title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 15. apríla 2010.#Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH proti Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen eV.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania: Bundesgerichtshof - Nemecko.#Smernica 97/7/ES - Ochrana spotrebiteľa - Zmluvy uzatvárané na diaľku - Právo na odstúpenie od zmluvy - Uloženie povinnosti spotrebiteľovi znášať náklady na zaslanie tovaru.#Vec C-511/08.

text:
      Vec C‑511/08
      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      proti
      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Bundesgerichtshof)
      „Smernica 97/7/ES – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzatvárané na diaľku – Právo na odstúpenie od zmluvy – Uloženie povinnosti spotrebiteľovi znášať náklady na zaslanie tovaru“
      Abstrakt rozsudku
      Aproximácia právnych predpisov – Ochrana spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku – Smernica 97/7 – Právo na odstúpenie od
            zmluvy
      (Smernica Európskeho parlamentu a Rady 97/7, článok 6 ods. 1 prvý pododsek druhá veta a článok 6 ods. 2)
      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek druhá veta a článok 6 ods. 2 smernice 97/7 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku
         sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej musí spotrebiteľ v rámci zmluvy na
         diaľku znášať náklady na zaslanie tovaru v prípade, že uplatní svoje právo na odstúpenie od zmluvy.

      Tieto ustanovenia totiž umožňujú, aby dodávateľ uložil spotrebiteľovi povinnosť znášať v prípade jeho odstúpenia od zmluvy
         len priame náklady spojené s vrátením tovaru. Pokiaľ by spotrebiteľ mal tiež povinnosť znášať náklady na zaslanie tovaru,
         potom by také uloženie povinnosti, ktoré by mohlo spotrebiteľa odradiť od uplatnenia jeho práva na odstúpenie od zmluvy, odporovalo
         samotnému účelu článku 6.

      Navyše takéto uloženie povinnosti by mohlo spochybniť rovnomerné rozdelenie rizík medzi zmluvnými stranami zmluvy uzatvorenej
         na diaľku tým, že spotrebiteľ by musel znášať všetky náklady spojené s prepravou tovaru.

      (pozri body 55 – 57, 59 a výrok)

ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 15. apríla 2010 (*)

      „Smernica 97/7/ES – Ochrana spotrebiteľa – Zmluvy uzatvárané na diaľku – Právo na odstúpenie od zmluvy – Uloženie povinnosti spotrebiteľovi znášať náklady na zaslanie tovaru“
      Vo veci C‑511/08,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Bundesgerichtshof (Nemecko)
         z 1. októbra 2008 a doručený Súdnemu dvoru 25. novembra 2008, ktorý súvisí s konaním:

      Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH
      proti
      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory J.‑C. Bonichot, sudcovia C. Toader (spravodajkyňa), C. W. A. Timmermans, P. Kūris a L. Bay
         Larsen,

      generálny advokát: P. Mengozzi,
      tajomník: R. Şereş, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. októbra 2009,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –        Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV, v zastúpení: K. Haase, Rechtsanwalt,
      –        nemecká vláda, v zastúpení: M. Lumma a S. Unzeitig, splnomocnení zástupcovia,
      –        španielska vláda, v zastúpení: J. Rodríguez Cárcamo, splnomocnený zástupca,
      –        rakúska vláda, v zastúpení: C. Pesendorfer, splnomocnená zástupkyňa,
      –        portugalská vláda, v zastúpení: L. Inez Fernandes a H. Almeida, splnomocnení zástupcovia,
      –        Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: W. Wils a H. Krämer, splnomocnení zástupcovia,
      po vypočutí návrhov generálneho advokáta na pojednávaní 28. januára 2010,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1        Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 ods. 1 prvého pododseku druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice
         Európskeho Parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku (Ú. v. ES L 144,
         s. 19; Mim. vyd. 15/003, s. 319).

      2        Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Handelsgesellschaft Heinrich Heine GmbH (ďalej len „Handelsgesellschaft
         Heinrich Heine“) a Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen eV (ďalej len „Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen“) v súvislosti
         s uložením povinnosti spotrebiteľovi znášať na základe zmlúv na diaľku náklady na zaslanie tovaru v prípade odstúpenia od
         zmluvy.

       Právny rámec
       Právna úprava Únie
      3        Odôvodnenie č. 4 smernice 97/7 stanovuje:

      „keďže zavádzanie nových technológií zvyšuje počet spôsobov, ktorými môžu spotrebitelia získavať informácie o ponukách kdekoľvek
         v spoločenstve a podávať objednávky; keďže niektoré členské štáty už prijali rozdielne alebo odchyľujúce sa opatrenia na ochranu
         spotrebiteľa vzhľadom na predaj na diaľku, následkom čoho bola poškodená konkurencia medzi podnikmi na vnútornom trhu; keďže
         je preto potrebné zaviesť na úrovni spoločenstva minimálny súbor spoločných pravidiel v tejto oblasti.“

      4        Odôvodnenie č. 14 uvedenej smernice znie takto:

      „keďže spotrebiteľ nemá možnosť skutočne vidieť výrobok alebo uistiť sa o podstate poskytovanej služby pred uzavretím zmluvy;
         keďže by malo byť vytvorené ustanovenie, pokiaľ nie je v tejto smernici stanovené inak, týkajúce sa práva na odstúpenie od
         zmluvy; keďže ak má byť toto právo viac než formálne, náklady, ak existujú, znášané spotrebiteľom pri uplatnení jeho práva
         na odstúpenie od zmluvy, musia byť obmedzené na priame náklady, ktoré vznikli vrátením tovaru; keďže toto právo na odstúpenie
         od zmluvy nepoškodzuje práva spotrebiteľa stanovené vnútroštátnymi právnymi predpismi, najmä vzhľadom na obdržanie poškodených
         výrobkov a služieb, alebo výrobkov a služieb nezodpovedajúcich popisu uvedenému v ponuke týchto výrobkov alebo služieb; keďže
         určenie ostatných podmienok a opatrení nasledujúcich po uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy je vecou členských štátov.“

      5        Článok 4 tejto smernice s názvom „Informácie pred uzavretím zmluvy“ v odseku 1 stanovuje:

      „V primeranom čase pred uzavretím akejkoľvek zmluvy na diaľku sa spotrebiteľovi poskytnú tieto informácie:
      …
      c)      cena tovaru alebo služieb, vrátane všetkých daní;
      d)      dodacie náklady, ak existujú;
      …“
      6        Článok 6 tej istej smernice s názvom „Právo na odstúpenie od zmluvy“ vo svojich odsekoch 1 a 2 uvádza:

      „1.      Pri akejkoľvek zmluve na diaľku má spotrebiteľ k dispozícii obdobie najmenej siedmich pracovných dní, počas ktorých môže odstúpiť
         od zmluvy bez penalizácie a bez udania dôvodu. Jediné náklady, ktoré môžu spotrebiteľovi vzniknúť v súvislosti s uplatnením
         jeho práva na odstúpenie od zmluvy, sú priame náklady spojené s vrátením tovaru.

      …
      2.      V prípade, ak je právo na odstúpenie od zmluvy uplatnené spotrebiteľom v súlade s týmto článkom, je dodávateľ povinný nahradiť
         čiastky zaplatené spotrebiteľom bez toho, aby spotrebiteľovi vznikli akékoľvek výdavky. Jediné výdavky, ktoré môžu spotrebiteľovi
         vzniknúť v súvislosti s uplatnením jeho práva na odstúpenie od zmluvy, sú priame náklady spojené s vrátením tovaru. Takáto
         náhrada musí byť vykonaná bez zbytočného odkladu, maximálne však do tridsiatich dní.“

      7        Článok 14 uvedenej smernice s názvom „Minimálna doložka“ stanovuje:

      „Členské štáty môžu zaviesť alebo udržiavať, v oblasti upravenej touto smernicou, striktnejšie ustanovenia v súlade so zmluvou
         [ES] na zabezpečenie vyššej úrovne ochrany spotrebiteľa. Takéto ustanovenia budú vo všeobecnom záujme obsahovať, kde je to
         primerané, zákaz obchodovania s niektorými druhmi tovaru alebo služieb, najmä liečivých výrobkov, v rámci svojho územia prostredníctvom
         zmlúv na diaľku, s primeraným zreteľom na zmluvu.“

       Vnútroštátna právna úprava
      8        § 2 zákona o žalobách na zdržanie sa konania v prípade porušenia práva spotrebiteľov a iných porušení (Gesetz über Unterlassungsklagen
         bei Verbraucherrechts‑ und anderen Verstößen) stanovuje:

      „1.      Kto poruší právne predpisy na ochranu spotrebiteľov (zákon na ochranu spotrebiteľov) iným spôsobom, ako pri uplatnení alebo
         odporučení všeobecných obchodných podmienok, môže byť naňho podaná žaloba na zdržanie sa konania v záujme ochrany spotrebiteľov.
         V prípade, že sa týchto porušení dopustí zamestnanec alebo prokurista v obchodnom podniku, je žaloba na zdržanie sa odôvodnená
         aj proti vlastníkovi podniku.

      2.      V zmysle tohto ustanovenia sa ‚zákonmi na ochranu spotrebiteľov‘ rozumejú najmä:
      (1)      ustanovenia občianskeho zákonníka [Bürgerliches Gesetzbuch, ďalej len ‚BGB‘], ktoré sa uplatnia na… zmluvy na diaľku medzi
         podnikateľom a spotrebiteľom…

      …“
      9        § 312d BGB s názvom „Právo na odstúpenie od zmluvy a nárok na vrátenie pri zmluvách na diaľku“ v odseku 1 stanovuje:

      „Spotrebiteľ, ktorý uzavrel zmluvu na diaľku, má právo na odstúpenie od zmluvy podľa § 355. Pokiaľ sa zmluva týka dodania
         tovaru, toto právo na odstúpenie od zmluvy môže byť nahradené nárokom na vrátenie podľa § 356.“

      10      Podľa § 346 BGB s názvom „Účinky zrušenia zmluvy“:

      „1.      Ak sa jedna zmluvná strana dovoláva zmluvnej alebo zákonnej rozväzovacej podmienky, prijaté plnenia musia byť v prípade rozviazania
         zmluvy vrátené a získané úžitky musia byť nahradené.

      2.      Dlžník je povinný namiesto vrátenia plnenia alebo jeho vydania zaplatiť náhradu, ak:
      (1)      je vrátenie alebo vydanie vylúčené z dôvodu povahy plnenia;
      (2)      získaný predmet plnenia dlžník spotreboval, previedol, zaťažil, spracoval alebo zmenil;
      (3)      získaná vec sa opotrebovala alebo zanikla, na opotrebovanie zodpovedajúce obvyklému užívaniu sa však neprihliada.
      Ak zmluva uvádza protiplnenie, musí byť zohľadnené pri výpočte náhrady; ak má byť náhrada zaplatená za výhodu vyplývajúcu
         z pôžičky, môže byť predložený dôkaz o tom, že hodnota výhody bola nižšia.

      3.      Povinnosť náhrady je vylúčená:
      (1)      ak sa vada oprávňujúca rozviazanie zmluvy stala zjavnou až pri spracovaní alebo zmene veci,
      (2)      ak je veriteľ zodpovedný za opotrebovanie alebo zánik veci, alebo ak ku škode na veci došlo u veriteľa,
      (3)      ak v prípade zákonnej rozväzovacej podmienky k opotrebovaniu alebo zániku došlo u dotknutej osoby, hoci táto osoba vynaložila
         rovnakú starostlivosť, akú obvykle vynakladá vo svojich vlastných veciach.

      Zostávajúce obohatenie musí byť vrátené.“
      11      § 347 BGB s názvom „Užívanie po odstúpení od zmluvy“ v odseku 2 uvádza:

      „Ak dlžník vec vráti, zaplatí náhradu, alebo ak je jeho povinnosť zaplatiť náhradu vylúčená podľa § 346 ods. 3 bodov 1 alebo
         2, musia mu byť nahradené nevyhnutné náklady, ktoré vynaložil. Ostatné náklady musia byť nahradené, pokiaľ prispeli k obohateniu
         veriteľa.“

      12      § 355 BGB s názvom „Právo na odstúpenie od zmlúv uzavretých so spotrebiteľmi“ v odseku 1 stanovuje:

      „Pokiaľ zákon priznáva spotrebiteľovi právo na odstúpenie od zmluvy podľa tohto ustanovenia, spotrebiteľ nie je viazaný vyhlásením
         o súhlase s uzavretím zmluvy, pokiaľ v stanovenej lehote od zmluvy odstúpi. Odstúpenie od zmluvy nemusí byť odôvodnené a musí
         byť vyjadrené písomne alebo vrátením veci predávajúcemu v lehote dvoch týždňov, pričom rozhodujúci je dátum odoslania.“

      13      § 356 BGB s názvom „Právo na vrátenie v rámci spotrebiteľských zmlúv“ v odseku 1 stanovuje:

      „1.      Ak to právne predpisy výslovne povoľujú, právo na odstúpenie od zmluvy stanovené v § 355 môže byť v zmluve nahradené neobmedzeným
         právom na vrátenie, pokiaľ je zmluva uzatvorená na základe predajného prospektu. Na tento účel je potrebné, aby boli splnené
         nasledujúce podmienky:

      (1)      predajný prospekt musí obsahovať jasné informácie o práve na vrátenie,
      (2)      spotrebiteľ sa mohol podrobne oboznámiť s predajným prospektom v neprítomnosti podnikateľa, a
      (3)      právo na vrátenie je spotrebiteľovi priznané písomnou formou.“
      14      § 357 BGB s názvom „Právne účinky odstúpenia od zmluvy a vrátenia“ znie takto:

      „1.      Bez toho, aby tým bolo dotknuté ustanovenie, ktoré by stanovovalo inak, predpisy týkajúce sa zákonného vypovedania zmluvy
         sa analogicky uplatnia na právo na odstúpenie od zmluvy a na nárok na vrátenie. § 286 ods. 3 sa zodpovedajúcim spôsobom uplatní
         na povinnosť uhradenia platieb podľa tohto ustanovenia; lehota, ktorú stanovuje, začne plynúť v okamihu vyhlásenia spotrebiteľa
         o odstúpení od zmluvy alebo o nároku na vrátenie. Pokiaľ ide o povinnosť spotrebiteľa vrátiť čiastku, lehota začne plynúť
         taktiež v okamihu, keď spotrebiteľ zašle svoje vyhlásenie; pokiaľ ide o povinnosť predávajúceho vrátiť čiastku, lehota začne
         plynúť v okamihu, keď mu je toto vyhlásenie doručené.

      …
      3.      Odchylne od § 346 ods. 2 prvej vety bodu 3 je spotrebiteľ povinný zaplatiť náhradu škody v prípade poškodenia veci, ku ktorému
         došlo bežným opotrebovaním nadobudnutej veci, pričom spotrebiteľ bol o tomto právnom dôsledku informovaný písomne najneskôr
         v okamihu uzavretia zmluvy, ako aj o možnosti sa tomuto vyhnúť. Spotrebiteľ nie je povinný zaplatiť takúto náhradu škody,
         pokiaľ k poškodeniu veci došlo výlučne na základe vyskúšania. § 346 ods. 3 prvá veta bod 3 sa neuplatní, pokiaľ bol spotrebiteľ
         správne informovaný o svojom práve na odstúpenie od zmluvy alebo pokiaľ bol s týmto právom oboznámený iným spôsobom.

      4.      Predchádzajúce odseky upravujú taxatívne práva strán.“
      15      § 448 BGB s názvom „Náklady na dodanie a porovnateľné náklady“ v odseku 1 uvádza:

      „Predávajúci znáša náklady na dodanie veci, kupujúci náklady za prevzatie a odoslanie veci do iného miesta, ako je miesto
         plnenia.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      16      Spoločnosť Handelsgesellschaft Heinrich Heine sa špecializuje na zásielkový obchod. Všeobecné obchodné podmienky tejto spoločnosti
         stanovujú, že spotrebiteľ znáša za zaslanie paušálnu sumu vo výške 4,95 eura. V prípade odstúpenia od zmluvy si dodávateľ
         túto sumu ponechá.

      17      Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen, združenie spotrebiteľov založené podľa nemeckého práva, podalo na spoločnosť Handelsgesellschaft
         Heinrich Heine žalobu na zdržanie sa konania, ktorou sa domáha, aby v prípade odstúpenia od zmluvy upustila od uloženia povinnosti
         spotrebiteľovi znášať náklady na zaslanie tovaru.

      18      Prvostupňový súd návrhu Verbraucherzentrale Nordrhein‑Westfalen vo veci samej vyhovel.

      19      Odvolanie, ktoré proti tomuto rozsudku podala spoločnosť Handelsgesellschaft Heinrich Heine, Oberlandsgericht Karlsruhe zamietol.

      20      Bundesgerichtshof, na ktorý spoločnosť Handelsgesellschaft Heinrich Heine podala opravný prostriedok „Revision“, konštatuje,
         že v prípade odstúpenia od zmluvy nemecké právo výslovne nepriznáva spotrebiteľovi žiadny nárok na vrátenie nákladov na zaslanie
         objednaného tovaru.

      21      Ak by sa však smernica 97/7 vykladala tak, že bráni tomu, aby náklady na zaslanie tovaru boli v prípade odstúpenia od zmluvy
         uložené spotrebiteľovi, príslušné ustanovenia BGB by sa museli vykladať spôsobom, ktorý je v súlade s touto smernicou v tom
         zmysle, že dodávateľ musí spotrebiteľovi také náklady nahradiť.

      22      Vnútroštátny súd sa však domnieva, že s požadovanou presnosťou nie je schopný určiť, ako treba vykladať túto smernicu, a najmä
         jej článok 6 ods. 1 a 2.

      23      Bundesgerichtshof v tejto súvislosti uvádza viacero tvrdení, ktoré by mohli podporiť riešenie, podľa ktorého uvedená smernica
         nebráni takej právnej úprave, o ktorú ide v konaní vo veci samej.

      24      Po prvé výraz v „súvislosti s uplatnením jeho práva na odstúpenie od zmluvy“ („infolge der Ausübung seines Widerrufsrechts“),
         ktorý obsahuje nemecká verzia článku 6 ods. 1 prvého pododseku druhej vety a článku 6 ods. 2 druhej vety smernice 97/7, môže
         naznačovať, že tieto ustanovenia sa týkajú len nákladov, ktoré vznikli pri uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy s vylúčením
         nákladov na zaslanie tovaru, ktoré už vznikli v okamihu odstúpenia od zmluvy. Ostatné jazykové verzie tejto smernice, najmä
         anglické a francúzske, takýto výklad podporujú.

      25      Po druhé článok 6 ods. 2 prvá veta uvedenej smernice nevylučuje, aby v prípade odstúpenia od zmluvy dodávateľ získal náhradu
         hodnoty plnení, ktoré spotrebiteľ využil a ktoré z dôvodu ich povahy nemôže vrátiť. S uvedeným článkom je teda zlučiteľné
         pripustiť, že dodanie tovaru je plnením, na základe ktorého spotrebiteľ musí ako náhradu vrátiť dodávateľovi hodnotu vo výške
         nákladov na zaslanie, a že o tieto náklady sa znižuje povinnosť dodávateľa vrátiť obdržané platby.

      26      Po tretie nie je isté, či cieľ ochrany spotrebiteľa, ktorý je uvedený najmä v odôvodnení č. 14 smernice 97/7, vyžaduje aj
         náhradu nákladov na zaslanie tovaru. Pri bežnom nákupe totiž spotrebiteľ znáša rovnako náklady, ktoré vzniknú v dôsledku jeho
         cesty do obchodu, bez ohľadu na čas potrebný na túto cestu.

      27      Za týchto okolností Bundesgerichtshof rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:

      „Má sa článok 6 ods. 1 [prvý pododsek] druhá veta a článok 6 ods. 2 smernice 97/7 vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej
         právnej úprave, na základe ktorej je možné spotrebiteľa zaviazať, aby znášal náklady na zaslanie tovaru aj v prípade, že od
         zmluvy odstúpil?“

       O prejudiciálnej otázke
       Pripomienky predložené Súdnemu dvoru
      28      Verbraucherzentrale Nordrhein-Westfalen, španielska, rakúska a portugalská vláda, ako aj Komisia Európskych spoločenstiev
         sa domnievajú, že ustanovenia článku 6 smernice 97/7 bránia vnútroštátnej právnej úprave, ktorá dodávateľovi umožňuje požadovať
         od spotrebiteľa náklady na zaslanie tovaru v prípade, že spotrebiteľ uplatnil svoje právo na odstúpenie od zmluvy.

      29      V prvom rade výraz „čiastky zaplatené spotrebiteľom“ nachádzajúci sa v článku 6 ods. 2 druhej vete smernice 97/7 by sa mal
         vykladať extenzívne tak, aby zahŕňal všetky peňažné plnenia spotrebiteľa vo vzťahu k dodávateľovi v rámci vykonávania zmluvy,
         vrátane nákladov na zaslanie tovaru.

      30      Následne článok 6 ods. 1 a 2 uvedenej smernice stanovuje, že od spotrebiteľa, ktorý odstúpil od zmluvy, možno požadovať iba
         priame náklady na vrátenie tovaru. Z tohto dôvodu nemôže byť spotrebiteľovi uložená povinnosť znášať ostatné náklady, a to
         najmä tie, ktoré sú spojené so zaslaním tovaru.

      31      Napokon by bolo vhodné, aby sa spotrebiteľovi – na účel jeho ochrany pred rizikami vyplývajúcimi z praktickej nemožnosti skontrolovať
         tovar pred uzatvorením kúpnej zmluvy na diaľku – nahradili náklady, ktoré znášal z dôvodu takého vedľajšieho plnenia dodávateľa,
         akým je zaslanie tovaru, na ktorom spotrebiteľ nemá po odstúpení od zmluvy žiaden záujem.

      32      Nemecká vláda, naopak, poukazuje na to, že ustanovenia článku 6 ods. 1 prvého pododseku druhej vety a článku 6 ods. 2 smernice
         97/7 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej môže byť spotrebiteľovi,
         ktorý uplatnil svoje právo na odstúpenie od zmluvy, uložená povinnosť znášať náklady na zaslanie tovaru.

      33      Uvedená vláda v podstate tvrdí, že smernica 97/7 neupravuje uloženie povinnosti znášať náklady na zaslanie v prípade, že spotrebiteľ
         odstúpil od zmluvy. Toto uloženie povinnosti preto závisí od „ostatných podmienok a opatrení nasledujúcich po uplatnení práva
         na odstúpenie od zmluvy“, ktorých určenie je vecou členských štátov, tak ako to stanovuje odôvodnenie č. 14 uvedenej smernice.

      34      Tá istá vláda sa domnieva, že náhrada „čiastok zaplatených“ spotrebiteľom v zmysle článku 6 ods. 2 prvej vety uvedenej smernice
         sa týka len hlavného plnenia, a to najmä ceny, ktorú zaplatil spotrebiteľ.

      35      Smernica 97/7 rozlišuje náklady uložené „v súvislosti s uplatnením“ práva na odstúpenie od zmluvy, ktoré vznikli po jeho uplatnení,
         od ostatných nákladov, ktoré vznikli na základe uzatvorenia alebo vykonania zmluvy. Vzhľadom na to sa článok 6 ods. 2 druhá
         veta tejto smernice týka len nákladov, ktoré vznikli po uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy, zatiaľ čo režim uplatniteľný
         na ostatné zmluvné náklady nie je uvedenou smernicou harmonizovaný. Náklady na zaslanie tovaru však vznikajú skôr a nezávisle
         od uplatnenia práva na odstúpenie od zmluvy. Uloženie povinnosti znášať tieto náklady sa preto riadi vnútroštátnym právom
         každého členského štátu.

      36      Pokiaľ ide o ciele sledované článkom 6 smernice 97/7, nemecká vláda poukazuje na to, že účelom tohto článku je bezpochyby
         vyrovnať nevýhody vyplývajúce zo skutočnosti, že pred uzatvorením zmluvy spotrebiteľ nemôže skontrolovať tovar. Tieto ciele
         však nenaznačujú nič, čo by umožňovalo úplne pretvorenie zmluvného vzťahu.

      37      Okrem toho skutočnosť, že spotrebiteľ znáša náklady na zaslanie tovaru, mu nebráni uplatniť svoje právo na odstúpenie od zmluvy.
         Na jednej strane je totiž pred uzatvorením zmluvy informovaný o výške týchto nákladov. Na druhej strane rozhodnutie odstúpiť
         zmluvy je nezávislé od existencii týchto nákladov, pretože tieto vznikli už skôr.

       Odpoveď Súdneho dvora
       Úvodné pripomienky
      38      Na úvod treba pripomenúť, že z odôvodnenia č. 4 smernice 97/7 vyplýva, že cieľom tejto smernice je zaviesť na úrovni Európskej
         únie minimálny súbor spoločných pravidiel v oblasti zmlúv na diaľku.

      39      Predovšetkým článok 6 ods. 1 prvý pododsek prvá veta uvedenej smernice priznáva spotrebiteľovi právo na odstúpenie od zmluvy,
         ktoré môže uplatniť v stanovenej lehote bez toho, aby mu boli uložené sankcie alebo aby musel uviesť dôvod.

      40      Pokiaľ ide o právne dôsledky odstúpenia od zmluvy, článok 6 ods. 2 prvá a druhá veta smernice 97/7 stanovuje, že „dodávateľ
         je povinný nahradiť čiastky zaplatené spotrebiteľom bez toho, aby spotrebiteľovi vznikli akékoľvek výdavky. Jediné výdavky,
         ktoré môžu spotrebiteľovi vzniknúť v súvislosti s uplatnením jeho práva na odstúpenie od zmluvy, sú priame náklady spojené
         s vrátením tovaru.“

      41      Z odôvodnenia č. 14 tejto smernice však vyplýva, že harmonizácia právnych dôsledkov odstúpenia od zmluvy nie je úplná, a že
         „určenie ostatných podmienok a opatrení nasledujúcich po uplatnení práva na odstúpenie od zmluvy“ je preto vecou členských
         štátov.

       O výklade výrazu „čiastky zaplatené spotrebiteľom“
      42      V konaní vo veci samej sa vynára otázka, či do pôsobnosti článku 6 ods. 1 a 2 smernice 97/7 spadá uloženie povinnosti znášať
         náklady na zaslanie tovaru v prípade, že spotrebiteľ uplatní svoje právo na odstúpenie od zmluvy, alebo naopak, či uloženie
         tejto povinnosti je vecou členských štátov.

      43      V tejto súvislosti treba konštatovať, že znenie článku 6 ods. 2 prvej vety uvedenej smernice ukladá dodávateľovi v prípade
         odstúpenia spotrebiteľa od zmluvy všeobecnú povinnosť nahradiť čiastky zaplatené spotrebiteľom na základe zmluvy, a to bez
         ohľadu na dôvod ich úhrady.

      44      Na rozdiel od toho, čo tvrdí nemecká vláda, ani zo znenia ustanovení článku 6 smernice 97/7, ani z ich všeobecnej štruktúry
         nevyplýva, že výraz „čiastky zaplatené“ sa má vykladať ako výraz označujúci len ceny zaplatené spotrebiteľom s vylúčením nákladov,
         ktoré znáša spotrebiteľ.

      45      Podľa článku 4 smernice 97/7 sa totiž rozlišuje medzi cenou tovaru a nákladmi na dodanie, len pokiaľ ide o informácie, ktoré
         dodávateľ sprístupnil spotrebiteľovi pred uzatvorením zmluvy. Naopak, pokiaľ ide o právne dôsledky odstúpenia od zmluvy, uvedená
         smernica takéto rozlíšenie neobsahuje, a týka sa teda všetkých čiastok, ktoré spotrebiteľ zaplatil dodávateľovi.

      46      Tento výklad tiež potvrdzuje samotná formulácia výrazu „jediné výdavky, ktoré môžu spotrebiteľovi vzniknúť“ použitého v druhej
         vete vyššie uvedeného odseku 2 na účel označenia „priamych nákladov spojených s vrátením tovaru“. Ako zdôraznil generálny
         advokát v bode 32 svojich návrhov, výraz „jediné výdavky“ vyžaduje doslovný výklad tohto ustanovenia a priznáva tejto výnimke
         jedinečnosť.

      47      Z vyššie uvedeného preto vyplýva, že výraz „čiastky zaplatené“ obsiahnutý v článku 6 ods. 2 prvej vete smernice 97/7 zahŕňa
         všetky čiastky zaplatené spotrebiteľom na účely pokrytia nákladov, ktoré vznikli na základe zmluvy, s výhradou výkladu, ktorý
         sa musí uplatniť vo vzťahu k článku 6 ods. 2 druhej vete tejto smernice.

       O výklade výrazu „v súvislosti s uplatnením jeho práva na odstúpenie od zmluvy“
      48      Ako sa uvádza v bode 35 tohto rozsudku, nemecká vláda rovnako tvrdí, že výraz „v súvislosti s uplatnením práva na odstúpenie
         od zmluvy“ obsiahnutý v článku 6 ods. 1 prvom pododseku druhej vete a v článku 6 ods. 2 druhej vete smernice 97/7 sa netýka
         všetkých nákladov, ktoré sú uložené spotrebiteľovi, ale iba tých, ktoré sú spojené s uplatnením práva na odstúpenie od zmluvy.
         Uvedené ustanovenia preto upravujú len náklady spôsobené odstúpením od zmluvy.

      49      V prvom rade treba konštatovať, že v niektorých jazykových verziách môže byť znenie článku 6 ods. 1 prvého pododseku druhej
         vety a článku 6 ods. 2 druhej vety uvedenej smernice vykladané buď tak, že sa týka len nákladov, ktoré vznikli po uplatnení
         práva na odstúpenie od zmluvy a ktoré boli týmto odstúpením spôsobené, alebo tak, že sa týka všetkých nákladov, ktoré vznikli
         v súvislosti s uzatvorením, vykonaním alebo ukončením zmluvy a ktoré môžu byť uložené spotrebiteľovi v prípade, že uplatní
         svoje právo na odstúpenie od zmluvy.

      50      Ako zdôraznil generálny advokát v bode 41 svojich návrhov, aj keď sa v nemeckej, anglickej a francúzskej jazykovej verzii
         smernice 97/7 používajú výrazy „infolge“, „because of“ a „en raison de“ („v súvislosti s“), ostatné jazykové verzie tej istej
         smernice, a to najmä španielska a talianska, nepoužívajú rovnaký výraz, ale odkazujú len na spotrebiteľa, ktorý uplatňuje
         svoje právo na odstúpenie od zmluvy.

      51      Podľa ustálenej judikatúry potreba jednotného výkladu smerníc Únie vylučuje, aby bol v prípade pochybností text ustanovenia
         posudzovaný samostatne, a naopak vyžaduje, aby bol vykladaný a uplatňovaný s prihliadnutím na znenie verzií vyhotovených v ostatných
         úradných jazykoch (pozri v tomto zmysle rozsudky z 2. apríla 1998, EMU Tabac a i., C‑296/95, Zb. s. I‑1605, bod 36; zo 17. júna
         1998, Mecklenburg, C‑321/96, Zb. s. I‑3809, bod 29; z 20. novembra 2008, Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading, C‑375/07,
         Zb. s. I‑8691, bod 46, ako aj z 10. septembra 2009, Eschig, C‑199/08, Zb. s. I‑8295, bod 54). Navyše v prípade rozporu medzi
         rôznymi jazykovými verziami textu Únie sa má predmetné ustanovenie vykladať podľa všeobecnej štruktúry a účelu právneho predpisu,
         ktorého je súčasťou (rozsudky z 9. marca 2000, EKW a Wein & Co, C‑437/97, Zb. s. I‑1157, bod 42; zo 4. októbra 2007, Schutzverband
         der Spirituosen‑Industrie, C‑457/05, Zb. s. I‑8075, bod 18, ako aj z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i., C‑239/07, Zb. s. I‑7523,
         bod 39).

      52      Treba preto konštatovať, že výklad článku 6 ods. 1 prvého pododseku druhej vety a článku 6 ods. 2 druhej vety smernice 97/7,
         podľa ktorého sa tieto ustanovenia týkajú všetkých nákladov, ktoré vznikli v súvislosti s uzatvorením, vykonaním alebo ukončením
         zmluvy a ktoré môžu byť uložené spotrebiteľovi v prípade, že uplatní svoje právo na odstúpenie od zmluvy, vyhovuje všeobecnej
         štruktúre a účelu tejto smernice.

      53      Tento výklad totiž potvrdzuje skutočnosť, že aj v jazykových verziách smernice 97/7, ktoré používajú vo svojom článku 6 výraz
         „v súvislosti s“ alebo akýkoľvek podobný výraz, odôvodnenie č. 14 tejto smernice uvádza náklady, ktoré znáša spotrebiteľ „pri
         uplatnení jeho práva na odstúpenie od zmluvy“. Z toho vyplýva, že na rozdiel od toho, čo tvrdí nemecká vláda, článok 6 ods. 1
         prvý pododsek druhá veta a článok 6 ods. 2 druhá veta tejto smernice sa týka všetkých nákladov, ktoré vznikli na základe zmluvy,
         a nielen nákladov, ktoré vznikli po uplatnení práva spotrebiteľa na odstúpenie od zmluvy a ktoré spotrebiteľ takto spôsobil.

      54      Takisto, pokiaľ ide o účel článku 6 smernice 97/7, treba zdôrazniť, že odôvodnenie č. 14 tejto smernice uvádza, že cieľom
         zákazu uložiť spotrebiteľovi v prípade jeho odstúpenia od zmluvy náklady, ktoré vznikli na základe zmluvy, je zabezpečiť,
         aby právo na odstúpenie garantované touto smernicou „nebolo len formálne“ (pozri v tejto súvislosti rozsudok z 3. septembra
         2009, Messner, C‑489/07, Zb. s. I‑7315, bod 19). Pokiaľ je teda jasne účelom článku 6 neodradiť spotrebiteľa od uplatnenia
         svojho práva na odstúpenie od zmluvy, potom by uvedenému účelu odporoval taký výklad tohto článku, ktorý členským štátom umožňuje,
         aby náklady na dodanie tovaru boli v prípade odstúpenia od zmluvy uložené spotrebiteľovi.

      55      V tejto súvislosti treba pripomenúť, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek druhá veta a článok 6 ods. 2 druhá veta uvedenej smernice
         umožňuje, aby dodávateľ uložil spotrebiteľovi povinnosť znášať v prípade jeho odstúpenia od zmluvy len priame náklady spojené
         s vrátením tovaru.

      56      Pokiaľ by spotrebiteľ mal tiež povinnosť znášať náklady na zaslanie tovaru, potom by také uloženie povinnosti, ktoré by mohlo
         spotrebiteľa odradiť od uplatnenia jeho práva na odstúpenie od zmluvy, odporovalo samotnému účelu článku 6 smernice, tak ako
         sa uvádza v bode 54 tohto rozsudku.

      57      Navyše takéto uloženie povinnosti by mohlo spochybniť rovnomerné rozdelenie rizík medzi zmluvnými stranami zmluvy uzatvorenej
         na diaľku tým, že spotrebiteľ by musel znášať všetky náklady spojené s prepravou tovaru.

      58      Okrem toho skutočnosť, že čiastka nákladov na zaslanie tovaru bola spotrebiteľovi oznámená pred uzatvorením zmluvy, nemôže
         pre spotrebiteľa odstrániť odradzujúci charakter, ktorý by vo vzťahu k uplatneniu jeho práva na odstúpenie od zmluvy malo
         uloženie povinnosti znášať tieto náklady.

      59      Vzhľadom na všetky predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že článok 6 ods. 1 prvý pododsek druhá veta
         a článok 6 ods. 2 smernice 97/7 sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe ktorej musí
         spotrebiteľ v rámci zmluvy na diaľku znášať náklady na zaslanie tovaru v prípade, že uplatní svoje právo na odstúpenie od
         zmluvy.

       O trovách
      60      Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Článok 6 ods. 1 prvý pododsek druhá veta a článok 6 ods. 2 smernice Európskeho Parlamentu a Rady 97/7/ES z 20. mája 1997 o ochrane
            spotrebiteľa vzhľadom na zmluvy na diaľku sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia vnútroštátnej právnej úprave, na základe
            ktorej musí spotrebiteľ v rámci zmluvy na diaľku znášať náklady na zaslanie tovaru v prípade, že uplatní svoje právo na odstúpenie
            od zmluvy.
      Podpisy
      * Jazyk konania: nemčina.


Rozsudok Súdneho dvora zo 14. júla 1988. # Fédération de l'industrie de l'huilerie de la CEE (FEDIOL) proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 188/85.


title: Rozsudok Súdneho dvora (siedma komora) z 18. októbra 2012.#Észak‑dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) a Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, neskôr Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe proti Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság.#Návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný Fővárosi Ítélőtábla.#Smernica 2004/18/ES – Verejné zákazky na práce, dodávku tovaru a služby – Článok 44 ods. 2, článok 47 ods. 1 písm. b) a článok 47 ods. 2 a 5 – Ekonomické a finančné postavenie záujemcov alebo uchádzačov – Minimálna úroveň stanovená na základe jediného údaja zo súvahy – Účtovný údaj, ktorý môže byť ovplyvnený rozdielmi medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami v oblasti účtovných závierok obchodných spoločností.#Vec C-218/11.

text:
         ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (siedma komora)
      z 18. októbra 2012 (
            *1
         )
      „Smernica 2004/18/ES — Verejné zákazky na práce, dodávku tovaru a služby — Článok 44 ods. 2, článok 47 ods. 1 písm. b) a článok 47 ods. 2 a 5 — Ekonomické a finančné postavenie záujemcov alebo uchádzačov — Minimálna úroveň stanovená na základe jediného údaja zo súvahy — Účtovný údaj, ktorý môže byť ovplyvnený rozdielmi medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami v oblasti účtovných závierok obchodných spoločností“
      Vo veci C-218/11,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 267 ZFEÚ, podaný rozhodnutím Fővárosi Ítélőtábla (Maďarsko) z 20. apríla 2011 a doručený Súdnemu dvoru 11. mája 2011, ktorý súvisí s konaním:

         Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig),

         Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, neskôr Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe,
      proti

         Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság,

      za účasti:

         Vegyépszer Építő és Szerelő Zrt,

         MÁVÉPCELL Kft,

      SÚDNY DVOR (siedma komora),
      v zložení: sudcovia G. Arestis, vykonávajúci funkciu predsedu siedmej komory, J. Malenovský a D. Šváby (spravodajca),
      generálny advokát: Y. Bot,
      tajomník: K. Sztranc-Sławiczek, referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní z 29. marca 2012,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:

               —

               Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig), v zastúpení: G. Buda, A. Cséza a D. Kuti, ügyvédek,

               —

               Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, neskôr Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe, v zastúpení: Z. Mucsányi, ügyvéd,

               —

               maďarská vláda, v zastúpení: Z. Fehér, K. Szíjjártó a G. Koós, splnomocnení zástupcovia,

               —

               česká vláda, v zastúpení: M. Smolek a T. Müller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               nemecká vláda, v zastúpení: T. Henze a J. Möller, splnomocnení zástupcovia,

               —

               Európska komisia, v zastúpení: A. Tokár a A. Sipos, splnomocnení zástupcovia,

         so zreteľom na rozhodnutie prijaté po vypočutí generálneho advokáta, že vec bude prejednaná bez jeho návrhov,
      vyhlásil tento

         Rozsudok

               1

               Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 44 ods. 2 a článku 47 ods. 1 písm. b) a odsekov 2 a 5 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby (Ú. v. EÚ L 134, s. 114; Mim. vyd. 06/007, s. 132).

               2

               Tento návrh predložil Fővárosi Ítélőtábla (odvolací súd pre hlavné mesto), ktorému bolo v odvolacom konaní predložené na rozhodnutie odvolanie proti rozhodnutiu rozhodcovského správneho orgánu Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság (rozhodcovská komisia pre verejné obstarávanie rady pre verejné obstarávanie). Toto rozhodnutie bolo vydané v rámci sporu medzi Hochtief Construction AG Magyarországi Fióktelepe, neskôr Hochtief Solutions AG Magyarországi Fióktelepe (ďalej len „Hochtief Maďarsko“), maďarskou organizačnou zložkou obchodnej spoločnosti založenej podľa nemeckého práva Hochtief Solutions AG, a Észak-dunántúli Környezetvédelmi és Vízügyi Igazgatóság (Édukövízig) (riaditeľstvo pre ochranu životného prostredia a vodohospodárske záležitosti Severného Zadunajska) vo veci užšej súťaže vo verejnom obstarávaní vyhlásenom týmto posledným uvedeným orgánom. V rámci týchto žalôb, ktoré podala Hochtief Maďarsko, je tento rozhodcovský orgán žalovaným a Édukövízig sa považuje za žalobkyňu, spolu so spoločnosťou Hochtief Maďarsko.

         Právny rámec

         Právo Únie

      Smernica 2004/18

               3

               Smernica 2004/18 obsahuje najmä nasledujúce odôvodnenia:
               „…

                        (2)

                        Zadávanie zákaziek v členských štátoch v mene štátu, regionálnych alebo miestnych orgánov a ďalších inštitúcií v správe subjektov, ktoré sa spravujú verejným právom, podlieha rešpektovaniu zásad zmluvy, najmä rešpektovaniu zásady voľného pohybu tovaru, zásady slobody usadiť sa a zásady slobody poskytovať služby a zásad z nich vyplývajúcich, napríklad zásada rovnakého zaobchádzania, zásada nediskriminácie, zásada vzájomného uznávania, zásada proporcionality a zásada transparentnosti. Pri verejných zákazkách, ktoré presahujú určitú hodnotu, sa však odporúča vypracovať predpisy pre koordináciu vnútroštátnych postupov pri zadávaní takýchto zákaziek Spoločenstvom, založené na týchto zásadách s cieľom zabezpečiť ich účinky a zabezpečiť liberalizáciu verejného obstarávania [ako aj skutočnú súťaž vo verejnom obstarávaní – neoficiálny preklad]. Tieto koordinačné ustanovenia by sa preto mali vykladať tak v súlade s vyššie uvedenými pravidlami a zásadami, ako aj s ostatnými pravidlami zmluvy.

                  …

                        (39)

                        Overovanie spôsobilosti uchádzačov v otvorených konaniach a záujemcov v užších konaniach a rokovacích konaniach s uverejnením oznámenia o vyhlásení zadávacieho konania a v súťažnom dialógu a ich výber by sa mali uskutočniť v transparentných podmienkach. Na tento účel by sa mali určiť nediskriminačné kritériá, ktoré verejní obstarávatelia môžu používať pri výbere účastníkov súťaže a prostriedkov, ktoré hospodárske subjekty môžu používať na preukázanie, že tieto kritériá spĺňajú. V rovnakom duchu transparentnosti by sa malo od verejného obstarávateľa vyžadovať, aby uviedol, hneď ako je zákazka daná do súťaže, kritériá výberu účastníkov, ktoré použije a úroveň osobitnej spôsobilosti, ktorú môže, ale nemusí vyžadovať od hospodárskych subjektov pred ich prijatím do konania verejného obstarávania.

                        (40)

                        Verejný obstarávateľ môže obmedziť počet záujemcov v užšom konaní a v rokovacom konaní s uverejnením oznámenia o vyhlásení zadávacieho konania a v súťažnom dialógu. Takéto zníženie počtu záujemcov by sa malo vykonať na základe objektívnych kritérií uvedených v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania. …

                  …“

               4

               Podľa článku 2 smernice 2004/18 s názvom „Zásady zadávania zákaziek“:
               „Verejní obstarávatelia zaobchádzajú s hospodárskymi subjektmi rovnako a nediskriminačne a konajú transparentne.“

               5

               Článok 44 tejto smernice pod názvom „Overovanie spôsobilosti, výber účastníkov a zadávanie zákaziek“ stanovuje:
               „1.   Zákazky sa zadávajú na základe kritérií stanovených v článkoch 53 a 55… potom, keď verejní obstarávatelia overia spôsobilosť hospodárskych subjektov… v súlade s kritériami ich ekonomickej a finančnej situácie, odborných a technických vedomostí alebo ich spôsobilosti, ktoré sú uvedené v článkoch 47 až 52, prípadne v súlade s pravidlami a kritériami nediskriminácie uvedenými v odseku 3.
               2.   Verejní obstarávatelia môžu od záujemcov a uchádzačov vyžadovať, aby spĺňali minimálnu úroveň spôsobilosti podľa článkov 47 a 48.
               Rozsah informácií uvedených v článkoch 47 a 48 a minimálne úrovne spôsobilosti, vyžadované pri určitej zákazke musia súvisieť s predmetom zákazky a musia byť primerané tomuto predmetu.
               Tieto minimálne úrovne sa uvedú v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania.
               3.   Pri užších konaniach, rokovacích konaniach s uverejnením oznámenia o vyhlásení zadávacieho konania a v prípade súťažného dialógu môžu verejní obstarávatelia obmedziť počet vhodných záujemcov, ktorých vyzvú na predloženie ponuky, na rokovanie alebo na vedenie dialógu za predpokladu, že je k dispozícii dostatočný počet vhodných kandidátov. Verejní obstarávatelia v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania uvedú objektívne a nediskriminačné kritériá alebo pravidlá, ktoré majú v úmysle uplatniť…
               …“

               6

               Článok 47 uvedenej smernice pod názvom „Ekonomická a finančná situácia“ uvádza:
               „1.   Ekonomickú a finančnú situáciu hospodárskeho subjektu možno spravidla preukázať jedným alebo viacerými z týchto spôsobov:

                        a)

                        príslušnými výpismi z bánk alebo, ak to prichádza do úvahy, dôkazom o príslušnom poistení náhrady škôd vyplývajúcich z podnikateľského rizika;

                        b)

                        predložením súvah alebo výpisov zo súvah, ak sa zverejňovanie súvahy vyžaduje podľa právnych predpisov krajiny, v ktorej je hospodársky subjekt usadený;

                        c)

                        výkazom o celkovom obrate podniku a, ak to prichádza do úvahy, o obrate v oblasti, ktorej sa zákazka týka, najviac za posledné tri hospodárske roky, za ktoré má takéto výkazy k dispozícii, v závislosti od dátumu, keď bol podnik zriadený alebo kedy hospodársky subjekt začal obchodovať, pokiaľ sú informácie o takýchto obratoch k dispozícii.

                  2.   Hospodársky subjekt môže, ak to prichádza do úvahy, a pri určitej zákazke, počítať s využitím kapacít iných subjektov bez ohľadu na právnu povahu vzťahov, ktoré s nimi má. V takom prípade musí verejnému obstarávateľovi preukázať, že bude mať potrebné zdroje k dispozícii, napríklad predložením prísľubu týchto subjektov v uvedenom zmysle.
               3.   Skupiny hospodárskych subjektov podľa článku 4 sa môžu spoliehať na využitie kapacít účastníkov skupiny alebo iných subjektov za rovnakých podmienok.
               4.   Verejní obstarávatelia môžu v oznámení o vyhlásení zadávacieho konania alebo vo výzve na predloženie ponuky bližšie určiť, ktorý spôsob alebo spôsoby uvedené v odseku 1 si zvolili a aké iné dokumenty im musia byť poskytnuté.
               5.   Ak z akýchkoľvek opodstatnených dôvodov hospodársky subjekt nie je schopný poskytnúť dokumenty požadované verejným obstarávateľom, môže preukázať svoju ekonomickú a finančnú situáciu akýmkoľvek iným dokumentom, ktorý verejný obstarávateľ považuje za vhodný.“

         Smernica 78/660/EHS

               7

               Ako vyplýva z prvého odôvodnenia štvrtej smernice Rady 78/660/EHS z 25. júla 1978 o ročnej účtovnej závierke niektorých typov spoločností, vychádzajúcej z článku [44 ods. 2 písm. g)] zmluvy a týkajúcej sa účtovných závierok určitých druhov obchodných spoločností (Ú. v. ES L 222, s. 11; Mim. vyd. 17/001, s. 21), táto smernica harmonizovala vnútroštátne právne predpisy týkajúce sa najmä štruktúry a obsahu ročnej účtovnej závierky, metód oceňovania, ako aj zverejňovania týchto dokumentov, najmä akciovými spoločnosťami a spoločnosťami s ručením obmedzeným. Článok 1 ods. 1 tejto smernice, ktorý vymenúva druhy dotknutých spoločností, v súvislosti so Spolkovou republikou Nemecko uvádza predovšetkým „Aktiengesellschaft“.

               8

               Harmonizácia zavedená uvedenou smernicou je však len čiastočná. V jej článku 6 je preto výslovne uvedené, že členské štáty môžu povoliť alebo vyžadovať úpravu štruktúry súvahy a výkazu ziskov a strát tak, aby vykazovali, ako sa naložilo s výsledkom hospodárenia.

         Nemecké a maďarské právo

               9

               Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že nemecká aj maďarská právna úprava v oblasti ročných účtovných závierok obchodných spoločností stanovujú, že položka súvahy týkajúca sa výsledku hospodárenia musí zohľadňovať rozdelenie podielu na zisku. Zatiaľ čo však maďarská právna úprava to povoľuje len v prípade, ak to nemá za následok zápornú hodnotu tejto položky súvahy, nemecká právna úprava podobné obmedzenie nestanovuje, prinajmenšom pokiaľ ide o prevod zisku dcérskej spoločnosti na jej materskú spoločnosť.

         Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky

               10

               Oznámením uverejneným v Úradnom vestníku Európskej únie z25. júla 2006 Édukövízig začal užšiu súťaž na pridelenie verejnej zákazky na uskutočnenie prác týkajúcich sa dopravnej infraštruktúry. Zo spisu vyplýva, že predpokladaná hodnota týchto prác sa nachádza v rozmedzí od 7,2 do 7,5 miliárd HUF, čiže približne od 23300000 do 24870000 eur.

               11

               Pokiaľ ide o hospodárske a finančné postavenie záujemcov, verejný obstarávateľ vyžadoval predloženie jednotného dokumentu vypracovaného podľa účtovných pravidiel a stanovil minimálnu úroveň spočívajúcu v skutočnosti, že výsledok hospodárenia uvedený v súvahe nebol počas posledných troch uzatvorených účtovných období záporný vo viac ako v jednom prípade (ďalej len „ekonomické kritérium“).

               12

               Hochtief AG je materskou spoločnosťou skupiny, do ktorej patrí Hochtief Solutions AG, jej 100 % dcérska spoločnosť. Ide o obchodné spoločnosti podľa nemeckého práva. Hochtief Maďarsko je maďarskou organizačnou zložkou druhej uvedenej spoločnosti. Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že pokiaľ ide o ekonomické kritérium, Hochtief Maďarsko má prinajmenšom možnosť výlučne sa odvolávať na postavenie spoločnosti Hochtief Solutions AG.

               13

               Podľa zmluvy o prevode zisku zisk dosiahnutý spoločnosťou Hochtief Solutions AG musí byť každoročne prevedený na jej materskú spoločnosť, v dôsledku čoho je výsledok uvedený v súvahe spoločnosti Hochtief Solutions AG systematicky nulový alebo záporný.

               14

               Hochtief Maďarsko spochybnila zákonnosť ekonomického kritéria, keďže podľa nej je diskriminačné a porušuje určité ustanovenia maďarského práva, ktorými bola transponovaná smernica 2004/18.

               15

               Vnútroštátny súd v tejto súvislosti vysvetľuje, že na základe pravidiel v oblasti ročných účtovných závierok, ktoré sa uplatňujú na obchodné spoločnosti podľa nemeckého práva, alebo prinajmenšom na skupiny obchodných spoločností podľa nemeckého práva, je možné, aby spoločnosť dosiahla kladný výsledok hospodárenia po zdanení, ale v súvahe vykázala záporný výsledok, z dôvodu rozdelenia podielov na zisku alebo prevodu zisku presahujúceho zisk po zdanení, pričom maďarská právna úprava zakazuje rozdelenie podielov na zisku, ktoré by malo za následok záporný výsledok hospodárenia v súvahe.

               16

               Hochtief Maďarsko napadla zákonnnosť ekonomického kritéria pred Közbeszerzések Tanácsa Közbeszerzési Döntőbizottság. Rozhodnutie tohto orgánu bolo napadnuté žalobou spoločnosti Hochtief Maďarsko na prvostupňovom súde a potom na vnútroštátnom súde, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania.

               17

               Hochtief Maďarsko pred vnútroštátnym súdom uviedla, že ekonomické kritérium neumožňuje nediskriminačné a objektívne porovnanie záujemcov, keďže pravidlá o ročných účtovných závierkach obchodných spoločností týkajúce sa vyplatenia podielov na zisku v rámci skupiny podnikov sa môžu medzi členskými štátmi líšiť. Podľa nej je to tak v každom prípade, pokiaľ ide o Maďarsko a Spolkovú republiku Nemecko. Ekonomické kritérium je podľa nej nepriamo diskriminačné, keďže znevýhodňuje záujemcov, ktorí ho nemôžu splniť alebo by ho spĺňali len s ťažkosťami, pretože v členskom štáte, v ktorom majú sídlo, sa na nich vzťahuje iná právna úprava, ako je tá, ktorá sa uplatňuje v členskom štáte verejného obstarávateľa.

               18

               Vnútroštátny súd jednak konštatuje, že z článku 44 ods. 2 a článku 47 ods. 1 písm. b) smernice 2004/18 vyplýva, že verejný obstarávateľ môže stanoviť minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia odvolaním sa na súvahu, a jednak, že tento článok 47 zohľadňuje rozdiely, ktoré môžu existovať medzi vnútroštátnymi právnymi úpravami ročných účtovných závierok obchodných spoločností. Zaujíma sa preto o spôsob, akým je možné definovať minimálnu úroveň hospodárskeho a finančného postavenia, ktorá by bola porovnateľná bez ohľadu na miesto sídla obchodnej spoločnosti, keďže táto úroveň sa musí osvedčiť dokumentmi predstavujúcimi referencie uvedené v spomínanom článku 47 ods. 1 písm. b), ale ktorých rozsah a údaje, ktoré poskytujú, sa môžu medzi členskými štátmi líšiť.

               19

               Za týchto podmienok Fővárosi Ítélőtábla rozhodol prerušiť konanie a položil Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky

                        „1.

                        Treba potrebnú súvislosť medzi minimálnou úrovňou spôsobilosti stanovenou v článku 44 ods. 2 smernice 2004/18… a článkom 47 ods. 1 písm. b) tejto smernice vykladať v tom zmysle, že verejný obstarávateľ má právo viazať minimálnu úroveň spôsobilosti na jediný ‚ukazovateľ‘ účtovného dokumentu (súvahu), ktorý si vybral na preukázanie ekonomického a finančného postavenia?

                        2.

                        V prípade kladnej odpovede na prvú otázku, zodpovedá ukazovateľ zvolený na posúdenie minimálnej úrovne spôsobilosti (výsledok hospodárenia podľa súvahy), ktorého rozsah je rôzny v závislosti od účtovných predpisov každého členského štátu, požiadavke súvislosti stanovenej v článku 44 ods. 2 [uvedenej] smernice?

                        3.

                        Postačuje na odstránenie rozdielov, ktoré medzi členskými štátmi nepochybne existujú, ak verejný obstarávateľ okrem dokumentov zvolených na preukázanie ekonomického a finančného postavenia tiež zaručí možnosť spoliehať sa na využitie kapacít iných subjektov (článok 47 ods. [2 smernice 2004/18]), alebo treba na splnenie požiadavky súvislosti v prípade všetkých dokumentov vyžadovaných verejným obstarávateľom zaručiť, aby bolo možné preukázať toto postavenie iným spôsobom (článok 47 ods. 5 [tejto smernice])?“

         O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania

               20

               Édukövízig na úvod uvádza, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný z dvoch dôvodov. Jednak vychádza z právnych okolností, ktoré vzhľadom na to, že neboli prejednané počas predchádzajúceho konania pred vnútroštátnym súdom, ktorý podal návrh na začatie prejudiciálneho konania, nie sú relevantné vo vzťahu k sporu, ktorý bol tomuto súdu v skutočnosti predložený. Okrem toho ekonomické kritérium nespôsobuje nijaké skutočné ťažkosti, keďže Hochtief Maďarsko mohla buď predložiť svoju vlastnú súvahu, ktorá mohla byť v súlade s uvedeným kritériom, alebo konať v mene spoločnosti Hochtief Solutions AG, ktorá by vzhľadom na zmluvu o prevode zisku, ktorou je zviazaná so svojou materskou spoločnosťou Hochtief AG, musela v zmysle právnej úpravy, ktorá sa na ňu vzťahuje, preukázať ekonomické a finančné postavenie tejto poslednej uvedenej spoločnosti, s vlastnou právnou zodpovednosťou, čo by rovnako postačovalo na splnenie ekonomického kritéria.

               21

               Pokiaľ ide o prvý namietaný dôvod neprípustnosti, treba konštatovať, že sa týka rozsahu predmetu sporu pred vnútroštátnym súdom, ako vyplýva z uplatňovania vnútroštátnych procesnoprávnych noriem, čo je otázka, ktorej preskúmanie nepatrí do právomoci Súdneho dvora.

               22

               Pokiaľ ide o druhý dôvod neprípustnosti, vychádza z dôsledkov, ktoré sa údajne majú vyvodiť z posúdenia skutkových okolností spojených buď s maďarským právom, konkrétne z možnosti, aby sama Hochtief Maďarsko splnila ekonomické kritérium, alebo s nemeckým právom obchodných spoločností, konkrétne z možnosti, aby sama Hochtief Solutions AG splnila rovnaké kritérium vzhľadom na povinnosť preukázať ekonomické postavenie svojej materskej spoločnosti, pričom ide o okolnosti, ktorých posúdenie neprináleží Súdnemu dvoru.

               23

               Pokiaľ ide o zostávajúcu časť, treba pripomenúť, že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi stanovenej v článku 267 ZFEÚ je výlučne vecou vnútroštátneho súdu vzhľadom na osobitné okolnosti jednotlivého prípadu posúdiť nevyhnutnosť rozhodnutia o prejudiciálnej otázke na to, aby sám mohol rozhodnúť o veci samej, ako aj relevanciu otázok, ktoré položí Súdnemu dvoru. Súdny dvor môže zamietnuť návrh podaný vnútroštátnym súdom iba vtedy, ak je zrejmé, že požadovaný výklad práva Únie nemá nijaký vzťah k realite alebo k predmetu konania vo veci samej, alebo pokiaľ ide o všeobecnú alebo hypotetickú otázku (pozri najmä rozsudok z 28. októbra 2010, Volvo Car Germany, C-203/09, Zb. s. I-10721, bod 23 a citovanú judikatúru).

               24

               Keďže nejde o nijaký z týchto prípadov, treba preskúmať prejudiciálne otázky predložené vnútroštátnym súdom.

         O prejudiciálnych otázkach

         O prvej a druhej otázke

               25

               Svojou prvou a druhou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 44 ods. 2 a článok 47 ods. 1 písm. b) smernice 2004/18 vykladať v tom zmysle, že verejný obstarávateľ je oprávnený vyžadovať minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia odvolaním sa na určitú položku súvahy, hoci môžu existovať rozdiely vo vnútroštátnych právnych úpravách rôznych členských štátov, pokiaľ ide o túto položku, a v dôsledku toho aj v súvahách spoločností podľa právneho poriadku, ktorý sa na nich vzťahuje v súvislosti s vypracovaním ročných účtovných závierok.

               26

               Podľa článku 44 ods. 2 prvého pododseku smernice 2004/18 môže verejný obstarávateľ vyžadovať splnenie minimálnej úrovne ekonomického a finančného postavenia podľa článku 47 tejto smernice. Tento posledný uvedený článok vo svojom odseku 1 písm. b) stanovuje, že verejný obstarávateľ môže od záujemcov a uchádzačov najmä žiadať, aby preukázali toto postavenie predložením svojej súvahy.

               27

               Treba však konštatovať, že minimálna úroveň ekonomického a finančného postavenia by sa nemala vymedzovať odvolávaním sa na súvahu vo všeobecnosti. Z toho vyplýva, že pokiaľ ide o uvedený článok 47 ods. 1 písm. b), možnosť stanovená v článku 44 ods. 2 prvom pododseku smernice 2004/18 sa môže uplatniť len odvolaním sa na jeden alebo viacero konkrétnych prvkov súvahy.

               28

               Pokiaľ ide o výber týchto prvkov, článok 47 smernice 2004/18 ponecháva verejným obstarávateľom značne veľký priestor. Na rozdiel od článku 48 tejto smernice týkajúceho sa technickej a odbornej spôsobilosti a stanovujúceho uzavretý systém, ktorý obmedzuje spôsoby hodnotenia a preverovania, ktoré majú k dispozícii uvedení verejní obstarávatelia, a v dôsledku toho aj ich možnosti formulovať kritériá (pozri, pokiaľ ide o podobné ustanovenia smerníc predchádzajúcich smernici 2004/18, rozsudok z 10. februára 1982, Transporoute et travaux, 76/81, Zb. s. 417, body 8 až 10 a 15), totiž odsek 4 tohto článku 47 výslovne oprávňuje verejných obstarávateľov zvoliť si dokumenty, ktoré musia záujemcovia alebo uchádzači predložiť na preukázanie svojho ekonomického a finančného postavenia. Keďže článok 44 ods. 2 smernice 2004/18 odkazuje na uvedený článok 47, rovnaká možnosť voľby existuje aj pokiaľ ide o minimálne úrovne ekonomického a finančného postavenia.

               29

               Táto možnosť voľby však nie je neobmedzená. Podľa článku 44 ods. 2 druhého pododseku smernice 2004/18 totiž minimálna úroveň spôsobilosti musí súvisieť s predmetom zákazky a musí byť primeraná tomuto predmetu. Z toho vyplýva, že prvok alebo prvky súvahy, ktoré si verejný obstarávateľ zvolí pri vymedzení minimálnej úrovne ekonomického a finančného postavenia, musia byť objektívne vhodné na poskytnutie informácie o tomto postavení v rámci hospodárskeho subjektu a že takto stanovená hranica musí byť prispôsobená významu dotknutej zákazky v tom zmysle, že objektívne predstavuje pozitívny ukazovateľ existencie dostatočného ekonomického a finančného zázemia na riadne plnenie tejto zákazky, pričom nejde nad rámec toho, čo je v tejto súvislosti rozumne nevyhnutné.

               30

               Keďže právne úpravy členských štátov týkajúce sa ročných účtovných závierok obchodných spoločností neboli úplne harmonizované, nemožno vylúčiť, že medzi týmito právnymi úpravami existujú rozdiely v súvislosti s konkrétnym prvkom súvahy, s odvolaním sa na ktorý verejný obstarávateľ vymedzil minimálnu úroveň spôsobilosti. Treba však uviesť, že ako to vyplýva zo znenia článku 47 ods. 1 písm. b) a c) a odseku 5, smernica 2004/18 vyjadruje myšlienku, že pokiaľ ide o preukázanie ekonomického a finančného postavenia záujemcov a uchádzačov, verejný obstarávateľ je oprávnený vyžadovať dokument aj vtedy, ak objektívne nijaký potenciálny záujemca alebo uchádzač nie je schopný predložiť ho, aj keby tak bolo, v prípade uvedeného odseku 1 písm. b), z dôvodu rozdielnej právnej úpravy. Takéto kritérium sa preto samo osebe nemôže považovať za kritérium vedúce k diskriminácii.

               31

               Z toho vyplýva, že kritérium minimálnej úrovne ekonomického a finančného postavenia v zásade nemožno vylúčiť len z toho dôvodu, že táto úroveň sa musí preukázať odvolaním sa na prvok súvahy, vo vzťahu ku ktorému môžu medzi právnymi úpravami rôznych členských štátov existovať rozdiely.

               32

               V dôsledku toho treba na prvú a druhú otázku odpovedať tak, že článok 44 ods. 2 a článok 47 ods. 1 písm. b) smernice 2004/18 sa majú vykladať v tom zmysle, že verejný obstarávateľ je oprávnený vyžadovať minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia odvolaním sa na jeden alebo viacero konkrétnych prvkov súvahy, pokiaľ sú objektívne vhodné na poskytnutie informácie o tomto postavení v rámci hospodárskeho subjektu a takto stanovená hranica je prispôsobená významu dotknutej zákazky v tom zmysle, že objektívne predstavuje pozitívny ukazovateľ existencie dostatočného ekonomického a finančného zázemia na riadne plnenie tejto zákazky, pričom nejde nad rámec toho, čo je v tejto súvislosti rozumne nevyhnutné. Kritérium minimálnej úrovne ekonomického a finančného postavenia v zásade nemožno vylúčiť len z toho dôvodu, že táto úroveň sa týka prvku súvahy, vo vzťahu ku ktorému môžu medzi právnymi úpravami rôznych členských štátov existovať rozdiely.

         O tretej otázke

               33

               Svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 47 smernice 2004/18 vykladať v tom zmysle, že pokiaľ hospodársky subjekt nemôže splniť minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia z dôvodu rozdielov, ktoré sa týkajú položky súvahy, s odvolaním sa na ktorú bola stanovená táto minimálna úroveň spôsobilosti, medzi právnymi úpravami členského štátu, v ktorom má sídlo, a členského štátu, v ktorom má sídlo verejný obstarávateľ, postačuje, ak tento subjekt môže preukázať spôsobilosť inej osoby v súlade s odsekom 2 tohto článku, alebo či sa mu musí umožniť, aby preukázal svoje ekonomické a finančné postavenie akýmkoľvek vhodným dokumentom v súlade s odsekom 5 uvedeného článku.

               34

               Treba však uviesť, že ako vyplýva z rozhodnutia vnútroštátneho súdu, rozdiel v právnej úprave, o ktorý ide vo veci samej, sa netýka obsahu položky súvahy, na ktorú sa vzťahuje ekonomické kritérium, t. j. výsledku hospodárenia podľa súvahy. Nemecká aj maďarská právna úprava totiž stanovujú, že táto položka zohľadňuje výsledok hospodárenia v účtovnom období a rozdelenie podielov na zisku. Tieto právne úpravy sa naproti tomu líšia v tom, že maďarská právna úprava zakazuje, aby rozdelenie podielov na zisku alebo prevod zisku mali za následok zápornú hodnotu tejto položky, zatiaľ čo nemecká právna úprava to nezakazuje, v každom prípade v situácii dcérskej spoločnosti, ako je Hochtief Solutions AG, ktorá je zmluvou o prevode zisku zviazaná so svojou materskou spoločnosťou.

               35

               Uvedený rozdiel v právnej úprave sa teda týka skutočnosti, že nemecké právo na rozdiel od maďarského práva neobmedzuje možnosť materskej spoločnosti rozhodnúť, že zisk jej dcérskej spoločnosti sa prevedie na ňu, aj keď tento prevod bude mať za následok záporný výsledok hospodárenia tejto dcérskej spoločnosti podľa súvahy, pričom však takýto prevod zisku neukladá.

               36

               V dôsledku toho treba dospieť k záveru, že svojou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa článok 47 smernice 2004/18 má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ hospodársky subjekt nemôže splniť minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia, ako je ekonomické kritérium, z dôvodu dohody, na základe ktorej tento subjekt systematicky prevádza svoj zisk na materskú spoločnosť, stačí, ak má tento subjekt možnosť preukázať kapacity inej osoby v súlade odsekom 2 uvedeného článku, alebo či sa mu musí umožniť, aby preukázal svoje ekonomické a finančné postavenie akýmkoľvek vhodným dokumentom v súlade s odsekom 5 uvedeného článku, vzhľadom na skutočnosť, že podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom má sídlo uvedený hospodársky subjekt, je takáto dohoda povolená bez obmedzenia, zatiaľ čo podľa právnej úpravy členského štátu, v ktorom má sídlo verejný obstarávateľ, je povolená len pod podmienkou, že prevod zisku nemá za následok záporný výsledok hospodárenia podľa súvahy.

               37

               Zdá sa, že v takejto situácii nemožnosť uvedenej dcérskej spoločnosti splniť minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenie stanovenú odvolaním sa na konkrétny prvok súvahy nevyplýva v konečnom dôsledku z rozdielu v právnych úpravách, ale z rozhodnutia jej materskej spoločnosti, ktorá zaväzuje túto dcérsku spoločnosť, aby na ňu systematicky prevádzala celý svoj zisk.

               38

               V tejto súvislosti má uvedená dcérska spoločnosť k dispozícii iba možnosť stanovenú v článku 47 ods. 2 smernice 2004/18, ktorá jej umožňuje preukázať ekonomické a finančné postavenie inej osoby predložením záväzku tejto osoby dať jej k dispozícii potrebné kapacity. Treba konštatovať, že táto možnosť je zvlášť prispôsobená na takúto situáciu, lebo materská spoločnosť tak môže prekryť nemožnosť splniť minimálnu úroveň spôsobilosti, do ktorej uviedla svoju dcérsku spoločnosť.

               39

               Preto treba na tretiu otázku odpovedať tak, že článok 47 smernice 2004/18 sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ hospodársky subjekt nemôže splniť minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia spočívajúcu v skutočnosti, že výsledok záujemcu alebo uchádzača podľa súvahy nebol počas troch posledných uzatvorených účtovných období záporný vo viac ako v jednom prípade, z dôvodu dohody, na základe ktorej tento subjekt systematicky prevádza svoj zisk na materskú spoločnosť, tento subjekt nemá inú možnosť splniť túto minimálnu úroveň spôsobilosti, ako je preukázanie spôsobilosti inej osoby v súlade s odsekom 2 uvedeného článku. V tejto súvislosti nie je podstatné, že právne úpravy členského štátu, v ktorom má sídlo uvedený hospodársky subjekt, a členského štátu, v ktorom má sídlo verejný obstarávateľ, sa líšia v tom, že podľa právnej úpravy prvého členského štátu je takáto dohoda povolená bez obmedzenia, zatiaľ čo podľa právnej úpravy toho druhého je povolená len pod podmienkou, že prevod zisku nemá za následok záporný výsledok hospodárenia podľa súvahy.

         O trovách

               40

               Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

               Z týchto dôvodov Súdny dvor (siedma komora) rozhodol takto:

                           1.

                           Článok 44 ods. 2 a článok 47 ods. 1 písm. b) smernice Európskeho parlamentu a Rady 2004/18/ES z 31. marca 2004 o koordinácii postupov zadávania verejných zákaziek na práce, verejných zákaziek na dodávku tovaru a verejných zákaziek na služby sa majú vykladať v tom zmysle, že verejný obstarávateľ je oprávnený vyžadovať minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia odvolaním sa na jeden alebo viacero konkrétnych prvkov súvahy, pokiaľ sú objektívne vhodné na poskytnutie informácie o tomto postavení v rámci hospodárskeho subjektu a takto stanovená hranica je prispôsobená významu dotknutej zákazky v tom zmysle, že objektívne predstavuje pozitívny ukazovateľ existencie dostatočného ekonomického a finančného zázemia na riadne plnenie tejto zákazky, pričom nejde nad rámec toho, čo je v tejto súvislosti rozumne nevyhnutné. Kritérium minimálnej úrovne ekonomického a finančného postavenia v zásade nemožno vylúčiť len z toho dôvodu, že táto úroveň sa týka prvku súvahy, vo vzťahu ku ktorému môžu medzi právnymi úpravami rôznych členských štátov existovať rozdiely.

                           2.

                           Článok 47 smernice 2004/18 sa má vykladať v tom zmysle, že pokiaľ hospodársky subjekt nemôže splniť minimálnu úroveň ekonomického a finančného postavenia spočívajúcu v skutočnosti, že výsledok záujemcu alebo uchádzača podľa súvahy nebol počas troch posledných uzatvorených účtovných období záporný vo viac ako v jednom prípade, z dôvodu dohody, na základe ktorej tento subjekt systematicky prevádza svoj zisk na materskú spoločnosť, tento subjekt nemá inú možnosť splniť túto minimálnu úroveň spôsobilosti, ako je preukázanie spôsobilosti inej osoby v súlade s odsekom 2 uvedeného článku. V tejto súvislosti nie je podstatné, že právne úpravy členského štátu, v ktorom má sídlo uvedený hospodársky subjekt, a členského štátu, v ktorom má sídlo verejný obstarávateľ, sa líšia v tom, že podľa právnej úpravy prvého členského štátu je takáto dohoda povolená bez obmedzenia, zatiaľ čo podľa právnej úpravy toho druhého je povolená len pod podmienkou, že prevod zisku nemá za následok záporný výsledok hospodárenia podľa súvahy.

                     Podpisy

            (
            *1
         )	Jazyk konania: maďarčina.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 18. júna 1998. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Portugalskej republike. # Nesplnenie povinnosti. # Vec C-183/97.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 9. júla 1987. # Maria Frascogna proti Caisse des dépôts et consignations. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal des affaires de sécurité sociale de Nanterre - Francúzsko. # Sociálne zabezpečenie. # Vec 256/86.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) zo 4. októbra 2016.#Lidl Stiftung & Co. KG proti Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo.#Ochranná známka Európskej únie – Námietkové konanie – Prihláška slovnej ochrannej známky Európskej únie Castello – Skoršia národná obrazová ochranná známka a skoršia obrazová ochranná známka Európskej únie Castelló – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009.#Vec T-549/14.


Rozsudok Súdneho dvora zo 7. novembra 2000. # Schutzverband gegen Unwesen in der Wirtschaft eV proti Warsteiner Brauerei Haus Cramer GmbH & Co. KG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesgerichtshof - Nemecko. # Vec C-312/98.


Rozsudok Súdneho dvora z 11. mája 1989. # Komisia Európskych spoločenstiev proti Belgickému kráľovstvu. # Voľný pohyb tovaru. # Vec 52/88.


Rozsudok Všeobecného súdu (tretia komora) z 19. októbra 2017.#Belén Bernaldo de Quirós proti Európska komisia.#Verejná služba – Úradníci – Zaradenie – Preradenie z miesta vedúceho sekcie na miesto radcu – Záujem služby – Zneužitie právomoci – Právo byť vypočutý a povinnosť starostlivosti – Zásada rovnocennosti pracovných miest.#Vec T-649/16.


Rozsudok Súdu pre verejnú službu (druhá komora) z 28. júna 2016.#Andrea Lorenzet proti Európskej agentúre pre bezpečnosť letectva.#Verejná služba – Dočasní zamestnanci – Článok 2 písm. f) PZOZ – Zmluva na neurčitú dobu – Pracovné voľno bez nároku na náhradu mzdy – Pracovné voľno z osobných dôvodov – Zamietnutie predĺženia pracovného voľna bez nároku na náhradu mzdy o ďalší rok – Článok 52 PZOZ.#Vec F-144/15.


Rozsudok Súdneho dvora z 12. novembra 1987. # Amro Aandelen Fonds proti Inspecteur der Registratie en Successie. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Gerechtshof Amsterdam - Holandsko. # Vec 112/86.


Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 29. januára 2013. # Thomas Müller proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva Sunless - Skoršie slovné ochranné známky Spoločenstva SUNLESS a LONCAR-SUNLESS - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-662/11.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 28. júna 2011. # ATB Norte, SL proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Námietkové konanie - Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva BRICO CENTER Garden - Skoršie obrazové ochranné známky Spoločenstva ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009. # Vec T-479/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (druhá komora) z 28. júna 2011 – ATB Norte/ÚHVT – Bricocenter Italia (BRICO CENTER Garden)
      (vec T‑479/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Námietkové konanie – Prihláška obrazovej ochrannej známky Spoločenstva BRICO CENTER Garden – Skoršie obrazové ochranné známky Spoločenstva ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Článok 8 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009“
      Ochranná známka Spoločenstva – Definícia a nadobudnutie ochrannej známky Spoločenstva – Relatívne dôvody zamietnutia – Námietka majiteľa zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby
         – Pravdepodobnosť zámeny so skoršou ochrannou známkou [nariadenie Rady č. 207/2009, článok 8 ods. 1 písm. b)] (pozri body 25,
         33, 34, 57, 66, 67)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu štvrtého odvolacieho senátu ÚHVT z 24. septembra 2009 (vec R 1044/2008‑4) týkajúcemu sa námietkového
                  konania medzi ATB Norte, SL, a Bricocenter Italia Srl

            Údaje týkajúce sa veci

               Prihlasovateľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Bricocenter Italia Srl

               Prihlasovaná ochranná známka Spoločenstva:

               obrazová ochranná známka BRICO CENTER Garden pre služby v triede 35 – prihláška č. 4935144

               Majiteľ ochrannej známky alebo označenia, ktoré je základom námietky:

               ATB Norte, SL

               Ochranná známka alebo označenie, ktoré je základom námietky:

               skoršie obrazové ochranné známky Spoločenstva ATB CENTROS DE BRICOLAGE Brico Centro (č. 989046) a CENTROS DE BRICOLAGE BricoCentro
                  (č. 3262623) pre služby v triedach 35, 37 a 39

               Rozhodnutie námietkového oddelenia:

               vyhovenie námietke

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zrušenie napadnutého rozhodnutia a zamietnutie námietky v celom rozsahu

      Výrok

                  1.

                  	Rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT) z 24. septembra
                     2009 (vec R 1044/2008‑4) sa zrušuje v rozsahu, v akom vyhovelo odvolaniu Bricocenter Italia Srl podanému na odvolací senát
                     v súvislosti s „reklamnými“ službami, „riadením obchodných činností“ a „obchodnou správou“, ktorých sa týka prihláška ochrannej
                     známky Spoločenstva.

                  2.

                  	V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

                  3.

                  	ATB Norte, SL, Bricocenter Italia a ÚHVT znášajú vlastné trovy konania, ktoré im vznikli v priebehu konania na Všeobecnom
                     súde.