title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. júla 2013.#Mark Alemo‑Herron a i. proti Parkwood Leisure Ltd.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Supreme Court of the United Kingdom.#Prevod podnikov – Smernica 2001/23/ES – Zachovanie práv zamestnancov – Kolektívna zmluva uplatniteľná v čase prevodu na prevádzateľa a na pracovníka.#Vec C‑426/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 18. júla 2013 (
            *1
         )
      „Prevod podnikov — Smernica 2001/23/ES — Zachovanie práv zamestnancov — Kolektívna zmluva uplatniteľná v čase prevodu na prevádzateľa a na pracovníka“
      Vo veci C-426/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Supreme Court of the United Kingdom (Spojené kráľovstvo) z 10. augusta 2011 a doručený Súdnemu dvoru 12. augusta 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Mark Alemo-Herron a i.

      proti

         Parkwood Leisure Ltd,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predsedníčka druhej komory R. Silva de Lapuerta, vykonávajúca funkciu predsedníčky tretej komory, sudcovia K. Lenaerts, G. Arestis, J. Malenovský (spravodajca) a D. Šváby,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. septembra 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               M. Alemo-Herron a i., v zastúpení: T. Linden, barrister, a L. Prince, advocate,

               —

               Parkwood Leisure Ltd, v zastúpení: A. Lynch, QC,

               —

               vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Rozet a J. Enegren, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 19. februára 2013,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov (Ú. v. ES L 82, s. 16; Mim. vyd. 05/004, s. 98).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi M. Alemom-Herronom a i. a Parkwood Leisure Ltd (ďalej len „Parkwood“) vo veci uplatnenia kolektívnej zmluvy.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Smernicou 2001/23 bola kodifikovaná smernica Rady 77/187/EHS zo 14. februára 1977 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov [neoficiálny preklad] (Ú. v. ES L 61, s. 26), zmenená a doplnená smernicou Rady 98/50/ES z 29. júna 1998 (Ú. v. ES L 201, s. 88) (ďalej len „smernica 77/187“).

               4

               Článok 3 ods. 1 až 3 smernice 2001/23 stanovuje:
               „1.   Práva a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce z pracovnej zmluvy alebo z pracovnoprávneho vzťahu, ktorý existoval ku dňu prevodu, sa z dôvodu tohto prevodu prevedú na nadobúdateľa.
               Členské štáty môžu ustanoviť, že po dni prevodu bude popri nadobúdateľovi aj prevádzajúci spoločne a každý zvlášť [aj prevádzateľ spoločne a nerozdielne – neoficiálny preklad] zodpovedný za záväzky, ktoré vznikli pred dňom prevodu na základe pracovnej zmluvy alebo pracovnoprávneho vzťahu existujúcich v deň prevodu.
               2.   Členské štáty môžu prijať primerané opatrenia, ktorými zabezpečia, že prevádzateľ oboznámi nadobúdateľa so všetkými právami a povinnosťami, ktoré budú prevedené na nadobúdateľa podľa tohto článku, pokiaľ tieto práva a povinnosti sú alebo by mali byť známe prevádzateľovi v čase prevodu. Neoboznámenie nadobúdateľa s týmito právami a povinnosťami prevádzateľom nebude mať vplyv na prevod daného práva alebo povinnosti a na práva zamestnancov proti prevádzateľovi a/alebo nadobúdateľovi vo vzťahu k danému právu alebo povinnosti.
               3.   Po prevode nadobúdateľ naďalej dodržiava podmienky dohodnuté v každej kolektívnej zmluve za tých istých podmienok, ktoré platili pre prevádzateľa podľa danej zmluvy, až do dňa ukončenia alebo uplynutia kolektívnej zmluvy, alebo nadobudnutia platnosti, alebo uplatnenia inej kolektívnej zmluvy.
               Členské štáty môžu obmedziť obdobie dodržiavania týchto podmienok s výhradou, že nebude kratšie ako jeden rok.“

               5

               Podľa článku 8 tejto smernice:
               „Táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie, alebo podporovať, alebo povoľovať uzatváranie kolektívnych zmlúv alebo zmlúv medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie.“

         Právo Spojeného kráľovstva

               6

               Smernica 77/187 bola do právneho poriadku Spojeného kráľovstva prebratá nariadením z roku 1981 o prevode podnikov (ochrana zamestnancov) [Transfer of Undertakings (Protection of Employment) Regulations 1981, ďalej len „TUPE“].

               7

               § 5 ods. 2 písm. a) TUPE, ktorý preberá obsah § 3 ods. 2 smernice 2001/23, stanovuje:
               „Všetky práva, oprávnenia a povinnosti prevádzateľa vyplývajúce zo zmluvy alebo s ňou súvisiace prechádzajú na základe tohto nariadenia na nadobúdateľa.“

               8

               Podľa vnútroštátneho práva zmluvné strany môžu do svojej zmluvy zahrnúť ustanovenie, že odmenu zamestnanca bude pravidelne stanovovať tretia strana, ako je National Joint Council for Local Government Services (ďalej len „NJC“), ktorej zamestnávateľ nie je členom alebo v ktorej nie je zastúpený. Podľa systému, ktorý v Spojenom kráľovstve upravuje vzťahy medzi sociálnymi partnermi, sa o kolektívnych zmluvách tohto druhu predpokladá, že nie sú právne záväzné, pokiaľ sa strany výslovne nedohodli inak. Ustanovenia takejto kolektívnej zmluvy tak môžu mať účinok podmienok individuálnej pracovnej zmluvy uzatvorenej medzi zamestnávateľom a zamestnancom. To možno dosiahnuť, ako v prejednávanom prípade, tým, že do zmluvy sa zahrnie ustanovenie, že zamestnanec má právo, aby sa naňho vzťahovali podmienky dohodnuté medzi zamestnávateľom a odborovou organizáciou alebo podmienky dohodnuté určitým iným orgánom, napríklad NJC. Len čo sú takéto podmienky v zmluve zahrnuté, majú účinok podmienok dohodnutých v pracovnej zmluve.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               V roku 2002 jedna z rád londýnskeho samosprávneho mestského obvodu, Lewisham London Borough Council (ďalej len „rada obvodu Lewisham“), previedla ako podnik oddelenie pre voľnočasové aktivity na súkromný podnik CCL Limited (ďalej len „CCL“), pričom zamestnanci rady obvodu Lewisham sa stali zamestnancami spoločnosti CCL. V máji 2004 CCL uvedený podnik previedla na ďalší súkromný podnik, Parkwood.

               10

               V čase, keď bolo oddelenie pre voľnočasové aktivity súčasťou rady obvodu Lewisham, pracovné zmluvy medzi týmto oddelením a zamestnancami obsahovali pracovné podmienky dohodnuté v rámci NJC, orgánu kolektívneho vyjednávania v miestnom verejnom sektore. Dodržiavanie zmlúv dojednaných v rámci NJC nevyplýva zo zákona, ale zo zmluvnej klauzuly obsiahnutej v príslušnej pracovnej zmluve v tomto znení:
               „Počas trvania pracovnoprávneho vzťahu medzi zamestnancom a [radou obvodu Lewisham] sa pravidlá a podmienky zamestnania budú spravovať ustanoveniami kolektívnych zmlúv, ktoré bude pravidelne dohadovať [NJC], doplnenými zmluvami uzavretými na miestnej úrovni prostredníctvom výborov vyjednávania [rady obvodu Lewisham].“

               11

               V čase, keď bolo oddelenie pre voľnočasové aktivity prevedené ako podnik na spoločnosť CCL, platila zmluva, ktorú dohodla NJC na obdobie od 1. apríla 2002 do 31. marca 2004. V máji 2004 došlo k prevodu podniku prevádzkujúceho toto oddelenie na spoločnosť Parkwood.

               12

               Parkwood nie je a v každom prípade ani nemôže byť súčasťou NJC, lebo je súkromným podnikom, ktorý nepatrí do verejnej správy.

               13

               V rámci NJC bola v júni 2004 uzavretá nová zmluva so spätnou účinnosťou od 1. apríla 2004 do 31. marca 2007. Táto zmluva bola teda uzavretá po prevode predmetného podniku na spoločnosť Parkwood. Z tohto dôvodu Parkwood dospela k záveru, že nie je viazaná novou zmluvou, čo oznámila zamestnancom, ktorým odmietla priznať zvýšenie mzdy dohodnuté v rámci NJC na obdobie od apríla 2004 do marca 2007.

               14

               Keďže Parkwood odmietla dodržiavať podmienky dohodnuté v rámci NJC, zamestnanci podali žalobu na Employment Tribunal (pracovný súd), ktorá bola v roku 2008 zamietnutá. Proti tomuto rozsudku sa odvolali na Employment Appeal Tribunal (odvolací pracovný súd), ktorý ich odvolaniu vyhovel 12. januára 2009. Parkwood napadla rozhodnutie, ktoré vydal Employment Appeal Tribunal, na Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division).

               15

               Dňa 29. januára 2010 Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) vyhovel odvolaniu podanému spoločnosťou Parkwood a potvrdil rozhodnutie Employment Tribunal, ktorým boli zamietnuté nároky žalobcov vo veci samej. Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) konštatoval, že z rozsudku z 9. marca 2006, Werhof (C-499/04, Zb. s. I-2397), vyplýva, že článok 3 ods. 1 smernice 77/187 nezaväzuje nadobúdateľa žiadnou kolektívnou zmluvou, ktorá bola uzatvorená po prevode podniku.

               16

               Žalobcovia vo veci samej podali proti rozhodnutiu, ktoré vydal Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), dovolanie na Supreme Court of the United Kingdom, ktorý rozhodol položiť Súdnemu dvoru určité otázky týkajúce sa výkladu a účinku smernice 2001/23. Vnútroštátny súd totiž zastáva názor, že otázka, na ktorú mal Súdny dvor odpovedať v už citovanom rozsudku Werhof, nie je totožná s otázkou, ktorú treba zodpovedať vo veci samej.

               17

               V tejto súvislosti tvrdí, že nemecká právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá viedla k už citovanému rozsudku Werhof, zaujala k ochrane zamestnancov po prevode podniku alebo činnosti statický prístup. Stanovuje, že pravidlá vyplývajúce z kolektívnych zmlúv sa stávajú neoddeliteľnou súčasťou pracovnej zmluvy v znení platnom v okamihu prevodu podniku alebo činnosti, čo však neplatí, ak sa takéto pravidlá upravia po prevode podniku alebo činnosti.

               18

               V prejednávanom prípade ide naopak o to, či sa členskému štátu zakazuje, aby na základe vnútroštátneho zmluvného práva priznal zamestnancom pri prevode podniku alebo činnosti „dynamickú“ ochranu, teda ochranu, na základe ktorej možno voči nadobúdateľovi uplatniť nielen kolektívne zmluvy, ktoré sú platné v čase predmetného prevodu, ale aj po tomto prevode.

               19

               Za týchto okolností Supreme Court of the United Kingdom rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ak má zamestnanec, ako v prejednávanom prípade, voči prevádzateľovi právo vyplývajúce zo zmluvy, na základe ktorého sa naňho vzťahujú podmienky, ktoré pravidelne vyjednával a dohadoval orgán kolektívneho vyjednávania ako tretia strana, a ak je takéto právo podľa vnútroštátneho práva uznané skôr za dynamické než za statické právo zamestnanca voči zamestnávateľovi, ktorý je prevádzateľom, článok 3 smernice [2001/23], v spojení s [už citovaným] rozsudkom Werhof:

                                 a)

                                 vyžaduje, aby takéto právo bolo chránené a vynútiteľné voči nadobúdateľovi v prípade príslušného prevodu, na ktorý sa uplatňuje [táto] smernica;
                                 alebo

                                 b)

                                 oprávňuje vnútroštátne súdy rozhodnúť, že takéto právo je chránené a vynútiteľné voči nadobúdateľovi v prípade príslušného prevodu, na ktorý sa uplatňuje [uvedená] smernica;
                                 alebo

                                 c)

                                 zakazuje vnútroštátnym súdom rozhodnúť, že takéto právo je chránené a vynútiteľné voči nadobúdateľovi v prípade príslušného prevodu, na ktorý sa uplatňuje [ta istá] smernica?

                        2.

                        Môžu súdy členského štátu uplatniť vnútroštátne právo na výklad vykonávacej právnej úpravy vždy, pokiaľ tento výklad nie je v rozpore s právom Spoločenstva, v situácii, keď si členský štát splnil povinnosti spočívajúce v prebratí minimálnych požiadaviek stanovených v článku 3 smernice 2001/23, ale v rámci ktorých vznikla otázka, či sa vykonávacie opatrenia majú vykladať v tom zmysle, že idú nad rámec týchto požiadaviek spôsobom, ktorý je priaznivejší pre chránených zamestnancov tým, že im poskytuje dynamické zmluvné práva voči nadobúdateľovi, alebo sa k výkladu musí zaujať iný prístup, a ak áno, aký?

                        3.

                        Môže vnútroštátny súd v prejednávanom prípade, v rámci ktorého zamestnávateľ nevyslovil žiadne tvrdenie v tom zmysle, že by vplyv dynamického práva zamestnancov podľa vnútroštátneho práva na kolektívne dohodnuté podmienky predstavoval porušenie práv zamestnávateľa podľa článku 11 Európskeho dohovoru o ľudských právach a základných slobodách [podpísaného v Ríme 4. novembra 1950], uplatniť výklad TUPE, ktorého sa domáhajú zamestnanci?“

         O prejudiciálnych otázkach

               20

               Svojimi tromi otázkami, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 3 smernice 2001/23 vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát pri prevode podniku, akým je prevod podniku vo veci samej, stanovil, že dynamické ustanovenia odkazujúce na kolektívne zmluvy, ktoré boli dohodnuté a prijaté po dátume prevodu, sú voči nadobúdateľovi vynútiteľné.

               21

               Najskôr treba uviesť, že už citovaný rozsudok Werhof, týkajúci sa článku 3 smernice 77/187, obsahuje viacero skutočností, ktoré sú pre vec samu relevantné. Vec sama sa síce týka smernice 2001/23, avšak uvedené skutočnosti sú na ňu plne uplatniteľné, keďže táto smernica kodifikuje smernicu 77/187, pričom relevantné ustanovenia článku 3 oboch smerníc sú formulované rovnako.

               22

               Po prvé treba pripomenúť, že v bode 37 už citovaného rozsudku Werhof Súdny dvor rozhodol, že článok 3 ods. 1 smernice 77/187 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni tomu, aby v prípade, ak pracovná zmluva odkazuje na kolektívnu zmluvu záväznú pre prevádzateľa, nadobúdateľ, ktorý nie je stranou tejto zmluvy, nebol viazaný kolektívnymi zmluvami nasledujúcimi po kolektívnej zmluve platnej v čase prevodu podniku.

               23

               Ďalej z článku 8 smernice 2001/23 vyplýva, že táto smernica nemá vplyv na právo členských štátov uplatňovať alebo prijímať zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie, alebo podporovať či povoľovať uzatváranie kolektívnych zmlúv alebo zmlúv medzi sociálnymi partnermi, ktoré sú pre zamestnancov výhodnejšie.

               24

               Pokiaľ ide o vec samu, je nesporné, ako to vyplýva zo samotného znenia druhej položenej otázky, že ustanovenia odkazujúce na kolektívne zmluvy, ktoré boli dohodnuté a prijaté po dátume prevodu dotknutého podniku, a priznávajúce dynamické zmluvné práva sú pre zamestnancov výhodnejšie.

               25

               Cieľom smernice 77/187 teda nie je chrániť pri prevode podniku výlučne záujmy zamestnancov, ale má zabezpečiť spravodlivú rovnováhu medzi záujmami týchto zamestnancov na jednej strane a záujmami nadobúdateľa na druhej strane. Konkrétnejšie spresňuje, že nadobúdateľ musí mať možnosť vykonať úpravy a prispôsobenia potrebné na ďalší výkon svojej činnosti (pozri v tomto zmysle rozsudok Werhof, už citovaný, bod 31).

               26

               V tejto súvislosti treba uviesť, že k prevodu podniku vo veci samej došlo medzi právnickou osobou verejného práva na jednej strane a právnickou osobou súkromného práva na druhej strane.

               27

               Pokiaľ ide o prevod podniku z verejného sektora do súkromného sektora, treba konštatovať, že pokračovanie činnosti nadobúdateľa si bude vzhľadom na nepredvídateľné rozdiely, ktoré existujú v pracovných podmienkach medzi týmito dvomi sektormi, vyžadovať významné prispôsobenia a úpravy.

               28

               Dynamické ustanovenie odkazujúce na kolektívne zmluvy, ktoré boli dohodnuté a prijaté po dátume prevodu dotknutého podniku a určené na úpravu vývoja pracovných podmienok vo verejnom sektore, môže značne obmedziť voľnú úvahu nevyhnutnú na to, aby nadobúdateľ prijal uvedené opatrenia na pripôsobenie a úpravu.

               29

               V takej situácii môže takéto ustanovenie ohroziť spravodlivú rovnováhu medzi záujmami nadobúdateľa v postavení zamestnávateľa na jednej strane a záujmami zamestnancov na druhej strane.

               30

               Po druhé treba uviesť, že podľa ustálenej judikatúry treba ustanovenia smernice 2001/23 vykladať pri dodržiavaní základných práv, ktoré sú uvedené v Charte základných práv Európskej únie (ďalej len „Charta“) (pozri v tomto zmysle rozsudok z 27. septembra 2012, Cimade a GISTI, C-179/11, bod 42).

               31

               V tomto ohľade vnútroštátny súd síce uvádza, že právo nezdružovať sa nie je predmetom sporu vo veci samej. Výklad článku 3 smernice 2001/23 však musí byť v každom prípade v súlade s článkom 16 Charty, v ktorom sa uvádza sloboda podnikania.

               32

               Toto základné právo zahŕňa najmä zmluvnú slobodu, ako to vyplýva z vysvetliviek vypracovaných s cieľom poskytnúť usmernenia pri výklade Charty (Ú. v. EÚ C 303, 2007, s. 17), ktoré sa podľa článku 6 ods. 1 tretieho pododseku ZEÚ a článku 52 ods. 7 Charty majú zohľadniť pri jej výklade (rozsudok z 22. januára 2013, Sky Österreich, C-283/11, bod 42).

               33

               Vzhľadom na článok 3 smernice 2001/23 z toho vyplýva, že na základe slobody podnikania musí mať nadobúdateľ možnosť účinne uplatniť svoje záujmy v zmluvnom procese, na ktorom sa zúčastňuje, a vyjednať faktory určujúce vývoj pracovných podmienok svojich zamestnancov s ohľadom na jeho budúcu hospodársku činnosť.

               34

               Treba však konštatovať, že nadobúdateľ vo veci samej nemá nijakú možnosť zúčastňovať sa na činnosti predmetného orgánu kolektívneho vyjedávania. Za týchto podmienok tento nadobúdateľ nemá možnosť ani účinne uplatniť svoje záujmy v zmluvnom procese, na ktorom sa zúčastňuje, ani vyjednať faktory určujúce vývoj pracovných podmienok svojich zamestnancov s ohľadom na jeho budúcu hospodársku činnosť.

               35

               Za týchto podmienok je zmluvná sloboda uvedeného nadobúdateľa výrazne znížená do takej miery, že takéto obmedzenie môže ohroziť samotnú podstatu jeho práva na slobodu podnikania.

               36

               Článok 3 smernice 2001/23 v spojení s článkom 8 tejto smernice však nemožno vykladať tak, že členským štátom povoľuje prijať opatrenia, ktoré sú síce výhodnejšie pre zamestnancov, avšak môžu ohroziť samotnú podstatu práva nadobúdateľa na slobodu podnikania (pozri analogicky rozsudok zo 6. septembra 2012, Deutsches Weintor, C-544/10, body 54 a 58).

               37

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na tri položené otázky odpovedať tak, že článok 3 smernice 2001/23 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát v prípade prevodu podniku stanovil, že dynamické ustanovenia odkazujúce na kolektívne zmluvy, ktoré boli dohodnuté a prijaté po dátume prevodu, sú voči nadobúdateľovi vynútiteľné, pokiaľ tento nadobúdateľ nemal možnosť zúčastniť sa na procese vyjednávania o takýchto kolektívnych zmluvách, ktoré boli uzavreté po prevode.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 3 smernice Rady 2001/23/ES z 12. marca 2001 o aproximácii zákonov členských štátov týkajúcich sa zachovania práv zamestnancov pri prevodoch podnikov, závodov alebo častí podnikov alebo závodov sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby členský štát v prípade prevodu podniku stanovil, že dynamické ustanovenia odkazujúce na kolektívne zmluvy, ktoré boli dohodnuté a prijaté po dátume prevodu, sú voči nadobúdateľovi vynútiteľné, pokiaľ tento nadobúdateľ nemal možnosť zúčastniť sa na procese vyjednávania o takýchto kolektívnych zmluvách, ktoré boli uzavreté po prevode.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. marca 1997. # Maatschap M.J.M. Linthorst, K.G.P. Pouwels en J. Scheren c.s. proti Inspecteur der Belastingdienst/Ondernemingen Roermond. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof 's-Hertogenbosch - Holandsko. # Šiesta smernica DPH - Článok 9. # Vec C-167/95.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 19. júla 2012.#Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö proti A Oy.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Korkein hallinto-oikeus.#Priame dane – Sloboda usadiť sa – Voľný pohyb kapitálu – Dohoda o EHP – Články 31 a 40 – Smernica 2009/133/ES – Pôsobnosť – Výmena akcií medzi spoločnosťou so sídlom v členskom štáte a spoločnosťou so sídlom v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP – Zamietnutie daňovej výhody – Dohovor o vzájomnej administratívnej spolupráci v oblasti daní.#Vec C-48/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 19. júla 2012 (
            *1
         )
      „Priame dane — Sloboda usadiť sa — Voľný pohyb kapitálu — Dohoda o EHP — Články 31 a 40 — Smernica 2009/133/ES — Pôsobnosť — Výmena akcií medzi spoločnosťou so sídlom v členskom štáte a spoločnosťou so sídlom v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP — Zamietnutie daňovej výhody — Dohovor o vzájomnej administratívnej spolupráci v oblasti daní“
      Vo veci C-48/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Korkein hallinto-oikeus (Fínsko) z 31. januára 2011 a doručený Súdnemu dvoru 2. februára 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö

      proti

         A Oy,

      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory K. Lenaerts, sudcovia J. Malenovský, R. Silva de Lapuerta, G. Arestis (spravodajca) a D. Šváby,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. februára 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               A Oy, v zastúpení: M. Ohtonen, asianajaja,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: M. Pere, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes, splnomocnený zástupca,

               —

               nórska vláda, v zastúpení: K. B. Moen a K. Moe Winther, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a I. Koskinen, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Kontrolný úrad EZVO, v zastúpení: X. Lewis a F. Simonetti, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 31 a 40 Dohody o Európskom hospodárskom priestore z 2. mája 1992 (Ú. v. ES L 1, 1994, s. 3, ďalej len „Dohoda o EHP“).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö, teda fínskou správou daní, a fínskou spoločnosťou A Oy (ďalej len „A“) vo veci výmeny akcií.

         Právny rámec

         Dohoda o EHP

               3

               Článok 6 Dohody o EHP stanovuje:
               „Bez toho, aby bol dotknutý budúci vývoj prípadového práva [judikatúry, – neoficiálny preklad] sa ustanovenia tejto dohody, pokiaľ sú zhodné v podstate so zodpovedajúcimi pravidlami Zmluvy o založení Európskeho hospodárskeho spoločenstva a s pravidlami Zmluvy o založení Európskeho spoločenstva uhlia a ocele, a aktmi, ktoré sú prijaté na uplatnenie oboch zmlúv, pri ich vykonávaní a uplatňovaní vykladajú v súlade s príslušnými rozhodnutiami Súdneho dvora Európskych spoločenstiev, ktoré tento dvor prijal pred dátumom podpísania tejto dohody.“

               4

               Článok 31 tejto dohody stanovuje:
               „1.   V rámci ustanovení tejto dohody nebudú existovať žiadne obmedzenia ohľadne slobody usadiť sa štátnych príslušníkov členského štátu [Európskeho spoločenstva] alebo štátu [Európskeho združenia voľného obchodu (EZVO)] na území ktoréhokoľvek z týchto štátov. To sa uplatní takisto aj na zakladanie obchodných zastúpení, organizačných zložiek a dcérskych spoločností štátnymi príslušníkmi ktoréhokoľvek členského štátu Európskeho spoločenstva alebo štátu EZVO na území ktoréhokoľvek z týchto štátov.
               Sloboda usadiť sa zahŕňa aj právo začať a vykonávať samostatnú zárobkovú činnosť, založiť a viesť podniky, najmä spoločnosti v zmysle článku 34 druhého odseku, za podmienok stanovených pre vlastných štátnych príslušníkov právom štátu, v ktorom dochádza k usadeniu sa, pokiaľ ustanovenia kapitoly o kapitále nestanovujú inak.
               2.   Osobitné ustanovenie uplatniteľné na ustanovenia práva usadiť sa nachádzajú v prílohách VII až XI.“

               5

               Článok 40 tejto dohody stanovuje:
               „V rámci ustanovení tejto dohody neexistujú žiadne obmedzenia medzi zmluvnými stranami na pohyb kapitálu, ktorý patrí osobe s bydliskom v členskom štáte [Európskeho spoločenstva] alebo v štáte EZVO a rovnako neexistuje žiadna diskriminácia z dôvodu štátnej príslušnosti alebo miesta bydliska strán alebo miesta, kde sa kapitál investuje. Príloha XII obsahuje ustanovenia nevyhnutné na vykonávanie tohto článku.“

         Právo Únie

               6

               Výmena akcií je definovaná v článku 2 písm. e) smernice Rady 2009/133/ES z 19. októbra 2009 o spoločnom systéme zdaňovania, uplatniteľnom pri zlučovaní, rozdeľovaní, čiastočnom rozdeľovaní, prevode aktív a výmene akcií spoločností rôznych členských štátov a pri premiestnení sídla SE alebo SCE medzi členskými štátmi (Ú. v. EÚ L 310, s. 34) nasledujúcim spôsobom:
               „… ‚výmena akcií‘ znamená operáciu, pri ktorej jedna spoločnosť nadobúda podiel na kapitáli druhej spoločnosti takým spôsobom, že získa väčšinu hlasovacích práv v tejto druhej spoločnosti, alebo ak už má takúto väčšinu, nadobudne ďalší kapitál tejto druhej spoločnosti, pričom akcionárom druhej spoločnosti sú výmenou za ich cenné papiere vydané cenné papiere, ktoré predstavujú kapitál prvej spoločnosti[,] akcionárom druhej spoločnosti výmenou za ich cenné papiere, prípadne za platbu v hotovosti nepresahujúcu 10 % nominálnej hodnoty alebo pri absencii nominálnej hodnoty účtovnej hodnoty cenných papierov vydaných na výmenu“.

         Fínska právna úprava

               7

               § 52 a § 52f ods. 1 a 2 zákona 360/1968 o zdanení príjmov z hospodárskej činnosti [Laki elinkeinotulon verottamisesta (360/1968), ďalej len „zákon o zdanení príjmov obchodných spoločností“], stanovujú:
               „§ 52
               Ustanovenia § 52a až 52f nižšie sa uplatnia na zlúčenie, rozdelenie, prevod alebo výmenu akcií tuzemských akciových spoločností. § 52a až 52e tohto zákona sa uplatnia aj na zlúčenie, rozdelenie, prevod alebo výmenu akcií iných spoločností uvedených v § 3 zákona o zdanení príjmov. Ustanovenia týkajúce sa akciových spoločností, akcií, kapitálu a akcionárov sa na tento účel uplatnia na iné spoločnosti, ich podiely na kapitáli a akciový kapitál zodpovedajúci ich kapitálu a na ich akcionárov alebo členov. Ustanovenia týkajúce sa fúzie sa uplatnia aj na fúzie tuzemských hospodárskych zoskupení. Ustanovenia týkajúce sa akciových spoločností, akcií a akcionárov sa na tento účel uplatnia na podiely na kapitáli zoskupení, ako aj na ich akcionárov a samotné zoskupenia.
               § 52a až 52f sa za obmedzení uvedených nižšie uplatnia aj v prípade, ak sa zlúčenie, rozdelenie, prevod alebo výmena akcií týka spoločností uvedených v článku 3 písm. a) smernice Rady 90/434/EHS [z 23. júla 1990] o spoločnom systéme zdaňovania pri zlúčeniach, rozdeleniach, prevodoch majetku a výmene akcií týkajúcich sa spoločností rôznych členských štátov, ako aj pri premiestnení sídla SE alebo SCE medzi členskými štátmi, ktoré podliehajú dani z príjmov právnických osôb. Spoločnosť sa považuje za spoločnosť so sídlom v niektorom členskom štáte, ak v ňom má sídlo podľa právneho poriadku tohto členského štátu a na základe zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia uzatvorenej medzi členským štátom a tretím štátom sa nepovažuje za spoločnosť so sídlom mimo Európskej únie.
               …
               § 52f
               Výmena akcií je úkon, pri ktorom akciová spoločnosť nadobudne taký počet akcií inej akciovej spoločnosti, že jej akcie, ktoré má v držbe, zabezpečia viac ako polovicu hlasovacích práv vyplývajúcich zo všetkých akcií druhej spoločnosti, alebo – ak už má v držbe viac ako polovicu hlasovacích práv – získa ďalšie akcie a akcionári druhej spoločnosti od nej získajú ako protihodnotu buď novovydané akcie, alebo vlastné akcie, ktoré má ona v držbe. Protihodnotou môžu byť aj peniaze, no suma nesmie prevýšiť 10 % nominálnej hodnoty prevedených akcií, alebo – v prípade absencie nominálnej hodnoty – hodnoty podielu splateného základného imania, ktorý zodpovedá akciám.
               Pri zdaňovaní sa výmena akcií nepovažuje za predaj. Obstarávacími nákladmi akcií, ktoré boli predané na základe výmeny, je časť obstarávacích nákladov získaných akcií, ktorá pri zdanení nebola odpísaná. Výmena sa považuje za predaj, ak sú protihodnotou peniaze.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               8

               Spoločnosť A vlastní ako držiteľka 4 093 z 20 743 akcií, ktoré tvoria kapitál C Oy (ďalej len „C“), spoločnosti podľa fínskeho práva, čo zodpovedá približne 19,7 % podielu. Druhým vlastníkom C, ktorý vlastní podiel na kapitáli tejto spoločnosti vo výške približne 80,3 %, je B AS (ďalej len „B“), nórska spoločnosť. Cieľom transakcie, ktorá je predmetom sporu vo veci samej, bola výmena akcií v zmysle § 52f zákona o zdanení príjmov obchodných spoločností, pri ktorej A na jednej strane previedla na B svoje akcie v kapitáli C a na druhej strane dostala ako protiplnenie novovydané akcie B vo výške približne 6 % jej kapitálu. V dôsledku tejto transakcie teda B vlastní 100 % kapitálu C.

               9

               Spoločnosť A požiadala keskusverolautakunta (ústredná daňová komisia), aby rozhodla, či sa výmena akcií v zmysle § 52f zákona o zdanení príjmov obchodných spoločností, ktorá sa za určitých okolností nepovažuje za zdaniteľný predaj, uplatní na výmenu akcií vo veci samej.

               10

               Táto komisia vo svojom predbežnom rozhodnutí č. 55/2008 z 1. októbra. 2008 vyhlásila, že zásady uvedené v § 52f zákona o zdanení príjmov obchodných spoločností sa uplatňujú na takú výmenu akcií, ako je výmena zamýšľaná medzi A a B. Podľa tohto rozhodnutia sa zásady vyplývajúce z § 52f zákona o zdanení príjmov obchodných spoločností na prejednávaný prípad uplatnia, takže táto výmena sa na účely zdanenia A nemá považovať za predaj akcií.

               11

               Veronsaajien oikeudenvalvontayksikkö svojím odvolaním podaným na Korkein hallinto-oikeus (Najvyšší správny súd) požadovala zrušenie predbežného rozhodnutia ústrednej daňovej komisie.

               12

               Korkein hallinto-oikeus rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa výmena akcií, pri ktorej fínska akciová spoločnosť prevedie na nórsku spoločnosť (ktorá má právnu formu aksjeselskap [a. s.]) akcie spoločnosti, ktorú vlastní, a ako protihodnotu získa akcie vydané nórskou spoločnosťou, s ohľadom na články 31 a 40 Dohody o EHP posudzovať pri zdanení rovnako neutrálne, ako keby išlo o výmenu medzi vnútroštátnymi akciovými spoločnosťami alebo spoločnosťami so sídlom v členských štátoch Európskej únie?“

         O prejudiciálnej otázke

               13

               Najprv je potrebné poukázať na skutočnosť, že vnútroštátny súd uvádza, že zákon o zdanení príjmov obchodných spoločností preberá smernicu 2009/133 do vnútroštátneho práva.

               14

               V zmysle článku 1 tejto smernice sa táto smernica uplatňuje iba na výmenu akcií, na ktorej sa zúčastňujú spoločnosti usadené na území dvoch alebo viacerých členských štátov. Keďže spoločnosť podieľajúca sa na výmene akcií vo veci samej nie je usadená v členskom štáte, konkrétne spoločnosť B, ktorá má sídlo v Nórsku, táto výmena nepatrí do rozsahu pôsobnosti smernice 2009/133. Za týchto podmienok je potrebné na otázku položenú vnútroštátnym súdom odpovedať preskúmaním ustanovení vnútroštátnej daňovej úpravy v súvislosti s ustanoveniami Dohody o EHP.

               15

               Pokiaľ ide o Dohodu o EHP, je potrebné pripomenúť, že jedným zo základných cieľov tejto dohody je dosiahnuť v čo najväčšej miere slobodu pohybu tovarov, osôb, služieb a kapitálu v celom Európskom hospodárskom priestore (EHP) tak, aby sa vnútorný trh na úrovni Únie rozšíril na štáty EZVO. Z tohto hľadiska viaceré ustanovenia tejto dohody zabezpečujú, aby bol jej výklad, pokiaľ je to možné, jednotný na celom území EHP (pozri stanovisko 1/92 z 10. apríla 1992, Zb. s. I-2821). V tomto rámci vykonáva Súdny dvor dozor nad tým, aby sa pravidlá Dohody o EHP, ktoré sú v podstate totožné s pravidlami ZFEÚ, vykladali v členských štátoch jednotne (rozsudky Súdneho dvora z 19. novembra 2009, Komisia/Taliansko, C-540/07, Zb. s. I-10983, bod 65, a z 28. októbra 2010, Établissements Rimbaud, C-72/09, Zb. s. I-10659, bod 20).

               16

               Okrem toho treba pripomenúť, že hoci priame dane patria podľa ustálenej judikatúry do právomoci členských štátov, členské štáty ich musia uplatňovať v súlade s právom Únie (pozri najmä rozsudky zo 7. septembra 2004, Manninen, C-319/02, Zb. s. I-7477, bod 19; zo 6. marca 2007, Meilicke a i., C-292/04, Zb. s. I-1835, bod 19; z 24. mája 2007, Holböck, C-157/05, Zb. s. I-4051, bod 21, ako aj z 11. októbra 2007, ELISA, C-451/05, Zb. s. I-8251, bod 68). Táto právomoc im však rovnako neumožňuje uplatňovať opatrenia, ktoré sú v rozpore so slobodami pohybu zaručenými podobnými ustanoveniami Dohody o EHP (pozri rozsudok Établissements Rimbaud, už citovaný, bod 23).

               17

               Pokiaľ ide o slobodu, v rámci ktorej sa musí analyzovať legislatíva v konaní vo veci samej, z ustálenej judikatúry vyplýva, že na určenie, či vnútroštátna judikatúra patrí do pôsobnosti predpisov týkajúcich sa práva usadiť sa alebo predpisov, ktoré sa týkajú voľného pohybu kapitálu, je potrebné vziať do úvahy predmet dotknutej právnej úpravy (uznesenie Súdneho dvora 10. mája 2007, Lasertec, C-492/04, Zb. s. I-3775, bod 19 a citovaná judikatúra).

               18

               Vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa týkajú vlastníctva podielu umožňujúceho vykonávať istý vplyv na rozhodnutia dotknutej spoločnosti a určovať tak jej činnosť, patria do vecnej pôsobnosti ustanovení ZFEÚ týkajúcich sa slobody usadiť sa (pozri uznesenie Lasertec, už citované, bod 20 a citovanú judikatúru).

               19

               Zo znenia § 52f zákona o zdanení príjmov obchodných spoločností jasne vyplýva, že na to, aby sa dotknutá výmena akcií nepovažovala za zdaniteľný predaj, musí nadobúdajúca spoločnosť vlastniť alebo nadobudnúť akcie inej spoločnosti, ktoré jej založia nárok na viac než polovicu hlasovacích práv v tejto inej spoločnosti. Takéto vnútroštátne ustanovenia, ktoré sa uplatnia aj na operácie, ktoré zahŕňajú držbu alebo prevzatie kontroly nad spoločnosťou, patria do slobody usadiť sa.

               20

               Na položenú otázku teda treba odpovedať iba z hľadiska článku 31 Dohody o EHP.

               21

               V tejto súvislosti Súdny dvor už rozhodol, že ustanovenia zakazujúce obmedzenia slobody usadiť sa uvedené v článku 31 Dohody o EHP sú zhodné s ustanoveniami uvedenými v článku 49 ZFEÚ (pozri rozsudky z 23. februára 2006, Keller Holding, C-471/04, Zb. s. I-2107, bod 49, a z 23. októbra 2008, Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, C-157/07, Zb. s. I-8061, bod 24).

               22

               Navyše je potrebné zdôrazniť, že článok 6 Dohody o EHP stanovuje, že bez toho, aby tým bol dotknutý ďalší vývoj judikatúry, sa ustanovenia tejto dohody v rozsahu, v akom sú v podstate totožné so zodpovedajúcimi pravidlami zmlúv Únie, pri svojom vykonávaní a uplatňovaní vykladajú v súlade so súvisiacou judikatúrou Súdneho dvora vydanou ku dňu podpísania tejto dohody.

               23

               Sloboda usadiť sa teda v prípade spoločností, ktoré sú založené podľa zákonov členského štátu a ktoré majú registrované sídlo, ústredie alebo hlavné miesto podnikateľskej činnosti v Únii alebo v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP, zahŕňa aj právo vykonávať svoju činnosť v iných členských štátoch alebo v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP, prostredníctvom dcérskej spoločnosti, organizačnej zložky alebo obchodného zastúpenia (pozri v tomto zmysle rozsudok Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, už citovaný, bod 28 a citovanú judikatúru).

               24

               Okrem toho Súdny dvor tiež zdôraznil, že pojem usadenie sa v zmysle ZFEÚ je veľmi široký pojem, ktorý pre štátneho príslušníka Únie zahŕňa možnosť trvale a nepretržite sa zúčastňovať na hospodárskom živote v inom členskom štáte než v štáte jeho pôvodu a mať z toho prospech, čím podporuje vzájomné hospodárske a sociálne prenikanie v rámci Únie v oblasti samostatných zárobkových činností (pozri najmä rozsudok ELISA, už citovaný, bod 63). Sloboda usadiť sa teda sleduje zabezpečenie výhody vnútroštátneho zaobchádzania v hostiteľskom členskom štáte dcérskej spoločnosti, pričom zakazuje akúkoľvek diskrimináciu, čo i minimálnu, na základe miesta sídla materskej spoločnosti (pozri rozsudok zo 14. decembra 2006, Denkavit Internationaal a Denkavit France, C-170/05, Zb. s. I-11949, bod 22).

               25

               Z ustálenej judikatúry vyplýva, že za takéto obmedzenia treba považovať všetky opatrenia, ktoré zakazujú výkon tejto slobody, bránia jej alebo ju robia menej príťažlivou (pozri rozsudok Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, už citovaný, bod 30).

               26

               V súlade so spornou vnútroštátnou právnou úpravou vo veci samej sa na výmenu akcií medzi spoločnosťami vzťahuje neutrálne daňové zaobchádzanie v prípade prevádzajúcej spoločnosti so sídlom vo Fínsku iba vtedy, pokiaľ sa po prvé sídlo nadobúdajúcej spoločnosti nachádza vo Fínsku alebo v členskom štáte Únie a po druhé výmena akcií má za následok získanie väčšinového podielu nadobúdajúcou spoločnosťou v nadobudnutej spoločnosti. Pokiaľ tieto podmienky nie sú splnené, najmä v prípade, ak sa sídlo nadobúdajúcej spoločnosti, ako v situácii vo veci samej, nachádza v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP, výmena akcií na účely zdanenia sa považuje za zdaniteľný predaj akcií.

               27

               Konštatovanú rozdielnosť v zaobchádzaní nemožno vysvetliť odlišnou objektívnou situáciou. Daňové zaobchádzanie s výmenou akcií, ktorému podlieha tuzemská spoločnosť, sa totiž v situácii ako vo veci samej určuje výhradne podľa sídla nadobúdajúcej spoločnosti. Článok 31 Dohody o EHP pritom zakazuje akúkoľvek diskrimináciu na základe miesta sídla spoločností (pozri v tomto zmysle rozsudok z 26. júna 2008, Burda, C-284/06, Zb. s. I-4571, bod 77 a citovanú judikatúru).

               28

               Navyše je potrebné zdôrazniť, že na rozdiel od toho, čo tvrdí fínska vláda, použitie článku 31 Dohody o EHP nevedie k rozšíreniu rozsahu pôsobnosti smernice 2009/133 na spoločnosti usadené v tretích štátoch, ktoré sú zmluvnými štátmi Dohody o EHP. Na základe zásady zákazu diskriminácie zakotvenej v článku 31 Dohody o EHP je totiž členský štát povinný uplatniť daňový režim vyhradený pre výmenu akcií medzi tuzemskými spoločnosťami na výmenu akcií, ktorá zahŕňa aj spoločnosť usadenú v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP.

               29

               Je nutné konštatovať, že sporný daňový režim vo veci samej je prekážkou práva, ktoré je obsahom článku 31 Dohody o EHP.

               30

               Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že obmedzenie slobody usadiť sa je prípustné iba vtedy, ak je odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu. V takom prípade je navyše potrebné, aby bolo spôsobilé zabezpečiť uskutočnenie sledovaného cieľa a neprekračovalo to, čo je na dosiahnutie tohto cieľa nevyhnutné (pozri rozsudok Krankenheim Ruhesitz am Wannsee-Seniorenheimstatt, už citovaný, bod 40).

               31

               Vnútroštátny súd predkladá otázku, či predmetné obmedzenie odôvodňuje naliehavé dôvody všeobecného záujmu, spojené s potrebou bojovať proti daňovým podvodom a zachovať účinnosť daňových kontrol.

               32

               Len z okolnosti, že v rámci výmeny akcií má spoločnosť sídlo v treťom štáte, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP, však nemôže vyplývať všeobecná domnienka o daňovom podvode a nemožno ňou odôvodniť opatrenie zasahujúce do výkonu základnej slobody zaručenej Dohodou o EHP (pozri v tomto zmysle rozsudky z 26. septembra 2000, Komisia/Belgicko, C-478/98, Zb. s. I-7587, bod 45; z 21. novembra 2002, X a Y, C-436/00, Zb. s. I-10829, bod 62; zo 4. marca 2004, Komisia/Francúzsko, C-334/02, Zb. s. I-2229, bod 27, ako aj z 29. novembra 2011, National Grid Indus, C-371/10, Zb. s. I-12273, bod 84).

               33

               Pokiaľ ide o nevyhnutnosť zachovať účinnosť daňových kontrol, Súdny dvor rozhodol, že nemožno a priori vylúčiť, že daňovník bude schopný predložiť relevantné dôkazy, ktoré daňovým orgánom členského štátu umožnia jasne a presne overiť, že sa nepokúša vyhnúť zaplateniu daní alebo ho obísť (rozsudok z 18. decembra 2007, A, C-101/05, Zb. s. I-11531, bod 59 a citovaná judikatúra).

               34

               Táto judikatúra o obmedzeniach výkonu slobôd pohybu na úrovni Únie však nemôže byť úplne prenesená na slobody zaručené Dohodou o EHP, keďže výkon týchto slobôd sa odohráva v odlišnom právnom kontexte (pozri v tomto zmysle rozsudky A, už citovaný, bod 60, a Établissements Rimbaud, už citovaný, bod 40).

               35

               V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že rámec spolupráce medzi príslušným autoritami členských štátov zavedenej smernicou Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63), ako aj smernicou Rady 2011/16/EÚ z 15. februára 2011 o administratívnej spolupráci v oblasti daní a zrušení smernice 77/799/EHS (Ú. v. EÚ L 64, s. 1) neexistuje medzi týmito orgánmi a príslušnými orgánmi tretieho štátu, pokiaľ tretí štát neprevzal žiadny záväzok vzájomnej pomoci (pozri v tomto zmysle rozsudok Établissements Rimbaud, už citovaný, bod 41).

               36

               Čo sa týka konkrétne krajín, ktoré sú zmluvnými štátmi Dohody o EHP, ak podľa právnej úpravy členského štátu závisí poskytnutie daňového zvýhodnenia od splnenia podmienok, ktorých dodržanie možno overiť len získaním údajov od príslušných orgánov tretieho štátu, ktorý je zmluvným štátom Dohody o EHP, je v zásade legitímne, že tento členský štát odmietne poskytnúť toto zvýhodnenie, pokiaľ sa najmä z dôvodu neexistencie zmluvnej povinnosti tohto tretieho štátu ukáže nemožné od neho tieto informácie získať (pozri rozsudok Établissements Rimbaud, už citovaný, bod 44).

               37

               Je potrebné zdôrazniť, že medzi Fínskou republikou a Nórskym kráľovstvom existuje dohovor o vzájomnej administratívnej spolupráci v oblasti daní – dohovor 37/1991 podpísaný v Kodani 7. decembra 1989. Hoci je v právomoci vnútroštátneho súdu, aby posúdil, či tento dohovor obsahuje mechanizmus výmeny informácií dostatočný na to, aby umožnil fínskym orgánom overiť a kontrolovať, či sú splnené podmienky požadované vnútroštátnymi právnymi predpismi na uplatnenie režimu daňovej neutrality na výmenu akcií ako vo veci samej, treba konštatovať, že samotná fínska vláda na pojednávaní vysvetlila, že ustanovenia dohodnutého dohovoru stanovujú rovnako účinnú výmenu informácii medzi vnútroštátnymi orgánmi, ako je výmena informácií stanovená ustanoveniami smerníc 77/799 a 2011/16.

               38

               Za týchto okolností sa dotknutý členský štát nemôže opierať o nevyhnutnosť zachovať účinnosť daňových kontrol, aby odôvodnil rozdielne zaobchádzanie konštatované v bode 27 tohto rozsudku (pozri v tomto zmysle rozsudok ELISA, už citovaný, body 98 až 101).

               39

               Na základe vyššie uvedeného treba na prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 31 Dohody o EHP bráni právnemu predpisu členského štátu, ktorý považuje výmenu akcií medzi spoločnosťou so sídlom na území tohto členského štátu a spoločnosťou so sídlom na území tretieho štátu, ktorý je zmluvným štátom tejto dohody, za zdaniteľný predaj akcií, pričom takáto operácia by bola z daňového hľadiska neutrálna, ak by sa týkala výlučne tuzemských spoločností alebo spoločností so sídlom v iných členských štátoch, keďže medzi uvedeným členským štátom a uvedeným tretím štátom existuje dohovor o vzájomnej administratívnej pomoci v oblasti daní, ktorý stanovuje rovnako účinnú výmenu informácií medzi vnútroštátnymi orgánmi, ako je výmena informácií stanovená ustanoveniami smerníc 77/799 a 2011/16, pričom overiť to patrí do právomoci vnútroštátneho súdu.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

                     Článok 31 Dohody o EHP bráni právnemu predpisu členského štátu, ktorý považuje výmenu akcií medzi spoločnosťou so sídlom na území tohto členského štátu a spoločnosťou so sídlom na území tretieho štátu, ktorý je zmluvným štátom tejto dohody, za zdaniteľný predaj akcií, pričom takáto operácia by bola z daňového hľadiska neutrálna, ak by sa týkala výlučne tuzemských spoločností alebo spoločností so sídlom v iných členských štátoch, keďže medzi uvedeným členským štátom a uvedeným tretím štátom existuje dohovor o vzájomnej administratívnej pomoci v oblasti daní, ktorý stanovuje rovnako účinnú výmenu informácií medzi vnútroštátnymi orgánmi, ako je výmena informácií stanovená ustanoveniami smernice Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní a smernice Rady 2011/16/EÚ z 15. februára 2011 o administratívnej spolupráci v oblasti daní a zrušení smernice 77/799/EHS, pričom overiť to patrí do právomoci vnútroštátneho súdu.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: fínčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 20. októbra 1977. # Antonio Giuliani proti Landesversicherungsanstalt Schwaben. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Sozialgericht Augsburg - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov. # Vec 32-77.


Rozsudok Súdneho dvora zo 16. júla 1998. # Silhouette International Schmied GmbH & Co. KG proti Hartlauer Handelsgesellschaft mbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko. # Vec C-355/96.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 6. decembra 2001. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Vec C-146/00.


Rozsudok Súdneho dvora z 21. októbra 1975. # Teresa a Silvana Petroni proti Office national des pensions pour travailleurs salariés (ONPTS), Bruxelles. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal du travail de Bruxelles - Belgicko. # Vec 24-75.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) zo 17. decembra 2015.#Imtech Marine Belgium NV proti Radio Hellenic SA.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Hof van beroep te Antwerpen.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Súdna spolupráca v občianskych veciach – Nariadenie (ES) č. 805/2004 – Európsky exekučný titul pre nesporné nároky – Podmienky osvedčenia – Práva dlžníka – Preskúmanie rozhodnutia.#Vec C-300/14.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      zo 17. decembra 2015 (
            *
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Súdna spolupráca v občianskych veciach — Nariadenie (ES) č. 805/2004 — Európsky exekučný titul pre nesporné nároky — Podmienky osvedčenia — Práva dlžníka — Preskúmanie rozhodnutia“
      Vo veci C‑300/14,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd v Antverpách, Belgicko) zo 16. júna 2014 a doručený Súdnemu dvoru 20. júna 2014, ktorý súvisí s konaním:

         Imtech Marine Belgium NV

      proti

         Radio Hellenic SA,

      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda tretej komory L. Bay Larsen, vykonávajúci funkciu predsedu štvrtej komory, sudcovia J. Malenovský, M. Safjan (spravodajca), A. Prechal a K. Jürimäe,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               belgická vláda, v zastúpení: C. Pochet, J.‑C. Halleux a L. Van den Broeck, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a E. Pedrosa, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Wils a A.‑M. Rouchaud‑Joët, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 8. septembra 2015,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 19 ods. 1 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky (Ú. v. EÚ L 143, s. 15; Mim. vyd. 19/007, s. 38).

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Imtech Marine Belgium NV (ďalej len „Imtech Marine“) so sídlom v Belgicku a spoločnosťou Radio Hellenic SA (ďalej len „Radio Hellenic“) so sídlom v Grécku, vo veci návrhu spoločnosti Imtech Marine osvedčiť rozhodnutie pre zmeškanie týkajúce sa pohľadávky so zmluvnou pokutou zvýšenej o úroky z omeškania ako európsky exekučný titul v zmysle nariadenia č. 805/2004.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Nariadenie č. 44/2001

               3

               Článok 34 bod 2 nariadenia Rady (ES) č. 44/2001 z 22. decembra 2000 o právomoci a o uznávaní a výkone rozsudkov v občianskych a obchodných veciach (Ú. v. ES L 12, s. 1; Mim. vyd. 19/004, s. 42) stanovuje, že rozsudok sa neuzná „v prípade, že bol vydaný bez účasti žalovaného v konaní, ak sa mu nedoručila písomnosť, ktorou sa začalo konanie alebo rovnocenná písomnosť v dostatočnom čase a takým spôsobom, aby si mohol zabezpečiť obhajobu, okrem prípadu, že žalovaný opomenul začať konanie, ktorým by napadol rozsudok, keď tak mohol urobiť“.

         Nariadenie č. 805/2004

               4

               Podľa odôvodnení 10 až 14, 18 a 19 nariadenia č. 805/2004:

                        „(10)

                        ak súd v členskom štáte vydal rozhodnutie o nespornom nároku bez toho aby sa dlžník zúčastnil konania, zrušenie akýchkoľvek kontrol v členskom štáte výkonu je neoddeliteľne spojené s existenciou dostatočnej záruky dodržania práva na obhajobu;

                        (11)

                        toto nariadenie usiluje o presadzovanie základných práv a zohľadňuje zásady vyjadrené najmä v Charte základných práv Európskej únie [ďalej len ‚Charta‘]. Predovšetkým usiluje o zabezpečenie plného rešpektovania práva na spravodlivý proces tak, ako ho vyjadruje článok 47 Charty;

                        (12)

                        pre konanie vedúce k vydaniu rozhodnutia by mali byť stanovené minimálne pravidlá s cieľom zabezpečiť, aby bol dlžník informovaný o súdnej žalobe proti nemu, o požiadavkách na jeho aktívnu účasť v konaní, ak chce poprieť nárok a o dôsledkoch jeho neúčasti včas, a to takým spôsobom, aby mu to umožnilo pripraviť si obhajobu;

                        (13)

                        vzhľadom na rozdiely medzi členskými štátmi v pravidlách občianskeho súdneho konania, obzvlášť tých, ktoré upravujú doručovanie dokumentov, je nevyhnutné stanoviť presnú a podrobnú definíciu týchto minimálnych pravidiel. Pre osvedčenie rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu nie je možné považovať za dostatočný najmä akýkoľvek spôsob doručenia, ktorý je založený na právnej fikcii splnenia týchto minimálnych pravidiel.

                        (14)

                        všetky spôsoby doručenia uvedené v článkoch 13 a 14 sú charakterizované buď úplnou istotou (článok 13) alebo veľmi vysokým stupňom pravdepodobnosti (článok 14), že doručovaný dokument sa dostal k svojmu adresátovi. V druhej kategórii by rozhodnutie malo byť osvedčené ako európsky exekučný titul iba vtedy, ak členský štát pôvodu má zavedený primeraný mechanizmus, ktorý umožňuje dlžníkovi požiadať o úplné preskúmanie rozhodnutia za podmienok stanovených v článku 19 v tých výnimočných prípadoch, keď sa dokument napriek súladu s článkom 14 nedostal k svojmu adresátovi;

                  …

                        (18)

                        vzájomná dôvera vo výkon spravodlivosti v členských štátoch odôvodňuje, že posúdenie súdu jedného členského štátu o tom či sú všetky podmienky pre vydanie osvedčenia o európskom exekučnom titule splnené, aby mohlo byť rozhodnutie vykonané vo všetkých ostatných členských štátoch bez súdneho preskúmania správneho uplatnenia minimálnych procesných pravidiel v tom členskom štáte, v ktorom má byť rozhodnutie vykonané;

                        (19)

                        z tohto nariadenia nevyplýva povinnosť pre členské štáty prispôsobiť svoju vnútroštátnu legislatívu tu stanoveným minimálnym procesným pravidlám. Poskytuje stimul na ten účel, aby umožnilo účinnejšiu a rýchlejšiu vykonateľnosť rozhodnutí v iných členských štátoch iba vtedy, ak sú splnené tieto minimálne pravidlá“.

               5

               Článok 6 tohto nariadenia s názvom „Požiadavky na osvedčenie rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Rozhodnutie o nespornom nároku vydané v členskom štáte bude na základe žiadosti v ľubovoľnom čase predloženej pôvodnému súdu osvedčené ako európsky exekučný titul, ak:

                        a)

                        je rozhodnutie vykonateľné v členskom štáte pôvodu; a

                        b)

                        rozhodnutie nie je v rozpore s predpismi o súdnej právomoci tak, ako sú stanovené v oddieloch 3 a 6 kapitoly II nariadenia (ES) č. 44/2001; a

                        c)

                        súdne konanie v členskom štáte pôvodu spĺňa požiadavky stanovené v kapitole III, pričom je nárok nesporný v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) alebo c); a

                        d)

                        rozhodnutie bolo vydané v členskom štáte, v ktorom má dlžník bydlisko v zmysle článku 59 nariadenia (ES) č. 44/2001 v tých prípadoch, v ktorých

                                 —

                                 je nárok nesporný v zmysle článku 3 ods. 1 písm. b) alebo c); a

                                 —

                                 sa týka zmluvy, ktorú uzavrela osoba ktorá je spotrebiteľ na účel, ktorý je možné považovať za nepatriaci do výkonu jeho živnosti alebo profesie; a

                                 —

                                 dlžník je spotrebiteľ.“

               6

               Článok 9 nariadenia č. 805/2004, nazvaný „Vydanie osvedčenia o európskom exekučnom titule“, znie:
               „1.   Osvedčenie o európskom exekučnom titule sa vydáva na vzorovom tlačive uvedenom v prílohe I.
               2.   Osvedčenie o európskom exekučnom titule sa vydáva v jazyku rozhodnutia.“

               7

               Článok 10 nariadenia č. 805/2004 s názvom „Oprava alebo stiahnutie osvedčenia o európskom exekučnom titule“ uvádza:
               „1.   Osvedčenie o európskom exekučnom titule musí byť na žiadosť pôvodného súdu,

                        a)

                        opravené, ak je v dôsledku vecnej chyby rozpor medzi rozhodnutím a osvedčením;

                        b)

                        stiahnuté, ak je evidentné, že bolo nesprávne udelené, so zreteľom na požiadavky stanovené v tomto nariadení.

                  2.   Na opravu alebo stiahnutie osvedčenia o európskom exekučnom titule sa uplatňujú právne predpisy členského štátu pôvodu.
               3.   Žiadosť o opravu alebo stiahnutie osvedčenia o európskom exekučnom titule sa môže podávať na vzorovom tlačive uvedenom v prílohe VI.
               4.   Voči vydaniu osvedčenia o európskom exekučnom titule nie je možné podať odvolanie.“

               8

               Článok 13 uvedeného nariadenia, nazvaný „Doručenie s dokladom o prijatí zo strany dlžníka“, stanovuje:
               „1.   Dokument o začatí konania alebo rovnocenný dokument môže byť doručený dlžníkovi jedným z týchto spôsobov:

                        a)

                        osobné doručenie doložené potvrdením o prijatí s uvedením dátumu prijatia, ktoré je podpísané dlžníkom;

                        b)

                        osobné doručenie doložené dokumentom podpísaným príslušnou osobou, ktorá uskutočnila doručenie, v ktorom je uvedené, že dlžník prijal dokument alebo ho bezdôvodne odmietol prijať a dátum doručenia;

                        c)

                        doručenie poštou doložené potvrdením o prijatí s uvedením dátumu prijatia, ktoré dlžník podpísal a odoslal naspäť;

                        d)

                        doručenie elektronickými prostriedkami, ako je napríklad fax alebo e‑mail, doložené potvrdením o prijatí s uvedením dátumu prijatia, ktoré podpísal a odoslal naspäť dlžník.

                  2.   Akékoľvek predvolanie na súdne pojednávanie môže byť doručené dlžníkovi v súlade s ods. 1 alebo ústne na predchádzajúcom súdnom pojednávaní o tom istom nároku, pričom je uvedené v zápisnici z predošlého súdneho pojednávania.“

               9

               Podľa článku 14 nariadenia č. 805/2004, nazvaného „Doručenie bez dokladu o prijatí zo strany dlžníka“:
               „1.   Dokument o začatí súdneho konania alebo rovnocenný dokument a akékoľvek predvolanie na súdne pojednávanie môžu byť doručené dlžníkovi aj jedným z týchto spôsobov:

                        a)

                        osobné doručenie na osobnú adresu dlžníka osobám, ktoré žijú v tej istej domácnosti ako dlžník alebo sú tam zamestnané;

                        b)

                        v prípade samostatne zárobkovo činného dlžníka alebo právnickej osoby osobné doručenie do prevádzkarne dlžníka osobám, ktoré dlžník zamestnáva;

                        c)

                        uloženie dokumentu do poštovej schránky dlžníka;

                        d)

                        uloženie dokumentu na pošte alebo u príslušných orgánov verejnej správy a vloženie písomného oznámenia o tomto uložení do poštovej schránky dlžníka, za predpokladu, že písomné oznámenie jasne uvádza charakter dokumentu ako súdneho dokumentu alebo právny dôsledok oznámenia, a teda že sa doručenie uskutočnilo a začínajú plynúť lehoty;

                        e)

                        doručenie poštou bez dokladu o prijatí podľa ods. 3, ak má dlžník adresu v členskom štáte pôvodu;

                        f)

                        elektronickými prostriedkami s automatickým potvrdením o doručení, za predpokladu, že dlžník vopred výslovne súhlasil s týmto spôsobom doručovania.

                  2.   Na účely tohto nariadenia, doručenie podľa ods. 1 je neprípustné, ak adresa dlžníka nie je s určitosťou známa.
               3.   Doručenie podľa ods. 1 písm. a) až d) sa potvrdzuje prostredníctvom:

                        a)

                        dokumentu podpísaného príslušnou osobou, ktorá uskutočnila doručenie, s uvedením:

                                 i)

                                 spôsobu doručenia; a

                                 ii)

                                 dátumu doručenia; a

                                 iii)

                                 ak bol dokument doručený inej osobe ako dlžníkovi, mena tejto osoby a jej vzťahu k dlžníkovi,
                                 alebo

                        b)

                        potvrdenia o prijatí osobou, ktorej bol dokument doručený na účely odseku 1 písm. a) a b).“

               10

               Článok 19 toho istého nariadenie s názvom „Minimálne pravidlá na preskúmanie rozhodnutia vo výnimočných prípadoch“ znie:
               „1.   S odvolaním sa na [Bez toho, aby boli dotknuté – neoficiálny preklad] články 13 až 18, môže byť rozhodnutie osvedčené ako európsky exekučný titul iba vtedy, ak je dlžník podľa právnych predpisov členského štátu pôvodu oprávnený požiadať o preskúmanie rozhodnutia, v prípade že:

                        a)

                        i) dokument o začatí konania alebo rovnocenný dokument, prípadne predvolanie na súdne pojednávanie boli doručené jedným zo spôsobov stanovených v článku 14; a

                                 ii)

                                 doručenie sa bez zavinenia na jeho strane neuskutočnilo v dostatočnom predstihu, aby mohol pripraviť svoju obhajobu;
                                 alebo

                        b)

                        dlžníkovi zabránila vo vznesení námietky voči nároku vyššia moc alebo výnimočné okolnosti bez zavinenia na jeho strane,
                        za predpokladu, že v oboch prípadoch koná bez zbytočných prieťahov.

                  2.   Tento článok nebráni členským štátom umožniť preskúmanie rozhodnutia za priaznivejších podmienok, ako sú podmienky uvedené v odseku 1.“

               11

               Článok 21 nariadenia č. 805/2004, nazvaný „Zamietnutie výkonu“, stanovuje:
               „1.   Príslušný súd v členskom štáte výkonu na žiadosť dlžníka výkon zamietne, ak je rozhodnutie osvedčené ako európsky exekučný titul nezlučiteľné s predošlým rozhodnutím vydaným v ktoromkoľvek členskom štáte alebo v tretej krajine, za predpokladu, že:

                        a)

                        predošlé rozhodnutie sa týkalo toho istého predmetu sporu medzi tými istými stranami; a

                        b)

                        predošlé rozhodnutie bolo vydané v členskom štáte výkonu alebo spĺňa podmienky potrebné pre jeho uznanie v členskom štáte výkonu; a

                        c)

                        nezlučiteľnosť nebola a nemohla byť vznesená ako námietka v súdnom konaní v členskom štáte pôvodu.

                  2.   Za žiadnych okolností sa v členskom štáte výkonu nemôže skúmať vecná stránka rozhodnutia alebo jeho osvedčenia o európskom exekučnom titule.“

               12

               Podľa článku 30 uvedeného nariadenia s názvom „Informácie týkajúce sa opravných postupov, jazykov a orgánov“:
               „1.   Členské štáty oznámia Komisii:

                        a)

                        postupy pre opravu a stiahnutie osvedčenia uvedené v článku 10 ods. 2 a pre preskúmanie rozhodnutia uvedené v článku 19 ods. 1;

                  …“

         Belgické právo

               13

               Podľa článku 50 súdneho poriadku (code judiciaire):
               „Prekluzívne lehoty nemožno skrátiť ani predĺžiť, a to ani so súhlasom účastníkov konania, pokiaľ sa na preklúziu nevzťahujú okolnosti stanovené zákonom.
               Ak sa však lehota na podanie odvolania alebo námietky stanovená v článkoch 1048 a 1051 a v článku 1253c písm. c) a d) začína a končí počas súdnych prázdnin, predĺži sa do pätnásteho dňa nasledujúceho súdneho roka“.

               14

               Článok 55 tohto poriadku stanovuje:
               „Ak zákon stanovuje, že sa predĺžia lehoty stanovené pre účastníka konania, ktorý nemá v Belgicku bydlisko ani miesto pobytu, ani si neurčil adresu na doručovanie v tejto krajine, lehoty sa predĺžia o:

                        1.

                        pätnásť dní, ak účastník konania býva v susednej krajine alebo v Spojenom kráľovstve Veľkej Británie [a Severného Írska];

                        2.

                        tridsať dní, ak býva v inej európskej krajine;

                        3.

                        osemdesiat dní, ak býva v inej krajine sveta“.

               15

               Článok 860 daného poriadku uvádza:
               „Bez ohľadu na to, aká formálna náležitosť bola opomenutá alebo nebola riadne dodržaná, nijaký procesný úkon nemožno zrušiť, ak zákon výslovne nestanovil neplatnosť.
               Lehoty stanovené na podanie opravného prostriedku sú prekluzívnymi lehotami.
               Ostatné lehoty sú prekluzívne len v prípade, ak to stanovuje zákon“.

               16

               Podľa článku 1047 toho istého poriadku:
               „Okrem výnimiek stanovených zákonom možno proti každému rozhodnutiu pre zmeškanie podať námietku.
               …“

               17

               Článok 1048 súdneho poriadku stanovuje:
               „Bez toho, aby boli dotknuté lehoty stanovené v nadnárodných alebo medzinárodných predpisoch, lehota na podanie námietky je jeden mesiac od doručenia rozhodnutia alebo od jeho oznámenia v súlade s článkom 792 druhým a tretím odsekom.
               Ak účastník konania, ktorý sa nezúčastnil na konaní, nemá v Belgicku bydlisko ani miesto pobytu, ani si neurčil adresu na doručovanie v tejto krajine, lehota na podanie námietky sa predĺži v súlade s článkom 55.“

               18

               Článok 1051 súdneho poriadku uvádza:
               „Bez toho, aby boli dotknuté lehoty stanovené v nadnárodných alebo medzinárodných predpisoch, lehota na podanie odvolania je jeden mesiac od doručenia rozhodnutia alebo od jeho oznámenia v súlade s článkom 792 druhým a tretím odsekom.
               Táto lehota začína plynúť dňom doručenia rozhodnutia aj v prípade účastníka konania, ktorý požiadal o doručenie rozhodnutia.
               Ak jeden z účastníkov konania, ktorému bolo doručené alebo na žiadosť ktorého bolo doručené rozhodnutie, nemá v Belgicku bydlisko ani miesto pobytu, ani si neurčil adresu na doručovanie v tejto krajine, lehota na podanie odvolania sa predĺži v súlade s článkom 55.
               …“

         Skutkové okolnosti sporu vo veci samej a prejudiciálne otázky

               19

               Imtech Marine poskytla rôzne služby spoločnosti Radio Hellenic, ktorá jej z tohto dôvodu dlžila čiastku vo výške 23506,99 eura. Podľa všeobecných obchodných podmienok spoločnosti Imtech Marine sa v prípade nezaplatenia dlžnej sumy uplatní zmluvná pokuta vo výške 10 %, zvýšená o úroky z omeškania s ročnou sadzbou vo výške 12 %.

               20

               Napriek viacerým upomienkam si Radio Hellenic svoju platobnú povinnosť nesplnila.

               21

               Podaním doručeným 25. marca 2013 Imtech Marine požiadala Rechtbank van koophandel te Antwerpen (Obchodný súd v Antverpách), aby zaviazal Radio Hellenic na zaplatenie dlžnej sumy a zároveň žiadala, aby bol rozsudok ukladajúci povinnosť osvedčený na základe nariadenia č. 805/2004 ako európsky exekučný titul. Rozsudkom z 5. júna 2013 tento súd vyhlásil návrh za prípustný a čiastočne dôvodný. Spoločnosti Radio Hellenic, ktorá sa nezúčastnila na konaní, bola uložená povinnosť zaplatiť sumu vo výške 23506,99 eura spolu so zmluvnou pokutou vo výške 10 % a úrokmi z omeškania. Uvedený súd však konštatoval, že vzhľadom na neexistenciu primeranej vnútroštátnej právnej úpravy nemôže tento rozsudok osvedčiť ako európsky exekučný titul.

               22

               Dňa 3. septembra 2013 Imtech Marine podala proti uvedenému rozsudku odvolanie na vnútroštátny súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania. Vo svojom návrhu žiadala, aby bol rozsudok odvolacieho súdu osvedčený ako európsky exekučný titul podľa nariadenia č. 805/2004.

               23

               Vnútroštátny súd uvádza, že otázka, či belgické právo je v súlade s požiadavkami článku 19 nariadenia č. 805/2004, skutočne nie je jasná, rovnako ako právomoci sudcu a súdneho tajomníka, pokiaľ ide o osvedčenie rozsudku ako európskeho exekučného titulu. Podľa tohto súdu nečinnosť vnútroštátneho zákonodarcu vytvára právnu neistotu pre osoby podliehajúce súdnej moci. Napriek priamemu účinku uvedeného nariadenia sa belgické súdy k takému osvedčovaniu stavajú skôr rezervovane.

               24

               Konkrétne, pokiaľ ide o konanie o preskúmaní podľa článku 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004, vnútroštátny súd uvádza, že podľa belgického práva môže lehota na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu pre zmeškanie uplynúť predtým, ako mohol dlžník tento opravný prostriedok podať.

               25

               Za týchto podmienok Hof van beroep te Antwerpen (Odvolací súd v Antverpách) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Ide o porušenie článku 288 ZFEÚ, ak sa nariadenie č. 805/2004 neuplatní priamo, pretože:

                                 —

                                 belgický zákonodarca neprebral toto nariadenie do belgického práva a

                                 —

                                 belgický zákonodarca nezaviedol do belgického práva – hoci belgické právo stanovuje možnosť podať námietku a odvolanie – konanie o preskúmaní?

                        2.

                        V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, keďže nariadenie je priamo uplatniteľné, čo treba rozumieť pod ‚preskúmaním rozhodnutia‘ v zmysle článku 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004? Musí byť možnosť konania o preskúmaní daná iba vtedy, ak sa doručenie alebo oznámenie predvolania/dokumentu o začatí súdneho konania uskutočnilo podľa článku 14 tohto nariadenia, teda bez dokladu o prijatí? Neposkytuje belgické právo prostredníctvom úpravy námietky podľa článku 1047 a nasl. belgického súdneho poriadku a odvolania podľa článku 1050 a nasl. tohto poriadku dostatočné záruky na splnenie kritérií ‚konania o preskúmaní‘ podľa článku 19 ods. 1 uvedeného nariadenia?

                        3.

                        Poskytuje článok 50 belgického súdneho poriadku, podľa ktorého možno prekluzívne lehoty stanovené v článku 860 druhého odseku a v článkoch 55 a 1048 tohto poriadku predĺžiť v prípadoch vyššej moci alebo výnimočných okolností bez zavinenia na strane dotknutej osoby, dostatočnú ochranu v zmysle článku 19 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 805/2004?

                        4.

                        Je osvedčenie európskeho exekučného titulu pre nesporné nároky súdnym rozhodnutím, o ktoré treba požiadať návrhom na začatie konania? V prípade kladnej odpovede musí sudca osvedčiť rozhodnutie ako európsky exekučný titul a súdny tajomník vydať doklad o osvedčení?
                        V prípade zápornej odpovede môže byť úlohou súdneho tajomníka osvedčiť rozhodnutie ako európsky exekučný titul?

                        5.

                        V prípade, že osvedčenie európskeho exekučného titulu nie je súdnym rozhodnutím, môže navrhovateľ, ktorý nepožiadal o európsky exekučný titul návrhom na začatie konania, dodatočne – teda po tom, čo rozhodnutie nadobudlo právoplatnosť – požiadať súdneho tajomníka o osvedčenie európskeho exekučného titulu?“

               26

               Vnútroštátnemu súdu bola 7. augusta 2014 zaslaná žiadosť o informácie, na ktorú tento súd odpovedal 16. októbra 2014.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               27

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 19 nariadenia č. 805/2004 v spojení s článkom 288 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členským štátom ukladá povinnosť zaviesť do vnútroštátneho práva konanie o preskúmaní, ako je upravené v uvedenom článku 19.

               28

               Článok 19 uvedeného nariadenia stanovuje, že rozhodnutie možno osvedčiť ako európsky exekučný titul iba vtedy, ak je dlžník podľa právnych predpisov členského štátu pôvodu oprávnený požiadať o preskúmanie dotknutého rozhodnutia. Podľa odôvodnenia 19 nariadenia č. 805/2004 z tohto nariadenia nevyplýva povinnosť pre členské štáty prispôsobiť svoju vnútroštátnu legislatívu minimálnym procesným pravidlám, ktoré stanovuje, a tým ani povinnosť zaviesť osobitné konanie o preskúmaní v zmysle uvedeného článku 19.

               29

               Ako stanovuje samotný článok 19 nariadenia č. 805/2004, jediným dôsledkom neexistencie konania o preskúmaní je, že rozhodnutie nemožno osvedčiť ako európsky exekučný titul za podmienok upravených v tomto článku.

               30

               Za týchto podmienok a bez ohľadu na povinnosť oznámiť Komisii na základe článku 30 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia konanie o preskúmaní, ktoré vo vnútroštátnom práve prípadne existuje, členský štát, ktorý sa v súlade s ustanoveniami toho istého nariadenia rozhodne neprispôsobiť svoju právnu úpravu, neporušuje článok 288 ZFEÚ.

               31

               Na prvú otázku treba teda odpovedať tak, že článok 19 nariadenia č. 805/2004 sa má vo svetle článku 288 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členským štátom neukladá povinnosť zaviesť vo vnútroštátnom práve konanie o preskúmaní, ako je uvedené v danom článku 19.

         O druhej a tretej otázke

               32

               Svojou druhou a treťou otázku, ktoré je potrebné preskúmať vo vzájomnej súvislosti, sa vnútroštátny súd v podstate snaží zistiť, za akých podmienok článok 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 umožňuje osvedčiť rozhodnutie pre zmeškanie ako európsky exekučný titul.

               33

               Článok 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 stanovuje, že v prípadoch uvedených v odseku 1 písm. a) a b) tohto článku možno rozhodnutie osvedčiť ako európsky exekučný titul len vtedy, ak je dlžník na základe zákona členského štátu pôvodu oprávnený požiadať o preskúmanie dotknutého rozhodnutia.

               34

               Prípad uvedený v článku 19 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 805/2004 je ten, v ktorom bol dokument o začatí konania alebo rovnocenný dokument doručený dlžníkovi jedným zo spôsobov upravených v článku 14 tohto nariadenia, pričom k doručeniu nedošlo včas na to, aby dlžník mohol pripraviť svoju obhajobu bez toho, aby došlo k zavineniu z jeho strany.

               35

               Článok 19 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 805/2004 sa vzťahuje na prípad, v ktorom dlžníkovi zabránila vo vznesení námietky voči nároku vyššia moc alebo výnimočné okolnosti bez zavinenia na jeho strane. Tento prípad sa môže týkať aj situácie, v ktorej prekážka pretrváva aj v štádiu, keď začala plynúť lehota na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu.

               36

               Hoci členské štáty mohli zaviesť vo svojom vnútroštátnom práve osobitné konanie o preskúmaní rozhodnutí v prípadoch uvedených v článku 19 ods. 1 písm. a) a b) nariadenia č. 805/2004, nie je vylúčené, aby konania, ktoré v členskom štáte existovali pred nadobudnutím účinnosti tohto nariadenia, umožňovali dlžníkovi požiadať o také preskúmanie. Bez toho, aby bola dotknutá povinnosť členských štátov oznámiť dotknuté konania Komisii v súlade s článkom 30 ods. 1 písm. a) uvedeného nariadenia, záväzný charakter všetkých ustanovení tohto nariadenia vyplývajúci z článku 288 ZFEÚ zahŕňa povinnosť sudcu rozhodujúceho o žiadosti o osvedčenie preskúmať, či je splnená podmienka, ktorú v tomto ohľade stanovuje článok 19 ods. 1 tohto istého nariadenia, teda či vnútroštátne právo umožňuje skutočne a bez výnimky požiadať o preskúmanie dotknutého rozhodnutia v uvedených prípadoch.

               37

               Ako uviedol generálny advokát v bode 24 svojich návrhov, týka sa to opravných prostriedkov, ktoré dostatočne rešpektujú právo dlžníka na obhajobu a jeho právo na spravodlivý proces, uvedené v odôvodneniach 10 a 11 nariadenia č. 805/2004, vzhľadom na to, že konanie o preskúmaní nie je upravené v práve Únie a nariadenie č. 805/2004 výslovne odkazuje na právne predpisy členského štátu pôvodu.

               38

               Na účely rešpektovania práva dlžníka na obhajobu a práva na spravodlivý proces, ktoré zaručuje článok 47 ods. 2 Charty, je potrebné vyžadovať, ak má ísť o konanie o preskúmaní v zmysle článku 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 vykladaného vo svetle odôvodnenia 14 tohto nariadenia, aby dotknuté opravné prostriedky umožnili v prvom rade úplné preskúmanie rozhodnutia tak z právnej, ako aj z vecnej stránky.

               39

               V druhom rade musia uvedené opravné prostriedky dlžníkovi, ktorý sa odvoláva na jeden z prípadov uvedených v článku 19 ods. 1 písm. a) a b) tohto nariadenia, umožniť požiadať o takéto preskúmanie mimo bežných lehôt stanovených vnútroštátnym právom na podanie námietky alebo odvolania proti rozhodnutiu. Tak je to konkrétne v prípade, ak vnútroštátne právo stanovuje možnosť predĺžiť tieto lehoty spôsobom, že začínajú plynúť odznovu, a to najskôr odo dňa, keď mal dlžník skutočne možnosť dozvedieť sa o obsahu rozhodnutia alebo mohol podať opravný prostriedok.

               40

               Konkrétne na splnenie požiadaviek článku 19 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 805/2004 musí vnútroštátne právo umožniť také predĺženie lehôt na podanie opravných prostriedkov tak v prípade vyššej moci, ako aj v prípade výnimočných okolností nezávislých od vôle dlžníka, bez zavinenia na jeho strane, keďže toto ustanovenie rozlišuje medzi oboma pojmami.

               41

               Z informácií poskytnutých vnútroštátnym súdom vyplýva, že belgický právny poriadok stanovuje hlavne dva opravné prostriedky na napadnutie rozhodnutia vo veci, o akú ide v prejednávanom prípade, a to námietku, osobitne určenú na napadnutie rozhodnutí pre zmeškanie a upravenú v článku 1047 a nasl. súdneho poriadku, a odvolanie, upravené v článku 1050 a nasl. súdneho poriadku. Je úlohou vnútroštátneho súdu, ktorému jedinému prislúcha podať výklad týchto ustanovení jeho vnútroštátneho práva, aby vyvodil dôsledky z výkladu článku 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 poskytnutého v bodoch 38 až 40 tohto rozsudku a určil, či vnútroštátna právna úprava spĺňa minimálne procesné podmienky, ktoré toto ustanovenie upravuje. V takomto prípade za predpokladu, že sú splnené všetky ostatné podmienky vyžadované na tieto účely, je úlohou tohto súdu, aby vykonal osvedčenie.

               42

               Vzhľadom na predchádzajúce treba na druhú a tretiu prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely osvedčenia rozhodnutia pre zmeškanie ako európskeho exekučného titulu sa musí sudca, ktorý o tejto žiadosti rozhoduje, ubezpečiť, že jeho vnútroštátne právo skutočne a bez výnimky umožňuje úplné preskúmanie tohto rozhodnutia tak z právnej, ako aj z vecnej stránky v oboch prípadoch uvedených v tomto ustanovení a že umožňuje predĺženie lehôt na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu o nespornom nároku nielen v prípade vyššej moci, ale aj v prípade, ak iné výnimočné okolnosti nezávislé od vôle dlžníka mu zabránili v popretí nároku.

         O štvrtej a piatej otázke

               43

               Svojou štvrtou a piatou otázku, ktoré je potrebné preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 6 nariadenia č. 805/2004 má vykladať v tom zmysle, že osvedčenie rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu je úkonom súdnej povahy, a teda vyhradené sudcovi, o ktoré treba požiadať návrhom na začatie konania.

               44

               Článok 6 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 stanovuje, že žiadosť o osvedčenie rozhodnutia o nespornom nároku ako európskeho exekučného titulu treba podať na pôvodný súd, pričom nespresňuje, kto v rámci tohto súdu je oprávnený také osvedčenie vydať.

               45

               So zreteľom na štruktúru nariadenia č. 805/2004 možno rozlišovať medzi osvedčením rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu v pravom zmysle slova a formálnym úkonom vydania osvedčenia, ktorý je upravený v článku 9 uvedeného nariadenia. Ako uviedol generálny advokát v bode 52 svojich návrhov, tento formálny úkon po prijatí rozhodnutia o osvedčení európskeho exekučného titulu nie je nevyhnutne aktom, ktorý musí vykonať sudca, takže ním možno poveriť súdneho tajomníka.

               46

               Naopak osvedčenie v pravom zmysle slova si vyžaduje súdne preskúmanie podmienok stanovených v nariadení č. 805/2004.

               47

               Právne posúdenia sudcu sú totiž nevyhnutné na to, aby v kontexte neistoty, pokiaľ ide o dodržiavanie minimálnych pravidiel na zabezpečenie dodržiavania práva dlžníka na obhajobu a práva na spravodlivý proces, mohli byť správne posúdené vnútroštátne opravné prostriedky v súlade s bodmi 38 až 40 tohto rozsudku. Okrem toho len súd v zmysle článku 267 ZFEÚ môže prostredníctvom návrhu na začatie prejudiciálneho konania podaného na Súdny dvor zabezpečiť, aby bol poskytnutý výklad minimálnych pravidiel stanovených v nariadení č. 805/2004 a ich jednotné uplatnenie v rámci Európskej únie.

               48

               Pokiaľ ide o otázku, či o osvedčenie rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu treba požiadať v návrhu na začatie konania, článok 6 nariadenia č. 805/2004 stanovuje, že rozhodnutie o nespornom nároku vydané v členskom štáte možno na základe žiadosti v ľubovoľnom čase predloženej pôvodnému súdu osvedčiť ako európsky exekučný titul.

               49

               Navyše ako uviedol generálny advokát v bode 56 svojich návrhov, vyžadovať, aby sa žiadosť o osvedčenie podala v každom prípade spolu s návrhom na začatie konania, by bolo nelogické, lebo v tom čase ešte nemožno vedieť, či bude voči nároku vznesená námietka, a teda či rozhodnutie, ktoré sa vydá na konci tohto konania, bude spĺňať potrebné požiadavky na to, aby bolo osvedčené ako európsky exekučný titul.

               50

               Vzhľadom na predchádzajúce treba na štvrtú a piatu prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že článok 6 nariadenia č. 805/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že osvedčenie rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu, o ktoré možno požiadať v ľubovoľnom čase, musí byť vyhradené sudcovi.

         O trovách

               51

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 19 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 805/2004 z 21. apríla 2004, ktorým sa vytvára európsky exekučný titul pre nesporné nároky, sa má vo svetle článku 288 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že členským štátom neukladá povinnosť zaviesť vo vnútroštátnom práve konanie o preskúmaní, ako je uvedené v danom článku 19.

                           2.

                           Článok 19 ods. 1 nariadenia č. 805/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že na účely osvedčenia rozhodnutia pre zmeškanie ako európskeho exekučného titulu sa musí sudca, ktorý o tejto žiadosti rozhoduje, ubezpečiť, že jeho vnútroštátne právo skutočne a bez výnimky umožňuje úplné preskúmanie tak z právnej, ako aj z vecnej stránky tohto rozhodnutia v oboch prípadoch uvedených v tomto ustanovení a že umožňuje predĺženie lehôt na podanie opravného prostriedku proti rozhodnutiu o nespornom nároku nielen v prípade vyššej moci, ale aj v prípade, ak iné výnimočné okolnosti nezávislé od vôle dlžníka mu zabránili v napadnutí nároku.

                           3.

                           Článok 6 nariadenia č. 805/2004 sa má vykladať v tom zmysle, že osvedčenie rozhodnutia ako európskeho exekučného titulu, o ktoré možno požiadať v ľubovoľnom čase, musí byť vyhradené sudcovi.

                     Podpisy

            (
            *
         )   Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. apríla 1974. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Vec 167-73.