title: Rozsudok Súdneho dvora (veľká komora) z 3. októbra 2006. # B. F. Cadman proti Health & Safety Executive. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) - Spojené kráľovstvo. # Sociálna politika - Článok 141 ES - Zásada rovnakej odmeny pre mužov a ženy - Odpracované roky ako okolnosť prispievajúca k určeniu odmeny - Objektívne odôvodnenie - Dôkazné bremeno. # Vec C-17/05.

text:
      Vec C‑17/05
      B. F. Cadman
      proti
      Health & Safety Executive
      [návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division)]
      „Sociálna politika – Článok 141 ES – Zásada rovnosti odmeňovania pracovníkov mužského a ženského pohlavia – Odpracované roky ako okolnosť prispievajúca k určeniu odmeny – Objektívne odôvodnenie – Dôkazné bremeno“
      Abstrakt rozsudku
      1.        Sociálna politika – Pracovníci mužského a ženského pohlavia – Rovnosť odmeňovania
      (Článok 141 ES; smernica Rady 97/80)
      2.        Sociálna politika – Pracovníci mužského a ženského pohlavia – Rovnosť odmeňovania
      (Článok 141 ES; smernica Rady 97/80)
      1.        Článok 141 ES sa má za predpokladu, že v dôsledku uplatnenia kritéria počtu odpracovaných rokov ako okolnosti prispievajúcej
         k určeniu odmien vznikajú rozdiely v odmeňovaní rovnakej práce alebo práce rovnakej hodnoty medzi zamestnancami a zamestnankyňami,
         ktoré sa majú zahrnúť do porovnania, uplatnenie kritéria je vo všeobecnosti spôsobilé dosiahnuť legitímny cieľ odmenenia získanej
         skúsenosti, na základe ktorej je zamestnanec schopný lepšie zvládnuť svoje úlohy, zamestnávateľ nemusí osobitne preukazovať,
         že uplatnenie tohto kritéria je spôsobilé dosiahnuť predmetný cieľ, pokiaľ ide o predmetné zamestnanie, s výnimkou prípadu,
         ak zamestnanec predloží dôkazy, na základe ktorých môžu vzniknúť vážne pochybnosti v tomto smere. Zamestnávateľovi teda prislúcha
         preukázať, že to, čo je vo všeobecnosti pravda, a to, že počet odpracovaných rokov ide ruka v ruke so skúsenosťou a že vo
         všeobecnosti umožňuje zamestnancovi lepšie zvládnuť jeho úlohy, je pravda, aj pokiaľ ide o predmetné zamestnanie.

      (pozri body 38, 40 a výrok)
      2.        Článok 141 ES sa má za predpokladu, že v dôsledku uplatnenia kritéria počtu odpracovaných rokov ako okolnosti prispievajúcej
         k určeniu odmien vznikajú rozdiely v odmeňovaní rovnakej práce alebo práce rovnakej hodnoty medzi zamestnancami a zamestnankyňami,
         ktoré sa majú zahrnúť do porovnania, ak je pre určenie odmeny uplatnený systém profesionálnej klasifikácie založený na ohodnotení
         vykonávanej práce, nie je potrebné preukazovať, že zamestnanec, posudzovaný individuálne počas relevantného obdobia, získal
         skúsenosť, ktorá mu umožňuje lepšie vykonávať svoju prácu. Naopak je potrebné objektívne zobrať do úvahy povahu vykonávanej
         práce.

      (pozri body 39, 40 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (veľká komora)
      z 3. októbra 2006 (*)

      „Sociálna politika – Článok 141 ES – Zásada rovnosti odmeňovania pracovníkov mužského a ženského pohlavia – Odpracované roky ako okolnosť prispievajúca k určeniu odmeny – Objektívne odôvodnenie – Dôkazné bremeno“
      Vo veci C‑17/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Court of Appeal (England
         & Wales) (Civil Division) (Spojené kráľovstvo) z 11. januára 2005 a doručený Súdnemu dvoru 19. januára 2005, ktorý súvisí
         s konaním:

      B. F. Cadman
      proti
      Health & Safety Executive,
      za účasti:
      Equal Opportunities Commission,
      SÚDNY DVOR (veľká komora),
      v zložení: predseda V. Skouris, predsedovia komôr P. Jann, C. W. A. Timmermans a A. Rosas, sudcovia R. Schintgen, N. Colneric
         (spravodajkyňa), S. von Bahr, J. N. Cunha Rodrigues, J. Klučka, U. Lõhmus, E. Levits, A. Ó Caoimh a L. Bay Larsen,

      generálny advokát: M. Poiares Maduro,
      tajomník: B. Fülöp, referent,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 8. marca 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        pani Cadman, v zastúpení: T. Gill, barrister, a E. Hawksworth, solicitor,
      –        Equal Opportunities Commission, v zastúpení: R. Allen, QC, R. Crasnow, barrister, ako aj J. Hardwick a M. Robison, solicitors,
      –        vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: M. Bethell a E. O’Neill, splnomocnení zástupcovia, za právnej pomoci N. Underhill,
         QC, a N. Paines, QC, ako aj J. Eady, barrister,

      –        francúzska vláda, v zastúpení: G. de Bergues, splnomocnený zástupca,
      –        Írsko, v zastúpení: D. O’Hagan, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci N. Travers, BL,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: M.‑J. Jonczy a N. Yerrell, splnomocnené zástupkyne,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 18. mája 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad článku 141 ES.

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pani Cadman a Health and Safety Executive (Agentúra pre zdravie a bezpečnosť, ďalej
         len „HSE“), ktorého predmetom je zosúladenie odmeny pani Cadman s odmenami jej mužských kolegov.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
      3        Článok 141 ES ods. 1 a 2 stanovujú:

      „1.      Každý členský štát zabezpečí uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty.
      2.      Pre účely tohto článku znamená odmena obvyklú základnú alebo minimálnu mzdu alebo plat a všetky dávky, ktoré zamestnávateľ
         vypláca priamo alebo nepriamo, v hotovosti alebo naturáliách, pracovníkovi v pracovnom pomere.

      Rovnosť odmeňovania bez diskriminácie založenej na pohlaví znamená:
      a)      že odmena za rovnakú prácu pri úkolovej mzde sa vypočíta podľa rovnakej sadzby;
      b)      že odmena za prácu je pri časovej mzde za rovnakú prácu rovnaká.“
      4        Článok 1 smernice Rady 75/117/EHS z 10. februára 1975 o aproximácii právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa uplatňovania
         zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy (Ú. v. ES L 45, s. 19; Mim. vyd. 05/001, s. 179) stanovuje:

      „Zásada rovnakej odmeny pre mužov a ženy ustanovená v článku [141] zmluvy, ďalej len ‚zásada rovnakej odmeny‘, znamená odstránenie
         akejkoľvek diskriminácie z dôvodu pohlavia v súvislosti so všetkými aspektmi a podmienkami odmeňovania za rovnakú prácu alebo
         za prácu, ktorej sa prisudzuje rovnaká hodnota.

      Najmä v prípade, keď sa na stanovenie odmeny používa systém klasifikácie zamestnaní, musí byť tento systém založený na rovnakých
         kritériách pre mužov aj pre ženy a musí byť vytvorený tak, aby vylučoval akúkoľvek diskrimináciu z dôvodu pohlavia.“

      5        Smernica Rady 97/80/ES z 15. decembra 1997 o dôkaznom bremene v prípadoch diskriminácie na základe pohlavia (Ú. v. ES L 14,
         1998, s. 6; Mim. vyd. 05/003, s. 264) sa podľa jej článku 3 ods. 1 uplatňuje predovšetkým na situácie upravené článkom 141 ES
         a smernicou 75/117.

      6        Článok 2 ods. 2 smernice 97/80 stanovuje:

      „Na účely zásady rovnakého zaobchádzania uvedenej v odseku 1 k nepriamej diskriminácii dochádza tam, kde zjavne neutrálne
         ustanovenie, kritérium alebo praktiky znevýhodňujú podstatne väčšiu časť osôb jedného pohlavia, pokiaľ toto ustanovenie, kritérium
         alebo praktiky nie sú vhodné a nevyhnutné a nemôžu byť ospravedlnené objektívnymi faktormi netýkajúcimi sa pohlavia.“

      7        Podľa článku 4 ods. 1 predmetnej smernice členské štáty „prijmú v súlade so svojimi vnútroštátnymi súdnymi systémami také
         nevyhnutné opatrenia, ktorými sa zaistí, že ak osoby, ktoré sa považujú za poškodené tým, že v ich prípade nebola uplatnená
         zásada rovnakého zaobchádzania, uvedú pred súdom alebo iným príslušným orgánom skutočnosti, z ktorých možno odvodiť, že došlo
         k priamej alebo nepriamej diskriminácii, bude na odporcovi dokázať, že nedošlo k porušeniu zásady rovnakého zaobchádzania“.

      8        Podľa článku 2 smernice Rady 98/52/ES z 13. júla 1998 o rozšírení smernice 97/80/ES o dôkaznom bremene v prípadoch diskriminácie
         na základe pohlavia na Spojené kráľovstvo Veľkej Británie a Severného Írska (Ú. v. ES L 205, s. 66; Mim. vyd. 05/003, s. 307)
         malo Spojené kráľovstvo prebrať smernicu 97/80 najneskôr do 22. júla 2001.

      9        Článok 2 ods. 2 smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami,
         pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40;
         Mim. vyd. 05/001, s. 187), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2002/73/ES z 23. septembra 2002 (Ú. v. ES
         L 269, s. 15; Mim. vyd. 05/004, s. 255, ďalej len „smernica 76/207“), stanovuje:

      „Na účely tejto smernice platia tieto definície:
      …
      –        nepriama diskriminácia: kde by zjavne neutrálne ustanovenie, kritérium alebo prax priviedli osoby jedného pohlavia do osobitnej
         nevýhody v porovnaní s osobami druhého pohlavia, pokiaľ toto ustanovenie, kritérium alebo prax nie sú objektívne zdôvodnené
         legitímnym cieľom a prostriedky na dosiahnutie tohto cieľa sú primerané a potrebné,

      …“
      10      Podľa znenia článku 3 ods. 1 smernice 76/207:

      „Uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania znamená, že neexistuje žiadna priama alebo nepriama diskriminácia na základe
         pohlavia vo verejnom alebo súkromnom sektore vrátane verejných orgánov, v súvislosti:

      …
      c)      so zamestnaním a pracovnými podmienkami vrátane prepustení, rovnako ako odmenami, ako je stanovené v smernici 75/117/EHS;
      …“
      11      Podľa článku 2 ods. 1 prvej vety smernice 2002/73 členské štáty boli povinné prijať zákony, iné právne predpisy a správne
         opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou najneskôr do 5. októbra 2005 alebo zabezpečiť najneskôr do tohto
         dátumu, aby sociálni partneri zaviedli požadované ustanovenia prostredníctvom dohody.

       Vnútroštátna právna úprava
      12      Článok 1 zákona o rovnakej odmene z roku 1970 (Equal Pay Act 1970, ďalej len „Equal Pay Act“) stanovuje:

      „1.      Ak pracovná zmluva, na základe ktorej je žena zamestnaná zamestnávateľom so sídlom vo Veľkej Británii, neobsahuje (priamo
         alebo odkazom na kolektívnu alebo inú dohodu) klauzulu o rovnakom zaobchádzaní, takáto klauzula sa považuje za uvedenú v zmluve.

      2.      Klauzula o rovnakom zaobchádzaní je ustanovením o zmluvných podmienkach (týkajúcich sa odmeňovania alebo nie), v zmysle ktorých
         je zamestnankyňa zamestnaná (ďalej len ‚zmluva zamestnankyne‘) a ktorého účinkom je, že:

      …
      b)      v prípade, ak je zamestnankyňa zamestnaná na výkon práce považovanej za rovnocennú práci zamestnanca s rovnakou pracovnou
         náplňou:

      i)      ak (s výnimkou klauzuly o rovnakom zaobchádzaní) ustanovenie pracovnej zmluvy zamestnankyne, určované posúdením práce, je
         alebo stáva sa pre zamestnankyňu menej výhodné než podobné ustanovenie zmluvy zamestnanca, ustanovenie zmluvy zamestnankyne
         sa považuje za zmenené tým spôsobom, že prestáva byť menej výhodné, a

      ii)      ak sa (s výnimkou klauzuly o rovnakom zaobchádzaní) v určitom alebo inom momente stane, že zmluva zamestnankyne neobsahuje
         ustanovenie zodpovedajúce výhode uvádzanej v zmluve zamestnanca a určovanej posúdením práce, zmluva zamestnankyne bude považovaná
         za obsahujúcu takéto ustanovenie.

      …
      3.      Klauzula o rovnakom zaobchádzaní nemá vplyv na rozdiel medzi zmluvou zamestnankyne a zamestnanca, ak zamestnávateľ preukáže,
         že tento rozdiel je skutočne odôvodnený objektívnym kritériom, ktorým nie je rozdiel pohlavia, a že toto kritérium:

      a)      v prípade klauzuly o rovnosti zaobchádzania, na ktorú sa uplatňuje odsek 2 písm. a) alebo b) vyššie, vyplýva zo skutočného
         rozdielu medzi situáciou zamestnankyne a zamestnanca,

      …
      …“
       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      13      Pani Cadman je zamestnaná v HSE. Odkedy vykonáva svoju činnosť v tejto inštitúcii, bol systém odmeňovania niekoľkokrát zmenený.
         Pred rokom 1992 tento systém spočíval na indexových zvýšeniach, teda každý zamestnanec získaval každoročné zvýšenie, až kým
         nedosiahol najvyšší stupeň vo svojej triede. V roku 1992 zaviedla HSE prvok odmeňovania spojený s výkonnosťou umožňujúci prispôsobiť
         výšku každoročného zvýšenia tak, aby odrážalo individuálne výkony zamestnanca. V tomto systéme najvýkonnejší zamestnanci mohli
         dosiahnuť rýchlejšie najvyšší stupeň. V nadväznosti na nadobudnutie účinnosti dlhodobej zmluvy o odmeňovaní v roku 1995 boli
         každoročné zvýšenia stanovené v závislosti od pridelenia kvót nazývaných „equity shares“ spojených s výkonom zamestnanca.
         Účinkom tejto zmeny bolo spomalenie tempa znižovania rozdielov v odmeňovaní zamestnancov v rovnakej triede s veľkým počtom
         odpracovaných rokov a malým počtom odpracovaných rokov. Nakoniec v roku 2000 bol systém opäť zmenený s cieľom umožniť zamestnancom
         nachádzajúcim sa v nižších úrovniach stupňov získať významnejšie každoročné zvýšenia a v dôsledku toho rýchlejší postup v rámci
         stupňa.

      14      V júni 2001 sa pani Cadman obrátila na Employment Tribunal so žalobou založenou na Equal Pay Act. V čase podania žaloby vykonávala
         pani Cadman už takmer päť rokov riadiacu funkciu v postavení inšpektora druhej triedy. Ako referenčné osoby uvádzala štyroch
         mužských kolegov, rovnako inšpektorov triedy 2.

      15      Hoci títo boli v rovnakej triede ako pani Cadman, tieto štyri osoby dostávali podstatne vyššie odmeny, aké dostávala pani
         Cadman. Ročný plat pani Cadman za účtovný rok 2000/2001 dosahoval 35 129 GBP, hoci tomu zodpovedajúce sumy zaplatené predmetným
         referenčným osobám boli určené na 39 125 GBP, 43 345 GBP, 43 119 GBP a 44 183 GBP.

      16      Je nesporné, že k dátumu žaloby podanej na Employment Tribunal štyri referenčné osoby mužského pohlavia mali odpracovaných
         viac rokov než žalobkyňa, čiastočne na nižších funkciách.

      17      Employment Tribunal rozhodol, že podľa článku 1 Equal Pay Act sa klauzuly pracovnej zmluvy pani Cadman týkajúce sa odmeňovania
         musia zmeniť tak, aby neboli menej výhodné než klauzuly uvedené v pracovných zmluvách štyroch referenčných osôb.

      18      HSE podala proti tomuto rozhodnutiu odvolanie smerujúce k jeho zrušeniu na Employment Appeal Tribunal. Tento súdny orgán rozhodol,
         v prvom rade, že vzhľadom na rozsudok zo 17. októbra 1989, Danfoss (109/88, Zb. s. 3199, bod 25), sa nemusí nerovnosť v odmeňovaní
         vyplývajúca z uplatnenia kritéria počtu odpracovaných rokov osobitne odôvodniť. V druhom rade sa domnieval, že aj za predpokladu,
         že by sa takéto odôvodnenie požadovalo, Employment Tribunal ho nesprávne právne posúdil.

      19      Podaním zo 4. novembra 2003 pani Cadman podala opravný prostriedok proti rozhodnutiu Employment Appeal Tribunal na vnútroštátny
         súd, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

      20      Court of Appeal uvádza, že rozdiely v odmeňovaní, na ktoré sa odvoláva pani Cadman na podporu svojho opravného prostriedku,
         vyplývajú zo štruktúry systému odmeňovania, keďže HSE uplatňuje systém zvýšení, ktorý takým alebo iným spôsobom smeruje k zohľadneniu
         počtu odpracovaných rokov a odmeňuje ich.

      21      Preto, ak ženy zaradené v triede 2 a všeobecnejšie ženy, ktoré sú súčasťou relevantnej skupiny zamestnancov HSE, majú nižší
         počet odpracovaných rokov než muži, uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov ako okolnosti prispievajúcej k určeniu odmien
         má pre ženy znevýhodňujúce dôsledky.

      22      Vnútroštátny súd konštatuje, že dôkazné prvky predložené Equal Opportunities Commission (komisia pre rovnosť príležitostí),
         uznané všetkými účastníkmi konania, preukazujú, že v Spojenom kráľovstve a v celej Európskej únii, majú zamestnankyne celkovo
         nižší počet odpracovaných rokov než zamestnanci. Uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov na určenie odmien je dôležitým
         faktorom zachovania, samozrejme zmenšujúcich sa rozdielov v odmeňovaní, medzi zamestnankyňami a zamestnancami.

      23      V tejto súvislosti sa Court of Appeal pýta, či sa judikatúra Súdneho dvora odchýlila od konštatovania, ku ktorému Súdny dvor
         pristúpil v už citovanom rozsudku Danfoss, podľa ktorého „zamestnávateľ nemusí osobitne odôvodňovať uplatnenie kritéria počtu
         odpracovaných rokov“. Neskoršie rozsudky, najmä rozsudky zo 7. februára 1991, Nimz (C‑184/89, Zb. s. I‑297); z 2. októbra
         1997, Gerster (C‑1/95, Zb. s. I‑5253), a zo 17. júna 1998, Hill a Stapleton (C‑243/95, Zb. s. I‑3739), vyjadrujú určitý prielom
         v judikatúre Súdneho dvora. V tejto súvislosti Court of Appeal poznamenáva, že ho nepresvedčila argumentácia HSE, podľa ktorej
         dosah už citovaného rozsudku Danfoss bol neskoršou judikatúrou Súdneho dvora zmenený iba, pokiaľ ide o zamestnancov na čiastočný
         pracovný úväzok, a preto kritérium počtu odpracovaných rokov nepotrebuje nikdy objektívne odôvodnenie, s výnimkou, že by išlo
         o takýchto zamestnancov.

      24      Okrem toho vnútroštátny súd sa stotožňuje so stanoviskom Employment Appeal Tribunal podľa ktorého, ak sa o otázke týkajúcej
         sa dosahu už citovaného rozsudku Danfoss rozhodne v prospech pani Cadman, vec sa musí vrátiť na ďalšie konanie inému zloženiu
         Employment Tribunal, aby sa opätovne posúdila otázka odôvodnenia.

      25      Za týchto okolností Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division), rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru
         tieto prejudiciálne otázky:

      „1.      Ak zamestnávateľ uplatňuje kritérium počtu odpracovaných rokov ako okolnosť prispievajúcu k odmeňovaniu a ak má uplatnenie
         tohto kritéria odlišný dosah na zamestnancov mužského a ženského pohlavia, vyžaduje článok 141 ES, aby zamestnávateľ uviedol
         osobitné odôvodnenie uplatnenia tohto kritéria? Ak odpoveď závisí od okolností, aké sú tieto okolnosti?

      2.      Bola by odpoveď na predchádzajúcu otázku odlišná, ak by zamestnávateľ uplatňoval kritérium počtu odpracovaných rokov voči
         zamestnancom individuálne tak, že by uskutočňoval posúdenie, do akej miery väčší počet odpracovaných rokov odôvodňuje vyššiu
         odmenu?

      3.      Možno uskutočniť relevantné rozlíšenie medzi uplatnením kritéria počtu odpracovaných rokov v prípade zamestnancov zamestnaných
         na čiastočný pracovný úväzok a uplatnením tohto kritéria v prípade zamestnancov zamestnaných na plný pracovný úväzok?“

       O prvej a druhej prejudiciálnej otázke
      26      Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či a prípadne za akých
         okolností článok 141 ES ukladá zamestnávateľovi povinnosť odôvodniť uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov ako okolnosti
         prispievajúcej k určeniu odmien, ak v dôsledku uplatnenia tejto okolnosti vznikajú rozdiely v odmeňovaní medzi zamestnancami
         a zamestnankyňami, ktoré sa majú zahrnúť do porovnania.

       O všeobecnom režime vyplývajúcom z článku 141 ods. 1 ES
      27      Článok 141 ods. 1 ES zavádza zásadu, podľa ktorej rovnaká práca alebo práca rovnakej hodnoty musia byť rovnako odmeňované
         bez ohľadu na to, či sú vykonávané zamestnancom alebo zamestnankyňou (rozsudok zo 17. septembra 2002, Lawrence a i., C‑320/00,
         Zb. s. I‑7325, bod 11).

      28      Ako Súdny dvor konštatoval v rozsudku z 8. apríla 1976, Defrenne (43/75, Zb. s. 455, bod 12), táto zásada, ktorá predstavuje
         špecifické vyjadrenie všeobecnej zásady rovnosti zakazujúcej rozličný prístup v porovnateľných situáciách, pokiaľ rozdiel
         nie je objektívne odôvodnený, je súčasťou základov Spoločenstva (pozri tiež rozsudky z 26. júna 2001, Brunnhofer, C‑381/99,
         Zb. s. I‑4961, bod 28, a Lawrence a i., už citovaný, bod 12).

      29      Okrem toho je potrebné pripomenúť všeobecnú zásadu zakotvenú v článku 1 prvom odseku smernice 75/117, ktorá je určená najmä
         na uľahčenie konkrétneho uplatnenia zásady rovnosti v odmeňovaní uvedenej v článku 141 ods. 1 ES bez ovplyvnenia jej obsahu
         alebo jej dosahu (pozri rozsudok z 31. marca 1981, Jenkins, 96/80, Zb. s. 911, bod 22). Toto pravidlo predpisuje vo vzťahu
         k súhrnu okolností a podmienok odmeňovania za rovnakú prácu alebo prácu, ktorej sa prisudzuje rovnaká hodnota, vylúčenie akejkoľvek
         diskriminácie založenej na pohlaví (pozri rozsudok z 1. júla 1986, Rummler, 237/85, Zb. s. 2101, bod 11).

      30      Do pôsobnosti článku 141 ods. 1 ES nepatrí iba priama diskriminácia, ale rovnako nepriama diskriminácia (pozri v tomto zmysle
         rozsudky Jenkins, už citovaný, body 14 a 15, ako aj z 27. mája 2004, Elsner-Lakeberg, C‑285/02, Zb. s. I‑5861, bod 12).

      31      Z ustálenej judikatúry vyplýva, že článok 141 ES sa má rovnako, ako predtým článok 119 Zmluvy EHS [potom článok 119 Zmluvy
         ES (články 117 až 120 Zmluvy ES boli nahradené článkami 136 ES až 143 ES)] vykladať v tom zmysle, že pokiaľ existuje zdanie
         diskriminácie, zamestnávateľovi prislúcha preukázať, že predmetná prax je odôvodnená objektívnymi okolnosťami, ktoré nesúvisia
         s akoukoľvek diskrimináciou založenou na pohlaví (pozri v tomto zmysle najmä rozsudky Danfoss, už citovaný, body 22 a 23;
         z 27. júna 1990, Kowalska, C‑33/89, Zb. s. I‑2591, bod 16; Hill a Stapleton, už citovaný, bod 43, a z 23. októbra 2003, Schönheit
         a Becker, C‑4/02 a C‑5/02, Zb. s. I‑12575, bod 71).

      32      Uvedené odôvodnenie musí byť založené na legitímnom cieli. Prostriedky zvolené na dosiahnutie tohto cieľa musia byť vhodné
         a nevyhnutné na tento účel (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. mája 1986, Bilka, 170/84, Zb. s. 1607, bod 37).

       O uplatnení kritéria počtu odpracovaných rokov
      33      V bodoch 24 a 25 už citovaného rozsudku Danfoss Súdny dvor potom, čo poznamenal, že nie je vylúčené, aby uplatnenie kritéria
         počtu odpracovaných rokov mohlo viesť k menej priaznivému zaobchádzaniu so zamestnankyňami než so zamestnancami, konštatoval,
         že zamestnávateľ nemusí osobitne odôvodňovať uplatnenie tohto kritéria.

      34      Týmto stanoviskom Súdny dvor uznal, že odmeňovanie, najmä získanej skúsenosti, na základe ktorej je zamestnanec schopný lepšie
         zvládnuť svoje úlohy, predstavuje legitímny cieľ mzdovej politiky.

      35      Vo všeobecnosti je uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov spôsobilé dosiahnuť tento cieľ. Počet odpracovaných rokov
         ide ruka v ruke so skúsenosťou a vo všeobecnosti umožňuje zamestnancovi lepšie zvládnuť jeho úlohy.

      36      Je preto prípustné, aby zamestnávateľ odmenil počet odpracovaných rokov bez toho, že by musel stanoviť ich dôležitosť pri
         plnení špecifických úloh, ktoré sú zverené zamestnancovi.

      37      V tom istom rozsudku Súdny dvor napriek tomu nevylúčil, že môžu existovať situácie, kedy uplatnenie kritéria počtu odpracovaných
         rokov musí byť zamestnávateľom podrobne odôvodnené.

      38      Je to tak najmä v prípade, keď zamestnanec predloží dôkazy, na základe ktorých môžu vzniknúť vážne pochybnosti o schopnosti
         dosiahnuť vyššie uvedený cieľ uplatnením v konkrétnej veci kritéria počtu odpracovaných rokov. Zamestnávateľovi teda prislúcha
         preukázať, že to, čo je vo všeobecnosti pravda, a to, že počet odpracovaných rokov ide ruka v ruke so skúsenosťou a že vo
         všeobecnosti umožňuje zamestnancovi lepšie zvládnuť jeho úlohy, je pravda, aj pokiaľ ide o predmetné zamestnanie.

      39      Je potrebné dodať, že ak je pre určenie odmeny uplatnený systém profesionálnej klasifikácie založený na ohodnotení vykonávanej
         práce, nepožaduje sa, aby sa odôvodnenie uplatnenia určitého kritéria týkalo individuálnym spôsobom situácie dotknutých zamestnancov.
         Preto, ak je cieľom, ktorý sleduje uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov, uznanie získanej skúsenosti, v rámci takéhoto
         systému sa nemusí preukazovať, že individuálne posudzovaný zamestnanec počas relevantného obdobia získal skúsenosť, ktorá
         mu umožňuje lepšie vykonávať svoju prácu. Naopak je potrebné objektívne zobrať do úvahy povahu vykonávanej práce (rozsudok
         Rummler, už citovaný, bod 13).

      40      Z vyššie uvedeného vyplýva, že na prvú a druhú položenú otázku je potrebné odpovedať tak, že článok 141 ES sa má za predpokladu,
         že v dôsledku uplatnenia kritéria počtu odpracovaných rokov ako okolnosti prispievajúcej k určeniu odmien vznikajú rozdiely
         v odmeňovaní rovnakej práce alebo práce rovnakej hodnoty medzi zamestnancami a zamestnankyňami, ktoré sa majú zahrnúť do porovnania,
         vykladať v tom zmysle, že:

      –        keďže uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov je vo všeobecnosti spôsobilé dosiahnuť legitímny cieľ odmenenia získanej
         skúsenosti, na základe ktorej je zamestnanec schopný lepšie zvládnuť svoje úlohy, zamestnávateľ nemusí osobitne preukazovať,
         že uplatnenie tohto kritéria je spôsobilé dosiahnuť predmetný cieľ, pokiaľ ide o predmetné zamestnanie, s výnimkou prípadu,
         ak zamestnanec predloží dôkazy, na základe ktorých môžu vzniknúť vážne pochybnosti v tomto smere,

      –        ak je pre určenie odmeny uplatnený systém profesionálnej klasifikácie založený na ohodnotení vykonávanej práce, nie je potrebné
         preukazovať, že zamestnanec, posudzovaný individuálne počas relevantného obdobia, získal skúsenosť, ktorá mu umožňuje lepšie
         vykonávať svoju prácu.

       O tretej prejudiciálnej otázke
      41      S prihliadnutím na odpoveď na prvú a druhú otázku nie je potrebné odpovedať na tretiu otázku.

       O časovej pôsobnosti tohto rozsudku
      42      Vlády Spojeného kráľovstva a Írska sa domnievajú, že ak by sa Súdny dvor odchýlil od zásad, ktoré stanovil v už citovanom
         rozsudku Danfoss, z hľadiska právnej istoty je nutné, aby bola vymedzená časová pôsobnosť rozsudku, ktorý sa má vyhlásiť.

      43      Keďže tento rozsudok obsahuje iba upresnenie judikatúry relevantnej v uvedenej oblasti, nie je potrebné časovo vymedzovať
         jeho pôsobnosť.

       O trovách
      44      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
      Článok 141 ES sa má za predpokladu, že v dôsledku uplatnenia kritéria počtu odpracovaných rokov ako okolnosti prispievajúcej
            k určeniu odmien vznikajú rozdiely v odmeňovaní rovnakej práce alebo práce rovnakej hodnoty medzi zamestnancami a zamestnankyňami,
            ktoré sa majú zahrnúť do porovnania, vykladať v tom zmysle, že:
      –        keďže uplatnenie kritéria počtu odpracovaných rokov je vo všeobecnosti spôsobilé dosiahnuť legitímny cieľ odmenenia získanej
            skúsenosti, na základe ktorej je zamestnanec schopný lepšie zvládnuť svoje úlohy, zamestnávateľ nemusí osobitne preukazovať,
            že uplatnenie tohto kritéria je spôsobilé dosiahnuť predmetný cieľ, pokiaľ ide o predmetné zamestnanie, s výnimkou prípadu,
            ak zamestnanec predloží dôkazy, na základe ktorých môžu vzniknúť vážne pochybnosti v tomto smere,
      –        ak je pre určenie odmeny uplatnený systém profesionálnej klasifikácie založený na ohodnotení vykonávanej práce, nie je potrebné
            preukazovať, že zamestnanec, posudzovaný individuálne počas relevantného obdobia, získal skúsenosť, ktorá mu umožňuje lepšie
            vykonávať svoju prácu.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 28. mája 1980. # Richard Kuhner proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Spojené veci 33/79 a 75/79.


title: Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 12. júla 2006.#Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn Gmbh & Co. KG proti Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (ochranné známky a vzory) (ÚHVT).#Vec T-277/04.

text:
      Vec T‑277/04
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva VITACOAT – Skoršie národné slovné ochranné známky VITAKRAFT – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Abstrakt rozsudku
      1.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      2.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      3.      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka
            majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
      [Nariadenie Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b)]
      4.      Ochranná známka Spoločenstva – Opravné prostriedky
      (Nariadenie Rady č. 40/94, články 63 a 74 ods. 1)
      1.      Posúdenie pravdepodobnosti zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva závisí
         od mnohých prvkov, medzi ktoré patrí najmä známosť ochrannej známky u verejnosti na predmetnom trhu. Existencia vyššej ako
         priemernej rozlišovacej spôsobilosti z dôvodu známosti ochrannej známky na trhu nevyhnutne predpokladá, že túto ochrannú známku
         pozná značná časť príslušnej skupiny verejnosti, pričom nemusí ísť o známku, ktorá má dobré meno v zmysle článku 8 ods. 5
         nariadenia č. 40/94. Nie je možné zovšeobecniť napríklad na základe určitého percentuálneho vyjadrenia týkajúceho sa miery
         známosti ochrannej známky v dotknutých kruhoch verejnosti, že ochranná známka má zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť z dôvodu
         svojej známosti u verejnosti. Je však potrebné priznať určitú vzájomnú súvislosť medzi známosťou ochrannej známky na trhu
         a jej rozlišovacou spôsobilosťou, pretože čím viac je ochranná známka u cieľovej skupiny verejnosti známa, tým je jej rozlišovacia
         spôsobilosť silnejšia.

      Na preskúmanie, či má ochranná známka zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť z dôvodu svojej známosti u verejnosti, je potrebné
         zohľadniť všetky relevantné okolnosti veci, predovšetkým podiel na trhu, ktorý má ochranná známka, hodnotu, zemepisný pôvod
         alebo čas jej používania, ako aj výšku investícií vynaložených podnikom na jej reklamu, podiel častí trhu, ktoré rozoznávajú
         tovary alebo služby ako pochádzajúce z podniku určeného vďaka ochrannej známke, ako aj vyjadrenia obchodných a priemyselných
         komôr alebo iných profesionálnych združení.

      (pozri body 33 – 35)
      2.      Na nadobudnutie vyššej rozlišovacej spôsobilosti z dôvodu svojej prípadnej známosti u verejnosti musí byť skoršia ochranná
         známka v každom prípade známa u verejnosti v deň podania prihlášky alebo v deň vzniku práva prednosti uvedeného na podporu
         danej prihlášky. Nie je však vylúčené, že štúdia vypracovaná v čase pred týmto dátumom alebo po ňom môže obsahovať užitočné
         údaje, aj keď jej dôkazná hodnota sa môže meniť v závislosti od dĺžky časového odstupu medzi relevantným obdobím štúdie a dňom,
         keď bola podaná prihláška alebo keď vzniklo právo prednosti spornej ochrannej známky.

      (pozri bod 38)
      3.      Pre priemerných nemeckých spotrebiteľov vlastniacich spoločenské zviera neexistuje pravdepodobnosť zámeny v zmysle článku
         8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke spoločenstva medzi označením VITACOAT, ktorého zápis je požadovaný
         pre „Šampóny, kondicionéry, prípravky na vlasy a pleť, dezodoranty; toto všetko pre zvieratá“, „Prostriedky na ničenie roztočí,
         vší, bĺch a iných parazitov; toto všetko pre zvieratá“, a „Kefy a hrebene pre zvieratá“ patriace do tried 3, 5 a 21 v zmysle
         Niceskej dohody, a ochrannou známkou VITAKRAFT zapísanou skôr v Nemecku pre označenie tovarov sčasti zhodných a sčasti podobných.
         Keďže význam slova „Kraft“ je jasný a ľahko zrozumiteľný pre nemeckých spotrebiteľov, kým slovo „coat“ pre nich nemá žiadny
         zmysel alebo bude nanajvýš vnímané ako anglické slovo s odlišným významom, totiž existuje výrazný koncepčný rozdiel medzi
         označeniami, ktorý je za istých okolností spôsobilý potlačiť slabé vizuálne a fonetické podobnosti medzi dotknutými označeniami.
         Rozdiely v označeniach sú teda najmä z hľadiska koncepčného dostatočné, aby zabránili vzniku pravdepodobnosti zámeny aj vo
         vzťahu k zhodným tovarom, aj napriek slabej pozornosti, ktorá bola venovaná výberu sporných tovarov.

      (pozri body 61, 68)
      4.      Predmetom žaloby podanej na Súd prvého stupňa proti rozhodnutiam odvolacích senátov Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu
         (ochranné známky a vzory) je preskúmanie zákonnosti týchto rozhodnutí v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94 o ochrannej známke
         spoločenstva. Skutočnosti však namietané pred Súdom prvého stupňa bez ich predchádzajúceho uplatnenia u inštancií Úradu môžu
         mať vplyv na zákonnosť takéhoto rozhodnutia, len ak bol Úrad povinný sa nimi zaoberať ex offo.

      V tomto ohľade vyplýva z článku 74 ods. 1 in fine tohto nariadenia, podľa ktorého sa v prípade konania týkajúceho sa relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu ÚHVT pri svojom
         skúmaní obmedzí na dôvody, dôkazy a návrhy predložené účastníkmi konania, že ÚHVT nemusí brať do úvahy ex offo skutočnosti, ktoré neboli predložené účastníkmi konania. Takéto skutočnosti preto nie sú spôsobilé spochybniť zákonnosť rozhodnutia
         odvolacieho senátu.

      Naopak, ani účastníkom konania, ani Súdu prvého stupňa nemožno brániť, aby sa pri výklade práva Spoločenstva inšpirovali podkladmi
         z judikatúry Spoločenstva, vnútroštátnej alebo medzinárodnej judikatúry. Účastník konania má teda možnosť odvolávať sa na
         vnútroštátne rozsudky po prvýkrát pred Súdom prvého stupňa, keďže sa odvolaciemu senátu nevytýka, že nezohľadnil skutkové
         okolnosti v určitom vnútroštátnom rozsudku, ale že porušil ustanovenie nariadenia č. 40/94 a uviedol judikatúru na podporu
         tohto žalobného dôvodu.

      (pozri body 69 – 71)
ROZSUDOK SÚDU PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      z 12. júla 2006 (*)

      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva VITACOAT – Skoršie národné slovné ochranné známky VITAKRAFT – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 40/94“
      Vo veci T‑277/04,
      Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG, so sídlom v Brémach (Nemecko), v zastúpení: U. Sander, advokát,

      žalobkyňa,
      proti
      Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT), v zastúpení: J. Novais Gonçalves, splnomocnený zástupca,

      žalovanému,
      ďalší účastník konania pred odvolacím senátom ÚHVT a vedľajší účastník v konaní pred Súdom prvého stupňa:
      Johnson’s Veterinary Products Ltd, so sídlom v Sutton Coldfield (Spojené kráľovstvo), v zastúpení: M. Edenborough, barrister,

      ktorej predmetom je žaloba o neplatnosť proti rozhodnutiu prvého odvolacieho senátu ÚHVT z 27. apríla 2004 (vec R 560/2003‑1)
         týkajúcemu sa námietkového konania medzi Vitakraft-Werke Wührmann & Sohn GmbH & Co. KG a Johnson’s Veterinary Products Ltd,

      SÚD PRVÉHO STUPŇAEURÓPSKYCH SPOLOČENSTIEV (druhá komora),

      v zložení: predseda komory J. Pirrung, sudcovia A. W. H. Meij a I. Pelikánová,
      tajomník: J. Plingers, referent,
      so zreteľom na žalobu podanú do kancelárie Súdu prvého stupňa 9. júla 2004,
      so zreteľom na vyjadrenie ÚHVT k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 14. januára 2005,
      so zreteľom na vyjadrenie vedľajšieho účastníka konania k žalobe podané do kancelárie Súdu prvého stupňa 13. mája 2005,
      po pojednávaní z 11. januára 2006,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
       Okolnosti predchádzajúce sporu
      1        Spoločnosť Vitacoat Ltd požiadala 21. marca 1996 Úrad pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) o zápis
         slovného označenia VITACOAT ako ochrannej známky Spoločenstva podľa nariadenia Rady (ES) č. 40/94 z 20. decembra 1993 o ochrannej
         známke spoločenstva (Ú. v. ES L 11, 1994, s. 1; Mim. vyd. 17/001, s. 146) v znení zmien a doplnení.

      2        Tovary, pre ktoré sa požadoval zápis, patria do tried 3, 5 a 21 Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb
         pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú týmto opisom:

      –        trieda 3: „Šampóny, kondicionéry, prípravky na vlasy a pleť, dezodoranty; toto všetko pre zvieratá“,
      –        trieda 5: „Prostriedky na ničenie roztočí, vší, bĺch a iných parazitov; toto všetko pre zvieratá“,
      –        trieda 21: „Kefy a hrebene pre zvieratá“.
      3        Prihláška bola zverejnená 11. mája 1998 vo Vestníku ochranných známok Spoločenstva č. 34/1998.

      4        Dňa 25. mája 1998 žalobkyňa podala námietku proti zápisu prihlasovanej ochrannej známky založenú na štyroch ochranných známkach
         zapísaných v Nemecku (ďalej len „skoršie ochranné známky“) pozostávajúcich zo slovného označenia VITAKRAFT a ochraňujúcich
         najmä nasledujúce tovary:

      –        zápis č. 834 153: „Sklo, porcelán a hlinené tovary, a to nádoby na potravu pre vtáky, psy a mačky“,
      –        zápis č. 950 955: „Veterinárne farmaceutické prípravky pre ryby, vtáky ako spoločenské zvieratá a domáce vtáky, s výnimkou
         prípravkov predávaných výhradne v lekárňach“,

      –        zápis č. 1 065 186: „Hygienické prípravky, prípravky starostlivosti o telo a šampóny pre spoločenské zvieratá“,
      –        zápis č. 39 615 031: „Pracie prostriedky, mydlá, prípravky starostlivosti o telo, vlasové prípravky, prostriedky na ničenie
         parazitov, hrebene a kefy“.

      5        Námietka bola založená najmä na článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 a smerovala proti všetkým tovarom uvedeným v prihláške.

      6        Námietkové oddelenie rozhodnutím z 11. februára 2000 zamietlo námietku najmä z dôvodu nedostatku úplných prekladov potvrdení
         o zápise skorších ochranných známok. Tretí odvolací senát ÚHVT na základe odvolania žalobkyne 19. júna 2001 zrušil toto rozhodnutie
         v rozsahu, v akom sa týkalo skorších ochranných známok.

      7        Dňa 4. septembra 2001 Vitacoat oznámila ÚHVT prevod práv z prihlášky ochrannej známky na spoločnosť Johnson’s Veterinary Products
         Ltd, a tento prevod bol 29. októbra 2001 zapísaný do Registra ochranných známok Spoločenstva.

      8        Námietkové oddelenie 29. júla 2003 znovu zamietlo námietku ako nedôvodnú.

      9        Žalobkyňa podala 24. septembra 2003 odvolanie proti rozhodnutiu námietkového oddelenia.

      10      Rozhodnutím z 27. apríla 2004 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) prvý odvolací senát ÚHVT odvolanie zamietol. V podstate
         uviedol, že predmetné tovary boli sčasti zhodné a sčasti podobné, ale predmetné označenia obsahovali z hľadiska fonetického
         a vizuálneho len veľmi málo podobných prvkov. Podľa odvolacieho senátu slová „vita“ a ochranné známky VITAKRAFT majú totiž
         len slabú vlastnú rozlišovaciu spôsobilosť pre iné tovary, ako sú tovary podľa nemeckého zápisu č. 834 153 a ako „hrebene
         a kefy“ podľa nemeckého zápisu č. 39 615 031. Okrem toho odvolací senát potvrdil, že tieto slová a ochranné známky sú koncepčne
         odlišné, keďže slovo „Kraft“ znamená v nemčine „silu a výkon“, čím zosilňuje pojem „vitalita“ („Vitalität“ v nemčine) naznačený
         prvkom „vita“, kým slovo „vitacoat“ nedáva konkrétny zmysel bez ohľadu na skutočnosť, či nemecký spotrebiteľ pozná význam
         anglického slova „coat“. Pokiaľ ide o dokumenty predložené žalobkyňou v záujme preukázania zvýšenej rozlišovacej spôsobilosti
         skorších ochranných známok na základe ich známosti na nemeckom trhu, odvolací senát rozhodol, že tieto dokumenty nie sú dostatočným
         dôkazom existencie dobrého mena skorších ochranných známok (pozri body 24 a 25 ďalej). Podľa odvolacieho senátu, keďže žalobkyňa
         nepreukázala, že jej ochranné známky boli známe na nemeckom trhu, podobnosť predmetných ochranných známok nepostačuje na vznik
         pravdepodobnosti zámeny v zmysle článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94.

       Konanie a návrhy účastníkov konania
      11      Žaloba bola pôvodne podaná v nemčine. Angličtina sa stala jazykom konania v súlade s článkom 131 ods. 2 Rokovacieho poriadku
         Súdu prvého stupňa v dôsledku námietok vedľajšieho účastníka podaných do kancelárie Súdu prvého stupňa 11. augusta 2004.

      12      Žalobkyňa pripojila k svojej žalobe viaceré prílohy v nemčine. Dňa 31. januára 2005 časť z nich nahradila skráteným znením.

      13      V súlade s článkom 131 ods. 3 rokovacieho poriadku bola žalobkyňa oprávnená vystúpiť so svojimi prednesmi v nemčine.

      14      Žalobkyňa navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        zrušil napadnuté rozhodnutie,
      –        zaviazal ÚHVT na náhradu trov konania.
      15      ÚHVT navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        žalobu zamietol,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania.
      16      Vedľajší účastník konania navrhuje, aby Súd prvého stupňa:

      –        žalobu zamietol,
      –        potvrdil napadnuté rozhodnutie,
      –        vrátil prihlášku ochrannej známky Spoločenstva ÚHVT, aby tento mohol pristúpiť k jej zápisu,
      –        zaviazal žalobkyňu na náhradu trov, ktoré vznikli vedľajšiemu účastníkovi v konaniach na Súde prvého stupňa, pred odvolacím
         senátom a na námietkovom oddelení.

      17      Na pojednávaní vedľajší účastník konania v odpovedi na otázku Súdu prvého stupňa vysvetlil, že druhý bod jeho návrhov je v skutočnosti
         podobný prvému. Cieľom tretieho bodu návrhov je podľa neho zabezpečiť, aby ÚHVT správne postupoval v konaní o zápis prihlasovanej
         ochrannej známky v prípade zamietnutia žaloby. Pokiaľ ide o trovy konania, tento vedľajší účastník uviedol, že z obozretnosti
         formuloval štvrtý bod svojich návrhov v čo najširšom zmysle.

       Právny stav
       O návrhu žalobkyne zrušiť napadnuté rozhodnutie
      18      Žalobkyňa uvádza jediný žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94, ktorý v zásade zhŕňa
         tri časti. V prvej časti žalobkyňa tvrdí, že ochranné známky VITAKRAFT a ich prvok „vita“ majú zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť
         na základe svojej známosti na nemeckom trhu. V druhej časti žalobkyňa vytýka odvolaciemu senátu, že nesprávne posúdil podobnosť
         označení obzvlášť preto, že nepovažoval slovo „vita“ za dominantný prvok tejto ochrannej známky. V tretej časti žalobného
         dôvodu žalobkyňa tvrdí, že uvedené dve nesprávne posúdenia, ako aj nesprávne posúdenie miery podobnosti predmetných tovarov
         viedli odvolací senát k neuznaniu existencie pravdepodobnosti zámeny v tejto veci, kým v iných podobných prípadoch bola existencia
         tejto pravdepodobnosti nemeckými súdmi uznaná.

       Všeobecné pripomienky
      19      Podľa znenia článku 8 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 40/94 na základe námietky majiteľa skoršej ochrannej známky prihlasovaná
         ochranná známka nebude zapísaná, ak kvôli jej zhodnosti alebo podobnosti so skoršou ochrannou známkou a zhodnosti alebo podobnosti
         tovarov alebo služieb, na ktoré sa vzťahujú tieto ochranné známky, existuje pravdepodobnosť zámeny zo strany verejnosti, pokiaľ
         ide o územie, na ktorom je skoršia ochranná známka chránená.

      20      Podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora a Súdu prvého stupňa sa pravdepodobnosť zámeny, pokiaľ ide o obchodný pôvod tovarov
         alebo služieb, musí posudzovať celkovo podľa toho, ako príslušná skupina verejnosti vníma označenia a dotknuté tovary alebo
         služby, berúc do úvahy všetky činitele, ktorými sa vyznačuje daný prípad, predovšetkým vzájomnú závislosť medzi podobnosťou
         označení a podobnosťou označovaných tovarov alebo služieb [rozsudok Súdu prvého stupňa z 1. februára 2005, SPAG/ÚHVT – Dann
         a Backer (HOOLIGAN), T‑57/03, Zb. s. II‑287, bod 51].

      21      V tomto prípade sa účastníci konania zhodujú na skutočnosti, že pokiaľ ide o skoršie ochranné známky chránené v Nemecku a tovary
         určené všetkým osobám, ktoré vlastnia spoločenské zviera, cieľová skupina verejnosti pozostáva z priemerných nemeckých spotrebiteľov
         vlastniacich takéto zviera.

      22      Okrem toho, ako vyplýva aj z bodov 21 až 23 napadnutého rozhodnutia, odvolací senát konštatoval, že všetky tovary uvedené
         v prihláške ochrannej známky boli zhodné s niektorými tovarmi chránenými skoršími ochrannými známkami č. 1 065 186 a č. 39 615 031.
         Navyše v bode 24 napadnutého rozhodnutia potvrdil, že tovary uvedené v prihlasovanej ochrannej známke a v ochrannej známke
         č. 834 153 boli podobné. Žalobkyňa tieto závery nespochybnila.

      23      Jediný žalobný dôvod je potrebné preskúmať práve vo svetle týchto uvedených úvah.

       O prvej časti žalobného dôvodu, založenej na zvýšenej rozlišovacej spôsobilosti skorších ochranných známok na základe ich
         známosti

      –       Napadnuté rozhodnutie
      24      Pred odvolacím senátom žalobkyňa poskytla nasledujúce dôkazné prostriedky na potvrdenie skutočnosti, že jej ochranné známky
         sú známe:

      –        cenník tovarov chránených ochrannou známkou VITAKRAFT z roku 1994,
      –        štúdiu trhu vypracovanú v roku 1997 týkajúcu sa ochranných známok VITAKRAFT,
      –        štúdiu trhu vypracovanú v roku 1992 týkajúcu sa ochrannej známky VITA a súvislosti, ktorú si môže verejnosť vytvoriť medzi
         touto ochrannou známkou a označením VITAKRAFT.

      25      Odvolací senát neprijal cenník, pretože sa týkal hlavne tovarov odlišných od tých, ktoré sú označené skoršími ochrannými známkami
         (bod 29 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o štúdiu z roku 1997, odvolací senát považoval jej dôkaznú hodnotu za nepostačujúcu,
         keďže osoby zúčastnené štúdie si spontánne nevytvorili súvislosť medzi ochrannými známkami VITAKRAFT a tovarmi, ktoré sú nimi
         chránené, pričom dotazníky obsahovali označenie aj uvedené tovary (bod 30 napadnutého rozhodnutia). Pokiaľ ide o štúdiu z roku
         1992, odvolací senát usúdil, že jej dôkazná hodnota je výrazne znížená vzhľadom na skutočnosť, že štúdia nepokrýva relevantné
         obdobie. Podľa odvolacieho senátu je nutné predpokladať, že trh sa, pokiaľ nie je preukázaný opak, v priebehu štyroch rokov
         podstatne mení. Doplnil, že štúdia sa netýkala ochranných známok VITAKRAFT, bola zameraná len na spotrebiteľov vlastniacich
         spoločenské zvieratá, uvedení spotrebitelia sa v súvislosti s predmetnými tovarmi zameriavali na ochrannú známku VITA a len
         20 [% z] osôb zúčastnených štúdie identifikovalo ochranné známky VITAKRAFT (bod 31 napadnutého rozhodnutia).

      –       Tvrdenia účastníkov konania
      26      Pokiaľ ide o cenník z roku 1994, žalobkyňa zdôrazňuje, že tento sa vzťahuje tiež na tovary označené skoršími ochrannými známkami.

      27      Ďalej žalobkyňa v súvislosti so štúdiou z roku 1997 v podstate namieta skutočnosť, že odvolací senát neprijal údaje predložené
         osobám zúčastneným štúdie, týkajúce sa ochrannej známky a predmetných tovarov. Podľa žalobkyne nie je možné neuviesť dotknutú
         ochrannú známku v štúdii v rámci rozhovorov so spotrebiteľmi. Na pojednávaní žalobkyňa dodala, že keďže slovo „vita“ je často
         používané v ochranných známkach chrániacich tovary ľudskej výživy, bolo uvedenie tovarov, ktoré sú predmetom skorších ochranných
         známok, nevyhnutné, aby sa vyhlo zámene s ochrannými známkami z oblasti ľudskej výživy.

      28      Nakoniec, pokiaľ ide o štúdiu z roku 1992, žalobkyňa uvádza, že dotknutý trh sa nemení v priebehu relatívne krátkeho obdobia
         štyroch rokov, čo bolo dokázané aj štúdiou z roku 1997. Ďalej žalobkyňa zdôrazňuje dobré meno inštitútu pre výskum verejnej
         mienky Allensbach, ktorý uvedenú štúdiu vypracoval. Štúdia podľa nej ukázala, že pre reprezentatívnu skupinu príslušnej verejnosti
         slovo „vita“ predstavuje dominantný prvok ochranných známok VITAKRAFT, a že táto skupina si vytvorila priamu súvislosť medzi
         slovom „vita“ prítomným v označení predmetných tovarov a skoršími ochrannými známkami žalobkyne.

      29      ÚHVT na úvod odpovedá, že cenník, akýkoľvek je jeho obsah, sám osebe nedokazuje známosť skorších ochranných známok.

      30      Pokiaľ ide o štúdiu z roku 1997, ÚHVT uvádza, že spotrebitelia sa vo všeobecnosti nezameriavajú na určitú ochrannú známku,
         ale spontánne sa rozhodujú, aký výrobok si kúpia. Len samotná okamžitá odpoveď o spotrebiteľovej znalosti ochrannej známky
         určitých tovarov teda poskytuje dostatočný dôkaz o tom, že ochranná známka je známa na trhu. V predmetnej veci jednak boli
         spotrebitelia priamo zameraní na ochranné známky VITAKRAFT, a jednak bola štúdia veľmi všeobecná vzhľadom na dotknuté tovary.
         ÚHVT na pojednávaní dodal, že dôkazná hodnota štúdie bola ešte oslabená skutočnosťou, že táto pokrývala neskoršie obdobie,
         ako je relevantné obdobie, a preto mohla byť ovplyvnená reklamnými kampaňami spustenými po podaní prihlášky ochrannej známky.

      31      Nakoniec, pokiaľ ide o štúdiu z roku 1992, ÚHVT upozorňuje, že podľa nej si 70 % osôb zúčastnených štúdie nevytvorilo žiadnu
         súvislosť medzi slovom „vita“ a skoršími ochrannými známkami, aj keď otázky boli položené tak, aby viedli spotrebiteľov zúčastnených
         štúdie k určitému výsledku.

      32      Vedľajší účastník konania uvádza, že štúdia z roku 1997 musí byť odmietnutá, pretože sa týka obdobia neskoršieho ako relevantné
         obdobie, a dôkazná hodnota štúdie z roku 1992 nie je postačujúca, keďže táto sa netýka skorších ochranných známok, ale označenia
         VITA. Vedľajší účastník konania na pojednávaní upresnil, že otázky položené osobám zúčastneným na štúdii v roku 1992 mohli
         nanajvýš naznačiť určité spojenie medzi označeniami VITA a VITAKRAFT.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      33      Ako vyplýva zo siedmeho odôvodnenia nariadenia č. 40/94, posúdenie pravdepodobnosti zámeny závisí od mnohých prvkov, medzi
         ktoré patrí najmä známosť ochrannej známky u verejnosti na predmetnom trhu. Keďže pravdepodobnosť zámeny je vyššia u ochranných
         známok s výraznou rozlišovacou spôsobilosťou, ochranné známky, ktoré majú buď zvýšenú vlastnú rozlišovaciu spôsobilosť, alebo
         je ich rozlišovacia spôsobilosť zvýšená na základe ich známosti u verejnosti, majú zvýšenú ochranu v porovnaní so známkami,
         ktorých rozlišovacia spôsobilosť je nižšia (pozri analogicky rozsudky z 11. septembra 1997, SABEL, C‑251/95, Zb. s. I‑6191,
         bod 24; z 29. septembra 1998, Canon, C‑39/97, Zb. s. I‑5507, bod 18, a z 22. júna 1999, Lloyd Schuhfabrik Meyer, C‑342/97,
         Zb. s. I‑3819, bod 20).

      34      Existencia vyššej ako priemernej rozlišovacej spôsobilosti z dôvodu známosti ochrannej známky na trhu nevyhnutne predpokladá,
         že túto ochrannú známku pozná značná časť príslušnej skupiny verejnosti, pričom nemusí ísť o známku, ktorá má dobré meno v zmysle
         článku 8 ods. 5 nariadenia č. 40/94. Nie je možné zovšeobecniť napríklad na základe určitého percentuálneho vyjadrenia týkajúceho
         sa miery známosti ochrannej známky v dotknutých kruhoch verejnosti, že ochranná známka má zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť
         z dôvodu svojej známosti u verejnosti (pozri v tomto zmysle a analogicky rozsudky Súdneho dvora zo 4. mája 1999, Windsurfing
         Chiemsee, C‑108/97 a C‑109/97, Zb. s. I‑2779, bod 52, a Lloyd Schuhfabrik Meyer, už citovaný, bod 24). Je však potrebné priznať
         určitú vzájomnú súvislosť medzi známosťou ochrannej známky na trhu a jej rozlišovacou spôsobilosťou, pretože čím viac je ochranná
         známka u cieľovej skupiny verejnosti známa, tým je jej rozlišovacia spôsobilosť silnejšia.

      35      Na preskúmanie, či má ochranná známka zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť z dôvodu svojej známosti u verejnosti, je potrebné
         zohľadniť všetky relevantné okolnosti veci, predovšetkým podiel na trhu, ktorý má ochranná známka, hodnotu, zemepisný pôvod
         alebo čas jej používania, ako aj výšku investícií vynaložených podnikom na jej reklamu, podiel častí trhu, ktoré rozoznávajú
         tovary alebo služby ako pochádzajúce z podniku určeného vďaka ochrannej známke, ako aj vyjadrenia obchodných a priemyselných
         komôr alebo iných profesionálnych združení (pozri analogicky rozsudky Windsurfing Chiemsee, už citovaný, bod 51, a Lloyd Schuhfabrik
         Meyer, už citovaný, bod 23, a v tomto zmysle a analogicky zo 14. septembra 1999, General Motors, C‑375/97, Zb. s. I‑5421,
         body 26 a 27).

      36      V tomto prípade žalobkyňa predložila tri dôkazy na potvrdenie známosti svojich skorších ochranných známok u verejnosti, a to
         cenník z roku 1994, štúdiu trhu z roku 1997 a štúdiu trhu z roku 1992 (pozri bod 24 vyššie).

      37      V prvom rade, pokiaľ ide o cenník, treba pripomenúť, že samotná existencia katalógov bez poskytnutia dôkazov o ich distribúcii
         u verejnosti alebo význame ich prípadnej distribúcie nepostačuje na dokázanie používania ochrannej známky [pozri v tomto zmysle
         rozsudok zo 6. októbra 2004, Vitakraft-Werke Wührmann/ÚHVT – Krafft (VITAKRAFT), T‑356/02, Zb. s. II‑3445, bod 34]. Takisto
         nemôže preukázať intenzitu takéhoto používania. Uvedenú judikatúru je možné uplatniť na cenník, ktorého funkcia je podobná
         funkcii katalógu. V dôsledku toho je nutné odmietnuť tvrdenie žalobkyne, že odvolací senát nesprávne posúdil obsah uvedeného
         cenníka.

      38      V druhom rade, pokiaľ ide o štúdie trhu vypracované v rokoch 1992 a 1997, treba predovšetkým zdôrazniť, že na nadobudnutie
         vyššej rozlišovacej spôsobilosti z dôvodu svojej prípadnej známosti u verejnosti musí byť skoršia ochranná známka v každom
         prípade známa u verejnosti v deň podania prihlášky alebo v deň vzniku práva prednosti uvedeného na podporu danej prihlášky
         [pozri v tomto zmysle rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. decembra 2004, El Corte Inglés/ÚHVT – Pucci (EMILIO PUCCI), T‑8/03,
         Zb. s. II‑4297, body 71 až 73, ktoré neboli napadnuté odvolaním]. Nie je však vylúčené, že štúdia vypracovaná v čase pred
         týmto dátumom alebo po ňom môže obsahovať užitočné údaje, aj keď jej dôkazná hodnota sa môže meniť v závislosti od dĺžky časového
         odstupu medzi relevantným obdobím štúdie a dňom, keď bola podaná prihláška alebo keď vzniklo právo prednosti spornej ochrannej
         známky. Dôkazná hodnota štúdie navyše závisí od použitej metódy prieskumu.

      39      V tomto prípade je dôkazná hodnota štúdie z roku 1997, ako to právom uvádza odvolací senát, oslabená skutočnosťou, že osoby
         zúčastnené na štúdii neodpovedali spontánne, keďže použité dotazníky obsahovali sporné označenie aj tovary. Toto konštatovanie
         nie je spochybnené tvrdením žalobkyne, podľa ktorého jednak bolo nevyhnutné upresniť dotknuté tovary, aby verejnosť neuviedla
         ochranné známky potravín určených na ľudskú výživu, a jednak prieskum bez uvedenia ochrannej známky vedie k užitočným výsledkom
         len v prípade ochranných známok, ktoré majú veľmi dobré meno („berühmte Marken“) (pozri bod 27 vyššie). V skutočnosti by bolo
         možné predložiť osobám zúčastneným na štúdii predmetné tovary bez uvedenia ochranných známok VITAKRAFT, alebo im ukázať zoznam
         rozličných ochranných známok s uvedením najmä sporného skoršieho označenia.

      40      Za týchto okolností sa odvolací senát nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď považoval štúdiu z roku 1997 za samu
         osebe nepostačujúcu na preukázanie známosti ochranných známok VITAKRAFT na trhu. Súd prvého stupňa sa preto nemusí zaoberať
         dodatočným tvrdením ÚHVT a žalobkyne, podľa ktorého je dôkazná hodnota štúdie tiež oslabená skutočnosťou, že predmetná štúdia
         pokrýva obdobie neskoršie ako relevantné obdobie.

      41      Pokiaľ ide o štúdiu z roku 1992, nemožno ju odmietnuť len z dôvodu, že sa týka hlavne ochranných známok VITA, a nie VITAKRAFT,
         ak chce žalobkyňa preukázať, že slovo „vita“ predstavuje dominantný prvok skorších ochranných známok v tom, že cieľová skupina
         verejnosti si vytvorí priamu súvislosť medzi pojmom „vita“ a ochrannými známkami VITAKRAFT z dôvodu známosti oboch označení,
         a pokiaľ sa štúdia týka výslovne tejto súvislosti.

      42      Avšak, ako právom konštatoval odvolací senát, dôkazná hodnota štúdie z roku 1992 je oslabená skutočnosťou, že štúdia bola
         uskutočnená skoro štyri roky pred dňom podania prihlášky predmetnej ochrannej známky. Navyše treba zdôrazniť, ako to urobil
         odvolací senát, že percentuálny pomer osôb, ktoré si vytvorili priamu súvislosť medzi slovom „vita“ a skoršími ochrannými
         známkami, nie je dostatočne vysoký na to, aby preukázal, že tieto ochranné známky alebo ich prvok „vita“ majú zvýšenú rozlišovaciu
         spôsobilosť z dôvodu svojej známosti u verejnosti. Otázka položená spotrebiteľom pri vypracovaní štúdie ich totiž viedla k vytvoreniu
         hospodárskej súvislosti medzi ochrannými známkami VITAKRAFT a každým označením obsahujúcim slovo „vita“, pričom prípadná prítomnosť
         iných prvkov popri pojme „vita“ nemohla zaujať spotrebiteľa zúčastneného na štúdii. Aj za týchto okolností sa len 33 % osôb
         zúčastnených na štúdii a vlastniacich spoločenské zviera domnievalo, že všetky označenia obsahujúce slovo prvok „vita“ patria
         tomu istému podniku. Iba 25 % osôb zúčastnených na štúdii vlastniacich spoločenské zviera uviedlo súvislosť medzi pojmom „vita“
         a ochrannou známkou alebo podnikom nazvaným VITAKRAFT.

      43      Okrem toho odvolací senát právom vyslovil, že spotrebitelia boli informovaní o dotknutých tovaroch (výrobky starostlivosti
         o zvieratá), ako aj o predmetných ochranných známkach (VITA a VITAKRAFT). Vzhľadom na skutočnosť, že otázky položené spotrebiteľom
         ich mohli viesť k odpovedi priaznivej pre žalobkyňu, odvolací senát oprávnene rozhodol, že štúdia z roku 1992 nepostačuje
         na preukázanie, že predmetné skoršie ochranné známky sú známe, a teda rozlišovacia spôsobilosť týchto známok alebo ich prvku
         „vita“ je zvýšená.

      44      Preto, keďže žalobkyňa z právneho hľadiska dostatočne nepreukázala, že skoršie ochranné známky majú zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť
         z dôvodu svojej známosti u verejnosti, prvú časť žalobného dôvodu je potrebné zamietnuť ako nedôvodnú.

       O druhej časti žalobného dôvodu, založenej na nesprávnom posúdení podobnosti predmetných označení
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      45      Pokiaľ ide o porovnanie predmetných označení, žalobkyňa v úvode popiera, že prvok „vita“ má zníženú vlastnú rozlišovaciu spôsobilosť,
         a to aj napriek tomu, že odvolací senát odôvodnene uvažoval, že cieľová skupina verejnosti spája toto slovo s nemeckými slovami
         „vital“ (vitálny) a „Vitalität“ (vitalita). Na jednej strane, aj keď je toto latinské slovo znamenajúce „život“ niekedy používané
         úzkym okruhom všeobecne vzdelaných osôb na vyjadrenie „života osoby“ („Lebenslauf“ v nemčine), väčšina nemeckých spotrebiteľov
         tento význam nepozná. Na druhej strane, žalobkyňa tvrdí v rozpore so závermi odvolacieho senátu, že nemecké slová „vital“
         a „Vitalität“ neoznačujú tovary, na ktoré sa vzťahujú skoršie ochranné známky. Okrem toho žalobkyňa upozorňuje, že ÚHVT už
         uznal rozlišovaciu spôsobilosť slova „vita“, keď 15. júla 2002 uverejnil prihlášku slovnej ochrannej známky Spoločenstva VITA,
         ktorej predmetom sú tovary podobné tým, ktoré sú chránené skoršími ochrannými známkami.

      46      Vzhľadom na známosť skorších ochranných známok u verejnosti predstavuje slovo „vita“ podľa žalobkyne dominantný prvok týchto
         ochranných známok.

      47      Nezávisle na predchádzajúcom žalobkyňa namieta posúdenie podobnosti označení odvolacím senátom z hľadiska vizuálneho, koncepčného
         a fonetického.

      48      Pokiaľ ide na prvom mieste o podobnosť vizuálnu, žalobkyňa predovšetkým zdôrazňuje, že spotrebiteľ nevykonáva filologickú
         analýzu ochrannej známky. Naopak, keďže stupeň jeho pozornosti bol pri výbere predmetných tovarov dosť nízky, zhodnosť prvej
         časti označení VITAKRAFT a VITACOAT, ako aj zhodnosť písmen „a“ a „t“ v ich druhej časti, mohli viesť spotrebiteľa k zámene
         predmetných označení. Žalobkyňa na pojednávaní poukázala na skutočnosť, že spotrebiteľ venuje väčšiu pozornosť začiatku ako
         koncu slovného označenia.

      49      Pokiaľ ide na druhom mieste o podobnosť koncepčnú, odvolací senát podľa žalobkyne nesprávne posúdil, že spotrebiteľ si nevytvorí
         žiadnu súvislosť medzi anglickým slovom „coat“ a náznakom v nemeckých slovách „vital“ a „Vitalität“ bez ohľadu na to, či pozná
         význam anglického slova. Žalobkyňa tvrdí, že mnohí nemeckí spotrebitelia vedia, že slovo „coat“ znamená v nemčine „Fell“ (srsť),
         a porozumeli by opisnej povahe daného označenia. Navyše, pochopenie slova „coat“ u cieľovej skupiny verejnosti nevedie ku
         koncepčnému rozdielu, ale naopak, znamená koncepčnú podobnosť sporných ochranných známok.

      50      Žalobkyňa na pojednávaní dodala, že v zmysle judikatúry Súdu prvého stupňa [rozsudky zo 14. októbra 2003, Phillips-Van Heusen/ÚHVT
         – Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), T‑292/01, Zb. s. II‑4335, bod 54; z 22. júna 2004, Ruiz‑Picasso a i./ÚHVT –
         DaimlerChrysler (PICARO), T‑185/02, Zb. s. II‑1739, bod 56, a z 27. októbra 2005, Éditions Albert René/ÚHVT – Orange (MOBILIX),
         T‑336/03, Zb. s. II‑4667, bod 80, napadnutý odvolaním], koncepčný rozdiel spôsobilý za istých okolností potlačiť vizuálne
         a fonetické podobnosti medzi dotknutými označeniami existuje, iba ak označenie ako celok má jasný a vymedzený význam. Podľa
         nej predmetný prípad takým nie je, keďže slová „vitakraft“ a „vitacoat“ nemajú konkrétny význam ani v nemčine, ani v angličtine.

      51      Pokiaľ ide na treťom mieste o fonetickú podobnosť, v prvom rade žalobkyňa tvrdí, že táto podobnosť nie je potlačená namietaným
         koncepčným rozdielom označení, ktorý v tomto prípade neexistuje. V druhom rade by konštatovanie odvolacieho senátu, podľa
         ktorého prítomnosť písmen „r“ a „f“ v skorších ochranných známkach vylučuje fonetickú podobnosť, porušilo zásadu, podľa ktorej
         sa existencia pravdepodobnosti zámeny musí posudzovať podľa prvkov podobnosti označení, a nie podľa ich rozdielov.

      52      ÚHVT a vedľajší účastník nesúhlasia s tvrdeniami žalobkyne.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      53      Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, celkové hodnotenie pravdepodobnosti zámeny musí, čo sa týka vizuálnej, fonetickej alebo
         koncepčnej podobnosti sporných označení, byť založené na celkovom dojme nimi vytváranom, ak sa zoberú do úvahy najmä ich rozlišujúce
         a dominantné prvky (pozri rozsudok BASS, už citovaný, bod 47 a už citovanú judikatúru).

      54      Pokiaľ ide v prvom rade o mieru rozlišovacej spôsobilosti slova „vita“, ktoré ako také v nemeckom jazyku neexistuje, uvedená
         skupina verejnosti, pozostávajúca z priemerných nemeckých spotrebiteľov vlastniacich spoločenské zviera, porozumie tomuto
         slovu ako náznaku slov „vital“ (vitálny) a „Vitalität“ (vitalita). Aj keď slovo latinského pôvodu je menej známe pre nemecky
         hovoriaceho spotrebiteľa ako pre spotrebiteľa španielskeho, slovo „vita“ vo všeobecnosti evokuje kladné vlastnosti veľkého
         množstva rôznych tovarov alebo služieb. V skutočnosti slovo „vita“ predstavuje predponu dodávajúcu nasledujúcemu slovu, teda
         nemeckému slovu „Kraft“ (sila, výkon) význam „vitality“. Verejnosť ho v tomto prípade nebude vnímať ako dominantný a rozlišujúci
         prvok skoršieho označenia. Preto je potrebné odmietnuť tvrdenie žalobkyne, podľa ktorého slovo „vita“ má vyššiu vlastnú rozlišovaciu
         spôsobilosť. Okrem toho, ako vyplýva z bodov 33 až 44 vyššie, slovo „vita“ nemá výrazne rozlišovací charakter ani z dôvodu
         známosti skorších ochranných známok u verejnosti alebo hospodárskej súvislosti, ktorú by si cieľová skupina verejnosti vytvorila
         medzi ich majiteľom a ochrannými známkami VITA.

      55      Skutočnosť, že prihláška slovnej ochrannej známky Spoločenstva VITA pre tovary podobné tovarom chráneným skoršími ochrannými
         známkami bola zverejnená ÚHVT, nevyvracia toto tvrdenie. Toto označenie nie je považované za „zbavené rozlišovacej spôsobilosti“
         alebo „výlučne opisné“ z dôvodu, že jeho zápis bol zamietnutý podľa článku 7 ods. 1 písm. b) alebo c) nariadenia 40/94. Ide
         iba o určenie, či slovo „vita“ predstavuje dominantný prvok skorších ochranných známok.

      56      Ďalej, pokiaľ ide o vizuálnu podobnosť, je namieste uviesť, že sporné označenia pozostávajú na jednej strane z prvkov „vita“
         a na druhej strane z pojmov „kraft“ alebo „coat“. Rovnaká je ich prvá časť („vita“), posledné písmeno („t“) a písmeno v strede
         druhej časti týchto označení („a“). Okrem toho aj ich dĺžka je skoro rovnaká. Napriek uvedeným podobným prvkom, rozdiel medzi
         druhou časťou slov, to znamená „kraft“ a „coat“, vyvoláva rozdielny celkový dojem. Následne odvolací senát oprávnene konštatoval,
         že v celkovom vizuálnom dojme prevládajú rozdiely nad prvkami podobnosti.

      57      Z hľadiska fonetického je vhodné uviesť, že slovo „vitakraft“ sa skladá z troch slabík („vi“, „ta“ a „kraft“) so sledom samohlások
         „i – a – a“ a fonetickým dôrazom na spoluhlásky „r“ a „f“, pričom spoluhlásky „k“ a „t“ sú nemé a krátke. Hlavný dôraz je
         na prvej slabike a menší dôraz na poslednej slabike. Naproti tomu vzhľadom na prihlasované označenie je potrebné si všimnúť,
         že anglické slová sa často používajú v reklame v Nemecku, takže mnohí spotrebitelia poznajú aspoň pravidlá anglickej výslovnosti.
         Preto vyslovujú slovo „coat“ v jednom tóne ako „co:t“ [„kout“ – neoficiálny preklad]. Slovo „vita“ sa však podobá na nemecké slová „vital“ a „Vitalität“, preto spotrebitelia nenahradia nemeckú výslovnosť tohto
         slova („vi:ta“) anglickou výslovnosťou („vaita“). Ochranná známka, o ktorej zápis sa žiada, obsahuje tri slabiky so sledom
         samohlások „i – a – o“ a vo svojej druhej časti len spoluhlásky „c“ a „t“ s dôrazom na prvej slabike. Z dôvodu rozdielu vo
         výslovnosti tretej slabiky medzi slovami „vitakratf“ a „vitacoat“, je potrebné vyvodiť záver ako v rozhodnutí odvolacieho
         senátu, že rozdielne fonetické prvky sú dôležité.

      58      Na záver, z koncepčného hľadiska odvolací senát oprávnene konštatoval, že spojenie v skorších ochranných známkach medzi slovom
         „vita“ vo význame vitality a „kraft“, znamenajúcim v nemčine „silu, výkon“, vedie spotrebiteľov k spájaniu slova „vitakratf“
         s posilnením alebo obnovením zdravia a vitality, aj keď toto slovo ako také v nemčine neexistuje. Pokiaľ ide o prihlasovanú
         ochrannú známku, slovo „coat“ nemá v nemčine význam. Je málo pravdepodobné, že spotrebitelia porozumejú anglickému slovu „coat“.
         Nanajvýš vedia, že toto slovo znamená v angličtine „kabát“. V každom prípade, ak aj poznajú [nepoznajú – neoficiálny preklad] všetky jeho významy, nič to nemení na skutočnosti, že sa tieto významy jasne odlišujú od slova „Kraft“. Okrem toho, aj keby
         spotrebitelia porozumeli významu „coat“, nebude ich to viesť k vnímaniu slova „vita“ ako dominantného prvku prihlasovanej
         ochrannej známky, aspoň nie vo väčšej miere ako je tomu u skorších ochranných známok. Celkový koncepčný dojem bude ten, že
         predpona „vita“ dodá nasledujúcemu slovu „coat“ význam spojený s predstavou „vitality“ a tieto dve slová vytvoria celok bez
         toho, aby jedno z nich bolo vo vzťahu k druhému považované za dominantné.

      59      Následne je opodstatnené uviesť, že existuje slabá vizuálna podobnosť, vytvorená v zásade zhodnosťou prvých štyroch písmen
         uvedených označení, avšak podstatne znížená z dôvodu rozdielu v druhej časti sporných označení, teda slov „kraft“ a „coat“.

      60      Rovnako existuje slabá fonetická podobnosť založená na zhodnosti dvoch prvých slabík („vi-ta“), avšak podstatne znížená fonetickým
         rozdielom medzi slovami „kraft“ (so samohláskou „a“ a spoluhláskami „r“ a „f“) a „coat“ (so samohláskou „o“).

      61      Nakoniec, keďže význam slova „Kraft“ je jasný a ľahko zrozumiteľný pre nemeckých spotrebiteľov, kým slovo „coat“ pre nich
         nemá žiadny zmysel alebo bude nanajvýš vnímané ako anglické slovo s odlišným významom, je namieste konštatovať výrazný koncepčný
         rozdiel medzi označeniami. Takýto koncepčný rozdiel je za istých okolností spôsobilý potlačiť slabé vizuálne a fonetické podobnosti
         medzi dotknutými označeniami (pozri v tomto zmysle rozsudok BASS, už citovaný, bod 54). Prítomnosť predpony „vita“ v sporných
         označeniach neovplyvní toto posúdenie, pretože je vnímaná ako predpona, kým celkový dojem z označení je z hľadiska koncepčného
         určený ich druhou časťou.

      62      S ohľadom na koncepčný rozdiel medzi uvedenými označeniami a ich odlišnými vizuálnymi a fonetickými prvkami je nutné potvrdiť
         závery odvolacieho senátu, podľa ktorých sú označenia podobné len vo veľmi malej miere, keďže koncepčný rozdiel je spôsobilý
         potlačiť prvky vizuálnej a fonetickej podobnosti.

       O tretej časti žalobného dôvodu, týkajúcej sa pravdepodobnosti zámeny
      –       Tvrdenia účastníkov konania
      63      Celkové posúdenie pravdepodobnosti zámeny odvolacím senátom je podľa žalobkyne nesprávne v nasledujúcich bodoch.

      64      Po prvé, odvolací senát podľa nej nebral do úvahy vyššiu rozlišovaciu spôsobilosť skorších ochranných známok spôsobenú ich
         známosťou u verejnosti. Po druhé, odvolací senát nedostatočne ohodnotil mieru podobnosti predmetných označení. Po tretie,
         tento senát nepripísal dostatočnú dôležitosť zhodnosti tovarov, ktoré sú predmetom sporných ochranných známok.

      65      Na záver žalobkyňa tvrdí, že nemecké súdy v podobných prípadoch pravidelne uznávajú existenciu pravdepodobnosti zámeny, čo
         vyplýva z rozhodnutí týchto súdov pripojených k žalobe.

      66      ÚHVT a vedľajší účastník popierajú tieto závery. Navyše ÚHVT uvádza, že vzhľadom na skutočnosť, že rozhodnutia nemeckých súdov
         neboli predložené v konaní na ÚHVT, musia byť vyhlásené za neprípustné.

      –       Posúdenie Súdom prvého stupňa
      67      Na úvod je potrebné uviesť, že ako vyplýva z bodov 44 a 62 vyššie, odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia, keď
         usúdil jednak, že skoršie ochranné známky nemali zvýšenú rozlišovaciu spôsobilosť z dôvodu svojej známosti u verejnosti, a jednak,
         že sporné označenia boli len veľmi málo podobné.

      68      Ďalej je opodstatnené uviesť, že odvolací senát zohľadnil zhodnosť väčšiny tovarov chránených spornými ochrannými známkami.
         Usúdil však, že rozdiely v označeniach sú najmä z hľadiska koncepčného dostatočné, aby zabránili vzniku pravdepodobnosti zámeny
         aj vo vzťahu k zhodným tovarom. Súd prvého stupňa prijíma tento záver aj napriek slabej pozornosti, ktorá bola venovaná výberu
         sporných tovarov.

      69      Pokiaľ ide o nemeckú judikatúru uvedenú žalobkyňou, treba najskôr uviesť, že po prvýkrát na Súde prvého stupňa došlo k odvolávaniu
         sa na rozsudky nemeckých súdov.

      70      Podľa ustálenej judikatúry je predmetom žaloby podanej na Súd prvého stupňa preskúmanie zákonnosti rozhodnutí odvolacích senátov
         v zmysle článku 63 nariadenia č. 40/94. Skutočnosti však namietané pred Súdom prvého stupňa bez ich predchádzajúceho uplatnenia
         u inštancií ÚHVT môžu mať vplyv na zákonnosť takéhoto rozhodnutia, len ak bol ÚHVT povinný sa nimi zaoberať ex offo. V tomto ohľade vyplýva z článku 74 ods. 1 in fine nariadenia č. 40/94, podľa ktorého sa v prípade konania týkajúceho sa relatívnych dôvodov zamietnutia zápisu ÚHVT pri svojom
         skúmaní obmedzí na dôvody, dôkazy a návrhy predložené účastníkmi konania, že ÚHVT nemusí brať do úvahy ex offo skutočnosti, ktoré neboli predložené účastníkmi konania. Takéto skutočnosti preto nie sú spôsobilé spochybniť zákonnosť rozhodnutia
         odvolacieho senátu [rozsudok Súdu prvého stupňa z 13. júla 2004, Samar/ÚHVT – Grotto (GAS STATION), T‑115/03, Zb. s. II‑2939,
         bod 13].

      71      Vzhľadom na predchádzajúce je však namieste upresniť, že ani účastníkom konania, ani Súdu prvého stupňa nemožno brániť, aby
         sa pri výklade práva Spoločenstva inšpirovali podkladmi z judikatúry Spoločenstva, vnútroštátnej alebo medzinárodnej judikatúry.
         Takáto možnosť odvolávať sa na vnútroštátne rozsudky nevyplýva z judikatúry spomenutej v bode 70 vyššie, keďže sa odvolaciemu
         senátu nevytýka, že nezohľadnil skutkové okolnosti v určitom vnútroštátnom rozsudku, ale že porušil ustanovenie nariadenia
         č. 40/94 a uviedol judikatúru na podporu tohto žalobného dôvodu.

      72      V tomto prípade je namieste konštatovať, že rozhodnutia nemeckých súdov, na ktoré sa odvoláva žalobkyňa, nie sú spôsobilé
         vyvrátiť napadnuté rozhodnutie. Na jednej strane nemôžu spochybniť skutkové zistenia odvolacieho senátu, ani preukázať známosť
         skorších ochranných známok u verejnosti alebo skutočnosť, že nemecký spotrebiteľ si vytvorí súvislosť medzi slovom „vita“
         a ochrannými známkami žalobkyne z dôvodov uvedených v bode 70 vyššie. Na druhej strane žalobkyňa neuviedla argument na základe
         osobitného práva vychádzajúci z týchto rozhodnutí, ktorý by umožňoval sa nimi inšpirovať za podmienok uvedených v bode 71
         vyššie.

      73      Z predchádzajúceho vyplýva, že odvolací senát sa nedopustil nesprávneho posúdenia pri celkovom posúdení pravdepodobnosti zámeny.
         Následne, tretia časť žalobného dôvodu je nedôvodná. Preto je potrebné zamietnuť jediný žalobný dôvod žalobkyne, a teda aj
         žalobu.

       O návrhu vedľajšieho účastníka konania na zápis prihlasovanej ochrannej známky
      74      Pokiaľ ide o tretí bod návrhov vedľajšieho účastníka, je potrebné pripomenúť, že podľa článku 63 ods. 6 nariadenia č. 40/94
         je ÚHVT povinný prijať opatrenia nevyhnutné na vykonanie rozsudku súdu Spoločenstva. Preto Súdu prvého stupňa neprislúcha
         ukladať ÚHVT príkazy. ÚHVT prislúcha vyvodiť dôsledky z výroku a odôvodnenia tohto rozsudku [rozsudky Súdu prvého stupňa z 8. júla
         1999, Procter & Gamble/ÚHVT (BABY‑DRY), T‑163/98, Zb. s. II‑2383, bod 53; z 31. januára 2001, Mitsubishi HiTec Paper Bielefeld/ÚHVT
         (Giroform), T‑331/99, Zb. s. II‑433, bod 33; z 27. februára 2002, Eurocool Logistik/ÚHVT (EUROCOOL), T‑34/00, Zb. s. II‑683,
         bod 12, a z 23. októbra 2002, Institut für Lernsysteme/ÚHVT – Educational Services (ELS), T‑388/00, Zb. s. II‑4301, bod 19].

      75      Nakoľko vedľajší účastník konania trvá na pokračovaní konania o zápis na ÚHVT, toto konanie je v konečnom dôsledku opatrením
         obsahujúcim výkon rozsudku a je v skutočnosti zhodné s prvým bodom návrhov smerujúcim k zamietnutiu žaloby. Ak má vedľajší
         účastník konania okrem toho v úmysle navrhnúť, aby Súd prvého stupňa nariadil ÚHVT pokračovať v konaní o zápis prihlasovanej
         ochrannej známky, tento návrh by bol podľa ustálenej judikatúry citovanej v prechádzajúcom bode neprípustný.

       O trovách
      76      Podľa článku 87 ods. 2 rokovacieho poriadku účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania,
         ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté. Podľa článku 136 ods. 2 rokovacieho poriadku sa výdavky nevyhnutne vynaložené účastníkmi
         konania v súvislosti s konaním pred odvolacím senátom považujú za trovy konania, ktoré sa nahrádzajú. Toto uvedené ustanovenie
         sa vzťahuje na prípady, v ktorých je rozhodnutie odvolacieho senátu zrušené, vrátane výroku o trovách konania. Naproti tomu,
         ak napadnuté rozhodnutie nie je zrušené, hoci len čiastočne, rozhodnutie o trovách na ÚHVT zostáva platné, pokiaľ proti nemu
         nie je podané odvolanie.

      77      Z uvedeného vyplýva, že je potrebné zamietnuť návrh vedľajšieho účastníka konania, ktorým navrhuje zaviazať žalobkyňu na náhradu
         trov konania na námietkovom oddelení a konania pred odvolacím senátom. Pokiaľ ide o trovy konania na Súde prvého stupňa, vzhľadom
         na to, že žalobkyňa nemala vo veci úspech, je opodstatnené zaviazať ju na náhradu trov konania v súlade s návrhmi žalovaného
         a vedľajšieho účastníka konania.

      Z týchto dôvodov
      SÚD PRVÉHO STUPŇA (druhá komora)
      rozhodol a vyhlásil:
      1.      Žaloba sa zamieta.
      2.      Žalobkyňa znáša okrem svojich vlastných trov konania aj trovy konania Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky
            a vzory), ako aj trovy vedľajšieho účastníka konania, ktoré mu vznikli v konaní na Súde prvého stupňa.

               Pirrung

               Meij

               Pelikánová

         Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 12. júla 2006.

               Tajomník

                     Predseda komory

               E. Coulon

                     J. Pirrung

         * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Všeobecného súdu (piata komora) z 28. februára 2017.#Canadian Solar Emea GmbH a i. proti Rada Európskej únie.#Dumping – Dovozy fotovoltických modulov na báze kryštalického kremíka a hlavných komponentov (t. j. článkov a doštičiek) s pôvodom v Číne – Konečné antidumpingové clo – Záväzky – Žaloba o neplatnosť – Záujem na konaní – Prípustnosť – Vyvážajúci štát – Rozsah vyšetrovania – Výber vzorky – Normálna hodnota – Definícia dotknutého výrobku – Lehota na prijatie rozhodnutia o žiadosti o priznanie trhovohospodárskeho zaobchádzania – Časová pôsobnosť nových ustanovení – Ujma – Príčinná súvislosť.#Vec T-162/14.