title: Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. apríla 2007. # Georgios Alevizos proti Ypourgos Oikonomikon. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Symvoulio tis Epikrateias - Grécko. # Voľný pohyb pracovníkov - Smernica 83/183/EHS- Článok 6 - Trvalý dovoz do členského štátu osobného motorového vozidla z iného členského štátu - Zamestnanec ozbrojených síl členského štátu dočasne pridelený do iného členského štátu zo služobných dôvodov - Pojem "bydlisko‘. # Vec C-392/05.

text:
      Vec C‑392/05
      Georgios Alevizos
      proti
      Ypourgos Oikonomikon
      (návrh na začatie prejudiciálneho konania podaný
      Symvoulio tis Epikrateias)
      „Voľný pohyb pracovníkov – Smernica 83/183/EHS – Článok 6 – Trvalý dovoz osobného motorového vozidla do členského štátu z iného členského štátu – Zamestnanec ozbrojených síl členského štátu dočasne pridelený do iného členského štátu zo služobných dôvodov – Pojem ‚bydlisko‘“
      Návrhy prednesené 25. januára 2007 – generálna advokátka J. Kokott
      Rozsudok Súdneho dvora (štvrtá komora) z 26. apríla 2007
      Abstrakt rozsudku
      1.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Oslobodenie od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku
            jednotlivcov – Smernica 83/183
      (Smernica Rady 83/183, článok 1 ods. 1)
      2.     Daňové ustanovenia – Harmonizácia právnych predpisov – Oslobodenie od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku
            jednotlivcov – Bydlisko v zmysle smernice 83/183
      (Smernica Rady 83/183, článok 6 ods. 1)
      3.     Voľný pohyb osôb – Pracovníci – Rovnosť zaobchádzania
      (Článok 39 ES; smernica Rady 83/183, článok 1 ods. 1)
      1.     Spotrebné dane vyberané členským štátom pri trvalom dovoze osobného motorového vozidla z iného členského štátu spadajú do
         pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice 83/183, o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý
         dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu –, že sa zvyčajne
         vzťahujú na trvalý dovoz osobného motorového vozidla z iného členského štátu jednotlivcom, ako to vyžaduje uvedený článok
         1 ods. 1. Jednorazová dodatočná osobitná registračná daň z motorových vozidiel vyberaná pri takomto dovoze takisto spadá pod
         uvedený článok 1 ods. 1, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu –, že sa viaže na dovoz vozidla ako taký.
         Ak naopak vnútroštátne ustanovenia upravujúce predmetnú daň viažu zdaniteľné plnenie tejto dane na inú okolnosť, než je dovoz,
         akou je prvé zaregistrovanie vozidla alebo použitie vozidla na vnútroštátnom území, uvedená daň do pôsobnosti uvedeného ustanovenia
         nespadá.

      (pozri body 48, 49, 51 a výrok)
      2.     Článok 6 ods. 1 smernice 83/183 o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského
         štátu, sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnanci verejnej správy, ozbrojených síl, bezpečnostných zložiek alebo prístavných
         posádok jedného členského štátu, ktorí sa aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku zdržujú v inom členskom štáte s členmi svojich
         rodín z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou dobou trvania, majú počas trvania tohto plnenia služobných úloh svoje bydlisko
         podľa uvedeného článku v tomto inom členskom štáte.

      Určujúce kritériá pojmu „bydlisko“ sa totiž týkajú tak osobných a pracovných väzieb určitej osoby s konkrétnym miestom, ako
         aj trvania takéhoto spojenia, a majú sa teda posudzovať kumulatívne. Bydliskom sa má rozumieť miesto, kde má dotknutá osoba
         trvalo sústredené svoje záujmy. V prípade, keď celkové posúdenie pracovných a osobných väzieb nepostačuje na určenie miesta,
         kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby, treba pri tomto určení prihliadať hlavne na osobné väzby.

      (pozri body 54, 55, 61, 62, 81 a výrok)
      3.     V prípade, že sa po overení vnútroštátnym súdom ukáže, že dane vyberané členským štátom pri trvalom dovoze osobného motorového
         vozidla z iného členského štátu, nespadajú do pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice 83/183
         o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu, bude prislúchať tomuto
         vnútroštátnemu súdu, vzhľadom na požiadavky vyplývajúce z článku 39 ES, aby overil, či uplatnenie vnútroštátneho práva upravujúceho
         tieto dane môže zaručiť v súvislosti s týmito daňami, že sa osoba dovážajúca v rámci zmeny bydliska, po ukončení pracovnej
         činnosti v inom členskom štáte, vozidlo do členského štátu pôvodu nedostane do nepriaznivejšieho postavenia, ako je postavenie,
         v ktorom sa nachádzajú osoby trvalo žijúce v tomto členskom štáte, najmä pokiaľ ide o zohľadnenie skutočného opotrebenia vozidla
         podliehajúceho zdaneniu, a prípadne, či je taký rozdiel v zaobchádzaní odôvodnený objektívnymi dôvodmi, nezávislými od bydliska
         dotknutých osôb, ktoré sú primerané cieľu, ktorý legitímne sleduje vnútroštátne právo.

      (pozri body 78, 81 a výrok)
ROZSUDOK SÚDNEHO DVORA (štvrtá komora)
      z 26. apríla 2007 (*)

      „Voľný pohyb pracovníkov – Smernica 83/183/EHS – Článok 6 – Trvalý dovoz osobného motorového vozidla do členského štátu z iného členského štátu – Zamestnanec ozbrojených síl členského štátu dočasne pridelený do iného členského štátu zo služobných dôvodov – Pojem ‚bydlisko‘“
      Vo veci C‑392/05,
      ktorej predmetom je návrh na začatie prejudiciálneho konania podľa článku 234 ES, podaný rozhodnutím Symvoulio tis Epikrateias
         (Grécko) z 30. júna 2005 a doručený Súdnemu dvoru 31. októbra 2005, ktorý súvisí s konaním:

      Georgios Alevizos
      proti
      Ypourgos Oikonomikon,
      SÚDNY DVOR (štvrtá komora),
      v zložení: predseda štvrtej komory K. Lenaerts (spravodajca), sudcovia E. Juhász, R. Silva de Lapuerta, J. Malenovský a T. von
         Danwitz,

      generálna advokátka: J. Kokott,
      tajomník: L. Hewlett, hlavná referentka,
      so zreteľom na písomnú časť konania a po pojednávaní zo 14. decembra 2006,
      so zreteľom na pripomienky, ktoré predložili:
      –       pán Alevizos, v zastúpení: P. Damouli, dikigoros,
      –       grécka vláda, v zastúpení: M. Apessos, I. Bakopoulos a K. Boskovits, splnomocnení zástupcovia,
      –       Komisia Európskych spoločenstiev, v zastúpení: D. Triantafyllou, splnomocnený zástupca,
      po vypočutí návrhov generálnej advokátky na pojednávaní 25. januára 2007,
      vyhlásil tento
      Rozsudok
      1       Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 6 smernice Rady 83/183/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od
         daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského štátu (Ú. v. ES L 105, s. 64; Mim. vyd.
         09/001, s. 117), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 89/604/EHS z 23. novembra 1989 (Ú. v. ES L 348, s. 28; Mim. vyd. 09/001,
         s. 140, ďalej len „smernica 83/183“).

      2       Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Alevizosom a Ypourgos Oikonomikon (ministerstvo financií) vo veci spotrebnej
         dane a jednorazovej dodatočnej osobitnej registračnej dane z motorových vozidiel (ďalej len „osobitná registračná daň z motorových
         vozidiel“), ktoré mu boli vyrubené v súvislosti s trvalým dovozom osobného motorového vozidla z Talianska do Grécka.

       Právny rámec
       Právna úprava Spoločenstva
       Smernica 83/183
      3       Prvé a druhé odôvodnenie smernice 83/183 znejú takto:
      „Keďže by sa mali podniknúť ďalšie opatrenia v prospech jednotlivcov, aby si obyvatelia členských štátov viac uvedomovali
         existenciu Európskeho spoločenstva a aby boli v spoločenstve vytvorené podmienky podobné podmienkam domáceho trhu;

      keďže najmä daňové prekážky brániace tomu, aby si jednotlivci doviezli z jedného členského štátu svoj osobný majetok nachádzajúci
         sa v inom členskom štáte, sú spôsobilé brániť voľnému pohybu osôb vo vnútri spoločenstva; keďže preto treba tieto prekážky
         odstrániť oslobodením od daní“.

      4       Podľa článku 1 ods. 1 smernice 83/183 každý členský štát za podmienok a v prípadoch stanovených nižšie „oslobodí osobný majetok
         dovezený natrvalo jednotlivcami z iného členského štátu od daní z obratu, spotrebných daní a iných nepriamych daní, ktoré
         sa na tento dovoz zvyčajne vzťahujú“.

      5       Odsek 2 článku 1 uvádza:
      „Táto smernica sa nevzťahuje na osobitné alebo periodické poplatky a dane uložené na používanie tohto majetku v určitej krajine,
         ako sú napríklad poplatky za registráciu motorových vozidiel, cestné dane a poplatky za televíziu.“

      6       Článok 2 smernice 83/183 stanovuje:
      „1.      Na účely tejto smernice sa ‚osobným majetkom‘ rozumie majetok na súkromné účely týkajúcich sa [týkajúci sa – neoficiálny preklad] jednotlivcov alebo na potreby ich domácnosti. Taký majetok nesmie svojou charakteristikou alebo množstvom odrážať žiadny
         obchodný záujem a ani nesmie byť určený na hospodársku činnosť v zmysle článku 4 smernice 77/388/EHS...

      2.      Oslobodenie od daní podľa článku 1 sa vzťahuje na osobný majetok, ktorý:
      ...
      b)      ktorý dotknutá osoba skutočne používala predtým, ako sa zmenilo bydlisko alebo zriadilo druhé bydlisko. V prípade vozidiel
         na motorový pohon (vrátane ich prívesov), karavanov, pojazdných domovov, výletných člnov a súkromných lietadiel členské štáty
         môžu vyžadovať, aby ich dotknutá osoba používala najmenej šesť mesiacov predtým, ako sa zmenilo bydlisko.

      …“
      7       Pojem „bydlisko“ je podľa smernice 83/183 definovaný v jej článku 6 ods. 1 upravujúcom „všeobecné pravidlá na určovanie bydliska“
         takto:

      „Na účely tejto smernice sa ‚bydliskom‘ rozumie miesto, kde určitá osoba zvyčajne žije, t. j. aspoň 185 dní v každom kalendárnom
         roku, pre svoje osobné a pracovné väzby, poprípade u osoby, ktorá nemá žiadne pracovné väzby, pre osobné väzby, z ktorých
         vyplýva úzke spojenie medzi týkajúcou sa osobou a miestom, kde žije.

      Za bydlisko osoby, ktorú pracovné väzby pútajú k inému miestu ako väzby osobné, a ktorá preto striedavo žije na rôznych miestach
         nachádzajúcich sa v dvoch alebo viacerých členských štátoch, sa však považuje miesto, ku ktorému má osobné väzby, ak sa tam
         taká osoba pravidelne vracia. Táto posledná podmienka nemusí byť splnená, ak týkajúca sa osoba žije v určitom členskom štáte
         preto, aby vykonala úlohu, ktorá má určitú dobu trvania. Dochádzanie na vysokú školu alebo do školy, nemá za následok zmenu
         bydliska.“

      8       Podľa článku 7 ods. 1 písm. a) smernice 83/183 sa oslobodenie od daní podľa článku 1 prizná, ak ide o osobný majetok dovážaný
         jednotlivcom pri zmene jeho bydliska.

       Smernica 92/12/EHS
      9       Tretie, štvrté a dvadsiate odôvodnenie smernice Rady 92/12/EHS z 25. februára 1992 o všeobecných systémoch pre výrobky podliehajúce
         spotrebnej dani a o vlastníctve, pohybe a monitorovaní takýchto výrobkov (Ú. v. ES L 76, s. 1; Mim. vyd. 09/001, s. 179) uvádzajú:

      „Keďže by sa mala vymedziť špecifikácia výrobkov podliehajúcich spotrebnej dani; keďže len tovar, s ktorým sa ako takým obchoduje
         vo všetkých členských štátoch, môže byť predmetom opatrení spoločenstva;

      …
      keďže k tomu, aby sa zabezpečilo vytvorenie a fungovanie vnútorného trhu, zdanenie by malo byť identické vo všetkých členských
         štátoch;

      …
      keďže ako výsledok zrušenia zásady daní pri importe vo vzťahoch medzi členskými štátmi, opatrenia o výnimkách a povoleniach
         na import sa prestávajú uplatňovať s ohľadom na vzťahy medzi členskými štátmi; keďže tieto opatrenia by mali byť preto zrušené
         a príslušné smernice by sa mali podľa toho upraviť“.

      10     Smernica 92/12 má za cieľ podľa jej článku 1 ods. 1 „stanoviť systém pre výrobky podliehajúce spotrebnej dani a iným nepriamym
         daniam, ktoré sa vyberajú priamo alebo nepriamo na spotrebu takýchto výrobkov s výnimkou dane z pridanej hodnoty a daní, stanovených
         spoločenstvom“.

      11     Článok 3 ods. 1 smernice 92/12 stanovuje:
      „Táto smernica má platiť na úrovni spoločenstva na nasledovné výrobky, ako je definované v príslušných smerniciach:
      –       minerálne oleje,
      –       alkohol a alkoholické nápoje,
      –       tabakové výrobky.“
      12     Podľa článku 23 ods. 3 smernice 92/12:
      „Ustanovenia týkajúce sa spotrebnej dane, uvedené v nasledovných smerniciach, prestávajú platiť k 31. decembru 1992:
      …
      –       smernica 83/183/EHS…,
      …“
       Vnútroštátna právna úprava
      13     Smernica 83/183 bola prebratá do gréckeho práva nariadením ministra financií D.264/23 z 8. marca 1985 (FEK B’ 139/18.3.1985).
         Toto nariadenie bolo nahradené nariadením ministra financií D.245/11 z 1. marca 1988 (FEK B’ 195/6.4.1988, ďalej len „nariadenie
         D.245/11“).

      14     Nariadenie D.245/11 vo svojom článku 1 ods. 1 „určuje prípady, v ktorých dochádza k oslobodeniu osobného majetku dovezeného
         jednotlivcami od cla a iných daní“.

      15     Článok 2 ods. 1 písm. c) nariadenia D.245/11 v jeho znení vyplývajúcom z článku 15 zákona 2187/1994 (FEK A’ 16), ktorý bol
         prijatý v nadväznosti na rozsudok Súdneho dvora z 2. augusta 1993, Komisia/Grécko (C‑9/92, Zb. s. I‑4467), preberá definíciu
         pojmu bydlisko uvedenú v článku 6 ods. 1 smernice 83/183.

      16     Článok 3 ods. 1 nariadenia D.245/11 stanovuje zásadu oslobodenia od cla a iných daní, ak ide o osobný majetok dovážaný jednotlivcom
         pri zmene jeho bydliska z iného členského štátu do Grécka.

      17     V kapitole 8 nariadenia D.245/11 sa nachádza článok 25, ktorý znie takto:
      „1.      Oslobodenie podľa článku 3 tohto nariadenia sa vzťahuje na osobný majetok dovážaný gréckymi štátnymi príslušníkmi s bydliskom
         v Grécku, ktorí opustili Grécko kvôli práci v zahraničí, kde sa zdržiavali viac ako dva (2) roky nepretržite, aby tam vykonávali
         platené alebo neplatené zamestnanie, a ktorí sa po jeho ukončení vracajú do Grécka s cieľom trvalého usadenia.

      2.      Medzi osoby, na ktoré sa vzťahuje predchádzajúci odsek, patria grécki štátni zamestnanci (vrátane diplomatov), zamestnanci
         súdov, dôstojníci, poddôstojníci a vojaci ozbrojených síl, bezpečnostných zložiek a prístavných posádok, ktorí sa zdržiavali
         v zahraničí viac ako dva (2) roky nepretržite zo služobných dôvodov a ktorí sa po skončení svojej služby vracajú do Grécka
         v rámci preloženia alebo natrvalo.“

      18     Článok 6 ods. 13 zákona č. 2459/1997 o zrušení oslobodení od daní a iných ustanovení (FEK A’ 17) zrušil najmä článok 25 nariadenia
         D.245/11 „týkajúci sa oslobodenia vzťahujúceho sa na osobný majetok gréckych štátnych príslušníkov pracujúcich v zahraničí,
         avšak výlučne len pokiaľ ide o dopravné prostriedky“. Podľa tohto ustanovenia sa „v prípade osobných motorových vozidiel,
         ktoré uvedené osoby vlastnili k 31. decembru 1996, v rámci colného odbavenia do šesť (6) mesiacov od uverejnenia tohto zákona
         v Zbierke zákonov Helénskej republiky spotrebná daň vypočítava na základe koeficientov stanovených v článku 37 zákona č. 1882/1990 v znení zmien a doplnení“. Toto
         ustanovenie nadobudlo účinnosť 1. januára 1997. Lehota stanovená uvedeným článkom 6 ods. 13 bola predĺžená do 31. decembra
         1997 článkom 32 ods. 1 zákona č. 2523/1997 (FEK A’ 179).

      19     Smernica 92/12 bola prebratá do gréckeho práva zákonom č. 2127/1993 o harmonizácii daňového systému pre ropné produkty, lieh,
         alkoholické nápoje, ako aj tabakové výrobky, a iných ustanovení s právom Spoločenstva (FEK A’ 48).

      20     Článok 75 zákona č. 2127/1993 stanovuje:
      „Motorové vozidlá a motocykle, ktoré spĺňajú podmienky uvedené v článkoch 9 a 10 Zmluvy o EHS a sú odoslané alebo dovezené
         na územie Grécka z iných členských štátov Spoločenstva, podliehajú spotrebnej dani stanovenej pre rovnaké dovážané alebo na
         vnútroštátnom území vyrábané motorové vozidlá.“

      21     Článok 83 toho istého zákona uvádza:
      „Úplné alebo čiastočné oslobodenie od spotrebnej dane upravené v príslušných platných ustanoveniach vzťahujúce sa na vozidlá,
         ktoré sú trvalo dovážané z tretích štátov, sa uplatňuje za rovnakých podmienok tiež na vozidlá uvedené v článku 75.“

       Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
      22     Pán Alevizos, dôstojník gréckych vzdušných síl, bol pridelený od 12. júla 1995 do 8. augusta 1997 dekrétom gréckeho ministra
         obrany na Hlavné veliteľstvo spojeneckých síl v južnej Európe, ktoré sa nachádza v Neapoli (Taliansko), kde pôsobil v rámci
         Organizácie Severoatlantickej zmluvy (NATO). Rozhodnutím náčelníka generálneho štábu vzdušných síl bolo schválené presťahovanie
         a príspevky pre manželku a dve deti pána Alevizosa.

      23     Po ukončení určeného času služby na tomto mieste vydal generálny konzulát Helénskej republiky v Neapoli pánovi Alevizosovi
         a členom jeho rodiny potvrdenie o návrate do Grécka, ktorým bol pán Alevizos kvalifikovaný ako osoba spadajúca pod kapitolu
         8 nariadenia D.245/11.

      24     K tomuto potvrdeniu bolo pripojené čestné vyhlásenie dotknutej osoby, podľa ktorého pán Alevizos mal v úmysle doviezť si do
         Grécka osobné motorové vozidlo značky Mercedes, model E 200 (rok výroby 1996), ktoré kúpil 17. decembra 1996 v Nemecku a ktoré
         následne prevzal 23. decembra 1996.

      25     Pri svojom návrate do Grécka pán Alevizos podal colnej správe v Eleusina vyhlásenie o dovoze tohto vozidla.
      26     Rozhodnutím z 28. augusta 1997 uvedená správa uložila pánovi Alevizosovi zaplatenie sumy 4 136 413 GRD z titulu spotrebnej
         dane stanovenej článkom 75 zákona č. 2127/1993, pričom táto suma bola vypočítaná podľa článku 6 ods. 13 zákona č. 2459/1997
         na základe znížených koeficientov definovaných v článku 37 zákona č. 1882/1990, ktorý bol v tom čase účinný. Tým istým rozhodnutím
         bolo pánovi Alevizosovi uložené zaplatenie sumy 1 470 775 GRD z titulu osobitnej registračnej dane z motorových vozidiel na
         základe článku 15 ods. 7 zákona č. 2367/1953.

      27     Potom, čo zaplatil obidve sumy, ktoré mu boli uložené z titulu spotrebnej dane, ako aj osobitnej registračnej dane z motorových
         vozidiel (ďalej spolu len „predmetné dane vo veci samej“), pán Alevizos podal žalobu proti rozhodnutiu o vyrubení daní z 28. augusta
         1997 na Dioikitiko Protodikeio Athinon (správny súd prvého stupňa v Aténach), ktorý čiastočne zmenil toto rozhodnutie tak,
         že zvýšil percentuálne zníženie na základe bežného opotrebenia vozidla.

      28     Pán Alevizos sa odvolal proti tomuto rozsudku na Dioikitiko Efeteio Athinon (odvolací správny súd v Aténach).
      29     Tento posledný uvedený súd potvrdil rozsudok prvostupňového súdu, pričom zastával názor, že pobyt pána Alevizosa v Neapoli
         bol služobnou cestou s určitou dobou trvania a že počas jeho pridelenia na pracovné miesto v NATO v tomto meste ostalo jeho
         bydliskom podľa článku 6 ods. 1 smernice 83/183 a článku 2 nariadenia D.245/11 bydlisko v Grécku, kde boli sústredené jeho
         osobné a pracovné záujmy bez ohľadu na skutočnosť, že členovia jeho rodiny ho nasledovali do Talianska.

      30     Dioikitiko Efeteio Athinon teda rozhodol, že na prípad pána Alevizosa sa nevzťahuje článok 3 nariadenia D.245/11, ale článok
         25 ods. 1 a 2 toho istého nariadenia a článok 6 ods. 13 zákona č. 2459/1997, ktorý s účinnosťou od 1. januára 1997 zrušil
         uvedený článok 25.

      31     Pán Alevizos podal proti rozsudku Dioikitiko Efeteio Athinon kasačný opravný prostriedok na Symvoulio tis Epikrateias.
      32     Keďže za týchto podmienok mal Symvoulio tis Epikrateias pochybnosti, pokiaľ ide o spôsob výkladu pojmu „bydlisko“ v zmysle
         článku 6 ods. 1 smernice 83/183, rozhodol konanie prerušiť a Súdnemu dvoru položil túto prejudiciálnu otázku:

      „Vzťahujú sa na štátnych zamestnancov a dôstojníkov, poddôstojníkov a vojakov ozbrojených síl, bezpečnostných zložiek a prístavných
         posádok ustanovenia článku 6 smernice Rady 83/183/EHS, tak ako v prípade ostatných pracovníkov, a môžu získať ‚bydlisko‘ v inom
         štáte, kde sa zdržujú aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou dobou trvania, alebo
         im zostáva, a to aj počas trvania plnenia služobných úloh v tomto inom štáte, ich bydlisko v Grécku nezávisle na skutočnosti,
         že presunuli svoje osobné a pracovné väzby do tohto iného štátu?“

       O prejudiciálnej otázke
      33     Vnútroštátny súd sa svojou otázkou v podstate pýta, či sa článok 6 ods. 1 smernice 83/183 má vykladať v tom zmysle, že zamestnanci
         verejnej správy, ozbrojených síl, bezpečnostných zložiek alebo prístavných posádok jedného členského štátu, ktorí sa aspoň
         185 dní v každom kalendárnom roku zdržujú v inom členskom štáte s členmi svojich rodín z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou
         dobou trvania, majú počas trvania tohto plnenia služobných úloh svoje bydlisko podľa uvedeného článku 6 ods. 1 v tomto inom
         členskom štáte, alebo ho naopak majú v prvom členskom štáte.

      34     Pred odpoveďou na túto otázku treba overiť, či je smernica 83/183 uplatniteľná na konanie vo veci samej.
       O uplatniteľnosti smernice 83/183
      35     Najprv treba preskúmať, pokiaľ ide o časovú pôsobnosť smernice 83/183, tvrdenie gréckej vlády, podľa ktorého ustanovenia tejto
         smernice týkajúce sa spotrebnej dane prestali platiť podľa smernice 92/12 v čase dovozu motorového vozidla pána Alevizosa
         z Talianska do Grécka.

      36     V tejto súvislosti treba uviesť, že v článku 3 ods. 1 smernice 92/12 je jej pôsobnosť definovaná odkazom na tri kategórie
         taxatívne vymenovaných výrobkov, ktoré zodpovedajú, ako to vyplýva z tretieho odôvodnenia uvedenej smernice, tovaru, s ktorým
         sa ako podliehajúcim spotrebnej dani obchoduje „vo všetkých členských štátoch“. Tento výpočet nezahŕňa motorové vozidlá, ktoré
         sú teda vylúčené z pôsobnosti tejto istej smernice.

      37     Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 33 a 34 svojich návrhov, nemožno pripustiť, najmä z dôvodov právnej istoty, že osobitné
         ustanovenie smernice 92/12, v danom prípade jej článok 23 ods. 3, stanoví pri neexistencii akéhokoľvek výslovného určenia
         zákonodarcu v tomto zmysle širšiu pôsobnosť, než aká bola daná tejto smernici všeobecným spôsobom jej článkom 3 ods. 1.

      38     Okrem toho, zatiaľ čo v prípade výrobkov uvedených v článku 3 ods. 1 smernice 92/12 harmonizácia ňou uskutočňovaná prostredníctvom
         zjednotenia kritérií zdanenia spotrebnou daňou v Spoločenstve s cieľom vytvorenia a fungovania vnútorného trhu (pozri štvrté
         odôvodnenie tej istej smernice; pozri tiež rozsudky z 2. apríla 1998, EMU Tabac a i., C‑296/95, Zb. s. I‑1605, bod 22; z 5. apríla
         2001, Van de Water, C‑325/99, Zb. s. I‑2729, bod 39, a z 29. apríla 2004, Komisia/Nemecko, C‑240/01, Zb. s. I‑4733, bod 36)
         umožňuje vylúčiť dvojité zdanenie vo vzťahoch medzi členskými štátmi a činí vo vzťahu k týmto výrobkom nadbytočným uplatňovanie
         ustanovení smernice 83/183 o oslobodení od spotrebných daní pri dovoze (pozri dvadsiate odôvodnenie smernice 92/12), naopak
         inak je tomu v prípade ostatných výrobkov.

      39     V prípade neexistencie harmonizačného opatrenia Spoločenstva porovnateľného s tými, ktoré boli stanovené smernicou 92/12 pre
         výrobky uvedené v jej článku 3 ods. 1, sú totiž tieto ostatné výrobky vystavené riziku dvojitého zdanenia vo vzťahoch v rámci
         Spoločenstva, ako to uviedla generálna advokátka v bode 37 svojich návrhov. Vzhľadom na cieľ vytvorenia vnútorného trhu takéto
         riziko odôvodňuje zachovanie uplatňovania ustanovení smernice 83/183 o oslobodení od daní, pokiaľ ide o tieto výrobky.

      40     Z toho vyplýva, že článok 23 ods. 3 smernice 92/12, podľa ktorého ustanovenia smernice 83/183 týkajúce sa spotrebnej dane
         prestávajú platiť k 31. decembru 1992, sa vzťahuje výlučne na ustanovenia v súvislosti s tromi kategóriami výrobkov uvedenými
         v článku 3 ods. 1 smernice 92/12. Uvedené ustanovenia teda zostávajú uplatniteľné po tomto dátume, pokiaľ ide o ostatné výrobky,
         ako sú aj motorové vozidlá, ktoré nespadajú do pôsobnosti smernice 92/12.

      41     Po druhé treba preveriť, pokiaľ ide o osobnú pôsobnosť smernice 83/183, či sa, ako tvrdí grécka vláda, táto vzťahuje výlučne
         na dovozy majetku uskutočňované pracovníkmi v zmysle článku 39 ES, s vylúčením dovozov uskutočňovaných zamestnancami verejnej
         správy, ako je pán Alevizos.

      42     V tejto súvislosti treba hneď uviesť, že smernica 83/183 bola prijatá na základe článku 99 Zmluvy ES (zmeneného na článok
         93 ES). Týmto ustanovením bola Rada Európskych spoločenstiev poverená uskutočniť zosúladenie vnútroštátnych právnych predpisov
         týkajúcich sa, okrem iného, spotrebných daní, keďže toto zosúladenie je nevyhnutné pre zabezpečenie vytvorenia a fungovania
         vnútorného trhu (rozsudok Komisia/Nemecko, už citovaný, bod 35).

      43     Okrem toho z prvého a druhého odôvodnenia smernice 83/183 v spojení s jej článkami 1 a 2 vyplýva, že táto smernica bola prijatá
         v prospech „jednotlivcov“ s cieľom zlepšenia voľného pohybu „osôb“ v Spoločenstve a zvýšenia pocitu spolupatričnosti k Spoločenstvu
         a že táto smernica na tento účel sleduje uľahčenie dovozov osobného majetku definovaného ako majetok „na súkromné účely týkajúci
         sa jednotlivcov alebo na potreby ich domácnosti“.

      44     Osobná pôsobnosť smernice 83/183 nemôže byť preto obmedzená na pracovníkov v zmysle článku 39 ES a ani spomedzi nich vylučovať
         tých, ktorí sú zamestnaní v rámci verejnej správy členského štátu.

      45     Z toho vyplýva, že situácia, akou je situácia pána Alevizosa, spadá do osobnej pôsobnosti smernice 83/183.
      46     Po tretie treba preskúmať vecnú pôsobnosť smernice 83/183, pokiaľ ide o predmetné dane vo veci samej.
      47     Podľa článku 1 ods. 1 smernice 83/183 sa pôsobnosť oslobodenia stanovená v tomto ustanovení vzťahuje na „spotrebné dane a iné
         nepriame dane, ktoré sa zvyčajne uplatňujú na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z iného členského štátu“.

      48     V danom prípade jedna z dvoch predmetných daní vo veci samej predstavuje podľa uplatniteľného vnútroštátneho práva „spotrebnú
         daň“ (pozri bod 26 tohto rozsudku) a normálne tak spadá do pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice
         83/183. No vzhľadom na to, že názov dane vo vnútroštátnom práve nie je ako taký rozhodujúci (pozri rozsudok z 15. júla 2004,
         Lindfors, C‑365/02, Zb. s. I‑7183, bod 24), bude tak prislúchať vnútroštátnemu súdu, aby overil, či táto daň môže byť považovaná
         za takú, ktorá sa zvyčajne uplatňuje na trvalý dovoz osobného motorového vozidla z iného členského štátu do Grécka, ako to
         požaduje uvedený článok 1 ods. 1.

      49     Pokiaľ ide o osobitnú registračnú daň z motorových vozidiel, ktorá bola takisto uložená dotknutej osobe (pozri bod 26 tohto
         rozsudku), treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora nato, aby sa na predmetnú daň vzťahovala pôsobnosť
         oslobodenia od dane stanovená v článku 1 ods. 1 smernice 83/183, táto daň musí zodpovedať podľa uplatniteľného vnútroštátneho
         práva zdaneniu spojenému s dovozom ako takým. Ak naopak vnútroštátne ustanovenia upravujúce predmetnú daň viažu zdaniteľné
         plnenie tejto dane na inú okolnosť, než je dovoz, akou je prvé zaregistrovanie vozidla alebo použitie vozidla na vnútroštátnom
         území, uvedená daň nespadá do pôsobnosti článku 1 ods. 1 smernice 83/183 (pozri rozsudky z 29. apríla 2004, Weigel, C‑387/01,
         Zb. s. I‑4981, bod 47; Lindfors, už citovaný, bod 26, a zo 16. júna 2005, Komisia/Dánsko, C‑138/04, neuverejnený v Zbierke,
         bod 13).

      50     Keďže sa v spise predloženom Súdnemu dvoru nenachádzajú žiadne údaje týkajúce sa zdaniteľného plnenia v prípade osobitnej
         registračnej dane z motorových vozidiel (o akú ide vo veci samej), bude prislúchať vnútroštátnemu súdu, aby vykonal nevyhnutné
         overenia so zreteľom na judikatúru uvedenú v predchádzajúcom bode na základe relevantných vnútroštátnych ustanovení.

      51     Z uvedeného vyplýva, že spotrebné dane, o aké ide vo veci samej, spadajú do pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného v článku
         1 ods. 1 smernice 83/183, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu –, že sa zvyčajne vzťahujú na trvalý dovoz
         osobného motorového vozidla z iného členského štátu jednotlivcom. Jednorazová dodatočná osobitná registračná daň z motorových
         vozidiel, akou je predmetná daň vo veci samej, takisto spadá pod uvedený článok 1 ods. 1, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť
         vnútroštátnemu súdu –, že sa viaže na dovoz vozidla ako taký.

      52     Ak je preukázané, že predmetné dane vo veci samej spadajú do pôsobnosti oslobodenia od dane upraveného v článku 1 ods. 1 smernice
         83/183, potom vzniká otázka výkladu článku 6 ods. 1 tejto smernice.

       O výklade článku 6 ods. 1 smernice 83/183
      53     V tomto ohľade je potrebné, na jednej strane, pripomenúť, že cieľom smernice 83/183 v súvislostiach, v ktorých treba odpovedať
         na položenú otázku, je podľa jej odôvodnenia podpora voľného pohybu osôb vnútri Spoločenstva. Odstránenie daňových prekážok
         dovozu osobného majetku nachádzajúceho sa v inom členskom štáte sa ukazuje byť z tohto pohľadu osobitne nevyhnutné pre vytvorenie
         podmienok podobných podmienkam vnútorného trhu (pozri analogicky rozsudok z 12. júla 2001, Louloudakis, C‑262/99, Zb. s. I‑5547,
         bod 58).

      54     Na druhej strane, pokiaľ ide o článok 7 smernice Rady 83/182/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od daní, ktoré platia v rámci
         spoločenstva pre dočasný dovoz určitých dopravných prostriedkov (Ú. v. ES L 105, s. 59; Mim. vyd. 09/001, s. 112), ktorý definuje
         pojem bydliska analogicky, ako je definovaný v článku 6 smernice 83/183, Súdny dvor už rozhodol, že určujúce kritériá tohto
         pojmu sa týkajú tak osobných a pracovných väzieb určitej osoby s konkrétnym miestom, ako aj trvania takéhoto spojenia, a že
         sa teda majú posudzovať kumulatívne (pozri rozsudky z 23. apríla 1991, Ryborg, C‑297/89, Zb. s. I‑1943, bod 19, a Louloudakis,
         už citovaný, bod 51).

      55     Bydliskom sa má rozumieť miesto, kde má dotknutá osoba trvalo sústredené svoje záujmy (pozri analogicky rozsudky Ryborg, už
         citovaný, bod 19, a Louloudakis, už citovaný, bod 51).

      56     Kritérium trvalosti odkazuje na podmienku, podľa ktorej dotknutá osoba musí zvyčajne žiť v danom mieste aspoň 185 dní v každom
         kalendárnom roku. V konaní vo veci samej je táto podmienka podľa zistení vnútroštátneho súdu splnená a určená dĺžka pridelenia
         pána Alevizosa na pracovné miesto v NATO v Taliansku teda ako taká nevylučuje, že ten mal počas predmetného obdobia svoje
         bydlisko v tomto členskom štáte.

      57     Na účely určenia bydliska ako miesta, kde sú trvalo sústredené záujmy dotknutej osoby, musia byť zohľadnené všetky relevantné
         skutkové okolnosti (pozri rozsudok Ryborg, už citovaný, bod 20), t. j. najmä fyzická prítomnosť dotknutej osoby, členov jej
         rodiny, disponovanie miestom na bývanie, miesto, kde deti skutočne navštevujú školu, miesto výkonu pracovnej činnosti, miesto,
         kde sa nachádzajú majetkové záujmy, miesto administratívnych väzieb s verejnými orgánmi a spoločenskými organizáciami, keďže
         uvedené aspekty odrážajú vôľu tejto osoby prisudzovať určitú stabilitu miestu, s ktorým je spojená, vzhľadom na kontinuitu
         vyplývajúcu zo spôsobu života a udržiavania bežných spoločenských a pracovných vzťahov (rozsudok Louloudakis, už citovaný,
         bod 55).

      58     Je opodstatnené dodať, že hoci podľa článku 6 ods. 1 druhého pododseku smernice 83/183 okolnosť dochádzania do školy neznamená
         zmenu bydliska, ak ide o samotnú dotknutú osobu, takáto okolnosť však môže byť, pokiaľ je posudzovaná v rodinnom kontexte,
         znakom takejto zmeny bydliska, ak sa týka detí dotknutej osoby, ako to aj upresnil pán Alevizos vo svojich písomných pripomienkach
         (pozri analogicky rozsudok Louloudakis, už citovaný, bod 56).

      59     Pokiaľ ide o tvrdenie gréckej vlády, podľa ktorého v danom prípade počas pridelenia pána Alevizosa na pracovné miesto v NATO
         v Taliansku ostali jeho pracovné väzby s gréckymi správnymi orgánmi zachované, ako aj jeho spoločenská a daňová spätosť s Gréckom,
         treba, na jednej strane, uviesť, že táto prípadná okolnosť nemôže poprieť skutočnosť, že počas uvedeného obdobia dotknutá
         osoba vykonávala svoje povolanie v Taliansku, kde teda boli sústredené jeho pracovné väzby, ako to uviedla generálna advokátka
         v bode 66 svojich návrhov.

      60     Na druhej strane, z článku 6 ods. 1 druhého pododseku smernice 83/183 vyplýva, že toto ustanovenie zvýhodňuje osobné väzby
         v prípade, že dotknutá osoba nemá osobné a pracovné väzby, ktoré by boli sústredené v jednom členskom štáte (pozri analogicky
         rozsudok Louloudakis, už citovaný, bod 52).

      61     Článok 6 ods. 1 smernice 83/183 tak stanovuje súčasné zohľadnenie pracovných aj osobných väzieb v danom mieste a má sa vykladať
         v tom zmysle, že v prípade, keď celkové posúdenie pracovných a osobných väzieb nepostačuje na určenie miesta, kde sú trvalo
         sústredené záujmy dotknutej osoby, treba pri tomto určení prihliadať hlavne na osobné väzby (pozri analogicky rozsudok Louloudakis,
         už citovaný, bod 53).

      62     Z toho, čo už bolo uvedené, vyplýva, že článok 6 ods. 1 smernice 83/183 sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnanci verejnej
         správy, ozbrojených síl, bezpečnostných zložiek alebo prístavných posádok jedného členského štátu, ktorí aspoň 185 dní v každom
         kalendárnom roku žijú v inom členskom štáte s členmi ich rodín z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou dobou trvania, majú
         počas trvania tohto plnenia služobných úloh svoje bydlisko podľa uvedeného článku 6 ods. 1 v tomto inom členskom štáte.

       O článkoch 18 ES a 39 ES
      63     Komisia Európskych spoločenstiev na pojednávaní uviedla, že spor vo veci samej môže byť takisto preskúmaný z hľadiska článkov
         18 ES a 39 ES.

      64     V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že hoci z formálneho hľadiska vnútroštátny súd svoju otázku obmedzil na výklad
         článku 6 smernice 83/183, táto okolnosť nebráni Súdnemu dvoru podať vnútroštátnemu súdu všetky aspekty výkladu práva Spoločenstva,
         ktoré môžu byť užitočné pre rozhodnutie v prejednávanej veci, bez ohľadu na to, či ich vnútroštátny súd uviedol alebo neuviedol
         v znení svojej otázky (pozri v tomto zmysle rozsudky z 12. decembra 1990, SARPP, C‑241/89, Zb. s. I‑4695, bod 8; zo 4. marca
         1999, Consorzio per la tutela del formaggio Gorgonzola, C‑87/97, Zb. s. I‑1301, bod 16; Weigel, už citovaný, bod 44, a Lindfors,
         už citovaný, bod 32).

      65     V prípade, že sa za daných okolností na predmetné dane vo veci samej nevzťahuje pôsobnosť článku 1 ods. 1 smernice 83/183,
         treba preskúmať vplyv uplatnenia týchto daní na právo voľného pohybu štátneho príslušníka Spoločenstva, akým je pán Alevizos,
         ktoré je uvedené v článkoch 18 ES a 39 ES.

      66     Podľa ustálenej judikatúry článok 18 ES, ktorý všeobecným spôsobom formuluje právo každého občana Únie slobodne sa pohybovať
         a zdržiavať na území členských štátov, nachádza svoj osobitný výraz, pokiaľ ide o voľný pohyb pracovníkov, v článku 39 ES
         (pozri rozsudky z 26. novembra 2002, Oteiza Olazabal, C‑100/01, Zb. s. I‑10981, bod 26, a z 9. novembra 2006, Turpeinen, C‑520/04,
         Zb. s. I‑10685, bod 13). Za týchto okolností je potrebné najprv overiť, či vec sama spadá do rámca pôsobnosti článku 39 ES.

      67     V tejto súvislosti treba uviesť, že pojem „pracovník“ v zmysle článku 39 ES má význam na úrovni Spoločenstva a nemá sa vykladať
         reštriktívne. Za „pracovníka“ sa má považovať každá osoba, ktorá vykonáva skutočnú a efektívnu činnosť s výnimkou takých činností,
         ktoré sú natoľko obmedzené, že sú celkom okrajové a doplnkové. Podľa judikatúry Súdneho dvora je pracovnoprávny vzťah charakterizovaný
         okolnosťou, že určitá osoba vykonáva po určitú dobu v prospech inej osoby a pod jej vedením činnosti, za ktoré poberá odmenu
         (pozri najmä rozsudky z 3. júla 1986, Lawrie-Blum, 66/85, Zb. s. 2121, body 16 a 17; z 23. marca 2004, Collins, C‑138/02,
         Zb. s. I‑2703, bod 26, a zo 7. septembra 2004, Trojani, C‑456/02, Zb. s. I‑7573, bod 15).

      68     Ako vyplýva z ustálenej judikatúry, právna povaha pracovnoprávneho vzťahu nie je určujúca pre uplatnenie článku 39 ES (pozri
         najmä rozsudky z 12. februára 1974, Sotgiu, 152/73, Zb. s. 153, bod 5; z 31. mája 1989, Bettray, 344/87, Zb. s. 1621, bod
         16, a Trojani, už citovaný, bod 16). Skutočnosť, že pracovník ma postavenie úradníka alebo že jeho pracovnoprávny vzťah spadá
         nie do súkromného práva, ale do verejného práva, nie je z tohto hľadiska podstatná (pozri rozsudok Sotgiu, už citovaný, bod
         5).

      69     Okrem toho, za predpokladu, že funkcia zastávaná pánom Alevizosom v gréckych vzdušných silách pred jeho dočasným pridelením
         na miesto v NATO môže spadať pod pojem „zamestnania v štátnej alebo verejnej službe“ v zmysle článku 39 ods. 4 ES, keďže zahŕňa
         priamu či nepriamu účasť na výkone verejnej moci a funkciách, ktoré majú za cieľ ochranu všeobecných záujmov štátu alebo ostatných
         verejnoprávnych orgánov (pozri v tejto súvislosti rozsudky zo 17. decembra 1980, Komisia/Belgicko, 149/79, Zb. s. 3881, bod
         10; z 2. júla 1996, Komisia/Grécko, C‑290/94, Zb. s. I‑3285, bod 2, a z 30. septembra 2003, Anker a i., C‑47/02, Zb. s. I‑10447,
         bod 58), treba uviesť, že výnimky, ktoré toto ustanovenie pripúšťa, nemôžu mať vzhľadom na to, že zásada voľného pohybu pracovníkov
         vnútri Spoločenstva má základný význam v systéme Zmluvy ES, dosah, ktorý prekračuje účel, v záujme ktorého bolo toto ustanovenie
         obsahujúce výnimky vložené (rozsudok Sotgiu, už citovaný, bod 4).

      70     Cieľom je ponechať členským štátom možnosť obmedziť prístup cudzích štátnych príslušníkov k určitým zamestnaniam vo verejnej
         správe (rozsudok Sotgiu, už citovaný, bod 4), ktoré predpokladajú u takých zamestnancov existenciu osobitného vzťahu solidarity
         s daným štátom, ako aj vzájomnosť práv a povinností, ktoré sú základom pre väzbu štátnej príslušnosti (pozri rozsudok Komisia/Belgicko,
         už citovaný, bod 10). Článok 39 ods. 4 ES nemôže mať naopak účinky odopierajúce pracovníkovi, ktorý bol prijatý do služby
         verejnej správy členského štátu, uplatnenie ustanovení uvedených v odsekoch 1 až 3 uvedeného článku 39 ES (pozri v tomto zmysle
         rozsudok Sotgiu, už citovaný, bod 4).

      71     Okrem toho, v danom prípade žiadna skutočnosť v spise nenaznačuje, že výber predmetných daní vo veci samej je viazaný na postavenie
         pána Alevizosa ako dôstojníka gréckych vzdušných síl. Uvedené dane ho zdaňujú ako osobu, ktorá zmenila svoje bydlisko z jedného
         členského štátu do druhého.

      72     Pokiaľ ide o dočasné pridelenie pána Alevizosa na miesto v NATO, z ustálenej judikatúry vyplýva, že štátny príslušník členského
         štátu Spoločenstva, ktorý pracuje v inom členskom štáte, ako je štát jeho pôvodu, nestráca postavenie „pracovníka“ v zmysle
         článku 39 ods. 1 ES z dôvodu, že vykonáva zamestnanie v medzinárodnej organizácii (pozri najmä rozsudky z 15. marca 1989,
         Echternach a Moritz, 389/87 a 390/87, Zb. s. 723, body 11 a 15; z 13. novembra 2003, Schilling a Fleck-Schilling, C‑209/01,
         Zb. s. I‑13389, bod 28; zo 16. decembra 2004, My, C‑293/03, Zb. s. I‑12013, bod 37, a zo 16. februára 2006, Öberg, C‑185/04,
         Zb. s. I‑1453, bod 12).

      73     Z toho vyplýva, že pracovníkovi, ktorý je štátnym príslušníkom členského štátu, tak ako pán Alevizos, nemôže byť odmietnuté
         požívanie práv a sociálnych výhod, ktoré mu priznáva článok 39 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Öberg, už citovaný, bod 13).

      74     Z ustálenej judikatúry vyplýva, že ustanovenia Zmluvy týkajúce sa voľného pohybu osôb majú uľahčiť vykonávanie zárobkovej
         činnosti akejkoľvek povahy štátnymi príslušníkmi Spoločenstva na území Spoločenstva (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995,
         Bosman, C‑415/93, Zb. s. I‑4921, bod 94; z 26. januára 1999, Terhoeve, C‑18/95, Zb. s. I‑345, bod 37; z 27. januára 2000,
         Graf, C‑190/98, Zb. s. I‑493, bod 21, a Weigel, už citovaný, bod 52).

      75     V danom prípade výber predmetných daní vo veci samej môže mať za následok, že návrat dotknutej osoby do jej členského štátu
         pôvodu sa pre ňu stane menej zaujímavým, ak z dôvodu právnej úpravy uvedeného štátu tento návrat po ukončení pracovnej činnosti
         v inom členskom štáte bude spojený s nepriaznivými následkami v porovnaní s daňovým postavením pracovníkov, ktorí nevyužili
         svoje právo voľného pohybu. Takéto dôsledky by tak mohli odradiť štátneho príslušníka členského štátu od toho, aby opustil
         tento členský štát na účely výkonu svojho zamestnania na území iného členského štátu a aby využil svoje právo voľného pohybu
         (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 7. júla 1992, Singh, C‑370/90, Zb. s. I‑4265, body 19 a 23, ako aj z 11. júla 2002, D’Hoop,
         C‑224/98, Zb. s. I‑6191, bod 31).

      76     Zmluva ES však nezaručuje občanovi Únie, že presun jeho činností do členského štátu, ktorý je odlišný od toho, v ktorom mal
         bydlisko, je neutrálny z daňového hľadiska. Vzhľadom na rôznorodosť právnych poriadkov členských štátov v uvedenej oblasti,
         takýto presun môže podľa prípadu byť viac alebo menej výhodný či nevýhodný pre pracovníka z pohľadu nepriameho zdanenia. Z toho
         vyplýva, že v zásade prípadná nevýhoda vzhľadom na situáciu, za ktorej tento občan vykonával činnosti pred zmieneným presunom,
         nie je v rozpore s článkom 39 ES, ale pod podmienkou, že predmetný právny poriadok neznevýhodňuje tohto pracovníka vo vzťahu
         k pracovníkom, na ktorých sa už vzťahovalo takéto zdanenie (pozri rozsudky Weigel, už citovaný, bod 55, a Lindfors, už citovaný,
         bod 34).

      77     Za týchto podmienok zlučiteľnosť predmetných daní vo veci samej s článkom 39 ES bude závisieť najmä od sadzieb týchto daní
         a podmienok ich uplatnenia (pozri rozsudok Komisia/Dánsko, už citovaný, bod 16).

      78     V danom prípade bude prislúchať vnútroštátnemu súdu, aby overil, či vnútroštátne ustanovenia upravujúce predmetné dane vo
         veci samej vychádzajú z objektívnych kritérií a zaručujú, najmä pokiaľ ide o zohľadnenie skutočného opotrebenia vozidla podliehajúceho
         zdaneniu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 11. decembra 1990, Komisia/Dánsko, C‑47/88, Zb. s. I‑4509, body 19 až 22; Weigel,
         už citovaný, bod 70, a z 5. októbra 2006, Nádasdi a Németh, C‑290/05 a C‑333/05, Zb. s. I‑10115, body 47 a 51 až 57), že sa
         pán Alevizos nenachádza v nepriaznivejšom postavení, než v akom sa nachádza pracovník, ktorý trvalo pobýval v Grécku (pozri
         v tomto zmysle rozsudok Lindfors, už citovaný, bod 35).

      79     Ak by vnútroštátny súd zistil, že existuje takéto nepriaznivejšie postavenie, potom by musel skúmať, či tento rozdiel v zaobchádzaní
         je odôvodnený objektívnymi dôvodmi, nezávislými od bydliska dotknutých osôb, ktoré sú primerané cieľu, ktorý v súlade s právom
         sleduje vnútroštátne právo (pozri rozsudky D’Hoop, už citovaný, bod 36, a Lindfors, už citovaný, bod 35).

      80     Vzhľadom na to, že na konanie vo veci samej sa môže vzťahovať článok 39 ES, nie je nevyhnutné vyjadrovať sa k výkladu článku
         18 ES (pozri v tomto zmysle rozsudok Oteiza Olazabal, už citovaný, bod 26).

      81     So zreteľom na predchádzajúce úvahy treba na položenú otázku odpovedať tak, že:
      –       Spotrebné dane, o aké ide vo veci samej, spadajú do pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice
         83/183, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu –, že sa zvyčajne vzťahujú na trvalý dovoz osobného motorového
         vozidla z iného členského štátu jednotlivcom. Jednorazová dodatočná osobitná registračná daň z motorových vozidiel, akou je
         predmetná daň vo veci samej, spadá pod uvedený článok 1 ods. 1, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu
         –, že sa viaže na dovoz vozidla ako taký.

      –       Článok 6 ods. 1 smernice 83/183 sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnanci verejnej správy, ozbrojených síl, bezpečnostných
         zložiek alebo prístavných posádok jedného členského štátu, ktorí aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku žijú v inom členskom
         štáte s členmi svojich rodín z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou dobou trvania, majú počas trvania tohto plnenia služobných
         úloh svoje bydlisko podľa uvedeného článku 6 ods. 1 v tomto inom členskom štáte.

      –       V prípade, že sa po overení vnútroštátnym súdom ukáže, že predmetné dane vo veci samej nespadajú do pôsobnosti oslobodenia
         od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice 83/183, bude prislúchať tomuto vnútroštátnemu súdu, vzhľadom na požiadavky
         vyplývajúce z článku 39 ES, aby overil, či uplatnenie vnútroštátneho práva upravujúceho tieto dane môže zaručiť v súvislosti
         s týmito daňami, že sa osoba dovážajúca v rámci zmeny bydliska vozidlo do členského štátu pôvodu nedostane do nepriaznivejšieho
         postavenia, ako je postavenie, v ktorom sa nachádzajú osoby trvalo žijúce v tomto členskom štáte, a prípadne, či je taký rozdiel
         v zaobchádzaní odôvodnený objektívnymi dôvodmi, nezávislými od bydliska dotknutých osôb, ktoré sú primerané cieľu, ktorý legitímne
         sleduje vnútroštátne právo.

       O trovách
      82     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
         začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
         Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
         konania, nemôžu byť nahradené.

      Z týchto dôvodov Súdny dvor (štvrtá komora) rozhodol takto:
      Spotrebné dane, o aké ide vo veci samej, spadajú do pôsobnosti oslobodenia od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice
            Rady 83/183/EHS z 28. marca 1983 o oslobodení od daní, ktoré sa vzťahuje na trvalý dovoz osobného majetku jednotlivcov z členského
            štátu, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 89/604/EHS z 23. novembra 1989, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu
            súdu –, že sa zvyčajne vzťahujú na trvalý dovoz osobného motorového vozidla z iného členského štátu jednotlivcom. Jednorazová
            dodatočná osobitná registračná daň z motorových vozidiel, akou je predmetná daň vo veci samej, spadá pod uvedený článok 1
            ods. 1, pokiaľ sa ukáže – čo prislúcha overiť vnútroštátnemu súdu –, že sa viaže na dovoz vozidla ako taký.
      Článok 6 ods. 1 smernice 83/183 sa má vykladať v tom zmysle, že zamestnanci verejnej správy, ozbrojených síl, bezpečnostných
            zložiek alebo prístavných posádok jedného členského štátu, ktorí aspoň 185 dní v každom kalendárnom roku žijú v inom členskom
            štáte s členmi svojich rodín z dôvodu plnenia služobných úloh s určitou dobou trvania, majú počas trvania tohto plnenia služobných
            úloh svoje bydlisko podľa uvedeného článku 6 ods. 1 v tomto inom členskom štáte.
      V prípade, že sa po overení vnútroštátnym súdom ukáže, že predmetné dane vo veci samej nespadajú do pôsobnosti oslobodenia
            od dane stanoveného v článku 1 ods. 1 smernice 83/183, bude prislúchať tomuto vnútroštátnemu súdu, vzhľadom na požiadavky
            vyplývajúce z článku 39 ES, aby overil, či uplatnenie vnútroštátneho práva upravujúceho tieto dane môže zaručiť v súvislosti
            s týmito daňami, že sa osoba dovážajúca v rámci zmeny bydliska vozidlo do členského štátu pôvodu nedostane do nepriaznivejšieho
            postavenia, ako je postavenie, v ktorom sa nachádzajú osoby trvalo žijúce v tomto členskom štáte, a prípadne, či je taký rozdiel
            v zaobchádzaní odôvodnený objektívnymi dôvodmi, nezávislými od bydliska dotknutých osôb, ktoré sú primerané cieľu, ktorý legitímne
            sleduje vnútroštátne právo.
      Podpisy
      * Jazyk konania: gréčtina.


Rozsudok Súdneho dvora z 13. júna 1978. # British Beef Company Limited proti Intervention Board for Agricultural Produce. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Čiastky peňažnej náhrady. # Vec 146/77.


Rozsudok Súdneho dvora zo 4. mája 1999. # Windsurfing Chiemsee Produktions- und Vertriebs GmbH (WSC) proti Boots- und Segelzubehör Walter Huber a Franz Attenberger. # Návrhy na začatie prejudiciálneho konania Landgericht München I - Nemecko. # Spojené veci C-108/97 a C-109/97.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 24. septembra 1985. # The Queen, ex parte E. D. & F. Man (Sugar) Ltd proti Intervention Board for Agricultural Produce (IBAP). # Návrh na začatie prejudiciálneho konania High Court of Justice, Queen's Bench Division - Spojené kráľovstvo. # Vývozné náhrady. # Vec 181/84.


Rozsudok Súdneho dvora (prvá komora) z 30. januára 1974. # Raymond Louwage a Marie-Thérèse Moriame, vydatá Louwage, proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Vec 148-73.


Rozsudok Súdneho dvora (šiesta komora) z 20. septembra 1988. # Hauptzollamt Hamburg-St. Annen proti Wilhelm Kiwall KG. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Bundesfinanzhof - Nemecko. # Vec 252/87.


title: Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 5. mája 2011. # Olymp Bezner GmbH & Co. KG proti Úradu pre harmonizáciu vnútorného trhu (ochranné známky a vzory) (ÚHVT). # Ochranná známka Spoločenstva - Konanie o vyhlásenie neplatnosti - Slovná ochranná známka Spoločenstva Olymp - Skoršia obrazová ochranná známka OLIMPO - Relatívny dôvod zamietnutia - Pravdepodobnosť zámeny - Podobnosť označení - Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 52 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 53 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009]. # Vec T-203/09.

text:
      Rozsudok Všeobecného súdu (ôsma komora) z 5. mája 2011 – Olymp Bezner/ÚHVT – Bellido (Olymp)
      (vec T‑203/09)
      „Ochranná známka Spoločenstva – Konanie o vyhlásenie neplatnosti – Slovná ochranná známka Spoločenstva Olymp – Skoršia obrazová ochranná známka OLIMPO – Relatívny dôvod zamietnutia – Pravdepodobnosť zámeny – Podobnosť označení – Článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 52 ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 40/94 [teraz článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 53
         ods. 1 písm. a) nariadenia (ES) č. 207/2009]“

      Ochranná známka Spoločenstva – Vzdanie sa, výmaz a neplatnosť – Relatívne dôvody neplatnosti – Existencia zhodnej alebo podobnej skoršej ochrannej známky zapísanej pre zhodné alebo podobné tovary alebo služby [nariadenie
         Rady č. 40/94, článok 8 ods. 1 písm. b) a článok 52 ods. 1 písm. a)] (pozri body 30, 60 – 62)

      Predmet

               Žaloba podaná proti rozhodnutiu druhého odvolacieho senátu ÚHVT z 11. marca 2009 (vec R 531/2008‑2) týkajúcemu sa konania
                  o vyhlásení neplatnosti medzi Miguel Bellido, SA, a Olymp Bezner GmbH & Co. KG

            Údaje týkajúce sa veci

               Zapísaná ochranná známka Spoločenstva, ktorá je predmetom návrhu na vyhlásenie neplatnosti:

               slovná ochranná známka Olymp pre tovary zaradené do triedy 25 – prihláška č. 1158328

               Majiteľ ochrannej známky Spoločenstva:

               Olymp Bezner GmbH & Co. KG

               Účastník, ktorý sa domáha vyhlásenia neplatnosti ochrannej známky Spoločenstva:

               Miguel Bellido, SA

               Ochranná známka účastníka, ktorý sa domáha neplatnosti:

               španielska obrazová ochranná známka OLIMPO pre tovary zaradené do triedy 25

               Rozhodnutie výmazového oddelenia:

               vyhlásenie neplatnosti predmetnej ochrannej známky Spoločenstva

               Rozhodnutie odvolacieho senátu:

               zamietnutie odvolania

      Výrok

                  1.

                  	Žaloba sa zamieta.

                  2.

                  	Olymp Bezner GmbH & Co. KG je povinná nahradiť trovy konania.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 22. marca 2001. # Francúzska republika proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Štátna pomoc. # Vec C-17/99.


Rozsudok Súdu prvého stupňa (štvrtá rozšírená komora) z 9. januára 1996. # Casper Koelman proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Odôvodnenie. # Vec T-575/93.


Rozsudok Súdneho dvora (piata komora) z 13. decembra 1991. # Régie des télégraphes et des téléphones proti GB-Inno-BM SA. # Návrh na začatie prejudiciálneho konania Tribunal de commerce de Bruxelles - Belgicko. # Voľný pohyb tovaru - Hospodárska súťaž. # Vec C-18/88.


Rozsudok Súdneho dvora (tretia komora) z 1. decembra 1983. # Christos Michael proti Komisii Európskych spoločenstiev. # Úradník. # Vec 343/82.