title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 23. apríla 2009.#VTB-VAB NV proti Total Belgium NV (C-261/07) a Galatea BVBA proti Sanoma Magazines Belgium NV (C-299/07).#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania: Rechtbank van koophandel te Antwerpen - Belgicko.#Smernica 2005/29/ES - Nekalé obchodné praktiky - Vnútroštátna právna úprava zakazujúca viazané ponuky spotrebiteľom.#Spojené veci C-261/07 a C-299/07.

text:
      Spojené veci C‑261/07 a C‑299/07
      VTB‑VAB NV
      proti
      Total Belgium NV
      a
      Galatea BVBA
      proti
      Sanoma Magazines Belgium NV
      (návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané
      Rechtbank van koophandel te Antwerpen)
      „Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca viazané ponuky spotrebiteľom“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi
      2.        Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi – Povinnosti členských štátov počas lehoty na prebratie
      (Článok 10 druhý odsek ES a článok 249 tretí odsek ES)
      3.        Aproximácia právnych predpisov – Nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom – Smernica 2005/29
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29)
      1.        Nielen vnútroštátne predpisy, ktorých predmetom je výslovne prebratie tejto smernice, treba považovať za spadajúce do pôsobnosti
         smernice, ale tiež od okamihu účinnosti tejto smernice aj predtým existujúce vnútroštátne predpisy, ktoré sú spôsobilé zabezpečiť
         súlad vnútroštátneho práva so smernicou.

      (pozri bod 35)
      2.        Počas lehoty na prebratie smernice sa členské štáty, ktoré sú jej adresátmi, musia zdržať prijímania ustanovení, ktoré by
         mohli vážne ohroziť uskutočnenie cieľa stanoveného danou smernicou.

      Táto povinnosť zdržať sa konania platí pre všetky orgány dotknutých členských štátov, vrátane vnútroštátnych súdov. Odo dňa,
         keď smernica nadobudne účinnosť, sa vnútroštátne súdy členských štátov teda musia v čo najväčšej miere zdržať takého výkladu
         vnútroštátneho práva, ktorý by po uplynutí lehoty na prebratie vážne ohrozil uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje táto smernica.

      (pozri body 38, 39)
      3.        Smernica 2005/29 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa menia a dopĺňajú
         smernice 84/450, 97/7, 98/27 a 2002/65 a nariadenie č. 2006/2004, sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna
         právna úprava, ktorá okrem určitých výnimiek a bez zohľadnenia osobitných okolností prejednávanej veci – teda všeobecne a
         preventívne – zakazuje akúkoľvek viazanú ponuku predávajúceho spotrebiteľovi.

      Toto nariadenie totiž stanovuje zásadu zákazu viazaných ponúk, hoci také praktiky nie sú uvedené v prílohe I smernice, pričom
         príloha taxatívnym spôsobom vymenúva obchodné praktiky, ktoré sú jediné zakázané za každých okolností, a ktoré teda nie je
         potrebné preskúmavať v jednotlivých prípadoch. Týmto spôsobom uvedené nariadenie naráža na obsah článku 4 smernice, ktorý
         členským štátom výslovne zakazuje zachovávať alebo prijať prísnejšie vnútroštátne opatrenia, a to ani s cieľom zabezpečiť
         vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov.

      (pozri body 60, 61, 63, 68 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 23. apríla 2009 (*)

      „Smernica 2005/29/ES – Nekalé obchodné praktiky – Vnútroštátna právna úprava zakazujúca viazané ponuky spotrebiteľom“
      V spojených veciach C‑261/07 a C‑299/07,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podané rozhodnutiami Rechtbank van koophandel
         te Antwerpen (Belgicko) z 24. mája a 21. júna 2007 a doručené Súdnemu dvoru 1. a 27. júna 2007, ktoré súvisia s konaniami:

      VTB-VAB NV (C‑261/07)

      proti
      Total Belgium NV,
      a
      Galatea BVBA (C‑299/07)

      proti
      Sanoma Magazines Belgium NV,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory P. Jann, sudcovia A. Tizzano (spravodajca), A. Borg Barthet, E. Levits a J.‑J. Kasel,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 18. júna 2008,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        VTB-VAB NV, v zastúpení: L. Eliaerts a B. Gregoir, advocaten,
      –        Total Belgium NV, v zastúpení: J. Stuyck, advocaat,
      –        Sanoma Magazines Belgium NV, v zastúpení: P. Maeyaert, advocaat,
      –        belgická vláda, v zastúpení: L. Van den Broeck a T. Materne, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci E. Balate, avocat,
      –        španielska vláda, v zastúpení: M. Muñoz Pérez, splnomocnený zástupca,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a R. Loosli‑Surrans, splnomocnení zástupcovia,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Wils, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 21. októbra 2008,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článku 49 ES a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES
         z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa
         smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu
         a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22, ďalej len „smernica“).

      2        Tieto návrhy boli predložené v rámci dvoch sporov medzi VTB-VAB NV (ďalej len „VTB“) a Total Belgium NV (ďalej len „Total
         Belgium“) a medzi Galatea BVBA (ďalej len „Galatea“) a Sanoma Magazines Belgium NV (ďalej len „Sanoma“) o obchodných praktikách
         spoločností Total Belgium a Sanoma, ktoré spoločnosť VTB, ako aj spoločnosť Galatea považuje za nekalé.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Odôvodnenia č. 5, 6, 11 a 17 smernice uvádzajú:

      „(5)      prekážky pre voľný pohyb tovarov a služieb cez hranice alebo pre slobodu usadiť sa… by sa mali… odstrániť. Tieto prekážky
         možno odstrániť iba prostredníctvom zavedenia jednotných pravidiel na úrovni Spoločenstva, ktoré zabezpečia vysokú úroveň
         ochrany spotrebiteľa, a prostredníctvom vyjasnenia určitých právnych pojmov na úrovni Spoločenstva v rozsahu nevyhnutnom pre
         riadne fungovanie vnútorného trhu a splnenie požiadavky právnej istoty.

      (6)      Táto smernica preto aproximuje právne predpisy členských štátov o nekalých obchodných praktikách vrátane nekalej reklamy,
         ktoré priamo poškodzujú ekonomické záujmy spotrebiteľov, a tým nepriamo poškodzujú ekonomické záujmy oprávnených účastníkov
         hospodárskej súťaže…

      (11)      Vysoká úroveň konvergencie dosiahnutá aproximáciou vnútroštátnych právnych predpisov prostredníctvom tejto smernice vytvára
         vysokú spoločnú úroveň ochrany spotrebiteľa. Táto smernica zavádza jednotný všeobecný zákaz týchto nekalých obchodných praktík,
         ktoré narúšajú ekonomické správanie spotrebiteľov. Taktiež stanovuje pravidlá pre agresívne obchodné praktiky, ktoré nie sú
         v súčasnosti upravené na úrovni Spoločenstva.

      (17)      Je žiaduce, aby tie obchodné praktiky, ktoré sú za každých okolností nekalé, boli identifikované, aby sa poskytla väčšia právna
         istota. Príloha I preto obsahuje úplný výpočet všetkých týchto praktík. Toto sú jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované
         za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9. Tento výpočet môže byť upravený len novelizáciou
         tejto smernice.“

      4        Článok 1 smernice stanovuje:

      „Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou
         zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické
         záujmy spotrebiteľov.“

      5        Článok 2 smernice znie:

      „Na účely tejto smernice:
      …
      d)      ‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob
         správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom
         alebo dodávkou produktu spotrebiteľom;

      …“
      6        Článok 3 ods. 1 smernice stanovuje:

      „Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5,
         pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.“

      7        Podľa článku 4 smernice:

      „Členské štáty neobmedzia slobodu poskytovať služby ani neobmedzia voľný pohyb tovarov z dôvodov, ktoré spadajú do oblasti,
         ktorú aproximuje táto smernica.“

      8        Článok 5 smernice s názvom „Zákaz nekalých obchodných praktík“ má takéto znenie:

      „1.      Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
      2.      Obchodná praktika je nekalá, ak:
      a)      je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti
      a
      b)      podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu,
         ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na
         určitú skupinu spotrebiteľov.

      3.      Obchodné praktiky, ktoré sú spôsobilé podstatne narušiť ekonomické správanie iba jasne identifikovateľnej skupiny spotrebiteľov,
         ktorí sú obzvlášť zraniteľní touto praktikou alebo základným produktom z dôvodu ich duševnej poruchy alebo fyzickej vady,
         veku alebo dôverčivosti spôsobom, ktorý môže obchodník rozumne predpokladať, sa posudzujú z pohľadu priemerného člena tejto
         skupiny. Tým nie sú dotknuté bežné a oprávnené reklamné praktiky, akými sú zveličujúce vyhlásenia alebo vyhlásenia, ktoré
         nie sú mienené doslovne.

      4.      Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
      a)      sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
      alebo
      b)      sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.
      5.      Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet
         sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“

      9        Článok 6 smernice s názvom „Klamlivé činnosti“ stanovuje:

      „1.      Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak obsahuje nesprávne informácie a je preto nepravdivá, alebo akýmkoľvek spôsobom,
         vrátane celkového prevedenia, uvádza do omylu alebo je spôsobilá uviesť do omylu priemerného spotrebiteľa, a to aj keď je
         táto informácia vecne správna vo vzťahu k jednému alebo viacerým nasledujúcim prvkom, pričom v obidvoch prípadoch zapríčiňuje
         alebo je spôsobilá zapríčiniť, že spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil:

      a)      existencia alebo povaha produktu;
      b)      hlavné znaky produktu, ako je jeho dostupnosť, výhody, riziká, vyhotovenie, zloženie, príslušenstvo, servis zákazníkom po
         predaji tovaru a vybavovanie sťažností, výrobný postup a dátum výroby alebo dodávky, spôsob dodania, účel použitia, možnosti
         využitia, množstvo, špecifikácia, jeho zemepisný alebo obchodný pôvod alebo očakávané výsledky použitia, alebo výsledky a podstatné
         ukazovatele skúšok alebo kontrol vykonaných na produkte;

      c)      rozsah záväzkov obchodníka, motívy pre obchodnú praktiku a charakter procesu predaja, akékoľvek vyhlásenie alebo symbol týkajúci
         sa priameho alebo nepriameho sponzorstva alebo schválenia obchodníka alebo produktu;

      d)      cena alebo spôsob výpočtu ceny, alebo existencia osobitnej cenovej výhody;
      e)      potreba servisu, náhradného dielu, výmeny alebo opravy;
      f)      osoba, vlastnosti a práva obchodníka alebo jeho zástupcu, ako je jeho totožnosť a majetok, kvalifikácia, postavenie, uznanie,
         členstvo v združeniach alebo jeho väzby a vlastníctvo práv priemyselného, obchodného alebo duševného vlastníctva alebo jeho
         ocenenia a vyznamenania;

      g)      práva spotrebiteľa vrátane práva na výmenu dodaného tovaru alebo vrátenie peňazí podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady
         1999/44/ES z 25. mája 1999 o určitých aspektoch predaja spotrebného tovaru a záruk na spotrebný tovar [Ú. v. L 171, s. 12;
         Mim. vyd. 15/004, s. 223] alebo riziká, ktorým môže byť vystavený.

      2.      Obchodná praktika sa taktiež považuje za klamlivú, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej črty a okolnosti,
         zapríčiňuje alebo je spôsobilá zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak
         neurobil, a zahŕňa:

      a)      akýkoľvek marketing produktu, vrátane porovnávacej reklamy, ktorý spôsobuje nebezpečenstvo zámeny s akýmkoľvek iným produktom,
         ochrannou známkou, obchodným menom alebo iným rozlišujúcim znakom účastníka hospodárskej súťaže;

      b)      neplnenie záväzkov obsiahnutých v kódexe správania, k dodržiavaniu ktorých sa obchodník zaviazal, ak:
      i)      nejde iba o snahu zaviazať sa, ale o jednoznačný záväzok, ktorý môže byť preverený,
      a
      ii)      obchodník uvedie v obchodnej praktike, že je viazaný týmto kódexom.“
      10      Článok 7 smernice s názvom „Klamlivé opomenutia konania“ uvádza:

      „1.      Obchodná praktika sa považuje za klamlivú, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej črty, okolnosti a obmedzenia
         komunikačného prostriedku, opomenie podstatnú informáciu, ktorú priemerný spotrebiteľ potrebuje v závislosti od kontextu na
         to, aby urobil kvalifikované rozhodnutie o obchodnej transakcii, a tým zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že priemerný spotrebiteľ
         urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.

      2.      Za klamlivé opomenutie sa taktiež považuje, ak obchodník skrýva alebo poskytuje nejasným, nezrozumiteľným, viacvýznamovým
         alebo nevhodným spôsobom podstatné informácie uvedené v odseku 1, vzhľadom na okolnosti popísané v uvedenom odseku, alebo
         neoznámi obchodný účel obchodnej praktiky, ak už nie je zrejmý z kontextu, a tam, kde v jednom alebo druhom prípade toto spôsobí
         alebo je pravdepodobné, že spôsobí, že priemerný spotrebiteľ prijme rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neprijal.

      3.      Ak prostriedok použitý na oznamovanie obchodnej praktiky ukladá priestorové alebo časové obmedzenia, pri rozhodovaní o tom,
         či bolo poskytnutie informácie opomenuté, sa vezmú do úvahy tieto obmedzenia a akékoľvek opatrenia prijaté obchodníkom na
         sprístupnenie informácií spotrebiteľom inými prostriedkami.

      4.      V prípade výzvy na kúpu sa za podstatné považujú nasledujúce informácie, ak už nie sú zrejmé z kontextu:
      a)      hlavné vlastnosti produktu, v rozsahu primeranom komunikačnému prostriedku a produktu;
      b)      adresa a totožnosť obchodníka, ako napríklad jeho obchodné meno a prípadne adresa a totožnosť obchodníka, v mene ktorého koná;
      c)      cena vrátane daní, alebo ak vzhľadom na povahu produktu nemožno cenu rozumne stanoviť vopred, spôsob, ktorým sa vypočíta,
         ako aj v prípade, že je to vhodné, všetky ďalšie náklady na dopravu, dodanie alebo poštovné, alebo ak tieto náklady nemožno
         rozumne stanoviť vopred, skutočnosť, že do ceny môžu byť zarátané takéto ďalšie náklady;

      d)      dojednania o spôsobe platby, dodaní, predvedení a vybavovaní sťažností, ak sa odlišujú od požiadaviek odbornej starostlivosti;
      e)      pre produkty a transakcie zahŕňajúce právo odstúpenia od zmluvy alebo vypovedania zmluvy, existencia tohto práva.
      5.      Požiadavky na informácie zavedené právom Spoločenstva vo vzťahu k obchodnej komunikácii vrátane reklamy alebo marketingu,
         ktorých demonštratívny výpočet je uvedený v prílohe II, sa považujú za podstatné.“

      11      Článok 8 s názvom „Agresívne obchodné praktiky“ stanovuje:

      „Obchodná praktika sa považuje za agresívnu, ak v skutkovej súvislosti, berúc do úvahy všetky jej črty a okolnosti, obťažovaním,
         nátlakom vrátane použitia fyzickej sily alebo neprimeraným vplyvom podstatne zhoršuje alebo je spôsobilá významne zhoršiť
         slobodu výberu alebo správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu, a tým zapríčiňuje alebo môže zapríčiniť, že
         spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.“

      12      Článok 9 smernice s názvom „Použitie obťažovania, nátlaku a neprimeraného vplyvu“ znie:

      „Pri určení, či používa obchodná praktika obťažovanie, nátlak vrátane použitia fyzickej sily alebo neprimeraný vplyv, sa berie
         do úvahy:

      a)      jej načasovanie, miesto, povaha alebo dĺžka trvania;
      b)      použitie hrozby alebo hanlivého jazyka alebo správania;
      c)      zneužívanie obchodníkom akéhokoľvek osobitného nešťastia alebo okolnosti, ktoré sú také vážne, že môžu zhoršiť úsudok spotrebiteľa,
         čoho si je obchodník vedomý, na ovplyvnenie rozhodnutia spotrebiteľa so zreteľom na produkt;

      d)      akékoľvek nevýhodné alebo neprimerané mimozmluvné prekážky, ktoré ukladá obchodník v prípade, že si spotrebiteľ želá vykonať
         práva podľa zmluvy, vrátane práva vypovedať zmluvu alebo zmeniť produkt alebo obchodníka;

      e)      akákoľvek hrozba podniknúť kroky, ktoré nemožno podniknúť legálne.“
      13      Napokon podľa článku 19 smernice:

      „Členské štáty prijmú a uverejnia zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou
         do 12. 6. 2007…

      Tieto opatrenia budú platiť do [od – neoficiálny preklad] 12. 12. 2007…“

       Vnútroštátna právna úprava
      14      Článok 54 zákona zo 14. júla 1991 o obchodných praktikách, informáciách a ochrane spotrebiteľa (Moniteur belge z 29. augusta 1991, ďalej len „zákon z roku 1991“) znie takto:

      „Viazanou ponukou sa v zmysle tohto článku rozumie, ak je odplatné alebo bezplatné nadobudnutie tovaru, služieb, iných výhod
         alebo poukážok, ktoré oprávňujú k ich získaniu, viazané na nadobudnutie iných, hoci aj totožných tovarov alebo služieb.

      S výnimkou prípadov taxatívne uvedených nižšie je zakázaná každá viazaná ponuka, ktorú ponúka predajca spotrebiteľovi. Taktiež
         je zakázaná každá viazaná ponuka spotrebiteľovi, ktorú ponúkajú viacerí predajcovia konajúci so spoločným zámerom.“

      15      Články 55 až 57 zákona z roku 1991 obsahujú určité výnimky z tohto zákazu.

      16      Článok 55 zákona z roku 1991 stanovuje:

      „Za súhrnnú cenu je možné spoločne ponúkať
      1.      výrobky alebo služby tvoriace jeden celok:
      Kráľ môže na návrh príslušných ministrov a ministra financií určiť služby ponúkané v odvetví financií, ktoré predstavujú jeden
         celok;

      2.      totožné výrobky alebo služby za podmienky:
      a)      že každý výrobok alebo služba môžu byť nadobudnuté osobitne za svoju obvyklú cenu v tej istej prevádzkarni;
      b)      že kupujúci je jasne informovaný o tejto možnosti, ako aj o cene oddeleného predaja každého výrobku a každej služby;
      c)      že prípadná zľava poskytnutá kupujúcemu za súhrn tovaru alebo služieb nie je vyššia ako tretina súčtu cien.“
      17      Podľa článku 56 zákona z roku 1991:

      „Zdarma môžu byť ponúkané a viazané na hlavný výrobok alebo hlavnú službu:
      1.      príslušenstvo hlavného výrobku, ktoré bolo tomuto výrobku špeciálne prispôsobené výrobcom tohto výrobku a dodané v rovnakom
         čase ako tento výrobok na účely rozšírenia alebo uľahčenia používania;

      2.      obal alebo nádoby používané na ochranu a úpravu výrobkov, pričom sa zohľadní povaha a hodnota výrobkov;
      3.      malé výrobky alebo služby uznávané obchodnými zvyklosťami, ako aj dodanie, umiestnenie, kontrola a údržba predávaných výrobkov;
      4.      vzorky zo sortimentu výrobcu alebo distribútora hlavného výrobku tak, aby boli ponúkané v množstve alebo v miere nevyhnutnej
         pre posúdenie kvality výrobku;

      5.      farbotlač, nálepky a iné obrázky s minimálnou obchodnou hodnotou;
      6.      poukážky umožňujúce účasť na povolených lotériách;
      7.      predmety s nezmazateľnými a jasne viditeľnými reklamnými nápismi, ktoré sú ako také nepredajné, za podmienky, že ich nadobúdacia
         cena zaplatená osobou, ktorá ich ponúka, nepresiahne 5 % z predajnej ceny hlavného tovaru alebo hlavnej služby, s ktorými
         sú dodávané.“

      18      Napokon článok 57 zákona z roku 1991 stanovuje:

      „Je takisto povolené zdarma ponúkať spolu s hlavným výrobkom alebo službou:
      1.      poukážky oprávňujúce na nadobudnutie totožného výrobku alebo služby, pokiaľ zľava vyplývajúca z tohto nadobudnutia neprekročí
         percentuálnu sadzbu stanovenú v článku 55 bode 2;

      2.      poukážky oprávňujúce na nadobudnutie jednej z výhod stanovených v článku 56 bodoch 5 a 6;
      3.      poukážky zakladajúce výlučne právo na vrátenie peňažnej sumy pod podmienkou:
      a)      že uvádzajú peňažnú hodnotu, ktorú predstavujú;
      b)      že v prevádzkach na predaj výrobkov alebo poskytovanie služieb bude jasne uvedená sadzba alebo výška ponúkaného vrátenia,
         rovnako ako aj výrobky alebo služby, ktorých nadobudnutie zakladá právo na získanie poukážok;

      4.      poukážky, ktoré po kúpe určitého počtu výrobkov alebo služieb zakladajú právo na výrobok alebo službu zadarmo, alebo na zľavu
         z ceny pri nákupe podobného výrobku alebo služby, pričom táto výhoda musí byť poskytnutá tým istým predajcom a nesmie prevyšovať
         tretinu ceny výrobkov alebo služieb pôvodne nadobudnutých.

      Na poukážkách musí byť uvedená prípadná platnosť poukazu, ako aj podmienky ponuky.
      Ak predajca zruší svoju ponuku, spotrebiteľ má nárok na ponúknutú výhodu v pomere k nákupom, ktoré uskutočnil.“
      19      Belgické kráľovstvo 5. júna 2007 prijalo zákon, ktorý menil a dopĺňal zákon zo 14. júla 1991 o obchodných praktikách, informáciách
         a ochrane spotrebiteľa (Moniteur belge z 21. júna 2007, s. 34272, ďalej len „zákon z 5. júna 2007“), ktorý podľa svojho článku 1 preberá ustanovenia smernice.

       Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky
       Vec C‑261/07
      20      Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že od 15. januára 2007, Total Belgium, dcérska spoločnosť skupiny Total,
         ktorá predáva predovšetkým pohonné hmoty na čerpacích staniciach, ponúka spotrebiteľom, ktorí vlastnia kartu Total Club, počas
         obdobia troch týždňov bezplatnú pomoc v prípade poruchy vozidla za každé natankovanie najmenej 25 litrov pohonných hmôt pre
         motorové vozidlo alebo minimálne 10 litrov pre malý motocykel.

      21      Spoločnosť VTB, ktorá pôsobí v oblasti poskytovania pomoci v prípade poruchy vozidla, podala 5. februára 2007 na Rechtbank
         van koophandel te Antwerpen návrh, ktorým sa domáhala nariadenia spoločnosti Total Belgium zdržať sa tejto obchodnej praktiky,
         pričom tvrdila, že ide o viazanú ponuku zakázanú článkom 54 zákona z roku 1991.

      22      Za týchto okolností Rechtbank van koophandel te Antwerpen rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Odporuje smernici… vnútroštátne ustanovenie, akým je článok 54 zákona [z roku 1991], ktorý s výnimkou prípadov taxatívne
         uvedených v zákone zakazuje každú viazanú ponuku predávajúceho spotrebiteľovi, vrátane ponuky, pri ktorej je tovar, ktorý
         si musí spotrebiteľ kúpiť, spojený s bezplatnou službou, ktorej získanie je viazané na kúpu tovaru, a síce bez ohľadu na okolnosti
         jednotlivého prípadu, predovšetkým bez ohľadu na možné ovplyvnenie priemerného spotrebiteľa konkrétnou ponukou a bez ohľadu
         na to, či sa táto ponuka za osobitných okolností prípadu má považovať za porušenie povinnosti odbornej starostlivosti alebo
         poctivých obchodných zvyklostí?“

       Vec C‑299/07
      23      Spor vo veci samej je medzi spoločnosťou Galatea, ktorá prevádzkuje obchod so spodnou bielizňou v Schotene (Belgicko) a spoločnosťou
         Sanoma, dcérskou spoločnosťou fínskej skupiny Sanoma, vydavateľkou viacerých periodík, medzi inými aj týždenníka Flair.

      24      Vo svojom vydaní z 13. marca 2007 mal Flair pripojenú poukážku, ktorá poskytovala medzi 13. marcom 2007 a 15. májom 2007 zľavu od 15 do 25 % na rôzne výrobky predávané
         v určitých obchodoch so spodnou bielizňou vo flámskom regióne.

      25      Galatea podala 22. marca 2007 na Rechtbank van koophandel te Antwerpen žalobu o zdržanie sa tejto obchodnej praktiky, pričom
         tvrdila, že spoločnosť Sanoma porušuje najmä článok 54 zákona z roku 1991.

      26      Za týchto okolností Rechtbank van koophandel te Antwerpen rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
         otázku:

      „Odporuje článku 49 ES o slobodnom poskytovaní služieb ako aj smernici… vnútroštátne ustanovenie, akým je článok 54 zákona
         [z roku 1991], ktorý s výnimkou prípadov taxatívne uvedených v zákone zakazuje každú viazanú ponuku predávajúceho spotrebiteľovi,
         pri ktorej je odplatné alebo bezplatné nadobudnutie tovaru, služieb, iných výhod alebo poukážok, ktoré oprávňujú k ich získaniu,
         viazané na kúpu iných, hoci aj totožných tovarov alebo služieb, a to bez ohľadu na okolnosti prípadu, predovšetkým bez ohľadu
         na možné ovplyvnenie priemerného spotrebiteľa konkrétnou ponukou, a bez ohľadu na to, či sa táto ponuka za osobitných okolností
         prípadu má považovať za porušenie povinnosti odbornej starostlivosti alebo poctivých obchodných zvyklostí?“

      27      Uznesením predsedu Súdneho dvora z 29. augusta 2007 boli veci C‑261/07 a C‑299/07 spojené na účely písomnej časti konania,
         ústnej časti konania ako aj na účely vyhlásenia rozsudku.

       O prejudiciálnych otázkach
      28      Svojimi dvomi otázkami sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či smernica sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna
         právna úprava, ako je článok 54 zákona z roku 1991, ktorý okrem určitých výnimiek a bez zohľadnenia osobitných okolností prejednávanej
         veci, stanovuje všeobecnú zásadu zákazu viazaných ponúk predajcu spotrebiteľovi.

       O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania vo veci C‑261/07
      29      Spoločnosť VTB spochybňuje prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania z dôvodu, že sa týka výkladu smernice, ktorej
         lehota na prebratie stanovená na 12. decembra 2007 ešte neuplynula v deň, keď bolo vydané rozhodnutie o návrhu, t. j. 24. mája
         2007.

      30      Z tých istých dôvodov a bez formálneho dovolávania sa neprípustnosti, sa belgická a španielska vláda domnievajú, že smernica
         nie je uplatniteľná v spore vo veci samej. Zvlášť, podľa španielskej vlády, súd sa nemôže odchýliť od vnútroštátneho ustanovenia
         z dôvodu porušenia smernice pred uplynutím lehoty stanovenej na jej prebratie.

      31      Tieto argumenty vôbec nemožno prijať.

      32      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry platí, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom
         a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 234 ES prináleží výlučne vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie
         zodpovednosť za súdne rozhodnutie, ktoré má byť vydané, posúdiť so zreteľom na osobitosti prípadu tak nevyhnutnosť podania
         návrhu na začatie prejudiciálneho konania pre vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto,
         ak sa otázky položené vnútroštátnymi súdmi týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (pozri
         najmä rozsudky z 13. marca 2001, PreussenElektra, C‑379/98, Zb. s. I‑2099, bod 38; z 22. mája 2003, Korhonen a i., C‑18/01,
         Zb. s. I‑5321, bod 19, ako aj z 19. apríla 2007, Asemfo, C‑295/05, Zb. s. I‑2999, bod 30).

      33      Z uvedeného vyplýva, že predpoklad relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátený
         len vo výnimočných prípadoch, a najmä keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Spoločenstva uvedených v týchto
         otázkach nemá žiadnu súvislosť so skutočnosťou ani predmetom konania vo veci samej (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995,
         Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 61, ako aj z 1. apríla 2008, Vláda Francúzskeho spoločenstva a Valónska vláda, C‑212/06,
         Zb. s. I‑1683, bod 29).

      34      V prejednávanej veci je nutné konštatovať, že nie je zjavné, že táto prejudiciálna otázka nie je relevantná z hľadiska rozhodnutia,
         ktoré má prijať vnútroštátny súd.

      35      Z judikatúry totiž vyplýva, že nielen vnútroštátne predpisy, ktorých predmetom je výslovne prebratie tejto smernice, treba
         považovať za spadajúce do pôsobnosti smernice, ale tiež od okamihu účinnosti tejto smernice aj predtým existujúce vnútroštátne
         predpisy, ktoré sú spôsobilé zabezpečiť súlad vnútroštátneho práva so smernicou (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 7. septembra
         2006, Cordero Alonso, C‑81/05, Zb. s. I‑7569, bod 29).

      36      Aj keď je pravda, že vo veci samej bol zákon z 5. júna 2007, ktorý menil a dopĺňal zákon z roku 1991 a ktorého účelom bolo
         formálne prebrať smernicu, prijatý neskôr, ako nastali skutočnosti vo veci samej a po prijatí rozhodnutia o podaní návrhu
         na začatie prejudiciálneho konania, nič to nemení na tom, ako vyplýva z tohto rozhodnutia a ako priznala belgická vláda na
         pojednávaní, že sporné ustanovenia článkov 54 až 57 zákona z roku 1991, t. j. ustanovenia, ktoré stanovujú zásadu všeobecného
         zákazu viazaných ponúk a upravujú určité výnimky z tejto zásady, zákon z 5. júna 2007 ani nezrušil ani nezmenil.

      37      Inými slovami tak ako v momente skutkových okolností vo veci samej, tak aj v okamihu prijatia rozhodnutia o návrhu na začatie
         prejudiciálneho konania vnútroštátne orgány považovali tieto predtým existujúce ustanovenia za spôsobilé zabezpečiť prebratie
         smernice odo dňa nadobudnutia jej účinnosti, t. j. 12. júna 2005 a za patriace do pôsobnosti smernice.

      38      Ďalej z judikatúry Súdneho dvora v každom prípade vyplýva, že počas lehoty na prebratie smernice sa členské štáty, ktoré sú
         jej adresátmi, musia zdržať prijímania ustanovení, ktoré by mohli vážne ohroziť uskutočnenie cieľa stanoveného danou smernicou
         (rozsudky z 18. decembra 1997, Inter-Environnement Wallonie, C‑129/96, Zb. s. I‑7411, bod 45; z 8. mája 2003, ATRAL, C‑14/02,
         Zb. s. I‑4431, bod 58, a z 22. novembra 2005, Mangold, C‑144/04, Zb. s. I‑9981, bod 67).

      39      V tejto súvislosti mal Súdny dvor príležitosť spresniť, že táto povinnosť zdržať sa konania platí pre všetky orgány dotknutých
         členských štátov, vrátane vnútroštátnych súdov. Odo dňa, keď smernica nadobudne účinnosť, sa vnútroštátne súdy členských štátov
         teda musia v čo najväčšej miere zdržať takého výkladu vnútroštátneho práva, ktorý by po uplynutí lehoty na prebratie vážne
         ohrozil uskutočnenie cieľa, ktorý sleduje táto smernica (pozri najmä rozsudok zo 4. júla 2006, Adeneler a i., C‑212/04, Zb.
         s. I‑6057, body 122 a 123).

      40      V rozsahu, v ktorom smernica v čase skutkových okolností vo veci samej nadobudla účinnosť, treba výklad, ktorý žiada Rechtbank
         van koophandel te Antwerpen týkajúci sa ústredných ustanovení smernice považovať za užitočný pre vnútroštátny súd na účely
         umožniť mu rozhodnúť vo veci, ktorá mu bola predložená a zároveň rozhodnúť v súlade s uvedenou povinnosťou zdržať sa konania.

      41      Vzhľadom na to čo bolo uvedené, je potrebné považovať návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný vnútroštátnym súdom
         vo veci C‑261/07 za prípustný.

       O veci samej
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      42      Total Belgium, Sanoma, portugalská vláda a Komisia Európskych spoločenstiev sa domnievajú, že smernici odporuje zákaz viazaných
         ponúk, ako je stanovený v článku 54 zákona z roku 1991.

      43      V tejto súvislosti Total Belgium, Sanoma a Komisia tvrdia, že viazané ponuky spadajú pod pojem „obchodné praktiky“ v zmysle
         smernice. Vzhľadom na skutočnosť, že táto smernica pristupuje k úplnej harmonizácii v oblasti nekalých obchodných praktík,
         členské štáty môžu „za každých okolností“ zakázať iba praktiky, ktoré sú v súlade s článkom 5 ods. 5 smernice uvedené v prílohe
         I tejto smernice. Keďže viazané ponuky nie sú ako také uvedené v tejto prílohe, môžu byť ako také zakázané, len pokiaľ so
         zreteľom na osobitné okolnosti prejednávanej veci vnútroštátny súd konštatuje, že sú splnené podmienky článku 5 tejto smernice.
         V dôsledku toho, ako tvrdí aj portugalská vláda, zásadný zákaz viazaných ponúk ako stanovuje článok 54 zákona z roku 1991,
         je v rozpore so smernicou.

      44      Spoločnosť VTB, ako aj belgická a francúzska vláda naopak v zásade tvrdia, že viazané ponuky nespadajú pod pojem „obchodné
         praktiky“ v zmysle smernice a preto ani do jej pôsobnosti.

      45      V tejto súvislosti belgická vláda spresňuje, že viazané ponuky boli predmetom návrhu nariadenia Európskeho parlamentu a Rady
         o podpore predaja na vnútornom trhu (Ú. v. ES C 75, 2002, s. 11), ktorý jasne odlišoval právne zaobchádzanie s týmito ponukami
         od zaobchádzania s obchodnými praktikami upravenými v smernici. Keďže tento návrh bol stiahnutý až v roku 2006, belgické orgány
         vychádzali zo zásady, že viazané ponuky nie sú „obchodnými praktikami“. Preto pri preberaní smernice 2005/29 sa belgický zákonodarca
         nedomnieval, že bude musieť zmeniť článok 54 zákona z roku 1991 alebo ho vykladať vo svetle kritérií článku 5 smernice.

      46      Francúzska vláda dodáva, že zvlášť, aj keď smernica zaväzuje členské štáty, aby zakázali nekalé obchodné praktiky voči spotrebiteľom,
         nebráni to týmto štátom, aby na účely lepšej ochrany spotrebiteľa zakázali iné praktiky, ako sú viazané ponuky, bez ohľadu
         na ich nekalý charakter v zmysle smernice.

      47      Napokon podľa VTB článok 5 smernice v každom prípade nevylučuje, aby členské štáty kvalifikovali ako nekalé iné obchodné praktiky
         ako sú praktiky uvedené v prílohe smernice.

       Odpoveď Súdneho dvora
      48      Na účely zodpovedania položených otázok je nutné najprv určiť, či viazané ponuky, predmet sporného zákazu, predstavujú obchodné
         praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice a teda podliehajú požiadavkám stanoveným touto smernicou.

      49      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 2 písm. d) smernice definuje pojem obchodné praktiky použitím zvlášť širokej
         formulácie ako „akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu
         obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.

      50      Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 69 a 70 svojich návrhoch, viazané ponuky predstavujú obchodné konanie, ktoré patrí
         jednoznačne do oblasti obchodnej stratégie hospodárskeho subjektu a priamo súvisí s podporou odbytu a predajom. Z toho vyplýva,
         že viazané ponuky predstavujú obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice a v dôsledku toho spadajú do jej pôsobnosti.

      51      Keď je toto určené, je potrebné najprv pripomenúť, že účelom smernice je podľa jej odôvodnení č. 5 a 6, ako aj jej článku
         1, stanoviť jednotné pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov voči spotrebiteľom s cieľom prispieť k riadnemu
         fungovaniu vnútorného trhu a zabezpečiť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľov.

      52      Smernica tak pristupuje k úplnej harmonizácii uvedených pravidiel na úrovni Spoločenstva. Ako výslovne stanovuje článok 4
         smernice a na rozdiel od tvrdenia spoločnosti VTB a francúzskej vlády, členské štáty nemôžu prijať prísnejšie opatrenia ako
         tie, ktoré sú definované v smernici, a to ani s cieľom zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov.

      53      Ďalej je potrebné uviesť, že článok 5 smernice stanovuje zákaz nekalých obchodných praktík a uvádza kritériá umožňujúce určiť
         taký nekalý charakter.

      54      Podľa ods. 2 tohto ustanovenia je obchodná praktika nekalá, ak je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a podstatne
         narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu.

      55      Okrem toho článok 5 ods. 4 smernice presne definuje dve kategórie nekalých obchodných praktík, a to praktiky, ktoré „sú klamlivé“
         a ktoré „sú agresívne“ podľa špecifických kritérií, resp. podľa článkov 6 a 7, ako aj článkov 8 a 9 smernice. Na základe týchto
         ustanovení sú také praktiky zakázané pokiaľ, berúc do úvahy ich črty a vecné súvislosti, zapríčiňujú alebo môžu zapríčiniť,
         že priemerný spotrebiteľ urobí rozhodnutie o obchodnej transakcii, ktoré by inak neurobil.

      56      Smernica taktiež vo svojej prílohe I stanovuje taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sú na základe článku 5 ods. 5
         smernice považované za nekalé „za každých okolností“. V dôsledku toho, ako výslovne upresňuje odôvodnenie č. 17 smernice,
         ide o jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení
         článkov 5 až 9 smernice.

      57      Napokon je dôležité uviesť, že viazané ponuky nie sú uvedené medzi vymenovanými praktikami v uvedenej prílohe I.

      58      Otázky položené vnútroštátnym súdom preto treba skúmať s ohľadom na obsah a všeobecnú štruktúru ustanovení smernice uvedených
         v predchádzajúcich bodoch.

      59      V tejto súvislosti je nutné konštatovať, že vnútroštátna právna úprava, ako je úprava vo veci samej tým, že stanovuje domnienku
         protiprávnosti viazaných ponúk, nezodpovedá požiadavkám stanovených smernicou.

      60      Článok 54 zákona z roku 1991 totiž stanovuje zásadu zákazu viazaných ponúk, hoci také praktiky nie sú uvedené v prílohe I
         smernice.

      61      Ako už bolo pripomenuté v bode 56 tohto rozsudku, uvedená príloha taxatívnym spôsobom vymenúva obchodné praktiky, ktoré sú
         jediné zakázané za každých okolností, a ktoré teda nie je potrebné preskúmavať v jednotlivých prípadoch.

      62      Smernici tak odporuje režim zavedený článkom 54 zákona z roku 1991 v rozsahu, v ktorom tento článok všeobecným a preventívnym
         spôsobom zakazuje viazané ponuky bez ohľadu na akékoľvek overenie ich nekalého charakteru so zreteľom na kritériá stanovené
         v článkoch 5 až 9 smernice.

      63      Ďalej týmto spôsobom pravidlo takého typu, ako je vo veci samej, naráža na obsah článku 4 smernice, ktorý členským štátom
         výslovne zakazuje zachovávať alebo prijať prísnejšie vnútroštátne opatrenia, a to ani s cieľom zabezpečiť vyššiu úroveň ochrany
         spotrebiteľov.

      64      Napokon je potrebné dodať, že taký výklad nemôže byť spochybnený skutočnosťou, že zákon z roku 1991 stanovuje vo svojich článkoch
         55 až 57 určitý počet výnimiek z uvedeného zákazu viazaných ponúk.

      65      Aj keď tieto výnimky sú spôsobilé obmedziť dosah zákazu viazaných ponúk, nič to nemení na skutočnosti, že z dôvodu ich obmedzenej
         a vopred definovanej povahy nemôžu nahradiť analýzu „nekalého“ charakteru obchodnej praktiky vo svetle kritérií uvedených
         v článkoch 5 až 9 smernice, ktorú je nutné vykonať so zreteľom na vecné súvislosti jednotlivého prípadu, keďže ide, ako v konaniach
         vo veciach samých, o praktiky, ktoré nie sú uvedené v prílohe I smernice.

      66      Toto konštatovanie je napokon potvrdené samotným obsahom niektorých predmetných výnimiek. Napríklad článok 55 zákona z roku
         1991 povoľuje viazané ponuky za celkovú cenu iba v prípade, pokiaľ sa týkajú výrobkov alebo služieb, ktoré tvoria jeden celok
         alebo ak sú totožné. Ako správne uvádza Komisia vo svojej odpovedi na písomnú otázku položenú Súdnym dvorom, nedá sa vylúčiť,
         že viazaná ponuka rôznych výrobkov a služieb, ktoré nepredstavujú ani jeden celok ani nie sú totožné, najmä prostredníctvom
         správneho informovania spotrebiteľa, spĺňajú podmienky lojálnosti stanovené smernicou.

      67      Za týchto podmienok je namieste konštatovať, že smernici odporuje zákaz viazaných ponúk, ako je stanovený zákonom z roku 1991.
         Preto nie je potrebné klásť si otázku o prípadnom porušení článku 49 ES uvádzaného v prejudiciálnej otázke položenej v rámci
         veci C‑299/07.

      68      Vzhľadom na uvedené úvahy je potrebné na položené otázky odpovedať tak, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje
         vnútroštátna právna úprava, aká je vo veciach samých, ktorá okrem určitých výnimiek a bez zohľadnenia osobitných okolností
         prejednávanej veci zakazuje akúkoľvek viazanú ponuku predávajúceho spotrebiteľovi.

       O trovách
      69      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom
            na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES
            a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“), sa
            má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje vnútroštátna právna úprava, aká je vo veciach samých, ktorá okrem určitých výnimiek
            a bez zohľadnenia osobitných okolností prejednávanej veci zakazuje akúkoľvek viazanú ponuku predávajúceho spotrebiteľovi.
      Podpisy
      * Jazyk konania: holandčina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. júla 1982. # Felicitas Rickmers-Linie KG & Co. proti Finanzamt für Verkehrsteuern, Hambourg. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko. # Vec 270/81.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. februára 1973. # I. Schroeder KG proti Spolkovej republike Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Vec 40-72.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. augusta 1995. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Írsku. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-240/94.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. mája 1997. # Finanzamt Bergisch Gladbach proti Werner Skripalle. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Daňové ustanovenia - Šiesta smernica DPH. # Vec C-63/96.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 22. februára 2006.#Holger Standertskjöld-Nordenstam a Jean-Claude Heyraud proti Európskej komisii.#Veci T-437/04 a T-441/04.


title: Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 30. júna 2005. # Mathias Längst. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Landgericht Stuttgart - Nemecko. # Smernica 69/335/EHS - Nepriame dane z tvorby a zvýšenia základného imania - Notárske poplatky - Štátny notár - Paušálna časť poplatkov odvádzaná štátu. # Vec C-165/03.

text:
      Vec C-165/03
      Mathias Längst
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Landgericht Stuttgart)
      „Smernica 69/335/EHS – Nepriame dane z tvorby a zvýšenia základného imania – Notárske poplatky – Štátny notár – Paušálna časť poplatkov odvádzaná štátu“
      Návrhy prednesené 18. januára 2005 – generálny advokát A. Tizzano
      Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 30. júna 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Prejudiciálne otázky – Podanie návrhu na Súdny dvor – Vnútroštátny súd v zmysle článku 234 ES – Pojem – Konanie pred nemeckým
            súdom začaté štátnym notárom na pokyn jeho nadriadeného orgánu – Začlenenie
      (Článok 234 ES)
      2.     Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Hranice – Všeobecné alebo hypotetické otázky – Overenie vlastnej právomoci
            Súdnym dvorom – Hypotetický právny rámec – Zamýšľaná, ale zatiaľ neprijatá legislatívna zmena
      (Článok 234 ES)
      3.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Nepriame dane z tvorby a zvýšenia základného imania – Daň v zmysle
            smernice 69/335 – Pojem – Poplatky vyberané štátnym notárom za úkon patriaci do pôsobnosti smernice, ktoré sú príjmom štátneho
            rozpočtu – Začlenenie – Notári, ktorí nie sú výlučne štátni a sú sami veriteľmi – Nepodstatné okolnosti
      (Smernica Rady 69/335)
      1.     Z článku 234 ES vyplýva, že vnútroštátne súdy sú oprávnené podať návrh na Súdny dvor len vtedy, ak na nich prebieha spor a pokiaľ
         majú o ňom rozhodnúť v rámci konania, ktoré má byť skončené rozhodnutím s charakterom súdneho rozhodnutia.

      To je prípad vnútroštátneho súdu, na ktorom prebieha konanie začaté štátnym notárom na pokyn jeho nadriadeného orgánu o uplatnení
         spolkového zákona o poplatkoch za úkony a ktorého predmetom je výška poplatkov vybratých za osvedčenie notárom, v rámci ktorého
         sú všetky dotknuté osoby vypočuté a účelom rozhodnutia, ktoré má byť prijaté, je vyriešenie sporu a okrem toho toto rozhodnutie
         je napadnuteľné tak veriteľom, ako aj dlžníkom poplatkov, ktoré boli predmetom vyúčtovania a zakladá prekážku rozhodnutej
         veci voči všetkým dotknutým osobám, pokiaľ žiadna z nich nepodá odvolanie.

      (pozri body 25 – 26)
      2.     Konanie zavedené článkom 234 ES je nástrojom spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého
         Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Spoločenstva, ktorý je pre nich nevyhnutný pri riešení sporov, o ktorých majú
         rozhodovať. V rámci tejto spolupráce len vnútroštátnemu súdu, ktorý rozhoduje spor a musí niesť zodpovednosť za prijaté súdne
         rozhodnutie, prislúcha posúdiť s ohľadom na osobitosti prerokovávanej veci nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke
         pre vydanie vlastného rozsudku, ako aj náležitosť otázok položených Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, ak sa položené otázky
         týkajú výkladu práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť

      Súdnemu dvoru však za výnimočných okolností prináleží skúmať podmienky, za akých sa vnútroštátny súd podal návrh s cieľom
         preveriť svoju vlastnú právomoc. Odmietnutie rozhodovať o položenej prejudiciálnej otázke je možné len vtedy, ak je zjavné,
         že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiaden vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide o problém hypotetickej
         povahy, alebo tiež vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady nevyhnutné na užitočné zodpovedanie
         otázok, ktoré sú mu položené. Duch spolupráce, v ktorom má byť konanie o prejudiciálnej otázke vedené, totiž znamená, že vnútroštátny
         súd berie ohľad na funkciu zverenú Súdnemu dvoru, ktorou je prispievanie k výkonu spravodlivosti v členských štátoch a nie
         podávanie poradných stanovísk k všeobecným alebo hypotetickým otázkam

      V tomto zmysle je prejudiciálna otázka smerujúca k zlučiteľnosti vnútroštátneho právneho predpisu charakterizovaného zmenou
         alebo doplnením dotknutej vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá sa zamýšľa ale ešte nebola prijatá, s ustanovením Spoločenstva
         hypotetická.

      (pozri body 30 – 34)
      3.     Smernica Rady 69/335 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania sa má vykladať v tom zmysle, že poplatky
         vyberané štátnym notárom za spísanie notárskej zápisnice osvedčujúcej úkon patriaci do pôsobnosti tejto smernice, predstavujú
         daň v zmysle uvedenej smernice, ak v súlade s použiteľnou vnútroštátnou úpravou, sú štátni notári povinní odvádzať časť uvedených
         poplatkov orgánu verejnej moci, ktorý tieto príjmy využíva na financovanie svojich úloh aj keď notári oprávnení na výkon notárskej
         činnosti nie sú výlučne štátni notári a samotní notári sú veriteľmi predmetných poplatkov.

      (pozri bod 45 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (piata komora)
      z 30. júna 2005 (*)

      „Smernica 69/335/EHS – Nepriame dane z tvorby a zvýšenia základného imania – Notárske poplatky – Štátny notár – Paušálna časť poplatkov odvádzaná štátu“
      Vo veci C‑165/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Landgericht Stuttgart
         (Nemecko) zo 7. apríla 2003 a doručený Súdnemu dvoru 10. apríla 2003, ktorý súvisí s konaním:

      Mathias Längst,
      za účasti:
      SABU Schuh & Marketing GmbH,
      Präsident des Landgerichts Stuttgart,
      Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart,
      SÚDNY DVOR (piata komora),
      v zložení: predsedníčka piatej komory R. Silva de Lapuerta, sudcovia R. Schintgen (spravodajca) a J. Makarczyk,
      generálny advokát: A. Tizzano,
      tajomník: M.-F. Contet, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. novembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Längst, osobne,
      –       Präsident des Landgerichts Stuttgart, v zastúpení: K. Ehmann, splnomocnený zástupca,
      –       Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart, v zastúpení: G. Firnau, Bezirksrevisor,
      –       nemecká vláda, v zastúpení: W.-D. Plessing, splnomocnený zástupca,
      –       španielska vláda, v zastúpení: E. Braquehais Conesa, splnomocnený zástupca,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal a K. Gross, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. januára 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu smernice Rady 69/335/EHS zo 17. júla 1969 o nepriamych daniach z tvorby
         a navyšovania základného imania (Ú. v. ES L 249, s. 25; Mim. vyd. 09/001, s. 11), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 85/303/EHS
         z 10. júna 1985 (Ú. v. ES L 156, s. 23; Mim. vyd. 09/001, s. 122, ďalej len „smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sťažnosti podanej pánom Längst, štátnym notárom v obvode Oberlandesgericht Stuttgart, na príkaz
         Präsident des Landgerichts Stuttgart, jeho nadriadeného orgánu, proti vyúčtovaniu nákladov, ktoré sám vypracoval.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3       Cieľom smernice 69/335, ako vyplýva z jej prvého odôvodnenia, je podporovanie voľného pohybu kapitálu, ktorý je považovaný
         za jednu zo základných podmienok vytvorenia hospodárskej únie, ktorej charakteristiky sú podobné charakteristikám vnútorného
         trhu.

      4       V zmysle šiesteho odôvodnenia smernice 69/335 presadzovanie tohto cieľa s ohľadom na zdanenia zvýšeného základného imania
         vyžaduje, aby nepriame dane dovtedy platné v členských štátoch boli zrušené a aby namiesto nich boli na spoločnom trhu vyberané
         dane iba raz a aby ich výška bola rovnaká vo všetkých členských štátoch.

      5       Článok 4 ods. 1 tej istej smernice stanovuje:
      „Nasledujúce transakcie budú podliehať kapitálovej dani:
      a)      vytváranie [založenie – neoficiálny preklad] kapitálového podniku;

      b)      konverzia na kapitálový podnik, firmu, združenie alebo právnickú osobu, ktoré nie sú kapitálovým podnikom;
      c)      zvýšenie kapitálu [základného imania – neoficiálny preklad] kapitálového podniku príspevkom aktív ľubovolného druhu;

      d)      zvýšenie kapitálu [základného imania – neoficiálny preklad] kapitálového podniku príspevkom aktív ľubovolného druhu, nie akcií kapitálu alebo aktív podniku, ale práv toho istého druhu
         ako majú členovia...

      ...“
      6       Podľa článku 4 ods. 1 písm. e) až h) smernice 69/335 podlieha kapitálovej dani aj transfer z tretej krajiny do členského štátu
         výkonného centra manažmentu podniku alebo z tretej krajiny do členského štátu registrovaného úradu podniku alebo z členského
         štátu na iný členský štát.

      7       V článku 4 ods. 2 smernice 69/335 sú uvedené viaceré transakcie, ktoré môžu podliehať kapitálovej dani.
      8       Smernica 69/335 predpokladá vo svojom poslednom odôvodnení aj zrušenie ďalších nepriamych daní s rovnakými charakteristikami
         ako kapitálové dane alebo dane vyberané kolkom pri cenných papieroch, ktoré môžu mariť účel opatrení prijatých v tejto smernici.
         Dane, ktoré členské štáty nebudú uplatňovať, sú okrem iného vymenované v článku 10 smernice 69/335, ktorý uvádza toto:

      „Okrem kapitálových daní členské štáty nebudú uplatňovať z hľadiska podnikov, firiem, združení alebo právnických osôb pracujúcich
         pre zisk [podnikajúcich na účelom dosiahnutia zisku – neoficiálny preklad] akékoľvek dane z hľadiska:

      a)      transakcií vzťahujúcich sa na článok 4;
      b)      príspevkov, úverov alebo ustanovení služieb, vyskytujúcich sa ako časť transakcií vzťahujúcich sa na článok 4 [alebo služieb
         poskytnutých v rámci transakcií uvedených v článku 4 – neoficiálny preklad];

      c)      registrácie alebo iných formalít požadovaných pred začatím podnikania, pre ktoré podnik, firma, združenie alebo právnická
         osoba pracujúca pre zisk [podnikajúca na účely dosiahnutia zisku – neoficiálny preklad] môže podliehať z dôvodu právnej formy.“

      9       Článok 11 smernice 69/335 stanovuje:
      „Členské štáty nebudú podliehať nijakej forme zdaňovania pre akékoľvek:
      a)      vytváranie, vydávanie, prijímanie pre kvotáciu na burze, sprístupňovanie na trhu alebo pre obchody na burze, akcie alebo iné
         cenné papiere rovnakého typu alebo certifikáty reprezentujúce také cenné papiere, nech už sú vydané kýmkoľvek;

      b)      úvery vrátane vládnych obligácií navŕšených vydaním dlhopisov alebo iných obchodovateľných cenných papierov, nech už sú vydané
         kýmkoľvek, alebo ľubovoľných formalít s tým súvisiacich alebo vytváranie, vydávanie, prijímanie pre kvotáciu na burze, vykonávanie
         dostupnosti na trhu alebo zaoberanie sa s takými dlhopismi alebo inými obchodovateľnými cennými papiermi.“

      10     Článok 12 ods. 1 smernice 69/335 stanovuje:
      „Bez zreteľa na články 10 a 11 môžu členské štáty uvaliť:
      a)      dane na transfer cenných papierov, či už je to paušálna sadzba alebo nie;
      ...
      e)      dane platené spôsobom poplatkov alebo príspevkov;
      ...“
       Vnútroštátna právna úprava
      11     Podľa § 2 a nasledujúcich, ako aj podľa § 53 ods. 2 zákona o spoločnostiach s ručením obmedzeným (Gesetz betreffend die Gesellschaften
         mit beschränkter Haftung) z 20. apríla 1892 (RGBl. 477) v znení uplatniteľnom na konanie vo veci samej, rozhodnutie spoločníkov
         „Gesellschaft mit beschränkter Haftung“ (spoločnosti s ručením obmedzeným, skrátene s. r. o.), ktorým sa mení spoločenská
         zmluva, vyžaduje osvedčenie notárom.

      12     Z § 116 spolkového zákona o notároch (Bundesnotarordnung) z 24. februára 1961 (BGBl. 1961 I, s. 98) v znení uplatniteľnom
         na konanie vo veci samej (ďalej len „BNotO“), v spojení s § 3 ods. 2 krajinského zákona o súdnej právomoci v nesporových veciach
         (Landesgesetz über die freiwillige Gerichtsbarkeit) z 12. februára 1975 (GBl. s. 116), takisto v znení uplatniteľnom na konanie
         vo veci samej, vyplýva, že v obvode Oberlandesgericht Stuttgart takéto notárske osvedčenie môže vykonať nielen štátny notár,
         ale aj notár, ktorý vykonáva notársku činnosť ako slobodné povolanie.

      13     Poplatky za notárske služby, ktoré si môžu notári účtovať, sú stanovené v spolkovom zákone o poplatkoch za úkony [Gesetz über
         die Kosten in Angelegenheiten der freiwilligen Gerichtsbarkeit (Kostenordnung)] z 26. júla 1957 (BGBl. 1957 I, s. 960) v znení
         uplatniteľnom na konanie vo veci samej (ďalej len „KostO“). Uvedené poplatky sa jednotne uplatňujú na celom nemeckom území
         a sú záväzné súčasne pre štátnych notárov, aj notárov vykonávajúcich notársku činnosť ako slobodné povolanie.

      14     Štátni notári pôsobiaci v obvode Oberlandesgericht Stuttgart poberajú stály plat stanovený podľa rovnakých kritérií, aké platia
         pre ostatných úradníkov tejto spolkovej krajiny, ktorý sa zvyšuje o variabilnú sumu zodpovedajúcu určitému podielu z poplatkov,
         ktoré za svoju činnosť účtujú. Na rozdiel od štátnych notárov pôsobiacich v obvode Oberlandesgericht Karlsruhe sú však oni
         samotní sú veriteľmi splatných poplatkov voči poplatníkom. Títo notári majú len odviesť určitú paušálnu časť uvedených poplatkov
         do Krajinskej verejnej pokladne. Táto je oprávnená uvedené poplatky vyberať len v prípade, ak neboli zaplatené napriek výzve.

      15     Podľa § 156 ods. 1 KostO námietky voči vyúčtovaniu poplatkov vrátane poplatkov týkajúcich sa záväzku zaplatiť a realizovať
         doložky vykonateľnosti, musia byť podané formou sťažnosti na Landgericht, v ktorého obvode notár vykonáva svoj úrad. Pred
         vydaním rozhodnutia musí Landgericht vypočuť účastníkov a nadriadený orgán notára. Ak poplatník spochybňuje výpočet notárskych
         poplatkov vykonaný notárom, tento notár môže požiadať uvedený Landgericht, aby o tom rozhodol.

      16     Paragraf 156 ods. 6 KostO stanovuje, že orgán, ktorému notár podlieha, môže v každom prípade notárovi uložiť dosiahnutie vydania
         rozhodnutia od Landgericht a podanie žaloby proti tomuto rozhodnutiu. Súdne rozhodnutie, ktoré z toho vyplynie, môže viesť
         k zvýšeniu vyúčtovania poplatkov.

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      17     Pán Längst, ako štátny notár osvedčil určité rozhodnutia týkajúce sa spoločnosti SABU Schuh & Marketing GmbH (ďalej len „SABU“).
         Príslušné náklady a poplatky boli predmetom vyúčtovania vo výške 2 892,46 eur (ďalej len „vyúčtovanie“).

      18     Úkony, o ktorých osvedčenie išlo, boli zlúčenie obchodných podielov spoločnosti do jedného podielu, konverzia kapitálu a obchodných
         podielov uvedenej spoločnosti na eurá, zvýšenie kapitálu z vlastných zdrojov a zmena obchodného názvu spoločnosti.

      19     V súlade s vyúčtovaním SABU malo uhradiť 2 493,50 eur, bez DPH, z dôvodu splatných poplatkov a nákladov za osvedčenie týchto
         úkonov. Táto suma zahŕňa poplatok „z rozhodnutia“ vo výške 1 584 eur – z celkovej hodnoty 484 007 eur – zodpovedajúcej zvýšeniu
         kapitálu a zmene stanov spoločnosti. Z tejto sumy pripadá štátu 1 183,83 eur a notárovi 400,17 eur.

      20     Domnievajúc sa, že uznesenie z 21. marca 2002, Gründerzentrum (C‑264/00, Zb. s. I‑3333) týkajúce sa štátnych notárov pôsobiacich
         v obvode Oberlandesgericht Karlsruhe sa rovnako vzťahuje na štátnych notárov pôsobiacich v obvode Oberlandesgericht Stuttgart,
         Präsident des Landgerichts Stuttgart považoval vyúčtovanie, pokiaľ ide o zvýšenie kapitálu a zmenu stanov spoločnosti, za
         odporujúce smernici 69/335. Uložil preto pánovi Längst, aby sa v rámci uplatňovania § 156 ods. 6 KostO obrátil na Landgericht
         Stuttgart s cieľom získať rozhodnutie o zákonnosti predmetného vyúčtovania a požiadal ho, aby znížil uvedené vyúčtovania na
         1 465,66 eur.

      21     Pán Längst sa podriadil tomuto príkazu a obrátil sa na Landgericht Stuttgart. Pred týmto súdom uviedol, že vyúčtovanie je
         odôvodnené a že KostO, ako aj BNotO mu neumožňujú upraviť poplatky na výšku, akú požaduje Präsident des Landgerichts Stuttgart.
         Okrem toho sa domnieva, že už citované uznesenie Gründerzentrum sa nevzťahuje na poplatky vyberané štátnymi notármi pôsobiacimi
         v obvode Oberlandesgericht Stuttgart.

      22     Podľa vnútroštátneho súdu sa právna situácia štátnych notárov pôsobiacich v obvode Oberlandesgericht Stuttgart líši v dvoch
         ohľadoch od štátnych notárov dotknutých už citovaným uznesením Gründerzentrum. Jednak v obvode tohto Oberlandesgericht je
         možné využiť služby nielen štátnych notárov, ale aj notárov vykonávajúcich notársku činnosť ako slobodné povolanie, takže
         tieto poplatky neplynú povinne spolkovej krajine. Jednak právna úprava týkajúca sa pohľadávok z predmetných poplatkov je odlišná
         a zdôvodňuje iné riešenie. Na rozdiel od existujúcej situácie v obvode Oberlandesgericht Karlsruhe v obvode Oberlandesgericht
         Stuttgart je štátny notár totiž veriteľom vyberaných poplatkov. Až keď sú mu tieto poplatky zaplatené, tak z nich paušálnu
         časť odvádza verejnej pokladni. Táto môže len výnimočne priamo vyberať predmetné poplatky.

      23     Za týchto okolností Landgericht Stuttgart rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
      „1.      Majú sa v právnom systéme, aký je v účinnosti vo würtemberskej časti spolkovej krajiny Bádensko-Würtembersko (obvod Oberlandesgericht
         Stuttgart) – kde, na rozdiel od skutkových okolností, ktoré sú základom už citovaného uznesenia... Gründerzentrum, môže byť
         notárska činnosť vykonávaná štátnymi notármi, ako aj notármi vykonávajúcimi túto činnosť ako slobodné povolanie, ktorí sú
         jedni ako druhí veriteľmi vyberaných poplatkov, až na to, že štátni notári sú povinní podľa krajinského zákona odvádzať paušálnu
         časť týchto poplatkov štátu, ktorý je ich zamestnávateľom a ktorý tieto príjmy využíva na krytie vlastných výdavkov – považovať
         poplatky vyberané štátnym notárom za vyhotovenie aktu týkajúceho sa úkonu spadajúceho do pôsobnosti smernice 69/335 za daň
         v zmysle tejto smernice?

      2.      V prípade kladnej odpovede budú predmetné poplatky vyňaté z kvalifikácie dane v zmysle smernice 69/335, pokiaľ sa štát vzdá
         nároku na svoju časť a v dôsledku toho prestane uplatňovať krajinskú právnu úpravu, podľa ktorej mu musí byť časť poplatkov
         odvádzaná?“

       O právomoci Súdneho dvora
      24     Pán Längst a Bezirksrevisor des Landgerichts Stuttgart vzniesli pochybnosti, pokiaľ ide o právomoc Súdneho dvora rozhodovať
         podľa článku 234 ES o návrhu na začatie prejudiciálneho konania, podanom v rámci konania začatého podľa § 156 ods. 6 KostO
         štátnym notárom na príkaz jeho nadriadeného orgánu. Podľa nich konanie, v rámci ktorého má vnútroštátny súd rozhodovať, nie
         je sporovým konaním v zmysle judikatúry Súdneho dvora (rozsudok z 19. októbra 1995, Job Centre, C‑111/94, Zb. s. I‑3361 a uznesenie
         z 22. januára 2002, Holto, C‑447/00, Zb. s. I‑735). Landgericht Stuttgart nemá rozhodnúť skutočný spor v zmysle tejto judikatúry.

      25     V tomto zmysle treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry z článku 234 ES vyplýva, že vnútroštátne súdy sú oprávnené
         podať návrh na Súdny dvor len vtedy, ak na nich prebieha spor a pokiaľ majú o ňom rozhodnúť v rámci konania, ktoré má byť
         skončené rozhodnutím s charakterom súdneho rozhodnutia (pozri najmä uznesenia z 18. júna 1980, Borker, 138/80, Zb. s. 1975,
         bod 4; z 5. marca 1986, Greis Unterweger, 318/85, Zb. s. 955, bod 4, a uznesenie Holto, už citované, bod 17).

      26     Z uplatniteľnej vnútroštátnej právnej úpravy, ako aj z upresnení poskytnutých vnútroštátnym súdom na žiadosť Súdneho dvora
         však vyplýva, že v rámci konania prebiehajúceho na vnútroštátnom súde boli všetky dotknuté osoby vypočuté a že účelom rozhodnutia,
         ktoré má byť prijaté, je vyriešenie sporu. Okrem toho toto rozhodnutie je napadnuteľné tak veriteľom, ako aj dlžníkom poplatkov,
         ktoré boli predmetom vyúčtovania a zakladá prekážku rozhodnutej veci voči všetkým dotknutým osobám, pokiaľ žiadna z nich nepodá
         odvolanie na Oberlandesgericht Stuttgart, pričom toto odvolanie môže byť založené len na právnej otázke a musí byť povolené
         vnútroštátnym súdom.

      27     S ohľadom na túto charakteristiku nemožno účinne tvrdiť, že vo veci samej vnútroštátny súd nerozhoduje o spore a že rozhodnutie,
         ktoré má vydať, nemá charakter súdneho rozhodnutia.

      28     Za týchto podmienok je opodstatnené určiť, že Súdny dvor má právomoc odpovedať na otázky, ktoré položil Landgericht Stuttgart
         vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania zo 7. apríla 2003.

       O prípustnosti druhej otázky
      29     V pripomienkach predložených Súdnemu dvoru účastníkmi konania vo veci samej, nemeckou a španielskou vládou, ako aj Komisiou
         Európskych spoločenstiev, bola spochybnená prípustnosť druhej otázky pre jej hypotetický charakter. Spolková krajina zatiaľ
         neupustila od vyberania svojej časti predmetných poplatkov a teda druhá otázka sa týka právnej situácie, ktorá ešte nenastala.

      30     V tomto zmysle treba pripomenúť, že z ustálenej judikatúry vyplýva, že konanie zavedené článkom 234 ES je nástrojom spolupráce
         medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi, prostredníctvom ktorého Súdny dvor poskytuje týmto súdom výklad práva Spoločenstva,
         ktorý je pre nich nevyhnutný pri riešení sporov, o ktorých majú rozhodovať (pozri najmä rozsudky zo 16. júla 1992, Meilicke,
         C‑83/91, Zb. s. I‑4871, bod 22, a z 15. februára 2004, Schneider, C‑380/01, Zb. s. I‑1389, bod 20).

      31     V rámci tejto spolupráce len vnútroštátnemu súdu, ktorý rozhoduje spor a musí niesť zodpovednosť za prijaté súdne rozhodnutie,
         prislúcha posúdiť s ohľadom na osobitosti prerokovávanej veci nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke pre vydanie
         vlastného rozsudku, ako aj náležitosť otázok položených Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, ak sa položené otázky týkajú výkladu
         práva Spoločenstva, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok Schneider, už citovaný, bod 21 a citovaná judikatúra).

      32     Súdny dvor však rovnako rozhodol, že mu za výnimočných okolností náleží skúmať podmienky, za akých sa vnútroštátny súd podal
         návrh s cieľom preveriť svoju vlastnú právomoc. Odmietnutie rozhodovať o položenej prejudiciálnej otázke je možné len vtedy,
         ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Spoločenstva nemá žiaden vzťah k realite alebo predmetu sporu vo veci samej, ak ide
         o problém hypotetickej povahy, alebo aj vtedy, ak Súdny dvor nemá k dispozícii skutkové alebo právne podklady nevyhnutné na
         užitočné zodpovedanie otázok, ktoré sú mu položené (rozsudok Schneider, už citovaný, bod 22).

      33     Duch spolupráce, v ktorom má byť konanie o prejudiciálnej otázke vedené, totiž znamená, že vnútroštátny súd berie ohľad na
         funkciu zverenú Súdnemu dvoru, ktorou je prispievanie k výkonu spravodlivosti v členských štátoch, a nie podávanie poradných
         stanovísk k všeobecným alebo hypotetickým otázkam (rozsudok Schneider, už citovaný, bod 23).

      34     V danom prípade však z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, ako aj z pripomienok predložených Súdnemu dvoru nemeckou
         vládou vyplýva, že zmena predmetnej vnútroštátnej právnej úpravy, ktorou by sa spolková krajina vzdala poberania časti poplatkov
         vyberaných štátnymi notármi za osvedčovanie úkonov patriacich do rozsahu pôsobnosti smernice 69/335 sa určite zamýšľa, ale
         ešte nebola prijatá. Z toho vyplýva, že právny rámec, ktorý je predmetom druhej položenej otázky, je hypotetický.

      35     V dôsledku toho je opodstatnené určiť, že táto otázka nie je prípustná.
       O prvej otázke
      36     Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má smernica 69/335 vykladať v tom zmysle, že poplatky vyberané
         štátnym notárom za spísanie notárskej zápisnice osvedčujúcej úkon patriaci do pôsobnosti uvedenej smernice predstavujú daň
         v zmysle tejto smernice, ak v súlade s použiteľnou vnútroštátnou úpravou, jednak nie sú notármi oprávnenými k výkonu notárskej
         činnosti výlučne štátni notári a samotní notári sú veriteľmi predmetných poplatkov, jednak štátni notári sú povinní odvádzať
         časť uvedených poplatkov orgánu verejnej moci, ktorý tieto príjmy využíva na financovanie svojich úloh.

      37     So zreteľom na užitočné zodpovedanie tejto otázky treba pripomenúť, že v bode 34 už citovaného uznesenia Gründerzentrum Súdny
         dvor rozhodol, že smernica 69/335 sa má vykladať v tom zmysle, že dlžné poplatky za vyhotovenie notárskej zápisnice osvedčujúcej
         úkon patriaci do pôsobnosti tejto smernice v systéme charakterizovanom skutočnosťou, že notári sú úradníkmi a že poplatky
         sú sčasti odvádzané orgánu verejnej moci, ktorý ich využíva na financovanie svojich úloh, v systéme, aký je platný v obvode
         Oberlandesgericht Karlsruhe, predstavujú daň v zmysle uvedenej smernice.

      38     Keďže predmetný systém vo veci samej je v podstate totožný so systémom uvedeným v už citovanom uznesení Gründerzentrum, je
         potrebné skúmať, či rozdiely medzi systémom platiacim v obvode Oberlandesgericht Karlsruhe a systémom, ktorý platí v obvode
         Oberlandesgericht Stuttgart, na ktoré poukazuje vnútroštátny súd, môžu v danom prípade odôvodniť inú odpoveď na položenú otázku,
         ako bola daná v uvedenom uznesení.

      39     Po prvé, čo sa týka tvrdenia, podľa ktorého predmetné poplatky vo veci samej nepripadajú nevyhnutne štátu, keďže notármi oprávnenými
         vykonávať notársku činnosť v obvode Oberlandesgericht Stuttgart nie sú výlučne štátni notári, ale rovnako aj notári vykonávajúci
         notársku činnosť ako slobodné povolanie či advokáti pôsobiaci aj ako notári, treba skonštatovať, ako vyplýva z bodu 13 už
         citovaného uznesenia Gründerzentrum, že systém, ktorý bol predmetom konania o prejudiciálnej otázke v uvedenej veci je podobný,
         keďže podľa oboch systémov jednak každý, kto potrebuje vyhotoviť notársku zápisnicu, sa môže obrátiť na akéhokoľvek notára,
         štátneho alebo vykonávajúceho notársku činnosť ako slobodné povolanie, ktorý vykonáva notársku činnosť na nemeckom území,
         a jednak takto vyhotovená notárska zápisnica musí byť uznávaná na celom tomto území.

      40     Z toho vyplýva, že prvé tvrdenie uvedené vnútroštátnym súdom nemôže odôvodniť odlišné posúdenie predmetného systému vo veci
         samej v porovnaní so systémom, ktorý bol predmetom konania o prejudiciálnej otázke v už citovanom uznesení Gründerzentrum.

      41     Po druhé, čo sa týka okolnosti, že notári vykonávajúci notársku činnosť v obvode Oberlandesgericht Stuttgart sú na rozdiel
         od svojich kolegov vykonávajúcich notársku činnosť v obvode súdu v Karlsruhe sami veriteľmi predmetných poplatkov, treba pripomenúť,
         ako to urobil generálny advokát v bode 40 svojich návrhov, že podľa ustálenej judikatúry notárske poplatky vyberané štátnymi
         notármi za úkon patriaci do pôsobnosti smernice 69/335 predstavujú daň podľa tejto smernice, keďže uvedené poplatky sú, aj
         keď len sčasti, odvádzané orgánu verejnej moci zamestnávajúcemu štátnych notárov a použité na financovanie jeho úloh (pozri
         najmä rozsudky z 29. septembra 1999, Modelo, nazývaný „Modelo I“, C‑56/98, Zb. s. I‑6427, bod 23; z 21. septembra 2000, Modelo,
         nazývaný „Modelo II“, C‑19/99, Zb. s. I‑7213, bod 23, a uznesenie Gründerzentrum, už citované, bod 34).

      42     Z tejto judikatúry vyplýva, že pre kvalifikáciu poplatkov ako dane v zmysle smernice 69/335 nie je ani tak určujúca totožnosť
         ich vyberateľa či primárneho veriteľa ako totožnosť ich konečného príjemcu. V už citovaných veciach Modelo I, Modelo II a Gründerzentrum
         tak boli tieto poplatky najprv vybrané štátnymi notármi, aby boli následne odvedené orgánu verejnej moci, ktorý uvedených
         notárov zamestnáva. Tento odvod a použitie uvedených poplatkov alebo ich časti sú určujúce pri kvalifikácii týchto poplatkov
         z hľadiska smernice 69/335.

      43     Treba však uviesť, že ak je aj pravdou v konaní vo veci samej, že štátni notári sú veriteľmi predmetných poplatkov, nemení
         to nič na skutočnosti, že majú povinnosť odviesť časť uvedených poplatkov orgánu verejnej moci, od ktorého sú závislí, a že
         tento orgán uvedené sumy používa na financovanie svojich úloh.

      44     Z toho vyplýva, že v tomto bode sa právna úprava, ktorá platí v obvode Oberlandesgericht Stuttgart príliš nelíši od tej, ktorú
         Súdny dvor posudzoval v už citovanej veci Gründerzentrum.

      45     S ohľadom na tieto úvahy treba na prvú otázku odpovedať tak, že smernica 69/335 sa má vykladať v tom zmysle, že poplatky vyberané
         štátnym notárom za spísanie notárskej zápisnice osvedčujúcej úkon patriaci do pôsobnosti uvedenej smernice predstavujú daň
         v zmysle tejto smernice, ak v súlade s použiteľnou vnútroštátnou úpravou, jednak nie sú notármi oprávnenými na výkon notárskej
         činnosti výlučne štátni notári a samotní notári sú veriteľmi predmetných poplatkov, jednak štátni notári sú povinní odvádzať
         časť uvedených poplatkov orgánu verejnej moci, ktorý tieto príjmy využíva na financovanie svojich úloh.

       O trovách
      46     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol a vyhlásil:
      Smernica Rady 69/335/EHS zo 17. júla 1969 o nepriamych daniach z tvorby a navyšovania základného imania, zmenená a doplnená
            smernicou Rady 85/303/EHS z 10. júna 1985, sa má vykladať v tom zmysle, že poplatky vyberané štátnym notárom za spísanie notárskej
            zápisnice osvedčujúcej úkon patriaci do pôsobnosti tejto smernice v platnom znení predstavujú daň v zmysle uvedenej smernice,
            ak v súlade s použiteľnou vnútroštátnou úpravou, jednak nie sú notármi oprávnenými k výkonu notárskej činnosti výlučne štátni
            notári a samotní notári sú veriteľmi predmetných poplatkov, jednak štátni notári sú povinní odvádzať časť uvedených poplatkov
            orgánu verejnej moci, ktorý tieto príjmy využíva na financovanie svojich úloh.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá rozšírená komora) z 27. septembra 2000. # BP Chemicals Ltd proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Žaloba o neplatnosť. # Vec T-184/97.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 13. januára 2000. # Schutzverband gegen unlauteren Wettbewerb proti TK-Heimdienst Sass GmbH. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberster Gerichtshof - Rakúsko. # Vec C-254/98.