title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 12. júla 2012.#Európska komisia proti Spolkovej republike Nemecko.#Žaloba o nesplnenie povinnosti – Článok 56 ZFEÚ – Nemecká právna úprava v oblasti poistenia pre prípad odkázanosti – Vecné dávky za domácu starostlivosť vylúčené v prípade pobytu v inom členskom štáte – Nižšia úroveň exportovateľných peňažných dávok – Neexistencia náhrady nákladov spojených s nájmom zdravotníckych pomôcok v inom členskom štáte.#Vec C-562/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 12. júla 2012 (
            *1
         )
      „Žaloba o nesplnenie povinnosti — Článok 56 ZFEÚ — Nemecká právna úprava v oblasti poistenia pre prípad odkázanosti — Vecné dávky za domácu starostlivosť vylúčené v prípade pobytu v inom členskom štáte — Nižšia úroveň exportovateľných peňažných dávok — Neexistencia náhrady nákladov spojených s nájmom zdravotníckych pomôcok v inom členskom štáte“
      Vo veci C-562/10,
      ktorej predmetom je žaloba o nesplnenie povinnosti podľa článku 258 ZFEÚ, podaná 30. novembra 2010,

         Európska komisia, v zastúpení: F. Bulst a I. Rogalski, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalobkyňa,
      proti

         Spolkovej republike Nemecko, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia, s adresou na doručovanie v Luxemburgu,
      žalovanej,
      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (spravodajca) a C. G. Fernlund,
      generálna advokátka: V. Trstenjak,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 18. apríla 2012,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Svojou žalobou Európska komisia žiada Súdny dvor, aby určil, že:
               Spolková republika Nemecko si nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z článku 56 ZFEÚ, tým, že

                        —

                        nárok na príspevok na starostlivosť podľa § 34 ods. 1 bodu 1 knihy XI Zákonníka sociálneho zabezpečenia (Sozialgesetzbuch – Elftes Buch), v znení uplatniteľnom v prejednávanej veci (ďalej len „SGB XI“), priznáva v prípade prechodného pobytu osoby odkázanej na starostlivosť inej osoby v inom členskom štáte Európskej únie iba na obdobie maximálne šiestich týždňov,

                        —

                        pre dávky súvisiace s poskytovaním starostlivosti, ktoré využívala osoba odkázaná na starostlivosť inej osoby počas prechodného pobytu v inom členskom štáte a ktoré boli zabezpečené poskytovateľom služieb usadeným v inom členskom štáte, nestanovuje náhradu nákladov vo výške vecných dávok na starostlivosť poskytnutých v Nemecku, resp. ju prostredníctvom § 34 ods. 1 bodu 1 SGB XI vylučuje,

                        —

                        nepriznáva náhradu za nájom zdravotníckych pomôcok v prípade prechodného pobytu osoby odkázanej na starostlivosť inej osoby v inom členskom štáte Únie, resp. vylučuje náhradu nákladov prostredníctvom § 34 ods. 1 bodu 1 SGB XI aj vtedy, ak sú tieto náklady nahrádzané alebo zdravotnícke pomôcky poskytované v Nemecku a náhrada nemá za následok zdvojenie alebo iné zvýšenie dávok poskytovaných v Nemecku.

         Právny rámec

         Právo Únie

               2

               Článok 1 nariadenia Rady (EHS) č. 1408/71 zo 14. júna 1971 o uplatňovaní systémov sociálneho zabezpečenia na zamestnancov, samostatne zárobkovo činné osoby a ich rodinných príslušníkov, ktorí sa pohybujú v rámci spoločenstva, v znení zmenenom, doplnenom a aktualizovanom nariadením Rady (ES) č. 118/97 z 2. decembra 1996 (Ú. v. ES L 28, 1997, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 3), zmeneným a doplneným nariadením Rady (ES) č. 307/1999 z 8. februára 1999 (Ú. v. ES L 38, s. 1; Mim. vyd. 05/003, s. 335; ďalej len „nariadenie č. 1408/71“), stanovuje:
               „Na účely tohto nariadenia:
               „…

                        i)

                        ‚pobyt‘ znamená prechodné bydlisko [prechodný pobyt – neoficiálny preklad];

                  …

                        o)

                        ‚príslušná inštitúcia‘ znamená:

                                 i)

                                 inštitúciu, u ktorej je dotknutá osoba poistená v čase žiadosti o dávku
                                 alebo

                           …

                        p)

                        ‚inštitúcia miesta bydliska‘ a ‚inštitúcia miesta pobytu‘ znamená inštitúciu príslušnú poskytovať dávky v mieste, kde má dotknutá osoba bydlisko a inštitúciu príslušnú poskytovať dávky v mieste, kde má dotknutá osoba pobyt podľa právnych predpisov uplatňovaných touto inštitúciou alebo, ak takáto inštitúcia neexistuje, inštitúciu určenú príslušným orgánom daného členského štátu;

                        q)

                        ‚príslušný štát‘ znamená členský štát, na území ktorého sa príslušná inštitúcia nachádza;

                  …“

               3

               Hlava III nariadenia č. 1408/71 sa týka, ako vyplýva z jej názvu, osobitných ustanovení súvisiacich s rôznymi kategóriami dávok.

               4

               V kapitole I tejto hlavy III, nazvanej „Choroba a materstvo“, sa nachádzajú články 18 až 36 nariadenia č. 1408/71.

               5

               Článok 22 nariadenia č. 1408/71 sa týka, ako vyplýva z jeho názvu, najmä pobytov poistencov mimo príslušného štátu v zmysle uvedeného nariadenia. Jeho odsek 1 stanovuje:
               „Zamestnanec alebo samostatne zárobkovo činná osoba, ktorá spĺňa podmienky právnych predpisov príslušného štátu na nárok na dávky… a:
               …

                        c)

                        ktorá má povolenie príslušnej inštitúcie odísť na územie iného členského štátu, aby tam dostala ošetrenie primerané jej stavu,

                  má nárok na:

                        i)

                        vecné dávky poskytované v mene [na účet – neoficiálny preklad] príslušnej inštitúcie inštitúciou miesta pobytu alebo bydliska v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje táto inštitúcia tak, akoby bol u nej poistený. Dĺžka doby, počas ktorej sa dávky poskytujú, sa však spravuje právnymi predpismi príslušného štátu;

                        ii)

                        peňažné dávky poskytované príslušnou inštitúciou v súlade s ustanoveniami právnych predpisov, ktoré uplatňuje. Na základe dohody medzi príslušnou inštitúciou a inštitúciou miesta pobytu… môže takéto dávky v súlade s ustanoveniami právnych predpisov príslušného štátu poskytovať inštitúcia miesta pobytu… v mene [na účet – neoficiálny preklad] príslušnej inštitúcie.“

               6

               Článok 31 nariadenia č. 1408/71 s názvom „Pobyt dôchodcu a/alebo členov jeho rodiny v členskom štáte inom ako je štát, v ktorom bývajú“ je uvedený v oddiele 5 uvedenej kapitoly I s názvom „Dôchodcovia a ich rodinní príslušníci“. Vo svojom odseku 1 stanovuje:
               „Dôchodca oprávnený na dôchodok alebo dôchodky podľa legislatívy jedného členského štátu alebo na dôchodky podľa legislatívy dvoch alebo viacerých členských štátov, ktorý je oprávnený na dávky podľa legislatívy jedného z týchto štátov, obdrží s členmi svojej rodiny, ktorí sa zdržiavajú na území členského štátu iného[,] ako je štát, v ktorom bývajú:

                        a)

                        vecné dávky, ktoré sa stávajú nevyhnutnými z lekárskych dôvodov počas jeho pobytu na území členského štátu iného[,] ako je štát bydliska, berúc do úvahy povahu dávok a očakávanú dĺžku pobytu. Tieto vecné dávky poskytuje inštitúcia v mieste pobytu v súlade s ustanoveniami legislatívy, ktoré vykonáva, v mene [na účet – neoficiálny preklad] inštitúcie miesta bydliska dôchodcu alebo členov jeho rodiny;

                        b)

                        peňažné dávky poskytované, kde je to vhodné, príslušnou inštitúciou…, v súlade s ustanoveniami legislatívy, ktoré vykonáva. Avšak dohodou medzi príslušnou inštitúciou a inštitúciou miesta pobytu môžu byť tieto dávky poskytované naposledy menovanou inštitúciou v mene [na účet – neoficiálny preklad] prv menovanej inštitúcie v súlade s ustanoveniami legislatívy príslušného štátu.“

               7

               Podľa článku 36 nariadenia č. 1408/71 sa vecné dávky poskytované inštitúciou niektorého členského štátu na účet inštitúcie iného členského štátu na základe najmä článkov 22 alebo 31 tohto nariadenia nahradia v celom rozsahu. Také náhrady sú určené a uskutočňujú sa v súlade s článkami 93 až 95 nariadenia Rady (EHS) č. 574/72 z 21. mája 1972, ktorým sa stanovuje postup pri vykonávaní nariadenia č. 1408/71 (Ú. v. ES L 74, s. 1; Mim. vyd. 05/001, s. 83), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 120/2009 z 9. februára 2009 (Ú. v. EÚ L 39, s. 29).

         Nemecké právo

               8

               SGB XI stanovuje systém poistenia proti riziku odkázanosti (ďalej len „poistenie pre prípad odkázanosti“). Podľa §1 ods. 2 prvej vety SGB XI „každá osoba poistená v systéme zákonného nemocenského poistenia je úplne pokrytá poistením pre prípad odkázanosti“.

               9

               Pokiaľ ide o domácu starostlivosť, majú osoby, ktoré sú povinne poistené pre prípad odkázanosti, nárok na vecné dávky („Pflegesachleistung“) podľa § 36 SGB XI alebo na „príspevok na starostlivosť“ („Pflegegeld“) podľa § 37 alebo § 38 SGB XI. Výška týchto dávok, tak vecných, ako aj peňažných, závisí od stupňa odkázanosti, čo vedie k zaradeniu do kategórií I až III. Poskytovanie zdravotníckych pomôcok upravuje § 40 SGB XI.

               10

               Podľa § 36 SGB XI majú osoby odkázané na domácu starostlivosť nárok na vecné dávky vo forme všeobecnej starostlivosti („Grundpflege“) a pomoci v domácnosti („häusliche Pflegehilfe“). Tieto dávky poskytujú buď ošetrovatelia, ktorí sú zamestnancami poisťovne poskytujúcej poistenie pre prípad odkázanosti, alebo ambulantné zariadenia starostlivosti, s ktorými poisťovňa uzavrela zmluvu o poskytovaní starostlivosti („Versorgungsvertrag“). Náklady na uvedené vecné dávky platí táto poisťovňa do výšky mesačnej hornej hranice, ktorá sa mení v závislosti od stupňa odkázanosti príjemcu starostlivosti. V okamihu uplynutia lehoty uvedenej v predmetnom odôvodnenom stanovisku dosahovala táto horná hranica 440, 1040 alebo 1510 eur mesačne, a to v závislosti od stupňa odkázanosti. V prípade osôb s veľmi vysokým stupňom odkázanosti, nazývaných „ťažké prípady“, môže táto horná hranica dosahovať 1918 eur.

               11

               § 37 SGB XI stanovuje, že osoba odkázaná na starostlivosť môže namiesto vecnej dávky požiadať o príspevok na starostlivosť, ktorý sa poskytuje ako peňažná dávka, za podmienky, že táto osoba si pre seba zabezpečí všeobecnú starostlivosť a pomoc v domácnosti. Výška príspevku na starostlivosť, ktorá bola paušálna a nezávislá od skutočne vynaložených nákladov, dosahovala v okamihu uplynutia lehoty stanovenej v predmetnom odôvodnenom stanovisku 225, 430 alebo 685 eur mesačne, a to v závislosti od stupňa odkázanosti. Nie je stanovená nijaká osobitná suma pre ťažké prípady.

               12

               § 38 SGB XI upravuje kombinované dávky („Kombinationsleistung“), a to kombináciu vecných dávok v zmysle § 36 SGB XI a príspevku na starostlivosť upraveného v § 37 SGB XI. Podľa uvedeného § 38 poistenec, ktorý nevyužije v plnej výške vecné dávky, na ktoré má podľa tohto § 36 nárok, môže zároveň dostať príspevok na starostlivosť upravený v uvedenom § 37, znížený o percentuálnu sadzbu zodpovedajúcu výške využitých vecných dávok upravených v uvedenom § 36. Príjemca sám rozhodne, v akom pomere chce tieto vecné dávky využiť. Poistenec je po dobu šiestich mesiacov viazaný rozhodnutím, pokiaľ ide o pomer, v akom chce túto vecnú a peňažnú dávku využiť.

               13

               § 40 SGB XI stanovuje, že osoby odkázané na starostlivosť inej osoby majú nárok na poskytnutie zdravotníckych pomôcok, ktoré slúžia na uľahčenie starostlivosti, na zmiernenie bolestí, ktorým sú tieto osoby vystavené, alebo ktoré jej umožnia samostatný život, avšak za podmienky, že zdravotnícke pomôcky nemá povinnosť poskytovať nijaký iný poskytovateľ. Ak má podľa týchto ustanovení poistenec nárok na poskytnutie zdravotníckych pomôcok, musia ich poisťovne poskytujúce poistenie pre prípad odkázanosti prednostne poskytnúť vo forme výpožičky, pokiaľ je to vzhľadom na povahu pomôcok možné. V opačnom prípade sa náklady na zdravotnícke pomôcky uhradia, ale časť týchto nákladov znáša poistenec.

               14

               § 34 ods. 1 SGB XI s názvom „Pozastavenie nároku na dávky“ znie:
               „Nárok na dávky sa pozastavuje:
               1.   počas pobytu poistenca v zahraničí. V prípade prechodného pobytu v zahraničí neprekračujúceho šesť týždňov za kalendárny rok sa musí príspevok na starostlivosť zachovať za podmienok stanovených podľa § 37 SGB XI alebo pomerne v zmysle jeho § 38. V prípade vecnej dávky súvisiacej so starostlivosťou je vyplácanie stanovené iba vtedy, ak ošetrovateľ, ktorý obvykle zabezpečuje starostlivosť, sprevádza poistenca počas jeho pobytu v zahraničí.
               …“

               15

               Podľa § 7 zákona z 22. júna 2011 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia v Európe, ktorý mení a dopĺňa ďalšie zákony (Gesetz zur Koordinierung der Systeme der sozialen Sicherheit in Europa und zur Änderung anderer Gesetze), bol § 34 SGB XI zmenený a doplnený pridaním tohto textu:

                        a)

                        Nárok na príspevok na starostlivosť podľa § 37 alebo pomerný príspevok na starostlivosť podľa § 38 sa nepozastavuje pre poistencov odkázaných na starostlivosť, ktorí sa zdržujú v členskom štáte Európskej únie, v štáte, ktorý je zmluvnou stranou Dohovoru o Európskom hospodárskom priestore, alebo vo Švajčiarsku.“

         Konanie pred podaním žaloby a konanie pred Súdnym dvorom

               16

               V dôsledku sťažnosti, ktorú proti nemeckým správnym orgánom podal v roku 2006 manželský pár nemeckých štátnych príslušníkov, ktorý sa dva mesiace zdržiaval v Španielsku, a ktorá sa týkala náhrady nákladov za dávky na starostlivosť a za nájom im poskytnutých zdravotníckych pomôcok, sa pozornosť Komisie upriamila na skutočnosť, že ak má poistenec, ktorý je osobou odkázanou na starostlivosť, prechodný pobyt v inom členskom štáte než v Spolkovej republike Nemecko, § 36, 37 a 40 SGB XI stanovujú výrazne nižšie dávky než tie, ktoré sú stanovené v prípade poskytovania starostlivosti v Spolkovej republike Nemecko, čo je v rozpore s článkom 56 ZFEÚ.

               17

               Komisia teda požiadala nemecké orgány, aby jej poskytli vysvetlenie k spornej vnútroštátnej právnej úprave, a v tejto súvislosti zaslala Spolkovej republike Nemecko 17. októbra 2008 výzvu.

               18

               Keďže Komisia nebola spokojná s odpoveďami poskytnutými Spolkovou republikou Nemecko, zaslala 23. novembra 2009 tomuto členskému štátu odôvodnené stanovisko, v ktorom ho vyzvala na prijatie opatrení potrebných na to, aby sa uvedenému stanovisku vyhovelo v lehote dvoch mesiacov od jeho doručenia.

               19

               Keďže Spolková republika Nemecko vo svojej odpovedi z 25. januára 2010 trvala na svojom stanovisku, Komisia podala túto žalobu.

               20

               Komisia po tom, čo sa prostredníctvom dupliky Spolkovej republiky Nemecko oboznámila so zmenami a s doplneniami § 34 SGB XI na základe zákona z 22. júna 2011, informovala 2. decembra 2011 Súdny dvor, že čiastočne berie späť svoju žalobu, a to v časti, v ktorej konštatovala, že Spolková republika Nemecko si nesplnila svoje povinnosti vyplývajúce z článku 56 ZFEÚ tým, že príspevok na starostlivosť podľa § 34 ods. 1 bodu 1 SGB XI priznáva v prípade prechodného pobytu osoby odkázanej na starostlivosť v inom členskom štáte než v Spolkovej republike Nemecko iba na obdobie maximálne šiestich týždňov.

         O žalobe

               21

               Komisia po čiastočnom späťvzatí svojej žaloby, ako je spresnené v predchádzajúcom bode, vo svojej prvej výhrade v podstate tvrdí, že Spolková republika Nemecko si nesplnila svoje povinnosti podľa článku 56 ZFEÚ tým, že pre služby súvisiace so starostlivosťou, ktoré využívala osoba odkázaná na starostlivosť s prechodným pobytom v inom členskom štáte a ktoré boli zabezpečené poskytovateľom služieb usadeným v tomto štáte, nestanovuje náhradu nákladov vo výške vecných dávok na starostlivosť poskytnutých v Nemecku.

               22

               Vo svojej druhej výhrade Komisia tomuto členskému štátu vytýka, že si nesplnil svoje povinnosti podľa článku 56 ZFEÚ tým, že nepriznáva náhradu za nájom zdravotníckych pomôcok v prípade prechodného pobytu osoby odkázanej na starostlivosť v inom členskom štáte než v Spolkovej republike Nemecko aj vtedy, ak sú tieto náklady nahrádzané alebo zdravotnícke pomôcky poskytované v Nemecku a náhrada nemá za následok zdvojenie alebo iné zvýšenie dávok poskytovaných v Nemecku.

               23

               Keďže argumentácia, na ktorej sú založené obe výhrady, je podobná, treba ich v prejednávanej veci posudzovať spoločne.

         Argumentácia účastníkov konania

      O existencii obmedzení slobodného poskytovania služieb

               24

               Komisia tvrdí, že judikatúru v oblasti náhrady liečebných nákladov vynaložených v iných členských štátoch možno v prejednávanej veci uplatniť. V tejto súvislosti cituje rozsudky z 28. apríla 1998, Kohll (C-158/96, Zb. s. I-1931); z 12. júla 2001, Smits a Peerbooms (C-157/99, Zb. s. I-5473); Vanbraekel a i. (C-368/98, Zb. s. I-5363); z 13. mája 2003, Müller-Fauré a van Riet (C-385/99, Zb. s. I-4509); z 23. októbra 2003, Inizan (C-56/01, Zb. s. I-12403), ako aj zo 16. mája 2006, Watts (C-372/04, Zb. s. I-4325).

               25

               Za týchto okolností Komisia vo svojej prvej výhrade tvrdí, že nemecká právna úprava v oblasti vecných dávok, a to § 36 SGB XI, vytvára diskriminujúce obmedzenie v rozsahu, v akom neupravuje náhradu nákladov za služby súvisiace so starostlivosťou využívaných osobou odkázanou na starostlivosť s prechodným pobytom v inom členskom štáte, ktoré poskytuje poskytovateľ služieb usadený v tomto štáte. Okrem toho výška príspevku na starostlivosť je nižšia než suma, ktorá by bola v tejto súvislosti uhradená.

               26

               Podľa Komisie nemecký systém zmlúv o poskytovaní služieb nezaobchádza rovnako s poskytovateľmi starostlivosti usadenými v zahraničí a s tými, ktorí sú usadení v Nemecku. Zatiaľ čo v Nemecku mnoho poskytovateľov podpísalo zmluvu o poskytovaní služieb, ako bola Komisia informovaná, v iných členských štátoch, naopak, takáto zmluva nebola podpísaná s nijakými poskytovateľmi služieb. Preto tieto osoby odkázané na starostlivosť v Nemecku nemajú v iných členských štátoch nárok na vecné dávky na základe svojho poistenia pre prípad odkázanosti, aj keby na tieto dávky mali v Nemecku nárok od zmluvných poskytovateľov.

               27

               Vo svojej druhej výhrade Komisia tvrdí, že ustanovenia nemeckých právnych predpisov týkajúce sa poskytovania zdravotníckych pomôcok, ktoré uľahčujú starostlivosť podľa § 40 SGB XI, vytvárajú diskriminačné obmedzenie, keďže náklady na nájom zdravotníckych pomôcok v iných členských štátoch sa neuhrádzajú, aj keď v Nemecku by sa za ne, a to prinajmenšom do určitej maximálnej výšky, náhrada priznala.

               28

               Spolková republika Nemecko tvrdí, že náhrada za ambulantnú starostlivosť na základe § 36 SGB XI nepredstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb. Tento členský štát spresňuje, že ak osoby odkázané na starostlivosť využívajú vecné dávky od poskytovateľov, ktorí s poisťovňami poskytujúcimi poistenie pre prípad odkázanosti neuzavreli zmluvu, tieto poisťovne neuhradia zodpovedajúce náklady, či už boli vynaložené v zahraničí, alebo v Nemecku. So všetkými poskytovateľmi, ktorí s poisťovňami neuzavreli zmluvy o poskytovaní služieb, sa teda zaobchádzalo rovnako.

               29

               Navyše podľa Spolkovej republiky Nemecko Komisia nevzala do úvahy, že počas prechodného pobytu je strata možnosti využiť vecné dávky poskytované v Spolkovej republike Nemecko vyvážená možnosťou stanovenou v sekundárnom práve Únie, a to využiť dávky poskytované prostredníctvom príslušných inštitúcií v členskom štáte, v ktorom má osoba odkázaná na starostlivosť prechodný pobyt. Za týchto okolností je existencia obmedzenia slobodného poskytovania služieb vylúčená.

               30

               Spolková republika Nemecko pripúšťa, že samotná skutočnosť, že vnútroštátne ustanovenie je v súlade s nariadením č. 1408/71, nezbavuje členské štáty povinnosti dodržiavať primárne právo upravujúce slobodné poskytovanie služieb. Tento členský štát však zastáva názor, že z toho nevyplýva, že práva vyplývajúce zo sekundárneho práva, ktoré smerujú práve k ochrane poistencov, by sa museli vziať do úvahy v prípade, ak by sa konštatovalo, že existuje obmedzenie takejto základnej slobody. V opačnom prípade by bol totiž spochybnený duch, ako aj účel nariadenia č. 1408/71, aj nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č.883/2004 z 29. apríla 2004 o koordinácii systémov sociálneho zabezpečenia (Ú. v. EÚ L 166, s. 1; Mim. vyd. 05/005, s. 72), ktoré toto nariadenie nahradilo.

               31

               Podľa Spolkovej republiky Nemecko je irelevantné, že výška dávok stanovených pre prípad odkázanosti v iných členských štátoch nie je rovnaká ako výška dávok priznaných na základe poistenia pre prípad odkázanosti. Právo Únie totiž spočíva na myšlienke, že rozdiely medzi výškami dávok stanovenými v systémoch sociálneho zabezpečenia členských štátov môžu a musia byť akceptované. Ak by to tak nebolo, koordinácia inštitúcií sociálneho zabezpečenia, najmä vymedzenie ich príslušných právomocí, by naďalej bola neistá, pretože akýkoľvek odkaz na menej výhodný systém sociálneho zabezpečenia by bol z hľadiska slobodného poskytovania služieb nemožný. Spolková republika Nemecko zastáva názor, že z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že prostredníctvom vzájomného pôsobenia medzi sekundárnym a primárnym právom právo Únie toleruje rozdiely, pokiaľ ide o výšku dávok priznaných systémami sociálneho zabezpečenia v jednotlivých členských štátoch.

               32

               Rovnako, pokiaľ ide o druhú výhradu, ktorá je založená na nepriznaní náhrady za nájom zdravotníckych pomôcok v inom členskom štáte než v Spolkovej republike Nemecko, tento štát tvrdí, že možnosť zdvojenia dávok znamená, že neexistuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb. Spolková republika Nemecko uvádza, že hoci Komisia vo svojej žalobe vylúčila možnosť, že existuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb, ak nájom zdravotníckych pomôcok v inom členskom štáte než v Spolkovej republike Nemecko predstavuje pre nemecké poisťovne poskytujúce poistenie pre prípad odkázanosti dodatočný náklad, ktorý sa pripočítava k financovaniu zdravotníckych pomôcok v Nemecku.

         O odôvodnení

               33

               V prípade, ak by sa preukázalo obmedzenie slobodného poskytovania služieb, Spolková republika Nemecko v prvom rade tvrdí, že kvalitné poskytovanie služieb súvisiacich so starostlivosťou je v Nemecku zabezpečené prísnymi požiadavkami pri schvaľovaní týchto služieb, ako aj častými kontrolami. Podľa tohto členského štátu, keďže požiadavky na zabezpečenie kvality sa týkajú tak povahy činností, ako aj individuálnych opatrení na zabezpečenie kvality, bolo by ťažké overiť, či služby poskytované v inom členskom štáte sú v súlade s týmito požiadavkami.

               34

               Následne Spolková republika Nemecko tvrdí, že zachovanie systému ambulantnej starostlivosti si vyžaduje značnú organizáciu a finančné prostriedky, takže treba najmä zabrániť nedostatočnému vyťaženiu ošetrujúceho personálu počas prázdninového obdobia.

               35

               Napokon podľa tohto členského štátu by bola finančná rovnováha nemeckého systému sociálneho zabezpečenia ohrozená, ak by pokrývala vecné dávky na starostlivosť, ktoré boli vynaložené v zahraničí. V tejto súvislosti Spolková republika Nemecko poznamenáva, že v oblasti poistenia pre prípad odkázanosti existuje na rozdiel od oblasti nemocenského poistenia samostatná exportovateľná dávka, a to príspevok na starostlivosť, umožňujúca osobám odkázaným na starostlivosť financovať v Nemecku a v zahraničí starostlivosť vynaloženú nezmluvnými poskytovateľmi. Ak by poistenci odkázaní na starostlivosť mohli exportovať nielen peňažnú dávku, konkrétne príspevok na starostlivosť, ale aj vecné dávky na starostlivosť, vôľa nemeckého zákonodarcu podnecovať osoby odkázané na starostlivosť do toho, aby využívali starostlivosť poskytovanú ich vlastnými rodinami, by mohla byť ohrozená.

               36

               Podľa Spolkovej republiky Nemecko povinnosť exportovať vecné dávky do zahraničia by mohla predstavovať značne vyššie finančné zaťaženie na poistenie pre prípad odkázanosti, čím by bola ohrozená zásada solidárneho financovania, na ktorej je poistenie pre prípad odkázanosti založené. Takýto presun by mohol predstavovať dodatočné náklady na poistenie pre prípad odkázanosti, a to až do výšky 100 miliónov eur ročne.

               37

               Okrem toho požiadavky na zabezpečenie kvality, ktoré sú stanovené v súvislosti s náhradou nákladov pre poskytovateľov starostlivosti, sa zakladajú na objektívnych nediskriminačných a vopred známych kritériách, čím je vymedzená miera voľnej úvahy vnútroštátnych orgánov.

               38

               Komisia tvrdí, že argumentáciu založenú na ochrane verejného zdravia a osobitne na rešpektovaní požiadaviek na zabezpečenie kvality nemožno prijať, keďže Spolková republika Nemecko nepreukázala údajné ohrozenie verejného zdravia v prípade, ak poskytovaná starostlivosť nebude v súlade s týmito požiadavkami, ani primeranosť systematického odmietania náhrady.

               39

               Komisia v podstate tvrdí, že na rozdiel od stanoviska Spolkovej republiky Nemecko úvahy týkajúce sa primeraného, vyváženého a nepretržitého poskytovania kvalitnej nemocničnej starostlivosti a potreby zabezpečiť finančnú stabilitu systému nemocenského poistenia vyplývajúceho z judikatúry týkajúcej sa nemocničnej starostlivosti, nemožno uplatniť na ambulantnú starostlivosť, o ktorú ide v konaní vo veci samej.

         Posúdenie Súdnym dvorom

               40

               Na úvod treba pripomenúť, ako vyplýva z bodov 21 a 22 tohto rozsudku a ako uviedla generálna advokátka v bode 48 svojich návrhov, že táto žaloba nesmeruje proti nemeckému zmluvnému systému pre poskytovateľov domácej starostlivosti osobám odkázaným na starostlivosť.

               41

               Ako Súdny dvor opakovane v rámci konania o nesplnení povinnosti rozhodol, Komisii prináleží preukázať existenciu údajného nesplnenia si povinnosti a predložiť Súdnemu dvoru dôkazy nevyhnutné na preverenie existencie tohto nesplnenia povinnosti (pozri najmä rozsudky z 25. mája 1982, Komisia/Holandsko, 96/81, Zb. s. 1791, bod 6, a z 5. októbra 2010, Komisia/Francúzsko, C-512/08, Zb. s. I-8833, bod 56).

               42

               V prejednávanej veci ide o to, či v rámci oboch výhrad Komisie uvedených v bodoch 21 a 22 tohto rozsudku, ktoré treba preskúmať spoločne, Komisia predložila dôkazy tak, ako jej to prislúchalo.

               43

               Ako vyplýva z bodu 24 tohto rozsudku, Komisia zastáva názor, že judikatúru týkajúcu sa náhrady liečebných nákladov vynaložených v iných členských štátoch možno uplatniť na nemeckú právnu úpravu týkajúcu sa rizika odkázanosti s cieľom zistiť existenciu obmedzení slobodného poskytovania služieb.

               44

               V tejto súvislosti treba najprv spresniť, že pojem odkázanosť sa v podstate týka osoby, ktorá sa z dôvodu zníženej sebestačnosti nachádza v situácii, v ktorej je odkázaná na starostlivosť inej osoby pri uskutočňovaní základných úkonov každodenného života (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. júna 2011, da Silva Martins, C-388/09, Zb. s. I-5737, body 39 až 48).

               45

               Z judikatúry vyvodenej z rozsudku z 5. marca 1998, Molenaar (C-160/96, Zb. s. I-843), okrem toho vyplýva, že keďže v nariadení č. 1408/71 neexistujú ustanovenia, ktoré sa osobitne týkajú rizika takejto odkázanosti, Súdny dvor považoval dávky pokrývajúce toto riziko, akými sú dávky poskytované v rámci nemeckého systému poistenia pre prípad odkázanosti, za „nemocenské dávky“ v zmysle uvedeného nariadenia (pozri v tomto zmysle rozsudok da Silva Martins, už citovaný, body 39 až 42).

               46

               Z tej istej judikatúry vyplýva, že dávky na základe poistenia pre prípad odkázanosti, ktoré spočívajú v priamom zaplatení alebo uhradení nákladov vynaložených v dôsledku toho, že poistenec je osobou odkázanou na starostlivosť, a to konkrétne nákladov určených na poskytovanie domácej starostlivosti inou osobou, ako aj dodanie a inštalácia nevyhnutných zdravotníckych pomôcok, spadajú pod pojem „vecné dávky“ v zmysle hlavy III nariadenia č. 1408/71 (pozri v tomto zmysle rozsudky Molenaar, už citovaný, body 5, 6, 23 a 32, ako aj z 8. júla 2004, Gaumain-Cerri a Barth, C-502/01 a C-31/02, Zb. s. I-6483, bod 26).

               47

               Navyše podľa ustálenej judikatúry zdravotnícke služby poskytované za odplatu patria do pôsobnosti ustanovení Zmluvy o FEÚ týkajúcich sa slobodného poskytovania služieb bez toho, aby bolo potrebné rozlišovať medzi starostlivosťou poskytovanou v nemocničnom prostredí, alebo mimo neho (pozri najmä rozsudky Smit a Peerbooms, už citovaný, bod 53, ako aj Komisia/Francúzsko, už citovaný, bod 30).

               48

               V tomto ohľade skutočnosť, že predmetná právna úprava patrí do oblasti sociálneho zabezpečenia alebo upravuje vecné dávky, neznamená, že predmetná liečba je vyňatá z pôsobnosti slobodného poskytovania služieb zaručeného Zmluvou o FEÚ (pozri v tomto zmysle rozsudok Müller-Fauré a van Riet, už citovaný, bod 39).

               49

               Podľa rovnako ustálenej judikatúry platí, že ak právo Únie nezasahuje do právomoci členských štátov upraviť svoje systémy sociálneho zabezpečenia a ak chýba harmonizácia na úrovni Únie, je úlohou právnych predpisov každého členského štátu, aby stanovili podmienky poskytovania dávok sociálneho zabezpečenia, nič to nemení na tom, že členské štáty musia pri výkone tejto právomoci rešpektovať právo Únie, najmä ustanovenia týkajúce sa slobodného poskytovania služieb (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Kohll, už citovaný, body 17 až 21; zo 16. júla 2009, von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Zb. s. I-6095, bod 63, a z 27. januára 2011, Komisia/Luxembursko, C-490/09, Zb. s. I-247, bod 32, ako aj citovanú judikatúru).

               50

               Na rozdiel od toho, čo vo svojich písomnostiach zrejme predpokladá Komisia, zo samotnej judikatúry uvedenej v bode 24 tohto rozsudku, ktorá sa týka náhrady nákladov na zdravotnú starostlivosť vynaložených v iných členských štátoch, však nemožno vyvodiť, že nemecká právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, predstavuje obmedzenie slobodného poskytovania služieb.

               51

               Hoci v nariadení č. 1408/71, ako vyplýva z bodu 45 tohto rozsudku, neexistujú ustanovenia, ktoré sa osobitne týkajú rizika odkázanosti, a určité dávky pokrývajúce toto riziko sa v zmysle uvedeného nariadenia považujú za „nemocenské dávky“, nič to nemení na tom, že dávky pokrývajúce riziko odkázanosti sa líšia od dávok súvisiacich len s liečbou (pozri v tomto zmysle rozsudok da Silva Martins, už citovaný, body 47 a 48). Osobitne na rozdiel od dávok súvisiacich len s liečbou dávky pokrývajúce riziko odkázanosti – ktoré sú vo všeobecnosti dlhodobými dávkami – sa v zásade nezvyknú poskytovať krátkodobo (pozri v tomto zmysle rozsudok da Silva Martins, už citovaný, bod 48).

               52

               Za týchto okolností v prejednávanej veci nestačí odvolávať sa na účely preukázania existencie obmedzení vyplývajúcich zo spornej právnej úpravy na judikatúru uvedenú v bode 24 tohto rozsudku, a to bez akéhokoľvek spresnenia a detailného vysvetlenia.

               53

               Navyše Komisia síce pripomína, že sekundárne právo nezbavuje členský štát povinnosti dodržiavať v oblasti sociálneho zabezpečenia primárne právo, čo, ako vyplýva z bodu 30 tohto rozsudku, Spolková republika Nemecko okrem iného nespochybňuje, táto inštitúcia však neodpovedala na tvrdenia Spolkovej republiky Nemecko uvedené v bodoch 29 až 32 tohto rozsudku, ktoré sú založené na možnosti vyplývajúcej z nariadenia č. 1408/71, že poistenec odkázaný na starostlivosť má v prípade prechodného pobytu v inom členskom štáte než v Spolkovej republike Nemecko nárok na vecné dávky poskytované inštitúciou členského štátu pobytu na účet príslušnej inštitúcie nachádzajúcej sa v Nemecku.

               54

               V každom prípade treba uviesť, že podľa nariadenia č. 1408/71, v ktorého prípade sa platnosť relevantných ustanovení v prejednávanej veci nespochybňuje a ktoré sa uplatnilo medzi členskými štátmi Únie na konci lehoty stanovenej v odôvodnenom stanovisku, poistenec odkázaný na starostlivosť má rovnako nárok na kombináciu peňažnej dávky a vecnej dávky, ktorých súhrnná výška presahuje výšku obdobných dávok poskytovaných na území príslušného štátu.

               55

               Ak sú totiž podmienky stanovené na uplatnenie tohto nariadenia splnené, ustanovenia článku 22 ods. 1 písm. c) tohto nariadenia, a pokiaľ ide o „dôchodcov“, ustanovenia článku 31 tohto nariadenia majú v inom členskom štáte než v príslušnom členskom štáte zabezpečiť najmä nárok na vecné dávky poskytované inštitúciou miesta pobytu na účet príslušnej inštitúcie podľa právnych predpisov uplatňovaných na inštitúciu tohto členského štátu, ako aj nárok na peňažné dávky v súlade s právnymi predpismi uplatniteľnými na príslušnú inštitúciu, ktoré sú poskytované priamo touto poslednou uvedenou inštitúciou, alebo na jej účet.

               56

               V tejto súvislosti treba dodať, že Súdny dvor už rozhodol, že pokiaľ ide o zdravotnú starostlivosť, priznanie vecných dávok upravených v článku 31 nariadenia č. 1408/41 nemôže podliehať nijakému schvaľovaciemu konaniu ani požiadavke, aby sa choroba, ktorá si vyžiadala predmetnú starostlivosť, prejavila náhle pri tomto pobyte a tak spôsobila nutnosť okamžitého poskytnutia uvedenej starostlivosti (pozri rozsudok z 25. februára 2003, IKA, C-326/00, Zb. s. I-1703, bod 43).

               57

               Okrem toho, keďže článok 48 ZFEÚ upravuje koordináciu právnych predpisov členských štátov v oblasti sociálneho zabezpečenia, a nie ich harmonizáciu, pravidlá Zmluvy o FEÚ v oblasti voľného pohybu nemôžu poistenému zabezpečiť, že presťahovanie do iného členského štátu bude z hľadiska sociálneho zabezpečenia neutrálne, najmä pokiaľ ide o nemocenské dávky alebo dávky pre prípad odkázanosti. Vzhľadom na rozdiely existujúce medzi systémami a právnymi predpismi členských štátov v tejto oblasti totiž takéto presťahovanie môže byť z finančného hľadiska pre dotknutú osobu v jednotlivých prípadoch viac alebo menej výhodné (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 19. marca 2002, Hervein a i., C-393/99 a C-394/99, Zb. s. I-2829, body 50 až 52; von Chamier-Glisczinski, už citovaný, body 84 a 85, ako aj z 15. júna 2010, Komisia/Španielsko, C-211/08, Zb. s. I-5267, bod 61 a citovanú judikatúru).

               58

               Preto v prípade prechodného pobytu v členskom štáte môže byť uplatnenie, a to eventuálne na základe ustanovení nariadenia č. 1408/71, vnútroštátnej právnej úpravy tohto štátu, ktorá by bola menej výhodná z hľadiska dávok sociálneho zabezpečenia než právna úprava príslušného štátu v zmysle článku 1 písm. q) uvedeného nariadenia, v zásade v súlade s požiadavkami primárneho práva Únie v oblasti voľného pohybu osôb (pozri analogicky najmä rozsudky von Chamier-Glisczinski, už citovaný, body 85 a 87, ako aj da Silva Martins, už citovaný, bod 72).

               59

               Okrem toho v rámci druhej výhrady uvedenej v bode 22 tohto rozsudku samotná Komisia vylúčila, že existujú obmedzenia slobodného poskytovania služieb, pokiaľ nájom zdravotníckych pomôcok v inom členskom štáte, než je Spolková republika Nemecko, predstavuje pre nemecké poisťovne poskytujúce poistenie pre prípad odkázanosti dodatočný náklad, ktorý sa pripočítava k financovaniu zdravotníckych pomôcok v Nemecku.

               60

               Treba však v tejto súvislosti pripomenúť, že podľa článku 36 nariadenia č. 1408/71 vecné dávky poskytované na základe hlavy III uvedeného nariadenia inštitúciou niektorého členského štátu v mene inštitúcie iného členského štátu sa nahradia v celom rozsahu.

               61

               Z toho vyplýva, že Komisia neposkytla užitočnú odpoveď na argumentáciu Spolkovej republiky Nemecko založenú na možnosti, že podľa hlavy III nariadenia č. 1408/71 osoba odkázaná na starostlivosť má v inom členskom štáte, než je Spolková republika Nemecko, nárok na zdravotnícke pomôcky okrem obdobných pomôcok, ktoré jej už boli v Spolkovej republike Nemecko poskytnuté.

               62

               Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba vyvodiť záver, že Komisia nepreukázala právne postačujúcim spôsobom existenciu obmedzení slobodného poskytovania služieb vyplývajúcich zo spornej právnej úpravy.

               63

               Za týchto okolností, keďže nijaká z výhrad uvedených Komisiou na podporu žaloby nie je dôvodná, táto žaloba sa musí zamietnuť.

         O trovách

               64

               Podľa článku 69 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.

               65

               Keďže Komisia nemala úspech vo svojich dôvodoch, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:

                           1.

                           Žaloba sa zamieta.

                           2.

                           Európska komisia je povinná nahradiť trovy konania.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 11. decembra 1990. # Karl Spagl proti Hauptzollamt Rosenheim. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht München - Nemecko. # Dodatočný poplatok za mlieko. # Vec C-189/89.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 19. apríla 2007.#Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH proti Hauptzollamt Kiel.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania Finanzgericht Hamburg - Nemecko.#Spoločný colný sadzobník - Colné zaradenie - Kombinovaná nomenklatúra - Semená tekvice bez schopnosti klíčivosti.#Vec C-229/06.

text:
      Vec C‑229/06
      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      proti
      Hauptzollamt Kiel
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Finanzgericht Hamburg)
      „Spoločný colný sadzobník – Colné zaradenie – Kombinovaná nomenklatúra – Semená tekvice bez schopnosti klíčivosti“
      Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 19. apríla 2007
      Abstrakt rozsudku
      Spoločný colný sadzobník – Položky sadzobníka – Lúpané semená tekvice, ktoré stratili schopnosť klíčivosti a sú určené pre
            pekárenský priemysel

      Keďže lúpané semená tekvice, ktoré stratili schopnosť klíčivosti a sú určené pre pekárenský priemysel, nie sú určené na siatie,
         ale na ľudskú konzumáciu, patria do podpoložky 1212 99 80 kombinovanej nomenklatúry uvedenej v prílohe I nariadenia č. 2658/87
         o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného a doplneného nariadením č. 1789/2003.

      (pozri body 30, 32 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 19. apríla 2007 (*)

      „Spoločný colný sadzobník – Colné zaradenie – Kombinovaná nomenklatúra – Semená tekvice bez schopnosti klíčivosti“
      Vo veci C‑229/06,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Finanzgericht Hamburg
         (Nemecko) z 26. apríla 2006 a doručený Súdnemu dvoru 22. mája 2006, ktorý súvisí s konaním:

      Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH
      proti
      Hauptzollamt Kiel,
      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: predseda siedmej komory J. Klučka, sudcovia A. Ó Caoimh a P. Lindh (spravodajkyňa),
      generálny advokát: J. Mazák,
      tajomník: R. Grass,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH, v zastúpení: P. Klose, Rechtsanwalt,
      –       holandská vláda, v zastúpení: H. G. Sevenster a P. van Ginneken, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: J. Hottiaux, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci B. Wägenbaur, Rechtsanwalt,
      so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu podpoložiek kombinovanej nomenklatúry 1209 91 90 a 1212 99 80 uvedených
         v prílohe I nariadenia Rady (EHS) č. 2658/87 z 23. júla 1987 o colnej a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku
         (Ú. v. ES L 256, s. 1; Mim. vyd. 02/002, s. 382), zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1789/2003 z 11. septembra
         2003 (Ú. v. EÚ L 281, s. 1; Mim. vyd. 02/014, s. 3, ďalej len „KN“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi Sunshine Deutschland Handelsgesellschaft mbH (ďalej len „Sunshine“) a Hauptzollamt
         Kiel, ktorého predmetom bolo zaradenie lúpaných semien tekvice, ktoré stratili schopnosť klíčivosti a sú určené pre pekárenský
         priemysel, v KN.

       Právny rámec
      3       KN zavedená nariadením č. 2658/87 je založená na celosvetovom harmonizovanom systéme opisu a číselného označovania tovaru
         (ďalej len „HS“) vypracovanom Radou pre colnú spoluprácu, teraz Svetová colná organizácia, zavedeným medzinárodným dohovorom
         prijatým 14. júna 1983 v Bruseli a schváleným Spoločenstvom rozhodnutím Rady 87/369/EHS zo 7. apríla 1987 (Ú. v. ES L 198,
         s. 1; Mim. vyd. 02/002, s. 288). KN preberá položky a podpoložky HS zložené zo šiestich čísel, pričom iba siedme a ôsme číslo
         tvoria vlastné triedenie podľa tejto nomenklatúry.

      4       Druhá časť KN zahŕňa II. triedu nazvanú „Rastlinné výrobky“, ktorá obsahuje viacero kapitol vrátane 12. kapitoly nazvanej
         „Olejnaté semená a olejnaté plody; rôzne semená a plody; priemyselné a liečivé rastliny; slama a krmoviny“.

      5       Položka 1209 nazvaná „Semená, plody a výtrusy druhov používaných na siatie“ zahŕňa podpoložku 1209 91 nazvanú „Semená zeleniny“,
         pričom táto položka zahŕňa podpoložku 1209 91 90 nazvanú „ostatné“.

      6       Položka 1212 nazvaná „… kôstky a jadrá plodov a iné rastlinné produkty… druhov používaných na ľudskú konzumáciu, inde nešpecifikované
         ani nezahrnuté“ zahŕňa položku 1212 99 nazvanú „ostatné“, táto položka zahŕňa podpoložku 1212 99 80 nazvanú „ostatné“.

      7       Všeobecné pravidlá na interpretáciu KN, ktoré sa nachádzajú v prvej časti, I. oddiele A, predovšetkým stanovujú:
      „Zatrieďovanie výrobkov do kombinovanej nomenklatúry sa riadi nasledujúcimi zásadami.
      1.      Názvy tried, kapitol a podkapitol majú len orientačný charakter; na právne účely sa zatriedenie určuje podľa znenia položiek
         a príslušných poznámok k triedam alebo kapitolám, a ak tieto položky alebo poznámky nevyžadujú inak, podľa nasledujúcich ustanovení.

      …“
      8       Vysvetlivky KN uverejnené Komisiou Európskych Spoločenstiev v súlade s článkom 9 ods. 1 nariadenia č. 2658/87 v znení platnom
         v čase, keď došlo k skutkovým okolnostiam (Ú. v. ES C 256, 2002, s. 1), poskytujú nasledujúce upresnenia:

      „... 1209 Semená, plody a výtrusy druhov používaných na siatie
      …
      1209 91 90 ostatné
      Do tejto podpoložky patria semená tekvice pestovanej ako zelenina, keď sa používajú na sadenie, na konzumáciu (napríklad do
         šalátov), v potravinárskom priemysle (napríklad v pekárenských výrobkoch) alebo na lekárske účely.

      …
      1212      … kôstky a jadrá plodov a iné rastlinné produkty… druhov používaných na ľudskú konzumáciu, inde nešpecifikované ani nezahrnuté“
      …
      1212 99 80 ostatné
      Okrem produktov opísaných… patria do tejto podpoložky:
               …
      Tekvicové semená (položka 1207 alebo 1209) nepatria do tejto podpoložky...“ [neoficiálny preklad]

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      9       Predmetom činnosti Sunshine je obchodovanie s potravinami. Dováža predovšetkým z Číny lúpané semená tekvice, ktoré stratili
         schopnosť klíčivosti a sú určené na spracovanie v pekárenskom priemysle pri výrobe chleba.

      10     Dňa 4. marca 2004 Sunshine podala colnému úradu v Mölln (Nemecko) colné vyhlásenie a požiadala o prepustenie zásielky lúpaných
         semien tekvice do režimu voľného obehu, pričom uviedla podpoložku 1209 91 90 KN, vo vzťahu ku ktorej je stanovená zmluvná
         colná sadzba vo výške 3 %. Uvedený colný úrad vyhlásenie prijal a rozhodnutím z 10. marca 2004 stanovil clo vo výške 825,95
         eur, ktoré bolo znížené na 782,09 eur.

      11     Sunshine, ktorá sa dozvedela, že Gerechtshof te Amsterdam (Holandsko) svojím rozsudkom z 23. mája 2004 rozhodol, že lúpané
         semená tekvice, ktoré sú určené na ľudskú konzumáciu, sa mali zaradiť do podpoložky 1212 99 80 KN, a preto sú oslobodené od
         cla, požiadala o vrátenie cla, ktoré zaplatila v nadväznosti na rozhodnutie colného úradu v Mölln.

      12     Rozhodnutím zo 16. februára 2005 Hauptzollamt Kiel zamietol žiadosť o vrátenie cla, pričom potvrdil, že tovary je potrebné
         zaradiť do podpoložky 1209 91 90. Keďže sťažnosť, ktorú Sunshine podala proti tomuto rozhodnutiu, bola zamietnutá, podala
         žalobu na Finanzgericht Hamburg.

      13     Na tomto súde Sunshine žiadala o vrátenie ciel tvrdiac, že tovary sa mali zaradiť do podpoložky 1212 99 80 KN, pričom sa v tomto
         ohľade odvolávala na rozsudok Gerechtshof te Amsterdam z 23. mája 2004 a na záväzné sadzobné usmernenia holandskej colnej
         správy z 24. februára 2005, podľa ktorých sa lúpané semená tekvice musia zaradiť do uvedenej podpoložky.

      14     Finanzgericht Hamburg v návrhu na začatie prejudiciálneho konania upresňuje, že v rozsudku z 21. júla 2005, vychádzajúc z vysvetliviek
         KN, rozhodol, že lúpané semená tekvice, ktoré nie sú určené na siatie, ale na použitie v pekárstve, sa musia zaradiť do podpoložky
         1209 91 90 KN. Vnútroštátny súd sa domnieva, že postoj, ktorý zastáva uvedený súd a holandská colná správa, možno obhájiť
         v tej miere, že podľa znenia položky 1209 KN sa táto položka vzťahuje na semená, plody a výtrusy druhov používaných na siatie
         a že tomuto zneniu neodporuje ani znenie podpoložky. Vnútroštátny súd sa preto pýta, či vysvetlivky KN týkajúce sa položky
         1209 nie sú v rozpore so samotným znením uvedenej položky a či nie je potrebné odchýliť sa od týchto usmernení. V tejto súvislosti
         pripomína, že aj keď vysvetlivky vyhotovené Komisiou prispievajú dôležitým spôsobom k výkladu významu rôznych colných položiek,
         nie sú podľa judikatúry Súdneho dvora v žiadnom prípade právne záväzné (rozsudok z 9. decembra 1997, Knubben Speditions, C‑143/96,
         Zb. s. I‑7039, bod 14).

      15     Za týchto podmienok Finanzgericht Hamburg rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
      „Majú byť lúpané semená tekvice, ktoré stratili schopnosť klíčivosti a sú určené pre pekárenský priemysel, zaradené do podpoložky
         1209 91 90 KN alebo do podpoložky 1212 99 80 KN?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      16     Sunshine tvrdí, že podľa judikatúry Súdneho dvora je potrebné hľadať rozhodujúce kritérium zaradenia tovarov v ich objektívnych
         znakoch a vlastnostiach, tak ako sú vymedzené znením položky KN. Odkazuje pritom na bod 14 rozsudku z 28. marca 2000, Holz
         Geenen (C‑309/98, Zb. s. I‑1975), v ktorom Súdny dvor potvrdil, že vysvetlivky KN prispievajú k výkladu KN, aj keď nie sú
         právne záväzné.

      17     Sunshine taktiež pripomína, že Súdny dvor už rozhodol, že účel použitia výrobku môže predstavovať objektívne kritérium zaradenia
         za podmienky, že je vlastný uvedenému výrobku (rozsudok z 1. júna 1995, Thyssen Haniel Logistic, C‑459/93, Zb. s. I‑1381,
         bod 13), čo možno posúdiť na základe objektívnych znakov a vlastností výrobku (rozsudok Holz Geenen, už citovaný, bod 15).

      18     Položka 1209 sa týka semien a podpoložky zahŕňajú len tovary určené na použitie ako semeno. Semená, ktoré sú predmetom sporu
         vo veci samej, však stratili schopnosť klíčivosti. Vysvetlivky KN ako jediné však stanovujú, že semená tekvice určené na použitie
         na konzumáciu alebo na lekárske účely patria do podpoložky 1209 91 90. Preto existuje rozpor medzi znením KN a uvedenými vysvetlivkami.

      19     Navyše z preskúmania vysvetliviek KN vyplýva, že kritériom zaradenia rôznych semien tekvice do rôznych podpoložiek je účel
         ich použitia v prípade, že je im vlastný.

      20     Z tohto dôvodu je jediným možným zaradením len zaradenie do podpoložky 1212 99 80. Tovary, ktoré sú predmetom sporu vo veci
         samej, predstavujú totiž „iné rastlinné produkty… inde nešpecifikované ani nezahrnuté“ v zmysle položky 1212, a to napriek
         ustanoveniu vysvetliviek KN.

      21     Holandská vláda sa taktiež domnieva, že tovary, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, sa musia zaradiť do podpoložky 1212 99 80
         KN. Tieto semená totiž stratili schopnosť klíčivosti a možno ich použiť len na ľudskú konzumáciu. Preto v tomto prípade ide
         o jadrá používané na ľudskú konzumáciu v zmysle položky 1212.

      22     Podľa tejto vlády z vysvetliviek KN vyplýva, že semená patriace do podpoložky 1209 91 90, a to aj v prípade, že ich možno
         použiť na konzumáciu, musia byť taktiež spôsobilé na siatie. Túto vlastnosť však tovar, ktorý je predmetom sporu vo veci samej,
         nemá. Práve z tohto dôvodu sú totiž semená tekvice, ktoré možno siať, podľa vysvetliviek KN vylúčené z podpoložky 1212 99 80.

      23     Komisia sa podľa vzoru Sunshine a holandskej vlády domnieva, že tovar, ktorý je predmetom sporu vo veci samej, sa musí zaradiť
         do podpoložky 1212 99 80 KN. Z dôvodu stručnosti znení dvoch relevantných podpoložiek je preto potrebné vychádzať zo samotných
         znení položiek.

      24     Položka 1209 sa vzťahuje len na semená, teda to, z čoho môže vyrásť nová rastlina. Navyše takéto semeno musí byť spôsobilé
         na siatie. V prejednávanej veci však semená, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, stratili schopnosť klíčivosti. Ostáva
         teda položka 1212. Keďže semená tekvice, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, nemožno zaradiť do iných položiek, musia
         teda patriť do tejto položky.

      25     Komisia uvádza, že vysvetlivky KN týkajúce sa položky 1209 boli vyhotovené vychádzajúc z verzie KN v anglickom jazyku, na
         základe ktorej sa možno domnievať, že semená nemusia byť výlučne určené na siatie, musia však jednoducho byť rovnakého zloženia
         ako semená, ktoré sú určené na siatie. Naopak, ostatné jazykové verzie upresňujú, že semená musia byť spôsobilé na siatie.
         Z dôvodu týchto podstatných rozdielov medzi jazykovými verziami Komisia navrhuje, aby sa vysvetlivky KN nezohľadňovali.

       Odpoveď Súdneho dvora
      26     Najskôr je potrebné pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry treba v záujme právnej istoty a jednoduchej kontroly hľadať
         rozhodujúce kritérium colného zaradenia tovaru všeobecne v jeho objektívnych znakoch a vlastnostiach, ktoré vyplývajú zo znenia
         položky KN a poznámok k oddielom alebo kapitolám (pozri najmä rozsudky z 26. septembra 2000, Eru Portuguesa, C‑42/99, Zb.
         s. I‑7691, bod 13; z 15. septembra 2005, Intermodal Transports, C‑495/03, Zb. s. I‑8151, bod 47; z 8. decembra 2005, Possehl
         Erzkontor, C‑445/04, Zb. s. I‑10721, bod 19, a zo 16. februára 2006, Proxxon, C‑500/04, Zb. s. I‑1545, bod 21).

      27     Navyše Súdny dvor už rozhodol, že vysvetlivky KN, ako aj tie, ktoré sú vypracované k HS, významne prispievajú k výkladu dosahu
         rozličných colných položiek, nie sú však právne záväzné. Obsah uvedených vysvetliviek musí teda byť v súlade s ustanoveniami
         KN a nemôže meniť jej dosah (rozsudky Intermodal Transports, už citovaný, bod 48; Possehl Erzkontor, už citovaný, bod 20,
         a Proxxon, už citovaný, bod 22).

      28     Je nevyhnutné pripomenúť, že podľa judikatúry Súdneho dvora účel použitia výrobku môže v oblasti colného zaradenia predstavovať
         objektívne kritérium, pokiaľ je tomuto výrobku vlastný, pričom táto náležitosť sa musí posudzovať v závislosti od jeho objektívnych
         znakov a vlastností (pozri najmä rozsudky z 5. apríla 2001, Deutsche Nichimen, C‑201/99, Zb. s. I‑2701, bod 20; zo 4. marca
         2004, Krings, C‑130/02, Zb. s. I‑2121, bod 30; zo 17. marca 2005, Ikegami, C‑467/03, Zb. s. I‑2389, bod 23, a Proxxon, už
         citovaný, bod 31).

      29     V súvislosti s prejednávanou vecou je potrebné poznamenať, že vzhľadom na to, že znenie podpoložiek 1209 91 90 a 1212 99 80
         obsahuje len pojem „ostatné“, je nutné vychádzať zo samotných položiek 1209 a 1212.

      30     Tak ako poukazuje Komisia, zo znenia položky 1209 „Semená, plody a výtrusy druhov používaných na siatie“ vyplýva, že táto
         položka sa týka len súčastí rastlín, ktoré môžu klíčiť a z ktorých môže vzniknúť nová rastlina. Na rozdiel od toho položka
         1212, ktorá zahŕňa okrem iného „kôstky a jadrá plodov a iné rastlinné produkty… druhov používaných na ľudskú konzumáciu, inde
         nešpecifikované ani nezahrnuté“, predstavuje zvyškovú skupinu zahŕňajúcu rastlinné semená, ktoré nie sú určené na siatie,
         ale na ľudskú konzumáciu.

      31     Vysvetlivky KN, ktoré vylučujú z podpoložky 1212 99 80 semená tekvice a v súvislosti s nimi odkazujú najmä na položku 1209,
         možno preto chápať len v tom zmysle, že vylučujú z tejto podpoložky semená tekvíc určené na siatie a nie semená, ktoré tak
         ako semená, ktoré sú predmetom sporu vo veci samej, boli olúpané a stratili schopnosť klíčivosti. Okrem toho uvedené vysvetlivky,
         ktoré zahŕňajú do podpoložky 1209 91 90 semená tekvice určené na ľudskú konzumáciu alebo pre potravinársky priemysel, nemožno
         zohľadniť.

      32     Vzhľadom na tieto úvahy je potrebné na predloženú otázku odpovedať tak, že podpoložka KN 1212 99 80 sa má vykladať v tom zmysle,
         že lúpané semená tekvice, ktoré stratili schopnosť klíčivosti a sú určené pre pekárenský priemysel, patria do tejto podpoložky.

       O trovách
      33     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:
      Podpoložka kombinovanej nomenklatúry 1212 99 80 uvedená v prílohe I nariadenia Rady (EHS) č. 2658/87 z 23. júla 1987 o colnej
            a štatistickej nomenklatúre a o Spoločnom colnom sadzobníku, zmeneného a doplneného nariadením Komisie (ES) č. 1789/2003 z 11. septembra
            2003 sa má vykladať v tom zmysle, že lúpané semená tekvice, ktoré stratili schopnosť klíčivosti a sú určené pre pekárenský
            priemysel, patria do tejto podpoložky.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 27. marca 2014.#LCL Le Crédit Lyonnais SA proti Fesihovi Kalhanovi.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý podal Tribunal d’instance d’Orléans.#Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy o spotrebiteľskom úvere – Smernica 2008/48/ES – Články 8 a 23 – Povinnosť veriteľa overiť úverovú bonitu dlžníka pred uzavretím zmluvy – Vnútroštátne ustanovenie, ktoré ukladá povinnosť nahliadnuť do databázy – Zánik nároku na zmluvné úroky v prípade porušenia takej povinnosti – Účinná, primeraná a odrádzajúca sankcia.#Vec C‑565/12.

text:
               Účastníci konania
               Odôvodnenie
               Výrok

            Účastníci konania
            Vo veci C‑565/12,
            ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný Tribunal d’instance d’Orléans (Francúzsko) rozhodnutím z 30. novembra 2012 a doručený Súdnemu dvoru 6. decembra 2012, v konaní:
            LCL Le Crédit Lyonnais SA
            proti
            Fesihovi Kalhanovi,
            SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
            v zložení: predseda štvrtej komory L. Bay Larsen, sudcovia M. Safjan, J. Malenovský, A. Prechal (spravodajkyňa) a K. Jürimäe,
            generálny advokát: N. Wahl,
            tajomník: V. Tourrès, referent,
            so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 20. novembra 2013,
            so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
            – LCL Le Crédit Lyonnais SA, v zastúpení: C. Vexliard, avocate,
            – francúzska vláda, v zastúpení: D. Colas a S. Menez, splnomocnení zástupcovia,
            – rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
            – Európska komisia, v zastúpení: M. van Beek a M. Owsiany‑Hornung, splnomocnení zástupcovia,
            so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
            vyhlásil tento
            Rozsudok

            Odôvodnenie
            1. Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 8 a 23 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (Ú. v. EÚ L 133, s. 66).
            2. Tento návrh bol podaný v rámci sporu, ktorého účastníkmi sú LCL Le Crédit Lyonnais SA (ďalej len „LCL“) a pán Kalhan, týkajúceho sa návrhu na zaplatenie zostávajúcich dlžných súm z osobnej pôžičky, ktorú mu táto spoločnosť poskytla a pri ktorej je v omeškaní so zaplatením.
            Právny rámec
            Právo Únie
            3. Odôvodnenia 7, 9, 26, 28 a 47 smernice 2008/48 znejú takto:
            „(7) Ak sa má uľahčiť vytvorenie riadne fungujúceho vnútorného trhu so spotrebiteľskými úvermi, je potrebné, aby sa v niekoľkých kľúčových oblastiach ustanovil harmonizovaný rámec Spoločenstva…
            …
            (9) Úplná harmonizácia je potrebná na to, aby sa všetkým spotrebiteľom v Spoločenstve zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov a aby sa vytvoril skutočný vnútorný trh. Členské štáty by preto nemali mať možnosť zachovať alebo zaviesť iné vnútroštátne ustanovenia ako ustanovenia tejto smernice. …
            …
            (26) Členské štáty by mali prijať vhodné opatrenia na podporu zodpovedných postupov počas všetkých fáz úverového vzťahu, berúc do úvahy osobitný charakter svojho trhu s úvermi. … Najmä na rozvíjajúcom sa trhu s úvermi je dôležité, aby veritelia neposkytovali úvery nezodpovedne alebo bez predchádzajúceho posúdenia úverovej bonity a aby členské štáty vykonávali potrebný dohľad na vyvarovanie sa takémuto správaniu a aby stanovili potrebné opatrenia na sankcionovanie veriteľov v takýchto prípadoch. …
            …
            (28) Pri posudzovaní úverovej bonity spotrebiteľa by mal veriteľ nahliadnuť aj do príslušných databáz; právne a reálne okolnosti môžu vyžadovať, aby sa tieto nahliadnutia rozsahovo líšili. …
            …
            (47) Členské štáty by mali ustanoviť pravidlá o sankciách uplatniteľných v prípade porušenia vnútroštátnych ustanovení prijatých podľa tejto smernice a zabezpečiť ich vykonávanie. Aj keď výber sankcií ostáva v právomoci členských štátov, ustanovené sankcie by mali byť účinné, primerané a odrádzajúce.“
            4. Článok 8 tejto smernice s nadpisom „Povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa“ vo svojom odseku 1 stanovuje:
            „Členské štáty zabezpečia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy. Členské štáty, ktorých právne predpisy ukladajú veriteľovi povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa na základe nahliadnutia do príslušnej databázy, si môžu túto povinnosť zachovať.“
            5. Článok 23 smernice 2008/48 s nadpisom „Sankcie“ stanovuje:
            „Členské štáty ustanovia pravidlá o sankciách za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice a prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili ich vykonávanie. Ustanovené sankcie musia byť účinné, primerané a odrádzajúce.“
            Francúzske právo
            6. Zákonom č. 2010‑737 z 1. júla 2010 o reforme spotrebiteľského úveru (JORF z 2. júla 2010, s. 12001), ktorým bola prebratá smernica 2008/48 do francúzskeho vnútroštátneho práva, došlo k doplneniu článku L. 311‑1 a nasl. Spotrebiteľského zákonníka.
            7. Článok L. 311‑9 uvedeného zákonníka stanovuje:
            „Pred uzavretím zmluvy o úvere veriteľ overí úverovú bonitu dlžníka na základe dostatočného množstva informácií vrátane informácií poskytnutých dlžníkom na žiadosť veriteľa. Veriteľ nahliadne do zoznamu uvedeného v článku L. 333‑4 za podmienok stanovených vyhláškou spomenutou v článku L. 333‑5.“
            8. Dňa 26. októbra 2010 bola vydaná vyhláška o vnútroštátnom zozname jednotlivcov nesplácajúcich úvery, ako ho stanovuje článok L. 333‑5 Spotrebiteľského zákonníka (ďalej len „vnútroštátny zoznam“). Táto vyhláška upravuje pravidlá, podľa ktorých veritelia musia uchovávať dôkazy o nahliadnutí do vnútroštátneho zoznamu na účely ich predloženia v prípade sporu alebo kontroly.
            9. Článok L. 311‑48 druhý a tretí odsek Spotrebiteľského zákonníka stanovuje:
            „Ak veriteľ nedodržal povinnosti stanovené v článkoch L. 311‑8 a L. 311‑9, zaniká mu v celom rozsahu alebo v pomere určenom súdom nárok na úroky. …
            Dlžník je povinný splatiť len istinu podľa stanoveného splátkového kalendára a prípadne tiež zaplatiť úroky, na ktoré má veriteľ naďalej nárok. Sumy prijaté ako úroky, ktoré sa úročia v zákonnej úrokovej sadzbe odo dňa ich zaplatenia, sa vrátia dlžníkovi alebo sa započítajú na zostávajúcu istinu.“
            10. Podľa článku L. 313‑3 Menového a finančného zákonníka:
            „V prípade uloženia povinnosti na peňažné plnenie súdnym rozhodnutím sa zákonná úroková sadzba zvýši o päť percentuálnych bodov po uplynutí lehoty dvoch mesiacov odo dňa, keď sa súdne rozhodnutie stalo – hoci aj predbežne – vykonateľné. …
            Exekučný súd však môže na návrh dlžníka alebo veriteľa a s prihliadnutím na pomery dlžníka oslobodiť dlžníka od tohto zvýšenia alebo zmenšiť jeho rozsah.“
            11. Článok 1153 prvý až tretí odsek Občianskeho zákonníka znie:
            „V prípade záväzkov, ktoré sa obmedzujú na zaplatenie určitej sumy, náhrada škody vyplývajúca z omeškania s plnením spočíva vždy len v uložení povinnosti zaplatiť úroky v zákonnej sadzbe, pokiaľ osobitné pravidlá týkajúce sa obchodu a ručenia nestanovujú inak.
            Táto náhrada škody je splatná bez toho, aby veriteľ bol povinný preukázať akúkoľvek stratu.
            Je splatná len odo dňa výzvy na plnenie alebo iného rovnocenného úkonu, ako je úradná výzva, ak z nej vyplýva dostatočná výzva, okrem prípadu, ak je podľa zákona splatná priamo zo zákona.“
            12. Podľa článku 1154 tohto zákonníka:
            „Zo splatných úrokov z istiny môžu plynúť úroky na základe žaloby alebo osobitnej dohody, pokiaľ v žalobe alebo v dohode ide o úroky splatné aspoň za celý rok.“
            13. Článok 1254 Občianskeho zákonníka stanovuje:
            „Dlžník, ktorý má dlh, z ktorého plynú úroky alebo vzniknú nedoplatky, nemôže bez súhlasu veriteľa započítať platbu, ktorú uskutoční, na istinu namiesto nedoplatkov alebo úrokov: platba uskutočnená na istinu a úroky, ktorá však nie je úplná, sa započíta najprv na úroky.“
            Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
            14. Dňa 4. mája 2011 pán Kalhan uzavrel s LCL zmluvu o osobnej pôžičke vo výške 38 000 eur splatnej v 60 splátkach po 730,46 eura s fixnou ročnou debetnou úrokovou sadzbou 5,60 % a ročnou percentuálnou mierou nákladov (RPMN) 5,918 %.
            15. Dlžník prestal splácať dlh 12. januára 2012, a preto sa LCL domáhala na Tribunal d’instance d’Orléans okamžitej splatnosti požičaných súm.
            16. Dňa 18. októbra 2012 LCL podala na tento súd proti pánovi Kalhanovi žalobu, ktorou sa domáhala najmä toho, aby mu uložil povinnosť zaplatiť sumu 37 611,23 eura s úrokmi vo výške 5,918 % ročne od 17. apríla 2012 a nariadil ročnú kapitalizáciu úrokov.
            17. Tento súd z úradnej moci konštatoval dôvod založený na prípadnom zániku nároku na úroky, ktorý stanovuje článok L. 311‑48 druhý odsek Spotrebiteľského zákonníka v prípade veriteľa, ktorý nenahliadol do vnútroštátneho zoznamu podľa článku L. 333‑4 Spotrebiteľského zákonníka v rámci overovania úverovej bonity dlžníka, ako to nariaďuje článok L. 311‑9 tohto zákonníka. LCL pripustila, že nie je schopná preukázať, že doň nahliadla pred uzavretím zmluvy o pôžičke.
            18. Vnútroštátny súd objasňuje, že Cour de cassation (Francúzsko) vyložil sankciu spočívajúcu v zániku nároku na úroky upravenú v článku L. 311‑48 druhom odseku Spotrebiteľského zákonníka tak, že sa týka len zmluvných úrokov, avšak úroky v zákonnej sadzbe sú naďalej splatné podľa článku 1153 Občianskeho zákonníka.
            19. Uvádza, že podľa článku L. 313‑3 Menového a finančného zákonníka sa táto zákonná sadzba zvýši o päť percentuálnych bodov, ak dlžník neuhradil celý svoj dlh v lehote dvoch mesiacov od nadobudnutia vykonateľnosti súdneho rozhodnutia.
            20. Vnútroštátny súd okrem toho poznamenáva, že podľa judikatúry Cour de cassation sa úroky v zákonnej sadzbe i zvýšenie o päť percentuálnych bodov uplatňujú priamo zo zákona, teda takto zvýšené úroky sú splatné automaticky, aj keď sa nepožadovali alebo ich nestanovuje súdne rozhodnutie.
            21. Tento súd ďalej uvádza, že v prejednávanej veci je sadzba zmluvných úrokov 5,60 %, zatiaľ čo po určení zániku nároku na tieto úroky sa LCL bude môcť domáhať úrokov v zákonnej sadzbe, ktoré v prípade ich zvýšenia o päť percentuálnych bodov dva mesiace po dni, keď sa rozsudok stal vykonateľným, budú vo výške 5,71 %, pokiaľ ide o rok 2012. Preto by uplatnenie zániku nároku na úroky mohlo priniesť výhodu veriteľovi.
            22. Za týchto okolností sa vnútroštátny súd po prvé pýta na účinnosť sankcie zániku nároku na zmluvné úroky v prípade preukázaného porušenia povinnosti veriteľa nahliadnuť do príslušného vnútroštátneho zoznamu na overenie úverovej bonity spotrebiteľa.
            23. Podľa tohto súdu by uvedená sankcia mohla byť účinná, ak spotrebiteľ uhradí celú sumu, ktorá sa stala splatná, v lehote dvoch mesiacov po nadobudnutí vykonateľnosti súdneho rozhodnutia. V praxi je však táto možnosť vo všeobecnosti nereálna, lebo ak bol veriteľ nútený podať žalobu, dlžník vzhľadom na svoje pomery už nebol schopný plniť svoje záväzky. Navyše hoci súd konajúci vo veci môže poskytnúť dodatočnú lehotu na plnenie maximálne 24 mesiacov, skutočnosťou zostáva, že zákonné úroky zostávajú splatné. Okrem toho možno rovnako tvrdiť, že nesplnenie povinnosti veriteľa overiť úverovú bonitu spotrebiteľa mohlo prispieť k jeho neprimeranému zadlženiu.
            24. Vnútroštátny súd takisto uvádza, že článok L. 313‑3 Menového a finančného zákonníka stanovuje možnosť spotrebiteľa navrhnúť, aby ho súd oslobodil od zvýšenia úroku v zákonnej sadzbe alebo zmenšil jeho sumu. Prípady, v ktorých sa v prospech dlžníka vykonalo také opatrenie po zániku nároku na úroky, sú však v praxi veľmi výnimočné najmä z dôvodu, že spotrebiteľ nie je informovaný o tomto práve alebo že o jeho priznaní nemožno rozhodnúť vzhľadom na závažnosť nesplnenia povinností veriteľa, ale len vzhľadom na finančnú situáciu spotrebiteľa.
            25. Pokiaľ ide po druhé o proporcionalitu režimu sankcií, o ktorý ide vo veci samej, vnútroštátny súd najprv uvádza, že sudca síce môže upraviť sankciu, ktorá spočíva v zániku nároku na úroky, so zreteľom na závažnosť porušenia predmetnej povinnosti veriteľom. No aj v takom prípade veriteľovi naďalej prináležia úroky v zákonnej sadzbe zo zostávajúcich dlžných súm.
            26. Ďalej, keďže podľa článku 1254 Občianskeho zákonníka sa úroky v zákonnej sadzbe stanú splatné z dôvodu zániku nároku na zmluvné úroky a platby sa započítajú prednostne na dlžné úroky, nevyhnutne dôjde k oddialeniu splatenia istiny, takže sa stanú splatné nové úroky v zákonnej sadzbe.
            27. Napokon účinok uvedeného zániku sa takisto zníži z dôvodu kapitalizácie úrokov, o ktorú môže veriteľ požiadať v súlade so zásadou nároku na úroky z úrokov, ako ju upravuje článok 1154 Občianskeho zákonníka.
            28. Po tretie sa vnútroštátny súd pýta na odrádzajúcu povahu režimu zániku nároku na úro ky, ako ho upravuje Spotrebiteľský zákonník. Uvádza, že veritelia sa môžu spoľahnúť na splatnosť úrokov vo zvýšenej zákonnej sadzbe aj v prípade zániku nároku na zmluvné úroky, takže sú sotva motivovaní zmeniť svoje postupy v prospech dôsledného uplatňovania povinností, ktoré im vyplývajú zo smernice 2008/48 a z právnej úpravy, ktorá ju preberá do vnútroštátneho práva členských štátov.
            29. Za týchto okolností Tribunal d’instance d’Orléans rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru nasledujúcu prejudiciálnu otázku:
            „Bráni požiadavka účinných, primeraných a odrádzajúcich sankcií stanovená článkom 23 [smernice 2008/48] v prípade nesplnenia povinností veriteľov stanovených smernicou existencii pravidiel, ktoré umožňujú veriteľovi, ktorý bol sankcionovaný zánikom jeho nároku na úroky v zmysle francúzskej právnej úpravy, aby mal po uložení sankcie nárok na úroky zo súm, ktoré spotrebiteľ ešte dlhuje, splatné priamo zo zákona v zákonnej sadzbe zvýšenej po dvoch mesiacoch od nadobudnutia vykonateľnosti súdneho rozhodnutia o päť percentuálnych bodov?“
            O prejudiciálnej otázke
            30. Svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 23 smernice 2008/48 má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatňovaniu vnútroštátneho režimu sankcií, podľa ktorého v prípade, keď veriteľ poruší svoju povinnosť posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka nahliadnutím do príslušnej databázy, tomuto veriteľovi zaniká jeho nárok na zmluvné úroky, ale priamo zo zákona mu prináležia úroky v zákonnej sadzbe, splatné od vyhlásenia súdneho rozhodnutia ukladajúceho tomuto dlžníkovi povinnosť zaplatiť zostávajúce dlžné sumy, ktoré sa okrem toho zvyšujú o päť percentuálnych bodov, ak po uplynutí lehoty dvoch mesiacov od tohto vyhlásenia dlžník neuhradil svoj dlh.
            O prípustnosti
            31. Európska komisia spochybňuje v dvoch ohľadoch prípustnosť návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
            32. Po prvé tvrdí, že vnútroštátny režim sankcií, aký sa uplatňuje vo veci samej, nemá postihovať porušenie povinnosti upravenej smernicou 2008/48, ale vnútroštátneho pravidla ukladajúceho veriteľovi povinnosť nahliadnuť do databázy, ktoré môžu členské štáty zachovať podľa článku 8 tejto smernice, aj keď sa tento režim uplatňuje aj na porušenie iných povinností, ktoré vyplývajú priamo zo smernice. Preto podľa nej nie je jasné, či taký režim sankcií patrí do pôsobnosti článku 23 tejto smernice.
            33. Po druhé, keďže sa zdá, že zásada uplatňovania úrokov v zákonnej sadzbe a ich zvyšovania priamo zo zákona má za následok, že vnútroštátny súd sa nemôže odchýliť od ustanovení, o ktoré ide vo veci samej, upravujúcich zaplatenie týchto súm, ani ich vykladať vo svetle práva Únie, je podľa nej opodstatnené pochybovať o užitočnosti odpovede Súdneho dvora na otázku, ktorú mu položil vnútroštátny súd.
            34. V tomto ohľade, pokiaľ ide po prvé o uplatniteľnosť článku 23 smernice 2008/48 na vnútroštátny režim sankcií, o aký ide vo veci samej, treba uviesť, že podľa samotného znenia tohto článku sa uplatňuje na „pravidlá o sankciách za porušenie vnútroštátnych ustanovení prijatých na základe tejto smernice“.
            35. Pritom je nutné konštatovať, že uvedený režim sankcií má postihovať porušenie vnútroštátneho predpisu prijatého v rámci prebratia smernice 2008/48.
            36. Tento režim upravený v článku L. 311‑48 Spotrebiteľského zákonníka má totiž postihovať najmä veriteľa, ktorý poruší povinnosť overiť úverovú bonitu dlžníka nahliadnutím do príslušného vnútroštátneho zoznamu, stanovenú v článku L. 311‑9 tohto zákonníka. V článku 8 smernice 2008/48 sa pritom výslovne uvádza, že takú povinnosť nahliadnuť možno zachovať. Okrem toho režim sankcií, o aký ide vo veci samej, sa uplatňuje vo všeobecnosti v prípade porušenia povinnosti overiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu spotrebiteľa, ako ju stanovuje článok L. 311‑9, ktorý má prebrať článok 8 tejto smernice. Navyše z jej odôvodnenia 28 vyplýva, že také nahliadnutie sa uskutoční, ak to vyžadujú právne a skutkové okolnosti.
            37. Pokiaľ ide po druhé o pochybnosti, ktoré Komisia vyjadrila vo vzťahu k užitočnosti odpovede na položenú otázku pre riešenie sporu vo veci samej, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora platí pri otázkach týkajúcich sa výkladu práva Únie položených vnútroštátnym súdom v rámci právnej úpravy a skutkových okolností, ktoré tento súd vymedzí na vlastnú zodpovednosť a ktorých správnosť Súdnemu dvoru neprináleží preverovať, prezumpcia relevantnosti. Súdny dvor môže zamietnuť návrh vnútroštátneho súdu na začatie prejudiciálneho konania len vtedy, ak je zjavné, že požadovaný výklad práva Únie nemá žiadnu súvislosť s existenciou alebo predmetom sporu vo veci samej, pokiaľ ide o hypotetický problém alebo ak Súdny dvor nedisponuje skutkovými a právnymi podkladmi potrebnými na užitočnú odpoveď na otázky, ktoré sa mu položili (pozri najmä rozsudok z 19. decembra 2013, Fish Legal a Shirley, C‑279/12, bod 30).
            38. V tomto ohľade zo zásady, že na sumu, ktorá nebola uhradená v stanovených lehotách, sa automaticky a priamo zo zákona uplatňujú úroky v zákonnej sadzbe a ich zvyšovanie, zjavným spôsobom nevyplýva, že vnútroštátny súd by nemohol užitočne zohľadniť odpoveď, ktorú mu Súdny dvor poskytne na položenú otázku, najmä pri výklade vnútroštátnych predpisov, z ktorých vyplýva splatnosť tejto sumy, vo svetle práva Únie, ak by sa to malo ukázať nevyhnutné vzhľadom na túto odpoveď.
            39. Za týchto okolností je namieste konštatovať, že pochybnosti, ktoré vyjadrila Komisia, nemôžu viesť k neprípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania.
            O veci samej
            40. Z článku 8 ods. 1 smernice 2008/48 vykladaného so zreteľom na jej odôvodnenie 28 vyplýva, že pred uzavretím zmluvy o úvere je veriteľ povinný posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa, pričom táto povinnosť môže zahŕňať nahliadnutie do príslušných databáz.
            41. V tomto kontexte sa v odôvodnení 26 tejto smernice uvádza, že najmä na rozvíjajúcom sa trhu s úvermi je dôležité, aby veritelia neposkytovali úvery nezodpovedne alebo bez predchádzajúceho posúdenia úverovej bonity spotrebiteľa a aby členské štáty vykonávali potrebný dohľad na vyvarovanie sa takémuto správaniu a stanovili potrebné opatrenia na sankcionovanie veriteľov, ktorí sa takého správania dopustia.
            42. Povinnosť veriteľa posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka má chrániť spotrebiteľov pred rizikami nadmerného zadlženia a platobnej neschopnosti, čím prispieva k dosiahnutiu cieľa smernice 2008/48, ktorý podľa jej odôvodnení 7 a 9 spočíva v úplnej harmonizácii v niekoľkých kľúčových oblastiach spotrebiteľských úverov, ktorá sa považuje za potrebnú na to, aby sa všetkým spotrebiteľom v Únii zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov a aby sa uľahčil vznik riadne fungujúceho vnútorného trhu so spotrebiteľskými úvermi.
            43. Vzhľadom na taký cieľ, ktorý má zabezpečiť účinnú ochranu spotrebiteľov pred nezodpovedným uzatváraním zmlúv o úvere, ktoré prekračujú ich finančné možnosti a mohli by viesť k ich platobnej neschopnosti, článok 23 smernice 2008/48 stanovuje, že režim sankcií, ktoré sa uplatnia v prípade porušenia vnútroštátnych ustanovení v oblasti overenia úverovej bonity dlžníka pred uzavretím zmluvy, prijatých podľa článku 8 tejto smernice sa definuje takým spôsobom, aby sankcie boli účinné, primerané a odrádzajúce, a že členské štáty prijmú všetky potrebné opatrenia, aby zabezpečili ich vykonávanie. Okrem toho z jej odôvodnenia 47 vyplýva, že v týchto medziach ostáva výber uvedeného režimu sankcií v právomoci členských štátov.
            44. V tomto ohľade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora týkajúcej sa zásady lojálnej spolupráce, ktorá je teraz zakotvená v článku 4 ods. 3 ZEÚ, si členské štáty síce zachovávajú právo na výber sankcií, ale musia najmä zabezpečiť, aby porušenia práva Únie boli postihované za procesnoprávnych i hmotnoprávnych podmienok, ktoré sú analogické podmienkam uplatniteľným na porušenia vnútroštátneho práva obdobnej povahy a dôležitosti a ktoré v každom prípade spôsobujú, že pokuta je účinná, primeraná a odrádzajúca (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky z 3. mája 2005, Berlusconi a i., C‑387/02, C‑391/02 a C‑403/02, Zb. s. I‑3565, body 64 a 65, ako aj z 26. septembra 2013, Texdata Software, C‑418/11, bod 50).
            45. Súdny dvor najmä rozhodol, že tvrdosť sankcií musí byť primeraná závažnosti porušení, ktoré postihujú, a to najmä zabezpečením skutočne odrádzajúceho účinku, pričom musia rešpektovať všeobecnú zásadu proporcionality (rozsudok Texdata Software, už citovaný, bod 51).
            46. V tejto veci je porušenie povinnosti veriteľa overiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu spotrebiteľa, ktorú stanovuje článok L. 311‑9 Spotrebiteľského zákonníka, čo je ustanovenie, ktoré má prebrať článok 8 smernice 2008/48, postihované článkom L. 311‑48 tohto zákonníka, čo je ustanovenie, ktoré má prebrať článok 23 uvedenej smernice a stanovuje v zásade úplný zánik nároku veriteľa na úroky.
            47. Preto vzniká otázka, či je tvrdosť tejto sankcie primeraná závažnosti porušení, ktoré postihuje, a osobitne, či má taká sankcia skutočne odrádzajúci účinok.
            48. V tomto ohľade vnútroštátny súd uvádza, že podľa vnútroštátnej judikatúry sa sankcia zániku nároku na úroky týka iba zmluvných úrokov, takže veriteľom priamo zo zákona prináležia úroky v zákonnej sadzbe, ktoré sú vo veľkej väčšine prípadov takisto priamo zo zákona zvýšené o päť percentuálnych bodov. Vo veci samej a vo vzťahu k roku 2012 tento súd objasňuje, že sadzba zmluvných úrokov bola 5,60 %, zatiaľ čo úroky v zákonnej sadzbe zvýšené o päť percentuálnych bodov boli vo výške 5,71 %. Rozdiel medzi týmito dvomi sadzbami má byť ešte výraznejší, pokiaľ ide o rok 2013. Z toho podľa neho vyplýva, že uplatnenie sankcie zániku na úroky, ako ju stanovil vnútroštátny zákonodarca, môže priniesť výhodu veriteľovi.
            49. Naopak, Komisia tvrdí, že v takých prípadoch ako vo veci samej, v ktorých veriteľ požaduje okamžité vrátenie pôžičky v dôsledku omeškania dlžníka s platením, sa účinnosť a odrádzajúca povaha sankcie zdajú byť zabezpečené. Náklady spojené s nahliadnutím do príslušných databáz v rámci overenia úverovej bonity dlžníka sú totiž podľa nej relatívne obmedzené, zatiaľ čo sankcia zániku nároku na zmluvné úroky zahŕňa riziko, ktorého hospodárske náklady sú potenciálne vysoké. Okrem toho, aj keď sa neobozretný veriteľ síce môže domáhať zákonných úrokov, prípadne zvýšených o päť percentuálnych bodov, skutočnosťou zostáva, že na rozdiel od veriteľa, ktorý dodržal povinnosť overenia úverovej bonity dlžníka pred uzavretím zmluvy, nezahŕňa základ výpočtu týchto úrokov ani zmluvné úroky, ani zákonné úroky z nich.
            50. V tomto ohľade pri posúdení skutočne odrádzajúcej povahy sankcie prináleží vnútroštátnemu súdu, ktorý má výlučnú právomoc vykladať a uplatňovať vnútroštátne právo, aby porovnal za okolností veci, ktorá mu bola predložená, sumy, ktoré by veriteľ dostal ako odplatu za pôžičku za predpokladu, keby dodržal svoju povinnosť posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka nahliadnutím do príslušnej databázy, so sumami, ktoré by dostal po uplatnení sankcií za porušenie tej istej predzmluvnej povinnosti. Na účely stanovenia týchto súm vnútroštátnemu súdu prináleží, aby zohľadnil všetky skutočnosti a osobitne všetky dôsledky, ktoré by mohli vyplývať z toho, že konštatuje porušenie uvedenej predzmluvnej povinnosti veriteľom.
            51. Ak by mal vnútroštátny súd na záver porovnania uvedeného v predchádzajúcom bode konštatovať, že v spore, o ktorom rozhoduje, môže uplatnenie sankcie zániku nároku na zmluvné úroky priniesť výhodu veriteľovi, lebo sumy, na ktoré zanikol nárok, sú nižšie než sumy, ktoré sú výsledkom uplatnenia úrokov vo zvýšenej zákonnej sadzbe, zjavne by z toho vyplývalo, že režim sankcií, o aký ide vo veci samej, nezabezpečuje skutočne odrádzajúci účinok uloženej sankcie.
            52. Okrem toho vzhľadom na význam cieľa ochrany spotrebiteľov, vyzdvihnutý v bode 43 tohto rozsudku, s ktorým je spojená povinnosť veriteľa overiť úverovú bonitu dlžníka, nemožno sankciu zániku nároku na zmluvné úroky všeobecnejšie považovať za sankciu, ktorá má skutočne odrádzajúcu povahu, ak by vnútroštátny súd na záver porovnania uvedeného v bode 50 tohto rozsudku a vzhľadom na všetky relevantné okolnosti uvedené v tomto bode musel konštatovať, že v prípade, o aký ide v ním prejednávanej veci, ktorý zahŕňa okamžitú splatnosť zostávajúcej istiny pôžičky z dôvodu omeškania dlžníka s platením, nie sú sumy, ktorých sa veriteľ môže domáhať v dôsledku uplatnenia tejto sankcie, výrazne nižšie než sumy, ktoré by mu mohli prináležať, ak by takú povinnosť dodržal.
            53. Ak by totiž došlo k oslabeniu alebo až úplnému znefunkčneniu sankcie zániku nároku na úroky vzhľadom na skutočnosť, že uplatnenie úrokov vo zvýšenej zákonnej sadzbe môže nahradiť účinky takej sankcie, nevyhnutne by z toho vyplývalo, že nemá skutočne odrádzajúcu povahu (pozri analogicky rozsudok z 8. júna 1994, Komisia/Spojené kráľovstvo, C‑382/92, Zb. s. I‑2435, body 56 až 58).
            54. Za predpokladu, že by vnútroštátny súd konštatoval, že sankcia zániku nároku na zmluvné úroky nemá skutočne odrádzajúcu povahu v zmysle článku 23 smernice 2008/48, je namieste v tejto súvislosti pripomenúť, že vnútroštátny súd, ktorému bol predložený spor prebiehajúci výhradne medzi jednotlivcami, je pri uplatnení ustanovení vnútroštátneho práva povinný zohľadniť všetky pravidlá vnútroštátneho práva a vykladať ich v čo najširšej miere s ohľadom na znenie a účel smernice, ktorá sa uplatňuje v danej oblasti, aby dospel k riešeniu, ktoré je v súlade s cieľom sledovaným touto smernicou (pozri najmä rozsudok z 27. februára 2014, OSA, C‑351/12, bod 44).
            55. Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 23 smernice 2008/48 sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatňovaniu vnútroštátneho režimu sankcií, podľa ktorého v prípade, keď veriteľ poruší svoju povinnosť posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka nahliadnutím do príslušnej databázy, veriteľovi zaniká jeho nárok na zmluvné úroky, ale priamo zo zákona mu prináležia úroky v zákonnej sadzbe, splatné od vyhlásenia súdneho rozhodnutia ukladajúceho tomuto dlžníkovi povinnosť zaplatiť zostávajúce dlžné sumy, ktoré sa okrem toho zvyšujú o päť percentuálnych bodov, ak po uplynutí lehoty dvoch mesiacov od tohto vyhlásenia dlžník neuhradil svoj dlh, pokiaľ vnútroštátny súd konštatuje, že v prípade, o aký ide vo veci samej, ktorý zahŕňa okamžitú splatnosť zostávajúcej istiny pôžičky z dôvodu omeškania dlžníka s platením, nie sú sumy, ktorých sa veriteľ môže účinne domáhať v dôsledku uplatnenia sankcie zániku nároku na úroky, výrazne nižšie než sumy, ktoré by mu mohli prináležať, ak by dodržal svoju povinnosť overiť úverovú bonitu dlžníka.
            O trovách
            56. Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

            Výrok
            Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
            Článok 23 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS sa má vykladať v tom zmysle, že bráni uplatňovaniu vnútroštátneho režimu sankcií, podľa ktorého v prípade, keď veriteľ poruší svoju povinnosť posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka nahliadnutím do príslušnej databázy, veriteľovi zaniká jeho nárok na zmluvné úroky, ale priamo zo zákona mu prináležia úroky v zákonnej sadzbe, splatné od vyhlásenia súdneho rozhodnutia ukladajúceho tomuto dlžníkovi povinnosť zaplatiť zostávajúce dlžné sumy, ktoré sa okrem toho zvyšujú o päť percentuálnych bodov, ak po uplynutí lehoty dvoch mesiacov od tohto vyhlásenia dlžník neuhradil svoj dlh, pokiaľ vnútroštátny súd konštatuje, že v prípade, o aký ide vo veci samej, ktorý zahŕňa okamžitú splatnosť zostávajúcej istiny pôžičky z dôvodu omeškania dlžníka s platením, nie sú sumy, ktorých sa veriteľ môže účinne domáhať v dôsledku uplatnenia sankcie zániku nároku na úroky, výrazne nižšie než sumy, ktoré by mu mohli prináležať, ak by dodržal svoju povinnosť overiť úverovú bonitu dlžníka.


Rozsudok Súdneho dvora z 15. júna 1972. # Fratelli Grassi fu Davide proti Amministrazione delle finanze dello Stato italiano. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Corte d'appello di Brescia - Taliansko. # Vec 5-72.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 6. októbra 2011. # medi GmbH & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva deutschemedi.de - Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva World of medi, skoršie národné obrazové a slovné ochranné známky medi.eu, medi welt, medi-Verband, medi a skoršie obchodné meno a názov spoločnosti medi - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-247/10.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (šiesta komora) zo 6. októbra 2011 – medi/ÚHVT – Deutsche Medien Center (deutschemedi.de)
      (vec T‑247/10)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva deutschemedi.de – Skoršia slovná ochranná známka Spoločenstva World of medi, skoršie národné obrazové a slovné ochranné známky medi.eu, medi
         welt, medi‑Verband, medi a skoršie obchodné meno a názov spoločnosti medi – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 nariadenia (ES) č. 207/2009“

      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 22,
         38, 44, 49, 53)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT zo 16. marca 2010 (vec R 1366/2008‑4) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi spoločnosťami Weihermüller & Voigtmann GmbH & Co. KG a Deutsche Medi Präventions GmbH

            Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) zo 16. marca
                     2010 (vec R 1366/2008‑4) sa zrušuje.

                  2.

                  	ÚHVT znáša svoje vlastné trovy konania a je povinný nahradiť trovy konania, ktoré vynaložila medi GmbH & Co. KG.

                  3.

                  	Deutsche Medien Center GmbH znáša svoje vlastné trovy konania.