnej veci však otázka vypočutia odvolateľky nemôže byť oddelená od prístupu k spisu. Ak má totiž sporné rozhodnutie
         z podstatnej časti totožný obsah a je založené na rovnakých výhradách ako tie, ktoré boli uvedené v prvom rozhodnutí zrušenom
         Všeobecným súdom z dôvodu procesnej vady v záverečnom štádiu konania, a to nedostatočného overenia kolégiom komisárov, platí,
         že prijatie tohto prvého rozhodnutia bolo takisto dotknuté vadou predchádzajúcou tejto poslednej uvedenej vade. Ako totiž
         vyplýva z bodu 17 tohto rozsudku, je nepochybné, že počas správneho konania, ktoré viedlo k prijatiu uvedeného prvého rozhodnutia,
         Komisia odvolateľke neposkytla všetky dokumenty nachádzajúce sa v jej spise, konkrétne dokumenty v jej prospech.

      66      Ako sa pripomenulo v bode 17 tohto rozsudku, v už citovaných rozsudkoch z 29. júna 1995, Solvay/Komisia (T‑30/91) a ICI/Komisia
         (T‑36/91), Súd prvého stupňa v súvislosti s rozhodnutím 91/297 dotknutým v bode 12 tohto rozsudku, ktoré je pripojené k spornému
         rozhodnutiu a bolo predmetom toho istého oznámenia o výhradách, konštatoval, že v tomto správnom konaní bolo porušené právo
         na obhajobu, keďže Komisia dotknutému podniku dostatočne nesprístupnila dokumenty, najmä tie, ktoré mohli byť užitočné na
         jeho obhajobu. Súd prvého stupňa preto zrušil tieto rozhodnutia a najmä pripomenul na jednej strane skutočnosť, že prístup
         k spisu vo veciach hospodárskej súťaže vyplýva z procesných záruk určených na ochranu práva na obhajobu, a na druhej strane
         nevyhnutnosť vypracovať podrobný zoznam dokumentov tvoriacich spis, aby dotknutý podnik mohol posúdiť vhodnosť žiadosti o prístup
         k špecifickým dokumentom, ktoré môžu byť užitočné na jeho obhajobu (rozsudky z 29. júna 1995, Solvay/Komisia, T‑30/91, už
         citovaný, body 59 a 101, ako aj ICI/Komisia, T‑36/91, už citovaný, body 69 a 111).

      67      Napriek týmto skutočnostiam a napriek judikatúre Súdneho dvora potvrdzujúcej dôležitosť prístupu k spisu, konkrétnejšie k dokumentom
         v prospech podniku (pozri najmä rozsudok z 8. júla 1999, Hercules Chemicals/Komisia, C‑51/92 P, Zb. s. I‑4235), Komisia prijala
         rovnaké rozhodnutie ako to, ktoré bolo zrušené pre nedostatočné overenie bez začatia nového správneho konania, v rámci ktorého
         by vypočula odvolateľku po tom, ako jej sprístupnila spis.

      68      Z toho vyplýva, že Všeobecný súd tým, že neprihliadol na špecifické okolnosti veci, a najmä tým, že vychádzal zo skutočnosti,
         že prvé rozhodnutie bolo zrušené pre nedostatočné overenie a druhé rozhodnutie obsahovalo rovnaké výhrady, nesprávne dospel
         k záveru, že vypočutie odvolateľky nebolo potrebné. Dopustil sa tak nesprávneho právneho posúdenia, keď rozhodol, že Komisia
         neporušila právo na obhajobu tým, že nevypočula odvolateľku pred prijatím sporného rozhodnutia.

      69      Z vyššie uvedeného vyplýva, že druhý a tretí odvolací dôvod sú dôvodné a že napadnutý rozsudok musí byť zrušený v rozsahu,
         v akom Všeobecný súd týmto rozsudkom nezrušil sporné rozhodnutie pre porušenie práva na obhajobu.

      70      Keďže uznanie dôvodnosti druhého a tretieho dôvodu má za následok zrušenie napadnutého rozsudku, nie je opodstatnené preskúmať
         prvý odvolací dôvod.

       O žalobe podanej proti spornému rozhodnutiu
      71      Podľa článku 61 Štatútu Súdneho dvora Európskej únie, ak je odvolanie dôvodné, Súdny dvor zruší rozhodnutie Všeobecného súdu.
         Súdny dvor môže sám rozhodnúť s konečnou platnosťou vo veci samej, ak to stav konania dovoľuje. Tak je to aj v danom prípade.

      72      Z bodov 47 až 69 tohto rozsudku vyplýva, že žaloba je dôvodná a je opodstatnené zrušiť sporné rozhodnutie z dôvodu porušenia
         práva na obhajobu.

       O trovách
      73      Podľa článku 122 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora, ak je odvolanie dôvodné a ak Súdny dvor sám rozhodne s konečnou platnosťou
         vo veci samej, potom rozhodne aj o trovách konania. Podľa článku 69 ods. 2 tohto poriadku, ktorý sa na základe jeho článku
         118 uplatňuje na konanie o odvolaní, účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to
         bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia nemala úspech v podstatnej časti svojich dôvodov a odvolateľka navrhla zaviazať
         ju na náhradu trov konania, je opodstatnené zaviazať Komisiu, aby okrem svojich trov konania znášala všetky trovy konania
         odvolateľky tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Rozsudok Všeobecného súdu Európskej únie zo 17. decembra 2009, Solvay/Komisia (T‑58/01), sa zrušuje.
      2.      Rozhodnutie Komisie 2003/5/ES z 13. decembra 2000 týkajúce sa konania o uplatnení článku 81 Zmluvy ES (COMP/33.133 – B: Uhličitan
            sodný – Solvay, CFK) sa zrušuje.
      3.      Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania vynaložené tak v prvostupňovom, ako aj v odvolacom konaní.
      Podpisy
      * Jazyk konania: francúzština.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. júla 1997. # Konsumentombudsmannen (KO) proti De Agostini (Svenska) Förlag AB (C-34/95) a TV-Shop i Sverige AB (C-35/95 a C-36/95). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Marknadsdomstolen - Švédsko. # Smernica 'télévision sans frontières'. # Spojené veci C-34/95, C-35/95 a C-36/95.