title: Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 14. júna 2007.#Komisia Európskych spoločenstiev proti Talianskej republike.#Nesplnenie povinnosti členským štátom - Životné prostredie - Odpad - Nebezpečné odpady - Smernice 75/442/EHS a 91/689/EHS - Povinnosť vypracovať a oznámiť plány odpadového hospodárstva.#Vec C-82/06.

text:
      Rozsudok Súdneho dvora (ôsma komora) zo 14. júna 2007 – Komisia/Taliansko
      (vec C‑82/06)
      „Nesplnenie povinnosti členským štátom – Životné prostredie – Odpad – Nebezpečné odpady – Smernice 75/442/EHS a 91/689/EHS – Povinnosť vypracovať a oznámiť plány odpadového hospodárstva“
      1.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Predmet konania – Určenie počas konania pred podaním žaloby (článok 226 ES) (pozri bod 14)
      2.                     Akty inštitúcií – Smernice – Vykonanie členskými štátmi (článok 249 ES; smernica Rady 75/442 zmenená a doplnená smernicou
            91/15 a smernica Rady 91/689) (pozri body 19, 34, 35, 37 – 39)
      3.                     Žaloba o nesplnenie povinnosti – Skúmanie dôvodnosti Súdnym dvorom – Stav, ktorý treba zohľadniť – Stav ku dňu uplynutia lehoty
            stanovenej odôvodneným stanoviskom (článok 226 ES) (pozri bod 25)
      4.                     Členské štáty – Povinnosti – Vykonanie smerníc – Nesplnenie povinnosti – Odôvodnenie založené na vnútroštátnom poriadku –
            Neprípustnosť (článok 226 ES) (pozri bod 26)
      Predmet

         Nesplnenie povinnosti členským štátom – Porušenie článku 7 smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch (Ú. v. ES L 194,
                  s. 39; Mim. vyd. 15/001, s. 23) zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991 (Ú. v. ES L 78, s. 32; Mim.
                  vyd. 15/002, s. 3) a článku 6 smernice Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade (Ú. v. ES L 377, s. 20; Mim.
                  vyd. 15/002, s. 78) – Povinnosť vypracovať a oznámiť plány odpadového hospodárstva

            Výrok

                  Talianska republika si tým, že nevypracovala:

            –       plán odpadového hospodárstva pre provinciu Rimini v súlade s článkom 7 ods. 1 smernice Rady 75/442/EHS z 15. júla 1975 o odpadoch
         zmenenej a doplnenej smernicou Rady 91/156/EHS z 18. marca 1991,

      –       plány odpadového hospodárstva obsahujúce vhodné miesta alebo zariadenia na zneškodňovanie odpadov pre región Latium v súlade
         s článkom 7 ods. 1 štvrtou zarážkou smernice 75/442 zmenenej a doplnenej smernicou 91/156,

      –       plány odpadového hospodárstva pre regióny Friuli Venezia‑Giulia a Púlia, ako aj pre autonómnu provinciu Bolzano-Alto Adige
         a provinciu Rimini v súlade s článkom 6 smernice Rady 91/689/EHS z 12. decembra 1991 o nebezpečnom odpade,

      nesplnila povinnosti, ktoré jej vyplývajú z týchto smerníc.

                  Talianska republika je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 27. novembra 2003. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Nesplnenie povinnosti členským štátom. # Vec C-429/01.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 22. septembra 2011.#Evropaïki Dynamiki - Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE proti Európskej komisii.#Verejné zmluvy na poskytnutie služieb - Verejné obstarávanie - Poskytovanie počítačových a súvisiacich služieb, vrátane údržby a rozvoja počítačových systémov Generálneho riaditeľstva pre námorné záležitosti a rybné hospodárstvo - Zamietnutie ponuky uchádzača - Povinnosť odôvodnenia - Rovnosť zaobchádzania - Transparentnosť - Kritériá hodnotenia ponúk - Konflikt záujmov - Zjavne nesprávne posúdenie - Mimozmluvná zodpovednosť.#Vec T-86/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (siedma komora) z 22. septembra 2011 – Evropaïki Dynamiki/Komisia
      (vec T‑86/09)
      „Verejné zmluvy na poskytnutie služieb – Verejné obstarávanie – Poskytovanie počítačových a súvisiacich služieb, vrátane údržby a rozvoja počítačových systémov Generálneho riaditeľstva
         pre námorné záležitosti a rybné hospodárstvo – Zamietnutie ponuky uchádzača – Povinnosť odôvodnenia – Rovnosť zaobchádzania – Transparentnosť – Kritériá hodnotenia ponúk – Konflikt záujmov – Zjavne nesprávne posúdenie – Mimozmluvná zodpovednosť“

      1.                     Akty inštitúcií – Odôvodnenie – Povinnosť – Rozsah – Rozhodnutie o neprijatí ponuky v rámci postupov verejného obstarávania
            služieb – Povinnosť oznámiť v nadväznosti na písomnú žiadosť vlastnosti a výhody prijatej ponuky, ako aj meno uchádzača, ktorému
            bola zákazka pridelená (článok 253 ES; nariadenie Rady č. 1605/2002, článok 100 ods. 2; nariadenie Komisie č. 2342/2002, článok
            149 ods. 3) (pozri body 26, 29 – 32)
      2.                     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Verejné obstarávanie – Povinnosť dodržiavať zásadu rovnosti zaobchádzania s uchádzačmi
            –Potreba zabezpečiť rovnosť príležitostí a dodržiavať zásadu transparentnosti – Rozdiel v rozsahu informácií poskytnutých
            uchádzačom, ktorými bol zvýhodnený súčasný poskytovateľ – Informácie, ktoré nie sú nevyhnutné ani užitočné pre formuláciu
            ponúk – Neporušenie zásady rovnosti zaobchádzania (pozri body 60 – 63, 65 – 83)
      3.                     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Právomoc inštitúcií ďalej pokračovať
            v postupe verejného obstarávania – Konflikt záujmov medzi uchádzačom a členom výboru hodnotiaceho ponuky – Pojem (nariadenie
            Rady č. 1605/2002, článok 52 ods. 2) (pozri body 100 – 103)
      4.                     Verejné zmluvy Európskych spoločenstiev – Uzavretie zmluvy v rámci verejného obstarávania – Voľná úvaha inštitúcií – Súdne
            preskúmanie – Hranice (pozri bod 123)
      Predmet

               Jednak návrh na zrušenie rozhodnutia Komisie z 12. decembra 2008, ktorým bola zamietnutá ponuka žalobkyne podaná v rámci verejného
                  obstarávania MARE/2008/01 zameraného na poskytovanie počítačových a súvisiacich služieb, vrátane údržby a rozvoja informačných
                  systémov Generálneho riaditeľstva pre námorné záležitosti a rybné hospodárstvo (Ú. v. EÚ S 115, 2008), ako aj rozhodnutia
                  o pridelení zákazky inému uchádzačovi, a jednak návrh na náhradu škody

            Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Evropaïki Dynamiki – Proigmena Systimata Tilepikoinonion Pliroforikis kai Tilematikis AE znáša svoje vlastné trovy konania,
                     ako aj trovy konania Európskej komisie.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (tretia komora) z 28. marca 1995. # Frédéric Daffix proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Odvolanie - Odôvodnenie. # Vec T-12/94.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. decembra 1986. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Francúzskej republike. # Slobodné poskytovanie služieb. # Vec 220/83.


title: Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. októbra 2005. # MyTravel plc proti Commissioners of Customs & Excise. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania VAT and Duties Tribunal, Manchester - Spojené kráľovstvo. # Šiesta smernica o DPH - Úprava týkajúca sa cestovných kancelárií - Dovolenkový balík služieb - Služby poskytnuté tretími osobami a vlastné služby - Postup pre výpočet dane. # Vec C-291/03.

text:
      Vec C‑291/03
      MyTravel plc
      proti
      Commissioners of Customs & Excise
      (návrh na začatie prejudiciálenho konania podaný VAT and Duties Tribunal, Manchester)
      „Šiesta smernica o DPH – Úprava týkajúca sa cestovných kancelárií – Dovolenkový balík služieb – Služby poskytnuté tretími osobami a vlastné služby – Postup pre výpočet dane“
      Návrhy prednesené 12. mája 2005 – generálny advokát P. Léger
      Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 6. októbra 2005
      Abstrakt rozsudku
      1.     Právo Spoločenstva – Priamy účinok – Vnútroštátne dane nezlučiteľné s právom Spoločenstva – Vrátenie – Postupy – Uplatnenie
            vnútroštátneho práva – Obmedzenia – Dodržiavanie zásad rovnocennosti a efektivity práva Spoločenstva
      2.     Prejudiciálne otázky – Výklad – Časové účinky rozsudkov o výklade – Retroaktívny účinok – Obmedzenie Súdnym dvorom
      (Článok 234 ES)
      3.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Osobitná
            úprava týkajúca sa cestovných kancelárií – Prepočítanie daňovej povinnosti v súvislosti s daňou z pridanej hodnoty podľa postupu,
            o ktorom Súdny dvor rozhodol, že je v súlade s právom Spoločenstva – Prípustnosť – Podmienky
      (Smernica Rady 77/388, článok 26)
      4.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Dane z obratu – Spoločný systém dane z pridanej hodnoty – Osobitná
            úprava týkajúca sa cestovných kancelárií – Dovolenkové balíky služieb tvorené sčasti vlastnými službami a sčasti službami
            poskytnutými tretími osobami – Výpočet dane – Uplatnenie kritéria trhovej hodnoty na vlastné služby – Podmienky – Určenie
            trhovej hodnoty leteniek vnútroštátnym súdom
      (Smernica Rady 77/388, článok 26)
      1.     Ak neexistuje právna úprava Spoločenstva v oblasti žiadostí o vrátenie neoprávnene získanej dane, prináleží vnútroštátnemu
         právnemu poriadku každého členského štátu upraviť podmienky, ako podať tieto žiadosti, pričom tieto podmienky musia dodržiavať
         zásady rovnocennosti a efektivity, teda nesmú ani byť nevýhodnejšie ako podmienky týkajúce sa podobných sťažností podľa vnútroštátneho
         práva, ani stanovené takým spôsobom, že výkon práva Spoločenstva sa stane takmer nemožným.

      (pozri bod 17)
      2.     Ak Súdny dvor v rámci právomoci, ktorú mu priznáva článok 234 ES, vykladá ustanovenie práva Spoločenstva, spresní zmysel a pôsobnosť
         tohto ustanovenia tak, ako sa malo toto ustanovenie chápať a uplatňovať od nadobudnutia jeho účinnosti. Cieľom rozsudku vydaného
         v prejudiciálnom konaní teda je, aby mal vplyv aj na právne vzťahy, ktoré vznikli pred jeho vydaním. Z uvedeného najmä vyplýva,
         že pravidlo práva Spoločenstva, ktorého výklad sa týmto spôsobom podal, musí správny orgán uplatniť v rámci svojich vlastných
         právomocí aj na právne vzťahy, ktoré vznikli a vytvorili sa pred vyhlásením rozsudku Súdneho dvora, v ktorom sa rozhodlo o prejudiciálnej
         otázke. Opak platí iba vtedy, ak Súdny dvor vo svojom rozsudku výnimočne časovo obmedzí účinok tohto výkladu.

      (pozri body 16, 17)
      3.     Cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý vyplnil daňové priznanie o dani z pridanej hodnoty za zdaňovacie obdobie
         tak, že použil postup upravený vnútroštátnym právnym poriadkom preberajúcim šiestu smernicu Rady 77/388 o zosúladení právnych
         predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu, môže prepočítať svoju daňovú povinnosť v súvislosti s daňou z pridanej
         hodnoty podľa postupu, o ktorom Súdny dvor rozhodol, že je v súlade s právom Spoločenstva, a to za podmienok upravených vnútroštátnym
         právom, ktoré musia dodržiavať zásady rovnocennosti a efektivity.

      (pozri bod 18, bod 1 výroku)
      4.     Článok 26 šiestej smernice 77/388 o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu sa má vykladať
         v tom zmysle, že cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý za zaplatenie ceny za balík služieb poskytuje turistovi
         jednak služby poskytnuté tretími osobami a jednak vlastné služby, v zásade musí oddeliť časť balíka služieb predstavujúcu
         jeho vlastné služby na základe ich trhovej hodnoty, ak táto hodnota môže byť stanovená. V takomto prípade platiteľ dane môže
         použiť kritérium skutočných nákladov iba vtedy, ak preukáže, že toto kritérium verne odzrkadľuje skutočné zloženie balíka
         služieb. Uplatnenie kritéria trhovej hodnoty nepodlieha ani podmienke, že toto uplatnenie je jednoduchšie ako uplatnenie postupu
         založeného na skutočných nákladoch, ani podmienke, že bude viesť k daňovej povinnosti rovnakej alebo podobnej daňovej povinnosti,
         ktorá by vyplynula z použitia postupu založeného na skutočných nákladoch. V dôsledku toho:

      – cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov nemôže použiť podľa voľnej úvahy postup založený na trhovej hodnote a
      – tento postup sa uplatní na vlastné služby, ktorých trhová hodnota môže byť stanovená, aj keď v priebehu toho istého zdaňovacieho
         obdobia hodnota niektorých častí vlastných služieb v balíku služieb nemôže byť stanovená, keďže platiteľ dane nepredáva podobné
         služby mimo rámca balíka služieb.

      Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, so zreteľom na okolnosti sporu vo veci samej, trhovú hodnotu leteniek poskytnutých v spore
         vo veci samej v rámci dovolenkového balíka služieb. Tento súd môže určiť uvedenú hodnotu prostredníctvom priemerných veličín.
         V tomto kontexte trh založený na letenkách predaných iným usporiadateľom zájazdov môže predstavovať ten najprimeranejší trh.

      (pozri body 41, 45, body 2 a 3 výroku)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (tretia komora)
      zo 6. októbra 2005 (*)

      „Šiesta smernica o DPH – Úprava týkajúca sa cestovných kancelárií – Dovolenkový balík služieb – Služby poskytnuté tretími osobami a vlastné služby – Postup pre výpočet dane“
      Vo veci C‑291/03,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím VAT and Duties Tribunal,
         Manchester (Spojené kráľovstvo), z 30. júna 2003 a doručený Súdnemu dvoru 4. júla 2003, ktorý súvisí s konaním:

      MyTravel plc
      proti
      Commissioners of Customs & Excise,
      SÚDNY DVOR (tretia komora),
      v zložení: predseda tretej komory A. Rosas, sudcovia A. Borg Barthet (spravodajca), J.‑P. Puissochet, S. von Bahr a U. Lõhmus,
      generálny advokát: P. Léger,
      tajomník: M. M. Ferreira, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 25. novembra 2004,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       MyTravel plc, v zastúpení: N. Gibbon, solicitor, a J. Woolf, barrister,
      –       vláda Spojeného kráľovstva, v zastúpení: K. Manji, splnomocnený zástupca, za právnej pomoci N. Paines, Q. C.,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: R. Lyal, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 12. mája 2005,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 26 šiestej smernice Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977 o zosúladení
         právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný základ
         jej stanovenia (Ú. v. ES L 145, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 23, ďalej len „šiesta smernica“).

      2       Tento návrh bol podaný v súvislosti so sporom medzi spoločnosťou MyTravel plc (ďalej len „MyTravel“) a Commissioners of Customs
         & Excise, ktorý sa týkal možnosti uplatniť úpravu podľa článku 26 šiestej smernice na túto spoločnosť v dôsledku rozsudku
         z 22. októbra 1998, Madgett a Baldwin (C‑308/96 a C‑94/97, Zb. s. I‑6229).

       Právny rámec
      3       Článok 11 A ods. 1 písm. a) šiestej smernice stanovuje, že základom dane z pridanej hodnoty (ďalej len „DPH“) je vo väčšine
         prípadov poskytovania tovaru alebo služieb „všetko, čo predstavuje protihodnotu, ktorú získal alebo získa dodávateľ od kupujúceho,
         od zákazníka alebo od tretej strany za tento tovar alebo služby…“.

      4       Článok 26 tejto smernice, ktorý zriaďuje osobitnú úpravu pre cestovné kancelárie a usporiadateľov zájazdov, stanovuje:
      „1.      Členské štáty aplikujú daň z pridanej hodnoty pri operáciách agentov cestovných kancelárií [cestovných kancelárií – neoficiálny preklad] v súlade s ustanoveniami tohto článku, pričom agent cestovnej kancelárie [cestovná kancelária – neoficiálny preklad] obchoduje so zákazníkom vo vlastnom mene a používa dodávky a služby inej zdaniteľnej osoby. Tento článok sa nevzťahuje na
         agentov cestovných kancelárií, ktorí [cestovné kancelárie, ktoré – neoficiálny preklad] konajú len ako sprostredkovatelia a podliehajúci dani v súlade s článkom 11 A (3) c). V tomto článku sa pod agentom cestovnej
         kancelárie [cestovnou kanceláriou – neoficiálny preklad] rozumie aj usporiadateľ zájazdov.

      2.      Všetky plnenia vykonávané agentom cestovnej kancelárie [cestovnou kanceláriou – neoficiálny preklad] súvisiace so zájazdom sa považujú za jednotlivé služby poskytované [jedinú službu poskytnutú – neoficiálny preklad] agentom cestovnej kancelárie [cestovnou kanceláriou – neoficiálny preklad] turistovi. Tieto sa budú zdaňovať v členskom štáte, v ktorom má cestovný agent [cestovná kancelária – neoficiálny preklad] zriadenú svoju kanceláriu alebo kde má dohodnuté miesto odkiaľ poskytuje svoje služby. Zdaniteľná suma a cena bez dane z pridanej
         hodnoty podľa výkladu článku 22 (3) b), v súvislosti s takouto službou bude predstavovať agentovu maržu [maržu cestovnej kancelárie
         – neoficiálny preklad], t. j. rozdiel medzi celkovou sumou, ktorú platí turista, bez dane z pridanej hodnoty a reálnymi nákladmi cestovného agenta
         [cestovnej kancelárie – neoficiálny preklad] za dodávky služieb poskytovaných inou zdaniteľnou osobou, kde tieto plnenia slúžia v prospech turistu.

      3.      Ak sú plnenia, zverené cestovným agentom [cestovnou kanceláriou – neoficiálny preklad] inej zdaniteľnej osobe, vykonávané mimo spoločenstva, služby cestovného agenta [cestovnej kancelárie – neoficiálny preklad] sa budú považovať za od dane oslobodené sprostredkovateľské aktivity podľa článku 15 (14). Ak sa takéto plnenia realizujú
         vo vnútri aj mimo spoločenstva, oslobodiť od dane možno len časť služieb, ktoré cestovný agent [cestovná kancelária – neoficiálny preklad] poskytuje mimo územia spoločenstva.

      4.      Daň, ktorú cestovnému agentovi [cestovnej kancelárii – neoficiálny preklad] účtujú iné osoby podliehajúce dani z plnení uvedených v odseku 2, pričom sa tieto plnenia uskutočňujú na priamy prospech
         cestujúceho, nezakladá v žiadnom členskom štáte nárok na odpočet alebo vrátenie dane.“

      5       Článok 26 šiestej smernice je prebraný do vnútroštátneho práva článkom 53 zákona z roku 1994 o dani z pridanej hodnoty (Value
         Added Tax Act 1994), ako aj nariadením z roku 1987 o dani z pridanej hodnoty uplatniteľnej na usporiadateľov zájazdov [Value
         Added Tax (Tour Operators) Order 1987]. Vnútroštátne ustanovenia boli spresnené obežníkom Commissioners of Customs & Excise
         č. 709/5/88, neskôr obežníkom č. 709/5/96 o úprave marže usporiadateľov zájazdov (Tour Operators’ Margin Scheme VAT Notice,
         ďalej len „úprava TOMS“). Táto úprava vyžaduje, aby celková suma, ktorú dostane usporiadateľ zájazdov, bola rozdelená na služby
         poskytnuté tretími osobami a vlastné služby poskytnuté usporiadateľom podľa skutočných nákladov vzťahujúcich sa na každú túto
         zložku.

       Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
      6       MyTravel usporadúva zahraničné dovolenky v podobe balíka služieb. Táto spoločnosť si vždy zabezpečuje ubytovacie služby u
         tretích osôb. Keďže vlastní vlastnú leteckú spoločnosť, vo všeobecnosti zabezpečuje prepravu cestujúcich na miesto ich pobytu.
         Predáva tak verejnosti samostatné letenky nazvané len let („seat only“), vo svojich vlastných lietadlách alebo v lietadlách
         iných spoločností, ako aj miesta iným usporiadateľom zájazdov, nazvané „miesta predané vo veľkom“ („broked seats“). Za roky 1995
         až 1999 priznala daňovú povinnosť v súvislosti s DPH, pričom uplatnila úpravu TOMS. Po vyhlásení už citovaného rozsudku Madgett
         a Baldwin prepočítala svoju daňovú povinnosť v súvislosti s DPH za roky 1995 až 1997 v rámci dovolenkových balíkov služieb
         na základe trhovej hodnoty predaných leteniek.

      7       Pri výpočte trhovej hodnoty MyTravel použila dva postupy. Za rok 1995, a ako sa zdá aj za rok 1996, vychádzala z ceny predaných
         leteniek v rámci ceny balíka služieb, pričom k tejto cene pripočítala určité percento, nazvané „percento rastu“, ktoré sa
         rovná percentu, ktoré údajne uskutočnila za rovnaké obdobie na predaji samostatných leteniek. V priebehu roku 1995 MyTravel
         tiež predala dovolenkové balíky služieb, ktoré obsahovali plavbu loďou, leteckú prepravu spolu s poskytnutím automobilu a ubytovanie
         v kempingu. Napriek tomu prepočítala svoju daňovú povinnosť na základe kritéria trhovej hodnoty iba v prípade leteckej prepravy,
         pretože usúdila, že nemá dostatok primeraných porovnávacích prvkov v prípade ostatných vlastných služieb.

      8       Za rok 1997 MyTravel na základe vnútorného dokumentu nazvaného „Správa o rentabilite spojení“ („Route Profitability Report“)
         ocenila na 153 GBP svoj priemerný lineárny príjem za letenky predané verejnosti mimo rámca balíkov služieb. Podľa MyTravel
         sa táto suma uplatní na všetky predané letenky.

      9       Potom, ako prepočítala na tomto základe cenu leteniek predaných v rámci dovolenkových balíkov služieb, MyTravel požiadala
         Commissioners of Customs & Excise o vrátenie sumy 212 000 GBP za rok 1995, sumy 2 004 857 GBP za rok 1996 a sumy 711 051 GBP
         za rok 1997. Výška týchto súm okrem iného vyplýva zo skutočnosti, že dôsledkom postupu, ktorý použila MyTravel, je zvýšenie
         časti ceny v balíkoch služieb pridelenej doprave a skutočnosti, že na prepravu sa podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva
         vzťahuje 0 % daňová sadzba.

      10     Commissioners of Customs & Excise zamietli žiadosti MyTravel. Ako tvrdili pred vnútroštátnym súdom, podľa nich z už citovaného
         rozsudku Madgett a Baldwin vyplýva, že postup založený na trhovej hodnote zameraný na oddelenie časti ceny balíka služieb
         predstavujúcej vlastné služby nemožno použiť, ak, ako je to aj v prípade uvedenej spoločnosti, výhodou tohto postupu nie je
         zjednodušenie, vytvára umelú maržu vo vzťahu k službám poskytnutým tretími osobami a značne mení daňovú povinnosť v súvislosti
         s DPH. Okrem toho tvrdili, že tento rozsudok neumožňuje selektívne použitie takéhoto postupu a že suma 153 GBP nepredstavuje
         trhovú hodnotu miest v lietadle predaných v rámci balíkov služieb.

      11     MyTravel naproti tomu uviedla, že v uvedenom rozsudku Súdny dvor zamietol tvrdenie, podľa ktorého kritérium skutočných nákladov
         predstavuje spoľahlivejší údaj o hodnote jednotlivých zložiek balíka služieb. Tvrdí tiež, že nemožno požadovať, aby obidva
         postupy viedli k rovnakej daňovej povinnosti v súvislosti s DPH, keďže by to viedlo k tomu, že hospodárske subjekty by museli
         urobiť výpočet podľa každého z týchto postupov. Čo sa týka dôvodu uvedeného v tomto rozsudku spočívajúcom v jednoduchšom charaktere
         postupu založeného na trhovej hodnote, predstavuje vraj iba činiteľ zohľadnený preto, aby sa dospelo k riešeniu, ale nie podmienku,
         ktorej by bolo podriadené použitie tohto postupu.

      12     MyTravel sa domnieva, že má právo použiť postup založený na trhovej hodnote, ak disponuje uspokojivým porovnávacím prvkom,
         ako je to v prípade leteckých zájazdov, a že článok 26 šiestej smernice podľa nej nebráni tomu, aby použila zároveň uvedený
         postup a postup založený na skutočných nákladoch. Vo vzťahu k sume 153 GBP uvádza, že predstavuje priemernú hodnotu leteniek
         predaných samostatne a môže slúžiť ako základ pre ocenenie leteniek poskytnutých v rámci balíkov služieb, keďže v už citovanom
         rozsudku Madgett a Baldwin Súdny dvor nepožadoval, aby hospodársky subjekt stanovil trhovú hodnotu svojich vlastných služieb
         vo vzťahu k rovnakým službám, ale iba vzhľadom na podobné služby.

      13     Za týchto okolností VAT and Duties Tribunal, Manchester, rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne
         otázky:

      „1.      Za akých podmienok, pokiaľ je to možné, má právo usporiadateľ zájazdov, ktorý vyplnil priznanie týkajúce sa [DPH] za zdaňovacie
         obdobie tak, že použil postup založený na skutočných nákladoch, ktorý bol jediným postupom stanoveným vnútroštátnym právnym
         poriadkom preberajúcim smernicu, čiastočne prepočítať svoju daňovú povinnosť v súvislosti s DPH v súlade s postupom založeným
         na trhovej hodnote opísaným v bode 46 [rozsudku Madgett a Baldwin]?

      a)      Môže tento usporiadateľ zájazdov použiť osobitne postup založený na trhovej hodnote selektívnym spôsobom v závislosti od rôznych
         zdaňovacích období a ak áno, za akých podmienok?

      b)      Ak usporiadateľ zájazdov predá verejnosti mimo rámca balíka služieb časť zložiek tvoriacich tieto balíky (v prejednávanej
         veci leteckú dopravu), ale nepredá verejnosti mimo tohto balíka ďalšie zložky tvoriace jeho balíky (v danom prípade plavbu
         loďou a ubytovanie v kempingových zariadeniach), môže tento usporiadateľ zájazdov:

      –       použiť postup založený na trhovej hodnote pre tieto balíky služieb (ktoré sú omnoho početnejšie) v prípade, že môže určiť
         hodnotu všetkých jeho vlastných plnení a služieb (v prejednávanej veci leteckej dopravy) s odvolaním sa na predaj verejnosti
         uskutočnený mimo balíka služieb,

      –       v prípade, že dovolenkový balík obsahuje vlastné prvky, ktoré usporiadateľ zájazdov nepredáva verejnosti mimo dovolenkového
         balíka (v prejednávanej veci plavbu loďou a ubytovanie v kempingových zariadeniach), môže tento usporiadateľ zájazdov použiť
         postup založený na trhovej hodnote pre stanovenie hodnoty vlastných plnení alebo služieb, ktoré predáva verejnosti (v prejednávanej
         veci leteckú dopravu), keď nemal možnosť určiť trhovú hodnotu ďalších zložiek tvoriacich dovolenkový balík služieb?

      c)      Musí byť použitie kombinácie týchto postupov a) jednoduchšie, b) výrazne jednoduchšie alebo c) nie výrazne zložitejšie?
      d)      Musí postup založený na trhovej hodnote viesť k rovnakej daňovej povinnosti v súvislosti s DPH alebo k porovnateľnej daňovej
         povinnosti s tou, ktorá vyplýva z postupu založeného na nákladoch?

      2.      Je možné za okolností prejednávanej veci určiť časť vlastných plnení súvisiacich s leteckou prepravou predanou ako časť dovolenkového
         balíka služieb, berúc do úvahy buď a) priemerné náklady miesta v lietadle zvýšené o priemernú maržu dosiahnutú usporiadateľom
         zájazdov pri predajoch samostatných leteniek v predmetnom zdaňovacom období alebo b) priemerný príjem dosahovaný usporiadateľom
         zájazdov pri predajoch samostatných leteniek v predmetnom zdaňovacom období?“

       O prejudiciálnych otázkach
       O prvej otázke
      14     Prvou otázkou rozdelenou na viacero častí sa VAT and Duties Tribunal, Manchester, v podstate pýta, či a za akých podmienok
         môže usporiadateľ zájazdov, akým je MyTravel, prepočítať zdaniteľnú maržu v zmysle článku 26 šiestej smernice v súlade s postupom
         založeným na trhovej hodnote opísaným v už citovanom rozsudku Madgett a Baldwin.

       O prvej časti prvej otázky
      15     Je potrebné preskúmať, či má usporiadateľ zájazdov, ktorý vyplnil daňové priznanie o DPH za zdaňovacie obdobie tak, že použil
         postup upravený vnútroštátnym právnym poriadkom preberajúcim šiestu smernicu, právo prepočítať svoju daňovú povinnosť v súvislosti
         s DPH na základe rozsudku Súdneho dvora podľa postupu, o ktorom sa v tomto rozsudku rozhodlo, že je v súlade s uvedenou smernicou.

      16     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že ak Súdny dvor v rámci právomoci, ktorú mu priznáva článok 234 ES, vykladá ustanovenie
         práva Spoločenstva, spresní zmysel a pôsobnosť tohto ustanovenia tak, ako sa malo toto ustanovenie chápať a uplatňovať od
         nadobudnutia jeho účinnosti (pozri v tomto zmysle rozsudky z 27. marca 1980, Denkavit Italiana, 61/79, Zb. s. 1205, bod 16;
         zo 6. júla 1995, BP Soupergaz, C‑62/93, Zb. s. I‑1883, bod 39, a z 13. januára 2004, Kühne & Heitz, C‑453/00, Zb. s. I‑837,
         bod 21). Opak platí iba vtedy, ak Súdny dvor vo svojom rozsudku výnimočne časovo obmedzí účinok tohto výkladu (pozri v tomto
         zmysle rozsudky Denkavit Italiana, už citovaný, bod 17; z 29. novembra 2001, Griesmar, C‑366/99, Zb. s. I-9383, bod 74, a,
         v súvislosti s nedávnym uplatnením týchto zásad v oblasti DPH, zo 17. februára 2005, Linneweber a Akritidis, C‑453/02 a C‑462/02,
         Zb. s. I‑1131, body 41 až 45).

      17     Cieľom rozsudku vydaného v prejudiciálnom konaní je, aby mal vplyv aj na právne vzťahy, ktoré vznikli pred jeho vydaním. Z uvedeného
         najmä vyplýva, že pravidlo práva Spoločenstva, ktorého výklad sa týmto spôsobom podal, musí správny orgán uplatniť v rámci
         svojich vlastných právomocí aj na právne vzťahy, ktoré vznikli a vytvorili sa pred vyhlásením rozsudku Súdneho dvora, v ktorom
         sa rozhodlo o prejudiciálnej otázke (pozri v tomto zmysle rozsudok z 13. januára 2004, Kühne & Heitz, už citovaný, bod 22).
         Ak neexistuje právna úprava Spoločenstva v oblasti žiadostí o vrátenie dane, prináleží vnútroštátnemu právnemu poriadku každého
         členského štátu upraviť podmienky, ako podať tieto žiadosti, pričom tieto podmienky musia dodržiavať zásady rovnocennosti
         a efektivity, teda nesmú ani byť nevýhodnejšie ako podmienky týkajúce sa podobných sťažností podľa vnútroštátneho práva, ani
         stanovené takým spôsobom, že výkon práva Spoločenstva sa stane takmer nemožným (pozri v tomto zmysle rozsudky z 9. novembra 1983,
         San Giorgio, 199/82, Zb. s. 3595, bod 12, a z 2. októbra 2003, Weber’s Wine World a i., C‑147/01, Zb. s. I‑11365, bod 103).

      18     Za týchto okolností je potrebné odpovedať na prvú časť prvej otázky tak, že cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov,
         ktorý vyplnil daňové priznanie o DPH za zdaňovacie obdobie tak, že použil postup upravený vnútroštátnym právnym poriadkom
         preberajúcim šiestu smernicu, môže prepočítať svoju daňovú povinnosť v súvislosti s DPH podľa postupu, o ktorom Súdny dvor
         rozhodol, že je v súlade s právom Spoločenstva, a to za podmienok upravených vnútroštátnym právom, ktoré musia dodržiavať
         zásady rovnocennosti a efektivity.

       O ostatných častiach prvej otázky
      19     Po prvé je potrebné preskúmať, či rozdelenie ceny balíka služieb platiteľom dane podľa článku 26 šiestej smernice na základe
         použitia kritéria trhovej hodnoty pre vlastné služby podlieha podmienke, že toto použitie je skutočne jednoduchšie v konkrétnom
         prípade tohto platiteľa dane a že vedie k podobnej daňovej povinnosti v súvislosti s DPH, ako by bola daňová povinnosť vypočítaná
         na základe kritéria skutočných nákladov.

      20     Najprv, čo sa týka kritéria jednoduchosti, MyTravel poznamenáva, že skutočnosť, že sa podmieni použitie uvedeného postupu
         pre stanovenie DPH, ktorú má zaplatiť cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, podmienke, že v konkrétnom prípade
         každého platiteľa dane tento postup bude skutočne jednoduchší ako postup založený na skutočných nákladoch, by znamenalo, že
         určenie základu dane, ktoré predstavuje základný prvok systému DPH, by záviselo od neistého a do určitej miery aj subjektívneho
         posúdenia.

      21     Naproti tomu vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že platiteľ dane, akým je MyTravel, nemôže meniť svoje daňové priznania o DPH
         použitím kritéria trhovej hodnoty, pretože ich mohol urobiť bez osobitných ťažkostí aj použitím kritéria skutočných nákladov
         a pretože dôsledkom tejto zmeny je výrazné zníženie jeho daňovej povinnosti.

      22     Ako zdôraznil generálny advokát v bode 51 svojich návrhov, z preskúmania bodu 45 už citovaného rozsudku Madgett a Baldwin
         vyplýva, že dôvody, ktoré viedli Súdny dvor k tomu, že považoval postup založený na trhovej hodnote za jednoduchší, nesúvisia
         s osobitnými okolnosťami prejednávanej veci.

      23     Za týchto okolností použitie kritéria trhovej hodnoty nepodlieha podmienke, že toto použitie je jednoduchšie ako použitie
         postupu založeného na skutočných nákladoch.

      24     Čo sa ďalej týka výšky daňovej povinnosti v súvislosti s DPH, je potrebné preskúmať, či použitie postupu založeného na trhovej
         hodnote podlieha podmienke, že vedie k rovnakej alebo podobnej daňovej povinnosti v súvislosti s DPH, akou by bola daňová
         povinnosť vypočítaná na základe postupu založeného na skutočných nákladoch súvisiacich so službami.

      25     Vláda Spojeného kráľovstva tvrdí, že v bodoch 45 a 46 už citovaného rozsudku Madgett a Baldwin bol Súdny dvor, keď povolil
         použitie postupu založeného na trhovej hodnote, pod vplyvom skutočnosti, že očakával, že tento postup bude viesť k daňovej
         povinnosti v súvislosti s DPH porovnateľnej s daňovou povinnosťou vypočítanou na základe postupu založeného na skutočných
         nákladoch.

      26     Je potrebné uviesť, že okolnosť, že použitie oboch postupov vedie k výpočtu podobnej daňovej povinnosti, sa zdá ako nadbytočná,
         pretože je uvedená medzi zarážkami v bode 46 už citovaného rozsudku Madgett a Baldwin.

      27     Okrem toho dôsledkom opačného výkladu, ktorý uprednostňuje vláda Spojeného kráľovstva, by bolo prinútenie platiteľov dane,
         aby potom, ako vyplnili svoje daňové priznanie v súlade s postupom založeným na trhovej hodnote, aj tak urobili výpočty nevyhnutné
         pre určenie daňovej povinnosti v súvislosti s DPH podľa postupu založeného na skutočných nákladoch, čo by obmedzovalo účelnosť
         postupu založeného na trhovej hodnote.

      28     Za týchto okolností teda použitie kritéria trhovej hodnoty pre rozdelenie ceny balíka služieb platiteľom dane podľa článku
         26 šiestej smernice, ktorý poskytuje turistom v cene tohto balíka služby poskytnuté tretími osobami a vlastné služby, nepodlieha
         podmienke, že vedie k daňovej povinnosti v súvislosti s DPH porovnateľnej s daňovou povinnosťou vypočítanou na základe postupu
         založeného na skutočných nákladoch.

      29     Je potrebné preskúmať, či použitie kritéria trhovej hodnoty, ak táto hodnota môže byť určená, má podliehať voľnej úvahe platiteľa
         dane.

      30     Je potrebné pripomenúť, že základnou zásadou systému DPH je skutočnosť, že jej zámerom je zaťažiť iba konečného spotrebiteľa.
         DPH je proporcionálna k cenám výrobkov a služieb a platitelia dane ju vyberajú na každej úrovni výrobného alebo distribučného
         procesu na účet daňovej správy, ktorej ju musia zaplatiť. Podľa základnej zásady tohto systému a spôsobu jeho fungovania sa
         DPH, ktorú majú vybrať daňové úrady, musí rovnať dani skutočne zaplatenej konečným spotrebiteľom (pozri v tomto zmysle rozsudok
         z 24. októbra 1996, Elida Gibbs, C‑317/94, Zb. s. I‑5339, body 18 až 24). Podmienky uplatnenia osobitnej úpravy podľa článku
         26 šiestej smernice v prospech cestovných kancelárií a usporiadateľov zájazdov, keď platiteľ dane poskytne turistovi za zaplatenie
         ceny balíka služieb jednak služby poskytnuté tretími osobami a jednak svoje vlastné služby, by nemali spochybniť základnú
         zásadu systému DPH.

      31     Z už citovaného rozsudku Madgett a Baldwin však vyplýva, že postup založený na trhovej hodnote možno pripustiť, ak je možné
         oddeliť časť balíka služieb, ktorú predstavujú vlastné služby na základe trhovej hodnoty služieb podobných tým, ktoré patria
         do balíka služieb. Toto by však nemalo viesť k priznaniu možnosti platiteľovi dane použiť tento postup na základe voľnej úvahy
         podľa toho, či jej použitie má alebo nemá za následok zníženie daňovej povinnosti tohto platiteľa dane vo vzťahu k daňovej
         povinnosti, ktorá by vyplývala z použitia postupu založeného na skutočných nákladoch.

      32     Priznanie takejto možnosti platiteľom dane by mohlo mať za následok, že sa im umožní umelo zvýšiť základ dane zdaniteľný tou
         najnižšou sadzbou a vytvoriť tak konkurenčnú nerovnosť medzi hospodárskymi subjektmi v prospech tých, ktoré majú sídlo podnikania
         alebo stálu prevádzkareň v členskom štáte, ktorý niektoré plnenia zdaňuje veľmi nízkou alebo nulovou daňovou sadzbou, ako
         je to v Spojenom kráľovstve v súvislosti s prepravou osôb. Takýto výklad by mohol byť v rozpore so zásadou neutrality DPH.

      33     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že zámerom zákonodarcu Spoločenstva, ako to vyplýva z deviateho odôvodnenia šiestej
         smernice, je, aby daňový základ bol zosúladený tak, „aby aplikácia daňovej sadzby Spoločenstva na plnenia podliehajúce dani
         viedla k porovnateľným výsledkom vo všetkých členských štátoch“. Cieľom tohto zosúladenia je zabezpečiť, aby situácie, ktoré
         sú podobné z hľadiska ekonomického alebo hospodárskeho, boli rovnako posudzované pri uplatňovaní systému DPH. Takto toto zosúladenie
         prispeje k zabezpečeniu neutrality tohto systému.

      34     Ako zdôraznil generálny advokát v bode 68 svojich návrhov, stanovisko Komisie Európskych spoločenstiev, podľa ktorého rozdelenie
         ceny balíka služieb na služby poskytnuté tretími osobami a vlastné služby, by sa malo uskutočniť na základe trhovej hodnoty
         vlastných služieb, ak je možné túto hodnotu stanoviť, je odôvodnené. Naproti tomu, ako to rovnako zdôraznil generálny advokát
         v bode 69 svojich návrhov, možno len ťažko úplne vylúčiť možnosť odchýliť sa od tohto riešenia. Možno teda pripustiť, že cestovná
         kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý môže preukázať, že postup založený na skutočných nákladoch verne odzrkadľuje
         skutočné zloženie balíka služieb, môže pristúpiť k rozdeleniu cien balíka služieb na základe tohto postupu a nie na základe
         postupu založeného na trhovej hodnote.

      35     Za týchto okolností cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý za zaplatenie ceny za balík služieb poskytuje turistovi
         jednak služby poskytnuté tretími osobami a jednak vlastné služby, v zásade musí oddeliť časť balíka služieb predstavujúcu
         jeho vlastné služby na základe ich trhovej hodnoty, ak táto hodnota môže byť stanovená s výnimkou prípadu, že môže preukázať,
         že v priebehu posudzovaného obdobia postup založený na kritériu skutočných nákladov verne odzrkadľuje skutočné zloženie balíka
         služieb.

      36     Navyše prináleží vnútroštátnej daňovej správe a prípadne vnútroštátnemu súdnemu orgánu, aby posúdil, či je možné oddeliť časť
         balíka služieb predstavujúcu vlastné služby na základe ich trhovej hodnoty, ako aj určiť v tejto súvislosti čo najprimeranejší
         trh.

      37     Po štvrté sa vnútroštátny súd v podstate pýta, ako možno uskutočniť rozdelenie ceny balíka služieb, ak platiteľ dane nemôže
         stanoviť trhovú hodnotu niektorých vlastných služieb, pretože nepredáva podobné služby mimo rámca balíka služieb. Ten istý
         súd sa teda pýta, či za týchto okolností možno uplatniť toto kritérium na vlastné služby, ktorých trhová hodnota môže byť
         určená.

      38     V tejto súvislosti, ako zdôraznil generálny advokát v bode 77 svojich návrhov, okolnosť, že nemožno stanoviť trhovú hodnotu
         pre všetky vlastné služby poskytnuté platiteľom dane, nemôže odôvodniť neuplatnenie tohto kritéria pre ocenenie služieb, ktorých
         trhová hodnota môže byť určená. V takomto prípade je pravdou, že platiteľ dane musí oddeliť od ceny balíka služieb na základe
         oboch postupov svoje vlastné služby. Z kombinovaného použitia týchto dvoch postupov by však nemali vyplývať neprekonateľné
         praktické ťažkosti.

      39     Okrem toho, ako zdôraznil generálny advokát v bode 79 svojich návrhov, ak je cieľom článku 26 šiestej smernice prispôsobiť
         pravidlá uplatniteľné v oblasti DPH špecifickosti činností cestovných kancelárií a znížiť tak praktické ťažkosti, ktoré by
         mohli byť prekážkou týchto činností, nie je zámerom úpravy zriadenej týmto článkom na rozdiel od úpravy zriadenej v prospech
         malých podnikov a poľnohospodárskych výrobcov zjednodušiť požiadavky účtovníctva, ktoré vyplývajú zo všeobecnej úpravy DPH.
         Tento článok v odseku 3 stanovuje, že ak cestovná kancelária zverí plnenia inému platiteľovi dane vo vnútri a aj mimo Spoločenstva
         oslobodiť od dane možno len časť služieb, ktoré cestovná kancelária poskytuje mimo územia Spoločenstva. Uplatnenie tohto ustanovenia
         môže donútiť cestovné kancelárie, aby technicky pomerne náročne delili svoje ceny za balíky služieb.

      40     Za týchto okolností neexistuje dostatočné odôvodnenie, v prípade, akým je vec prejednávaná pred vnútroštátnym súdom, pre vylúčenie
         uplatnenia kritéria trhovej hodnoty. Platiteľ dane môže teda v priebehu toho istého zdaňovacieho obdobia uplatniť kritérium
         trhovej hodnoty na niektoré služby a nie na ostatné, ak nemôže stanoviť trhovú hodnotu týchto ostatných služieb.

      41     Na ostatné časti prvej otázky treba teda odpovedať tak, že článok 26 šiestej smernice sa má vykladať v tom zmysle, že cestovná
         kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý za zaplatenie ceny za balík služieb poskytuje turistovi jednak služby poskytnuté
         tretími osobami a jednak vlastné služby, v zásade musí oddeliť časť balíka služieb predstavujúcu jeho vlastné služby na základe
         ich trhovej hodnoty, ak táto hodnota môže byť stanovená. V takomto prípade platiteľ dane môže použiť kritérium skutočných
         nákladov iba vtedy, ak preukáže, že toto kritérium verne odzrkadľuje skutočné zloženie balíka služieb. Uplatnenie kritéria
         trhovej hodnoty nepodlieha ani podmienke, že toto uplatnenie je jednoduchšie ako uplatnenie postupu založeného na skutočných
         nákladoch, ani podmienke, že bude viesť k daňovej povinnosti rovnakej alebo podobnej daňovej povinnosti, ktorá by vyplynula
         z použitia postupu založeného na skutočných nákladoch. V dôsledku toho:

      –       cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov nemôže použiť podľa voľnej úvahy postup založený na trhovej hodnote a
      –       tento postup sa uplatní na vlastné služby, ktorých trhová hodnota môže byť stanovená, aj keď v priebehu toho istého zdaňovacieho
         obdobia hodnota niektorých častí vlastných služieb v balíku služieb nemôže byť stanovená, keďže platiteľ dane nepredáva podobné
         služby mimo rámca balíka služieb.

       O druhej otázke
      42     Druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či za okolností, akými sú okolnosti sporu vo veci samej, je možné určiť
         časť vlastných služieb súvisiacich s leteckou prepravou predanou ako časť dovolenkového balíka služieb, berúc do úvahy buď
         priemerné náklady miesta v lietadle zvýšené o priemernú maržu dosiahnutú usporiadateľom zájazdov pri predajoch samostatných
         leteniek v predmetnom zdaňovacom období alebo priemerný príjem dosahovaný usporiadateľom zájazdov pri predajoch samostatných
         leteniek v predmetnom zdaňovacom období.

      43     Je potrebné pripomenúť, že v rámci konania podľa článku 234 ES Súdny dvor nie je oprávnený uplatniť predpisy Spoločenstva
         na konkrétny prípad, ale môže sa iba vyjadriť k výkladu Zmluvy ES a aktov prijatých inštitúciami Spoločenstva (pozri najmä
         rozsudky z 15. júla 1964, Van der Veen, 100/63, Zb. s. 1105, 1121; z 2. decembra 1964, Dingemans, 24/64, Zb. s. 1259, 1273;
         z 22. októbra 1998, Jokela a Pitkäranta, C‑9/97 a C‑118/97, Zb. s. I‑6267, bod 30; z 25. februára 1999, Trans-Ex-Import, C‑86/97,
         Zb. s. I‑1041, bod 15; zo 7. septembra 1999, De Haan, C‑61/98, Zb. s. I‑5003, bod 29, a z 10. mája 2001, Veedfald, C‑203/99,
         Zb. s. I‑3569, bod 31). V rámci výkladu článku 26 šiestej smernice a vzhľadom na už oznámené informácie o spôsobe rozdelenia
         ceny balíka služieb, keď platiteľ dane poskytuje služby poskytnuté tretími osobami a vlastné služby, je potrebné odpovedať
         na druhú otázku len v časti týkajúcej sa možnosti vychádzať pri stanovovaní trhovej hodnoty z priemerných veličín.

      44     V tejto súvislosti, ako zdôraznil generálny advokát v bode 86 svojich návrhov, nič nebráni takejto praxi. Priemerná veličina
         môže byť objektívnejšia, ak, ako je to aj v spore vo veci samej, ceny podobných služieb predaných mimo rámca balíka služieb
         sa môžu výrazne meniť. Vnútroštátny súd, ktorému prináleží stanoviť v každom konkrétnom prípade hodnotu najlepšie zodpovedajúcu
         duchu šiestej smernice, môže teda legitímne určiť trhovú hodnotu leteniek predaných MyTravel-om v rámci dovolenkových balíkov
         služieb na základe priemernej ceny leteniek predaných týmto platiteľom dane do tej istej alebo podobnej destinácie. Prináleží
         tomuto súdu prípadne opraviť tieto priemerné veličiny tak, aby sa napríklad zohľadnila skutočnosť, že v rámci balíka služieb
         miesta v lietadle pre deti sú zadarmo alebo za veľmi nízke ceny.

      45     Vzhľadom na vyššie uvedené je potrebné odpovedať na druhú prejudiciálnu otázku tak, že vnútroštátnemu súdu prináleží určiť,
         so zreteľom na okolnosti sporu vo veci samej, trhovú hodnotu leteniek poskytnutých v spore vo veci samej v rámci dovolenkového
         balíka služieb. Tento súd môže určiť uvedenú hodnotu prostredníctvom priemerných veličín. V tomto kontexte trh založený na
         letenkách predaných iným usporiadateľom zájazdov môže predstavovať ten najprimeranejší trh.

       O trovách
      46     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:
      1.      Cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý vyplnil daňové priznanie o dani z pridanej hodnoty za zdaňovacie obdobie
            tak, že použil postup upravený vnútroštátnym právnym poriadkom preberajúcim šiestu smernicu Rady 77/388/EHS zo 17. mája 1977
            o zosúladení právnych predpisov členských štátov týkajúcich sa daní z obratu – spoločný systém dane z pridanej hodnoty: jednotný
            základ jej stanovenia, môže prepočítať svoju daňovú povinnosť v súvislosti s daňou z pridanej hodnoty podľa postupu, o ktorom
            Súdny dvor rozhodol, že je v súlade s právom Spoločenstva, a to za podmienok upravených vnútroštátnym právom, ktoré musia
            dodržiavať zásady rovnocennosti a efektivity.
      2.      Článok 26 šiestej smernice 77/388 sa má vykladať v tom zmysle, že cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov, ktorý za
            zaplatenie ceny za balík služieb poskytuje turistovi jednak služby poskytnuté tretími osobami a jednak vlastné služby, v zásade
            musí oddeliť časť balíka služieb predstavujúcu jeho vlastné služby na základe ich trhovej hodnoty, ak táto hodnota môže byť
            stanovená. V takomto prípade platiteľ dane môže použiť kritérium skutočných nákladov iba vtedy, ak preukáže, že toto kritérium
            verne odzrkadľuje skutočné zloženie balíka služieb. Uplatnenie kritéria trhovej hodnoty nepodlieha ani podmienke, že toto
            uplatnenie je jednoduchšie ako uplatnenie postupu založeného na skutočných nákladoch, ani podmienke, že bude viesť k daňovej
            povinnosti rovnakej alebo podobnej daňovej povinnosti, ktorá by vyplynula z použitia postupu založeného na skutočných nákladoch.
            V dôsledku toho:
      –       cestovná kancelária alebo usporiadateľ zájazdov nemôže použiť podľa voľnej úvahy postup založený na trhovej hodnote a
      –       tento postup sa uplatní na vlastné služby, ktorých trhová hodnota môže byť stanovená, aj keď v priebehu toho istého zdaňovacieho
            obdobia hodnota niektorých častí vlastných služieb v balíku služieb nemôže byť stanovená, keďže platiteľ dane nepredáva podobné
            služby mimo rámca balíka služieb.
      3.      Vnútroštátnemu súdu prináleží určiť, so zreteľom na okolnosti sporu vo veci samej, trhovú hodnotu leteniek poskytnutých v spore
            vo veci samej v rámci dovolenkového balíka služieb. Tento súd môže určiť uvedenú hodnotu prostredníctvom priemerných veličín.
            V tomto kontexte trh založený na letenkách predaných iným usporiadateľom zájazdov môže predstavovať ten najprimeranejší trh.
      Podpisy
      * Jazyk konania: angličtina.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (druhá komora) z 2. júla 2002. # SAT.1 SatellitenFernsehen GmbH proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Spojenie SAT.2 - Absolútne dôvody zamietnutia - Článok 7 ods. 1 písm. b) a c) nariadenia (ES) č. 40/94 - Rovnosť zaobchádzania. # Vec T-323/00.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 29. apríla 2004. # Finanzamt Sulingen proti Walter Sudholz. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Šiesta smernica DPH. # Vec C-17/01.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 10. mája 2001. # Cabletron Systems Ltd proti The Revenue Commissioners. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Appeal Commissioners - Írsko. # Spoločný colný sadzobník. # Vec C-463/98.


Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 19. apríla 1988. # M. proti Rade Európskych spoločenstiev. # Úradníci - Disciplinárne opatrenia. # Spojené veci 175/86 a 209/86.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) zo 4. apríla 2000. # Verein gegen Unwesen in Handel und Gewerbe Köln eV proti Adolf Darbo AG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Oberlandesgericht Köln - Nemecko. # Vec C-465/98.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá komora) zo 7. februára 2001. # Sociedade Agricola dos Arinhos, Ldª a iní proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Žaloba o neplatnosť - Prípustnosť. # Spojené veci T-38/99 až T-50/99.


title: Rozsudok Súdneho dvora (druhá komora) z 10. mája 2012.#Duomo Gpa Srl a i. proti Comune di Baranzate a Comune di Venegono Inferiore.#Návrhy na začatie prejudiciálneho konania podané Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia.#Články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a 81 ES – Sloboda usadiť sa – Slobodné poskytovanie služieb – Smernica 2006/123/ES – Články 15 a 16 – Koncesie na služby správy, vyrubovania a výberu daní alebo iných príjmov miestnych územných celkov – Vnútroštátna právna úprava – Minimálne základné imanie – Povinnosť.#Spojené veci C-357/10 až C-359/10.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (druhá komora)
      z 10. mája 2012 (
            *1
         )
      „Články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a 81 ES — Sloboda usadiť sa — Slobodné poskytovanie služieb — Smernica 2006/123/ES — Články 15 a 16 — Koncesie na služby správy, vyrubovania a výberu daní alebo iných príjmov miestnych územných celkov — Vnútroštátna právna úprava — Minimálne základné imanie — Povinnosť“
      V spojených veciach C-357/10 až C-359/10,
      ktorých predmetom sú návrhy na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podané rozhodnutiami Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia (Taliansko) z 20. októbra 2009 a doručené Súdnemu dvoru 19. júla 2010, ktoré súvisia s konaniami:

         Duomo Gpa Srl (C-357/10),

         Gestione Servizi Pubblici Srl (C-358/10),

         Irtel Srl (C-359/10)
      proti

         Comune di Baranzate (C-357/10 a C-358/10),

         Comune di Venegono Inferiore (C-359/10),
      za účasti:

         Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (AIPA),

      SÚDNY DVOR (druhá komora),
      v zložení: predseda druhej komory J. N. Cunha Rodrigues, sudcovia U. Lõhmus, A. Rosas, A. Ó Caoimh (spravodajca) a A. Arabadžiev,
      generálny advokát: P. Cruz Villalón,
      tajomník: A. Calot Escobar,
      so zreteľom na písomnú časť konania,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Comune di Baranzate, v zastúpení: A. Soncini, avvocato,

               —

               talianska vláda, v zastúpení: G. Palmieri, splnomocnená zástupkyňa, za právnej pomoci G. De Bellis, avvocato dello Stato,

               —

               holandská vláda, v zastúpení: C. M. Wissels a Y. de Vries, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: C. Zadra, I. V. Rogalski a S. La Pergola, splnomocnení zástupcovia,

         po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 16. novembra 2011,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrhy na začatie prejudiciálneho konania sa týkajú výkladu článkov 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a 81 ES, ako aj článkov 15 a 16 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu (Ú. v. EÚ L 376, s. 36, ďalej len „smernica o službách“).

               2

               Tieto návrhy boli podané v rámci sporov medzi spoločnosťami Duomo Gpa Srl (ďalej len „Duomo“) a Gestione Servizi Pubblici Srl (ďalej len „GSP“) na jednej strane a Comune di Baranzate na druhej strane, ako aj medzi spoločnosťou Irtel Srl (ďalej len „Irtel“) a Comune di Venegono Inferiore, ktorých predmetom bolo ich vylúčenie z verejného obstarávania, pričom do týchto troch konaní vstúpila ako vedľajší účastník spoločnosť Agenzia Italiana per le Pubbliche Amministrazioni SpA (ďalej len „AIPA“).

         Právny rámec

         Právna úprava Únie

               3

               Podľa článku 1 ods. 1 smernice o službách táto smernica stanovuje všeobecné ustanovenia, ktoré uľahčujú výkon slobody poskytovateľov usadiť sa a voľný pohyb služieb, pričom sa zachová vysoká úroveň kvality služieb.

               4

               Podľa článku 3 ods. 3 tejto smernice členské štáty uplatňujú jej ustanovenia v súlade s pravidlami Zmluvy, ktoré sa týkajú práva usadiť sa a voľného pohybu služieb.

               5

               Článok 15 smernice o službách sa nachádza v kapitole III tejto smernice, nazvanej „Sloboda poskytovateľov usadiť sa“.

               6

               Článok 16 tejto smernice sa nachádza v jej kapitole IV, nazvanej „Voľný pohyb služieb“.

               7

               Podľa článkov 44 a 45 smernice o službách táto smernica nadobudla účinnosť 28. decembra 2006 a členské štáty ju mali prebrať najneskôr do 28. decembra 2009.

         Vnútroštátna právna úprava

               8

               Kapitola III legislatívneho dekrétu č. 446 z 15. decembra 1997 o zavedení regionálnej dane z produkčnej činnosti, z činností kontroly platieb, sadzieb a odpočtov Irfep, o stanovení dodatočnej regionálnej sadzby tejto dane a reorganizácii právnej úpravy miestnych daní (decreto legislativo n. 446 – Istituzione dell’imposta regionale sulle attività produttive, revisione degli scaglioni, delle aliquote e delle detrazioni dell’Irpef e istituzione di una addizionale regionale a tale imposta, nonché riordino della disciplina dei tributi locali) (riadny dodatok ku GURI č. 252, všeobecná séria č. 298 z 23. decembra 1997) sa zaoberala reorganizáciou miestnych daní.

               9

               Článok 52 tohto legislatívneho dekrétu stanovuje:
               „1.   Provincie a obce môžu nariadeniami regulovať vlastné príjmy, a to aj daňové, s výnimkou určenia a vymedzenia zdaniteľných plnení, zdaniteľných subjektov a minimálnej sadzby jednotlivých daní, pri rešpektovaní požiadaviek na zjednodušenie povinností daňovníkov. V prípade neprijatia nariadenia sa budú uplatňovať platné ustanovenia zákona.
               …
               5.   Pokiaľ ide o vyrubovanie a výber daní a iných príjmov, nariadenia musia spĺňať nasledujúce kritériá:
               …

                        b)

                        ak bolo dohodnuté, že vyrubovanie a výber daní a akýchkoľvek iných príjmov sa zverí tretím osobám, hoci aj samostatne, súvisiace činnosti sú pri rešpektovaní právnej úpravy Európskej únie a platných konaní v oblasti zadávania zákaziek správy miestnych služieb vo verejnom záujme zverené:

                        (1)

                        osobám zapísaným do registra uvedeného v článku 53 ods. 1;

                        (2)

                        subjektom členských štátov, ktoré sú usadené v niektorom štáte Európskej únie a vykonávajú uvedené činnosti; tieto subjekty musia predložiť osvedčenie vydané príslušným orgánom štátu ich sídla, ktoré potvrdzuje, že spĺňajú požiadavky rovnocenné s požiadavkami stanovenými talianskymi právnymi predpismi v tejto oblasti;

                        (3)

                        spoločnostiam s výlučnou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov…“

               10

               Článok 32 ods. 7a zákonného dekrétu č. 185 z 29. novembra 2008 o mimoriadnych opatreniach na podporu rodiny, práce, zamestnanosti a podnikov, ako aj na opätovné vymedzenie národného strategického rámca v kontexte boja proti kríze (riadny dodatok č. 263 ku GURI č. 280 z 29. novembra 2008), potvrdeného zákonom č. 2 z 28. januára 2009 o zmene na zákon a doplnení zákonného dekrétu č. 185 (riadny dodatok č. 15 ku GURI č. 22 z 28. januára 2009) a neskôr zmeneného a doplneného zákonom č. 14 z 27. februára 2009 (Gazzetta ufficiale della Repubblica italiana č. 49 z 28. februára 2009; ďalej len „dotknuté ustanovenie vo veci samej“), znie:
               „Na účely článku 53 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 446 z 15. decembra 1997 v znení neskorších zmien a doplnení musia spoločnosti disponovať minimálnym splateným základným imaním vo výške [10] miliónov eur, aby mohli byť zapísané do registra súkromných subjektov oprávnených vykonávať činnosti v oblasti správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov provincií a obcí. Spoločnosti s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov sú z tohto obmedzenia uvedeného v predchádzajúcej vete vylúčené. Zadanie služieb správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov subjektom, ktoré nespĺňajú uvedenú finančnú podmienku, je neplatné. Spoločnosti zapísané do tohto registra sú povinné zvýšiť svoje základné imanie na danú minimálnu výšku. V každom prípade až dovtedy, kým uvedeným spôsobom nezvýšia základné imanie, nemôžu získať nové zákazky ani sa zúčastniť na verejnom obstarávaní vyhlásenom na tieto účely.“

         Spory vo veciach samých a prejudiciálne otázky

               11

               Veci C-357/10 a C-358/10 sa týkajú výberového konania vyhláseného obcou Baranzate vo februári 2009 s cieľom zadať koncesiu na služby v oblasti správy, vyrubovania a výberu určitých daní a iných príjmov miestnych územných celkov počas piatich rokov, a to v období od 1. mája 2009 do 30. apríla 2014, subjektu, ktorý predloží ekonomicky najvýhodnejšiu ponuku. Hodnota služieb na celé obdobie bola odhadnutá na 57000 eur bez dane z pridanej hodnoty.

               12

               Ponuky predložilo šesť súkromných podnikov sídliacich v Taliansku, medzi nimi aj Duomo, GSP a AIPA. V dňoch 1. a 3. apríla 2009 obec Baranzate spoločnostiam Duomo a GSP oznámila, že ich hodnotiaca komisia z tohto konania vylúčila z dôvodu nedodržania požiadavky stanovenej v dotknutom ustanovení vo veci samej, ktorá sa týkala minimálneho splateného základného imania vo výške 10 miliónov eur, vyžadovaného na oprávnenie vykonávať činnosti v oblasti vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov. Koncesia bola následne udelená AIPA.

               13

               Vec C-359/10 sa týka výberového konania vyhláseného obcou Venegono Inferiore 22. januára 2009 s cieľom zadať koncesiu na služby vyrubovania a riadneho a núteného výberu obecnej dane za reklamu a poplatkov za verejné vyvesovanie plagátov počas štyroch rokov, a to v období od 23. februára 2009 do 31. decembra 2012, subjektu, ktorý ponúkne najnižšiu cenu vo forme najnižšej cenovej prirážky. Hodnota služieb na celé obdobie bola odhadnutá na 49000 eur bez dane z pridanej hodnoty.

               14

               Ponuky predložilo päť podnikov, medzi nimi aj Irtel a AIPA, ktoré sa nachádzali na prvom a druhom mieste v predbežnom poradovníku. Rozhodnutím z 9. marca 2009 verejný obstarávateľ vylúčil Irtel z výberového konania z dôvodu nedodržania požiadaviek stanovených v dotknutom ustanovení vo veci samej. Predmetná koncesia bola následne udelená AIPA.

               15

               Duomo, GSP a Irtel podali odvolania proti rozhodnutiam o vylúčení z predmetných verejných obstarávaní. V konaní vo veci C-357/10 Duomo odkazuje na smernicu Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132), ako aj na zásady rovnosti zaobchádzania a hospodárskej súťaže, keďže spoločnosti s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov podliehajú zvýhodnenému režimu.

               16

               V konaniach vo veciach C-358/10 a C-359/10 GSP a Irtel uvádzajú, že dotknuté ustanovenie vo veci samej je nezlučiteľné s článkami 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES, 81 ES, 82 ES, 86 ES a 90 ES a so zásadami nevyhnutnosti, primeranosti a proporcionality vyplývajúcimi z článkov 15 a 16 smernice o službách. Domnievajú sa, že vnútroštátna právna úprava je v rozpore s právom Únie, keďže stanovuje požiadavku neprimeranú vo vzťahu k cieľu, ktorý právna úprava sleduje, a vedie k diskriminácii v prospech spoločností s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov, keďže na tieto spoločnosti sa nevzťahuje nová výška základného imania.

               17

               Za týchto okolností Tribunale amministrativo regionale per la Lombardia rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto dve prejudiciálne otázky, ktoré sú totožné pre všetky tri vnútroštátne konania:

                        „1.

                        Bráni riadne uplatňovanie článkov 15 a 16 smernice [o službách] vnútroštátnym ustanoveniam článku 32 ods. 7a zákonného dekrétu č. 185 z 29. novembra 2008, potvrdeného zákonom č. 2 z 28. januára 2009 o zmene na zákon a neskôr zmeneného a doplneného zákonom č. 14 z 27. februára 2009, ktoré s výnimkou, pokiaľ ide o spoločnosti s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov, stanovujú:

                                 —

                                 neplatnosť zadania zákazky na služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov subjektom, ktoré nespĺňajú finančnú podmienku minimálnej výšky splateného základného imania [10] miliónov eur,

                                 —

                                 povinnosť zvýšiť svoje základné imanie na uvedenú minimálnu výšku pre subjekty zapísané v príslušnom registri súkromných subjektov oprávnených vykonávať činnosti správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov provincií a obcí v zmysle článku 53 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 446 z 15. decembra 1997 v znení neskorších zmien a doplnení,

                                 —

                                 zákaz týkajúci sa získania nových zákaziek alebo účasti na verejných obstarávaniach na služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov, kým nie je splnená uvedená povinnosť zvýšiť základné imanie?

                        2.

                        Bráni riadne uplatňovanie článkov 3 [ES], 10 [ES], 43 [ES], 49 [ES] a 81 ES vnútroštátnym ustanoveniam článku 32 ods. 7a zákonného dekrétu č. 185 z 29. novembra 2008, potvrdeného zákonom č. 2 z 28. januára 2009 o zmene na zákon a neskôr zmeneného a doplneného zákonom č. 14 z 27. februára 2009, ktoré s výnimkou, pokiaľ ide o spoločnosti s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov, stanovujú:

                                 —

                                 neplatnosť zadania zákazky na služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov subjektom, ktoré nespĺňajú finančnú podmienku minimálnej výšky splateného základného imania [10] miliónov eur,

                                 —

                                 povinnosť zvýšiť svoje základné imanie na uvedenú minimálnu výšku pre subjekty zapísané v príslušnom registri súkromných subjektov oprávnených vykonávať činnosti správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov provincií a obcí v zmysle článku 53 ods. 3 legislatívneho dekrétu č. 446 z 15. decembra 1997 v znení neskorších zmien a doplnení,

                                 —

                                 zákaz týkajúci sa získania nových zákaziek alebo účasti na verejných obstarávaniach na služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov, kým nie je splnená uvedená povinnosť zvýšiť základné imanie?“

         O prejudiciálnych otázkach

         Úvodné pripomienky

               18

               Ako vyplýva najmä z bodov 11 až 14 tohto rozsudku, skutkové okolnosti vo vnútroštátnych konaniach nastali v období pred 28. decembrom 2009, čo je podľa článku 44 ods. 1 smernice o službách konečný dátum na prebratie tejto smernice.

               19

               Preto aj za predpokladu, že táto smernica by mala byť považovaná za smernicu, ktorá zabezpečuje úplnú harmonizáciu v zmysle judikatúry Súdneho dvora, táto skutočnosť v konečnom dôsledku nemôže oslabiť význam primárneho práva v období pred uplynutím lehoty na prebratie uvedenej smernice (pozri analogicky najmä rozsudky z 5. apríla 1979, Ratti, 148/78, Zb. s. 1629, body 36 a 42 až 44, ako aj z 11. mája 1999, Monsees, C-350/97, Zb. s. I-2921, bod 27).

               20

               Za týchto okolností je v prejednávaných veciach potrebné najprv preskúmať druhú položenú otázku, ktorá sa týka výkladu primárneho práva so zreteľom na skutkové okolnosti uvedených konaní.

         O druhej otázke

               21

               Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 3 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES a/alebo 81 ES majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnemu ustanoveniu, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, ktoré stanovuje:

                        —

                        pre hospodárske subjekty s výnimkou spoločností s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov povinnosť v prípade potreby zvýšiť minimálne splatené základné imanie na 10 miliónov eur, aby boli oprávnené vykonávať služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov,

                        —

                        neplatnosť zadania zákazky na takéto služby subjektom, ktoré nespĺňajú túto požiadavku minimálneho základného imania spoločnosti, a

                        —

                        zákaz získavať nové zákazky alebo zúčastňovať sa na verejných obstarávaniach na také služby, ak nie je splnená uvedená povinnosť zvýšiť základné imanie.

               22

               Keďže sa druhá otázka, tak ako bola preformulovaná v predchádzajúcom bode, týka výkladu článkov 3 ES, 10 ES a 81 ES, je potrebné pripomenúť, že vzhľadom na nevyhnutnosť dospieť k takému výkladu práva Únie, ktorý bude pre vnútroštátny súd užitočný, si vyžaduje, aby vnútroštátny súd vymedzil skutkový a právny rámec, do ktorého spadajú otázky, ktoré položil, resp. aby aspoň objasnil skutkové predpoklady, na ktorých sa uvedené otázky zakladajú. Tieto požiadavky sa uplatňujú o to viac v oblasti hospodárskej súťaže, pre ktorú sú charakteristické zložité skutkové a právne situácie (pozri najmä rozsudok z 11. marca 2010, Attanasio Group, C-384/08, Zb. s. I-2055, bod 32 a citovanú judikatúru).

               23

               V prejednávanej veci však návrhy na začatie prejudiciálneho konania neposkytujú Súdnemu dvoru údaje o skutkových a právnych okolnostiach, ktoré by mu umožnili určiť podmienky, za ktorých by sa na ustanovenie, akým je ustanovenie dotknuté vo veci samej, mohli vzťahovať uvedené články. Tieto rozhodnutia najmä neposkytujú žiadne vysvetlenie týkajúce sa súvislosti, ktorú vnútroštátny súd pozoruje medzi týmito článkami a spormi vo veci samej alebo ich predmetom.

               24

               Za týchto podmienok musí byť druhá predložená otázka v rozsahu, v akom sa týka výkladu článkov 3 ES, 10 ES a 81 ES, vyhlásená za neprípustnú.

               25

               Pokiaľ ide o výklad článkov 43 ES a 49 ES, zo spisu vyplýva, že všetky prvky sporov vo veci samej sú sústredené v jedinom členskom štáte. V tejto situácii treba overiť, či má Súdny dvor v prejednávaných veciach právomoc rozhodovať o týchto ustanoveniach (pozri analogicky rozsudky z 31. januára 2008, Centro Europa 7, C-380/05, Zb. s. I-349, bod 64, a z 22. decembra 2010, Omalet, C-245/09, Zb. s. I-13771, body 9 a 10).

               26

               Vnútroštátna právna úprava, akou je úprava vo veci samej, z ktorej znenia vyplýva, že sa uplatňuje bez rozdielu na talianske subjekty a na subjekty z iných členských štátov, totiž môže vo všeobecnosti spadať pod ustanovenia týkajúce sa základných slobôd zaručených Zmluvou len vtedy, ak sa uplatňuje na situácie, ktoré súvisia s obchodom medzi členskými štátmi (pozri rozsudky z 5. decembra 2000, Guimont, C-448/98, Zb. s. I-10663, bod 21; z 11. septembra 2003, Anomar a i., C-6/01, Zb. s. I-8621, bod 39 a citovanú judikatúru; Centro Europa 7, už citovaný, bod 65, ako aj z 1. júna 2010, Blanco Pérez a Chao Gómez, C-570/07 a C-571/07, Zb. s. I-4629, bod 40).

               27

               Ako však vyplýva najmä z písomných pripomienok Európskej komisie, v prejednávanej veci nemožno vôbec vylúčiť, že podniky so sídlom v iných členských štátoch než v Talianskej republike mali alebo stále majú záujem vykonávať v tomto členskom štáte činnosti, ktoré sú predmetom koncesií vo veci samej.

               28

               Okrem toho výklad článkov 43 ES a 49 ES, o ktorý požiadal vnútroštátny súd, preň môže byť užitočný v prípade, ak by vnútroštátne právo ukladalo, že talianskemu subjektu musia byť poskytnuté rovnaké práva ako tie, ktoré by subjektu iného členského štátu vyplývali z práva Únie v rovnakej situácii (pozri analogicky rozsudky Centro Europa 7, už citovaný, bod 69 a citovanú judikatúru, ako aj Blanco Pérez a Chao Gómez, už citovaný, bod 39). V tomto smere treba poznamenať, že vnútroštátny súd v návrhoch na začatie prejudiciálneho konania svoje rozhodnutie, podľa ktorého je potrebné položiť prejudiciálne otázky, odôvodnil poukázaním na to, že zákonnosť právnej úpravy vo veci samej závisí najmä od výkladu článkov 43 ES a 49 ES, ktorý poskytne Súdny dvor.

               29

               V dôsledku toho má Súdny dvor právomoc rozhodnúť o výklade týchto ustanovení Zmluvy.

               30

               Pokiaľ ide o vymedzenie pôsobnosti zásad slobodného poskytovania služieb a slobody usadiť sa, je potrebné určiť, či je hospodársky subjekt usadený v členskom štáte, v ktorom ponúka dotknutú službu (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. novembra 1995, Gebhard, C-55/94, Zb. s. I-4165, bod 22). Ak je usadený v členskom štáte, v ktorom ponúka túto službu, potom spadá do oblasti uplatňovania slobody usadiť sa, tak ako je definovaná v článku 43 ES. Ak naopak hospodársky subjekt nie je usadený v hostiteľskom členskom štáte, potom je cezhraničným poskytovateľom služieb spadajúcim do oblasti uplatňovania slobodného poskytovania služieb upravenej v článku 49 ES (pozri rozsudok z 29. apríla 2004, Komisia/Portugalsko, C-171/02, Zb. s. I-5645, bod 24).

               31

               V tomto kontexte pojem usadenie znamená, že subjekt stabilne a trvale ponúka svoje služby prostredníctvom podniku v hostiteľskom členskom štáte. „Poskytovanie služieb“ v zmysle článku 49 ES naopak predstavuje poskytovanie akýchkoľvek služieb, ktoré nie sú stabilne a trvale ponúkané prostredníctvom podniku v hostiteľskom členskom štáte (pozri rozsudok Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 25 a citovanú judikatúru).

               32

               Z judikatúry tiež vyplýva, že žiadne ustanovenie Zmluvy ES neumožňuje abstraktným spôsobom určiť dĺžku alebo frekvenciu, od ktorej by sa poskytovanie služby alebo určitého typu služby už nemohlo považovať za poskytovanie služieb, z čoho vyplýva, že pojem „služba“ v zmysle Zmluvy môže zahŕňať služby rozličného druhu vrátane služieb, ktorých poskytovanie trvá dlhšie obdobie, ba dokonca aj niekoľko rokov (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. decembra 2003, Schnitzer, C-215/01, Zb. s. I-14847, body 30 a 31; Komisia/Portugalsko, už citovaný, bod 26; zo 16. júla 2009, von Chamier-Glisczinski, C-208/07, Zb. s. I-6095, bod 74, ako aj z 26. októbra 2010, Schmelz, C-97/09, Zb. s. I-10465, bod 42).

               33

               Z vyššie uvedeného vyplýva, že ustanovenie, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, môže v zásade spadať do pôsobnosti tak článku 43 ES, ako aj článku 49 ES. V opačnom prípade by to, ako uvádza Komisia, v praxi znamenalo, že výber miestnych daní bez existencie podniku by na území hostiteľského členského štátu nebolo možné uskutočňovať. V prípade potreby prináleží vnútroštátnemu súdu overiť, či je to tak.

               34

               Za týchto okolností je vo vzťahu k článkom 43 ES a 49 ES potrebné preskúmať, či požiadavky explicitne alebo implicitne vyplývajúce z ustanovenia, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, predstavujú obmedzenia slobody usadiť sa a/alebo slobodného poskytovania služieb.

               35

               V tejto súvislosti z judikatúry vyplýva, že článok 43 ES vylučuje každé vnútroštátne opatrenie, ktoré, aj keď sa uplatňuje bez rozdielu na základe štátnej príslušnosti, je spôsobilé príslušníkom členských štátov Únie sťažiť výkon slobody usadiť sa zaručenej Zmluvou alebo ho urobiť menej príťažlivým, a že také obmedzujúce účinky môžu nastať vtedy, ak môže byť spoločnosť v dôsledku vnútroštátnej právnej úpravy odrádzaná od zakladania podriadených subjektov, napríklad stálych prevádzkarní, v iných členských štátoch a od vykonávania činností prostredníctvom týchto subjektov (pozri najmä rozsudky Attanasio Group, už citovaný, body 43 a 44 a citovanú judikatúru, a z 13. októbra 2011, DHL International, C-148/10, Zb. s. I-9543, bod 60).

               36

               Podľa ustálenej judikatúry článok 49 ES vyžaduje nielen vylúčenie akejkoľvek diskriminácie voči poskytovateľovi služieb usadenému v inom členskom štáte na základe jeho štátnej príslušnosti, ale aj vylúčenie akýchkoľvek obmedzení, dokonca aj keď sa uplatňujú bez rozdielu na vnútroštátnych poskytovateľov a poskytovateľov z iných členských štátov, pokiaľ môžu zabraňovať činnostiam poskytovateľa usadeného v inom členskom štáte, kde legálne poskytuje obdobné služby, sťažovať ich alebo ich robiť menej príťažlivými (pozri najmä rozsudky z 25. júla 1991, Säger, C-76/90, Zb. s. I-4221, bod 12, ako aj zo 4. októbra 2011, Football Association Premier League a i., C-403/08 a C-429/08, Zb. s. I-9083, bod 85). V tomto smere Súdny dvor navyše rozhodol, že článku 49 ES odporuje uplatňovanie akejkoľvek vnútroštátnej právnej úpravy, v dôsledku ktorej je sťažené poskytovanie služieb medzi členskými štátmi oproti poskytovaniu služieb len v rámci jedného členského štátu (pozri najmä rozsudky z 5. októbra 1994, Komisia/Francúzsko, C-381/93, Zb. s. I-5145, bod 17, ako aj z 13. decembra 2007, United Pan-Europe Communications Belgium a i., C-250/06, Zb. s. I-11135, bod 30 a citovanú judikatúru).

               37

               V prejednávanej veci vnútroštátny súd uvádza, že podľa ustanovenia dotknutého vo veci samej sú hospodárske subjekty so sídlom v iných členských štátoch než v Talianske republike, ktoré chcú pokračovať vo výkone činností vyrubovania a výberu určitých daní a iných príjmov talianskych miestnych územných celkov, rovnako ako súkromné hospodárske subjekty usadené v Taliansku povinné zabezpečiť splatené základné imanie v minimálnej výške 10 miliónov eur a v prípade potreby svoje základné imanie zvýšiť na túto úroveň, aby zabránili tomu, že koncesie, ktoré im už prípadne boli udelené, sa v budúcnosti nebudú považovať za neplatné.

               38

               Takáto povinnosť predstavuje obmedzenie slobody usadiť sa, ako aj slobodného poskytovania služieb. Uvedená povinnosť totiž jednak zahŕňa podmienku minimálnej výšky základného imania spoločnosti (pozri analogicky najmä rozsudky Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 53 a 54, ako aj z 26. januára 2006, Komisia/Španielsko, C-514/03, Zb. s. I-963, bod 36) a jednak, ako zdôrazňuje holandská vláda, zaväzuje súkromné subjekty, ktoré si želajú pokračovať vo vykonávaní predmetných činností, aby vystupovali ako právnické osoby (pozri analogicky rozsudky Komisia/Portugalsko, už citovaný, body 41 a 42, ako aj Komisia/Španielsko, už citovaný, bod 31). Dotknuté ustanovenie vo veci samej teda v zmysle judikatúry uvedenej v bodoch 35 a 36 tohto rozsudku sťažuje výkon slobody usadiť sa a slobodného poskytovania služieb, ktoré sú zakotvené v článkoch 43 ES a 49 ES, alebo ich robí menej príťažlivými.

               39

               Za týchto okolností treba preskúmať, v akom rozsahu môže byť ustanovenie dotknuté vo veci samej prípustné vzhľadom na niektorý z dôvodov uvedených v článku 46 ES alebo v súlade s judikatúrou Súdneho dvora odôvodnené naliehavými dôvodmi všeobecného záujmu (pozri analogicky najmä rozsudky z 30. septembra 2003, Inspire Art, C-167/01, Zb. s. I-10155, bod 107, ako aj z 8. septembra 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional a Bwin International, C-42/07, Zb. s. I-7633, bod 55).

               40

               Jediným dôvodom uvedeným pred Súdnym dvorom na účely odôvodnenia je ochrana orgánov verejnej správy pred prípadným neplnením si povinností zo strany koncesionárskej spoločnosti vzhľadom na vysokú hodnotu zmlúv, ktoré uzavreli.

               41

               V tomto smere z pripomienok Comune di Baranzate vyplýva, že koncesionári vyberajú daňové príjmy, ktoré sú predmetom koncesií vo veci samej. Podľa tejto obce sa tieto príjmy musia na konci trimestra previesť orgánom verejnej správy až po odpočítaní „provízie za výber“. Comune di Baranzate uvádza, že po odpočítaní provízie za výber sa príjem koncesionárov pochádzajúci z finančných operácií uskutočnených s prostriedkami nachádza v rukách týchto koncesionárov. Koncesionári teda disponujú a nakladajú s miliónmi eur, ktoré sú následne povinné previesť orgánom verejnej správy.

               42

               Ak by sme v tejto súvislosti aj pripustili, že cieľ uvedený v bode 40 tohto rozsudku možno považovať za naliehavý dôvod všeobecného záujmu, a nie iba za výlučne ekonomický dôvod (pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 17. marca 2005, Kranemann, C-109/04, Zb. s. I-2421, bod 34 a citovanú judikatúru, ako aj zo 16. februára 2012, Costa a Cifone, C-72/10 a C-77/10, bod 59), treba pripomenúť, že odôvodnenie obmedzenia základných slobôd zaručených Zmluvou predpokladá, že dotknuté opatrenie je vhodné na zabezpečenie dosiahnutia cieľa, ktorý sleduje, a že nepresahuje rámec toho, čo je na dosiahnutie sledovaného cieľa nevyhnutné (rozsudok Attanasio Group, už citovaný, bod 51 a citovaná judikatúra). Okrem toho vnútroštátna legislatíva je vhodná na zabezpečenie dosiahnutia uvedeného cieľa len vtedy, ak skutočne zodpovedá požiadavke jeho dosiahnutia koherentným a systematickým spôsobom (pozri najmä rozsudky z 10. marca 2009, Hartlauer, C-169/07, Zb. s. I-1721, bod 55, a Attanasio Group, už citovaný, bod 51).

               43

               Ako totiž konštatoval samotný vnútroštátny súd, ustanovenie, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, značne prekračuje cieľ ochrany orgánov verejnej správy pred neplnením si povinností koncesionármi.

               44

               Tento súd totiž zdôraznil, že podľa jeho názoru môžu niektoré opatrenia stanovené talianskym zákonodarcom primerane chrániť orgány verejnej správy pred neplnením si povinností koncesionármi. Talianska právna úprava v tomto smere najmä vyžaduje predloženie dôkazu o splnení všeobecných podmienok účasti na verejnom obstarávaní, týkajúcich sa tak technickej, ako aj finančnej spôsobilosti, aj podmienok spoľahlivosti a solventnosti. Vnútroštátny súd v tejto súvislosti spomenul dosiahnutie minimálnej požadovanej výšky splateného základného imania koncesionárskej spoločnosti, ktorá sa líši v závislosti od hodnoty zákaziek, ktoré jej skutočne sú pridelené.

               45

               Za týchto okolností treba konštatovať, že ustanovenie, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, obsahuje neprimerané, a teda neodôvodnené obmedzenia slobôd zakotvených v článkoch 43 ES a 49 ES.

               46

               Vzhľadom na vyššie uvedené treba na druhú položenú otázku odpovedať tak, že články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia ustanoveniu, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, ktoré stanovuje:

                        —

                        pre hospodárske subjekty s výnimkou spoločností s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov povinnosť v prípade potreby zvýšiť minimálne splatené základné imanie na 10 miliónov eur, aby boli oprávnené vykonávať služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov,

                        —

                        neplatnosť zadania zákazky na takéto služby subjektom, ktoré nespĺňajú túto požiadavku minimálneho základného imania, a

                        —

                        zákaz získavať nové zákazky alebo zúčastňovať sa na verejných obstarávaniach na takéto služby, ak nie je splnená uvedená povinnosť zvýšiť základné imanie.

         O prvej otázke

               47

               Vzhľadom na odpoveď na druhú otázku a so zreteľom na závery v bodoch 18 a 19 tohto rozsudku nie potrebné skúmať prvú otázku.

         O trovách

               48

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

                     Články 43 ES a 49 ES sa majú vykladať tak, že bránia ustanoveniu, akým je dotknuté ustanovenie vo veci samej, ktoré stanovuje:

                        —

                           pre hospodárske subjekty s výnimkou spoločností s väčšinovou majetkovou účasťou verejnoprávnych subjektov povinnosť v prípade potreby zvýšiť minimálne splatené základné imanie na 10 miliónov eur, aby boli oprávnené vykonávať služby správy, vyrubovania a výberu daní a iných príjmov miestnych územných celkov,

                        —

                           neplatnosť zadania zákazky na takéto služby subjektom, ktoré nespĺňajú túto požiadavku minimálneho základného imania, a

                        —

                           zákaz získavať nové zákazky alebo zúčastňovať sa na verejných obstarávaniach na takéto služby, ak nie je splnená uvedená povinnosť zvýšiť základné imanie.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: taliančina.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) zo 14. júla 1983. # Meiko-Konservenfabrik proti Spolkovej republike Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Verwaltungsgericht Frankfurt am Main - Nemecko. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania. # Vec 224/82.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. decembra 1967. # SA Brasserie de Haecht proti Consorts Wilkin-Janssen. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Tribunal de commerce de Liège - Belgicko. # Vec 23-67.