title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 10. novembra 2011. # Európska komisia proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom - Články 43 ES a 56 ES - Voľný pohyb kapitálu - Privilegované akcie (,golden shares‘), ktoré vlastní Portugalsko v GALP Energia, SGPS SA - Zásah do riadenia privatizovanej spoločnosti. # Vec C-212/09.

text:
      Vec C‑212/09
      Európska komisia
      proti
      Portugalskej republike
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 56 ES – Voľný pohyb kapitálu – Privilegované akcie (,golden shares‘), ktoré vlastní Portugalsko v GALP Energia SGPS SA – Zásah do riadenia privatizovanej spoločnosti“
      Abstrakt rozsudku
      Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Právo obchodných spoločností – Vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje osobitné práva
            v prospech štátu v rámci riadenia privatizovanej spoločnosti
      (Článok 56 ods. 1 ES, článok 58 ES a článok 86 ods. 2 ES)
      Členský štát si tým, že v akciovej spoločnosti zachováva osobitné práva v prospech tohto štátu a iných verejných subjektov,
         priznané v súvislosti s privilegovanými akciami („golden shares“), ktoré vlastní tento štát na základnom imaní uvedenej spoločnosti,
         pričom sa spájajú najmä s voľbou predsedu predstavenstva a priznávajú mu právo veta, pokiaľ ide o vymenovanie určitého počtu
         členov predstavenstva, ktorý nesmie prevýšiť jednu tretinu z ich celkového počtu, ako aj pokiaľ ide o uznesenia o zmene stanov
         spoločnosti, uznesenia o povolení uzavrieť skupinu zmlúv o spolupráci alebo ovládacie zmluvy a zmluvy, ktoré môžu akýmkoľvek
         spôsobom ohroziť zásobovanie krajiny ropou, zemným plynom alebo ich derivátmi, neplní povinnosti, ktoré mu vyplývajú z článku
         56 ES.

      Právo veta totiž v rozsahu, v akom priznáva tomuto štátu vplyv na riadenie a kontrolu spoločnosti, ktorý nie je odôvodnený
         rozsahom účasti, ktorú má v tejto spoločnosti, môže odrádzať hospodárske subjekty z iných členských štátov, aby uskutočnili
         priame investície do tejto spoločnosti, keďže nebudú môcť zasahovať do riadenia ani kontroly tejto spoločnosti v miere zodpovedajúcej
         hodnote svojich podielov. Takisto predmetné právo veta môže mať odradzujúci účinok na portfóliové investície do základného
         imania spoločnosti, keďže prípadné odmietnutie dotknutého štátu schváliť významné rozhodnutie, ktoré bolo predložené orgánmi
         tejto spoločnosti ako rozhodnutie zodpovedajúce jej záujmu, môže ovplyvniť hodnotu akcií uvedenej spoločnosti, a teda aj atraktivitu
         investícií do takých akcií.

      Čo sa týka práva vymenúvať predsedu predstavenstva, toto právo predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, keďže takéto
         osobitné právo je odchýlkou od všeobecnej právnej úpravy obchodných spoločností, ktorá je stanovená vnútroštátnym zákonným
         opatrením iba v prospech verejných subjektov. Ak je aj pravda, že táto možnosť môže byť priznaná zákonom ako právo kvalifikovanej
         menšiny, v tomto prípade musí byť prístupná všetkým akcionárom a nesmie byť vyhradená výlučne pre štát. Obmedzením možnosti
         iných akcionárov, než je štát, zúčastňovať sa na základnom imaní spoločnosti s cieľom vytvoriť alebo udržať s ňou trvalé a priame
         hospodárske vzťahy a umožniť účinnú účasť na jej riadení alebo na jej kontrole môže právo vymenúvať člena predstavenstva odradiť
         priamych investorov z iných členských štátov od investovania do kapitálu tejto spoločnosti.

      Pokiaľ ide o výnimky povolené článkom 58 ES, cieľ zaručiť bezpečnosť dodávok energie dotknutého členského štátu v prípade
         krízy, vojny alebo terorizmu môže predstavovať dôvod verejnej bezpečnosti a prípadne odôvodniť prekážku voľného pohybu kapitálu.
         Požiadavky verejnej bezpečnosti však musia byť najmä ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu chápané striktne
         v tom zmysle, že ich rozsah nemôže jednostranne určiť každý členský štát bez kontroly zo strany inštitúcií Únie. Z toho vyplýva,
         že na dôvody verejnej bezpečnosti sa možno odvolávať len v prípade skutočnej a dostatočne závažnej hrozby, ktorá sa dotýka
         základného záujmu spoločnosti. Pokiaľ sa štát obmedzuje na uvedenie dôvodu, ktorý sa týka bezpečnosti dodávok energie, bez
         toho, aby uviedol presné dôvody, pre ktoré sa domnieva, že každé z osobitných napádaných práv alebo všetky tieto práva umožňujú
         vyhnúť sa takémuto zásahu do základného záujmu spoločnosti, ako sú dodávky energie, odôvodnenie založené na verejnej bezpečnosti
         nie je možné uznať.

      Okrem toho, pokiaľ ide o primeranosť dotknutého obmedzenia, neistota vytvorená skutočnosťou, že výkon osobitných práv, ktoré
         vyplývajú z toho, že štát vlastní privilegované akcie predstavujúce účasť na základnom imaní spoločnosti, nepodlieha nijakej
         osobitnej a objektívnej podmienke alebo okolnosti, predstavuje závažnú prekážku voľného pohybu kapitálu, keďže priznáva vnútroštátnym
         orgánom, pokiaľ ide o použitie takýchto práv, mieru voľnej úvahy, ktorá je taká diskrečná, že ju nemožno považovať za primeranú
         vo vzťahu k sledovaným cieľom.

      Napokon, článok 86 ods. 2 ES sa nevzťahuje na vyššie uvedené vnútroštátne ustanovenia, a preto sa naň nemožno odvolať na účely
         odôvodnenia týchto ustanovení, keďže tieto ustanovenia predstavujú obmedzenie voľného pohybu kapitálu zakotveného Zmluvou.
         Článok 86 ods. 2 ES v spojení s odsekom 1 toho istého článku totiž umožňuje členskému štátu odôvodniť priznanie osobitných
         alebo výlučných práv, ktoré sú v rozpore s ustanoveniami Zmluvy, podniku poverenému poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho
         záujmu, pokiaľ plnenie osobitných úloh, ktoré mu boli zverené, nemôže byť zabezpečené inak ako priznaním týchto práv a pokiaľ
         rozvoj obchodu nie je ovplyvnený v takom rozsahu, aby to bolo v rozpore so záujmami Únie. To však nie je predmetom vnútroštátnej
         právnej úpravy, ktorá členskému štátu priznáva osobitné práva v akciovej spoločnosti v súvislosti s privilegovanými akciami,
         ktoré vlastní tento štát na základnom imaní uvedenej spoločnosti.

      (pozri body 57 – 60, 82, 83, 85, 88, 90 – 92, 95, 97 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 10. novembra 2011 (*)

      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Články 43 ES a 56 ES – Voľný pohyb kapitálu – Privilegované akcie (,golden shares‘), ktoré vlastní Portugalsko v GALP Energia SGPS SA – Zásah do riadenia privatizovanej spoločnosti“
      Vo veci C‑212/09,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 226 ES, podaná 11. júna 2009,
      Európska komisia, v zastúpení: G. Braun, M. Teles Romão a P. Guerra e Andrade, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,

      žalobkyňa,
      proti
      Portugalskej republike, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci C. Botelho Moniz, M. Rosado da Fonseca a P. Gouveia
         e Melo, advogados,

      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda piatej komory M. Safjan, vykonávajúci funkciu predsedu prvej komory, sudcovia A. Borg Barthet, E. Levits,
         J.‑J. Kasel a M. Berger (spravodajkyňa),

      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 19. januára 2011,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Komisia Európskych spoločenstiev sa svojou žalobou domáha, aby Súdny dvor konštatoval, že Portugalská republika si tým, že
         v spoločnosti Portugal Telecom GALP Energia SGPS SA (ďalej len „GALP“) zachovala osobitné práva portugalského štátu a iných
         verejných subjektov alebo portugalského verejného sektora, priznané v súvislosti s privilegovanými akciami („golden shares“),
         ktoré vlastní tento štát, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článkov 43 ES a 56 ES.

       Právny rámec
       Vnútroštátna právna úprava
      2        Článok 15 ods. 1 rámcového zákona č. 11/90 o privatizáciách (Lei n° 11/90, Lei Quadro das Privatizações) z 5. apríla 1990
         (Diário da República I, séria A, č. 80 z 5. apríla 1990, ďalej len „LQP“) stanovuje:

      „Výnimočne, a ak to vyžadujú dôvody národného záujmu, legislatívny nástroj, ktorým sú schvaľované stanovy podniku, ktorý sa
         má privatizovať, môže na účely zachovania všeobecného záujmu stanoviť, že rozhodnutia spoločnosti o konkrétnych oblastiach
         musí potvrdiť člen predstavenstva vymenovaný štátom.“

      3        Článok 15 ods. 3 LQP upravuje možnosť vydávať privilegované akcie za týchto podmienok:

      „Legislatívny nástroj uvedený v článku 4 ods. 1 [schvaľujúci stanovy podniku, ktorý sa má privatizovať alebo transformovať
         na akciovú spoločnosť] môže okrem toho výnimočne upraviť, ak to vyžadujú dôvody národného záujmu, existenciu privilegovaných
         akcií, ktoré sú určené na to, aby zostali vo vlastníctve štátu, a ktoré mu bez ohľadu na ich počet poskytnú právo veta, pokiaľ
         ide o zmenu stanov a iné rozhodnutia týkajúce sa vymedzenej oblasti, riadne určenej v stanovách.“

      4        Podľa článku 15 LQP zákonný dekrét č. 261‑A/99, ktorým sa schvaľuje prvá fáza privatizácie základného imania spoločnosti GALP
         – Petróleos e Gás de Portugal, SGPS SA (Decreto‑Lei n° 261‑A/99 aprova a 1.ª fase do processo de privatização do capital social
         da GALP – Petróleos e Gás de Portugal, SGPS SA) zo 7. júla 1999 (Diário da República I, séria A, č. 156 zo 7. júla 1999, ďalej len „zákonný dekrét č. 261‑A/99“) vo svojom článku 4 ods. 1 stanovuje možnosť „vydávať
         privilegované akcie konverziou kmeňových akcií“.

      5        Na základe článku 4 ods. 2 uvedeného zákonného dekrétu privilegované akcie nemôžu predstavovať viac ako 10 % základného imania
         spoločnosti GALP pred zvýšením základného imania a väčšinu týchto akcií musia vlastniť verejné subjekty.

      6        V súlade s článkom 4 ods. 3 toho istého zákonného dekrétu poskytujú privilegované akcie právo veta, pokiaľ ide o vymenovanie
         určitého počtu členov predstavenstva, ktorý nesmie prevýšiť jednu tretinu z ich celkového počtu. Tieto ustanovenia poskytujú
         to isté právo, pokiaľ ide o uznesenia o zmene stanov spoločnosti, uznesenia o povolení uzavrieť skupinu zmlúv o spolupráci
         alebo ovládacie zmluvy a zmluvy, ktoré môžu akýmkoľvek spôsobom ohroziť zásobovanie krajiny ropou, zemným plynom alebo ich
         derivátmi.

      7        Článok 391 ods. 2 Zákonníka o obchodných spoločnostiach (ďalej len „ZOS“) stanovuje:

      „Zakladajúci dokument môže určiť, že voľba členov predstavenstva musí byť schválená počtom hlasom zodpovedajúcim určitému
         podielu na základnom imaní alebo že voľba niektorých z nich, ktorých počet nesmie prevýšiť jednu tretinu z ich celkového počtu,
         musí byť tiež schválená väčšinou hlasov spojených s niektorými akciami, avšak právo vymenúvať členov predstavenstva nemožno
         priznať určitým kategóriám akcií.“

       Stanovy spoločnosti GALP
      8        Zákonný dekrét č. 137‑A/99 z 22. apríla 1999 (Diário da República I, séria A, č. 94 z 22. apríla 1999), ktorým bola zriadená spoločnosť GALP, obsahuje vo svojej prílohe znenie stanov uvedenej
         spoločnosti.

      9        Podľa článku 4 ods. 1 stanov spoločnosti GALP tvorí základné imanie tejto spoločnosti 40 miliónov akcií kategórie A a približne
         789 miliónov akcií kategórie B.

      10      Článok 4 ods. 3 stanov spoločnosti GALP stanovuje, že akcie kategórie A sú spojené s určitými osobitnými právami:

      „a)      voľba predsedu predstavenstva môže byť schválená len väčšinou hlasov spojených s akciami kategórie A;
      b)      všetky rozhodnutia, ktorými sa povoľuje uzavretie skupiny zmlúv o spolupráci alebo ovládacích zmlúv, ako aj zmlúv, ktoré môžu
         akýmkoľvek spôsobom ohroziť zásobovanie krajiny ropou, zemným plynom, elektrinou alebo ich derivátmi, musia na to, aby boli
         schválené, dosiahnuť väčšinu hlasov, ktoré sú spojené s akciami kategórie A;

      ...“
      11      Navyše podľa článku 18 ods. 1 písm. b) stanov spoločnosti GALP musia byť rozhodnutia predstavenstva spoločnosti GALP v určitých
         oblastiach schválené kvalifikovanou väčšinou dvoch tretín členov predstavenstva vrátane nevyhnutného súhlasného hlasu predsedu
         predstavenstva, pričom medzi tieto oblasti patrí rozhodnutie o stiahnutí strategicky investovaného kapitálu, kapitálová účasť
         v odvetviach nespadajúcich do hlavných činností spoločnosti, výber strategických partnerov, prijímanie a zmena strategického
         smerovania, strategického plánu a s nimi súvisiacich oblastí činnosti, definícia základnej riadiacej a organizačnej štruktúry,
         definícia rozsahu autonómie pri riadení spoločností kontrolovaných spoločnosťou GALP, zlúčenie, rozdelenie a zrušenie spoločností
         kontrolovaných spoločnosťou GALP a vyplácanie dividend spoločnosťami kontrolovanými spoločnosťou GALP.

       Dohoda akcionárov spoločnosti GALP
      12      Dňa 4. októbra 2006 bola medzi viacerými akcionármi spoločnosti GALP, a to spoločnosťami Amorim Energia, ENI a Caixa Geral
         de Depósitos SA (ďalej len „CGD“), ktorá je štátnou bankou, uzavretá dohoda akcionárov. Táto dohoda bola následne niekoľkokrát
         zmenená.

      13      Na základe uvedenej dohody spoločnosť CGD predovšetkým vymenúva člena predstavenstva, ktorý je povinne predsedom predstavenstva.

       Okolnosti predchádzajúce sporu a konanie pred podaním žaloby
      14      Od roku 1999 prebiehal v portugalskom odvetví energetiky, a to najmä v odvetví ropy a zemného plynu, rozsiahly proces reštrukturalizácie,
         ktorý na základe prijatia zákonného dekrétu č. 137‑A/99 z 22. apríla 1999 viedol k založeniu spoločnosti GALP, t. j. verejne
         kapitálovej spoločnosti, ktorá zoskupuje priame podiely štátu v niektorých verejných podnikoch.

      15      Proces privatizácie spoločnosti GALP sa začal jej zriadením a prebiehal v piatich po sebe nasledujúcich fázach v rámci režimu
         stanoveného LQP. Štát v súčasnosti vlastní 8 % základného imania spoločnosti GALP, z toho 7 % prostredníctvom spoločnosti
         Parpública a 1 % prostredníctvom spoločnosti CGD.

      16      Zo spisu vyplýva, že spoločnosť GALP je v súčasnosti hlavnou integrovanou skupinou v oblasti ropných výrobkov a výrobkov zo
         zemného plynu v Portugalsku.

      17      Dňa 18. októbra 2006 zaslala Komisia Portugalskej republike výzvu, v ktorej jej vytkla nesplnenie povinností, ktoré jej vyplývajú
         z článkov 43 ES a 56 ES, z dôvodu, že v rámci privatizácie spoločnosti GALP vydala privilegované akcie, ktoré vlastní portugalský
         štát a s ktorými sú spojené osobitné práva, najmä právo vymenúvať predsedu predstavenstva tejto spoločnosti a právo veta voči
         určitým dôležitým rozhodnutiam uvedenej spoločnosti.

      18      Keďže Komisia sa domnievala, že odpoveď Portugalskej republiky z 18. decembra 2006 je nedostatočná, vydala 29. júla 2007 odôvodnené
         stanovisko, v ktorom zopakovala obsah uvedenej výzvy a vyzvala tento členský štát, aby tomuto stanovisku vyhovel v lehote
         dvoch mesiacov od jeho doručenia.

      19      Portugalské úrady odpovedali na uvedené odôvodnené stanovisko listom z 30. októbra 2007. Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďou,
         rozhodla podať túto žalobu.

       O prípustnosti žaloby
       Argumentácia účastníkov konania
      20      Portugalská republika vo svojich pripomienkach spochybňuje prípustnosť žaloby, keď tvrdí, že žaloba je čiastočne neprípustná,
         keďže Komisia vo svojej žalobe uviedla nové tvrdenia, ktoré neboli obsiahnuté v odôvodnenom stanovisku, a tým rozšírila predmet
         sporu, ktorý bol definovaný v konaní pred podaním žaloby.

      21      Portugalská republika v tejto súvislosti odkazuje na právo štátu predložiť rozhodnutia predstavenstva týkajúce sa riadenia
         spoločnosti GALP na schválenie predsedovi uvedeného predstavenstva, ktorý je vymenovaný samotným štátom, a na právo uvedeného
         predsedu uplatniť právo veta voči niektorým rozhodnutiam predstavenstva uvedeným v článku 18 ods. 1 písm. b) stanov spoločnosti
         GALP, ktoré musia byť schválené kvalifikovanou väčšinou dvoch tretín členov predstavenstva. Ďalej tvrdí, že Komisia jej vytýka
         nedodržanie zásady zákazu diskriminácie na základe štátnej príslušnosti zakotvenej v článku 12 ES, keďže konala diskriminačne
         v rámci rôznych fáz privatizácie spoločnosti GALP, a prerokovania dohody akcionárov, ktorá bola uzavretá v roku 2006.

      22      Podľa tohto členského štátu sa tieto žalobné dôvody musia vyhlásiť za neprípustné, keďže vo vzťahu k dôvodom obsiahnutým v odôvodnenom
         stanovisku ide o nové dôvody.

      23      Komisia odmieta všetky tieto tvrdenia a tvrdí, že táto žaloba sa týka práva vymenúvať predsedu predstavenstva spoločnosti
         GALP a práva veta, pokiaľ ide o zmeny zakladajúceho dokumentu a iných rozhodnutí týkajúcich sa určitých oblastí definovaných
         v stanovách. Tieto osobitné právomoci vyplývajú z portugalských právnych predpisov, a to z LQP, najmä z jeho článkov 3 a 15,
         ako aj zo zákonného dekrétu č. 261‑A/99, najmä z jeho článku 4 ods. 3.

      24      Nové tvrdenia uvedené v žalobe, ktoré Portugalská republika považuje za neprípustné, poskytujú objasnenia týkajúce sa právomoci
         člena predstavenstva vymenovaného štátom, ktoré sú relevantné na účely kvalifikácie situácie, ktorú predstavuje uvedené vymenovanie,
         ako opatrenie prijaté štátom, ktoré nevyplýva z bežného uplatnenia práva spoločností. Ďalej podľa Komisie zo žaloby jasne
         vyplýva, že jednoduchým opísaním konania Portugalskej republiky sa nedovolávala článku 12 ES, ale vytýkala stanovenie osobitných
         práv štátu prostredníctvom všeobecných ustanovení, ktoré sa uplatnia bez rozdielu, a diskriminačné uplatňovanie týchto ustanovení
         prostredníctvom nástrojov súkromného práva. Komisia okrem toho vo svojom vyjadrení k replike vysvetlila, že takisto nemá v úmysle
         ďalej trvať na tomto prístupe, ktorého cieľom bolo navrátiť predmet konania do jeho kontextu.

      25      Podľa tejto inštitúcie teda uvedené úvahy nepredstavujú nové žalobné dôvody vo vzťahu k dôvodom obsiahnutým v odôvodnenom
         stanovisku.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      26      Treba v prvom rade pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry je predmet žaloby o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ
         vymedzený odôvodneným stanoviskom Komisie, takže žaloba musí byť založená na tom istom odôvodnení a tých istých žalobných
         dôvodoch ako toto stanovisko (pozri rozsudky z 8. decembra 2005, Komisia/Luxembursko, C‑33/04, Zb. s. I‑10629, bod 36; z 9. novembra
         2006, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑236/05, Zb. s. I‑10819, bod 10, a z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, C‑171/08, Zb. s. I‑6817,
         bod 25).

      27      Táto požiadavka však teoreticky nemôže viesť až k vyžadovaniu úplnej zhody medzi znením výhrad vo výroku odôvodneného stanoviska
         a žalobnými návrhmi, pokiaľ sa predmet konania, ako je uvedený v odôvodnenom stanovisku, nerozšíril alebo nezmenil (pozri
         rozsudky zo 14. júla 2005, Komisia/Nemecko, C‑433/03, Zb. s. I‑6985, bod 28; Komisia/Spojené kráľovstvo, už citovaný, bod
         11; Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 26, a z 18. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, C‑458/08, Zb. s. I‑11599, bod 44).

      28      Treba pritom konštatovať, že Komisia v prejednávanej veci predmet sporu v porovnaní s predmetom uvedeným v odôvodnenom stanovisku
         nerozšírila ani nezmenila.

      29      V tejto súvislosti postačuje uviesť, že Komisia vo výroku odôvodneného stanoviska, ako aj v návrhoch uvedených v žalobe jasne
         uviedla, že Portugalskej republike vytýkala, že portugalský štát a ďalší verejnoprávni akcionári vlastnia privilegované akcie,
         s ktorými sú spojené osobitné práva na základnom imaní spoločnosti GALP, a to právo vymenúvať predsedu predstavenstva, ktorý
         má právomoc schváliť rozhodnutia orgánov spoločnosti v oblasti riadenia, a právo veta voči dôležitým rozhodnutiam uvedenej
         spoločnosti. Komisia tým, že sa odvoláva aj na povinnosti členských štátov vyplývajúce z článkov 43 ES a 56 ES, ktoré si Portugalská
         republika nesplnila, dostatočne presne vymedzila predmet sporu.

      30      Je pravda, že Komisia Portugalskej republike vytýkala, že konala diskriminačne v rámci rôznych fáz privatizácie spoločnosti
         GALP a rokovania o dohode akcionárov až v žalobe a že sa až v nej po prvýkrát oprela o niektoré vnútroštátne ustanovenia,
         najmä o článok 18 stanov spoločnosti GALP a práva stanovené v tomto ustanovení. Zo spisu pritom vyplýva, že na rozdiel od
         tvrdení Portugalskej republiky sa Komisia vo svojej žalobe nedomnievala, že portugalský štát má nové osobitné právomoci, ale
         na základe doplňujúcich tvrdení slúžiacich na dokreslenie dôvodnosti svojich výhrad odkázala nielen na ďalšie vnútroštátne
         ustanovenia konkretizujúce LQP a zákonný dekrét č. 261‑A/99, ktoré tvoria základ osobitných právomocí štátu, ale aj na genézu
         dohody akcionárov.

      31      Skutočnosť, že Komisia podrobnejšie opísala svoje výhrady, ktoré už predtým všeobecnejšie uviedla v odôvodnenom stanovisku,
         nezmenila predmet uvádzaného nesplnenia povinnosti a nemala žiadny dosah na rozsah sporu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. novembra
         2003, Komisia/Fínsko, C‑185/00, Zb. s. I‑14189, body 84 až 87; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 29, a z 11. novembra
         2010, Komisia/Portugalsko, C‑543/08, Zb. s. I‑11241, bod 23).

      32      So zreteľom na vyššie uvedené treba námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla Portugalská republika, zamietnuť.

       O veci samej
       O existencii obmedzení
       Argumentácia účastníkov konania
      33      Komisia najmä tvrdí, že to, že portugalský štát má osobitné práva v spoločnosti GALP, a to právo vymenúvať predsedu predstavenstva,
         ktorý má právomoc schváliť rozhodnutia orgánov spoločnosti v oblasti riadenia, potvrdené ustanoveniami dohody akcionárov prerokovanej
         s portugalským štátom prostredníctvom spoločnosti CGD, a právo veta voči dôležitým rozhodnutiam uvedenej spoločnosti, narušuje
         tak priame, ako aj portfóliové investície do základného imania tejto spoločnosti a z tohto dôvodu predstavuje obmedzenie voľného
         pohybu kapitálu, ako aj slobody usadiť sa.

      34      Podľa tejto inštitúcie totiž takéto osobitné práva obmedzujú možnosť akcionárov skutočne sa zúčastniť na riadení a kontrole
         predmetnej spoločnosti v miere zodpovedajúcej hodnote akcií, ktoré vlastnia, a tiež odradzujú investorov z iných členských
         štátov od nákupu akcií tejto spoločnosti.

      35      Komisia v tejto súvislosti spresňuje, že stanovenie osobitných práv spojených s privilegovanými akciami nevyplýva z bežného
         uplatnenia práva spoločností, ale predstavuje štátne opatrenie patriace do pôsobnosti článku 43 ES a článku 56 ods. 1 ES.
         Stanovy spoločnosti GALP, ktoré totiž upravujú dotknuté osobitné práva, boli vytvorené zákonom v čase, keď portugalský štát
         vlastnil celé základné imanie tejto spoločnosti a tieto stanovy nebolo možné zmeniť bez súhlasu tohto štátu.

      36      Portugalská republika najprv s odkazom na rozsudok z 26. marca 2009, Komisia/Taliansko (C‑326/07, Zb. s. I‑2291, bod 39),
         tvrdí, že vnútroštátne ustanovenia napadnuté Komisiou sa musia analyzovať výlučne s ohľadom na článok 43 ES, keďže rovnako,
         ako to bolo vo veci, v ktorej bol vydaný tento rozsudok, tak právo veta, ako aj právo vymenúvať predsedu predstavenstva spoločnosti
         GALP sa týkajú rozhodnutí o riadení spoločnosti, čiže sa týkajú len akcionárov, ktorí môžu vykonávať určitý vplyv na spoločnosť.

      37      Uvedený členský štát následne tvrdí, že vnútroštátne ustanovenia, ktoré upravujú osobitné práva štátu, v nijakom prípade nepatria
         do pôsobnosti článkov 43 ES a 56 ES, keďže nepredstavujú nijaké obmedzenie dotknutých základných slobôd. Účinky predmetných
         vnútroštátnych opatrení na prístup na trh by totiž boli v súlade s judikatúrou Súdneho dvora týkajúcou sa slobody usadiť sa
         čisto hypotetické a v každom prípade úplne náhodné a nepriame (rozsudok z 20. júna 1996, Semeraro Casa Uno a i., C‑418/93
         až C‑421/93, C‑460/93 až C‑462/93, C‑464/93, C‑9/94 až C‑11/94, C‑14/94, C‑15/94, C‑23/94, C‑24/94 a C‑332/94, Zb. s. I‑2975,
         bod 32). Uvedené vnútroštátne opatrenia môžu predstavovať obmedzujúce opatrenia z hľadiska článkov 43 ES a 56 ES len vtedy,
         ak priamo alebo podstatne podmieňujú prístup investorov na trh. Portugalská republika v tejto súvislosti Súdny dvor vyzýva,
         aby vyložil pojem „obmedzenie“ voľného pohybu kapitálu a práva usadiť sa najmä s prihliadnutím na rozsudok z 24. novembra
         1993, Keck a Mithouard (C‑267/91 a C‑268/91, Zb. s. I‑6097), týkajúci sa podmienok predaja v súvislosti s voľným pohybom tovaru.

      38      Navyše vzhľadom na akcionársku štruktúru spoločnosti GALP a jej vývoj od roku 1999 je zrejmé, že existencia osobitných práv
         štátu v uvedenej spoločnosti nemá nijaký negatívny vplyv na priame investície ani na portfóliové investície do jej základného
         imania.

      39      Pokiaľ ide o to, či ustanovenie zakotvujúce právo vymenúvať predsedu predstavenstva GALP, uvedené v jej stanovách, ako aj
         v akcionárskej dohode, má povahu štátneho opatrenia, Portugalská republika v konečnom dôsledku tvrdí, že toto právo nie je
         štátnym opatrením, ale súkromnoprávnym aktom, ktorý nepatrí do pôsobnosti článkov 43 ES a 56 ES.

      40      Pokiaľ ide o odkaz Portugalskej republiky na už citovaný rozsudok Komisia/Taliansko, Komisia v odpovedi na tieto tvrdenia
         namieta, že tak právo veta, ako aj právo určovať predsedu predstavenstva priznávajú štátu osobitné právomoci vo vzťahu k určitým
         rozhodnutiam valného zhromaždenia, ktoré ovplyvňujú všetkých akcionárov a potenciálnych investorov, nielen tých, ktorí vykonávajú
         určitý vplyv na rozhodnutia predmetnej spoločnosti. Tento členský štát preto nemôže spochybniť uplatnenie článku 56 ES na
         prejednávanú vec.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      –       O uplatniteľnosti článkov 43 ES a 56 ES
      41      Pokiaľ ide o otázku, či sa na vnútroštátnu právnu úpravu vzťahuje jedna alebo druhá z týchto základných slobôd, z ustálenej
         judikatúry vyplýva, že treba zohľadniť predmet danej právnej úpravy (pozri najmä rozsudky z 24. mája 2007, Holböck, C‑157/05,
         Zb. s. I‑4051, bod 22; Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 33, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod
         40).

      42      Do vecnej pôsobnosti ustanovení článku 43 ES, ktorý sa týka slobody usadiť sa, spadajú vnútroštátne ustanovenia uplatňujúce
         sa na vlastníctvo majetkovej účasti štátneho príslušníka členského štátu na základnom imaní spoločnosti so sídlom v inom členskom
         štáte, ktorá mu umožňuje vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia tejto spoločnosti a rozhodovať o jej činnosti (pozri najmä
         rozsudky z 13. apríla 2000, Baars, C‑251/98, Zb. s. I‑2787, bod 22; Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 34, a z 11. novembra
         2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 41).

      43      Do pôsobnosti ustanovení článku 56 ES, ktoré sa týkajú voľného pohybu kapitálu, spadajú najmä priame investície, ktorými sú
         investície všetkého druhu uskutočnené fyzickými alebo právnickými osobami a ktoré slúžia na vytvorenie alebo udržanie trvalých
         a priamych prepojení medzi osobou poskytujúcou kapitál a spoločnosťou, ktorej sa kapitál poskytuje, na účely vykonávania jej
         hospodárskej činnosti. Tento cieľ predpokladá, že akcie vlastnené akcionárom mu umožnia účinne sa zúčastniť na riadení tejto
         spoločnosti alebo na jej kontrole (pozri najmä rozsudky z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, C‑112/05, Zb. s. I‑8995, bod
         18 a citovanú judikatúru; Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 35, ako aj z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný,
         bod 42).

      44      Na vnútroštátnu právnu úpravu, ktorá sa nemá vzťahovať iba na podiely umožňujúce vykonávať určitý vplyv na rozhodnutia spoločnosti
         a určovať jej činnosti, ale ktorá sa uplatňuje nezávisle od rozsahu účasti akcionára v spoločnosti, sa môže vzťahovať tak
         článok 43 ES, ako aj článok 56 ES (rozsudky Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 36, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 43).

      45      Je nutné konštatovať, že v tejto žalobe o nesplnenie povinnosti nie je vylúčené, že predmetné vnútroštátne ustanovenia sa
         týkajú všetkých akcionárov, ako aj potenciálnych investorov a nielen akcionárov, ktorí môžu vykonávať určitý vplyv na riadenie
         a kontrolu spoločnosti GALP. Preto treba sporné ustanovenia skúmať z hľadiska článkov 43 ES a 56 ES.

      –       O nesplnení povinností, ktoré vyplývajú z článku 56 ES
      46      Najprv je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry článok 56 ods. 1 ES vo všeobecnosti zakazuje obmedzenia pohybu
         kapitálu medzi členskými štátmi (pozri najmä rozsudky z 28. septembra 2006, Komisia/Holandsko, C‑282/04 a C‑283/04, Zb. s. I‑9141,
         bod 18 a citovanú judikatúru; z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 17; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 48, ako aj z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 45).

      47      Hoci v Zmluve o ES nie je vymedzený pojem „pohyb kapitálu“ v zmysle článku 56 ods. 1 ES, Súdny dvor uznal indikatívnu hodnotu
         nomenklatúry pohybu kapitálu uvedenej v prílohe I k smernici Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67
         Zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10). Súdny dvor tak rozhodol, že
         pohyb kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES tvoria predovšetkým tzv. „priame“ investície, to znamená investície vo forme účasti
         v podniku prostredníctvom vlastníctva akcií, ktoré dávajú možnosť efektívne sa zúčastňovať na jeho riadení a kontrole, ako
         aj tzv. „portfóliové“ investície, teda investície vo forme nadobúdania cenných papierov na kapitálovom trhu s jediným cieľom
         uskutočniť finančné investície bez úmyslu získať vplyv na riadenie a kontrolu podniku (pozri rozsudky Komisia/Holandsko, už
         citovaný, bod 19 a citovanú judikatúru; z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 18; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 49, ako aj z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 46).

      48      Pokiaľ ide o tieto dve formy investícií, Súdny dvor spresnil, že ako „obmedzenia“ v zmysle článku 56 ods. 1 ES sa majú kvalifikovať
         vnútroštátne opatrenia, ktoré sú spôsobilé zabrániť nadobúdaniu akcií v dotknutých podnikoch alebo ho obmedziť alebo ktoré
         sú spôsobilé odradiť investorov z iných členských štátov od investovania do ich kapitálu (pozri rozsudok z 11. novembra 2010,
         Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 47 a citovanú judikatúru).

      49      Portugalská republika popiera, že by článok 4 ods. 3 stanov spoločnosti GALP, ako aj relevantné ustanovenia dohody akcionárov
         mali povahu vnútroštátneho opatrenia. Okrem toho tvrdí predovšetkým, že podľa uvedenej dohody právo štátu vymenúvať predsedu
         predstavenstva spoločnosti GALP vykonáva spoločnosť CGD, a nie portugalský štát, a že predmetné ustanovenie nie je štátnym
         opatrením, čiže nepatrí do pôsobnosti článkov 43 ES a 56 ES.

      50      V tejto súvislosti treba konštatovať, ako vyplýva zo spisu, že stanovy spoločnosti GALP boli schválené pred skončením prvej
         fázy privatizácie spoločnosti GALP, teda v období, počas ktorého portugalský štát vlastnil väčšinový podiel na základnom imaní
         tejto spoločnosti. Súčasne bolo zákonom stanovené osobitné právo veta v prospech tohto štátu, ktoré sa vykonáva najmä voči
         rozhodnutiam o zmene stanov tejto spoločnosti. Ustanovenie týkajúce sa práva vymenúvať predsedu predstavenstva spoločnosti
         GALP už nemôžu akcionári zrušiť bez súhlasu štátu.

      51      Pokiaľ ide ďalej o tvrdenie, ktoré Portugalská republika uviedla v tomto kontexte vo vzťahu k vymenúvaniu predsedu predstavenstva
         spoločnosťou CGD, postačuje konštatovať, že keďže spoločnosť CGD je bankou, ktorej základné imanie je úplne vo vlastníctve
         štátu, vykonáva tento štát svoje práva prostredníctvom spoločnosti CGD. Pokiaľ ide o súkromnoprávnu povahu dohody akcionárov,
         portugalský štát sa preto prostredníctvom spoločnosti CGD dohodol s vybranými akcionármi, ktorých si zvolil, aby zachoval
         svoj vplyv na zloženie a riadenie spoločnosti GALP.

      52      Za týchto okolností treba zastávať názor, že to bola samotná Portugalská republika, ktorá na jednej strane prostredníctvom
         svojho zákonodarcu povolila vydávanie privilegovaných akcií k účasti na základnom imaní spoločnosti GALP a na druhej strane
         ako verejný orgán rozhodla na základe článku 15 ods. 3 LQP o zavedení privilegovaných akcií k účasti na uvedenom základnom
         imaní, o ich pridelení štátu a o vymedzení osobitných práv, ktoré sú s nimi spojené.

      53      Okrem toho treba konštatovať, že stanovenie práva štátu vymenúvať predsedu predstavenstva spoločnosti GALP nevyplýva z bežného
         uplatnenia práva spoločností. Zatiaľ čo ZOS výslovne zakazuje spájať právo vymenúvať určitých členov predstavenstva s určitými
         kategóriami akcií, zákonný dekrét č. 261‑A/99 a stanovy spoločnosti GALP naopak stanovujú, že schválenie výberu predsedu predstavenstva
         je právom, ktoré je vlastné osobitným akciám štátu. Ide teda o osobitné právo odchyľujúce sa od všeobecnej právnej úpravy
         obchodných spoločností, ktoré je stanovené vnútroštátnym zákonným opatrením iba v prospech verejných subjektov (pozri v tomto
         zmysle rozsudok z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, body 59 až 61).

      54      Právo štátu určovať predsedu predstavenstva spoločnosti GALP sa tak musí považovať za právo pripísateľné Portugalskej republike,
         a preto spadá do pôsobnosti článku 56 ods. 1 ES.

      55      Pokiaľ ide o obmedzujúcu povahu vlastníctva privilegovaných akcií na základnom imaní spoločnosti GALP portugalským štátom,
         s ktorými sú spojené osobitné práva, upraveného vnútroštátnou právnou úpravou a sčasti v spojení so stanovami uvedenej spoločnosti,
         je potrebné konštatovať, že takéto akcie môžu odradiť subjekty z iných členských štátov od investícií do tejto spoločnosti.

      56      Pokiaľ ide totiž o právo veta, z článku 4 ods. 3 zákonného dekrétu č. 261‑A/99 vyplýva, že schválenie významného počtu dôležitých
         rozhodnutí, ktoré sa týkajú spoločnosti GALP, podlieha súhlasu portugalského štátu. V tejto súvislosti je dôležité spresniť,
         že súhlasný hlas portugalského štátu sa vyžaduje v prípade všetkých rozhodnutí, ktorými sa menia stanovy spoločnosti GALP,
         takže vplyv portugalského štátu na túto spoločnosť možno znížiť len s jeho súhlasom.

      57      Uvedené právo veta tak v rozsahu, v akom priznáva tomuto štátu vplyv na riadenie a kontrolu spoločnosti GALP, ktorý nie je
         odôvodnený rozsahom účasti, ktorú má v tejto spoločnosti, môže odrádzať hospodárske subjekty z iných členských štátov, aby
         uskutočnili priame investície do základného imania tejto spoločnosti, keďže nebudú môcť zasahovať do riadenia ani kontroly
         tejto spoločnosti v miere zodpovedajúcej hodnote svojich podielov (pozri najmä rozsudky z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko,
         už citovaný, body 50 až 52; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 60, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 56).

      58      Takisto predmetné právo veta môže mať odradzujúci účinok na portfóliové investície do základného imania spoločnosti GALP,
         keďže prípadné odmietnutie portugalského štátu schváliť významné rozhodnutie, ktoré bolo predložené orgánmi tejto spoločnosti
         ako rozhodnutie zodpovedajúce jej záujmu, môže ovplyvniť hodnotu akcií uvedenej spoločnosti, a teda aj atraktivitu investícií
         do takých akcií (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 27; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 61, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 57).

      59      Čo sa týka práva vymenúvať predsedu predstavenstva, toto právo predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu, keďže takéto
         osobitné právo je odchýlkou od všeobecnej právnej úpravy obchodných spoločností, ktorá je stanovená vnútroštátnym zákonným
         opatrením iba v prospech verejných subjektov (pozri rozsudky z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 61, a z 11. novembra
         2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 62). Ak je aj pravda, že táto možnosť môže byť priznaná zákonom ako právo kvalifikovanej
         menšiny, je nutné konštatovať, že v tomto prípade musí byť prístupná všetkým akcionárom a nesmie byť vyhradená výlučne pre
         štát.

      60      Obmedzením možnosti iných akcionárov, než je portugalský štát, zúčastňovať sa na základnom imaní spoločnosti GALP s cieľom
         vytvoriť alebo udržať s ňou trvalé a priame hospodárske vzťahy a umožniť účinnú účasť na jej riadení alebo na jej kontrole
         môže právo vymenúvať člena predstavenstva, stanovené v článku 15 ods. 1 LQP a v článku 4 ods. 3 zákonného dekrétu č. 261‑A/99,
         odradiť priamych investorov z iných členských štátov od investovania do kapitálu tejto spoločnosti.

      61      Z toho vyplýva, že právo veta proti niektorým rozhodnutiam valného zhromaždenia spoločnosti GALP a právo vymenúvať predsedu
         predstavenstva predstavujú obmedzenia voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 56 ods. 1 ES.

      62      Takéto konštatovanie nemožno, mimochodom, spochybniť tvrdeniami uvádzanými Portugalskou republikou, založenými na uplatniteľnosti
         údajnej logiky, na ktorej sa zakladá už citovaný rozsudok Keck a Mithouard.

      63      V tejto súvislosti treba uviesť, že predmetné vnútroštátne opatrenia nie sú analogické s právnymi úpravami týkajúcimi sa podmienok
         predaja, ktoré Súdny dvor v už citovanom rozsudku Keck a Mithouard vylúčil z pôsobnosti článku 28 ES.

      64      Podľa uvedeného rozsudku totiž nemôže obchodu medzi členskými štátmi prekážať, keď sa na výrobky pochádzajúce z iných členských
         štátov uplatnia vnútroštátne ustanovenia, ktoré na území členského štátu dovozu obmedzujú alebo zakazujú určité spôsoby predaja,
         ak jednak platia pre všetky dotknuté hospodárske subjekty vykonávajúce svoju činnosť na vnútroštátnom území a jednak ovplyvňujú
         rovnakým spôsobom tak z právneho, ako aj z faktického hľadiska uvádzanie národných výrobkov aj tých, ktoré pochádzajú z iných
         členských štátov, na trh. Dôvod je ten, že uplatňovanie takýchto ustanovení nebráni prístupu výrobkov z iných členských štátov
         na trh členského štátu dovozu a ani nesťažuje tento prístup viac, ako je to v prípade národných výrobkov (rozsudok z 10. mája
         1995, Alpine Investments, C‑384/93, Zb. s. I‑1141, bod 37).

      65      Hoci v prejednávanej veci je pravda, že predmetné vnútroštátne ustanovenia sú bez rozdielu uplatniteľné tak na rezidentov,
         ako aj na nerezidentov, treba konštatovať, že ovplyvňujú situáciu nadobúdateľa podielu, teda sú spôsobilé odradiť investorov
         z iných členských štátov uskutočniť takéto investície, a preto podmieňovať prístup na trh (pozri rozsudky z 13. mája 2003,
         Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 61 a citovanú judikatúru; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 67, ako
         aj z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 68).

      66      Ďalej konštatovanie, že uvedené vnútroštátne ustanovenia predstavujú obmedzenie voľného pohybu kapitálu, nemožno spochybniť
         tvrdením Portugalskej republiky, ktoré spočíva v tom, že napadnuté osobitné práva nemajú nijaký vplyv na priame investície
         ani na portfóliové investície do základného imania spoločnosti GALP, keďže veľký počet akcií tejto spoločnosti sa nachádza
         v rukách investorov z iných členských štátov.

      67      Treba konštatovať, ako bolo uvedené v bodoch 58 a 61 tohto rozsudku, že keďže napadnuté vnútroštátne ustanovenia vytvárajú
         nástroje, ktoré môžu obmedziť možnosť investorov zúčastniť sa na základnom imaní spoločnosti GALP s cieľom vytvoriť alebo
         zachovať trvalé a priame hospodárske vzťahy s touto spoločnosťou, ktoré im umožnia účinnú účasť na riadení alebo kontrole
         tejto spoločnosti, znižujú záujem o získanie účasti na tomto základnom imaní (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. októbra
         2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 54, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 70).

      68      Na toto zistenie nemá vplyv skutočnosť, že medzi akcionármi spoločnosti GALP sa vyskytujú priami investori. V rámci tejto
         žaloby táto okolnosť totiž nie je spôsobilá vyvrátiť, že z dôvodu napadnutých vnútroštátnych ustanovení mohli byť potenciálni
         alebo skutoční priami investori z iných členských štátov odradení od nadobudnutia podielu na základnom imaní tejto spoločnosti
         s cieľom sa na nej zúčastniť a vytvoriť alebo zachovať s ňou trvalé a priame hospodárske vzťahy, ktoré umožňujú účinnú účasť
         na jej riadení alebo kontrole, hoci mali právo na to, aby sa na nich uplatnila zásada voľného pohybu kapitálu a ochrana, ktorú
         táto zásada poskytuje v ich prospech (pozri v tomto zmysle rozsudky z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný, bod
         55, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 71).

      69      So zreteľom na vyššie uvedené treba konštatovať, že to, že portugalský štát vlastní predmetné privilegované akcie, s ktorými
         sú spojené osobitné práva, ktoré takéto akcie priznávajú ich majiteľovi, predstavuje obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle
         článku 56 ods. 1 ES.

       O dôvodnosti obmedzení
       Argumentácia účastníkov konania
      70      Komisia uvádza, že obmedzenia vyplývajúce z osobitných práv, ktoré má portugalský štát v spoločnosti GALP, nemôžu byť odôvodnené
         žiadnym z cieľov, ktorých sa dovoláva Portugalská republika, a že v každom prípade sú v rozpore so zásadou proporcionality.

      71      Komisia tvrdí, že osobitné práva štátu v spoločnosti GALP nemôžu byť odôvodnené dôvodmi verejnej bezpečnosti, v prejednávanej
         veci zabezpečením dodávok energií Portugalska. Ako totiž vyplýva zo zákonného dekrétu č. 31/2006, ktorým sa stanovujú všeobecné
         základy organizácie a fungovania vnútroštátneho ropného systému (Diário da República I, séria A, č. 33 z 15. februára 2006), ako aj zo zákonného dekrétu č. 30/2006, ktorým sa stanovujú všeobecné základy organizácie
         a fungovania systému zemného plynu (Diário da República I, séria A, č. 33 z 15. februára 2006), zaručenie bezpečnosti dodávok ropy a zemného plynu neprislúcha spoločnosti GALP,
         ale štátu.

      72      Pokiaľ ide o zásadu proporcionality, Komisia tvrdí, že osobitné práva, ktoré má štát v spoločnosti GALP, nie sú vhodné na
         zabezpečenie riadneho fungovania distribučnej siete plynu a maloobchodného predaja ropných výrobkov spoločnosti GALP. Tieto
         práva v skutočnosti predstavujú nástroje, ktoré sú určené na sledovanie súkromného záujmu spoločnosti, a nie na sledovanie
         národného záujmu. Navyše na rozdiel od požiadaviek vyplývajúcich z judikatúry Súdneho dvora v danej oblasti (pozri najmä rozsudok
         zo 4. júna 2002, Komisia/Francúzsko, C‑483/99, Zb. s. I‑4781, body 50 až 53), keďže nebolo stanovené nijaké objektívne a konkrétne
         kritérium, ktoré by vymedzovalo výkon uvedených práv, ich výkon je v praxi ponechaný na voľnú úvahu.

      73      Komisia okrem toho tvrdí, že existenciu osobitných práv štátu v spoločnosti GALP neodôvodňuje ani sekundárne právo Únie.

      74      Podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady č. 2003/55/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným
         plynom, ktorou sa ruší smernica 98/30/ES (Ú. v. ES L 176, s. 57; Mim. vyd. 12/002, s. 230), verejná zodpovednosť zaručiť bezpečnosť
         dodávok zemného plynu môže vyžadovať vonkajší zásah štátu ako regulátora, a nie zásah štátu zvnútra ako akcionára s privilegovanými
         akciami v podnikoch, ktoré pôsobia na trhu.

      75      Pokiaľ ide o odvetvie ropy, Komisia spresňuje, že v súlade so smernicou Rady 2006/67/ES z 24. júla 2006, ktorou sa členským
         štátom ukladá povinnosť udržiavať minimálne zásoby ropy a ropných výrobkov (Ú. v. EÚ L 217, s. 8), verejnú zodpovednosť za
         zaručenie bezpečnosti zásobovania ropnými výrobkami takisto nesie štát, a nie súkromný podnik.

      76      Napokon Komisia spochybňuje argumentáciu Portugalskej republiky, podľa ktorej sa na predmetné opatrenia uplatňuje článok 86 ES,
         keďže toto ustanovenie je určené určitej kategórii podnikov, a nie členským štátom, a ďalej predmetom tohto konania nie sú
         osobitné práva, ktoré by štát priznal spoločnosti GALP, ale skôr osobitné práva štátu v tejto spoločnosti.

      77      Portugalská republika, ktorá tiež pripúšťa, že predmetné vnútroštátne opatrenia predstavujú obmedzenia slobody usadiť sa a voľného
         pohybu kapitálu, však tvrdí, že vzhľadom na články 46 ES a 58 ES sú odôvodnené, keďže sú nevyhnutné na zaručenie bezpečnosti
         zásobovania krajiny zemným plynom a ropou a umožňujú ho zabezpečiť vhodným spôsobom vzhľadom najmä na neexistenciu primeraných
         nástrojov na tento účel na úrovni Únie.

      78      Uvedený členský štát tiež spresňuje, že výkon dotknutých osobitných práv môže byť predmetom účinného súdneho preskúmania.
         Ak by štát vykonával uvedené práva bez toho, aby sa opieral o skutočnú a závažnú hrozbu pre zabezpečenie dodávok, dopustil
         by sa tak porušenia, ktorého by sa každý akcionár spoločnosti GALP mohol dovolávať na vnútroštátnych správnych aj občianskych
         súdoch.

      79      Portugalská republika navyše tvrdí, že sporné ustanovenia sú v súlade so zásadou proporcionality a že Komisia v každom prípade
         nepredložila dôkaz o existencii menej obmedzujúcich opatrení, ktoré štátu poskytujú možnosť reagovať rýchle a účinne v prípadoch
         skutočného a závažného zásahu do bezpečnosti dodávok.

      80      Napokon uvedený členský štát tvrdí, že napadnuté vnútroštátne ustanovenia sú na základe článku 86 ods. 2 ES úplne zlučiteľné
         s právom Únie, keďže sú nevyhnutné na to, aby spoločnosť GALP vhodným spôsobom plnila úlohy súvisiace s riadením služieb všeobecného
         hospodárskeho záujmu, ktoré jej zveril štát.

       Posúdenie Súdnym dvorom
      81      Podľa ustálenej judikatúry možno vnútroštátne opatrenia obmedzujúce voľný pohyb kapitálu odôvodniť dôvodmi uvedenými v článku
         58 ES alebo vyššími dôvodmi všeobecného záujmu, pod podmienkou, že sú vhodné na zabezpečenie realizácie cieľa, ktorý sledujú,
         a nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (pozri rozsudky z 23. októbra 2007, Komisia/Nemecko, už citovaný,
         body 72 a 73, ako aj citovanú judikatúru; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 69, a z 11. novembra 2010,
         Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 83).

      82      Pokiaľ ide o výnimky povolené článkom 58 ES, nemožno poprieť, že cieľ uvádzaný Portugalskou republikou, ktorým je zaručiť
         bezpečnosť dodávok energie tohto členského štátu v prípade krízy, vojny alebo terorizmu, môže predstavovať dôvod verejnej
         bezpečnosti (pozri rozsudky zo 14. februára 2008, Komisia/Španielsko, C‑274/06, už citovaný, bod 38, z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 72, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 84) a prípadne odôvodniť prekážku voľného
         pohybu kapitálu. Význam, ktorý prisudzujú členské štáty a Európska únia ochrane bezpečnosti dodávok energie, sa prejavuje
         okrem iného najmä, pokiaľ ide o ropu, v smernici 2006/67, a pokiaľ ide o odvetvie zemného plynu, v smernici 2003/55.

      83      Je však nesporné, že požiadavky verejnej bezpečnosti musia byť najmä ako výnimka zo základnej zásady voľného pohybu kapitálu
         chápané striktne v tom zmysle, že ich rozsah nemôže jednostranne určiť každý členský štát bez kontroly zo strany inštitúcií
         Únie. Z toho vyplýva, že na dôvody verejnej bezpečnosti sa možno odvolávať len v prípade skutočnej a dostatočne závažnej hrozby,
         ktorá sa dotýka základného záujmu spoločnosti (pozri najmä rozsudky zo 14. marca 2000, Scientologická cirkev, C‑54/99, Zb.
         s. I‑1335, bod 17; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 73, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už
         citovaný, bod 85).

      84      Portugalská republika v tejto súvislosti predovšetkým tvrdí, že v súčasnosti existujú obavy týkajúce sa určitých investícií,
         ktoré uskutočnili najmä investičné fondy alebo fondy, ktoré sú prípadne spojené s teroristickými organizáciami, do podnikov
         v strategických odvetviach, ktoré predstavujú takúto hrozbu pre dodávky energie. Vzhľadom na povinnosť členského štátu zaručiť
         bezpečnosť pravidelných a trvalých dodávok ropy a zemného plynu je v súlade s právom, aby sa tento členský štát vybavil prostriedkami,
         ktoré sú nevyhnutné na zaručenie základného záujmu bezpečnosti dodávok v prípade krízy a je jeho úlohou dozerať na to, aby
         boli zavedené primerané nástroje, ktoré umožnia reagovať rýchle a účinne na to, aby sa zaručila trvalá bezpečnosť týchto dodávok.

      85      Keďže Portugalská republika sa pritom obmedzila na uvedenie dôvodu, ktorý sa týka bezpečnosti dodávok energie, bez toho, aby
         uviedla presné dôvody, pre ktoré sa domnieva, že každé z osobitných napádaných práv alebo všetky tieto práva umožňujú vyhnúť
         sa takémuto zásahu do základného záujmu spoločnosti, ako sú dodávky energie, odôvodnenie založené na verejnej bezpečnosti
         nie je možné v predmetnom prípade uznať.

      86      Okrem toho nemožno prijať tvrdenie Portugalskej republiky, že právo Únie v súčasnej podobe nezaručuje bezpečnosť dodávok energie
         členským štátom v dostatočnej miere, čo ju núti prijať primerané vnútroštátne opatrenie na zaručenie ochrany tohto základného
         spoločenského záujmu.

      87      Aj keby sa pripustilo, že na základe sekundárneho práva Únie existuje povinnosť členského štátu zaručiť dodávku energie na
         jeho vnútroštátnom území, ako tvrdí Portugalská republika, plnenia takejto povinnosti sa nemožno dovolávať na účely odôvodnenia
         akéhokoľvek opatrenia, ktoré je v zásade v rozpore so základnou slobodou (pozri rozsudok z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko,
         už citovaný, bod 89).

      88      Kvôli úplnosti, pokiaľ ide o primeranosť predmetných vnútroštátnych ustanovení, treba uviesť, ako správne tvrdí Komisia, že
         výkon osobitných práv, ktoré vyplývajú z toho, že Portugalsko vlastní privilegované akcie predstavujúce účasť na základnom
         imaní GALP, nepodlieha na rozdiel od toho, čo tvrdí žalovaný členský štát, nijakej osobitnej a objektívnej podmienke alebo
         okolnosti.

      89      Hoci článok 15 ods. 3 LQP stanovuje, že vydávanie privilegovaných akcií na účely účasti na základnom imaní spoločnosti GALP,
         poskytujúcich osobitné práva portugalskému štátu, podlieha podmienke, ktorá je okrem toho formulovaná dosť všeobecne a nepresne
         a spočíva v tom, že to vyžadujú dôvody národného záujmu, napriek tomu treba konštatovať, že ani tento zákon, ani stanovy spoločnosti
         GALP nestanovujú kritériá, pokiaľ ide o osobitné okolnosti, za ktorých uvedené osobitné práva možno vykonávať (pozri rozsudky
         Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 51, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 91). Rovnaké konštatovanie
         sa uplatní na odsek 1 uvedeného článku 15, pretože toto ustanovenie viaže vymenúvanie člena predstavenstva portugalským štátom
         na splnenie podmienky založenej na ochrane všeobecného záujmu, ktorá je formulovaná tiež dosť všeobecne a nepresne.

      90      Takáto neistota predstavuje závažnú prekážku voľného pohybu kapitálu, keďže priznáva vnútroštátnym orgánom, pokiaľ ide o použitie
         takýchto práv, mieru voľnej úvahy, ktorá je taká diskrečná, že ju nemožno považovať za primeranú vo vzťahu k sledovaným cieľom
         (pozri v tomto zmysle rozsudky Komisia/Taliansko, už citovaný, bod 52, a z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný,
         bod 92).

      91      Pokiaľ ide napokon o odôvodnenie založené na článku 86 ods. 2 ES, treba uviesť, že toto ustanovenie v spojení s odsekom 1
         toho istého článku umožňuje členskému štátu odôvodniť priznanie osobitných alebo výlučných práv, ktoré sú v rozpore s ustanoveniami
         Zmluvy, podniku poverenému poskytovaním služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, pokiaľ plnenie osobitných úloh, ktoré mu
         boli zverené, nemôže byť zabezpečené inak ako priznaním týchto práv a pokiaľ rozvoj obchodu nie je ovplyvnený v takom rozsahu,
         aby to boloi v rozpore so záujmami Únie (rozsudky zo 17. mája 2001, TNT Traco, C‑340/99, Zb. s. I‑4109, bod 52; z 18. decembra
         2007, Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia, C‑220/06, Zb. s. I‑12175, bod 78, a z 1. októbra
         2009, Woningstichting Sint Servatius, C‑567/07, Zb. s. I‑9021, bod 44).

      92      V prejednávanej veci je však nutné konštatovať, že vyššie uvedené nie je predmetom ustanovení uvedených vo vnútroštátnej právnej
         úprave, o ktorú ide v rámci žaloby o nesplnenie povinností podanej proti Portugalskej republike.

      93      Ako totiž Komisia správne tvrdí, uvedené ustanovenia sa netýkajú udelenia osobitných alebo výlučných práv spoločnosti GALP
         ani kvalifikácie činností tejto spoločnosti ako služieb všeobecného hospodárskeho záujmu, ale zákonnosti priznania osobitných
         práv spojených s privilegovanými akciami, ktoré vlastní portugalský štát na základnom imaní GALP, tomuto štátu ako akcionárovi
         tejto spoločnosti.

      94      V každom prípade, keďže členský štát musí podrobne vysvetliť dôvody, pre ktoré by z jeho pohľadu bolo v prípade zrušenia vytýkaných
         opatrení plnenie úloh vo všeobecnom hospodárskom záujme, ktorými poveril podnik, za ekonomicky prijateľných podmienok ohrozené
         (rozsudok z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 82), Portugalská republika nijako nevysvetlila, prečo o taký
         prípad ide aj v prejednávanej veci.

      95      Z toho vyplýva, že článok 86 ods. 2 ES sa nemá uplatniť na takú situáciu, o akú ide v prejednávanej veci, a preto sa naň nemôže
         Portugalská republika odvolať, aby odôvodnila predmetné vnútroštátne ustanovenia, keďže tieto ustanovenia predstavujú obmedzenie
         voľného pohybu kapitálu zakotveného Zmluvou.

      96      Tvrdenie založené na článku 86 ods. 2 ES sa teda musí takisto zamietnuť.

      97      V dôsledku toho treba konštatovať, že Portugalská republika si tým, že v spoločnosti GALP zachovala také osobitné práva, ako
         sú práva, ktoré v prejednávanej veci upravuje LQP, zákonný dekrét č. 261‑A/99 a stanovy tejto spoločnosti v prospech portugalského
         štátu a iných verejných subjektov, priznané v súvislosti s privilegovanými akciami, ktoré vlastní tento štát na základnom
         imaní uvedenej spoločnosti, nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ES.

       O nesplnení povinností, ktoré vyplývajú z článku 43 ES
      98      Vo vzťahu k návrhu Komisie, aby bolo konštatované nesplnenie povinností, ktoré má Portugalská republika na základe článku
         43 ES, postačuje uviesť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora platí, že pokiaľ predmetné vnútroštátne opatrenia spôsobujú
         obmedzenia slobody usadiť sa, tieto obmedzenia sú priamym dôsledkom prekážok voľného pohybu kapitálu skúmaných vyššie, s ktorými
         sú neoddeliteľne spojené. Keďže bolo zistené porušenie článku 56 ods. 1 ES, nie je nevyhnutné oddelene skúmať uvedené opatrenia
         s ohľadom na pravidlá Zmluvy, ktoré sa vzťahujú na slobodu usadiť sa (pozri najmä rozsudky z 13. mája 2003, Komisia/Španielsko,
         už citovaný, bod 86; Komisia/Holandsko, už citovaný, bod 43; z 8. júla 2010, Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 80, ako
         aj z 11. novembra 2010, Komisia/Portugalsko, bod 99).

       O trovách
      99      Na základe článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Keďže Komisia navrhla zaviazať Portugalskú republiku na náhradu trov konania a Portugalská
         republika nemala úspech vo svojich dôvodoch, je namieste zaviazať ju na náhradu trov konania.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol a vyhlásil:
      1.      Portugalská republika si tým, že v spoločnosti GALP Energia SGPS SA zachovala také osobitné práva, ako sú práva, ktoré v prejednávanej
            veci upravuje rámcový zákon č. 11/90 o privatizáciách (Lei n° 11/90, Lei Quadro das Privatizações) z 5. apríla 1990, zákonný
            dekrét č. 261‑A/99, ktorým sa schvaľuje prvá fáza privatizácie základného imania spoločnosti GALP – Petróleos e Gás de Portugal,
            SGPS SA (Decreto‑Lei n° 261‑A/99 aprova a 1.ª fase do processo de privatização do capital social da GALP – Petróleos e Gás
            de Portugal, SGPS SA) zo 7. júla 1999, a stanovy tejto spoločnosti, v prospech portugalského štátu a iných verejných subjektov,
            priznané v súvislosti s privilegovanými akciami („golden shares“), ktoré vlastní tento štát na základnom imaní uvedenej spoločnosti,
            nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ES.
      2.      Portugalská republika je povinná nahradiť trovy konania.
      Podpisy
      * Jazyk konania: portugalčina.


Rozsudok Súdneho dvora z 25. novembra 1987. # Talianska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Zúčtovanie výdavkov du EPUZF. # Vec 343/85.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 12. septembra 2007.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Transport Environment Development Systems (Trends).#Arbitrážna doložka - Štvrtý rámcový program pre výskum, technologický rozvoj a predvedenie - Zmluvy týkajúce sa projektov v oblasti telematických aplikácií spoločného záujmu - Neexistencia dokladov a nesúlad so zmluvnými požiadavkami časti uplatnených výdavkov - Vrátenie vyplatených súm.#Vec T-448/04.

text:
      Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) z 12. septembra 2007 – Komisia/Trends
      (vec T‑448/04)
      „Arbitrážna doložka – Štvrtý rámcový program pre výskum, technologický rozvoj a predvedenie – Zmluvy týkajúce sa projektov v oblasti telematických aplikácií spoločného záujmu – Neexistencia dokladov a nesúlad so zmluvnými požiadavkami časti uplatnených výdavkov – Vrátenie vyplatených súm“
      1.                     Konanie – Lehota na predloženie dôkazov (Rokovací poriadok Súdu prvého stupňa, článok 48 ods. 1 a článok 66 ods. 2) (pozri
            body 52, 56)
      2.                     Konanie – Podanie návrhu na Súd prvého stupňa na základe arbitrážnej doložky (článok 238 ES; rozhodnutie Európskeho parlamentu
            a Rady č. 1110/94; rozhodnutie Rady č. 94/801) (pozri body 63, 64, 91 – 94)
      Predmet

               Žaloba podaná Komisiou na základe arbitrážnej doložky v zmysle článku 238 ES, smerujúca k tomu, aby sa Trends uložilo vrátiť
                  Komisii sumu 48 046 eur zvýšenú o zmluvné úroky alebo, subsidiárne, o úroky z omeškania

            Výrok

                  1.

                  	Incidenčný návrh sa zamieta.

                  2.

                  	Transport Environment Development Systems (Trends) je povinný zaplatiť Komisii sumu 48 046 eur zvýšenú o úroky z omeškania
                     s ročnou úrokovou sadzbou 5,50 %, a to od 1. januára 1999 až do úplného splatenia dlhu.

                  3.

                  	Trends je povinný nahradiť trovy konania.


Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 21. septembra 2017.#Portugalská republika v. Európska komisia.#EPZF a EPFRV – Výdavky vylúčené z financovania – Nariadenie (ES) č. 1290/2005 – Režim priamej podpory v prospech poľnohospodárov – Nariadenie (ES) č. 73/2009 a nariadenie (ES) č. 1122/2009 – Režim kvót na mlieko – Nariadenie (ES) č. 1788/2003 a nariadenie (ES) č. 595/2004 – Nahradenie kontrol poľnohospodárskych podnikov na mieste administratívnymi kontrolami.#Vec T-261/16.


title: Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 8. decembra 2011.#Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA proti Administración General del Estado.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal Supremo - Španielsko.#Voľný pohyb kapitálu - Daň z príjmov právnických osôb - Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia - Zákaz odpočtu dane, ktorá je splatná, ale nebola vybraná v iných členských štátoch.#Vec C-157/10.

text:
      Vec C‑157/10
      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      proti
      Administración General del Estado
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Tribunal Supremo)
      „Voľný pohyb kapitálu – Daň z príjmov právnických osôb – Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia – Zákaz odpočtu dane, ktorá je splatná, ale nebola vybraná v iných členských štátoch“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Prejudiciálne otázky – Právomoc Súdneho dvora – Určenie relevantných prvkov práva Únie
      (Článok 267 ZFEÚ)
      2.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Nevýhody vyplývajúce zo súčasného výkonu daňovej právomoci členských štátov – Prípustnosť
            – Podmienka – Neexistencia diskriminácie
      (Články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ)
      3.        Voľný pohyb kapitálu – Obmedzenia – Daňová právna úprava – Daň z príjmov právnických osôb – Systém zamedzenia dvojitého hospodárskeho
            zdanenia príjmov vo forme úrokových výnosov dosiahnutých v inom členskom štáte
      [Zmluva o EHS, článok 67 (teraz článok 67 Zmluvy ES, zrušený Amsterdamskou zmluvou); články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ; smernica Rady
            88/361, článok 1]
      1.        Súdnemu dvoru v rámci postupu spolupráce s vnútroštátnymi súdmi zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha poskytnúť vnútroštátnemu
         súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú súd začal prejednávať. Z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne
         preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené. Okrem toho s cieľom poskytnúť užitočnú odpoveď vnútroštátnemu súdu, ktorý mu
         predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania, Súdny dvor môže prihliadnuť aj na ustanovenia práva Únie, na ktoré sa
         vnútroštátny súd vo svojich prejudiciálnych otázkach neodvolával.

      (pozri body 18, 19)
      2.        V prípade neexistencie opatrení na zjednotenie alebo harmonizáciu na úrovni Únie majú členské štáty naďalej právomoc, aby
         prostredníctvom zmluvy alebo jednostranne definovali kritériá rozdelenia svojej daňovej právomoci najmä so zreteľom na zamedzenie
         dvojitého zdanenia. Prináleží im, aby prijali potrebné opatrenia na zamedzenie situácií dvojitého zdanenia, a to najmä tým,
         že uplatnia kritériá používané v medzinárodnej daňovej praxi. Nevýhody, ktoré môžu vyplývať z paralelného výkonu daňových
         právomocí rôznych členských štátov, nepredstavujú v prípade, že takýto výkon nie je diskriminačný, obmedzenia slobôd pohybu.
         Členské štáty teda nie sú povinné prispôsobiť svoj vlastný daňový systém rôznym daňovým systémom iných členských štátov, aby
         najmä zamedzili dvojitému zdaneniu, a fortiori tieto členské štáty nie sú povinné prispôsobiť svoju daňovú právnu úpravu s cieľom umožniť poplatníkovi uplatniť daňové zvýhodnenie
         priznané iným členským štátom v rámci výkonu jeho daňových právomocí, pokiaľ ich právna úprava nie je diskriminačná.

      (pozri body 31, 38, 39)
      3.        Článok 67 Zmluvy EHS a článok 1 smernice 88/361, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou zmluvou]
         nebránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, ktorá v prípade dane z príjmov právnických osôb a v rámci pravidiel
         o zamedzení dvojitého zdanenia zakazuje vykonať odpočet sumy dane splatnej v iných členských štátoch Únie z príjmu dosiahnutého
         na ich území, ktorý podlieha tejto dani v prípade, že napriek splatnosti nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia, zníženia alebo
         akejkoľvek inej daňovej výhody, ak táto právna úprava nie je diskriminačná v porovnaní so zdanením úrokových výnosov dosiahnutých
         v tomto členskom štáte, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

      (pozri bod 46 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (prvá komora)
      z 8. decembra 2011 (*)

      „Voľný pohyb kapitálu – Daň z príjmov právnických osôb – Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia – Zákaz odpočtu dane, ktorá je splatná, ale nebola vybraná v iných členských štátoch“
      Vo veci C‑157/10,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Tribunal Supremo (Španielsko)
         z 25. januára 2010 a doručený Súdnemu dvoru 2. apríla 2010, ktorý súvisí s konaním:

      Banco Bilbao Vizcaya Argentaria SA
      proti
      Administración General del Estado,
      SÚDNY DVOR (prvá komora),
      v zložení: predseda prvej komory A. Tizzano, sudcovia M. Safjan, M. Ilešič, E. Levits (spravodajca) a J.‑J. Kasel,
      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        španielska vláda, v zastúpení: M. Muñoz Pérez, splnomocnený zástupca,
      –        česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a V. Štencel, splnomocnení zástupcovia,
      –        dánska vláda, v zastúpení: C. Vang, splnomocnený zástupca,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a C. Blaschke, splnomocnení zástupcovia,
      –        estónska vláda, v zastúpení: M. Linntam, splnomocnená zástupkyňa,
      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues a J. Gstalter, splnomocnení zástupcovia,
      –        talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci P. Gentili, avvocato dello Stato,
      –        holandská vláda, v zastúpení: C. Wissels a J. Langer, splnomocnení zástupcovia,
      –        poľská vláda, v zastúpení: M. Szpunar, splnomocnený zástupca,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes, splnomocnený zástupca,
      –        švédska vláda, v zastúpení: A. Falk a S. Johannesson, splnomocnené zástupkyne,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: H. Walker, splnomocnená zástupkyňa,
      –        Európska komisia, v zastúpení: R. Lyal a C. Urraca Caviedes, splnomocnení zástupcovia,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Banco Bilbao Vizcaya Argentaria, SA (ďalej len „BBVA“) a Administración General
         del Estado vo veci rozhodnutia, ktorým Administración General del Estado zamietol udeliť BBVA súhlas s odpočítaním sumy dane,
         ktorá sa má zaplatiť v Belgicku z úrokových výnosov dosiahnutých v tomto členskom štáte, ale ktorá nebola zaplatená z dôvodu
         oslobodenia, od sumy dane z príjmov právnických osôb splatnej za zdaňovacie obdobie za rok 1991 z jej celosvetových príjmov.

       Právny rámec
       Právo Spoločenstva
      3        Článok 67 Zmluvy o EHS (teraz článok 67 Zmluvy ES, ktorý bol následne zrušený Amsterdamskou zmluvou) platný a účinný v čase
         skutkových okolností vo veci samej znel takto:

      „1.      Počas prechodného obdobia a v rozsahu potrebnom na zabezpečenie riadneho fungovania spoločného trhu členské štáty medzi sebou
         postupne zrušia obmedzenia voľného pohybu kapitálu osôb s bydliskom v členských štátoch, ako aj akúkoľvek diskrimináciu z dôvodu
         štátnej príslušnosti alebo bydliska strán, alebo miesta, kde sa tento kapitál investuje.

      …“
      4        Článok 1 ods. 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 zmluvy [článok zrušený Amsterdamskou
         zmluvou] (Ú. v. ES L 178, s. 5; Mim. vyd. 10/001, s. 10) stanovuje:

      „Bez toho, aby tým boli dotknuté nasledujúce ustanovenia, musia členské štáty odstrániť obmedzenia pohybu kapitálu platné
         pre tuzemcov členských štátov. Aby sa zjednodušilo vykonávanie tejto smernice, pohyb kapitálu sa klasifikuje v súlade s nomenklatúrou
         v prílohe I“.

      5        Článok 6 ods. 2 smernice 88/361 oprávňuje predovšetkým Španielske kráľovstvo dočasne pokračovať v uplatňovaní obmedzení kapitálových
         pohybov uvedených v prílohe IV tejto smernice podľa podmienok a v lehotách stanovených v tejto prílohe.

       Španielska vnútroštátna právna úprava
      6        Článok 57 ods. 1 všeobecného daňového zákona č. 230/1963 (Ley General Tributaria 230/1963) z 28. decembra 1963 (BOE č. 313
         z 31. decembra 1963, s. 18248), stanovuje:

      „V prípade, že treba odpočítať od dane splatnú a zaplatenú čiastku inej skôr vymáhanej dane alebo iných daní, odpočítajú sa
         v celej výške napriek tomu, že boli predmetom oslobodenia alebo úľavy.“

      7        Zákon č. 61/1978 o dani z príjmov právnických osôb (Ley 61/1978 del Impuesto sobre Sociedades) z 27. decembra 1978 (BOE č. 312
         z 30. decembra 1978, s. 29429), v článku 24 ods. 4 stanovuje:

      „Pokiaľ pri osobnom zdanení príjmy zdaniteľnej osoby zahŕňajú aj príjmy dosiahnuté a zdanené v zahraničí, vykoná sa odpočet
         nižšej z nasledujúcich dvoch súm:

      a)      skutočnej sumy zaplatenej v zahraničí na základe rovnakej alebo podobnej dane, ako je táto daň;
      b)      sumy dane, ktorá by sa z takých príjmov musela zaplatiť v Španielsku v prípade, keď by tieto príjmy boli dosiahnuté na španielskom
         území.“

       Zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia
      8        Zmluva medzi Španielskym kráľovstvom a Belgickým kráľovstvom o zamedzení dvojitého zdanenia a úprave niektorých otázok týkajúcich
         sa oblasti daní z príjmov a majetku podpísaná v Bruseli 24. septembra 1970, ratifikovaná Španielskym kráľovstvom 28. mája
         1971 (BOE č. 258 z 27. októbra 1972, s. 19176, ďalej len „zmluva o zamedzení dvojitého zdanenia“), v znení platnom a účinnom
         v čase skutkových okolností vo veci samej, vo svojom článku 11 stanovuje:

      „1.      Úrokové výnosy pochádzajúce z jedného zmluvného štátu a vyplatené rezidentovi druhého zmluvného štátu podliehajú dani v tomto
         druhom štáte.

      2.      Tieto výnosy však môžu byť zdanené v zmluvnom štáte pôvodu podľa právneho poriadku tohto štátu, ale takto stanovená daň nemôže
         presiahnuť 15 % výšky daných výnosov.

      …“
      9        V zmysle článku 23 tejto zmluvy:

      „1.      Ak rezident jedného zmluvného štátu poberá príjmy, ktoré nie sú uvedené v odsekoch 3 a 4 vyššie a ktoré sú zdanené v inom
         zmluvnom štáte v súlade so zmluvou, prvý členský štát tieto príjmy oslobodí od dane…

      …
      3.      … Ak rezident jedného zmluvného štátu poberá príjmy, ktoré sú zdanené v druhom zmluvnom štáte v zmysle článku 10 ods. 2, článku
         11 ods. 2 a 7 alebo článku 12 ods. 2 a 6, prvý členský štát prizná tomuto rezidentovi odpočet od dane, ktorá sa má za tieto
         príjmy zaplatiť, vypočítaný na základe sumy uvedených príjmov, ktorá je súčasťou základu dane tohto rezidenta a ktorej sadzba
         nemôže byť vyššia, ako je sadzba dane vyrubená za tieto príjmy v druhom zmluvnom štáte …“

       Skutkové okolnosti vo veci samej a prejudiciálna otázka
      10      BBVA je spoločnosťou, ktorá má v rámci Grupo Consolidado (konsolidovanej skupiny) 2/82 dominantné postavenie. V španielskom
         právnom systéme predstavuje konsolidovanú skupinu jednotka vytvorená na daňové účely súborom spoločností, z ktorých jedna
         ovláda ostatné.

      11      Rozhodnutím z 24. októbra 1997 prijatým na základe šetrenia a inšpekcie týkajúcich sa dane z príjmov právnických osôb za obdobie
         zodpovedajúce roku 1991 a vzhľadom na to, že v súlade s článkom 24 ods. 4 zákona č. 61/1978 možno odpočítať len dane, ktoré
         boli „skutočne“ zaplatené, zvýšil Oficina Nacional de Inspección daňový základ priznaný BBVA o 6 750 405 ESP (40 570,75 eura).
         Táto suma zodpovedala sume, ktorú BBVA odpočítala od dane z príjmov právnických osôb z titulu dane z úrokových výnosov dosiahnutých
         v Belgicku splatnej v tomto členskom štáte, aj keď táto posledná uvedená daň nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia.

      12      Rozhodnutie prijaté Oficina Nacional de Inspección bolo potvrdené 11. mája 2001 rozhodnutím Tribunal Económico-Administrativo
         Central (kontrolný správny orgán). Keďže žaloba, ktorú podala BBVA proti tomuto rozhodnutiu na komoru pre správne spory Audiencie
         Nacional, bola zamietnutá rozsudkom z 26. júna 2003, BBVA podala kasačný opravný prostriedok na Tribunal Supremo.

      13      Svojím opravným prostriedkom sa BBVA domáha práva odpočítať od sumy dane z príjmov právnických osôb uplatňovanej v Španielsku
         na jej svetové príjmy sumu dane, ktorá sa má zaplatiť v Belgicku z úrokových výnosov dosiahnutých v tomto členskom štáte,
         ale ktorá nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia.

      14      Tribunal Supremo zdôraznil, že podľa výkladu v jeho posledných rozsudkoch španielska vnútroštátna právna úprava bráni tomu,
         aby BBVA od sumy dane z príjmov právnických osôb splatnej v Španielsku odpočítala sumu dane splatnú v Belgicku, ak táto posledná
         uvedená daň nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia. Rovnaký záver vyplýva aj z článku 23 ods. 3 zmluvy o zamedzení dvojitého
         zdanenia.

      15      Tento súd sa preto pýta, či takýto režim je v súlade so zásadou voľného pohybu kapitálu, ak spoločnosti usadené v Španielsku,
         ktoré investujú v Belgicku, a ktoré tu dosahujú zisky, strácajú daňové zvýhodnenie poskytnuté belgickými daňovými orgánmi,
         pretože nakoniec v krajine sídla ich spoločnosti zaplatia sumu dane z príjmu, ktorú mali zaplatiť, pričom však boli od nej
         oslobodené v krajine investície.

      16      Za týchto podmienok sa Tribunal Supremo rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Majú sa články 63 [ZFEÚ] a 65 [ZFEÚ] vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave (prijatej jednostranne
         alebo na základe dvojstrannej zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia), ktorá v prípade dane z príjmov právnických osôb a v rámci
         pravidiel o zamedzení dvojitého zdanenia zakazuje vykonať odpočet sumy dane splatnej v iných členských štátoch Európskej únie
         z príjmu dosiahnutého na ich území, ktorý podlieha tejto dani, v prípade, že napriek splatnosti nebola zaplatená z dôvodu
         oslobodenia, zníženia alebo akejkoľvek inej daňovej výhody?“

       O prejudiciálnej otázke
       O prípustnosti
      17      Portugalská vláda sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania treba odmietnuť ako neprípustný, pretože výklad
         článkov 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ, o ktorý žiada vnútroštátny súd, nie je relevantný z hľadiska uplatnenia právnej normy platnej a účinnej
         v čase rozhodnutia vo veci samej, ktorá sa vzťahuje na daňové obdobie zodpovedajúce roku 1991. Články 73 B a 73 D Zmluvy ES
         (teraz články 56 ES a 58 ES), ktorým zodpovedajú články 63 ZFEÚ a 65 ZFEÚ boli totiž doplnené do Zmluvy o založení Európskeho
         hospodárskeho spoločenstva až Zmluvou o Európskej únii podpísanou v Maastrichte 7. februára 1992.

      18      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že podľa ustálenej judikatúry Súdnemu dvoru v rámci postupu spolupráce s vnútroštátnymi
         súdmi zakotveného v článku 267 ZFEÚ prislúcha poskytnúť vnútroštátnemu súdu odpoveď potrebnú na rozhodnutie vo veci, ktorú
         súd začal prejednávať, a z tohto pohľadu Súdnemu dvoru prislúcha prípadne preformulovať otázky, ktoré sú mu predložené (pozri
         najmä rozsudky zo 4. mája 2006, Haug, C‑286/05, Zb. s. I‑4121, bod 17, a z 11. marca 2008, Jager, C‑420/06, Zb. s. I‑1315,
         bod 46).

      19      Okrem toho podľa ustálenej judikatúry platí, že Súdny dvor s cieľom poskytnúť užitočnú odpoveď vnútroštátnemu súdu, ktorý
         mu predložil návrh na začatie prejudiciálneho konania, môže prihliadnuť aj na ustanovenia práva Únie, na ktoré sa vnútroštátny
         súd vo svojich prejudiciálnych otázkach neodvolával (pozri najmä rozsudky z 12. októbra 2004, Wolff & Müller, C‑60/03, Zb.
         s. I‑9553, bod 24; zo 7. júla 2005, Weide, C‑153/03, Zb. s. I‑6017, bod 25, a z 23. februára 2006, van Hilten‑van der Heijden,
         C‑513/03, Zb. s. I‑1957, bod 26).

      20      Napokon je povinnosťou Súdneho dvora vykladať všetky ustanovenia práva Únie, ktoré vnútroštátne súdy potrebujú na rozhodovanie
         v sporoch, ktoré im boli predložené, aj keď tieto ustanovenia nie sú výslovne spomenuté v otázkach položených Súdnemu dvoru
         týmito súdmi (pozri rozsudky z 19. novembra 2002, Strawson a Gagg & Sons, C‑304/00, Zb. s. I‑10737, bod 58, ako aj Jager,
         už citovaný, bod 47).

      21      Keďže Súdny dvor vzhľadom na právne ustanovenia uplatniteľné na skutkové okolnosti vo veci samej je oprávnený odpovedať na
         prejudiciálnu otázku, treba námietku neprípustnosti, ktorú vzniesla portugalská vláda, zamietnuť.

       O veci samej
       Úvodné pripomienky
      22      Spor vo veci samej sa týka daňového obdobia zodpovedajúceho roku 1991, teda situácie, ktorá fakticky aj právne predchádzala
         nadobudnutiu účinnosti Zmluvy o FEÚ. Právne normy v oblasti voľného pohybu kapitálu uplatniteľné v čase skutkových okolností
         vo veci samej boli stanovené v článku 67 Zmluvy EHS, a tiež v smernici 88/361 prijatej na účely vykonania tohto článku.

      23      Z uvedeného vyplýva, že vzhľadom na tieto ustanovenia treba odpovedať na prejudiciálnu otázku položenú vnútroštátnym súdom.

      24      V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že smernicou 88/361 sa zaviedla úplná liberalizácia pohybu kapitálu a jej článok 1 ods. 1,
         ktorého priamy účinok bol uznaný Súdnym dvorom, uložil členským štátom na tieto účely povinnosť odstrániť všetky obmedzenia
         pohybu kapitálu (pozri rozsudok z 11. decembra 2003, Barbier, C‑364/01, Zb. s. I‑15013, bod 57, ako aj citovanú judikatúru).

      25      Článok 6 ods. 2 smernice 88/361 však Španielskemu kráľovstvu umožňuje do 31. decembra 1992 pokračovať v uplatňovaní určitých
         obmedzení pohybu kapitálu uvedených v zoznamoch III a IV prílohy IV tejto smernice.

      26      Z uvedeného vyplýva, že po prvé treba overiť, či právna úprava, akou je dotknutá právna úprava vo veci samej, predstavuje
         obmedzenie voľného pohybu kapitálu v zmysle článku 1 ods. 1 smernice 88/361.

      27      Iba v prípade, ak má právna úprava, ktorá je sporná vo veci samej, za následok obmedzenie voľného pohybu kapitálu, prináleží
         vnútroštátnemu súdu po druhé skúmať, či pohyby kapitálu, ktoré vo veci samej viedli k vyplateniu úrokových výnosov, podliehajú
         oslobodeniu stanovenému v článku 6 ods. 2 smernice 88/361, keďže vnútroštátny súd má ako jediný právomoc zistiť skutkový stav
         a určiť povahu a zdroj úrokových výnosov dosiahnutých BBVA v Belgicku.

       O existencii obmedzenia voľného pohybu kapitálu
      28      Treba pripomenúť, že hoci priame dane patria do právomoci členských štátov, musia tieto členské štáty napriek tomu pri jej
         výkone dodržiavať právo Únie (pozri rozsudky zo 14. februára 1995, Schumacker, C‑279/93, Zb. s. I‑225, bod 21; z 11. augusta
         1995, Wielockx, C‑80/94, Zb. s. I‑2493, bod 16; zo 6. júna 2000, Verkooijen, C‑35/98, Zb. s. I‑4071, bod 32, a Barbier, už
         citovaný, bod 56).

      29      Každému členskému štátu prináleží, aby v súlade s právom Únie upravil svoj systém zdaňovania príjmov z kapitálového majetku
         a v tomto rámci určil základ dane, ako aj sadzbu dane, ktorá sa uplatní na príjemcu, ktorému boli tieto príjmy vyplatené (pozri
         analogicky rozsudky zo 16. júla 2009, Damseaux, C‑128/08, Zb. s. I‑6823, bod 25, ako aj z 10. februára 2011, Haribo Lakritzen
         Hans Riegel a Österreichische Salinen, C‑436/08 a C‑437/08, Zb. s. I‑305, bod 167 a citovanú judikatúru).

      30      Z toho vyplýva, že úrokové výnosy vyplatené dlžníkom so sídlom v jednom členskom štáte príjemcovi s bydliskom v inom členskom
         štáte môžu byť predmetom dvojitého právneho zdanenia, ak sa oba členské štáty rozhodnú uplatniť svoje daňové právomoci a zdaniť
         tieto výnosy najprv uplatnením zrážkovej dane a následne ich zahrnutím do zdaniteľného príjmu príjemcu.

      31      V prípade neexistencie opatrení na zjednotenie alebo harmonizáciu na úrovni Únie majú členské štáty naďalej právomoc, aby
         prostredníctvom zmluvy alebo jednostranne definovali kritériá rozdelenia svojej daňovej právomoci najmä so zreteľom na zamedzenie
         dvojitého zdanenia (rozsudky z 12. mája 1998, Gilly, C‑336/96, Zb. s. I‑2793, body 24 a 30; z 21. septembra 1999, Saint‑Gobain
         ZN, C‑307/97, Zb. s. I‑6161, bod 57; z 8. novembra 2007, Amurta, C‑379/05, Zb. s. I‑9569, bod 17, ako aj z 20. mája 2008,
         Orange European Smallcap Fund, C‑194/06, Zb. s. I‑3747, bod 32). Prináleží im, aby prijali potrebné opatrenia na zamedzenie
         situácií dvojitého zdanenia, a to najmä tým, že uplatnia kritériá používané v medzinárodnej daňovej praxi (pozri rozsudok
         zo 14. novembra 2006, Kerckhaert a Morres, C‑513/04, Zb. s. I‑10967, bod 23).

      32      V tejto veci z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že takéto opatrenia zamedzujúce dvojitému zdaneniu ziskov
         boli prijaté do španielskeho právneho poriadku jednak zmluvou o zamedzení dvojitého zdanenia a jednak španielskou právnou
         úpravou.

      33      Napríklad článok 23 ods. 3 uvedenej zmluvy stanovoval, že Španielske kráľovstvo rezidentovi tohto členského štátu pri dani,
         ktorá sa má zaplatiť za úrokové výnosy pochádzajúce z Belgicka, prizná odpočet dane vypočítaný zo sumy týchto výnosov, ktorá
         je zahrnutá do základu dane v prospech tohto rezidenta a ktorej sadzba nemôže byť vyššia, ako je sadzba dane vyrubená za tieto
         príjmy v Belgicku.

      34      Článok 24 ods. 4 zákona č. 61/1978 stanovuje, že pri príjmoch dosiahnutých a zdanených v zahraničí sa vykoná odpočet nižšej
         z dvoch nasledujúcich súm, a to buď sumy, ktorá bola skutočne zaplatená v zahraničí na základe rovnakej alebo podobnej dane,
         ako je táto daň, alebo sumy, ktorá by sa z takých príjmov musela zaplatiť v Španielsku v prípade, keď by tieto príjmy boli
         dosiahnuté na španielskom území.

      35      V rámci sporu vo veci samej BBVA však žiada, aby sa suma dane, ktorá sa má zaplatiť v Belgicku za úrokové výnosy dosiahnuté
         v tomto členskom štáte, ale ktorá nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia, odpočítala od sumy dane splatnej v Španielsku.

      36      Vnútroštátny súd sa domnieva, že výklad ustanovení zmluvy o zamedzení dvojitého zdanenia a španielskej vnútroštátnej právnej
         úpravy v tom zmysle, že od dane, ktorá sa má zaplatiť v Španielsku, možno odpočítať len daň skutočne zaplatenú v inom členskom
         štáte, by mohlo spoločnosti usadené v Španielsku odradiť od investovania kapitálu v inom členskom štáte.

      37      Preto treba konštatovať, že znevýhodnenie BBVA, ku ktorému údajne v tejto veci došlo, sa nezakladá na dvojitom zdanení úrokových
         výnosov dosiahnutých BBVA, keďže tieto výnosy boli zdanené len v Španielsku, ale na nemožnosti profitovať pri výpočte dane,
         ktorá sa má zaplatiť v Španielsku, z daňového zvýhodnenia v podobe oslobodenia priznaného belgickou právnou úpravou.

      38      Súdny dvor pritom už rozhodol, že nevýhody, ktoré môžu vyplývať z paralelného výkonu daňových právomocí rôznych členských
         štátov, nepredstavujú v prípade, že takýto výkon nie je diskriminačný, obmedzenia slobôd pohybu (pozri v tomto zmysle rozsudky
         Kerckhaert a Morres, už citovaný, body 19, 20 a 24; Orange European Smallcap Fund, už citovaný, body 41, 42 a 47, ako aj Damseaux,
         už citovaný, bod 27).

      39      Členské štáty teda nie sú povinné prispôsobiť svoj vlastný daňový systém rôznym daňovým systémom iných členských štátov, aby
         najmä zamedzili dvojitému zdaneniu (pozri rozsudok z 12. februára 2009, Block, C‑67/08, Zb. s. I‑883, bod 31), a fortiori tieto členské štáty nie sú povinné prispôsobiť svoju daňovú právnu úpravu s cieľom umožniť poplatníkovi uplatniť daňové zvýhodnenie
         priznané iným členským štátom v rámci výkonu jeho daňových právomocí, pokiaľ ich právna úprava nie je diskriminačná.

      40      Treba preto overiť, či uplatnením takej právnej úpravy, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, sa s úrokovými výnosmi
         dosiahnutými v inom členskom štáte nezaobchádza diskriminačným spôsobom v porovnaní s úrokovými výnosmi dosiahnutými v Španielsku.

      41      V tejto súvislosti z ustálenej judikatúry vyplýva, že diskriminácia môže spočívať nielen v uplatnení odlišných pravidiel na
         porovnateľné situácie, ale aj v uplatnení rovnakého pravidla na odlišné situácie (pozri rozsudky Schumacker, už citovaný,
         bod 30; z 29. apríla 1999, Royal Bank of Scotland, C‑311/97, Zb. s. I‑2651, bod 26, ako aj Kerckhaert a Morres, už citovaný,
         bod 19).

      42      Z pohľadu daňovej právnej úpravy členského štátu bydliska však postavenie poplatníka prijímajúceho úrokové výnosy nemusí byť
         nevyhnutne odlišné len z toho dôvodu, že ich prijíma od dlžníka so sídlom v inom členskom štáte, ktorý v rámci výkonu svojej
         daňovej právomoci môže tieto výnosy zdaniť zrážkovou daňou z príjmov (pozri v tomto zmysle rozsudok Kerckhaert et Morres,
         už citovaný, bod 19, a zo 6. decembra 2007, Columbus Container Services, C‑298/05, Zb. s. I‑10451, bod 42).

      43      Samozrejme, vo veci samej sa v konaní pred Súdnym dvorom neuplatňovalo diskriminačné zaobchádzanie s úrokovými výnosmi dosiahnutými
         v inom členskom štáte v porovnaní s úrokovými výnosmi dosiahnutými zo španielskych zdrojov.

      44      Z právneho rámca, ktorý predložil vnútroštátny súd však vyplýva, že zákon č. 230/1963 v článku 57 ods. 1 stanovuje, že v prípade,
         ak treba od dane odpočítať splatnú a zaplatenú sumu inej skôr vyrubenej dane alebo iných daní, odpočítajú sa v celej výške
         napriek tomu, že boli predmetom oslobodenia alebo zníženia dane.

      45      Preto vnútroštátnemu súdu, ktorý má výlučnú právomoc vykladať vnútroštátne právo, prináleží overiť, či s ohľadom na rôzne
         spôsoby zdanenia úrokových výnosov dosiahnutých v Španielsku možno uvedené ustanovenie zákona č. 230/1963 uplatniť na tieto
         výnosy a či v takomto prípade nie je zaobchádzanie s úrokovými výnosmi dosiahnutými v inom členskom štáte diskriminačné v porovnaní
         so zdanením úrokových výnosov dosiahnutých v Španielsku, pokiaľ ide o možnosť odpočítať daň, ktorá je splatná, ale nebola
         zaplatená.

      46      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba odpovedať na položenú otázku tak, že článok 67 Zmluvy EHS a článok 1 smernice
         88/361 nebránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej, ktorá v prípade
         dane z príjmov právnických osôb a v rámci pravidiel o zamedzení dvojitého zdanenia zakazuje vykonať odpočet sumy dane splatnej
         v iných členských štátoch Únie z príjmu dosiahnutého na ich území, ktorý podlieha tejto dani v prípade, že napriek splatnosti
         nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia, zníženia alebo akejkoľvek inej daňovej výhody, ak táto právna úprava nie je diskriminačná
         v porovnaní so zdanením úrokových výnosov dosiahnutých v tomto členskom štáte, čo prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.

       O trovách
      47      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
      Článok 67 Zmluvy EHS a článok 1 smernice Rady 88/361/EHS z 24. júna 1988, ktorou sa vykonáva článok 67 Zmluvy [článok zrušený
            Amsterdamskou zmluvou], nebránia vnútroštátnej právnej úprave členského štátu, akou je právna úprava dotknutá vo veci samej,
            ktorá v prípade dane z príjmov právnických osôb a v rámci pravidiel o zamedzení dvojitého zdanenia zakazuje vykonať odpočet
            sumy dane splatnej v iných členských štátoch Európskej únie z príjmu dosiahnutého na ich území, ktorý podlieha tejto dani
            v prípade, že napriek splatnosti nebola zaplatená z dôvodu oslobodenia, zníženia alebo akejkoľvek inej daňovej výhody, ak
            táto právna úprava nie je diskriminačná v porovnaní so zdanením úrokových výnosov dosiahnutých v tomto členskom štáte, čo
            prináleží overiť vnútroštátnemu súdu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: španielčina.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 16. decembra 2011.#Francúzska republika proti Európskej komisii.#EFRR - Zníženie finančnej pomoci - Štrukturálna pomoc Spoločenstva v oblasti Martinik - Žaloba o neplatnosť - Verejné zákazky - Smernica 93/37/EHS - Pojem ‚priama dotácia‘ - Pojem ‚zariadenie určené na šport, rekreáciu a oddych‘ - Povinnosť odôvodnenia - Zásada proporcionality.#Vec T-488/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) zo 16. decembra 2011 – Francúzsko/Komisia
      (vec T‑488/10)
      „EFRR – Zníženie finančnej pomoci – Štrukturálna pomoc Spoločenstva v oblasti Martinik – Žaloba o neplatnosť – Verejné zákazky – Smernica 93/37/EHS – Pojem ‚priama dotácia‘ – Pojem ‚zariadenie určené na šport, rekreáciu a oddych‘ – Povinnosť odôvodnenia – Zásada proporcionality“
      1.                     Pomoc poskytovaná štátmi – Pojem – Opatrenie zmierňujúce zaťaženie podniku – Vplyv na výklad pojmu subvencia v zmysle článku
            2 ods. 1 smernice 93/37 (článok 107 ods. 1 ZFEÚ; smernica Rady 93/37, článok 2 ods. 1) (pozri body 25 – 33)
      2.                     Aproximácia právnych predpisov – Postupy verejného obstarávania prác – Smernica 93/37 – Účel – Potrebný účinok (smernica Rady
            93/37) (pozri body 59 – 65)
      3.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie Komisie, ktorým sa znižuje suma finančnej pomoci Spoločenstva
            (článok 296 ZFEÚ; smernica Rady 93/37, článok 2 ods. 2) (pozri body 68 – 71)
      Predmet

               Návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie K(2010) 5229 z 28. júla 2010 týkajúceho sa zrušenia časti príspevkov z Európskeho fondu
                  pre regionálny rozvoj (EFRR) na základe cieľa 1 jednotného programového dokumentu pre štrukturálnu pomoc Spoločenstva v oblasti
                  Martinik vo Francúzsku

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Francúzska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 7. februára 2002. # Theresia Rudolph proti Rade Európskej únie a Komisii Európskych spoločenstiev. # Mimozmluvná zodpovednosť. # Vec T-187/94.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 12. novembra 2009. # SGL Carbon AG proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odvolanie - Hospodárska súťaž - Kartely - Články 81 ES a 53 Dohody o EHP - Trh s výrobkami na báze uhlíka a grafitu pre elektrické a mechanické aplikácie - Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 - Usmernenia k metóde stanovovania pokút - Relevantný obrat a podiel na trhu - Hodnota ‚vlastnej‘ spotreby - Zásada rovnosti zaobchádzania - Zásada proporcionality. # Vec C-564/08 P.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 12. novembra 2009 – SLG Carbon/Komisia
      (vec C‑564/08 P)
      „Odvolanie – Hospodárska súťaž – Kartely – Články 81 ES a 53 Dohody o EHP – Trh s výrobkami na báze uhlíka a grafitu pre elektrické a mechanické aplikácie – Článok 15 ods. 2 nariadenia č. 17 – Usmernenia k metóde stanovovania pokút – Relevantný obrat a podiel na trhu – Hodnota ‚vlastnej‘ spotreby – Zásada rovnosti zaobchádzania – Zásada proporcionality“
      1.                     Odvolanie – Dôvody – Dôvod uvedený prvýkrát v konaní o odvolaní – Neprípustnosť – Odvolanie proti rozsudku Súdu prvého stupňa
            vo veci hospodárskej súťaže (pozri body 22, 23, 25, 31)
      2.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Zohľadnený obrat – Hodnota dodávok v rámci podniku – Zahrnutie (nariadenie
            Rady č. 17, článok 15 ods. 2) (pozri bod 30)
      3.                     Hospodárska súťaž – Pokuty – Výška – Určenie – Rozdelenie dotknutých podnikov do kategórií s osobitnou východiskovou sumou
            – Prípustnosť (nariadenie Rady č. 17, článok 15 ods. 2; oznámenie Komisie 98/C 9/03, bod 1 A) (pozri body 43, 45, 49, 56)
      4.                     Odvolanie – Právomoc Súdneho dvora – Spochybnenie posúdenia Súdu prvého stupňa o výške pokuty uloženej podniku z dôvodov spravodlivého
            zaobchádzania – Vylúčenie – Preskúmanie obmedzené na overenie, či Súd prvého stupňa zohľadnil faktory podstatné pre posúdenie
            závažnosti porušenia a všetky tvrdenia uvedené proti uloženej pokute (pozri body 58, 59)
      Predmet

               Odvolanie podané proti rozsudku Súdu prvého stupňa (piata komora) z 8. októbra 2008, SGL Carbon/Komisia (T‑68/04), ktorým
                  Súd prvého stupňa zamietol návrh odvolateľa na zrušenie rozhodnutia Komisie 2004/420/ES z 3. decembra 2003, týkajúceho sa
                  konania podľa článku 81 Zmluvy ES a článku 53 Zmluvy EHP, ktoré sa týkalo kartelu na trhu s výrobkami na báze uhlíka a grafitu
                  pre elektrické a mechanické aplikácie, alebo subsidiárne na zníženie pokuty uloženej odvolateľovi – Nevzatie do úvahy argumentácie
                  odvolateľa týkajúcej sa zohľadnenia hodnoty vlastnej spotreby dotknutých podnikov v rámci výpočtu ich obratu a ich podielu
                  na trhu, z dôvodu kvalifikácie tejto argumentácie ako novej neprípustnej výhrady – Porušenie zásad proporcionality a rovnosti
                  zaobchádzania

            Výrok

                  1.

                  	Odvolanie sa zamieta.

                  2.

                  	SGL Carbon AG je povinný nahradiť trovy konania.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. júna 2006. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Švédskemu kráľovstvu. # Nesplnenie povinnosti štátom - Sociálna politika - Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov - Smernica 89/391/EHS - Spôsobilosť a odborné skúsenosti pracovníkov, ktorí zabezpečujú ochrana a predchádzanie nebezpečenstvám súvisiacim s plnením pracovných úloh v podniku. # Vec C-459/04.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 15. júna 2006 – Komisia/Švédsko
      (vec C‑459/04)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 89/391/EHS – Spôsobilosť a odborné skúsenosti pracovníkov, ktorí zabezpečujú ochranu a predchádzanie nebezpečenstvám súvisiacim s plnením
         pracovných úloh v podniku“

      1.                     Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi (Článok 249 tretí odsek ES) (pozri body 32 – 34)
      2.                     Sociálna politika – Bezpečnosť a ochrana zdravia pracovníkov – Smernica 89/391 o zavádzaní opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti
            a ochrany zdravia pracovníkov pri práci (Smernica Rady 89/391, článok 7 ods. 5 a 8) (pozri body 36 – 47)
      Predmet

               Nesplnenie povinnosti členským štátom – Neúplné prebratie článku 7 ods. 8 smernice Rady 89/391/EHS z 12. júna 1989 o zavádzaní
                  opatrení na podporu zlepšenia bezpečnosti a ochrany zdravia pracovníkov pri práci (Ú. v. ES L 183, s. 1; Mim. vyd. 05/001,
                  s. 349) – Vymedzenie spôsobilosti a odborných skúseností pracovníkov, ktorých zamestnávateľ poveril výkonom činností ochrany
                  a predchádzania nebezpečenstvám súvisiacim s plnením pracovných úloh v podniku

            Výrok
      1.         Žaloba sa zamieta.
      2.         Komisia Európskych spoločenstiev a Švédske kráľovstvo znášajú svoje vlastné trovy konania.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) zo 4. apríla 2001. # Regione Friuli Venezia Giulia proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc - Žaloba o neplatnosť - Odôvodnenie. # Vec T-288/97.