title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 15. septembra 2011.#Olivier Halley, Julie Halley a Marie Halley proti Belgische Staat.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Rechtbank van eerste aanleg te Leuven - Belgicko.#Priame dane - Voľný pohyb kapitálu - Článok 63 ZFEÚ - Dedičská daň z akcií na meno - Premlčacia lehota pri oceňovaní akcií, ktorá je pre spoločnosti nerezidentov dlhšia než tá, ktorá sa uplatní v prípade spoločností rezidentov - Obmedzenie - Odôvodnenie.#Vec C-132/10.

text:
      Vec C‑132/10
      Olivier Halley a i.
      proti
      Belgickému kráľovstvu
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Rechtbank van eerste aanleg te Leuven)
      „Priame dane – Voľný pohyb kapitálu – Článok 63 ZFEÚ – Dedičská daň z akcií na meno – Premlčacia lehota pri oceňovaní akcií, ktorá je pre spoločnosti nerezidentov dlhšia než tá, ktorá sa uplatní v prípade spoločností
         rezidentov – Obmedzenie – Odôvodnenie“

      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z dedičstva
      (Článok 63 ZFEÚ)
      Článok 63 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje právna úprava členského štátu, ktorá v oblasti dedičskej dane stanovuje
         desaťročnú premlčaciu lehotu pri oceňovaní akcií na meno spoločnosti, ktorej akcionárom bol zosnulý a ktorej miesto skutočného
         vedenia sa nachádza v inom členskom štáte, zatiaľ čo tá istá lehota je dvojročná, ak sa miesto skutočného vedenia spoločnosti
         nachádza v prvom členskom štáte.

      Uplatnenie tejto dlhšej premlčacej lehoty na dedičov akcií spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia sa nachádza v inom
         členskom štáte, totiž môže odradiť rezidentov v prvom členskom štáte od investovania alebo od ponechania si investícií do
         aktív nachádzajúcich sa mimo tohto členského štátu, pretože ich dedičia budú dlhodobo zotrvávať v neistote, či im nebude vyrubená
         daň.

      Taká právna úprava nie je odôvodnená potrebou zabezpečiť účinnosť daňových kontrol ani cieľom boja proti daňovým podvodom,
         keďže všeobecné uplatňovanie tejto lehoty vôbec nezávisí od času nevyhnutného na riadne uplatnenie týchto mechanizmov vzájomnej
         pomoci alebo iných mechanizmov umožňujúcich určiť hodnotu týchto akcií. Je totiž potrebné odlíšiť situáciu, keď sa majetky,
         ktoré sú zdaniteľné, vnútroštátnym daňovým orgánom zamlčali a tieto orgány nemajú žiadne indície, ktoré by umožňovali začať
         prešetrovanie, od situácie, v ktorej tieto orgány informácie týkajúce sa zdaniteľných majetkov majú. Pokiaľ totiž daňové orgány
         členského štátu majú indície, ktoré im umožňujú obrátiť sa na príslušné orgány iných členských štátov v rámci vzájomnej pomoci
         upravenej buď v smernici 77/799 o vzájomnej pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní, alebo stanovenej
         v dvojstranných dohodách, s cieľom dosiahnuť, aby im tieto orgány poskytli informácie potrebné na stanovenie správnej výšky
         dane, samotná skutočnosť, že sa dotknutý zdaniteľný majetok nachádza v inom členskom štáte, neodôvodňuje všeobecné uplatňovanie
         lehoty na dodatočné vymáhanie, ktorá vôbec nezávisí od času nevyhnutného na riadne uplatnenie týchto mechanizmov vzájomnej
         pomoci.

      (pozri body 24, 30, 33, 36, 39, 40 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 15. septembra 2011 (*)

      „Priame dane – Voľný pohyb kapitálu – Článok 63 ZFEÚ – Dedičská daň z akcií na meno – Premlčacia lehota pri oceňovaní akcií, ktorá je pre spoločnosti nerezidentov dlhšia než tá, ktorá sa uplatní v prípade spoločností
         rezidentov – Obmedzenie – Odôvodnenie“

      Vo veci C‑132/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Rechtbank van eerste
         aanleg te Leuven (Belgicko) z 12. februára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 15. marca 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Olivier Halley,
      Julie Halley,
      Marie Halley
      proti
      Belgickému kráľovstvu,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia A. Arabadžiev, A. Rosas, U. Lõhmus (spravodajca) a A. Ó Caoimh,
      generálny advokát: N. Jääskinen,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 13. januára 2011,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        O. Halley, J. Halley a M. Halley, v zastúpení: A. Biesmans a R. Deblauwe, advocaten,
      –        belgická vláda, v zastúpení: M. Jacobs a J.‑C. Halleux, splnomocnení zástupcovia,
      –        Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal, P. van Nuffel a W. Roels, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 26 ZFEÚ, 49 ZFEÚ, 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ.

      2        Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi O. Halleym, J. Halleyovou a M. Halleyovou na jednej strane a Belgickým kráľovstvom
         na druhej strane vo veci dlhovaných dedičských daní z akcií na meno podniku, ktorého miesto skutočného vedenia sa nenachádza
         v Belgicku.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        V zmysle článku 1 ods. 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou
         zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10):

      „Bez toho, aby tým boli dotknuté nasledujúce ustanovenia, musia členské štáty odstrániť obmedzenia pohybu kapitálu platné
         pre tuzemcov členských štátov. Aby sa zjednodušilo vykonávanie tejto smernice, pohyb kapitálu sa klasifikuje v súlade s nomenklatúrou
         v prílohe I.“

      4        Medzi pohybmi kapitálu uvedenými v článku 1 smernice 88/361 sú v jej prílohe I v bode XI, nazvanom „Pohyby kapitálu osobnej
         povahy“, spomenuté najmä dedičstvá a odkazy.

       Vnútroštátna právna úprava
      5        Článok 1 bod 1 Zákonníka o dani z dedičstva, zavedeného kráľovským nariadením č. 308 z 31. marca 1936 (Belgisch Staatsblad zo 7. apríla 1936, s. 2403) a potvrdeného zákonom zo 4. mája 1936 (Belgisch Staatsblad zo 7. mája 1936, s. 3426) (ďalej len „zákonník“), stanovuje, že dedičská daň sa vypočíta z celkovej hodnoty dedičstva, ktoré
         nadobudnú dedičia po odpočítaní dlhov po poručiteľovi.

      6        Článok 111 zákonníka stanovuje:

      „Na účely zistenia, že bola stanovená príliš nízka predajná hodnota celej pozostalosti alebo jej časti, nachádzajúcej sa v Belgickom
         kráľovstve, ktorá sa považuje za jej trhovú hodnotu, môže príjemca bez toho, aby tým boli dotknuté ostatné dôkazné prostriedky
         uvedené v článku 105, požadovať vykonanie ocenenia týchto majetkových hodnôt; v prípade hmotného hnuteľného majetku sa však
         toto právo použije len na námorné plavidlá a člny.“

      7        Článok 137 prvý odsek bod 2 tohto zákonníka stanovuje, že premlčanie nároku v súvislosti „s ocenením majetkových hodnôt, ktoré
         podliehajú takejto kontrole, a v súvislosti s daňami, úrokmi a peňažnými pokutami v prípade príliš nízkeho ocenenia uvedených
         majetkových hodnôt nastane po dvoch rokoch; pokiaľ ide o dane, úroky a peňažné pokuty v prípade príliš nízkeho ocenenia majetkových
         hodnôt, ktoré nepodliehajú oceneniu, nastane premlčanie po desiatich rokoch; premlčacia lehota začína plynúť dňom podania
         daňového priznania“.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      8        Pani De Pinsun a pán Halley, rodičia žalobcov v konaní vo veci samej, zomreli súčasne 6. decembra 2003. Bydlisko mali v Tervurene
         (Belgicko) a daňové priznanie k dedičskej dani bolo podané v Leuvene.

      9        V dňoch 16. augusta 2004 zaplatili žalobcovia v konaní vo veci samej preddavky na dedičskú daň vo výške 16 miliónov eur a 16. augusta
         2005 vo výške 4 milióny eur.

      10      Dňa 7. novembra 2005 podali žalobcovia v konaní vo veci samej na daňovom úrade v Leuvene daňové priznania k dedičskej dani.
         Jedno priznanie sa vzťahovalo na pozostalosť po otcovi a druhé sa týkalo pozostalosti po matke.

      11      Pozostalosť zahŕňala v každom z dvoch prípadov polovicu spoločne vlastnených 2 172 600 akcií na meno spoločnosti Carrefour
         SA, ktorej sídlo sa v čase, keď nastali skutkové okolnosti vo veci samej, nachádzalo v Levallois‑Perret (Francúzsko), a polovicu
         spoločne vlastnených 2 085 akcií tej istej spoločnosti na doručiteľa. Žalobcovia v konaní vo veci samej ohodnotili akcie na
         meno na 28,31 eura za akciu, čo zodpovedalo burzovej hodnote v čase smrti ich rodičov po odpočítaní zníženia hodnoty o 35 %.

      12      Listom z 20. februára 2008 informoval Derde Ontvangkantoor van de Registratie te Leuven (Tretí daňový úrad Leuven) žalobcov
         v konaní vo veci samej, že ústredná správa v Bruseli 29. januára 2008 rozhodla, že akcie treba oceniť sumou 43,55 eura za
         akciu.

      13      Vo svojej žalobe podanej na vnútroštátny súd žalobcovia v konaní vo veci samej v prvom rade namietajú premlčanie pohľadávky
         belgickej daňovej správy z dôvodu príliš nízkeho ocenenia uvedených akcií na meno. Subsidiárne napadli hodnotu týchto akcií,
         ktorú im prisúdila táto daňová správa.

      14      Z prejudiciálnej otázky vyplýva, že v zmysle výkladu článku 111 v spojení s článkom 137 prvým odsekom bodom 2 zákonníka je
         ocenenie akcií na meno uvedené v tomto článku 111 možné, keď ide o akcie spoločnosti, ktorá sa nachádza v Belgicku. Akcie
         sa považujú za nachádzajúce sa v Belgickom kráľovstve, ak sa tam nachádza miesto skutočného vedenia dotknutej spoločnosti.
         Premlčacia lehota na ocenenie akcií je v tomto prípade dva roky. Avšak pre akcie spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia
         sa nachádza mimo belgického územia, takéto ocenenie nie je možné, a preto sa táto lehota zvyšuje na desať rokov.

      15      Rechtbank van eerste aanleg te Leuven usúdil, že v spore vo veci samej je nevyhnutný výklad práva Únie, a preto rozhodol prerušiť
         konanie a Súdnemu dvoru položil túto prejudiciálnu otázku:

      „Sú ustanovenia článku 137 prvého odseku bodu 2 zákonníka... v spojení s článkom 111 toho istého zákonníka, podľa ktorých
         je premlčacia lehota pre dlhovanú dedičskú daň z akcií na meno dva roky v prípade, ak sa miesto skutočného vedenia spoločnosti
         nachádza v Belgicku, zatiaľ čo ak sa miesto skutočného vedenia spoločnosti v Belgicku nenachádza, uplatňuje sa premlčacia
         lehota desať rokov, zlučiteľné s článkami 26 [ZFEÚ], 49 [ZFEÚ], 63 [ZFEÚ] a 65 [ZFEÚ]?“

       O prejudiciálnej otázke
       O predmetnej slobode v konaní vo veci samej
      16      Otázka položená vnútroštátnym súdom sa týka článkov 26 ZFEÚ, 49 ZFEÚ, 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ. Belgická vláda a Európska komisia
         vo svojich pripomienkach predložených Súdnemu dvoru tvrdia, že relevantné pre konanie vo veci samej sú iba dve posledné ustanovenia,
         teda tie, ktoré sa týkajú voľného pohybu kapitálu.

      17      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na účely určenia, či sa na vnútroštátnu právnu úpravu vzťahuje niektorá zo slobôd
         pohybu, z judikatúry, ktorá je už v súčasnosti ustálená, vyplýva, že treba zohľadniť predmet danej právnej úpravy (pozri rozsudok
         z 24. mája 2007, Holböck, C‑157/05, Zb. s. I‑4051, bod 22, a zo 17. septembra 2009, Glaxo Wellcome, C‑182/08, Zb. s. I‑8591,
         bod 36).

      18      V konaní vo veci samej je predmetom spornej vnútroštátnej právnej úpravy určenie lehoty, v rámci ktorej môže byť vykonané
         ocenenie akcií na meno spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia sa nachádza mimo belgického územia a akcie sú prevádzané
         v dôsledku dedenia.

      19      Z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že dedenie, ktoré spočíva v prechode majetku zanechaného zosnulou osobou na jednu alebo
         viacero osôb, spadá pod bod XI prílohy I smernice 88/361, nazvaný „Pohyby kapitálu osobnej povahy“, pričom predstavuje pohyb
         kapitálu v zmysle článku 63 ZFEÚ s výnimkou prípadov, keď sú podstatné prvky dedenia obmedzené na jediný členský štát (pozri
         v tomto zmysle rozsudok z 11. septembra 2008, Eckelkamp a i., C‑11/07, Zb. s. I‑6845, bod 39 a citovanú judikatúru). Situácia,
         akou je situácia v konaní vo veci samej, keď je akcionárom belgický rezident v spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia
         sa nachádza vo Francúzsku, nie je situáciou výlučne vnútroštátnou.

      20      Z toho vyplýva, že ustanovenia Zmluvy o FEÚ týkajúce sa voľného pohybu kapitálu sa budú uplatňovať na situáciu, akou je situácia
         v spore vo veci samej.

      21      Treba teda vychádzať z toho, že vo svojej prejudiciálnej otázke sa vnútroštátny súd v zásade pýta, či sa článok 63 ZFEÚ má
         vykladať v tom zmysle, že mu odporuje právna úprava členského štátu, ktorá v oblasti dedičskej dane stanovuje premlčaciu lehotu,
         ktorá sa v prípade oceňovania akcií na meno líši, a to podľa toho, či sa miesto skutočného vedenia emitujúcej spoločnosti,
         ktorej akcionárom bol zosnulý, nachádza alebo nenachádza v tomto členskom štáte.

       O existencii obmedzenia voľného pohybu kapitálu
      22      Je potrebné pripomenúť, že opatrenia zakázané článkom 63 ods. 1 ZFEÚ, ako sú obmedzenia pohybu kapitálu, zahŕňajú najmä opatrenia,
         ktoré sú spôsobilé odradiť nerezidentov od investovania v členskom štáte alebo od ponechania si takýchto investícií (pozri
         v tomto zmysle rozsudky z 22. januára 2009, STEKO Industriemontage, C‑377/07, Zb. s. I‑299, body 23 a 24, ako aj z 31. marca
         2011, Schröder, C‑450/09, Zb. s. I‑2497, bod 30).

      23      Pokiaľ ide o právnu úpravu v konaní vo veci samej, z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že táto úprava vedie k rozlišovaniu
         vo vzťahu k premlčacej lehote pri ocenení akcií na meno na účely zdanenia pozostalosti, založenom na mieste skutočného vedenia
         emitujúcej spoločnosti, keďže premlčacia lehota pri ocenení akcií emitovaných spoločnosťou, ktorej miesto skutočného vedenia
         sa nachádza v Belgicku, je dva roky, kým pre akcie spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia sa nachádza v inom členskom
         štáte, sa táto premlčacia lehota zvýši na desať rokov.

      24      Uplatnenie tejto dlhšej premlčacej lehoty na dedičov akcií spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia sa nachádza v inom
         členskom štáte než v Belgickom kráľovstve, môže odradiť belgických rezidentov od investovania alebo od ponechania si investícií
         do aktív nachádzajúcich sa mimo tohto členského štátu, pretože ich dedičia budú dlhodobo zotrvávať v neistote, či im nebude
         vyrubená daň.

      25      Takáto vnútroštátna právna úprava preto predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 63 ods. 1 ZFEÚ.

       O odôvodnení obmedzenia voľného pohybu kapitálu
      26      Na účely odôvodnenia obmedzenia voľného pohybu kapitálu sa belgická vláda odvoláva na úvahy týkajúce sa na jednej strane potreby
         zabezpečiť účinnosť daňových kontrol a na druhej strane boja proti daňovým podvodom.

      27      Pokiaľ ide o účinnosť daňových kontrol, je podľa tejto vlády uplatnenie dlhšej premlčacej lehoty pri oceňovaní akcií spoločnosti
         nachádzajúcej sa v inom členskom štáte než v Belgickom kráľovstve potrebné na to, aby sa o nich získali údaje.

      28      Pokiaľ ide o boj proti daňovým podvodom, takáto lehota by poskytla belgickým daňovým orgánom v prípade zistenia príliš nízkeho
         ocenenia akcií spoločnosti umiestnených v zahraničí možnosť začať prešetrovanie, a ak sa zistí, že tieto akcie podliehali
         príliš nízkemu zdaneniu, uplatniť dodatočné zdanenie.

      29      Okrem toho belgická vláda tvrdí, že právna úprava, akou je právna úprava v konaní vo veci samej, je potrebná na nápravu neexistencie
         reálnej možnosti týchto orgánov získať informácie o majetku nachádzajúcom sa v inom členskom štáte než v Belgickom kráľovstve.
         Táto vláda konštatuje, že žiadosť o informácie podanú na základe článku 2 smernice Rady 77/799/EHS z 19. decembra 1977 o vzájomnej
         pomoci príslušných úradov členských štátov v oblasti priamych daní (Ú. v. ES L 336, s. 15; Mim. vyd. 09/001, s. 63) môže podať
         členský štát iba v prípade, keď má dostatočné informácie už vopred.

      30      V tomto smere z ustálenej judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že potreba zabezpečiť účinnosť daňových kontrol, ako aj boj proti
         daňovým podvodom predstavujú naliehavé dôvody všeobecného záujmu, ktoré môžu odôvodniť obmedzenie výkonu voľného pohybu zaručeného
         Zmluvou o FEÚ (pozri najmä, pokiaľ ide o boj proti daňovým podvodom, rozsudok zo 14. septembra 2006, Centro di Musicologia
         Walter Stauffer, C‑386/04, Zb. s. I‑8203, bod 32, a pokiaľ ide o potrebu zabezpečiť účinnosť daňových kontrol, rozsudok z 27. januára
         2009, Persche, C‑318/07, Zb. s. I‑359, bod 52).

      31      Obmedzenie voľného pohybu kapitálu však možno pripustiť len pod podmienkou, že je spôsobilé zabezpečiť uskutočnenie predmetného
         cieľa prekročenia rámca toho, čo je na dosiahnutie tohto cieľa potrebné (pozri najmä rozsudok z 28. októbra 2010, Établissements
         Rimbaud, C‑72/09, Zb. s. I‑10659, bod 33 a citovanú judikatúru).

      32      Aj keby vnútroštátna právna úprava v konaní vo veci samej slúžila na dosiahnutie cieľov týkajúcich sa potreby zabezpečiť účinnosť
         daňových kontrol a boj proti daňovým podvodom, je potrebné uviesť, že takáto právna úprava prekračuje rámec toho, čo je na
         dosiahnutie takýchto cieľov potrebné.

      33      Z judikatúry Súdneho dvora o lehotách na dodatočné vymáhanie v prípade, že boli daňovým orgánom zamlčané úspory a/alebo príjmy
         pochádzajúce z týchto úspor, vyplýva, že je potrebné rozlišovať medzi dvoma prípadmi, pričom prvý prípad sa týka situácie,
         keď sa majetky, ktoré sú zdaniteľné, zamlčali a tieto orgány nemajú žiadne indície, ktoré by umožňovali začať prešetrovanie,
         a druhý sa týka situácie, v ktorej tieto orgány informácie týkajúce sa zdaniteľných majetkov majú (rozsudok z 11. júna 2009,
         X a Passenheim‑van Schoot, C‑155/08 a C‑157/08, Zb. s. I‑5093, body 62 a 63).

      34      V konaní vo veci samej je nesporné, že predmetné akcie na meno boli uvedené v daňovom priznaní k dedičskej dani, z čoho vyplýva,
         že daňové orgány dotknutého členského štátu informácie týkajúce sa týchto akcií k dispozícii mali. Predmetná úprava v konaní
         vo veci samej sa teda vzťahuje na druhý prípad uvedený v predchádzajúcom bode.

      35      Pokiaľ ide o tento druhý prípad, Súdny dvor v bode 74 už citovaného rozsudku X a Passenheim‑van Schoot rozhodol, že nie je
         odôvodnené uplatnenie predĺženej lehoty na dodatočné vymáhanie dane členským štátom, ktoré nie je konkrétne zamerané na to,
         aby daňovým orgánom tohto štátu umožnilo náležite využiť mechanizmy vzájomnej pomoci medzi členskými štátmi, a ktoré sa spustí
         v okamihu, keď sa dotknutý majetok nachádza v inom členskom štáte.

      36      Ak majú daňové orgány členského štátu indície o majetku, ktoré im umožňujú obrátiť sa na príslušné orgány iných členských
         štátov v rámci vzájomnej pomoci upravenej buď v smernici 77/799, alebo stanovenej v dvojstranných dohodách, s cieľom dosiahnuť,
         aby im tieto orgány poskytli informácie potrebné na stanovenie správnej výšky dane, samotná skutočnosť, že sa dotknutý zdaniteľný
         majetok nachádza v inom členskom štáte, neodôvodňuje všeobecné uplatňovanie lehoty na dodatočné vymáhanie, ktorá vôbec nezávisí
         od času nevyhnutného na riadne uplatnenie týchto mechanizmov vzájomnej pomoci (rozsudok X a Passenheim‑van Schoot, už citovaný,
         bod 75).

      37      Aj keď je pravda, že v prejednávanom prípade sa táto smernica neuplatňuje na dedičské dane, zo spisu predloženého Súdnemu
         dvoru vyplýva, že nie je vylúčené, aby belgické daňové úrady mohli na účely overenia hodnoty predmetných akcií použiť iné
         mechanizmy vzájomnej pomoci, okrem iného dohodu medzi Francúzskom a Belgickom o zamedzení dvojitého zdanenia a úprave niektorých
         iných otázok týkajúcich sa dane z dedičstva a registračnej dane, podpísanú v Bruseli 20. januára 1959.

      38      V každom prípade, ako správne uviedla Komisia, na účely zistenia hodnoty akcií spoločnosti kótovanej na burze, o akú ide v konaní
         vo veci samej, nič nebráni belgickým daňovým úradom, aby začali prešetrovanie s tým, že odkážu na kurz týchto akcií k dátumu
         úmrtia ich vlastníka, či už v tlači alebo na internete. Ako vyplýva zo spisu predloženého Súdnemu dvoru, toto je tiež dôvod,
         prečo predmetné akcie vo veci samej nakoniec tieto úrady ocenili viac než dva roky po podaní daňového priznania k dedičskej
         dani.

      39      Z toho vyplýva, že uplatnenie desaťročnej lehoty na účely ocenenia akcií spoločnosti, ktorej miesto skutočného vedenia sa
         nachádza v inom členskom štáte než v Belgickom kráľovstve, nie je odôvodnené, pretože všeobecné uplatňovanie tejto lehoty
         vôbec nezávisí od času nevyhnutného na riadne uplatnenie týchto mechanizmov vzájomnej pomoci alebo iných mechanizmov umožňujúcich
         určiť hodnotu týchto akcií.

      40      Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že na položenú otázku treba odpovedať tak, že článok 63 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle,
         že mu odporuje právna úprava členského štátu, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá v oblasti dedičskej dane stanovuje
         premlčaciu desaťročnú lehotu pri oceňovaní akcií na meno spoločnosti, ktorej akcionárom bol zosnulý a ktorej miesto skutočného
         vedenia sa nachádza v inom členskom štáte, zatiaľ čo tá istá lehota je dvojročná, ak sa miesto skutočného vedenia spoločnosti
         nachádza v prvom členskom štáte.

       O trovách
      41      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:
      Článok 63 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že mu odporuje právna úprava členského štátu, akou je právna úprava vo veci samej,
            ktorá v oblasti dedičskej dane stanovuje desaťročnú premlčaciu lehotu pri oceňovaní akcií na meno spoločnosti, ktorej akcionárom
            bol zosnulý a ktorej miesto skutočného vedenia sa nachádza v inom členskom štáte, zatiaľ čo tá istá lehota je dvojročná, ak
            sa miesto skutočného vedenia spoločnosti nachádza v prvom členskom štáte.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (piata komora) z 30. marca 1993. # Ulrich Klinke proti Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev. # Úradníci. # Vec T-30/92.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 24. februára 1994. # Administration des douanes proti Solange Chiffre. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Cour d'appel de Toulouse - Francúzsko. # Vec C-368/92.


Rozsudok Súdneho dvora (desiata komora) zo 16. mája 2013. # Európska komisia proti Ryanair Ltd. # Odvolanie - Žaloba na nečinnosť - Článok 232 ES - Nariadenie (ES) č. 659/1999 - Článok 20 ods. 2 - Štátna pomoc poskytnutá v prospech talianskych leteckých spoločností - Sťažnosť - Neexistencia rozhodnutia Komisie. # Vec C-615/11 P.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 11. júna 2015. # Association médicale européenne (EMA) proti Európskej komisii. # Vec C-100/14 P.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. novembra 2007. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Smernica 2004/24/ES - Tradičné rastlinné lieky - Zákonník Spoločenstva - Neprebratie v stanovenej lehote. # Vec C-67/07.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. novembra 2007 – Komisia/Francúzsko
      (vec C‑67/07)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Smernica 2004/24/ES – Tradičné rastlinné lieky – Zákonník Spoločenstva – Neprebratie v stanovenej lehote“
      Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 7)
      Predmet

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neprijatie ustanovení nevyhnutých na dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu
                  a Rady 2004/24/ES z 31. marca 2004, ktorou sa mení a dopĺňa smernica 2001/83/ES ustanovujúca zákonník spoločenstva o liekoch
                  na humánne použitie o tradičné rastlinné lieky (Ú. v. EÚ L 136, s. 85; Mim. vyd. 13/034, s. 313), v stanovenej lehote

            Výrok

                  Francúzska republika si tým, že neprijala v stanovenej lehote zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na
                     dosiahnutie súladu so smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2004/24/ES z 31. marca 2004, ktorou sa mení a dopĺňa smernica
                     2001/83/ES ustanovujúca zákonník spoločenstva o liekoch na humánne použitie o tradičné rastlinné lieky, nesplnila povinnosti,
                     ktoré jej vyplývajú z článku 2 tejto smernice.

                  Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 26. mája 2016.#Commissioners for Her Majesty's Revenue and Customs proti National Exhibition Centre Limited.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Upper Tribunal (Tax and Chancery Chamber).#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Šiesta smernica 77/388/EHS – Oslobodenie od dane – Článok 13 B písm. d) bod 3 – Plnenia týkajúce sa platieb a prevodov – Pojem – Nákup vstupeniek na predstavenia alebo iné podujatia – Platba debetnou alebo kreditnou kartou – Takzvané služby ‚spracovania platby kartou‘.#Vec C-130/15.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 23. januára 2013. # Nicolas Katrakasas proti Európskej komisii. # Verejná služba - Interné výberové konania COM/INT/OLAF/09/AD 8 a COM/INT/OLAF/09/AD 10. # Vec F-24/11.


Rozsudok Súdneho dvora z 9. júna 1993. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-95/92.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 13. júna 2002. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-117/00.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 20. februára 2013. # Caventa AG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva BERG - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva Christian Berg - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-225/11.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. decembra 2005. # Európska centrálna banka proti Spolkovej republike Nemecko. # Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev - Dohoda o sídle Európskej centrálnej banky - Arbitrážna doložka - Nehnuteľnosti prenajaté zo strany ECB - Nepriame dane, ktoré sa odrazili v cene nájmu. # Vec C-220/03.

text:
      Vec C‑220/03
      Európska centrálna banka
      proti
      Spolkovej republike Nemecko
      „Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev – Dohoda o sídle Európskej centrálnej banky – Arbitrážna doložka – Nehnuteľnosti prenajaté zo strany ECB – Nepriame dane, ktoré sa odrazili v cene nájmu“
      Návrhy prednesené 13. septembra 2005 – generálna advokátka C. Stix‑Hackl
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. decembra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Výsady a imunity Európskych spoločenstiev – Daňová imunita Spoločenstiev – Dohoda o sídle Európskej centrálnej banky – Vrátenie
            dane z obratu, ktorá vznikla dodaním tovarov a rôznych služieb v rámci plnení určených na úradné účely banky – Podmienka –
            Osobitné fakturovanie – Jasná a presná podmienka
      (Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, článok 3 druhý odsek)
      2.     Výsady a imunity Európskych spoločenstiev – Daňová imunita Spoločenstiev – Vrátenie nepriamych daní a poplatkov z predaja
            tovarov – Uplatnenie na daň z obratu, ktorá vznikla dodaním tovarov a rôznych služieb – Podmienka – Osobitné fakturovanie
            – Prípustnosť – Voľná úvaha inštitúcií Spoločenstiev a členských štátov pri uzatváraní dohôd o vykonaní vrátenia dane
      (Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, článok 3 druhý odsek)
      1.     Článok 8 ods. 1 dohody z 18. septembra 1998 uzavretej medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a Európskou centrálnou bankou
         o sídle tejto inštitúcie podriaďuje vrátenie dane z obratu, ktorá vznikla dodaním tovarov a rôznych služieb v rámci plnení
         určených na úradné účely banky, výslovne a jednoznačne podmienke, že táto daň bola banke „fakturovaná osobitne“. Aj keď je
         v zásade možný výklad ustanovenia dohody „vo svetle“ právneho rámca, v ktorom sa nachádza, s cieľom vyriešiť nejasnosť textu,
         takýto výklad nemôže mať za následok odstránenie celého potrebného účinku jasného a presného znenia tohto ustanovenia.

      (pozri bod 31)
      2.     Podmienka stanovená v článku 8 ods. 1 dohody z 18. septembra 1998 uzavretej medzi vládou Spolkovej republiky Nemecko a Európskou
         centrálnou bankou o sídle tejto inštitúcie, že daň z obratu, ktorá vznikla dodaním tovarov a rôznych služieb v rámci plnení
         určených na úradné účely banky, má byť banke „fakturovaná osobitne“ na účely vrátenia členským štátom nie je v rozpore ani
         s cieľmi, ani so znením článku 3 druhého odseku Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev, ktorý upravuje
         odpustenie alebo vrátenie členskými štátmi nepriamych daní a poplatkov z predaja, zahrnutých v cenách nákupov väčšieho rozsahu
         vykonaných Spoločenstvami na ich úradné účely. Z tohto ustanovenia vyplýva len prijatie „vhodných opatrení“ vo vzťahu k vráteniu
         daní, a to len čo sa týka „nákupov väčšieho rozsahu“ a „vo všetkých prípadoch, ktoré to pripúšťajú“. Inštitúcie Spoločenstva,
         ako aj členské štáty preto majú pri uzatváraní dohôd týkajúcich sa vykonania uvedeného článku 3 druhého odseku protokolu určitý
         priestor na voľnú úvahu.

      (pozri bod 32)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 8. decembra 2005 (*)

      „Protokol o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev – Dohoda o sídle Európskej centrálnej banky – Arbitrážna doložka – Nehnuteľnosti prenajaté zo strany ECB – Nepriame dane, ktoré sa odrazili v cene nájmu“
      Vo veci C‑220/03,
      ktorej predmetom je žaloba podľa článku 238 ES, podaná 21. mája 2003,
      Európska centrálna banka, v zastúpení: C. Zilioli a M. Benisch, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci H.‑G. Kamann a M. Selmayr, Rechtsanwälte,
         s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: U. Forsthoff, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci W. Hölters, Rechtsanwalt,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia K. Schiemann (spravodajca), K. Lenaerts, E. Juhász a M. Ilešič,
      generálna advokátka: C. Stix‑Hackl,
      tajomník: K. Sztranc, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. júna 2005,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 13. septembra 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Svojím návrhom sa v podstate Európska centrálna banka (ECB) domáha, aby Súdny dvor rozhodol, že Spolková republika Nemecko
         je jej povinná za všetky dodávky tovaru a poskytnutia služieb, ktoré v Nemecku potrebuje na úradné účely, najmä za všetky
         prenájmy nehnuteľností, vrátiť sumy dane z obratu, pri ktorých je možné preukázať, alebo v súvislosti s ktorými poukazuje
         rozumná ekonomická analýza na záver, že spadajú do cien, ktoré táto inštitúcia zaplatila. Okrem tohto principiálneho vyhlásenia
         sa ECB domáha, aby bol tento členský štát v jej prospech zaviazaný na vrátenie sumy 8 794 023,37 eur v súvislosti s touto
         daňou zahrnutou v nájomnom platenom zo strany ECB a sumy 1 925 689,23 eur v súvislosti s rovnakou daňou zahrnutou v doplnkových
         nákladoch a v rozličných prácach vo vzťahu k týmto prenájmom.

       Právny rámec
      2       ECB sa vo svojich návrhoch, ktoré sa zakladajú na arbitrážnej doložke zahrnutej v dohode z 18. septembra 1998 uzavretej medzi
         vládou Spolkovej republiky Nemecko a Európskou centrálnou bankou o sídle tejto inštitúcie (BGBl. II 1998, s. 2745, ďalej len
         „dohoda o sídle“), opiera o článok 8 ods. 1 tejto dohody, vykladaný vo svetle článku 3 druhého odseku a článku 23 prvého odseku
         Protokolu o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev z 8. apríla 1965 (Ú. v. ES 152, 1967, s. 13, ďalej len „protokol“).

      3       Článok 291 ES stanovuje:
      „Spoločenstvo požíva na území členských štátov výsady a imunity nevyhnutné pre plnenie svojich úloh za podmienok stanovených
         v Protokole z 8. apríla 1965 o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev. To isté platí aj pre Európsku centrálnu banku,
         Európsky menový inštitút a Európsku investičnú banku.“

       Protokol
      4       Článok 3 druhý odsek protokolu stanovuje:
      „Vlády členských štátov prijmú, vo všetkých prípadoch, ktoré to pripúšťajú, vhodné opatrenia k navráteniu alebo náhrade čiastok
         nepriamych daní a poplatkov z predaja, zahrnutých v cenách hnuteľného či nehnuteľného majetku, ak spoločenstvá vykonajú pre
         svoje úradné účely nákupy väčšieho rozsahu, pričom cena tieto dane zahŕňa. Tieto ustanovenia sa však nepoužijú tak, aby svojím
         účinkom narušovali hospodársku súťaž v spoločenstvách.“

      5       Článok 23 prvý odsek protokolu stanovuje, že tento protokol sa vzťahuje na ECB.
       Dohoda o sídle
      6       V zmysle piateho odseku preambuly je cieľom dohody o sídle „definovať výsady a imunity Európskej centrálnej banky v Spolkovej
         republike Nemecko v súlade s Protokolom o výsadách a imunitách Európskych spoločenstiev“.

      7       Článok 8 ods. 1 dohody o sídle stanovuje:
      „V zmysle článku 3 druhého odseku protokolu Bundesamt für Finazen [Spolkový úrad financií] na základe žiadosti vráti z príjmov
         pochádzajúcich z dane z obratu daň z obratu fakturovanú podnikmi osobitne ECB za dodanie tovarov a rôzne služby, ktoré poskytli
         ECB, ak sú tieto plnenia určené na úradné účely ECB. Suma dlžnej dane za tieto operácie musí v každom prípade presiahnuť 50 DEM
         a musela byť zaplatená zo strany ECB v prospech podniku. …“

      8       Článok 21 dohody o sídle upravuje túto arbitrážnu doložku:
      „Akékoľvek nezhody medzi vládou [Spolkovej republiky Nemecko] a ECB týkajúce sa výkladu alebo uplatnenia tejto dohody, ktoré
         nemôžu vyriešiť priamo zmluvné strany, môže každá strana predložiť Súdnemu dvoru Európskych spoločenstiev v súlade s článkom
         35.4 štatútov ESCB [Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky].“

       Štatút ESCB
      9       Článok 35.4 Protokolu o štatúte Európskeho systému centrálnych bánk a Európskej centrálnej banky, ktorý tvorí prílohu Zmluvy
         ES (ďalej len „štatút ESCB“) znie takto:

      „Súdny dvor má právomoc rozhodovať na základe akýchkoľvek arbitrážnych doložiek zahrnutých v zmluve uzatvorenej spoločenstvom
         alebo v jeho mene bez ohľadu na to, či má zmluva verejnoprávny alebo súkromnoprávny charakter.“

       Ustanovenia týkajúce sa dane z obratu
      10     Účelom zákona o dani z obratu (Umsatzsteuergesetz) v znení z 9. júna 1999 (BGBl. I 1999, s. 1270, ďalej len „UStG“), ktoré
         je relevantné pre tento spor, je prebrať do nemeckého právneho poriadku ustanovenia šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája
         1977 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty:
         jednotný základ jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      11     Podľa § 4 ods. 12 písm. a) UStG, ktorý je založený na článku 13 B písm. b) šiestej smernice, je od dane z obratu oslobodený
         prenájom nehnuteľného majetku. Toto oslobodenie sa vzťahuje aj na všetky doplnkové služby v súvislosti s prenájmom a najmä
         na poplatky, ktoré prenajímateľ fakturuje nájomcovi na základe nájomnej zmluvy.

      12     § 9 ods. 1 UStG, ktorý je založený na článku 13 C šiestej smernice, upravuje možnosť považovať plnenie, ktoré by bolo za normálnych
         okolností oslobodené v zmysle § 4 ods. 12 písm. a) tohto zákona, za plnenie, na ktoré sa uplatňuje uvedená daň, ak je toto
         plnenie vykonané v prospech podnikateľa, ktorý vykonáva plnenia, na ktoré sa uplatňuje daň z obratu a umožňujú odpočet dane
         zaplatenej na vstupe.

      13     ECB nie je v zmysle nemeckého daňového práva podnikateľom a z toho dôvodu sa prenajímateľov nehnuteľností, ktoré si banka
         prenajíma, netýka možnosť, upravená v § 9 ods. 1 UStG, považovať prenájmy nehnuteľností tejto inštitúcie a doplnkové služby
         v súvislosti s týmito plneniami za plnenia, na ktoré sa uplatňuje táto daň. Táto možnosť zdanenia je okrem toho nemeckým daňovým
         právom vylúčená, pretože ECB, tak ako banky a poisťovne v rámci súkromného sektora, vykonáva len plnenia, ktoré vylučujú odpočet
         dane na vstupe.

      14     Podľa § 15 ods. 1 UStG, ktorý je založený na článku 17 ods. 2 šiestej smernice, podnikatelia, ktorí vykonávajú plnenia podliehajúce
         dani z obratu, ktorá im je určená, môžu túto daň znížiť o sumu dane, ktorú zaplatili na vstupe svojim dodávateľom za sprostredkovateľské
         plnenia. Túto možnosť však nemajú v súvislosti s oslobodenými plneniami, ako sú v zmysle § 4 ods. 12 písm. a) UStG prenájom
         nehnuteľností a poskytovanie doplnkových služieb v súvislosti s prenájmom, pretože v tomto prípade sa daň neuplatňuje, a teda
         nie je možný jej odpočet.

       Skutkový rámec
      15     ECB si prenajíma rôzne nehnuteľnosti vo Frankfurte (Nemecko), teda v meste, v ktorom je jej sídlo. Dve hlavné budovy sú:
      –       budova Eurotower na Kaiserstraße 29 (ďalej len „Eurotower“) a
      –       budova Eurotheum na Neue Mainzer Straße a Junghofstraße (ďalej len „Eurotheum“).
      16     Je nepochybné, že podľa § 4 ods. 12 písm. a) UStG je prenájom týchto nehnuteľností oslobodený od dane z obratu. Takisto v zmysle
         zásady, podľa ktorej sa doplnkové služby spravujú rovnakým režimom ako hlavná služba, sú poplatky súvisiace s prenájmom (náklady
         na údržbu, elektrinu, vodu, poistenie atď., ďalej len „poplatky“) tiež oslobodené od tejto dane. Z toho vyplýva, že prenajímatelia,
         ktorí ECB prenajímajú nehnuteľnosti a spravujú súvisiace poplatky, nefakturujú tejto inštitúcii za uvedené plnenia daň z obratu.

      17     Samotní prenajímatelia sú daňovníkmi podliehajúcimi dani z obratu v súvislosti so všetkými doplnkovými službami vo vzťahu
         k nehnuteľnostiam, ktoré prenajímajú (stavebné práce, úpravy, údržba, ako aj náklady na elektrinu, vodu, poistenie atď., ďalej
         len „plnenia na vstupe“). Je zjavné, že ak by bol prenájom realizovaný prenajímateľom zdanený touto daňou, mohol by prenajímateľ
         podľa § 15 ods. 1 UStG odpočítať od dane, ktorú má zaplatiť v súvislosti s týmito zdaniteľnými plneniami, sumu dane, ktorú
         sám zaplatil v súvislosti s plneniami vykonanými na vstupe (ďalej len „daň na vstupe“). Mohol by takto túto sumu znova získať.

      18     Z tohto dôvodu má prenajímateľ záujem na využití možnosti, ktorú mu poskytuje § 9 ods. 1 UStG, považovať prenájom, ktorý by
         bol za normálnych okolností oslobodený od dane z obratu, za plnenie, na ktoré sa vzťahuje daň z obratu. V prípade, že prenajímateľ
         má túto možnosť, teda ak sa prenájom vykonáva v prospech nájomcov, ktorí sú podnikateľmi a ktorí sami vykonávajú zdaniteľné
         plnenia, môže samotný nájomca následne odpočítať sumu dane z obratu, ktorá sa uplatňuje na prenájom, od dane, ktorú je povinný
         zaplatiť vzhľadom na plnenia, ktoré vykonáva. Nájomca tak môže v zásade znovu získať sumu dane, ktorá bola zaplatená zo sumy
         prenájmu, a skutočnosť, že prenajímateľ zvolil zdanenie, nemá pre nájomcu žiaden negatívny finančný vplyv.

      19     Podľa ECB má systém oslobodení od dane za následok povinnosť zaplatiť prenajímateľom daň z obratu, ktorú títo zaplatili v súvislosti
         so svojimi plneniami na vstupe. Prenajímatelia totiž vypočítavajú výšku nájomného podľa svojej ziskovej marže a následne stanovia
         vyššie nájomné nájomcom, ako je ECB, ktorým nemožno fakturovať daň na vstupe. Hoci sa tieto sumy neobjavujú osobitne na faktúrach,
         je podľa tejto inštitúcie možné dospieť k záveru, že sú súčasťou nájmu a poplatkov, ktoré sú fakturované. Z toho ECB vyvodzuje,
         že obchádzaním zákona znáša daň z obratu.

      20     Spolková republika Nemecko spochybňuje, že daň z obratu je zahrnutá do ceny nájomného a poplatkov, ktorú platí ECB. Tvrdí,
         že množstvo iných nájomcov, najmä bánk a poisťovní patriacich do súkromného sektora, sa nachádza v rovnakej daňovej pozícii
         ako ECB. Cena nájomného a poplatky sú stanovené trhom a ECB nepredložila dôkaz o tom, že nájomné a poplatky, ktoré zaplatila,
         boli zvýšené o sumy skutočne zodpovedajúce dani na vstupe zaplatenej prenajímateľmi za ich zdaniteľné plnenia v súvislosti
         s prenájmom.

      21     V liste z 9. apríla 2001 zamietol Finanzamt Wiesbaden, ktorý je príslušným miestnym daňovým úradom, žiadosť ECB o vrátenie
         dane z obratu, ktorá bola podľa banky zahrnutá vo faktúrach za prenájom a poplatky, ktoré jej poslali prenajímatelia. ECB
         napadla toto zamietnutie, opierajúc sa o článok 8 ods. 1 dohody o sídle a článok 3 druhý odsek protokolu. Vzhľadom na to,
         že nezhody medzi nemeckými daňovými orgánmi a ECB sa nevyriešili, táto inštitúcia podala návrh na začatie tohto konania.

       O prípustnosti žaloby
      22     Spolková republika Nemecko napáda prípustnosť žaloby pokiaľ ide o protokol, ako aj dohodu o sídle.
      23     Po prvé, podľa Spolkovej republiky Nemecko sa arbitrážna doložka, ktorá sa nachádza v článku 21 dohody o sídle, aplikuje výslovne
         a výhradne nezhody týkajúce sa výkladu alebo uplatnenia „tejto dohody“. Preto sa domnieva, že Súdny dvor nie je príslušný,
         pokiaľ ide o právomoc na výklad a uplatnenie protokolu, konkrétne vo vzťahu k priamemu uplatneniu jeho článku 3 druhého odseku,
         a že v tejto súvislosti je žaloba neprípustná.

      24     V tomto ohľade postačí konštatovať, ako uviedla ECB na pojednávaní, že cieľom návrhu nie je výklad alebo priame uplatnenie
         článku 3 druhého odseku protokolu, ale len uplatnenie článku 8 ods. 1 dohody o sídle, ktorý sa musí vykladať vo svetle článku
         3 druhého odseku protokolu, ktorý článok 8 ods. 1 v tomto kontexte osobitne vykonáva. Súdny dvor je v zmysle arbitrážnej doložky
         v článku 21 dohody o sídle príslušný vykladať a uplatniť článok 8 ods. 1 tejto dohody vo svetle právneho rámca, v ktorom sa
         toto ustanovenie nachádza.

      25     Po druhé, Spolková republika Nemecko tvrdí, že arbitrážna doložka, ktorá sa v zmysle ustálenej judikatúry Súdneho dvora vykladá
         reštriktívne, nie je v tomto spore uplatniteľná, pretože nejestvuje „nezhoda týkajúca sa výkladu a uplatnenia dohody o sídle“.
         Spolková republika Nemecko a ECB sa zhodli v tom, že článok 8 ods. 1 tejto dohody upravuje len vrátenie dane z obratu, ktorá
         bola fakturovaná osobitne, a toto ustanovenie preto nemožno uplatňovať, pretože v tomto prípade nejde o vrátenie takejto dane.

      26     V tejto súvislosti ECB správne tvrdí, že zjavne existuje nezhoda medzi ňou a Spolkovou republikou Nemecko týkajúca sa výkladu
         a uplatnenia článku 8 ods. 1 dohody o sídle, najmä v súvislosti s otázkou, či je v zmysle článku 3, druhého odseku protokolu
         potrebný extenzívnejší výklad tohto ustanovenia, podľa ktorého by bol tento členský štát povinný vrátiť ECB daň z obratu nielen
         v prípade, že táto je fakturovaná osobitne, ako to stanovuje článok 8 ods. 1, ale aj ak je možné dokázať, že hoci nedošlo
         k osobitnému fakturovaniu, túto daň naozaj znášala ECB.

      27     Vo svetle týchto úvah je opodstatnené zamietnuť námietky o neprípustnosti prednesené Spolkovou republikou Nemecko a určiť,
         že Súdny dvor je v zmysle článku 21 dohody o sídle v spojení s článkom 238 ES a článkom 35 ods. 4 štatútu ESCB príslušný rozhodnúť
         o žalobe CEB.

       O veci samej
      28     Je nepochybné, že samotné znenie článku 8 ods. 1 dohody o sídle upravuje výlučne vrátenie dane z obratu „fakturovanej… osobitne…
         za dodanie tovarov a rôzne služby“ pre ECB. Je tiež zjavné, že tieto plnenia neboli zdanené daňou z obratu a že preto nemožno
         osobitne „za“ tieto plnenia fakturovať akúkoľvek daň.

      29     ECB však tvrdí, že článok 8 ods. 1 dohody o sídle vo svetle článku 3 druhého odseku protokolu upravuje jednak vrátenie osobitne
         fakturovanej dane z obratu a jednak vrátenie akejkoľvek dane z obratu, ktorá je súčasťou ceny, ktorú platí ECB, a teda dane
         z obratu, ktorú nepriamo znáša táto inštitúcia z dôvodu odrazenia tejto dane v cene nájomného, ktorú fakturujú prenajímatelia,
         a to bez ohľadu na skutočnosť, či sa toto fakturovanie vykonalo osobitne alebo nie. To vyplýva zo skutočnosti, že článok 3
         druhý odsek protokolu výslovne stanovuje vrátenie dane z obratu členskými štátmi „vo všetkých prípadoch, ktoré to pripúšťajú“
         a okrem toho všeobecne vyžaduje vrátenie „čiastok nepriamych daní… zahrnutých v cenách hnuteľného či nehnuteľného majetku“.

      30     Túto argumentáciu nemožno prijať.
      31     Článok 8 ods. 1 dohody o sídle výslovne a jednoznačne podriaďuje vrátenie dane z obratu podmienke, ktorá v tomto prípade nebola
         splnená, a to, že daň bola „fakturovaná osobitne“. Aj keď je v zásade možný výklad ustanovenia dohody „vo svetle“ právneho
         rámca, v ktorom sa nachádza, s cieľom vyriešiť nejasnosť textu, takýto výklad nemôže mať za následok odstránenie celého potrebného
         účinku jasného a presného znenia tohto ustanovenia.

      32     Okrem toho podmienka, aby daň bola „fakturovaná osobitne“, nie je v rozpore ani s cieľmi, ani so znením článku 3 druhého odseku
         protokolu. Z tohto ustanovenia vyplýva len prijatie „vhodných opatrení“ vo vzťahu k vráteniu daní, a to len čo sa týka „nákupov
         väčšieho rozsahu“ a „vo všetkých prípadoch, ktoré to pripúšťajú“. Inštitúcie Spoločenstva, ako aj členské štáty preto majú
         pri uzatváraní dohôd týkajúcich sa vykonania uvedeného článku 3 druhého odseku určitý priestor na voľnú úvahu.

      33     Vylúčenie vrátenia daní, ktoré nie sú fakturované ECB, ale sú zaplatené na vstupe jej zmluvnými partnermi, a preto môžu ovplyvniť
         ceny, ktoré sa jej fakturujú, neprekračuje tento priestor na voľnú úvahu. Tak je to tiež pri prahu 50 DEM stanovenom dohodou
         o sídle pre vrátenie daní. Tieto požiadavky sú preto v súlade s protokolom.

      34     Okrem toho vyššie uvedená podmienka chráni finančný záujem Európskeho spoločenstva, ako aj prijímajúceho členského štátu,
         pretože bráni situácii, aby boli verejné prostriedky venované na podrobné a komplexné konania o vrátení dane, určené na preukázanie,
         že časť nákladov, ktoré znášala ECB, v skutočnosti zodpovedá dani zaplatenej na vstupe jedným z jej zmluvných partnerov.

      35     Na záver je potrebné dodať, že uznesenie zo 17. decembra 1968, Ufficio imposte di consumo di Ispra/Komisia (2/68, Zb. s. 636),
         o ktoré sa opierala ECB, nie je v súvislosti s touto vecou vôbec relevantné, keďže toto uznesenie bolo prijaté v súvislosti
         so situáciou, v ktorej sa Komisia Európskych spoločenstiev v dohode s talianskou vládou pokúsila znížiť práva a záruky, z ktorých
         mali prospech tretie osoby, ktoré neboli v zmysle protokolu zmluvnými stranami uvedenej dohody.

      36     Na základe týchto úvah je potrebné návrh ECB zamietnuť.
       O trovách
      37     Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Spolková republika Nemecko navrhla zaviazať ECB na náhradu trov konania a ECB nemala
         úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Európska centrálna banka je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. júna 2002. # Trestné konanie proti Dante Bigi, za účasti Consorzio del Formaggio Parmigiano Reggiano. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Parma - Taliansko. # Vec C-66/00.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 27. januára 1994. # Alison Maitland Toosey proti Chief Adjudication Officer. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Social Security Commissioner - Spojené kráľovstvo. # Voľný pohyb pracovníkov - Sociálne zabezpečenie. # Vec C-287/92.


title: Rozsudok Súdneho dvora zo  17. januára 2006  vo veci E-4/05: HOB-vín proti The Icelandic State a Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandská štátna alkoholová a tabaková spoločnosť)  (Voľný pohyb tovaru – Štátne monopoly obchodnej povahy – Požiadavky dodávať tovar na paletách a zahrnúť cenu paliet do ceny tovaru – Diskriminácia dovozcov alkoholických nápojov – Zneužívanie dominantného postavenia)

text:
               27.4.2006

               SK

               Úradný vestník Európskej únie

               C 100/3

      ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA

   zo 17. januára 2006
   vo veci E-4/05: HOB-vín proti The Icelandic State a Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins (Islandská štátna alkoholová a tabaková spoločnosť)

      (Voľný pohyb tovaru – Štátne monopoly obchodnej povahy – Požiadavky dodávať tovar na paletách a zahrnúť cenu paliet do ceny tovaru – Diskriminácia dovozcov alkoholických nápojov – Zneužívanie dominantného postavenia)

   (2006/C 100/03)
   Vo veci E 4/05, HOV-vín proti Áfengis- og tóbaksverslun ríkisins – ŽIADOSŤ PREDLOŽENÁ SÚDNEMU DVORU Héraðsdómur Reykjavíkur (Okresným súdom v Reykjavíku), ktorej predmetom je výklad článkov 11, 16, 57 a 59 EHS, Súdny dvor, v zložení: predseda a spravodajca Carl Baudenbacher, sudcovia Henrik Bull a Thorgeir Örlygsson, vyhlásil 17. januára 2006 rozsudok, ktorého výrok znie:

               1.

               Článok 16 Dohody o Európskom hospodárskom priestore nebráni štátnemu podniku, ktorý má výlučné právo na maloobchodný predaj alkoholických nápojov, žiadať od svojich dodávateľov, aby dodávali podniku alkoholické nápoje na maloobchodný predaj na špecifikovanom druhu palety (paleta EUR) a ďalej, aby sa cena za paletu zahrnula do ceny produktu okrem prípadu, ak sa vnútroštátny súd na základe skutočností, ktoré má k dispozícii domnieva, že sa v rámci politiky monopolu alebo jeho predajní alebo z dôvodu neuplatňovania pravidiel týkajúcich sa monopolu s dodávateľmi zaobchádza rozdielne ako s vnútroštátnymi výrobcami.

               2.

               Článok 59 ods. 1 a článok 54 Dohody o Európskom hospodárskom priestore nezakazuje štátnemu podniku, ktorý má výlučné právo na maloobchodný predaj alkoholických nápojov, požadovať od svojich dodávateľov, aby dodávali podniku alkoholické nápoje na maloobchodný predaj na špecifickom druhu palety (paleta EUR) a aby sa cena za paletu zahrnula do ceny produktu, okrem prípadu, ak sa vnútroštátny súd domnieva, že by takéto požiadavky negatívne ovplyvnili hospodársku súťaž.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. decembra 1962. # Compagnie des Hauts Fourneaux de Chasse proti Vysokému úradu ESUO. # Vec 33/59.


title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 7. novembra 2013. # Jan Sneller proti DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Hoge Raad der Nederlanden - Holandsko. # Poistenie právnej ochrany - Smernica 87/344/EHS - Článok 4 ods. 1 - Slobodný výber advokáta poisteným - Ustanovenie vo všeobecných podmienkach vzťahujúcich sa na zmluvu o zabezpečení právnej pomoci v súdnych a správnych konaniach jedným zo zamestnancov poistiteľa - Náklady súvisiace s právnou pomocou poskytnutou externým právnym poradcom, ktoré sa uhradia len vtedy, ak je podľa poistiteľa nevyhnutné, aby sa prípadom zaoberal externý právny poradca. # Vec C-442/12.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (ôsma komora)
      zo 7. novembra 2013 (
            *1
         )
      „Poistenie právnej ochrany — Smernica 87/344/EHS — Článok 4 ods. 1 — Slobodný výber advokáta poisteným — Ustanovenie vo všeobecných podmienkach vzťahujúcich sa na zmluvu o zabezpečení právnej pomoci v súdnych a správnych konaniach jedným zo zamestnancov poistiteľa — Náklady súvisiace s právnou pomocou poskytnutou externým právnym poradcom, ktoré sa uhradia len vtedy, ak je podľa poistiteľa nevyhnutné, aby sa prípadom zaoberal externý právny poradca“
      Vo veci C‑442/12,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Hoge Raad der Nederlanden (Holandsko) z 28. septembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 3. októbra 2012, ktorý súvisí s konaním:

         Jan Sneller

      proti

         DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV,

      SÚDNY DVOR (ôsma komora),
      v zložení: predseda ôsmej komory C. G. Fernlund, vykonávajúci funkciu predsedu ôsmej komory, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa) a E. Jarašiūnas,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: M. Ferreira, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. septembra 2013,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV, v zastúpení: J. W. H. van Wijk a B. J. Drijber, advocaten,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci W. Ferrante, avvocato dello Stato,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: A. Posch, splnomocnený zástupca,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: F. Wilman a K.‑P. Wojcik, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 smernice Rady 87/344/EHS z 22. júna 1987 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa poistenia právnej ochrany (Ú. v. ES L 185, s. 77; Mim. vyd. 06/001, s. 187), ktorá je ratione temporis uplatniteľná na konanie vo veci samej.

               2

               Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi J. Snellerom a poisťovňou DAS Nederlandse Rechtsbijstand Verzekeringsmaatschappij NV (ďalej len „DAS“) vo veci úhrady nákladov na právnu pomoc poskytnutú advokátom, ktorého si vybral poistený.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Jedenáste odôvodnenie smernice 87/344 znie:
               „keďže záujem osôb, ktoré majú krytie právnej ochrany znamená, že poistená osoba musí dokázať vybrať si právnika alebo inú osobu náležite kvalifikovanú podľa vnútroštátneho práva pri ľubovoľnom vyšetrovaní alebo konaní [ľubovoľnom súdnom alebo správnom konaní – neoficiálny preklad] a vždy, keď sa vyskytne konflikt záujmov.“

               4

               Článok 1 tejto smernice stanovuje:
               „Účelom tejto smernice je koordinovať ustanovenia zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení týkajúcich sa poistenia právnej ochrany… s cieľom zjednodušiť účinné uplatňovanie slobody usadiť sa a vylúčiť podľa možností akýkoľvek konflikt záujmov, ktorý by vznikol najmä zo skutočnosti, že poisťovateľ kryje [poisťuje – neoficiálny preklad] inú osobu alebo kryje [poisťuje – neoficiálny preklad] osobu v súvislosti tak s právnou ochranou, ako aj akýmkoľvek iným odvetvím…, a ak by taký konflikt vznikol, umožniť jeho riešenie.“

               5

               Článok 2 ods. 1 uvedenej smernice znie:
               „Táto smernica sa vzťahuje na poistenie právnej ochrany. Tá spočíva v záväzku poisťovne znášať za úhradu poistného náklady na súdne konanie a poskytovať iné služby priamo spojené s poistným krytím, najmä z hľadiska:

                        —

                        zabezpečenia náhrady za stratu, poškodenie alebo úraz utrpený poistenou osobou, mimosúdnym vysporiadaním alebo prostredníctvom občianskeho alebo trestného konania,

                        —

                        obhajobou alebo zastupovaním poistenej osoby v občianskom, trestnom, správnom alebo inom konaní alebo v súvislosti s akoukoľvek pohľadávkou uplatňovanou proti nej.“

               6

               Článok 4 ods. 1 tejto smernice znie:
               „Akákoľvek zmluva o poistení právnej ochrany bude vyslovene uznávať, že:

                        a)

                        poistená osoba má právo slobodného výberu právnika alebo inej osoby náležite kvalifikovanej podľa vnútroštátneho práva s cieľom obhajovať, zastupovať alebo slúžiť záujmom poistenej osoby v akomkoľvek vyšetrovaní alebo konaní [ak je potrebné obrátiť sa na advokáta alebo na inú osobu, ktorá má podľa vnútroštátneho práva náležitú kvalifikáciu na obhajovanie a zastupovanie poisteného alebo na hájenie jeho záujmov v akomkoľvek súdnom alebo správnom konaní, musí mať poistený možnosť si takého advokáta alebo inú osoby slobodne vybrať – neoficiálny preklad];

                        b)

                        poistená osoba si slobodne vyberie právnika alebo, ak to uprednostní a pokiaľ to umožňuje vnútroštátne právo, akúkoľvek inú náležite spôsobilú osobu, ktorá bude slúžiť jej záujmom vždy, keď vznikne konflikt záujmov.“

               7

               Článok 5 smernice 87/344 stanovuje:
               „1.   Každý členský štát môže poskytnúť výnimku z uplatňovania článku 4 ods. 1 pre poistenie právnej ochrany, ak sú splnené tieto podmienky:

                        a)

                        poistenie je obmedzené na prípady vznikajúce z používania cestných vozidiel na území daného členského štátu;

                        b)

                        poistenie je spojené so zmluvou o poskytovaní pomoci v prípade nehody alebo poruchy týkajúcej sa cestného vozidla;

                        c)

                        ani poisťovateľ právnej ochrany ani poisťovateľ poskytovania pomoci nie je činný v žiadnom odvetví poistenia zodpovednosti;

                        d)

                        sú prijaté opatrenia, aby právne poradenstvo a zastupovanie každej strany v spore bolo realizované úplne nezávislými právnikmi, keď tieto strany sú poistené na právnu ochranu rovnakým poisťovateľom.

                  2.   Výnimka poskytnutá členským štátom poisťovni podľa odseku 1 neovplyvní uplatňovanie článku 3 ods. 2.“

         Holandské právo

               8

               § 4:67 ods. 1 zákona o finančnom dohľade (Wet op het financieel toezicht) znie:
               „Poistiteľ právnej ochrany zabezpečí, aby bolo v zmluve o poistení právnej ochrany výslovne stanovené, že poistený si môže slobodne vybrať advokáta alebo odborníka oprávneného zo zákona, ak:

                        a)

                        je potrebné sa obrátiť na advokáta alebo iného odborníka oprávneného zo zákona na obhajovanie a zastupovanie poisteného alebo na hájenie jeho záujmov v súdnom alebo v správnom konaní, alebo

                        b)

                        vznikne konflikt záujmov.“

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               9

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že J. Sneller uzavrel v spoločnosti Reaal Schadeverzekeringen NV poistenie právnej ochrany. V poistnej zmluve sa stanovuje, že DAS je spoločnosť, ktorá má poskytovať poistné plnenie z poistenia právnej ochrany.

               10

               V uvedenej zmluve sa takisto stanovuje, že prípadmi sa zaoberajú vlastní pracovníci spoločnosti DAS. Ak je však podľa zmluvy alebo stanoviska spoločnosti DAS potrebné, aby bol prípadom poverený externý poradca, poistený má právo vybrať si sám advokáta alebo odborníka.

               11

               V konaní vo veci samej J. Sneller chce začať súdne konanie proti svojmu bývalému zamestnávateľovi, v ktorom by sa domáhal náhrady škody za protiprávne ukončenie pracovného pomeru. Na tento účel sa chce nechať zastupovať advokátom podľa svojho výberu a náklady na právnu pomoc má uhradiť jeho poistiteľ právnej ochrany. DAS súhlasila so začatím takéhoto súdneho konania, avšak zastávala názor, že zmluva, ktorú uzavrel J. Sneller, nestanovuje, že DAS v tomto prípade uhradí náklady na právnu pomoc poskytnutú advokátom, ktorého si vybral poistený. DAS uviedla, že je pripravená zabezpečiť J. Snellerovi len právnu pomoc jedným zo svojich vlastných pracovníkov, ktorý nie je advokátom.

               12

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti uvádza, že podľa holandského práva nie je v rámci konania, ktoré chce J. Sneller začať proti svojmu bývalému zamestnávateľovi, právna pomoc povinná.

               13

               Keďže DAS odmietla uhradiť náklady na právnu pomoc poskytnutú advokátom, ktorého si vybral J. Sneller, naposledy uvedený navrhol voorzieningenrechter te Amsterdam (sudca rozhodujúci o nariadení predbežných opatrení v Amsterdame), aby bola DAS zaviazaná na náhradu uvedených nákladov. Rozsudkom z 8. marca 2011 le voorzieningenrechter te Amsterdam tento návrh zamietol.

               14

               Tento rozsudok bol potvrdený rozsudkom Gerechtshof te Amsterdam (Odvolací súd v Amsterdame) z 26. júla 2011. Gerechtshof te Amsterdam zastával názor, že § 4:67 ods. 1 písm. a) zákona o finančnom dohľade sa má vykladať v tom zmysle, že za takých okolností, ako sú okolnosti dotknuté vo veci samej, keď predmetom zmluvy je poistenie právnej ochrany in natura, nevzniká právo na slobodný výber advokáta len na základe samotného rozhodnutia začať konanie v prospech poisteného, ale je takisto nevyhnutné, aby poistiteľ právnej ochrany rozhodol, že právnu pomoc musí poskytnúť externý poradca a nie jeden z jeho pracovníkov. Len v tomto prípade existuje konflikt záujmov, ktorému chce článok 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 zabrániť.

               15

               J. Sneller napadol tento rozsudok na vnútroštátnom súde. Podľa vnútroštátneho súdu analýza jednotlivých jazykových verzií článku 4 ods. 1 smernice 87/344, ako aj rozsudky z 10. septembra 2009, Eschig (C-199/08, Zb. s. I-8295), a z 26. mája 2011, Stark (C-293/10, Zb. s. I-4711), poskytujú dôležité argumenty na podporu tézy, podľa ktorej v prípade, ak sa začne súdne alebo správne konanie, musia zmluvné podmienky poistenému vždy priznať právo na slobodný výber svojho poradcu.

               16

               Vnútroštátny súd zastáva názor, že odpoveď, ktorú má poskytnúť vo veci samej, môže mať určité sociálne následky, lebo ak by sa prijal takýto výklad článku 4 ods. 1 smernice 87/344, bolo by pravdepodobne nevyhnutné výrazné zvýšenie poistného.

               17

               Za týchto okolností Hoge Raad der Nederlanden (Najvyšší súd Holandského kráľovstva) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Umožňuje článok 4 ods. 1 smernice [87/344], aby poistiteľ právnej ochrany, ktorý vo svojich poistných zmluvách stanovuje, že právnu pomoc v súdnych alebo v správnych konaniach v zásade poskytujú jeho zamestnanci, okrem toho stanovil tiež podmienku, že náklady na právnu pomoc poskytnutú advokátom alebo zástupcom, ktorého si slobodne zvolil poistený, sa uhradia len vtedy, ak sa poisťovateľ domnieva, že prípadom sa musí zaoberať externý poradca?

                        2.

                        Líši sa odpoveď na prvú otázku podľa toho, či v predmetnom súdnom alebo správnom konaní je alebo nie je právna pomoc povinná?“

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej otázke

               18

               Svojou prvou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či sa článok 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby poistiteľ právnej ochrany, ktorý vo svojich poistných zmluvách stanovuje, že právnu pomoc v zásade poskytujú jeho zamestnanci, stanovil tiež podmienku, že náklady na právnu pomoc poskytnutú advokátom alebo zástupcom, ktorého si slobodne zvolil poistený, sa uhradia len vtedy, ak sa poisťovateľ domnieva, že prípadom sa musí zaoberať externý poradca.

               19

               V tejto súvislosti treba spresniť, že podľa DAS trpný tvar, ktorý je v článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 použitý vo výraze „ak je potrebné obrátiť sa na advokáta“ a ktorý obsahuje aj nemecká, anglická a holandská jazyková verzia tohto ustanovenia, preukazuje, že toto ustanovenie neurčuje, či nevyhnutnosť obrátiť sa v konaní na externého odborníka má posúdiť poistiteľ alebo poistený. Z toho by vyplývalo, že DAS môže túto otázku upraviť vo svojich poistných zmluvách, lebo uvedené ustanovenie možno chápať tak, že stanovuje, že „ak [sa poistiteľ rozhodne, že je potrebné] obrátiť sa na advokáta.… musí mať poistený možnosť si takého advokáta… slobodne vybrať“.

               20

               Takýto reštriktívny výklad článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 nemožno prijať.

               21

               Po prvé, aj keď je pravda, že znenie článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 neumožňuje samo osebe určiť rozsah výrazu „ak je potrebné obrátiť sa advokáta…, musí mať poistený možnosť si takého advokáta… slobodne vybrať“, nič to nemení na tom, že na účely výkladu ustanovenia práva Únie je potrebné zohľadniť nielen jeho znenie, ale aj jeho kontext a ciele sledované právnou úpravou, ktorej je súčasťou (rozsudok Eschig, už citovaný, bod 38).

               22

               V tejto súvislosti treba uviesť, že tak z jedenásteho odôvodnenia smernice 87/344, ako aj z jej článku 4 ods. 1 vyplýva, že záujem poisteného na právnej ochrane predpokladá, že si v rámci akéhokoľvek súdneho alebo správneho konania môže sám vybrať svojho advokáta alebo akúkoľvek inú osobu náležite kvalifikovanú podľa vnútroštátneho práva (rozsudok Stark, už citovaný, bod 28).

               23

               Z článku 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 v spojení s jedenástym odôvodnením tejto smernice tak vyplýva, že slobodný výber advokáta poisteným nemožno obmedziť len na situácie, keď poistiteľ rozhodne, že je potrebné sa obrátiť na externého poradcu.

               24

               Po druhé, ako tvrdí Európska komisia, treba konštatovať, že cieľ sledovaný smernicou 87/344 a najmä jej článkom 4, ktorým je chrániť v širokom zmysle záujmy poistených (pozri v tomto zmysle rozsudok Eschig, už citovaný, bod 45), je nezlučiteľný s reštriktívnym výkladom článku 4 ods. 1 písm. a) tejto smernice, ktorý navrhla DAS.

               25

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 4 ods. 1 smernice 87/344 týkajúci sa slobodného výberu zástupcu, má všeobecný dosah a je záväzný (pozri rozsudky Eschig, už citovaný bod 47, a Stark, už citovaný, bod 29).

               26

               Po tretie, pokiaľ ide o otázku výšky poistného, treba spresniť, že rôzne spôsoby výkonu práva poisteného slobodne si vybrať svojho zástupcu nevylučujú, aby sa v určitých prípadoch mohli obmedziť náklady, ktoré majú znášať poistitelia.

               27

               V súlade s judikatúrou Súdneho dvora totiž zo slobody výberu v zmysle článku 4 ods. 1 smernice 87/344 nevyplýva povinnosť členských štátov stanoviť poisťovateľom za každých okolností povinnosť uhradiť všetky náklady vynaložené v rámci obhajoby poisteného, pokiaľ takáto sloboda nestráca svoj zmysel. Tak by to bolo v prípade, keby obmedzenie náhrady týchto nákladov de facto znemožňovalo, aby si poistený mohol rozumne vybrať svojho zástupcu. V každom prípade je úlohou vnútroštátnych súdov, ktoré v tejto súvislosti prípadne rozhodujú, aby overili neexistenciu obmedzenia takejto povahy (pozri v tomto zmysle rozsudok Stark, už citovaný, bod 33).

               28

               Zmluvné strany majú okrem toho naďalej možnosť dohodnúť si vyššiu mieru úhrady nákladov na právnu pomoc, a to prípadne s tým, že poistený zaplatí vyššie poistné (pozri v tomto zmysle rozsudok Stark, už citovaný, bod 34).

               29

               Vzhľadom na predchádzajúce úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 písm. a) smernice 87/344 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby poistiteľ právnej ochrany, ktorý vo svojich poistných podmienkach stanovuje, že právna pomoc je v zásade zabezpečovaná jeho pracovníkmi, tiež stanovil, že náklady na právnu pomoc poskytnutú advokátom alebo zástupcom, ktorého si poistený slobodne vybral, môžu byť uhradené len vtedy, ak sa poistiteľ domnieva, že sa prípadom musí zaoberať externý poradca.

         O druhej otázke

               30

               Svojou druhou otázkou chce vnútroštátny súd v podstate zistiť, či skutočnosť, či právne zastúpenie v dotknutom súdnom alebo správnom konaní podľa vnútroštátneho práva je alebo nie je povinné, má vplyv na odpoveď poskytnutú na prvú otázku.

               31

               Keďže ako bolo pripomenuté v bode 25 tohto rozsudku, právo poisteného slobodne si vybrať svojho zástupcu má všeobecný dosah a je záväzné a keďže smernica 87/344, ako najmä vyplýva z jej jedenásteho odôvodnenia a z jej článku 4 ods. 1 písm. a), nepodriaďuje existenciu a dosah tohto práva vnútroštátnym pravidlám v oblasti zastupovania na súde, takéto vnútroštátne pravidlá nemôžu mať vplyv na odpoveď poskytnutú na prvú otázku.

               32

               Vzhľadom na tieto úvahy treba na druhú otázku odpovedať tak, že skutočnosť, či právne zastúpenie v dotknutom súdnom alebo správnom konaní podľa vnútroštátneho práva je alebo nie je povinné, nemá vplyv na odpoveď poskytnutú na prvú otázku.

         O trovách

               33

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (ôsma komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 4 ods. 1 písm. a) smernice Rady 87/344/EHS z 22. júna 1987 o koordinácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení týkajúcich sa poistenia právnej ochrany sa má vykladať v tom zmysle, že bráni tomu, aby poistiteľ právnej ochrany, ktorý vo svojich poistných podmienkach stanovuje, že právna pomoc je v zásade zabezpečovaná jeho pracovníkmi, tiež stanovil, že náklady na právnu pomoc poskytnutú advokátom alebo zástupcom, ktorého si poistený slobodne vybral, môžu byť uhradené len vtedy, ak sa poistiteľ domnieva, že sa prípadom musí zaoberať externý poradca.

                           2.

                           Skutočnosť, či právne zastúpenie v dotknutom súdnom alebo správnom konaní podľa vnútroštátneho práva je alebo nie je povinné, nemá vplyv na odpoveď poskytnutú na prvú otázku.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: holandčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 30. júna 2016.#Admiral Casinos & Entertainment AG proti Balmatic Handelsgesellschaft mbH a i.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Landesgericht Wiener Neustadt.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Článok 56 ZFEÚ – Slobodné poskytovanie služieb – Hazardné hry – Právna úprava členského štátu zakazujúca pod hrozbou trestných sankcií prevádzkovať výherné automaty (kleines Glücksspiel) bez povolenia vydaného príslušným orgánom – Obmedzenie – Odôvodnenie – Proporcionalita – Posúdenie proporcionality na základe tak cieľa právnej úpravy v okamihu jej prijatia, ako aj jej účinkov v čase jej vykonania – Účinky zistené empiricky s určitosťou.#Vec C-464/15.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 30. júna 2016 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Článok 56 ZFEÚ — Slobodné poskytovanie služieb — Hazardné hry — Právna úprava členského štátu zakazujúca pod hrozbou trestných sankcií prevádzkovať výherné automaty (kleines Glücksspiel) bez povolenia vydaného príslušným orgánom — Obmedzenie — Odôvodnenie — Proporcionalita — Posúdenie proporcionality na základe tak cieľa právnej úpravy v okamihu jej prijatia, ako aj jej účinkov v čase jej vykonania — Účinky zistené empiricky s určitosťou“
      Vo veci C‑464/15,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Landesgericht Wiener Neustadt (prvostupňový súd Wiener Neustadt, Rakúsko) z 26. augusta 2015 a doručený Súdnemu dvoru 2. septembra 2015, ktorý súvisí s konaním:

         Admiral Casinos & Entertainment AG

      proti

         Balmatic Handelsgesellschaft mbH,

         Robertovi Schnitzerovi,

         Suayip Polat KG,

         Ülküovi Polatovi,

         Attilovi Juhasovi,

         Milazimovi Rexhaovi,

      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predsedníčka siedmej komory C. Toader (spravodajkyňa), sudcovia A. Prechal a E. Jarašiūnas,
      generálna advokátka: E. Sharpston,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Admiral Casinos & Entertainment AG, v zastúpení: M. Aixberger, Rechtsanwalt,

               —

               Balmatic Handelsgesellschaft mbH, Suayip Polat KG, R. Schnitzer, Ü. Polat, A. Juhas a M. Rexha, v zastúpení: P. Ruth, Rechtsanwalt,

               —

               rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck a M. Jacobs, splnomocnené zástupkyne, za právnej pomoci B. Van Vooren a P. Vlaemminck, advocaten,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek, T. Müller a J. Vláčil, splnomocnení zástupcovia,

               —

               estónska vláda, v zastúpení: K. Kraavi‑Käerdi, splnomocnená zástupkyňa,

               —

               grécka vláda, v zastúpení: E. Tsaousi a A. Dimitrakopoulou, splnomocnené zástupkyne,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a R. Coesme, splnomocnení zástupcovia,

               —

               portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, M. Figueiredo, P. de Sousa Inês a A. Silva Coelho, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: G. Braun a H. Tserepa‑Lacombe, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 56 ZFEÚ.

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporov medzi Admiral Casinos & Entertainment AG (ďalej len „Admiral Casinos“) na jednej strane a Balmatic Handelsgesellschaft mbH, Suayip Polat KG, ako aj Robertom Schnitzerom, Ülküom Polatom, Attilom Juhasom a Milazimom Rexhaom na druhej strane v súvislosti s návrhom na skončenie nezákonného prevádzkovania výherných automatov v Rakúsku.

         Právny rámec

         Rakúske právo

      Spolkový zákon o hazardných hrách

               3

               Glücksspielgesetz (spolkový zákon o hazardných hrách) z 28. novembra 1989 (BGBl. 620/1989) v znení uplatniteľnom v sporoch vo veci samej (ďalej len „GSpG“) vo svojom § 2 s názvom „Lotérie“ stanovuje:
               „1.   Lotérie sú hazardné hry,

                        (1)

                        ktoré usporadúva, organizuje, ponúka alebo sprístupňuje podnikateľ;

                        (2)

                        pri ktorých hráči alebo iné osoby poskytujú v súvislosti s účasťou na hazardnej hre peňažné plnenie (vklad) a

                        (3)

                        pri ktorých podnikateľ, hráči alebo iné osoby vytvárajú očakávanie peňažného plnenia (výhry).

                  …
               3.   O lotériu na hracom automate ide vtedy, ak k rozhodnutiu o výhre nedochádza centrálne, ale prostredníctvom mechanického alebo elektronického zariadenia, ktoré sa nachádza v samotnom hracom automate…
               4.   Zakázanými lotériami sú lotérie, pre ktoré nebola vydaná žiadna licencia ani povolenie na základe tohto spolkového zákona a ktoré nie sú vylúčené z monopolu spolkového štátu na hazardné hry upraveného v § 4.“

               4

               Podľa § 3 GSpG s názvom „Monopol na hazardné hry“ je právo prevádzkovať hazardné hry vyhradené spolkovému štátu.

               5

               § 4 a 5 GSpG však stanovujú výnimky z uvedeného monopolu pre lotérie uskutočnené výhernými automatmi, ktorých právna úprava patrí do právomoci zákonodarcu spolkových krajín.

               6

               § 5 GspG najmä stanovuje, že každá z deviatich spolkových krajín môže prostredníctvom licencie preniesť právo organizovať lotérie na hracích automatoch na tretiu osobu, pokiaľ zúčastnené osoby dodržia minimálne požiadavky týkajúce sa verejného poriadku, ktoré tieto predpisy stanovujú, a pokiaľ budú dodržané osobitné sprievodné opatrenia na ochranu hráčov.

         Trestný zákon

               7

               Organizovanie hazardných hier na účely dosiahnutia zisku osobou, ktorá na to nemá povolenie, sa okrem správnych sankcií, ktoré možno uložiť na základe GSpG, postihuje aj trestne. Podľa § 168 ods. 1 Strafgesetzbuch (trestný zákon) sa potrestá „každý, kto organizuje úradne zakázanú hru alebo hru, ktorej priaznivý či nepriaznivý výsledok závisí výlučne alebo hlavne od náhody, alebo kto napomáha stretnutiu na účely organizovania takej hry s cieľom získať majetkový prospech z tohto organizovania alebo takéhoto stretnutia alebo získať takýto prospech pre tretiu osobu“. Sankcie za toto konanie sú trest odňatia slobody až na šesť mesiacov alebo peňažný trest až do výšky 360‑násobku dennej pokuty. Podľa § 168 ods. 2 tohto zákona sa rovnaké sankcie vzťahujú na „každého, kto sa na takej hre zúčastní ako podnikateľ“.

         Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka

               8

               Admiral Casinos, spoločnosť založená podľa rakúskeho práva, je v spolkovej krajine Dolné Rakúsko držiteľom povolenia na prevádzkovanie výherných automatov, teda hazardných hier vo forme lotérií.

               9

               Žalovaní vo veci samej sú spoločnosti a fyzické osoby prevádzkujúce kaviarne a čerpacie stanice v Dolnom Rakúsku, v ktorých sú nainštalované takéto prístroje.

               10

               Prevádzkovatelia uvedených prístrojov sú dve spoločnosti so sídlom v Českej republike a na Slovensku, ktorým žalovaní vo veci samej poskytli za odplatu právo nainštalovať výherné automaty vo svojich prevádzkarniach. Žalovaní nie sú v Rakúsku držiteľmi nijakého povolenia na prevádzku výherných automatov, teda hazardných hier vo forme lotérií.

               11

               Žaloby, ktoré Admiral Casinos podala na Landesgericht Wiener Neustadt (prvostupňový súd vo Wiener Neustadt, Rakúsko), ktorých cieľom bolo nariadiť žalovaným vo veci samej, aby prestali prevádzkovať alebo umožňovať prevádzkovanie výherných automatov, keďže nie sú držiteľmi správnych povolení na tieto účely.

               12

               Žalovaní predovšetkým tvrdia, že ich činnosť je zákonná, keďže GSpG a štátny monopol hazardných hier sú v rozpore s právom Únie, najmä jeho článkom 56 ZFEÚ týkajúcim sa slobodného poskytovania služieb.

               13

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že Landesgericht Wiener Neustadt (prvostupňový súd Wiener Neustadt) sa prikláňa k judikatúre troch najvyšších rakúskych súdov, podľa ktorej vzhľadom na rozsudok z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), je GSpG v súlade s článkom 56 ZFEÚ, keďže tento zákon zodpovedá reálnej snahe zákonodarcu potlačiť hazardné hry a znížiť s tým súvisiacu kriminalitu.

               14

               Vnútroštátny súd však nesúhlasí s výkladom rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), ktorý uskutočnil Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd, Rakúsko) a podľa ktorého sa posúdenie proporcionality vnútroštátnej právnej úpravy musí zakladať na vývoji pozorovanom v oblasti hazardných hier po prijatí tejto právnej úpravy.

               15

               Podľa vnútroštátneho súdu rôzne faktory, ktoré je ťažko vyhodnotiť, by mohli mať vplyv na účinky uvedenej právnej úpravy po jej prijatí, ako napríklad rast obyvateľstva, hospodársky vývoj, imigrácia, atď. Domnieva sa, že zlučiteľnosť s právom Únie, ktorú v okamihu prijatia tejto právnej úpravy konštatovali najvyššie súdy, by nemalo byť možné neskôr spochybniť prostredníctvom vyhodnotenia následného vývoja, ku ktorému došlo po uvedenom prijatí.

               16

               Vnútroštátny súd má najmä pochybnosti o výklade, ktorý treba poskytnúť nemeckému pojmu „tatsächlich“ („genuinely“ v anglickom znení a „véritablement“ vo francúzskom znení [„v skutočnosti“ v slovenskom znení – poznámka prekladateľa]), ktoré sú uvedené v bode 56 rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), podľa ktorého sa má článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, pokiaľ táto úprava v skutočnosti nezodpovedá snahe koherentne a systematicky obmedziť príležitosti na hru alebo potlačiť trestnú činnosť spojenú s týmito hrami. Kladie si otázku, či sa tento pojem má vykladať v tom zmysle, že potvrdzuje výklad, ktorý poskytol Oberster Gerichtshof (Najvyšší súd) a podľa ktorého je nevyhnutné posúdiť nielen ciele právnej úpravy dotknutej vo veci samej, ale aj účinky, ktoré sa majú zistiť empiricky s určitosťou v rámci následného posúdenia proporcionality.

               17

               Za týchto podmienok Landesgericht Wiener Neustadt (prvostupňový súd Wiener Neustadt) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
               „Má sa článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní proporcionality vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá stanovuje monopol hazardných hier, nezávisí jej zákonnosť z hľadiska práva Únie len od cieľov právnej úpravy, ale aj od jej účinkov, ktoré je možné empiricky s určitosťou zistiť?“

         O prejudiciálnej otázke

         O právomoci

               18

               Rakúska vláda spochybňuje právomoc Súdneho dvora odpovedať na položenú otázku najmä z dôvodu, že spory vo veci samej neobsahujú cezhraničný prvok.

               19

               V tejto súvislosti treba pripomenúť, že vzhľadom na rozdelenie právomocí v rámci prejudiciálneho konania prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, aby vymedzil predmet otázok, ktoré zamýšľa predložiť Súdnemu dvoru, pričom za výnimočných okolností Súdnemu dvoru prináleží skúmať podmienky, za ktorých sa vnútroštátny súd naň obrátil, s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc (pozri rozsudok z 9. novembra 2010, Volker und Markus Schecke a Eifert, C‑92/09 a C‑93/09, EU:C:2010:662, bod 39).

               20

               Tak by to bolo najmä vtedy, ak by otázka položená Súdnemu dvoru bola čisto hypotetická alebo ak by výklad právneho predpisu Únie, o ktorý vnútroštátny súd požiadal, nemal žiadnu súvislosť s realitou alebo predmetom sporu vo veci samej. Súdny dvor tak nemá právomoc odpovedať na položenú otázku v prípade, ak by bolo zjavné, že ustanovenie práva Únie podrobené výkladu Súdneho dvora sa nemá uplatniť (pozri rozsudok z 1. októbra 2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, EU:C:2009:593, bod 43 a citovanú judikatúru).

               21

               Je síce pravda, že ustanovenia Zmluvy FEÚ v oblasti slobodného poskytovania služieb sa neuplatňujú na situáciu, ktorá sa vo všetkých ohľadoch obmedzuje len na jeden členský štát (pozri analogicky rozsudok zo 17. júla 2008, Komisia/Francúzsko, C‑389/05, EU:C:2008:411, bod 49).

               22

               Treba však pripomenúť, že hoci sa na takú vnútroštátnu právnu úpravu, o akú ide vo veci samej – uplatňujúcu sa bez rozdielu na rakúske hospodárske subjekty a na hospodárske subjekty so sídlom v iných členských štátov –, ustanovenia týkajúce sa základných slobôd zaručených Zmluvou o FEÚ spravidla môžu vzťahovať len v prípade, že sa uplatňuje na situácie, ktoré súvisia s obchodom medzi členskými štátmi, v žiadnom prípade nemožno vylúčiť, že hospodárske subjekty so sídlom v iných členských štátoch ako Rakúska republika mali alebo stále majú záujem prevádzkovať výherné automaty v tomto členskom štáte (pozri v tomto zmysle rozsudky z 19. júla 2012, Garkalns, C‑470/11, EU:C:2012:505, bod 21, a z 13. februára 2014, Sokoll‑Seebacher, C‑367/12, EU:C:2014:68, bod 10).

               23

               V prejednávanej veci, ako vyplýva z bodov 8 až 10 tohto rozsudku, hoci tak žalobkyňa, ako aj žalovaní vo veci samej sú podniky so sídlom alebo osoby s bydliskom na území Rakúskej republiky, platí tiež, že prevádzkovatelia výherných automatov, aj keď nie sú žalovaní vo veci samej, sú spoločnosti so sídlom v Českej republike a na Slovensku, ktorým žalovaní priznali právo nainštalovať za odplatu výherné automaty vo svojich prevádzkarniach.

               24

               Za týchto okolností treba konštatovať, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na položenú otázku.

         O veci samej

               25

               Svojou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa má článok 56 ZFEÚ vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní proporcionality reštriktívnej vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti hazardných hier je namieste vychádzať nielen z cieľa sledovaného touto právnou úpravou, existujúceho v okamihu jej prijatia, ale aj z účinkov uvedenej právnej úpravy, posúdených následne po jej prijatí, ktoré musia byť zistené empiricky s určitosťou.

               26

               V prvom rade je nevyhnutné spresniť, že pojmy „účinky zistené empiricky s určitosťou“ uvedené v znení prejudiciálnej otázky sa zakladajú, ako to vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, na právnom význame pojmu „tatsächlich“ použitého v nemeckom znení bodu 56 rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281).

               27

               V tomto ohľade je potrebné poukázať na to, že znenia uvedeného pojmu uvedené v bode 56 rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), sa vo veľkom počte jazykov približujú skôr k zmyslu tohto pojmu vo francúzskom znení tohto rozsudku. Pojmu „véritablement“ [„v skutočnosti“ v slovenskom jazyku – poznámka prekladateľa] nezodpovedá v nemeckom jazyku pojem „tatsächlich“, ale pojem „wirklich“, pričom toto posúdenie potvrdzujú najmä znenia dotknutého pojmu uvedeného v bode 56 v španielskom jazyku („verdaderamente“), anlickom jazyku („genuinely“), litovskom jazyku („tikrai“), poľskom jazyku („rzeczywiście“), portugalskom jazyku („verdadeiramente“), rumunskom jazyku („cu adevărat“) a fínskom jazyku („todellisuudessa“).

               28

               Ďalej treba uviesť, že vzhľadom na kontext ustálenej judikatúry, v rámci ktorej bol použitý nemecký pojem „tatsächlich“, treba v prejednávanej veci tento pojem chápať v zmysle analogickom zmyslu pojmu „wirklich“, pričom oba pojmy sa v uvedenom kontexte javia ako vzájomne zameniteľné. Hoci teda Súdny dvor uplatnil pojem „tatsächlich“ v bode 98 svojho rozsudku z 8. septembra 2010, Stoß a i., (C‑316/07, C‑358/07 až C‑360/07, C‑409/07 a C‑410/07, EU:C:2010:504), platí tiež, že uvedený pojem zároveň odkazuje na ustálenú a staršiu judikatúru vyplývajúcu z bodu 37 jeho rozsudku z 21. októbra 1999, Zenatti (C‑67/98, EU:C:1999:514), a z bodu 53 jeho rozsudku zo 6. marca 2007, Placanica a i. (C‑338/04, C‑359/04 a C‑360/04, EU:C:2007:133), v ktorých znení v nemeckom jazyku sa použil pojem „wirklich“. Preto tiež najmä znenia bodu 36 rozsudku z 24. januára 2013, Stanleybet a i. (C‑186/11 a C‑209/11, EU:C:2013:33), v nemeckom a francúzskom jazyku používajú v tomto istom kontexte pojmy „wirklich“ a „véritablement“.

               29

               Z toho vyplýva, že samotné uplatnenie pojmu „véritablement“ [„v skutočnosti“ – poznámka prekladateľa] v bode 56 rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), nemožno vykladať v tom zmysle, že by bolo inštrukciou vnútroštátnym súdom, aby konštatovali „empiricky s určitosťou“ existenciu určitých účinkov vnútroštátnej právnej úpravy po jej prijatí.

               30

               V druhom rade je potrebné preskúmať otázku, či pri posudzovaní proporcionality reštriktívnej vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti hazardných hier musí vnútroštátny súd zohľadniť nielen cieľ tejto právnej úpravy v okamihu jej prijatia, ale aj účinky uvedenej právnej úpravy posudzované následne po jej prijatí.

               31

               V tomto ohľade je potrebné pripomenúť, že v bode 52 rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), vyhlásenom v súvislosti s rovnakou právnou úpravou ako vo veci samej, Súdny dvor rozhodol, že vnútroštátny súd musí uskutočniť celkové posúdenie okolností, za ktorých bola prijatá a uplatňovaná takáto reštriktívna právna úprava.

               32

               Súdny dvor teda rozhodol, že posúdenie proporcionality sa nemôže obmedziť na analýzu situácie, ktorá existovala v okamihu prijatia dotknutej právnej úpravy, ale že toto posúdenie musí zohľadniť tiež nevyhnutné následné štádium, ktoré predstavuje vykonávanie tejto právnej úpravy.

               33

               V bode 56 rozsudku z 30. apríla 2014, Pfleger a i. (C‑390/12, EU:C:2014:281), Súdny dvor navyše rozhodol, že článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, pokiaľ táto úprava v skutočnosti nezodpovedá snahe koherentne a systematicky obmedziť príležitosti na hru alebo potlačiť trestnú činnosť spojenú s hrami.

               34

               Zo samotného uplatnenia pojmov „koherentne a systematicky“ vyplýva, že dotknutá právna úprava musí zodpovedať snahe obmedziť príležitosti na hru alebo potlačiť trestnú činnosť spojenú s hrami nielen v okamihu jej prijatia, ale aj následne po tomto prijatí.

               35

               Ďalej v bodoch 65 a 66 rozsudku z 15. septembra 2011, Dickinger a Ömer (C‑347/09, EU:C:2011:582), sa Súdny dvor tiež domnieval, že v rámci analýzy proporcionality prináleží vnútroštátnemu súdu, aby posúdil najmä vývoj obchodnej politiky hospodárskych subjektov majúcich príslušné povolenie a stav kriminálnych alebo podvodných činností spojených s hrami v čase skutkových okolností vo veci samej.

               36

               Z toho vyplýva, že je potrebné dospieť k záveru, že pri posúdení proporcionality nesmie byť prístup vnútroštátneho súdu statický, ale dynamický v tom zmysle, že vnútroštátny súd musí zohľadniť vývoj okolností nasledujúci po prijatí uvedenej právnej úpravy.

               37

               Vzhľadom na vyššie uvedené úvahy, je potrebné na položenú otázku odpovedať tak, že článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní proporcionality reštriktívnej vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti hazardných hier je namieste vychádzať nielen z cieľa tejto právnej úpravy, existujúceho v okamihu jej prijatia, ale aj z účinkov uvedenej právnej úpravy, posúdených následne po jej prijatí.

         O trovách

               38

               Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

                     Článok 56 ZFEÚ sa má vykladať v tom zmysle, že pri posudzovaní proporcionality reštriktívnej vnútroštátnej právnej úpravy v oblasti hazardných hier je namieste vychádzať nielen z cieľa tejto právnej úpravy, existujúceho v okamihu jej prijatia, ale aj z účinkov uvedenej právnej úpravy, posúdených následne po jej prijatí.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) zo 7. októbra 2015. # CBM Creative Brands Marken GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Vec T-227/14.