title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 17. marca 2015.#Auto- ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry proti Öljytuote ry a Shell Aviation Finland Oy.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Työtuomioistuin.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania – Sociálna politika – Smernica 2008/104/ES – Dočasná agentúrna práca – Článok 4 ods. 1 – Zákazy alebo obmedzenia týkajúce sa využívania dočasných agentúrnych pracovníkov – Odôvodnenia – Dôvody všeobecného záujmu – Povinnosť preskúmania – Dosah.#Vec C-533/13.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      zo 17. marca 2015 (
            *1
         )
      „Návrh na začatie prejudiciálneho konania — Sociálna politika — Smernica 2008/104/ES — Dočasná agentúrna práca — Článok 4 ods. 1 — Zákazy alebo obmedzenia týkajúce sa využívania dočasných agentúrnych pracovníkov — Odôvodnenia — Dôvody všeobecného záujmu — Povinnosť preskúmania — Dosah“
      Vo veci C‑533/13,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Työtuomioistuin (Fínsko) zo 4. októbra 2013 a doručený Súdnemu dvoru 9. októbra 2013, ktorý súvisí s konaním:

         Auto‑ ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry

      proti

         Öljytuote ry,

         Shell Aviation Finland Oy,

      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, podpredseda K. Lenaerts, predsedovia komôr R. Silva de Lapuerta, M. Ilešič, L. Bay Larsen, A. Ó Caoimh (spravodajca), C. Vajda a S. Rodin, sudcovia E. Juhász, A. Borg Barthet, J. Malenovský, E. Levits, C. G. Fernlund, J. L. da Cruz Vilaça a F. Biltgen,
      generálny advokát: M. Szpunar,
      tajomník: I. Illéssy, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 9. septembra 2014,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Auto‑ ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry, v zastúpení: A. Viljander a J. Hellsten, asianajajat,

               —

               Öljytuote ry a Shell Aviation Finland Oy, v zastúpení: A. Kriikkula a M. Kärkkäinen, asianajajat,

               —

               fínska vláda, v zastúpení: J. Heliskoski, splnomocnený zástupca,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a R. Coesme, splnomocnení zástupcovia,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: K. Szíjjártó a M. Fehér, splnomocnení zástupcovia,

               —

               poľská vláda, v zastúpení: B. Majczyna, splnomocnený zástupca,

               —

               švédska vláda, v zastúpení: A. Falk a C. Hagerman, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nórska vláda, v zastúpení: I. Thue a D. Tønseth, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: J. Enegren a I. Koskinen, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 20. novembra 2014,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/104/ES z 19. novembra 2008 o dočasnej agentúrnej práci (Ú. v. EÚ L 327, s. 9).

               2

               Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Auto‑ ja Kuljetusalan Työntekijäliitto AKT ry (ďalej len „AKT“), odborovou organizáciou zastupujúcou zamestnancov, na jednej strane a Öljytuote ry, združením zamestnávateľov, ako aj Shell Aviation Finland Oy (ďalej len „SAF“), podnikom, ktorý je členom tohto združenia, na strane druhej, pričom uvedený spor sa týka dočasných agentúrnych pracovníkov, ktorých uvedený podnik zamestnával.

         Právny rámec

         Právo Únie

               3

               Článok 4 smernice 2008/104, nazvaný „Preskúmanie obmedzení alebo zákazov“, ktorý sa nachádza v kapitole I tejto smernice s názvom „Všeobecné ustanovenia“, stanovuje:
               „1.   Zákazy alebo obmedzenia využívania dočasnej agentúrnej práce sú odôvodnené len všeobecným záujmom v súvislosti s ochranou dočasných agentúrnych pracovníkov, požiadavkami zdravia a bezpečnosti pri práci alebo potrebou zabezpečiť riadne fungovanie trhu práce a predchádzanie zneužívaniu.
               2.   Do 5. decembra 2011 členské štáty po porade so sociálnymi partnermi v súlade s vnútroštátnymi právnymi predpismi, kolektívnymi zmluvami a postupmi preskúmajú všetky obmedzenia alebo zákazy využívania dočasnej agentúrnej práce, aby preverili, či sú odôvodnené na základe dôvodov uvedených v odseku 1.
               3.   Ak sú takéto obmedzenia alebo zákazy ustanovené v kolektívnych zmluvách, preskúmanie uvedené v odseku 2 môžu vykonať sociálni partneri, ktorí príslušnú zmluvu dohodli.
               4.   Odsekmi 1, 2 a 3 nie sú dotknuté vnútroštátne požiadavky týkajúce sa registrácie, udeľovania licencií, udeľovania osvedčení, finančných záruk alebo sledovania agentúr dočasného zamestnávania.
               5.   Členské štáty informujú Komisiu o výsledkoch preskúmania uvedeného v odsekoch 2 a 3 do 5. decembra 2011.“

               4

               Podľa článku 11 ods. 1 tejto smernice členské štáty prijmú a zverejnia zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 5. decembra 2011 alebo zabezpečia, aby potrebné ustanovenia zaviedli sociálni partneri prostredníctvom dohody.

         Fínske právo

               5

               Prebratie smernice 2008/104 do vnútroštátneho práva bolo zabezpečené prijatím zákona, ktorým sa menia a dopĺňajú zákon o pracovnej zmluve [Työsopimuslaki (55/2001)] a zákon o vyslaných pracovníkoch [Lähetyistä työntekijöistä annettu laki (1146/1999)].

               6

               Z informácií predložených Súdnemu dvoru vyplýva, že vo vnútroštátnej právnej úprave neexistuje nijaké ustanovenie o zákazoch alebo obmedzeniach využitia dočasnej agentúrnej práce, ako ich uvádza článok 4 ods. 1 uvedenej smernice. V dôvodovej správe vypracovanej vládou pre parlament a týkajúcej sa návrhu zákona, ktorým sa menia a dopĺňajú vyššie uvedené zákony, sa v tejto súvislosti uviedlo, že „smernica [2008/104] stanovuje, že členské štáty preskúmajú obmedzenia alebo zákazy využívania dočasnej agentúrnej práce. Ide o jednorazovú povinnosť správno‑právnej povahy, podľa ktorej sú členské štáty povinné preskúmať všetky obmedzenia a zákazy týkajúce sa využívania dočasnej agentúrnej práce a informovať o výsledku tohto preskúmania Komisiu ešte pred uplynutím lehoty na prebratie [tejto] smernice. … Povinnosť preskúmania uvedená v článku 4 [tejto] smernice od členských štátov nevyžaduje zmenu právnej úpravy, a to ani v prípade, že všetky zákazy alebo obmedzenia dočasnej agentúrnej práce nemožno odôvodniť pomocou dôvodov uvedených v článku 4 ods. 1“.

               7

               Fínska vláda uskutočnila preskúmanie vyžadované v tomto ustanovení a 29. novembra 2011 oznámila Komisii jeho výsledky.

               8

               Všeobecná kolektívna zmluva, uzatvorená 4. júna 1997 medzi Teollisuuden ja Työnantajain Keskusliitto (TT, Ústredná federácia priemyslu a hospodárskeho života), z ktorej je v súčasnosti Elinkeinoelämän keskusliitto (EK, Ústredná federácia hospodárskeho života), na jednej strane a Suomen Ammattiliittojen Keskusjärjestö (SAK, Ústredná organizácia združení zamestnávateľov Fínska) na strane druhej, definuje najmä podmienky využívania vonkajšej pracovnej sily.

               9

               Podľa článku 8 ods. 3 tejto zmluvy:
               „Podniky musia obmedziť využívanie dočasnej agentúrnej práce na pokrytie obdobia nárastu práce alebo na iné úlohy, ktoré sú časovo alebo svojou povahou obmedzené a ktoré z dôvodu naliehavosti, obmedzeného trvania, odborných schopností, používania špecializovaných nástrojov alebo z iných podobných dôvodov nemôžu byť vykonané vlastnými zamestnancami.
               Nájom pracovnej sily predstavuje nekalú praktiku vtedy, keď dočasní agentúrni pracovníci zamestnaní v podnikoch, ktoré využívajú vonkajšiu pracovnú silu, dlhodobo vykonávajú bežnú pracovnú činnosť podniku popri jeho stálych zamestnancoch a sú zaradení pod rovnakým vedením.
               …“

               10

               Kolektívna zmluva v odvetví cisternovej prepravy a ropných výrobkov (ďalej len „uplatniteľná kolektívna zmluva“), ktorú podpísali aj Öljytuote ry a AKT, obsahuje v § 29 ods. 1 ustanovenie, ktoré má analogický obsah ako uvedené ustanovenie článku 8 ods. 3.

               11

               Podľa § 7 zákona o kolektívnych zmluvách [työehtosopimuslaki (436/1946)] môže byť za porušenie kolektívnej zmluvy zo strany užívateľského podniku využívajúceho dočasných agentúrnych pracovníkov uložená finančná pokuta do maximálnej výšky 29500 eur.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               12

               SAF je podnik, ktorý viacerým letiskám vo Fínsku dodáva palivo pre lietadlá. Úlohou jeho zamestnancov je tankovanie paliva do nádrží lietadiel, ako aj kontrola kvality a poskytovanie ďalších služieb určených pre lietadlá na týchto letiskách.

               13

               Podľa zmluvy uzavretej v priebehu roka 2010 o spolupráci s agentúrou dočasného zamestnávania Ametro Oy musel SAF využiť dočasných agentúrnych pracovníkov zamestnaných v tejto agentúre na zastupovanie vlastných práceneschopných pracovníkov alebo pri nadmernej pracovnej záťaži. SAF využil na plnenie svojich úloh zamestnancov inej agentúry dočasného zamestnávania aj pred rokom 2010.

               14

               Svojou žalobou podanou na Työtuomioistuin (pracovnoprávny súd) sa AKT domáha, aby bola podnikom Öljytuote ry a SAF uložená finančná pokuta podľa § 7 zákona o kolektívnych zmluvách z dôvodu porušenia § 29 ods. 1 uplatniteľnej kolektívnej zmluvy. AKT tvrdí, že SAF od roku 2008 dlhodobo a nepretržite využíval na plnenie úplne rovnakých úloh, aké plnia jeho vlastní zamestnanci, aj dočasných agentúrnych pracovníkov, čo predstavuje nekalé využívanie dočasnej pracovnej sily v zmysle uvedeného ustanovenia. Dočasní agentúrni pracovníci totiž vykonávali bežnú činnosť podniku popri jeho stálych zamestnancoch a pod rovnakým vedením, hoci nedisponovali osobitnými odbornými znalosťami. Okrem toho uvedení dočasní agentúrni zamestnanci predstavovali z hľadiska odpracovaných rokov na pracovníka významný podiel.

               15

               Žalovaní vo veci samej sa naopak domnievajú, že využitie dočasných agentúrnych pracovníkov je odôvodnené legitímnymi dôvodmi, pretože jeho cieľom je hlavne zabezpečiť náhradu pracovníkov počas dovolenky za kalendárny rok a počas práceneschopnosti. Tvrdia tiež, že § 29 ods. 1 uplatniteľnej kolektívnej zmluvy nie je v súlade s článkom 4 ods. 1 smernice 2008/104. Toto ustanovenie zmluvy sa totiž netýka ani ochrany dočasných agentúrnych pracovníkov, ani ich potrieb súvisiacich so zdravím a bezpečnosťou pri práci. Uvedené ustanovenie nezabezpečuje ani plynulé fungovanie pracovného trhu a nebráni zneužívaniu. Okrem toho toto ustanovenie obsahuje zákazy a obmedzenia, ktoré zamestnancom bránia, aby si mohli zvoliť najlepšie spôsoby prijímania pracovníkov na výkon svojej činnosti a obmedzujú možnosti agentúr dočasného zamestnávania, aby ponúkali podnikom svoje služby. Aj keď to dotknutá smernica výslovne neuvádza, vnútroštátne súdy by mali vylúčiť uplatňovanie zákazov a obmedzení v oblasti dočasnej agentúrnej práce, ktoré sú v rozpore s cieľmi uvedenej smernice.

               16

               Työtuomioistuin by pred tým, ako rozhodne v spore vo veci samej, uvítal, keby Súdny dvor spresnil pôsobnosť povinnosti stanovenej v článku 4 ods. 1 smernice 2008/104.

               17

               V tejto súvislosti sa tento vnútroštátny súd domnieva, že nepochybne nemožno vylúčiť, že toto ustanovenie v spojení s povinnosťou preskúmania uvedenou v ďalších odsekoch rovnakého ustanovenia len stanovuje jednoduchú procesnú povinnosť jednorazového preskúmania. Z jeho znenia však skôr vyplýva, že bráni zákazom a obmedzeniam v oblasti dočasnej agentúrnej práce, ak nie sú odôvodnené dôvodmi všeobecného záujmu, ktoré v ňom sú uvedené. Ako samostatné ustanovenie tak článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 ukladá členským štátom povinnosť, aby ich právne poriadky neobsahovali takéto zákazy alebo obmedzenia.

               18

               Keby podľa uvedeného súdu článok 4 ods. 1 tejto smernice nemal takýto význam, nebolo by možné uskutočniť cieľ stanovený v článku 2 tejto smernice spočívajúci v uznaní agentúr dočasného zamestnávania ako zamestnávateľov pri súčasnom zohľadnení potreby stanoviť vhodný rámec pre využívanie dočasnej agentúrnej práce, aby sa tým účinne prispelo k vytváraniu pracovných miest a k rozvoju pružných foriem práce. Okrem toho smernica 2008/104 by v súlade so svojím odôvodnením 22 mala byť vnímaná v spojení s článkami 49 ZFEÚ a 56 ZFEÚ o slobodnom poskytovaní služieb a slobode usadiť sa. Obmedzenia stanovené v § 29 ods. 1 uplatniteľnej kolektívnej zmluvy, ktoré sa týkajú využívania dočasných agentúrnych pracovníkov tak podnikom so sídlom vo Fínsku, ako aj podnikom so sídlom v inom členskom štáte, sa pritom zdajú byť v rozpore s týmito ustanoveniami.

               19

               V prípade prijatia tohto výkladu je nevyhnutné overiť, či článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 bráni takémuto ustanoveniu vnútroštátneho práva a v prípade, že to tak je, preskúmať, do akej miery sa môže jednotlivec v prípade neexistencie akéhokoľvek opatrenia vnútroštátneho práva, ktoré by uvedené ustanovenie smernice preberalo, dovolávať proti inému jednotlivcovi nesúladu tohto pravidla vnútroštátneho práva s uvedeným ustanovením smernice.

               20

               Za týchto podmienok Työtuomioistuin rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:

                        „1.

                        Má sa článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátnym orgánom, vrátane súdov, ukladá trvalú povinnosť, aby prostriedkami, ktoré majú k dispozícii, zabezpečili, aby neexistovali nijaké vnútroštátne predpisy alebo ustanovenia kolektívnej zmluvy, ktoré sú v rozpore s pravidlami uvedenej smernice, a ak existujú, aby sa neuplatňovali?

                        2.

                        Má sa článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, podľa ktorej je využívanie dočasnej pracovnej sily prípustné len v určitých presne vymedzených prípadoch, akými sú nárast práce alebo výkon úloh, ktoré nemôžu vykonávať vlastní zamestnanci podniku? Možno dlhodobé využívanie dočasných agentúrnych pracovníkov popri vlastných zamestnancoch podniku v rámci bežných pracovných úloh podniku klasifikovať ako zakázané využívanie dočasnej agentúrnej práce?

                        3.

                        Ak sa vnútroštátna právna úprava bude považovať za úpravu v rozpore so smernicou 2008/104, aké prostriedky má vnútroštátny súd k dispozícii na dosiahnutie cieľov, ktoré uvedená smernica sleduje, keď ide o kolektívnu zmluvu, ktorú majú dodržiavať súkromné subjekty?“

         O prejudiciálnych otázkach

               21

               Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 vykladať v tom zmysle, že orgánom členských štátov, vrátane vnútroštátnych súdov, ukladá povinnosť, aby neuplatňovali akékoľvek vnútroštátne ustanovenia obsahujúce zákazy alebo obmedzenia využívania dočasných agentúrnych pracovníkov, ktoré nie sú odôvodnené dôvodmi všeobecného záujmu v zmysle uvedeného článku 4 ods. 1.

               22

               Podľa žalovaných vo veci samej a maďarskej vlády z článku 4 ods. 1 smernice 2008/104, a najmä z výrazu „sú odôvodnené len“, vyplýva, že toto ustanovenie zakazuje zákazy alebo obmedzenia využívania dočasných agentúrnych pracovníkov, ak nie sú odôvodnené dôvodmi všeobecného záujmu a že v prospech týchto pracovníkov, agentúr dočasného zamestnávania a užívateľských podnikov jasne vytvára práva, ktorých je možné sa dovolať pred vnútroštátnymi orgánmi a súdmi.

               23

               Je potrebné poukázať na to, že zo znenia tohto ustanovenia nepochybne vyplýva, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré obsahujú zákazy alebo obmedzenia využívania dočasných agentúrnych pracovníkov, musia byť odôvodnené všeobecným záujmom najmä v súvislosti s ochranou dočasných agentúrnych pracovníkov, s požiadavkami zdravia a bezpečnosti pri práci alebo s potrebou zabezpečiť riadne fungovanie trhu práce a predchádzanie zneužívaniu.

               24

               Aby však bolo možné určiť presný rozsah článku 4 ods. 1 smernice 2008/104, je potrebné pristúpiť k celkovému výkladu tohto článku a zohľadniť pritom kontext, v ktorom sa nachádza.

               25

               V tejto súvislosti je potrebné poukázať na to, že tento článok, nazvaný „Preskúmanie obmedzení alebo zákazov“, sa nachádza v kapitole týkajúcej sa všeobecných ustanovení smernice 2008/104.

               26

               Po prvé odseky 2 a 3 uvedeného článku 4 smernice 2008/104 stanovujú, že členské štáty po porade so sociálnymi partnermi alebo samotní sociálni partneri, ak sú obmedzenia alebo zákazy využívania dočasnej agentúrnej práce ustanovené v kolektívnych zmluvách, ktoré dojednali, sú povinní vykonať do 5. decembra 2011 preskúmanie týchto obmedzení alebo zákazov, „aby preverili, či sú odôvodnené na základe dôvodov uvedených v odseku 1“.

               27

               Po druhé členské štáty boli povinné v zmysle odseku 5 rovnakého článku 4 informovať Komisiu najneskôr do rovnakého dátumu, teda do 5. decembra 2011, o výsledku tohto preskúmania.

               28

               Z toho vyplýva, že odsek 1 článku 4 v spojení s ďalšími odsekmi rovnakého článku je adresovaný len príslušným orgánom členských štátov a ukladá im jednak povinnosť preskúmať ich vnútroštátnu právnu úpravu, aby sa ubezpečili, že obmedzenia alebo zákazy využívania dočasnej agentúrnej práce sú odôvodnené na základe dôvodov všeobecného záujmu, a jednak povinnosť informovať Komisiu o výsledkoch tohto preskúmania. Splnenie uvedených povinností nemôžu zabezpečiť vnútroštátne súdy.

               29

               Podľa výsledku tohto preskúmania, ktoré musí byť ukončené do dátumu zodpovedajúcemu uplynutiu lehoty na prebratie smernice 2008/104, tak ako je stanovený v jej článku 11 ods. 1, mohla členským štátom vzniknúť povinnosť zmeniť svoju vnútroštátnu právnu úpravu o dočasnej agentúrnej práci, keďže sú povinné v plnom rozsahu zabezpečiť súlad s povinnosťami vyplývajúcimi z článku 4 ods. 1 tejto smernice.

               30

               Pravdou však zostáva, že uvedené členské štáty majú na tento účel voľnosť buď zrušiť zákazy alebo obmedzenia, ktoré nemôžu byť v zmysle tohto ustanovenia odôvodnené, alebo ich upraviť, aby podľa okolností mohli byť podľa uvedeného ustanovenia odôvodnené.

               31

               Z toho vyplýva, že článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 sa musí vo svojom kontexte chápať tak, že vymedzuje rámec, v ktorom má prebiehať legislatívna činnosť členských štátov v oblasti zákazov alebo obmedzení týkajúcich sa využitia dočasných agentúrnych pracovníkov, a nie tak, že stanovuje povinnosť prijať konkrétnu právnu úpravu v tejto oblasti.

               32

               Na prvú otázku je preto potrebné odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 smernice 2008/104 sa má vykladať v tom zmysle, že:

                        —

                        sa vzťahuje len na príslušné orgány členských štátov a ukladá im povinnosť preskúmania s cieľom zabezpečiť odôvodnenosť prípadných zákazov a obmedzení týkajúcich sa dočasnej agentúrnej práce, a teda

                        —

                        neukladá vnútroštátnym súdom povinnosť neuplatňovať akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho práva obsahujúce zákazy alebo obmedzenia týkajúce sa využívania dočasných agentúrnych pracovníkov, ktoré nie sú odôvodnené dôvodmi všeobecného záujmu v zmysle uvedeného článku 4 ods. 1.

               33

               Za týchto okolností nie je potrebné odpovedať na druhú a tretiu prejudiciálnu otázku.

         O trovách

               34

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:

                     Článok 4 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/104/ES z 19. novembra 2008 o dočasnej agentúrnej práci sa má vykladať v tom zmysle, že:

                        —

                           sa vzťahuje len na príslušné orgány členských štátov a ukladá im povinnosť preskúmania s cieľom zabezpečiť odôvodnenosť prípadných zákazov a obmedzení týkajúcich sa dočasnej agentúrnej práce, a teda

                        —

                           neukladá vnútroštátnym súdom povinnosť neuplatňovať akékoľvek ustanovenie vnútroštátneho práva obsahujúce zákazy alebo obmedzenia týkajúce sa využívania dočasných agentúrnych pracovníkov, ktoré nie sú odôvodnené dôvodmi všeobecného záujmu v zmysle uvedeného článku 4 ods. 1.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: fínčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 13. apríla 2011. # Smart Technologies ULC proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Společenství - Přihláška slovní ochranné známky WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH - Absolutní důvod pro zamítnutí - Nedostatek rozlišovací způsobilosti - Článek 7 odst. 1 písm. b) nařízení (ES) č. 207/2009. # Vec T-523/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 13. apríla 2011 – Smart Technologies/ÚHVT (WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH)
      (vec T‑523/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH – Absolútny dôvod zamietnutia – Nedostatok rozlišovacej spôsobilosti – Článok 7 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Absolútne dôvody zamietnutia – Ochranné známky, ktoré nemajú rozlišovaciu spôsobilosť [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 7 ods. 1 písm. b)] (pozri body
         33 – 37, 40)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 29. septembra 2009 (vec R 554/2009‑2) týkajúcemu sa prihlášky
                  slovného označenia WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH ako ochrannej známky Spoločenstva

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Smart Technologies ULC

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               slovná ochranná známka WIR MACHEN DAS BESONDERE EINFACH pre tovary v triede 9 – prihláška č. 7355902

               Rozhodnutie prieskumového pracovníka:

               zamietnutie prihlášky

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Smart Technologies ULC je povinný nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. júla 2006. # Maija T. I. Nikula. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Korkein hallinto-oikeus - Fínsko. # Sociálne zabezpečenie - Pokrytie nemocenskými dávkami a dávkami v materstve - Výpočet poistného - Nariadenie č. 1408/71 - Právo členského štátu zahrnúť do vymeriavacieho základu pre výpočet poistného dôchodky alebo dávky vyplatené inštitúciou iného členského štátu - Dôchodca, ktorý má nárok na poberanie dôchodkov podľa právnych predpisov dvoch alebo viacerých členských štátov. # Vec C-50/05.

text:
      Vec C‑50/05
      Konanie začaté na návrh
      Maija T. I. Nikula
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Korkein hallinto-oikeus)
      „Sociálne zabezpečenie – Pokrytie nemocenskými dávkami a dávkami v materstve – Výpočet poistného – Nariadenie č. 1408/71 – Právo členského štátu zahrnúť do vymeriavacieho základu pre výpočet poistného dôchodky alebo dávky vyplatené inštitúciou
         iného členského štátu – Dôchodca, ktorý má nárok na poberanie dôchodkov podľa právnych predpisov dvoch alebo viacerých členských štátov“

      Návrhy prednesené 16. februára 2006 – generálny advokát M. Poiares Maduro
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 18. júla 2006
      Abstrakt rozsudku
      Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Zdravotné poistenie – Poistné platené dôchodcom
      (Článok 39 ES; nariadenie Rady č. 1408/71, článok 27 a článok 33 ods. 1)
      Článok 33 ods. 1 nariadenia Rady č. 1408/71, zmeneného a doplneného nariadením Rady č. 118/97, nebráni tomu, aby na určenie
         vymeriavacieho základu poistného nemocenského poistenia uplatňovaného v členskom štáte, kde má bydlisko dôchodca, ktorému
         vyplácajú dôchodky inštitúcie tohto členského štátu príslušné pre poskytovanie dávok na základe článku 27 uvedeného nariadenia,
         boli zahrnuté do tohto vymeriavacieho základu okrem dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko aj dôchodky vyplatené
         inštitúciami iného členského štátu, pokiaľ zmienené poistné neprekročí sumu dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má
         bydlisko.

      Článok 39 ES však bráni tomu, aby suma dôchodkov vyplatených inštitúciami iného členského štátu bola vzatá do úvahy, ak poistné
         už bolo zaplatené v tomto inom členskom štáte z príjmov za výkon zárobkovej činnosti vyplatených v poslednom uvedenom štáte.
         Je povinnosťou dotknutých osôb preukázať, že skoršie poistné bolo skutočne zaplatené.

      (pozri body 37, 38 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      z 18. júla 2006 (*)

      „Sociálne zabezpečenie – Pokrytie nemocenskými dávkami a dávkami v materstve – Výpočet poistného – Nariadenie č. 1408/71 – Právo členského štátu zahrnúť do vymeriavacieho základu pre výpočet poistného dôchodky alebo dávky vyplatené inštitúciou
         iného členského štátu – Dôchodca, ktorý má nárok na poberanie dôchodkov podľa právnych predpisov dvoch alebo viacerých členských štátov“

      Vo veci C‑50/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný Korkein hallinto-oikeus (Fínsko)
         rozhodnutím zo 4. februára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 8. februára 2005, v konaní začatom na návrh:

      Maija T. I. Nikula,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia J.‑P. Puissochet (spravodajca), A. Borg Barthet, U. Lõhmus a A. Ó Caoimh,
      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: C. Strömholm, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 12. januára 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Maija T. I. Nikula, v zastúpení: M. Ekorre,
      –       fínska vláda, v zastúpení: A. Guimaraes-Purokoski a E. Bygglin, splnomocnené zástupkyne,
      –       španielska vláda, v zastúpení: I. del Cuvillo Contreras, splnomocnený zástupca,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a M. de Grave, splnomocnení zástupcovia,
      –       portugalská vláda, v zastúpení: L. Fernandes a S. Pizarro, splnomocnení zástupcovia,
      –       nórska vláda, v zastúpení: I. Djupvik a K. Fløistad, splnomocnené zástupkyne,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Martin a M. Huttunen, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. februára 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 33 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971
         o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov,
         ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES
         L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci konania začatého pani Nikula na Korkein hallinto-oikeus (Najvyšší správny súd Fínska) proti
         rozhodnutiu Lapin verotuksen oikaisulautakunta (Komisia pre revíziu dani Laponska) vo veci sumy zdaniteľných príjmov za rok
         2000, ktorá je vymeriavacím základom pre výpočet poistného nemocenského poistenia.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Podľa článku 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71:
      „Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na
         ktoré sa vzťahuje toto nariadenie, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov členského štátu
         ako štátni príslušníci tohto štátu.“

      4       Článok 27 tohto nariadenia stanovuje:
      „Dôchodca, ktorý má nárok na poberanie dôchodkov podľa právnych predpisov dvoch alebo viacerých členských štátov a ktorý má
         nárok na vecné dávky podľa právnych predpisov štátu, na území ktorého má bydlisko, pričom, ak je to vhodné, sa prihliada na
         ustanovenia článku 18 a prílohy V, poberá spolu so svojimi rodinnými príslušníkmi takéto dávky od inštitúcie miesta bydliska
         a na náklady tejto inštitúcie tak, akoby dotknutá osoba bola dôchodcom, ktorej dôchodok je splatný iba podľa právnych predpisov
         posledného menovaného členského štátu.“

      5       Podľa článku 28:
      „Ak má dôchodca, ktorý má nárok na dôchodok podľa právnych predpisov jedného členského štátu alebo na dôchodky podľa právnych
         predpisov dvoch alebo viacerých členských štátov, bydlisko na území členského štátu podľa právnych predpisov ktorého nárok
         na vecné dávky nepodlieha podmienke poistenia alebo zamestnania a žiaden dôchodok nie je splatný, náklady na vecné dávky,
         ktoré poberá on a jeho rodinní príslušníci, znáša príslušná inštitúcia jedného z členských štátov spravujúca dôchodky, určená
         podľa pravidiel ustanovených v článku 28 ods. 2 za predpokladu, že dôchodca a jeho rodinní príslušníci by mali nárok na tieto
         dávky podľa právnych predpisov uplatňovaných danou inštitúciou, ak by mali bydlisko na území toho členského štátu, v ktorom
         sa nachádza táto inštitúcia.“

      6       Článok 33 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
      „Inštitúcia členského štátu zodpovedná za vyplácanie dôchodku a uplatňujúca právne predpisy, v zmysle ktorých sa príspevky
         v súvislosti s príspevkami na nemocenské dávky a dávky v materstve zrážajú z dôchodkov, je oprávnená uskutočniť takéto zrážky,
         vypočítané v súlade s príslušnými právnymi predpismi z dôchodkov vyplácaných takouto inštitúciou, v takom rozsahu, aby náklady
         na dávky podľa článkov 27, 28, 28a, 29, 31 a 32 znášala inštitúcia uvedeného členského štátu.“

       Vnútroštátna právna úprava
      7       Na základe článku 1 zákona o nemocenskom poistení [sairausvakuutuslaki (364/1963)] všetky osoby, ktoré majú bydlisko na území
         Fínska, sú bez ohľadu na ich štátnu príslušnosť poistené proti nebezpečenstvu choroby. Poistné nemocenského poistenia je vyberané
         v rámci dane. Právo poistenca na dávky sa neviaže na zaplatené poistné.

      8       Článok 33 ods. 2 spomínaného zákona určuje, že poistné zaplatené poistencami je vypočítané na základe všetkých príjmov vzatých
         do úvahy na účely vyrubenia miestnych daní za predchádzajúce zdaňovacie obdobie.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9       Pani Nikula, dôchodkyňa s bydliskom v Kemi (Fínsko), vyplatili v priebehu roku 2000 ako starobné dôchodky rôzne dávky inštitúcie
         dvoch členských štátov, to znamená Švédskeho kráľovstva, kde počas viacerých rokov pracovala, a Fínskej republiky, kde má
         bydlisko.

      10     V rámci zdaňovacieho obdobia roku 2000 pani Nikula podala daňové priznanie ako daňovník s neobmedzenou daňovou povinnosťou
         vo Fínsku. Dôchodky, ktoré jej vyplatili švédske inštitúcie, zahrnula do svojho zdaniteľného príjmu v súlade s článkom 18
         ods. 1 a článkom 25 ods. 3 písm. d) dohody (26/1997) uzavretej medzi členskými krajinami Severskej rady s cieľom predchádzať
         dvojitému zdaneniu v oblasti daní z príjmov a dani z majetku.

      11     Pani Nikula požiadala o zmenu svojho zdanenia tak, aby dôchodky vyplatené švédskymi inštitúciami neboli súčasťou zdaniteľného
         príjmu, ktorý je vymeriavacím základom pre výpočet poistného nemocenského poistenia. Rozhodnutím z 11. septembra 2002 Komisia
         pre revíziu daní Laponska zamietla jej žiadosť.

      12     Pani Nikula napadla odvolaním toto rozhodnutie na Rovaniemen hallinto-oikeus (Správny súd v Rovaniemi). Tento súd zamietol
         odvolanie pani Nikula rozhodnutím z 12. decembra 2003.

      13     Pani Nikula požiadala o povolenie napadnúť dovolaním rozhodnutie Rovaniemen hallinto-oikeus a navrhla vo svojom dovolaní,
         o ktorom rozhoduje Korkein hallinto-oikeus, zrušenie uvedeného rozhodnutia, a to preto, aby dôchodky, ktoré jej vyplatili
         švédske inštitúcie, neboli súčasťou zdaniteľného príjmu, ktorý je vymeriavacím základom pre výpočet poistného nemocenského
         poistenia.

      14     Za týchto podmienok Korkein hallinto-oikeus rozhodol o prerušení konania a Súdnemu dvoru položil nasledujúce prejudiciálne
         otázky:

      „Má sa článok 33 ods. 1 nariadenia č. 1408/71… vykladať v tom zmysle, že je s ním v rozpore spôsob určenia poistného nemocenského
         poistenia uplatňovaný v členskom štáte, kde má bydlisko dôchodca, ktorý zahŕňa do vymeriavacieho základu okrem dôchodkov vyplatených
         v krajine, kde má bydlisko, aj dôchodky plynúce z iného členského štátu, a to však za tej podmienky, že poistné nemocenského
         poistenia neprekročí sumu dôchodku vyplateného v krajine, kde má bydlisko, v prípade, keď dôchodca má v súlade s článkom 27
         uvedeného nariadenia právo na nemocenské dávky a dávky v materstve vyplácané výlučne inštitúciou krajiny, kde má bydlisko,
         a na náklady tejto inštitúcie?“

       O prejudiciálnej otázke
      15     Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či článok 33 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 bráni tomu, aby na určenie vymeriavacieho
         základu poistného nemocenského poistenia uplatňovaného v členskom štáte, kde má bydlisko dôchodca, ktorý má nárok na poberanie
         dôchodkov vyplácaných inštitúciami tohto členského štátu, boli do tohto vymeriavacieho základu zahrnuté okrem dôchodkov vyplatených
         v krajine, kde má bydlisko, aj dôchodky vyplatené inštitúciami ďalšieho členského štátu, pokiaľ poistné nepresiahne sumu dôchodkov
         vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko.

       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      16     Španielska a portugalská vláda sa domnievajú, že príslušný členský štát nemôže na základe ustanovení článku 33 ods. 1 nariadenia
         č. 1408/71 zahrnúť pri výpočte poistného nemocenského poistenia dôchodky alebo dávky vyplatené inštitúciou iného členského
         štátu. Tohto názoru je tiež Komisia Európskych spoločenstiev, ktorá sa domnieva, že na základe všeobecnej zásady, ktorú stanovil
         rozsudok z 10. mája 2001, Rundgren (C‑389/99, Zb. s. I‑3731), príslušný členský štát môže zraziť poistné len z dôchodku alebo
         z dávky, ktorú má vyplatiť inštitúcia tohto štátu, a nie z dôchodkov alebo dávok vyplatených inštitúciou iného členského štátu.

      17     Tieto vlády a inštitúcia zakladajú svoje úvahy na bode 49 už citovaného rozsudku Rundgren, podľa ktorého z článku 33 ods. 1
         nariadenia č. 1408/71 vyplýva, že uvedené nariadenie povoľuje iba príslušnej inštitúcii zmieneného členského štátu vykonať
         v stanovených prípadoch zrážky z dôchodku alebo dávky, ktoré sú splatné, to znamená, ktoré skutočne vyplatila, na účely pokrytia
         najmä dávok z nemocenského poistenia.

      18     Fínska, holandská a nórska vláda pripúšťajú, že existuje vzťah medzi právomocou vykonať zrážky z dôchodku a povinnosťou poskytovať
         vecné dávky. Zodpovednosť za vyplatenie týchto dávok nemôže niesť inštitúcia členského štátu, ktorá iba môže mať právomoc
         v oblasti dôchodkov (rozsudok Rundgren, už citovaný, bod 47). Domnievajú sa však, že tento vzťah, ktorého jestvovanie je uznané
         v bode 49 tohto rozsudku, nebráni členskému štátu, v ktorom má sídlo inštitúcia príslušná na vyplatenie dávok nemocenského
         poistenia, aby určil vo svojom vlastnom právnom poriadku vymeriavací základ tvorený príjmami, ktoré sa majú zobrať do úvahy
         na účely výpočtu poistného nemocenského poistenia. Tento výklad je podporený výrazom „vypočítané v súlade s príslušnými právnymi
         predpismi,“ uvedeným v článku 33 ods. 1 nariadenia č. 1408/71. Výkon tejto právomoci sa jednoducho viaže na povinnosť tejto
         inštitúcie zabezpečiť skutočné vyplácanie dávok dotknutým dôchodcom.

      19     Teda tieto vlády zastávajú názor, že za tejto situácie členský štát môže rozhodnúť o zahrnutí dôchodkov vyplatených ďalším
         členským štátom do vymeriavacieho základu poistného sociálneho zabezpečenia, pričom pripúšťajú, že suma poistného nemôže prekročiť
         sumu dôchodkov vyplatených v členskom štáte, v ktorom má bydlisko dôchodca. V tomto poslednom prípade totiž v súlade s tým,
         ako Súdny dvor rozhodol v bode 49 rozsudku Rundgren, poistné nemôže byť zrazené ako celok z dôchodkov vyplatených v tomto
         členskom štáte.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      20     Cieľom nariadenia č. 1408/71, ako to uvádzajú jeho druhé a štvrté odôvodnenie, je zabezpečiť voľný pohyb zamestnancov, ako
         aj samostatne zárobkovo činných osôb v Európskom spoločenstve, a pritom rešpektovať v plnej miere charakteristické vlastnosti
         vnútroštátnych právnych predpisov upravujúcich sociálne zabezpečenie. Ako vyplýva z jeho piateho, šiesteho a desiateho odôvodnenia,
         nariadenie na tieto účely vychádza vo vzťahu k rôznym vnútroštátnym právnym predpisom zo zásady rovnosti zaobchádzania s pracovníkmi
         a jeho cieľom je čo najlepšie zaručiť rovnosť zaobchádzania so všetkými pracovníkmi pracujúcimi na území niektorého členského
         štátu, ako aj neznevýhodňovať pracovníkov, ktorí využívajú svoje právo na voľný pohyb. Mechanizmus zriadený nariadením č. 1408/71
         je iba mechanizmom koordinácie, ktorá sa najmä týka určenia právnych predpisov uplatniteľných na zamestnancov alebo na samostatne
         zárobkovo činné osoby, ktoré využili svoje právo na voľný pohyb za rôznych okolností (rozsudok z 9. marca 2006, Piatkowski,
         C‑493/04, Zb. s. I–2369, body19 a 20).

      21     Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že v priebehu roku vyplatili pani Nikula, ktorá má bydlisko vo Fínsku, dôchodky
         ako švédske, tak aj fínske inštitúcie.

      22     Podľa článku 27 nariadenia č. 1408/71 dôchodca, ktorý má nárok na poberanie dôchodkov podľa právnych predpisov dvoch alebo
         viacerých členských štátov, má nárok na vecné dávky podľa právnych predpisov štátu, na ktorého území má bydlisko, akoby bol
         dôchodcom, ktorého dôchodok alebo renta je splatná iba podľa právnych predpisov posledného menovaného členského štátu.

      23     Preto je úlohou Fínskej republiky ako členského štátu, kde má bydlisko pani Nikula, zabezpečiť poskytnutie vecných dávok.
         Na základe článku 33 ods. 1 tohto nariadenia tento štát je oprávnený zraziť poistné v súlade s postupom stanoveným jeho právnymi
         predpismi.

      24     V prípade neexistencie harmonizácie na úrovni Spoločenstva prináleží právnej úprave každého členského štátu, aby stanovila
         príjmy, ktoré sa zohľadnia pri výpočte poistného sociálneho zabezpečenia (pozri rozsudok z 26. januára 1999, Terhoeve, C‑18/95,
         Zb. s. I‑345, bod 51). To platí o to viac vtedy, keď právna úprava Spoločenstva obsahuje výslovný odkaz na právo členského
         štátu, ktorý označuje ako štát príslušný pre oblasť zrážok poistného nemocenského poistenia. Je dôležité, aby pri výkone tejto
         právomoci dotknutý členský štát dodržiaval právo Spoločenstva (pozri rozsudky Terhoeve, už citovaný, bod 34, a zo 7. júla
         2005, Van Pommeren-Bourgondiën, C‑227/03, Zb. s. I–6101, bod 39).

      25     Takto fínsky zákon o nemocenskom poistení stanovuje v článku 33 ods. 2, že poistné nemocenského poistenia je vypočítané na
         základe všetkých príjmov, ktoré tvoria základ pre výpočet miestnych daní, a najmä vrátane dôchodkov a dávok vyplatených inými
         členskými štátmi za predchádzajúce zdaňovacie obdobie.

      26     V rozpore s tým, čo tvrdí Komisia a niektoré členské štáty, ktoré sa domnievajú, že právny názor Súdneho dvora v už citovanom
         rozsudku Rundgren v zásade zakazuje, aby členský štát mohol vyrubiť poistné sociálneho zabezpečenia z dôchodkov vyplatených
         iným členským štátom, riešenie vyjadrené v tomto rozsudku nemožno použiť vo veci samej.

      27     Pán Rundgren, narodený vo Fínsku a švédsky občan od 18. júla 1975, nemal iné príjmy ako dôchodky a doživotné dávky vyplácané
         Švédskym kráľovstvom. Tento členský štát prijal zodpovednosť za vyplatenie vecných dávok.

      28     Takto na jednej strane Fínska republika tým, že nevyplatila ani dôchodok, ani dávku dotknutej osobe, nemohla v súlade s článkom
         33 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 „uskutočniť takéto zrážky… z dôchodkov vyplácaných takouto inštitúciou“.

      29     Na druhej strane v súlade so zásadou, podľa ktorej od dôchodcu, ktorý poberá dôchodok alebo dávku, nemožno vymáhať z dôvodu
         jeho bydliska na území členského štátu poistné povinného poistenia na pokrytie dávok, ktoré vypláca inštitúcia iného členského
         štátu (rozsudok z 21. februára 1991, Noij, C‑140/88, Zb. s. I‑387, bod 14), Fínska republika nemôže vymáhať od pána Rundgren
         poistné, ktoré stanovuje fínska právna úprava, pokiaľ táto osoba je poberateľom dávok, ktoré majú obdobný predmet a ktoré
         vypláca Švédske kráľovstvo, teda členský štát, ktorý je voči nemu príslušným pre oblasť dôchodkov (rozsudok Rundgren, už citovaný,
         bod 56).

      30     Ak je aj pravdou, že právne predpisy členského štátu, ktoré ukladajú dôchodcom povinnosť platiť poistné v rámci systému doplnkového
         sociálneho poistenia bez poskytnutia zodpovedajúcej sociálnej ochrany, sú rozpore so zásadou slobodného pohybu osôb (rozsudok
         z 15. februára 1996, Kemmler, C‑53/95, Zb. s. I‑703, a rozsudok z 19. marca 2002, Hervein a i., C‑393/99 a C‑394/99, Zb. s. I‑2829),
         toto však nie je prípad veci samej, keďže fínske právne predpisy ako právne predpisy štátu, kde má dôchodca bydlisko, sa majú
         uplatňovať s vylúčením akejkoľvek inej právnej úpravy na všetkých dôchodcov, ktorí majú bydlisko na fínskom území.

      31     Takto žiadne ustanovenie nariadenia č. 1408/71 nebráni tomuto štátu vypočítať sumu poistného sociálneho zabezpečenia dôchodcovi,
         ktorý má na jeho území bydlisko, zo všetkých jeho príjmov, ktoré mu plynú z dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má
         bydlisko, alebo z dôchodkov vyplatených v inom členskom štáte v prípade ako vo veci samej, keď inštitúcia členského štátu,
         kde má dôchodca bydlisko, vyplatí dôchodok a inštitúcia tohto istého štátu zabezpečí pokrytie výdavkov nemocenského poistenia.

      32     Nech je však prijatý akýkoľvek spôsob výpočtu, suma poistného nemôže prekročiť sumu dôchodkov vyplatených inštitúciami členského
         štátu, kde má dôchodca bydlisko, keďže ako je to uvedené v bode 28 tohto rozsudku, podľa článku 33 ods. 1 nariadenia č. 1408/71
         poistné nemocenského poistenia môže byť vyrubené len z dôchodkov a dávok vyplatených štátom, kde má dôchodca bydlisko (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Rundgren, už citovaný, bod 49).

      33     Okrem toho prekážku slobodnému pohybu osôb predstavuje to, keď členský štát, kde má dôchodca bydlisko, uplatňuje systém, ktorý
         nezohľadňuje poistné nemocenského poistenia už zaplatené dôchodcom počas odpracovaných rokov v inom členskom štáte, akým je
         štát, kde má bydlisko. Účinkom takéhoto systému by bolo potrestanie uvedených dôchodcov iba z toho dôvodu, že využili svoje
         právo na slobodu pohybu, a zvýhodnilo by tých, ktorí zostali iba v jednom členskom štáte, aby tu vykonali celú pracovnú činnosť.

      34     Súdny dvor rozhodol tak, že článok 39 ES bráni tomu, aby členský štát vypočítal poistné nemocenského poistenia pracovníka,
         ktorý je dôchodcom, na ktorého sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu, na základe hrubej sumy dôchodku dodatočného dôchodkového
         poistenia, ktoré má zmluvný pôvod, ktorý mu plynie z iného členského štátu, bez toho, aby sa vzala do úvahy tá okolnosť, že
         časť hrubej sumy z tohto dôchodku už bola zrazená z dôvodu poistného nemocenského poistenia v poslednom uvedenom štáte (rozsudok
         z 15. júna 2000, Sehrer, C‑302/98, Zb. s. I‑4585, bod 36).

      35     Aby sa predišlo tomuto nebezpečenstvu a s cieľom zaručiť vo vnútri Spoločenstva štátnym príslušníkom členských štátov rovnosť
         zaobchádzania vzhľadom na rôzne vnútroštátne právne predpisy, členský štát, ktorý je príslušný pre oblasť dávok, ktorý na
         základe svojich právnych predpisov zvyčajne zahrnie pri výpočte vymeriavacieho základu poistného nemocenského poistenia dôchodky
         alebo dávky vyplatené inštitúciami iných členských štátov, musí vyňať z vymeriavacieho základu poistného sumu dôchodkov, na
         ktoré už poistné bolo zaplatené dôchodcami v iných štátoch, či už bolo zaplatené dotknutými osobami z ich prímov počas výkonu
         zárobkovej činnosti, alebo zrazené priamo z uvedených príjmov.

      36     Je povinnosťou dotknutých osôb preukázať, že skoršie poistné bolo skutočne zaplatené.
      37     Na položenú otázku teda treba odpovedať tak, že článok 33 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 nebráni tomu, aby na určenie vymeriavacieho
         základu poistného nemocenského poistenia uplatňovaného v členskom štáte, kde má bydlisko dôchodca, ktorému vyplácajú dôchodky
         inštitúcie tohto členského štátu príslušné pre poskytovanie dávok na základe článku 27 uvedeného nariadenia, boli zahrnuté
         do tohto vymeriavacieho základu okrem dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko, aj dôchodky vyplatené inštitúciami
         iného členského štátu, pokiaľ zmienené poistné neprekročí sumu dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko.

      38     Článok 39 ES však bráni tomu, aby suma dôchodkov vyplatených inštitúciami iného členského štátu bola vzatá do úvahy, ak poistné
         už bolo zaplatené v tomto inom členskom štáte z príjmov za výkon zárobkovej činnosti vyplatených v poslednom uvedenom štáte.
         Je povinnosťou dotknutých osôb preukázať, že skoršie poistné bolo skutočne zaplatené.

       O trovách
      39     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      Článok 33 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov,
            samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, zmeneného a doplneného
            nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996, nebráni tomu, aby na určenie vymeriavacieho základu poistného nemocenského
            poistenia uplatňovaného v členskom štáte, kde má bydlisko dôchodca, ktorému vyplácajú dôchodky inštitúcie tohto členského
            štátu príslušné pre poskytovanie dávok na základe článku 27 uvedeného nariadenia, boli zahrnuté do tohto vymeriavacieho základu
            okrem dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko, aj dôchodky vyplatené inštitúciami iného členského štátu, pokiaľ
            zmienené poistné neprekročí sumu dôchodkov vyplatených v členskom štáte, kde má bydlisko.
      Článok 39 ES však bráni tomu, aby suma dôchodkov vyplatených inštitúciami iného členského štátu bola vzatá do úvahy, ak poistné
            už bolo zaplatené v tomto inom členskom štáte z príjmov za výkon zárobkovej činnosti vyplatených v poslednom uvedenom štáte.
            Je povinnosťou dotknutých osôb preukázať, že skoršie poistné bolo skutočne zaplatené.
      Podpisy
      * Jazyk konania: fínčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. januára 2005.#Nils Laurin Effing.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko.#Rodinné dávky - Poskytovanie náhradného výživného členským štátom pre maloleté deti - Dieťa osoby pozbavenej slobody - Podmienky priznania dávky - Osoba pozbavená slobody, ktorá je na výkon trestu odovzdaná do iného členského štátu - Článok 12 ES - Články 3 a 13 nariadenia (EHS) č. 1408/71.#Vec C-302/02.

text:
      Vec C‑302/02
      Konanie začaté v mene Nils Laurin Effing
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Oberster Gerichtshof (Rakúsko)]
      „Rodinné dávky – Poskytovanie náhradného výživného členským štátom pre maloleté deti – Dieťa osoby pozbavenej slobody – Podmienky priznania dávky – Osoba pozbavená slobody, ktorá je na výkon trestu odovzdaná do iného členského štátu – Článok 12 ES – Články 3 a 13 nariadenia (EHS) č. 1408/71“
      Návrhy prednesené 25. mája 2004 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 20. januára 2005.
      Abstrakt rozsudku
      1.     Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Právna úprava Spoločenstva – Vecná pôsobnosť – Dávka vyplácaná vo forme náhradného
            výživného pre maloleté deti – Osoba s vyživovacou povinnosťou vykonávajúca trest odňatia slobody – Zahrnutie
      [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 1 písm. u) bod i, a článok 4 ods. 1 písm. h)]
      2.     Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Právna úprava Spoločenstva – Osobná pôsobnosť – Osoba poistená v nezamestnanosti
            v období, počas ktorého bola pozbavená slobody – Zahrnutie
      (Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 2 ods. 1)
      3.     Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Uplatniteľná právna úprava – Osoba, ktorá ukončila všetky zárobkové činnosti
            na území jedného členského štátu a presunula svoje bydlisko do iného členského štátu – Osoba pozbavená slobody, ktorá nastúpila
            na výkon trestu v jednom členskom štáte a bola odovzdaná do iného členského štátu – Uplatnenie právnej úpravy posledne uvedeného
            štátu
      [Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 13 ods. 2 písm. a) a f)]
      4.     Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov – Rodinné dávky – Osoba, ktorá ukončila všetky zárobkové činnosti na území jedného
            členského štátu a presunula svoje bydlisko do iného členského štátu – Uplatniteľná vnútroštátna právna úprava podmieňujúca
            priznanie uvedených dávok požiadavkou bydliska – Prípustnosť
      (Článok 12 ES; Nariadenie Rady č. 1408/71, článok 3)
      1.     Výraz „pokrytie rodinných výdavkov“ použitý v článku 1 písm. u) bode i) smernice č. 1408/71 sa má vykladať v tom zmysle, že
         zahŕňa najmä verejný príspevok do rodinného rozpočtu, ktorý je určený na zníženie výdavkov na výživu („Unterhalt“) detí. Z toho
         vyplýva že dávka, akou je náhradné výživné stanovené v Österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf
         den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (rakúsky spolkový zákon o poskytovaní náhradného výživného pre deti)
         a poskytované z dôvodu, že otec dieťaťa s vyživovacou povinnosťou vykonáva trest odňatia slobody, predstavuje rodinnú dávku
         v zmysle článku 4 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 1408/71.

      (pozri bod 27)
      2.     Za pracovníka v zmysle nariadenia č. 1408/71 sa považuje osoba aj vtedy, keď je povinne alebo fakultatívne poistená hoci len
         pre prípad jednej nepredvídanej udalosti v jednom zo všeobecných alebo osobitných systémov sociálneho zabezpečenia uvedených
         v článku 1 písm. a) tohto nariadenia, a to nezávisle od existencie pracovnoprávneho vzťahu. Osoba, ktorá bola počas obdobia
         výkonu trestu odňatia slobody poistená v nezamestnanosti, je preto pracovníkom v zmysle článku 2 ods. 1 uvedeného nariadenia.

      (pozri body 32 – 33)
      3.     Za okolností, keď sa pracovník v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 nechá ako osoba pozbavená slobody odovzdať z členského
         štátu, kde ukončil všetky zárobkové činnosti a nastúpil na výkon trestu, do svojho domovského štátu, aby tam vykonal zvyšok
         svojho trestu, sa podľa článku 13 ods. 2 uvedeného nariadenia majú v súvislosti s rodinnými dávkami uplatniť právne predpisy
         tohto posledne uvedeného členského štátu.

      (pozri body 44, 52 a výrok)
      4.     Aj keď sú článok 12 ES a článok 3 nariadenia č. 1408/71 zamerané na odstránenie diskriminácie na základe štátnej príslušnosti,
         ktorá by mohla vyplývať z právnych predpisov alebo správnej praxe jedného členského štátu, nemôžu viesť k zákazu rozdielneho
         zaobchádzania, ktoré prípadne vyplýva z rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi jednotlivých štátov v oblasti rodinných
         dávok, ktoré sa majú uplatniť na základe kolíznych noriem, akými sú tie v článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1408/71.

      Tieto ustanovenia nebránia tomu, aby v situácii, akou je tá, keď sa pracovník nechá ako osoba pozbavená slobody odovzdať z členského
         štátu, kde ukončil všetky zárobkové činnosti a nastúpil na výkon trestu, do svojho domovského štátu, aby tam vykonal zvyšok
         svojho trestu, právne predpisy prvého členského štátu podmieňovali poskytovanie rodinných dávok pre rodinných príslušníkov
         takéhoto príslušníka Spoločenstva stanovených v jeho vnútroštátnych právnych predpisoch tým, že tento zostane vo výkone trestu
         na jeho území.

      (pozri body 51 – 52 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 20. januára 2005 (*)

      „Rodinné dávky – Poskytovanie náhradného výživného členským štátom pre maloleté deti – Dieťa osoby pozbavenej slobody – Podmienky priznania dávky – Osoba pozbavená slobody, ktorá je na výkon trestu odovzdaná do iného členského štátu – Článok 12 ES – Články 3 a 13 nariadenia (EHS) č. 1408/71“
      Vo veci C‑302/02,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Oberster Gerichtshof
         (Rakúsko) z 11. júla 2002 a doručený Súdnemu dvoru 26. augusta 2002, v konaní začatom v mene:

      Nils Laurin Effing,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Rosas, K. Lenaerts, S. von Bahr a K. Schiemann (spravodajca),
      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálnej advokátky, že vec bude prejednaná bez jej návrhov,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       rakúska vláda, v zastúpení: E. Riedl, splnomocnený zástupca,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: W.‑D. Plessing a A. Tiemann, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: H. Michard a H Kreppel, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 25. mája 2004,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 12 ES v spojení s článkom 3 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71
         zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných
         príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001 z 5. júna
         2001 (Ú. v. ES L 187, s. 1; Mim. vyd. 05/004, s. 129, ďalej len „nariadenie č. 1408/71“).

      2       Tento návrh bol predložený v rámci konania začatého v mene maloletého Nilsa Laurina Effinga, predmetom ktorého je jeho nárok
         na pokračovanie v poskytovaní náhradného výživného.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Nariadenie č. 1408/71
      3       Nariadenie č. 1408/71 má v rámci voľného pohybu osôb koordinovať vnútroštátne právne predpisy v oblasti sociálneho zabezpečenia
         v súlade s cieľmi stanovenými v článku 42 ES.

      4       Článok 2 ods. 1 tohto nariadenia znie:
      „Toto nariadenie sa vzťahuje na zamestnancov alebo samostatne zárobkovo činné osoby alebo študentov, na ktoré [ktorých – neoficiálny preklad] sa vzťahuje alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov a ktoré [ktorí – neoficiálny preklad] sú štátnymi príslušníkmi jedného z členských štátov, alebo ktoré [ktorí – neoficiálny preklad] sú osobami bez štátnej príslušnosti, alebo utečencami s bydliskom na území jedného z členských štátov, ako aj na ich rodinných
         príslušníkov a ich pozostalých.“

      5       Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, ktorý sa týka rovnosti zaobchádzania, stanovuje:
      „Pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú inak, osoby s bydliskom na území jedného z členských štátov, na
         ktoré sa toto nariadenie vzťahuje, majú tie isté povinnosti a poberajú tie isté dávky podľa právnych predpisov ktoréhokoľvek
         členského štátu ako štátni príslušníci tohto štátu.“

      6       Článok 4 ods. 1 písm. h) tohto nariadenia, ktorý upravuje jeho vecnú pôsobnosť, upresňuje:
      „Toto nariadenie sa vzťahuje na všetky právne predpisy, ktoré sa týkajú týchto častí sociálneho zabezpečenia:
      …
      h)      rodinné dávky.“
      7       Právny poriadok, ktorý sa má v konkrétnom prípade použiť, sa určí podľa článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1408/71, ktorý stanovuje:
      „Pokiaľ články 14 až 17 neustanovujú inak:
      a)      na osobu zamestnanú na území jedného členského štátu sa vzťahujú právne predpisy tohto štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko
         na území iného členského štátu alebo ak sa sídlo alebo miesto podnikania podniku alebo fyzickej osoby, ktorá ho zamestnáva,
         nachádza na území iného členského štátu;

      b)      na osobu, ktorá je samostatne zárobkovo činná na území jedného členského štátu, sa vzťahujú právne predpisy tohto členského
         štátu dokonca aj vtedy, ak má bydlisko na území iného členského štátu;

      …
      f)      na osobu, ktorá prestane podliehať právnym predpisom členského štátu, bez toho, aby sa na ňu začali vzťahovať právne predpisy
         iného členského štátu v súlade s jedným z pravidiel stanovených v predchádzajúcich odsekoch alebo v súlade s jednou z výnimiek
         alebo jedným z osobitných ustanovení, ktoré sú uvedené v článkoch 14 až 17, sa budú vzťahovať právne predpisy členského štátu,
         na území ktorého má bydlisko, a budú sa na ňu vzťahovať iba tieto predpisy.“

      8       Článok 73 nariadenia č. 1408/71 pod názvom „Zamestnanci alebo samostatne zárobkovo činné osoby, ktorých rodinní príslušníci
         majú bydlisko v inom členskom štáte, ako je príslušný členský štát“ je formulovaný takto:

      „Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá podlieha právnym predpisom členského štátu, má nárok ohľadom svojich
         rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko na území iného členského štátu, na rodinné dávky, ktoré ustanovené [dávky stanovené
         – neoficiálny preklad] právnymi predpismi prvého štátu, ako keby mali bydlisko v tomto štáte, podľa [s výhradou – neoficiálny preklad] ustanovení prílohy VI.“

      9       Článok 74 tohto nariadenia pod názvom „Nezamestnané osoby, ktorých rodinní príslušníci majú bydlisko v inom členskom štáte,
         ako je príslušný členský štát“ znie:

      „Nezamestnaná osoba, ktorá bola predtým zamestnaná alebo vykonávala samostatne zárobkovú činnosť a ktorá poberá dávky v nezamestnanosti
         podľa právnych predpisov členského štátu, má nárok ohľadom svojich rodinných príslušníkov, ktorí majú bydlisko v inom členskom
         štáte, na rodinné dávky ustanovené právnymi predpismi prvého štátu, ako keby mali bydlisko na území tohto členského štátu,
         podľa ustanovení prílohy IV.“

       Vnútroštátna právna úprava
      10     Österreichisches Bundesgesetz über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz)
         (rakúsky spolkový zákon o poskytovaní náhradného výživného pre deti, BGBl. I, 1985, č. 451, ďalej len „UVG“) upravuje poskytovanie
         náhradného výživného štátom.

      11     Podľa § 3 UVG závisí poskytovanie náhradného výživného v zásade od existencie exekučného titulu, ktorý je na vnútroštátnom
         území vykonateľný. Podľa § 4 UVG však možno náhradné výživné poskytnúť za určitých podmienok aj vtedy, keď sa vedenie exekúcie
         javí bezúspešné, alebo ak sa nepodarí určiť nárok na výživné. Paragraf 4 bod 3 UVG teda stanovuje, že náhradné výživné sa
         poskytne aj vtedy, keď:

      „je na základe súdneho rozhodnutia v trestnom konaní osoba povinná platiť výživné pozbavená dlhšie ako jeden mesiac slobody
         na vnútroštátnom území, a preto nemôže plniť svoju vyživovaciu povinnosť.“

       Dohovor o odovzdávaní odsúdených osôb
      12     Podľa Dohovoru o odovzdávaní odsúdených osôb, otvoreného na podpis 21. marca 1983 v Štrasburgu (ďalej len „dohovor“), ku ktorému
         boli pripojené vyhlásenia Rakúskej republiky (BGBl. I, 1986, č. 524), a podľa § 76 Auslieferungs- und Rechtshilfegesetz (zákona
         o vydávaní a právnej pomoci, ARGH, BGBl. I, 1979, č. 529), môžu osoby, ktoré boli odsúdené na území jedného zmluvného štátu
         (odsudzujúci štát), požiadať v súlade s jeho článkom 2 o odovzdanie na výkon trestu, ktorý im bol uložený, na územie ich domovského
         štátu (vykonávajúci štát). Pritom podľa článku 9 ods. 1 písm. b) dohovoru môže byť trest uložený odsudzujúcim štátom premenený
         na trest za rovnaké porušenie práva podľa práva vykonávajúceho štátu.

      13     Z odôvodnenia dohovoru vyplýva, že takéto odovzdanie má za cieľ najmä podporiť resocializáciu odsúdených osôb tým, že cudzincom,
         ktorí boli pozbavení slobody v dôsledku spáchania trestného činu, je daná možnosť vykonať svoj trest vo svojom domovskom sociálnom
         prostredí.

      14     Odo dňa vstupu do platnosti v Írsku, t. j. od 1. novembra 1995, platí dohovor vo všetkých členských štátoch. V Rakúsku vstúpil
         do platnosti 1. januára 1987, v Nemecku 1. februára 1992 a rovnako ho ratifikovalo aj desať nových členských štátov.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      15     V spore vo veci samej navrhovateľ, Nils Laurin Effing, napáda rozhodnutie rakúskych orgánov o zastavení náhradného výživného
         poskytovaného podľa § 4 bodu 3 UVG.

      16     Jeho otec, Ingo Effing, je nemeckej štátnej príslušnosti. Podľa údajov uvedených v uznesení o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho
         konania preukázal obvyklé bydlisko v Rakúsku, kde bol zamestnancom. V tejto súvislosti však rakúska vláda oznámila, že až
         do 30. júna 2001 bol v Rakúsku poistený v systéme sociálneho zabezpečenia ako podnikateľ. Nils Laurin Effing je rakúskym štátnym
         príslušníkom. Žije v Rakúsku v domácnosti matky, do ktorej starostlivosti bol zverený.

      17     Dňa 7. júna 2000 bol otec navrhovateľa vo veci samej vzatý do vyšetrovacej väzby v Rakúsku a následne odsúdený na výkon trestu
         odňatia slobody. V nadväznosti na to bolo Nilsovi Laurinovi Effingovi poskytované v mesačnej periodicite od 1. júna 2000 do
         31. mája 2003 náhradné výživné podľa § 4 bodu 3 UVG vo výške 200,43 eur.

      18     Otec Nilsa Laurina Effinga vykonával trest odňatia slobody, ktorý mu bol uložený, najskôr v zariadení na výkon trestu Garsten
         v Rakúsku. Dňa 19. decembra 2001 bol odovzdaný na výkon zvyšného trestu do svojho domovského štátu, teda do Nemecka. Podľa
         uznesenia o podaní návrhu na začatie prejudiciálneho konania bolo toto odovzdanie vykonané v súlade s dohovorom.

      19     Podľa informácií nemeckej vlády bol trest, ktorý bol otcovi Nilsa Laurina Effinga uložený v Rakúsku, premenený podľa článku
         9 ods. 1 písm. b) dohovoru na trest odňatia slobody podľa nemeckého právneho poriadku. Nemecká vláda ďalej uviedla, že počas
         jeho výkonu trestu v mesiacoch február až júl 2002 a september 2002 až marec 2003 vykonával v súlade s povinnosťou pracovať,
         ktorú nemecké právo stanovuje pre osoby vo výkone trestu odňatia slobody, prácu za odmenu. Z tejto odmeny boli za neho platené
         príspevky na poistenie v nezamestnanosti ako aj na zdravotné poistenie. Z výkonu trestu odňatia slobody bol otec navrhovateľa
         vo veci samej prepustený 3. apríla 2003.

      20     Následne po odovzdaní otca Nilsa Laurina Effinga do Nemecka zastavil Bezirksgericht Donaustadt (Rakúsko), prvostupňový súd,
         uznesením z 24. januára 2002 s účinnosťou ku koncu mesiaca december 2001 výplatu náhradného výživného navrhovateľovi vo veci
         samej. Podľa stanoviska tohto súdu odpadli podmienky pre poskytovanie náhradného výživného, keďže otec navrhovateľa vo veci
         samej sa nachádzal vo výkone trestu v cudzine.

      21     V súvislosti s opravným prostriedkom Nilsa Laurina Effinga potvrdil Landesgericht für Zivilrechtssachen Wien (Rakúsko) ako
         odvolací súd rozhodnutie prvostupňového súdu. Poskytovanie náhradného výživného podľa § 4 bodu 3 UVG sa totiž podľa neho viaže
         na podmienku, že dotknutá osoba vykonáva svoj trest na území Rakúska.

      22     Nils Laurin Effing podal proti tomuto rozhodnutiu „Revisionsrekurs“ na Oberster Gerichtshof, v ktorom tvrdil, že odovzdanie
         osoby povinnej platiť výživné do zariadenia na výkon trestu v inom členskom štáte nevedie k zastaveniu poskytovania náhradného
         výživného. Z § 4 bodu 3 UVG podľa neho vyplýva, že zariadenie na výkon trestu na území Rakúska je potrebné považovať za rovnocenné
         s akýmkoľvek iným zariadením na výkon trestu na území Spoločenstva.

      23     Podľa stanoviska Oberster Gerichtshof sa § 4 bod 3 UVG má vykladať tak, že vylučuje nárok na náhradné výživné v prípade potomkov,
         voči ktorým sú na platenie výživného zaviazaní cudzinci, pokiaľ títo vykonávajú trest odňatia slobody, ktorý im bol uložený
         v Rakúsku, vo svojom domovskom štáte. S prihliadnutím na prípravné legislatívne práce týkajúce sa novelizácie UVG vykonanej
         roku 1980 tento súd zdôraznil, že na jednej strane maloletí, ktorých rodič s vyživovacou povinnosťou je vo výkone trestu,
         sú nevinnými obeťami trestných činov spáchaných týmto rodičom a zaslúžia si starostlivosť štátu. Na druhej strane z toho vyplývajúca
         povinnosť rakúskeho štátu dbať o to, aby boli osoby pozbavené slobody zodpovedajúco odmeňované alebo iným spôsobom schopné
         plniť svoju vyživovaciu povinnosť, sa musí obmedzovať na tých, ktorí pracujú a nachádzajú sa v zariadení na výkon trestu na
         vnútroštátnom území.

      24     Usudzujúc, že takýto výklad § 4 bodu 3 UVG však môže predstavovať diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti a následne
         porušenie článkov 12 ES a 3 nariadenia č. 1408/71, Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru
         túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 12 [ES] v spojení s [článkom] 3 nariadenia… č. 1408/71... vykladať tak, že mu odporuje vnútroštátna právna úprava,
         ktorá znevýhodňuje štátnych príslušníkov Spoločenstva pri poberaní náhradného výživného, keď otec s vyživovacou povinnosťou
         vykonáva trest odňatia slobody vo svojom domovskom štáte (a nie v Rakúsku), a preto je dieťa nemeckého štátneho príslušníka
         žijúce v Rakúsku diskriminované tým, že mu nebude poskytnuté náhradné výživné z toho dôvodu, že jeho otec vykonáva trest odňatia
         slobody, na ktorý bol odsúdený v Rakúsku, vo svojom domovskom štáte (a nie v Rakúsku)?“

       O prejudiciálnej otázke
       O uplatniteľnosti nariadenia č. 1408/71
      25     Po prvé, pokiaľ ide o vecnú pôsobnosť nariadenia č. 1408/71, je podobne ako vnútroštátny súd a subjekty, ktoré Súdnemu dvoru
         predložili svoje pripomienky, vhodné uviesť, že Súdny dvor už v rámci nariadenia č. 1408/71 rozhodoval o kvalifikácii náhradného
         výživného upraveného v UVG (rozsudky z 15. marca 2001, Offermanns, C‑85/99, Zb. s. I‑2261, a z 5. februára 2002, Humer, C‑255/99,
         Zb. s. I‑1205).

      26     Z už citovaných rozsudkov Offermanns, bod 49, a Humer, bod 33, vyplýva, že takéto náhradné výživné predstavuje rodinné dávky
         v zmysle článku 4 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 1408/71.

      27     V tejto veci preto stačí poukázať na to, že skutočnosť, že náhradné výživné bolo poskytnuté podľa § 4 bodu 3 UVG z dôvodu,
         že otec navrhovateľa s vyživovacou povinnosťou bol vo výkone trestu odňatia slobody, a nie podľa všeobecného ustanovenia § 3
         UVG, nič nemení na jeho kvalifikácii ako „rodinné dávky“ v zmysle článku 4 ods. 1 písm. h) nariadenia č. 1408/71. Podľa článku
         1 písm. u) bodu i) uvedeného nariadenia predstavuje pojem „rodinné dávky“ všetky vecné dávky alebo peňažné dávky určené na
         pokrytie rodinných výdavkov. V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že výraz „pokrytie rodinných výdavkov“ použitý v článku
         1 písm. u) bodu i) sa má vykladať tak, že zahŕňa najmä verejný príspevok do rodinného rozpočtu, ktorý je určený na zníženie
         výdavkov na výživu („Unterhalt“) detí (už citovaný rozsudok Offermanns, bod 41).

      28     Preto do vecnej pôsobnosti nariadenia č. 1408/71 patrí aj poskytnutie náhradného výživného podľa § 4 bodu 3 UVG.
      29     Po druhé, pokiaľ ide o osobnú pôsobnosť nariadenia č. 1408/71, rakúska vláda tvrdí, že odsúdeného, ktorý bol na výkon trestu
         odovzdaný do iného členského štátu, nemožno považovať za zamestnanca, ktorý uplatňuje voľný pohyb pracovníkov zaručovaný Zmluvou
         ES.

      30     V tejto súvislosti článok 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 stanovuje, že toto nariadenie sa použije na zamestnancov alebo samostatne
         zárobkovo činné osoby, na ktoré sa vzťahujú alebo sa vzťahovali právne predpisy jedného alebo viacerých členských štátov,
         ako aj na ich rodinných príslušníkov.

      31     Pojmy „zamestnanec“ a „samostatne zárobkovo činná osoba“ obsiahnuté v uvedenom ustanovení sú definované v článku 1 písm. a)
         tohto nariadenia. Označujú každú osobu, ktorá je poistená v rámci jedného zo systémov sociálneho zabezpečenia uvedených v článku
         1 písm. a) pre prípad nepredvídaných udalostí a za podmienok určených v tomto ustanovení (rozsudky z 3. mája 1990, Kits van
         Heijningen, C‑2/89, Zb. s. I‑1755, bod 9, a z 30. januára 1997, Stöber a Piosa Pereira, C‑4/95 a C‑5/95, Zb. s. I‑511, bod
         27).

      32     Z toho vyplýva, že, ako Súdny dvor pripomenul najmä v rozsudku z 12. mája 1998, Martínez Sala (C‑85/96, Zb. s. I‑2691, bod
         36), za pracovníka v zmysle nariadenia č. 1408/71 sa považuje osoba aj vtedy, keď je povinne alebo fakultatívne poistená hoci
         len pre prípad jedinej nepredvídanej udalosti v jednom zo všeobecných alebo osobitných systémov sociálneho zabezpečenia uvedených
         v článku 1 písm. a) nariadenia č. 1408/71, a to nezávisle od existencie pracovnoprávneho vzťahu.

      33     Za týchto podmienok zastávajú nemecká vláda a Komisia na rozdiel od tvrdení rakúskej vlády právom stanovisko, že otec navrhovateľa
         vo veci samej je pracovníkom v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71, keďže počas prevažnej časti príslušného obdobia,
         a síce počas jeho výkonu trestu v Nemecku, bol poistený v nezamestnanosti. Navyše cudzí prvok spočíva v tom, že otec navrhovateľa
         vo veci samej je nemeckým štátnym príslušníkom, ktorý pracoval na území Rakúskej republiky, teda v členskom štáte, v ktorom
         si počas svojho výkonu trestu uplatnil právo, aby bol odovzdaný na výkon trestu do svojho domovského štátu.

       O uplatniteľnom práve a neexistencii diskriminácie na základe štátnej príslušnosti
      34     V súvislosti s uplatniteľným právom rakúska vláda tvrdí, že ak by Súdny dvor vychádzal zo zásadnej uplatniteľnosti nariadenia
         č. 1408/71 na osoby pozbavené slobody a tieto považoval za zamestnancov, musel by podľa článku 13 ods. 2 písm. a) tohto nariadenia
         za rozhodujúci hraničný ukazovateľ považovať členský štát zamestnania uvedeného zamestnanca. V tejto veci to znamená, že dokonca
         aj pri zásadnej uplatniteľnosti nariadenia č. 1408/71 na osoby pozbavené slobody sa po odovzdaní takejto osoby s vyživovacou
         povinnosťou do iného členského štátu už náhradné výživné podľa rakúskeho práva neposkytuje.

      35     Táto vláda ďalej upresňuje, že ak by sa tento hraničný ukazovateľ nemohol uplatniť napríklad preto, že nový štát výkonu trestu
         nepredvída zamestnávanie osôb pozbavených slobody, je v súlade s článkom 13 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1408/71 vhodné prihliadnuť
         na právnu úpravu sociálneho zabezpečenia členského štátu bydliska. Pre túto vec to znamená, že dokonca aj pri zásadnej uplatniteľnosti
         nariadenia č. 1408/71 na osoby pozbavené slobody sa po odovzdaní osoby s vyživovacou povinnosťou do iného členského štátu
         už náhradné výživné podľa rakúskeho práva neposkytuje.

      36     Navyše z článkov 73 a 74 nariadenia č. 1408/71 vyplýva, že nárok rodinných príslušníkov tohto zamestnanca na rodinné dávky
         sa nezakladá na právnom poriadku miesta bydliska dotknutého rodinného príslušníka, ale na právnom poriadku príslušného členského
         štátu, teda štátu, v ktorom je zamestnanec zamestnaný.

      37     Komisia tvrdí, že v konaní vo veci samej sa má uplatniť rakúske, ako aj nemecké právo. V tomto smere poukazuje na článok 76
         nariadenia č. 1408/71, ktorý stanovuje pravidlá priority s cieľom vyhnúť sa kumulácii nárokov na rodinné dávky. Toto ustanovenie
         by bolo nadbytočné, ak by sa na základe kolíznych noriem mal použiť vždy len jeden právny poriadok.

      38     V tejto súvislosti je potrebné zdôrazniť, že ustanovenia oddielu II nariadenia č. 1408/71, ku ktorým patrí aj článok 13, tvoria
         uzavretý a jednotný systém kolíznych noriem. Týmito ustanoveniami sa má najmä zabrániť súčasnému uplatneniu viacerých vnútroštátnych
         právnych poriadkov a ťažkostiam, ktoré s tým môžu byť spojené (rozsudok z 11. júna 1998, Kuusijärvi, C‑275/96, Zb. s. I‑3419,
         bod 28).

      39     Právo uplatniteľné na postavenie pracovníka, ktorý sa nachádza v jednej zo situácií uvedených v oddieli II nariadenia č. 1408/71,
         sa preto určuje podľa uvedených ustanovení. Ako uviedla generálna advokátka v bode 37 svojich návrhov, uplatnenie ustanovení
         iného právneho poriadku nie je vždy vylúčené. Ako to pripomína Komisia, takýto prípad môže nastať najmä vtedy, keď dvaja manželia
         pracujú v dvoch rôznych členských štátoch, ktorých právne poriadky stanovujú obdobné rodinné dávky (v tomto zmysle pozri rozsudok
         z 9. decembra 1992, McMenamin, C‑119/91, Zb. s. I‑6393). V tejto veci však možno konštatovať, že z písomností predložených
         Súdnemu dvoru nič nenasvedčuje tomu, že by navrhovateľ v konaní vo veci samej mohol mať v zmysle nariadenia č. 1408/71 iné
         postavenie ako postavenie „rodinného príslušníka“ svojho otca.

      40     Článok 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71 slúži na určenie uplatniteľného práva v prípade, keď pracovník v zmysle nariadenia
         č. 1408/71 pracuje ako zamestnanec. Za týchto podmienok sa má uplatniť právo štátu, v ktorom vykonáva takúto činnosť.

      41     Naproti tomu článok 13 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1408/71 sa použije na prípady, keď sa na dotknutú osobu, najmä preto,
         že ukončila svoju zárobkovú činnosť, prestanú vzťahovať právne predpisy členského štátu bez toho, aby sa na ňu podľa článkov
         13 až 17 tohto nariadenia začali vzťahovať právne predpisy iného členského štátu. V takom prípade sa na túto osobu vzťahuje
         právo členského štátu, v ktorom má bydlisko.

      42     Čo sa týka výkladu článku 13 ods. 2 písm. a) nariadenia č. 1408/71, je pravdou, že pred začlenením článku 13 ods. 2 písm. f)
         do daného nariadenia sa toto ustanovenie vykladalo tak, že na pracovníka, ktorý ukončil činnosť vykonávanú na území členského
         štátu a odišiel na územie iného členského štátu bez toho, aby tam pracoval, sa naďalej vzťahujú právne predpisy členského
         štátu jeho posledného zamestnania nezávisle od toho, koľko času uplynulo od ukončenia predmetnej činnosti a zániku pracovnoprávneho
         vzťahu (rozsudok z 12. júna 1986, Ten Holder, 302/84, Zb. s. 1821, bod 15), ibaže by toto ukončenie činnosti bolo definitívne
         (pozri rozsudky z 21. februára 1991, Noij, C‑140/88, Zb. s. I‑387, body 9 a 10, a z 10. marca 1992, Twomey, C‑215/90, Zb.
         s. I‑1823, bod 10).

      43     Článok 13 ods. 2 písm. f), ktorý bol do nariadenia č. 1408/71 vsunutý v nadväznosti na už citovaný rozsudok Ten Holder, však
         má za následok, že ukončením všetkých zárobkových činností, či už prechodným alebo definitívnym, sa na dotknutú osobu prestáva
         vzťahovať tento článok 13 ods. 2 písm. a). Uvedený článok 13 ods. 2 písm. f) sa teda uplatňuje najmä na osobu, ktorá ukončila
         svoju zárobkovú činnosť na území jedného členského štátu a presunula svoje bydlisko na územie iného členského štátu (pozri
         rozsudok Kuusijärvi, už citovaný, body 39 až 42 a 50).

      44     Z tohto upresňujúceho výkladu vyplýva, že za okolností, akými sú tie vo veci samej, teda keď osoba pozbavená slobody ukončila
         v členskom štáte, v ktorom nastúpila na výkon trestu, všetky zárobkové činnosti a na svoju žiadosť bola odovzdaná zo zariadenia
         na výkon trestu v tomto členskom štáte do zariadenia na výkon trestu vo svojom domovskom štáte, aby si tam odpykala zvyšných
         pätnásť mesiacov svojho trestu, nemôže byť podľa kolíznych noriem článku 13 nariadenia č. 1408/71 uplatniteľným právom právo
         členského štátu, z ktorého bola odovzdaná.

      45     Za týchto okolností možno totiž uplatniť len právo toho členského štátu, v ktorom dotknutá osoba vykonáva zvyšok svojho trestu.
         Už toto samotné zistenie postačuje pre rozhodnutie sporu vo veci samej bez toho, aby bolo potrebné objasniť, či sa má nemecké
         právo v tejto veci uplatniť podľa článku 13 ods. 2 písm. f) nariadenia č. 1408/71 ako právo štátu bydliska dotknutej osoby
         alebo prípadne, s prihliadnutím na vyjadrenie nemeckej vlády, podľa článku 13 ods. 2 písm. a) daného nariadenia ako právo
         členského štátu, v ktorom dotknutá osoba vykonáva zárobkovú činnosť.

      46     Navyše je potrebné poukázať na to, že články 73 a 74 tohto nariadenia stanovujú, že pracovníci (alebo nezamestnané osoby,
         ktoré podľa právnych predpisov členského štátu čerpajú dávky v nezamestnanosti), na ktorých sa vzťahujú právne predpisy členského
         štátu, majú v súvislosti s rodinnými príslušníkmi, ktorí majú bydlisko v inom členskom štáte, nárok na rodinné dávky podľa
         právnych predpisov prvého členského štátu (k tomu pozri najmä rozsudok Kuusijärvi, už citovaný, bod 68).

      47     Z toho vyplýva, že nariadenie č. 1408/71 nemožno vykladať tak, že bráni právnym predpisom členského štátu, podľa ktorých za
         okolností, akými sú tie v konaní vo veci samej, závisí poskytovanie rodinných dávok rodinným príslušníkom osoby, ktorá na
         území tohto štátu ukončila všetky zárobkové činnosti, od toho, že tam majú aj naďalej bydlisko (v podobnom zmysle pozri rozsudok
         Kuusijärvi, už citovaný, body 50 a 51).

      48     Osobitne v súvislosti s článkom 3 uvedeného nariadenia je potrebné pripomenúť, že toto ustanovenie zakazuje každú formu diskriminácie
         na základe štátnej príslušnosti vo vzťahu k podmienkam, za ktorých sú osobám, na ktoré sa vzťahujú ustanovenia tohto nariadenia,
         priznané výhody podľa právnych predpisov každého členského štátu, „pokiaľ osobitné ustanovenia tohto nariadenia neustanovujú
         inak“. Ako bolo už uvedené, z článkov 13 a 73 nariadenia č. 1408/71 vyplýva, že za okolností, akými sú tie v konaní vo veci
         samej, keď otec navrhovateľa vo veci samej ukončil všetky zárobkové činnosti v Rakúsku a už tam nemá ani bydlisko, sa poskytovanie
         rodinných dávok pre neho spravuje nemeckým právom.

      49     Z tých istých dôvodov možno vychádzať z toho, že za okolností, akými sú tie v konaní vo veci samej, ani článku 12 ES, na ktorý
         sa v súvislosti s nemeckou štátnou príslušnosťou otca navrhovateľa vo veci samej prejudiciálna otázka takisto odvoláva, neodporuje
         uplatňovanie právnych predpisov, ktoré tak ako UVG podmieňujú poskytovanie rodinných dávok rodinným príslušníkom osoby pozbavenej
         slobody tým, že daný trest sa vykonáva na ich území.

      50     V tejto súvislosti je totiž potrebné pripomenúť, že článok 12 ods. 1 ES zakazuje v rámci pôsobnosti tejto Zmluvy a bez toho,
         aby boli dotknuté jej osobitné ustanovenia, akúkoľvek diskrimináciu na základe štátnej príslušnosti. Toto ustanovenie bolo
         vo vzťahu k zamestnancom vykonané prostredníctvom článkov 39 ES až 42 ES ako aj právnych aktov orgánov Spoločenstva, ktoré
         boli prijaté na základe tohto článku, a najmä prostredníctvom nariadenia č. 1408/71. Článok 3 tohto nariadenia má v súlade
         s článkom 39 ES predovšetkým zabezpečiť, aby bolo v oblasti sociálneho zabezpečenia zaobchádzané s pracovníkmi, na ktoré sa
         toto nariadenie vzťahuje, rovnako bez rozlišovania podľa štátnej príslušnosti (rozsudok z 28. júna 1978, Kenny, 1/78, Zb.
         s. 1489, body 9 a 11).

      51     Navyše, aj keď sú článok 12 ES a článok 3 nariadenia č. 1408/71 zamerané na odstránenie diskriminácie na základe štátnej príslušnosti,
         ktorá by mohla vyplývať z právnych predpisov alebo správnej praxe jedného členského štátu, nemôžu viesť k zákazu rozdielneho
         zaobchádzania, ktoré prípadne vyplýva z rozdielov medzi vnútroštátnymi právnymi predpismi jednotlivých štátov v oblasti rodinných
         dávok, ktoré sa majú uplatniť na základe kolíznych noriem, akými sú tie v článku 13 ods. 2 nariadenia č. 1408/71.

      52     Z predchádzajúcich úvah vyplýva, že na položenú otázku je potrebné odpovedať tak, že za okolností, akými sú tie v konaní vo
         veci samej, keď sa pracovník v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1408/71 nechal ako osoba pozbavená slobody odovzdať do
         svojho domovského štátu, aby tam vykonal zvyšok svojho trestu, sa podľa článku 13 ods. 2 uvedeného nariadenia majú v súvislosti
         s rodinnými dávkami uplatniť právne predpisy tohto členského štátu. Ustanoveniam uvedeného nariadenia, najmä jeho článku 3,
         rovnako ako ani článku 12 ES neodporujú právne predpisy členského štátu, ktoré v takejto situácii podmieňujú poskytovanie
         takých rodinných dávok, aké upravuje UVG pre rodinných príslušníkov takéhoto príslušníka Spoločenstva tým, že tento zostáva
         vo výkone trestu na ich území.

       O trovách
      53     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Za okolností, akými sú tie v konaní vo veci samej, keď sa pracovník v zmysle článku 2 ods. 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71
            zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných
            príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1386/2001 z 5. júna
            2001, nechal ako osoba pozbavená slobody odovzdať do svojho domovského štátu, aby tam vykonal zvyšok svojho trestu, sa podľa
            článku 13 ods. 2 uvedeného nariadenia majú v súvislosti s rodinnými dávkami uplatniť právne predpisy tohto členského štátu.
            Ustanoveniam uvedeného nariadenia, najmä jeho článku 3, rovnako ako ani článku 12 ES neodporujú právne predpisy členského
            štátu, ktoré v takejto situácii podmieňujú poskytovanie takých rodinných dávok, aké upravuje Österreichisches Bundesgesetz
            über die Gewährung von Vorschüssen auf den Unterhalt von Kindern (Unterhaltsvorschußgesetz) (rakúsky spolkový zákon o poskytovaní
            náhradného výživného pre deti) pre rodinných príslušníkov takéhoto príslušníka Spoločenstva tým, že tento zostáva vo výkone
            trestu na ich území.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 5. apríla 1984. # Jean-Jacques Geist proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 285/81 - Rév. I a Rév. II.


Rozsudok Všeobecného súdu (odvolacia komora) zo 16. decembra 2010. # Giorgio Lebedef proti Európskej komisii. # Odvolanie - Verejná služba - Úradníci. # Vec T-52/10 P.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) zo 17. júna 1998. # Grundig Italiana SpA proti Ministero delle Finanze. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunale di Trento - Taliansko. # Vec C-68/96.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 28. júna 1984. # Nordbutter GmbH & Co. KG a Bayerische Milchversorgungs GmbH proti Spolkovej republike Nemecko. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Spojené veci 187 a 190/83.


Rozsudok Súdneho dvora z 8. apríla 2003. # Pippig Augenoptik GmbH & Co. KG proti Hartlauer Handelsgesellschaft mbH a Verlassenschaft nach dem verstorbenen Franz Josef Hartlauer. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko. # Aproximácia právnych predpisov. # Vec C-44/01.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 19. septembra 2002. # Republik Österreich proti Martin Huber. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko. # Poľnohospodárstvo - Právny základ. # Vec C-336/00.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 25. februára 1999. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-319/98.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. januára 1998. # Südzucker Mannheim/Ochsenfurt AG proti Hauptzollamt Mannheim. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vec C-161/96.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1984. # Jongeneel Kaas BV a iní proti Holandskému kráľovstvu a Stichting Centraal Orgaan Zuivelcontrole. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Arrondissementsrechtbank 's-Gravenhage - Holandsko. # Vec 237/82.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. júla 1996. # Siegfried Otte proti Bundesrepublik Deutschland. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Hessischer Verwaltungsgerichtshof - Nemecko. # Sociálne zabezpečenie migrujúcich pracovníkov. # Vec C-25/95.


Rozsudok Všeobecného súdu (štvrtá komora) zo 7. októbra 2015.#Zentralverband des Deutschen Bäckerhandwerks eV proti Európskej komisii.#Chránené zemepisné označenie – ‚Kołocz śląski‘ alebo ‚Kołacz śląski‘ – Konanie o zrušení – Právny základ – Nariadenie (ES) č. 510/2006 – Nariadenie (EÚ) č. 1151/2012 – Dôvody zrušenia – Základné práva.#Vec T-49/14.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 1. októbra 1998. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # EPUZF - Zúčtovanie výdavkov. # Vec C-242/96.


Rozsudok Súdneho dvora z 5. júla 1967. # Kurt Colditz proti Caisse d'assurance vieillesse des travailleurs salariés de Paris. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Cour d'appel de Paris - Francúzsko. # Vec 9-67.